Sulo-Weikko Pekkola

Sulo-Weikko Pekkola (23. maaliskuuta 1890 Pornainen – 10. helmikuuta 1931 Porvoo) oli suomalainen kirjailija ja jääkärikapteeni. 
Perhe, opinnot ja nuoruusvuodet.
Pekkolan vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Henrik Johan Pekkola ja Anna Maria Sparvin. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Aino Sofia Ellen Lindbergin kanssa. Pekkola kirjoitti ylioppilaaksi Porvoon suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1909 ja liittyi Eteläsuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan viljelys-taloudellisella osastolla vuosina 1911–1913 ja suoritti metsänhoitotutkinnon vuonna 1913. 
Hän työskenteli opintojensa päätyttyä avustajana leimaustöissä useilla valtion metsänhoitoalueilla Karjalassa ja Kainuussa vuosina 1913–1914, jonka jälkeen hän hoiti Jongunjoen hoitoalueen aluemetsänhoitajan virkaa vuosina 1914–1915. Hän erosi metsähallituksen palveluksesta 13. helmikuuta 1915 tähtäimessään liittyä Saksaan lähteviin jääkäriaktivisteihin.
Sulo-Weikkon Pekkolan veli oli luonnontutkija ja Turun yliopiston preparaattori Väinö Pekkola ja sisar opettaja ja kirjailija Helmi Pekkola. 
Jääkärikausi.
Pekkola liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 2. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Keväällä 1915 Pekkola poistui kurssilta ja matkusti Norjaan, missä hän työskenteli touko- kesäkuun uittotöissä. Norjasta hän palasi takaisin Lockstedtin leirille 2. elokuuta 1915 ja hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan, missä hän toimi konekivääriryhmän apulais- ja ryhmänjohtajana.
Pataljoonasta Pekkola komennettiin 19. lokakuuta 1915 värväystehtäviin Suomeen, missä hän muun muassa järjesti aktivistien tiedonantoverkoston kesällä vuonna 1916 ja osallistui Kilpisjärven sabotaasi-iskun valmisteluun. Myöhemmin hän oli Saksan meriesikunnan palveluksessa ja teki sen toimeksiannosta useita tiedustelumatkoja Suomeen. Kevättalvella vuonna 1916 hän teki muun muassa kolme kuukautta kestäneen tiedustelumatkan Kannanlahteen, Petsamoon ja Norjan Vuoreijaan yhdessä tulevan jääkärin Yrjö Ponton kanssa. Takaisin 1. konekiväärikomppaniaan Pekkola palasi 13. huhtikuuta 1917 ja hänet siirrettiin vasta perustettuun pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917. Hän osallistui Berliinissä pidetyille räjäytyskursseille ja vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Salaisena kouluttajana Suomessa.
Suomessa alkoi sisäpoliittinen tilanne muodostua vakavaksi vuoden 1917 kuluessa, ja lopulta marraskuussa 1917 Pekkola pääsi takaisin kotimaahansa, kun pieni jääkäriryhmä kuljetettiin saksalaisella UC-57-sukellusveneellä Porvoon lähelle Hamnskäriin, jonne he saapuivat 17. marraskuuta 1917. Suomessa Pekkola alkoi kouluttaa suojeluskuntalaisia Kannaksella sekä Porvoon seudulla.
Sisällissodassa.
Suomen sisällissota oli kestänyt vasta muutaman päivän, kun Pekkola haavoittui Keravan taistelussa 31. tammikuuta 1918. Sota ei kuitenkaan hänen osaltaan loppunut, vaan Pekkola osallistui ns. Pellingin retkeen mennen pääjoukon mukana Viroon. Täältä hän palasi suomalaisen etappipataljoonan mukana Hankoon osallistuen sitten niin Hangon kuin Helsinginkin valtaukseen.
Armeijasta Pekkola erosi vuonna 1919 jääkärikapteenina. Hän toimi suojeluskunnan aluepäällikkönä aina vuoteen 1926 asti. Samalla hän hankki elantoa myös metsänhoidosta. Vuonna 1926 Pekkola ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi. Vuonna 1918 hän oli solminut avioliiton porvoolaisen Aino Sofia Ellen Lindbergin kanssa. Perheeseen syntyi kaikkiaan kolme lasta.
Pekkolan ensiteos oli huumoripitoinen "Herrana ja heittiönä". Vuonna 1928 Pekkola teki matkan maapallon ympäri, minkä aikana hän kirjoitti Uuden Suomen sunnuntainumeroihin kuvauksia matkan kokemuksista. Parhaat kirjoituksista julkaistiin sittemmin kolmena matkakirjana "Hyvästi Porvoo – morjens Kalkutta!" (Gummerus 1928), "Terveeks’ – Buddha!" (Gummerus 1929) ja "Ylistetty Etelä" (Gummerus 1929). Matkan aikana hän sairastui Intiassa malariaan maaten viikkokaupalla kovassa kuumeessa.
Kirjailijana ja kuolemaan liittyneet huhut.
Kirjailijaksi ryhdyttyään Pekkola oli ostanut Porvoon Sikosaaresta Tuulensuun huvilan kirjoittaakseen siellä talvet ja hoitaakseen puutarhaa kesäisin. Palstalleen hän perusti hedelmäpuutaimiston. Pekkolan kirjailijanura jäi kesken, kun hän ampui itsensä 10. helmikuuta 1931.
Aikalaishuhut kertoivat, että Pekkolan kuoleman syynä oli arvannosto, jossa hänestä tuli arvan määräämänä Lapuan liikkeen vihaaman entisen presidentin K. J. Ståhlbergin ampuja. Murha piti tehdä siinä tapauksessa, että Ståhlberg valittaisiin tasavallan presidentiksi vuoden 1931 vaaleissa. Lapuan liikkeen lehti "Aktivisti" julkaisi Pekkolan kuvan ”Ståhlbergin uhrien” muistokirjoituksessa.
"Aktivistin" toimittaja Urho J. Kivinen kertoi kuulleensa Lapuan liikkeen taustavaikuttajan, pankinjohtaja Yrjö Nikulan puolisolta, että Pekkola oli saanut arvalla tehtäväkseen Ståhlbergin surmaamisen ja ampunut itsensä, koska hänessä ”ei ollut miestä siihen”. Kivinen ei ollut uskonut väitettä, mutta hänen mukaansa Pekkola oli kehottanut muutama päivä ennen kuolemaansa erästä Ståhlbergin valitsijamiestä äänestämään presidentinvaalissa sosiaalidemokraattien Väinö Tanneria. Kivisen mukaan oli ajateltavissa, että Pekkola katsoi velvollisuutensa raukeavan, jos valituksi tulisi kuka tahansa muu kuin Ståhlberg, vaikka sitten Tanner.
Porvoon suomalainen suojeluskunta paljasti Pekkolan haudalla Porvoon uudella hautausmaalla muistomerkin 15. toukokuuta 1938.
Aiheesta muualla.
 Luettelo Uusi Suomi -lehdessä ilmestyneistä matkakirjeistä ja muista lehtiartikkeleista