Leppäpirkot

Leppäpirkot eli leppäkertut (Coccinellidae) on kovakuoriaisheimo, johon kuuluu seitsemän alaheimoa ja noin 6 000 lajia. Leppäpirkkoja elää monenlaisissa ympäristöissä ja eri ilmastovyöhykkeillä.
Leppäpirkot ovat puolipallon muotoisia ja hidasliikkeisiä, yleensä alle 10 millimetrin pituisia. Niiden peitinsiivet ovat usein pilkulliset, ja pilkkujen määrä sekä peitinsiipien ja pilkkujen väritys vaihtelevat lajikohtaisesti. Monet lajit syövät kirvoja.
Etymologia.
Leppäpirkon nimi tulee vanhasta itämerensuomalaisesta sanasta "leppä", joka tarkoitti verta. Nimi viittaa tunnetuimpien lajien oranssinpunaiseen väriin. Myös leppäpirkkojen heimon tieteellinen nimi Coccinellidae viittaa oranssinpunaiseen väriin. Nimen loppuosa "-pirkko" tulee Pyhän Birgitan mukaan.
Koko.
Maailman suurimmat leppäpirkot kuuluvat "Megalocaria"-sukuun ja ovat 18 millimetrin pituisia. Suomen suurin laji on isopirkko, jonka pituus on noin 10 millimetriä. Maailman pienimmät leppäpirkot ovat 0,8 millimetrin mittaisia. Naaraat ovat koiraita suurempia.
Anatomia ja väritys.
Leppäpirkolla on kupera selkäpuoli ja litteä vatsapuoli. Pää on osittain etuselän alla. Päässä on suurehkot verkkosilmät ja lyhyehköt tuntosarvet, joissa on usein 11 jaoketta. Peitinsiipien alla on laskostettuina takasiivet, joita kutsutaan lenninsiiviksi. Lyhyet raajat soveltuvat juoksemiseen.
Leppäpirkkoja on monenvärisiä, ja myös saman lajin yksilöt voivat olla erivärisiä. Tavallisimpia pohjavärejä ovat oranssinpunainen ja musta. 
Leppäpirkot voidaan jakaa ulkonäöltään kahteen ryhmään. Alaheimojen Chilocorinae, Coccinellinae ja Epilachninae lajit ovat yleensä yli 3 millimetriä pitkiä, ja ne ovat useimmiten sileitä, karvattomia ja kirkaan värisiä. Niitä värittävät myös erilaiset täplät ja raidat. Sen sijaan alaheimon Coccidulinae lajit ovat huomaamattomia ja korkeintaan 3 millimetriä pitkiä. Mustissa tai punaruskeissa Coccidulinae-lajeissa ei yleensä näy selviä täpliä, ja ne ovat lisäksi usein karvaisia.
Elinympäristöt.
Leppäpirkkoja elää monenlaisissa ympäristöissä metsistä kosteisiin paikkoihin, kuten soihin ja rantoihin, ja niityistä tuntureihin. Jotkin lajit elävät puissa, toiset aluskasvillisuudessa, jotkin molemmissa. Jotkin lajit vaativat havupuun, jotkin lehtipuun. Seitsenpistepirkko kykenee elämään monenlaisissa elinympäristöissä.
Elämänkaari.
Leppäpirkot lisääntyvät silloin, kun ruokaa on saatavilla. Se tapahtuu myöhäiskeväällä ja alkukesällä niillä seuduilla, joilla on kesän ja talven vaihtelu. Joissain ilmastoissa lisääntyminen jatkuu kesän läpi, jolloin syntyy useita sukupolvia. Jos kesä on kuuma, jotkin lajit pitävät tauon ja jatkavat lisääntymistä vasta syksyllä. Jos vuodenaikoja määrittää sateisuus, lisääntyminen alkaa sadekauden alussa, kun ruokaa on saatavilla.
Leppäpirkko kehittyy munasta aikuiseksi toukkavaiheen ja kotelovaiheen kautta. Naaras munii 0,4–2 millimetrin pituiset, yleensä keltaiset munansa johonkin kasviin, usein lehden alapinnalle. Leppäpirkkojen munat näyttävät hieman venytetyiltä.
Joidenkin lajien toukkia suojaa vahamainen erite. Toukat kuoriutuvat viikon kuluttua ja syövät munankuorensa. Toukka luo nahkansa kolme kertaa ja kasvaa satakertaiseksi alkuperäisestä koostaan. Täysikasvuisena toukka kiinnittyy kasviin takaruumiinsa kärjellä ja nostaa selkänsä koholleen. Vuorokauden kuluttua se työntyy ulos nahastaan ja siirtyy kotelovaiheeseen. Kotelon suojana ei ole kotelokoppaa. Kotelovaihe kestää noin viikon, mutta kylmässä se voi kestää useitakin viikkoja.
Kesällä kotelosta kuoriutuneet aikuiset leppäpirkot talvehtivat ja elävät seuraavaan kevääseen tai kesään. Tunnetaan myös joitain tapauksia, joissa aikuinen on talvehtinut kahdesti. Keski-Euroopassa joidenkin lajien on todettu talvehtineen myös munana tai toukkana. Leppäpirkot talvehtivat usein karikkeessa, heinätupoissa tai kaarnan raoissa. Leppäpirkkoja voi löytää talvella myös ikkunoiden välistä. Jotkin lajit, kuten seitsenpistepirkko, talvehtivat ryhmissä.
Vaeltaminen.
Leppäpirkot lähtevät joskus vaeltamaan suurina joukkoina esimerkiksi kun lämpötila on riittävän korkea tai kun kirvat ovat ehtyneet. Vaeltavat leppäpirkot lentävät 150–500 metrin korkeudella noin 30 kilometrin tuntinopeudella. Vaeltavien leppäpirkkojen suuria rykelmiä voi löytää rantavesistä ja rannoilta.
Ravinto.
Monet leppäpirkot syövät kirvoja niin aikuisena kuin toukkanakin. Leppäpirkkoja hyödynnetäänkin etenkin kilpikirvojen torjunnassa. Jotkin lajit syövät muutakin ruokaa, kuten punkkeja, siitepölyä, mettä, kasveja tai härmäsieniä. Jotkin lajit eivät syö kirvoja lainkaan. Paistepirkko ja ahdepirkko käyttävät muurahaisia hyväkseen saadakseen kirvoja. Niukkoina aikoina leppäpirkot voivat olla kannibalistisia.
Viholliset.
Jotkin linnut, kuten räystäspääsky ja pikkuvarpunen, syövät leppäpirkkoja muun ravinnon ohella. Sudenkorennot, hämähäkit, petokärpäset ja petoluteet voivat saalistaa leppäpirkkoja, mutta muilta hyönteisiltä leppäpirkkoja suojaa niiden kova kuori. Häirittynä leppäpirkot erittävät jalkojensa hajurauhasista keltaista nestettä, hemolymfaa. Sen uskotaan olevan puolustustapa vihollisia vastaan, sillä se haisee pahalle ja on joillakin lajeilla myrkyllistä. Seitsenpistepirkon myrkky on hengenvaarallista ainakin sinitiaiselle.
Yli sadan pistäis- ja kaksisiipislajin tiedetään loisivan leppäpirkoissa. Eräs Suomessakin esiintyvä vainopistiäisiin ("Braconidae") kuuluva loinen Dinocampus coccinellae tekee leppäpirkosta zombin munimalla aikuiseen leppäpirkkoun viruksen, joka saa leppäpirkon käyttäytymään oudosti: se muuttaa leppäpirkkoja isännikseen, jotka saattavat myöhemmin toimia myös pistiäisen kasvavien toukkien aggressiivisina puolustajina.
Leppäpirkkoja voivat vaivata myös punkit, loissienet ja jotkin bakteerit.
Taksonomia.
Leppäpirkkoja tunnetaan koko maailmasta noin 6 000 lajia. Euroopassa niitä esiintyy noin 260 ja Suomessa 64. Suomen lajit jaetaan 28 sukuun ja viiteen alaheimoon.
Leppäpirkkojen alaheimot ovat:
Leppäpirkkojen luokittelussa on päädytty vakioimaan lajin tieteellisen nimen pääteosaa leppäpirkkolajin ulkonäön mukaan. Tämä tehdään peitinsiipien pohjavärin ja pilkkujen värin mukaan siten, että "punctata"-päätteisillä leppäpirkkolajeilla on tummat pilkut vaalealla pohjalla ja jos lajilla on tummempi pohja ja vaaleammat pilkut, lajinimen loppuosassa ovat "guttata" tai "pustulata".
Suomessa yleisiä lajeja:
Kulttuurissa.
Seitsenpistepirkko valittiin vuonna 1996 Suomen kansallishyönteiseksi. Kaksipistepirkko on Latvian kansallishyönteinen. Suomen puolueista RKP on käyttänyt leppäpirkkoa tunnuksenaan.
Leppäpirkkoja on osassa Suomea kutsuttu myös ukonlehmiksi ennen 1800-lukua, jolloin niiden on uskottu toimivan ilmojen ennustajana. Myös nimitystä ukonlammas on käytetty nykyisen Venäjän Karjalan alueella niin leppäpirkoista kuin lehtokurpistakin.
Leppäpirkosta kertovat muun muassa lastenlaulu ”Lennä, lennä, leppäkerttu” ja XTC-yhtyeen popkappale ”Ladybird”. 22-Pistepirkko-yhtye on saanut nimensä leppäpirkon mukaan.
Leppäpirkon englannin- ja saksankieliset nimet "ladybug" ja "Marienkäfer" viittaavat Neitsyt Mariaan. Seitsenpistepirkon seitsemää pistettä on pidetty Marian seitsemän surun symbolina. Samaan perinteeseen liittyy ruotsinkielinen nimi "nyckelpiga": Neitsyt Marian on uskottu pitävän taivaan portin avainta hallussaan, vaikka Raamattu ei niin kerrokaan. Pakanuuden aikana yksi monista leppäpirkon nimistä oli "Freyafugl", mikä liittyy hedelmällisyyden jumalatar Freijaan.