Kuilu ja heiluri (vuoden 1961 elokuva)

Kuilu ja heiluri on vuonna 1961 ilmestynyt yhdysvaltalainen, Roger Cormanin ohjaama kauhuelokuva. Elokuvan pääosissa ovat: Vincent Price, Barbara Steele, John Kerr sekä Luana Anders. Elokuvan käsikirjoittajana toimi Richard Matheson ja se perustuu löyhästi samannimiseen Edgar Allan Poen novelliin vuodelta 1842. 1500-luvun Espanjaan sijoittuva tarina kertoo nuoresta englantilaisesta miehestä, joka vierailee pahaenteisessä linnassa tutkimassa sisarensa salaperäistä kuolemaa. Hirvittävien paljastusten, kummitteluiden sekä väkivaltaisten kuolemien jälkeen nuorukaisen lanko kahlitsee tämän elokuvan nimen mukaiseen kidutuslaitteeseen dramaattisen loppukohtauksen aikana. 
Elokuva oli järjestyksessään toinen suositussa American International Pictures -yhtiön julkaisemassa Poe-filmatisointien sarjassa, joista ensimmäinen, Cormanin "Vieraana kauhujen talossa", oli julkaistu vuotta aiemmin. Floyd Crosby kuvasi molemmat elokuvat käyttäen laajakuvatekniikkaa, Daniel Haller suunnitteli molempien lavasteet ja Les Baxter toimi molemmissa säveltäjänä. Kuilun ja heilurin menestys, sekä elokuvan keräämät hyvät arviot, saivat AIP: n ja Cormanin jatkamaan Poe-tarinoiden filmatisointia vielä kuuden elokuvan ajan, joista viiden pääosassa esiintyy Vincent Price. Sarja päättyi vuonna 1965 elokuvaan "Ligeian hauta". 
Elokuvakriitikko Tim Lucas ja käsikirjoittaja Ernesto Gastaldi ovat molemmat panneet merkille elokuvan voimakkaan vaikutuksen moniin myöhempiin italialaisiin trillereihin, Mario Bavan "The Whip and the Body" -elokuvasta (1963) aina Dario Argenton "Verenpunainen kauhu" (1975) -elokuvaan. Stephen King pitää erästä Kuilun ja Heilurin shokeeraavinta kohtausta yhtenä 1960-luvun jälkeisen kauhuelokuvan merkittävimmistä hetkistä. 
Juoni.
1500-luvulla Espanjassa, englantilainen Francis Barnard (John Kerr) vierailee lankonsa Nicholas Medinan (Vincent Price) linnassa tutkimassa sisarensa Elizabethin (Barbara Steele) salaperäistä kuolemaa. Nicholas ja hänen nuorempi sisarensa Catherine (Luana Anders) selittävät epämääräisesti Elizabethin kuolleen harvinaiseen verisairauteen puoli vuotta aikaisemmin; Lisäksi Nicholas välttelee kun Francis kysyy lisätietoja taudista. Francis vannoo, että hän ei lähde ennen kuin löytää sisarensa kuoleman todellisen syyn. 
Illallisella Francis tiedustelee sisarensa kuolemasta perheen lääkäriltä, tohtori Leonilta (Antony Carbone). Tohtori Leon kertoo hänelle, että Francisin sisar on kuollut sydäninfarktiin, kirjaimellisesti "kauhuun". Francis vaatii, että hänelle näytetään paikka, missä Elizabeth kuoli. Nicholas vie hänet linnan kidutuskammioon. Nicholas paljastaa, että Elizabeth joutui linnan "raskaan ilmapiirin" vaikutuksen alaiseksi eli sai pakkomielteen kammiossa olevia kidutuslaitteita kohtaan. Mielensä järkkyessä yhä enemmän ja enemmän, hän eräänä päivänä lukitsi itsensä rautaneitoon ja kuoli kuiskaten nimeä "Sebastian". Francis kieltäytyy uskomasta Nicholasin tarinaa. 
Francis kertoo Catherinelle, että Nicholas vaikuttaa tuntevan "selvää syyllisyyttä" Elizabethin kuolemasta. Vastauksena Catherine puhuu Nicholasin traumaattisesta lapsuudesta. Heidän isänsä oli Sebastian Medina, Espanjan inkvisition tunnetuin edustaja. Nicholasin ollessa nuori, hän oli tuttkimassa kiellettyä kidutuskammiota, kun hänen isänsä (myös Vincent Price) tuli huoneeseen äitinsä Isabellan ja Sebastianin veljen Bartolomen kanssa. Nicholas piiloutui nurkkaan ja katsoi kauhuissaan, kun hänen isänsä iski toistuvasti Bartolomea punahehkuisella hiilihangolla huutaen "Avionrikkoja!". Murhattuaan Bartolomen, Sebastian alkoi kiduttaa vaimoaan hitaasti kuolemaan Nicholasin edessä. 
Tohtori Leon kertoo myöhemmin Catherinelle ja Francisille, että Isabellaa ei itse asiassa kidutettu kuolemaan, vaan hänet muurattiin elävänä tiiliseinän sisään. Tohtori Leon selittää: "ajatus elävältä hautaamisestä saa veljesi kauhun valtaan." Nicholas pelkää, että Elizabeth on ehkä haudattu elävältä. Tohtori kertoo Nicholasille, että "jos Elizabeth Medina kävelee näillä käytävillä, se on hänen henkensä eikä ruumiinsa." 
Nicholas uskoo, että hänen kuolleen vaimonsa kostonhimoinen haamu pelottelee linnassa. Elizabethin huone on voimakkaan mellastuksen lähde, ja huone löytyykin läpeensä pengottuna ja hänen muotokuvansa viillettynä. Hänen rakas cembalonsakin soittelee itsekseen keskellä yötä ja yksi Elizabethin sormuksista löytyykin sen koskettimilta. Francis syyttää Nicholasia siitä, että hän on istuttanut todisteita Elizabethin "mellastuksesta" taidokkaana huijauksena. Nicholas vaatii vaimonsa hautaa avattavaksi. He löytävät Elizabethin mädänneen ruumiin jäätyneenä asentoon, joka vihjaa hänen kuolleen huutaen epäonnistuttuaan kynsimään tietään ulos sarkofagista. Nicholas pyörtyy. 
Sinä yönä Nicholas, joka on nyt hulluuden partaalla, kuulee Elizabethin äänen kutsuvan häntä. Hän seuraa ääntä hänen haudalleen. Elizabeth nousee arkustaan ja jahtaa Nicholasta kidutuskammioon, jossa hän putoaa rappuset alas. Kun Elizabeth hekumoi miehensä tajuttoman ruumiin vierellä, hän kohtaa rakastajansa ja rikostoverinsa, tohtori Leonin. He olivat suunnitelleet ajavansa Nicholasin hulluksi, jotta Elizabeth voisi periä hänen omaisuuden sekä linnan. 
Leon vahvistaa, että Nicholas "on mennyttä", hänen mielensä on tuhoutunut kauhun vuoksi. Elizabeth pilkkaa tajutonta aviomiehestään. Nicholas avaa silmänsä ja alkaa nauramaan hysteerisesti samaan aikaan kun hänen vaimonsa ja lääkärinsä kauhistuvat. Nicholas luulee olevansa Sebastian, hän toistaa äitinsä ja setänsä murhat. Hän nujertaa tohtori Leonin, jonka uskoo olevan Bartolome, Leon putoaa kuiluun ja kuolee yrittäessään paeta. Nicholas tarttuu Elizabethiin ja toistaa isänsä lupauksen Isabellalle kiduttaa häntä hirveällä tavalla. 
Francis saapuu paikalle tyrmään, kuultuaan Elizabethin huudot. Nicholas sekoittaa Francisin Bartolomeoon ja iskee hänet tajuttomaksi. Hän köyttää Francisin kivipaateen, joka sijaitsee suoraan valtavan partaveitsenterävän heilurin alapuolella. Heiluri on kiinnitetty kellokoneistoon, joka saa sen laskeutumaan hieman jokaisen heilahduksen jälkeen. Heilurin lähentyessä Francisin rintaa, Catherine saapuu paikalle juuri ajoissa, yhden palvelijoista, Maximillianin kanssa. Kamppailtuaan hetken Maximillianin kanssa, Nicholas putoaa kuiluun ja kuolee. Francis irrotetaan kidutuslaitteesta. Heidän lähtiessään kellarista, Catherine lupaa sinetöidä kammion ikuisiksi ajoiksi. He mäjäyttävät oven kiinni laittaen sen samalla lukkoon autuaan tietämättöminä siitä, että Elizabeth on edelleen elossa, suukapuloituna ja lukittuna rautaneitoon. 
20th Century Fox oli ilmoittanut aikovansa kuvata tarinan 50-luvun lopulla yhdessä The Tell-Tale Heart" ja "Rue Morguen murhat " -elokuvien kanssa, mutta niitä ei koskaan tehty. 
Kun Roger Cormanin "Vieraana kauhujen talossa" -elokuva julkaistiin kesäkuussa 1960, sen menestys yllätti AIP: n James H. Nicholsonin ja Samuel Z. Arkoffin. Corman myöntää, "Odotimme, elokuvan menestyvän, mutta emme puoliksikaan näin hyvin." Richard Mathesonin kertoo: "Kun ensimmäinen elokuva oli menestys, he eivät edelleenkään harkinneet Poe-sarjan tekemistä. He halusivat vain toisen Poe-filmatisoinnin." 
Corman tunsi, että Poen kaksi vahvinta tarinaa "Vieraana kauhujen talossa" -tarinan jälkeen olivat "Punaisen kuoleman naamio" sekä "Kuilu ja heiluri". Hän harkitsi näistä ensimmäisen tekemistä, mutta oli huolissaan tarinan ja "seitsemännen sinetin" (1957) samankaltaisuuksista, joten hän päätti kuvata jälkimmäisen. Samuel Z. Arkoff sanoo, että se oli hänen ja James H. Nicholsonin päätös tehdä "Kuilusta ja heilurista" toinen Poe-elokuva, koska se oli paljon graafisempi ja koska "punaisen kuoleman naamio" olisi tarvinnut tanssiryhmän, joka olisi tullut kalliiksi. Kaikissa varhaisissa Poe-filmatisoinneissa, oli suhteellisen vähän näyttelijöitä, joten kun lopulta teimme "punaisen kuoleman naamion," menimme Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, jossa se olisi halvempaa tehdä. " 
Käsikirjoitus.
Mathesonin käsikirjoitus kehitti huolitellun narratiivin joka muistutti Poea vain vaivoin; ainoastaan loppukohtauksessa oli yhtäläisyyttä alkuperäiseen novelliin, johon elokuva perustui. Corman totesi: "Menetelmä, jota käytimme "Kuilussa ja heilurissa," oli käyttää Poen novellia elokuvan kolmannen näytöksen huipentumassa, koska kahden sivun novelli ei riitä 90-minuuttiseen elokuvaan. Sitten rakensimme kaksi ensimmäistä näytöstä siten, että toivoimme niiden olevan Poen tyylille uskollisia, sillä hänen huipentumansa kestäisi kankaalla ainoastaan hetken." 
Mathesonin käsikirjoitus sisälsi takauman Elizabethin sairautta edeltäneeseen aikaan, jossa Nicholas ja Elizabeth ratsavat ja ovat piknikillä. Corman poisti kohtauksen ennen kuvausten aloittamista, sillä hänen mielestään se rikkoi hänen Poe-sarjaansa koskevia tärkeimpiä teorioitaan: Minulla oli paljon teorioita, joiden parissa työskentelin, kun tein Poe-elokuvia... Yksi teorioistani oli, että nämä tarinat luotiin Poen tiedostamattomasta mielestä, ja tiedostamaton mieli ei koskaan näe todellisuutta, joten ennen "Ligeian hauta" -elokuvaa, emme koskaan näyttäneet todellista maailmaa. "Kuilussa" John Kerr saapui vaunuun valtameren taustaa vasten, joka tuntui olevan edustavampi tajuttomalle. Tämä hevosen selkäpuoli heitettiin pois, koska en halunnut saada kohtausta ihmisten ulottuvilla kirkkaassa päivänvalossa. Käsikirjoitusta muutettiin sen alkuperäisestä luonnoksesta kuvausten aikana. Price itse ehdotti lukuisia muutoksia vuoropuheluihin omalle hahmolleen. Käsikirjoituksessa, kun Francis Barnard esitellään ensimmäistä kertaa Nicholasille, nuori mies kysyy kovista, oudoista äänistä, joita hän oli kuullut hetkeä aikaisemmin. Don Medina vastaa: "Ööh ... laite, herra Barnard. ( "Kääntyen" ) Mikä tuo sinut meille?" Price merkitsi ehdotuksiin, "se on pidettävä jatkuvasti korjauksessa" ja "sitä ei voi pysäyttää". Myöhemmin käsikirjoituksessa, kun Nicholas muistelee isänsä kidutuskammiota, Price suunnitteli vaihtoehtoisia selityksiä Sebastian Medinan väkivallalle. Nicholasin kuolinkohtauksen aika, kuiluun putoamisen jälkeen hahmo alun perin kävi keskustelua kuolinhetkellään kysyen kauhunsekaisella äänellä, "Elizabeth. Mitä olen tehnyt sinulle? Mitä olen tehnyt sinulle?" Kameran oli sitten määrä leikata suoraan Elizabethin kasvoihin, hänen ollessa loukussa rautaneidossa. Corman päätti hylätä repliikit ja uskoi, että elokuvan pitäisi pysyä siinä vaiheessa puhtaasti visuaalisena ja, että vuoropuhelu tuhoaisi kohtauksen voiman. 
Kuvaukset.
"Kuilun ja heilurin teosta ilmoitettiin alun perin elokuussa 1960 ja kuvaukset alkoivat tammikuun ensimmäisellä viikolla, vuonna 1961". 
Lucy Chase Williamsin kirjan, ""The Complete Films of Vincent Price" mukaan", kuvausaikataulu oli viisitoista päivää ja elokuvan budjetti oli lähes miljoona dollaria. Corman itse on sanonut, että elokuvan todelliset tuotantokustannukset olivat noin 300 000 dollaria. 
Cormanin mukaan elokuvan tekeminen oli miellyttävä kokemus: "Nautin Kuilun ja heilurin tekemisestä"," koska minulla oli mahdollisuus kokeilla uusia asioita liittyen kameran liikkeeseen. Elokuvan huippukohdassa oli paljon liikkuvaa kameraa ja mielenkiintoista leikkausta." 
Kuvaaminen eteni sujuvasti ja Corman laittoi tuotannon helppouden lyhyen, mutta kattavan tuotantoa edeltävälle suunnittelun ansioksi, jonka hän teki elokuvatyöryhmän teknikoiden kanssa: Saimme sen, mitä teimme alhaisella budjetilla, koska suunnittelimme huolellisesti koko tuotannon ennen kameran käynnistämistä. Niinpä kun muutimme studioon viidentoista päivän aikataulun mukaan, meidän ei tarvinnut tehdä päätöksiä. Valmistelukonferenssistamme johtuen valokuvauksen johtaja Floyd Crosbyn ja taiteellisen johtajan Daniel Hallerin kanssa kaikki tiesivät tarkalleen, mitä tehdä, estäen viime hetken inspiraatiot sarjaan. 
Luodakseen takaumia, jotka paljastavat Nicholasin traumaattiset kokemukset, Corman ja Crosby yrittivät kuvata heidät tavalla, joka välittäisi yleisölle hahmon kokeman kauhun heidän tonkiessaan alitajunassa piileviä painajaisiaan. Corman vaati, että nämä kuvat olisivat unenomaisia, "vääntyneitä ja vääristyneitä, koska ne koettiin hulluuden partaalla". Corman päätti kuvata takaumat monokromaattisina, koska hän oli lukenut, että jotkin psykiatrit uskovat, suurimman osan ihmisistä näkevän unta mustavalkoisena. Crosby käytti laajakulmaobjektiiveja , villejä kameraliikkeitä ja kallistettuja kuvauskulmia edustamaan hahmojen tuntemaa hysteriaa. Tämän jälkeen jaksot painettiin sinisävyiselle filmille, joka edelleen sävytettiin punaiseksi kehityksen aikana, tuottaen käytännössä kaksisävyisen kuvan. Kohokohdat olivat siniset, varjostukset kuvautuivat punaisiksi tuottaen syvän, verisen sävyn. Kuva ajettiin sitten optisen tulostimen läpi, jossa reunat olivat vinjetoituja ja niille tehtiin kierretty lineaarinen vääristymä. 
Ulkoasun suunnittelu.
Elokuvan lyhyt ulkona kuvattu prologi, jossa Kerr saapuu linnaan, kuvattiin Palos Verdesin rannikolla. Loput tuotannosta kuvattiin neljässä sisätiloissa olevassa äänistudiossa California Studiosilla Hollywoodissa. Kameran liikettä silmälläpitäen Daniel Haller suunnitteli lisäksi monikerroksisen linnan lavasteen, jonka yhteydessä oli paljon vapaata tilaa. 
Elokuvan pienen budjetin takia mitään lavastetta ei voitu rakentaa tyhjästä. Hallerin tehtyä lavasteiden luonnoksia sekä pohjapiirroksia, hän etsi isojen studioiden pihoilla saatavilla olevia lavasteyksiköitä, joita voisi vuokrata halvalla ja koota tarvittaviksi lavasteiksi. Universal Studiosilta hän löysi useita hylättyjä osia vanhoista tuotannoista, mukaan lukien massiivisisa kaariportteja, takkoja, ikkunoita ja ovia sekä kidutuslaitteiden tarpeistoa. Muista studioista hän löysi jättimäiset portaikot ja kiviseinää. Haller valitsi ja vuokrasi useita kohteita näistä paikoista ja toimitti ne California Studiosille, jossa elokuvan lavasteet koottiin yhteen, noudattaen pohjapiirrossuunnitelmia mahdollisimman tarkasti. Lisätunnelman saavuttamiseksi noin 20 gallonaa hämähäkinverkkoa ruiskutettiin linnan lavasteisiin. 
Elokuvan promomateriaaleissa todettiin, että heiluri oli kahdeksantoista jalkaa pitkä ja painoi yli tonnin, ja se rakennettiin aidontuntuisesta leikkuuterästä. Heiluri kiinnitettiin äänistudion katosta, joka oli kolmekymmennenviiden jalan korkeudessa. Haastattelussa Haller antoi lisätietoja heilurin luomisesta: Löysin, että tällaista heiluria käytettiin Espanjan ja Saksan tiedusteluissa. Aluksi yritimme käyttää kumilevyä, ja siksi se tarttui Kerrin rintaan. Siirryimme sitten terävään teräsmaaliin peitettyyn terävään terään. Ongelmana oli saada se oikeaan asentoon, jotta se leikkaisi Johnin paidan ilman, että hän leikkaisi häntä. Tämän estämiseksi laitamme vyötärön ympärille teräsnauhan, jossa heiluri kulkee. Hän oli hyvä harrastus siitä ... mutta huomasi hänen hikoilevan hyvää ja ei ihme. Tämä heiluri vei ulos 50 jalkaa kaaren juuri hänen ruumiinsa yläpuolella. Kasvattaakseen lavasteiden visuaalista vaikutelmaa, kamerassa käytettiin Panavisionin 40mm laajakulmaobjektiivia ja se asennettiin studion vastakkaiseen päätyyn, jolloin Crosby pystyi rajaamaan kohtaukset käyttäen yläpuolella ja kummallakin sivulla olevaa ylimääräistä tilaa. Nämä alueet täytettiin myöhemmin tulostamalla taustamaalauksia lavasteista, mikä kaksinkertaisti lavasteiden koon kankaalla. 
Roolitukset.
Ennen kuvausten alkua Corman oli päättänyt jättää yhden harjoituspäivän väliin näyttelijöidensä kanssa. "Olin jo aiemmin harjoituttanut näyttelijöitä uupumuuteen asti, joten oli täysin selvää, mitä kunkin oli tehtävä missäkin kohtauksessa. Tämä on tärkeintä; ei ole mitään pahempaa kuin olla kuvauspaikalla valmiina kuvauksiin, vain löytääkseen, että ohjaajalla ja näyttelijällä on erilaiset näkemykset siitä, miten kohtaus tehdään. Tuotantoa edeltäneen suunnittelun ja harjoitusten ansiosta aikaa ei tarvinnut hukata neuvotteluihin ja päätöksentekoon. " 
Vastaanotto.
Lipputulot.
"Kuilu ja heiluri" oli suurempi taloudellinen menestys kuin "Vieraana kauhujen talossa -elokuva", joka keräsi yli 2 000 000 dollaria jälleenmyyjien kotimaan vuokrina (USA: ssa ja Kanadassa) verrattuna ensimmäisen elokuvan 1 450 000 dollariin. Tämä teki siitä menestyksekkäimmän elokuvan AIP: n historiassa. 
Elokuva tulisi jäämään kaikkein menestyneimmäksi AIP:n Poe-elokuvaksi. "Se on myös se, josta pidin eniten, koska se oli pelottavin," sanoi Arkoff. "Meillä oli ihana juliste ... sekä Danny Hallerin hienoja lavasteita." 
Kriitikoiden vastaanotto.
Kirjailija Ed Nahanin mukaan elokuva sai myös paremman kriittisen vastauksen kuin "Vieraana kauhujen talossa -elokuva". Suurin osa elokuvan arvioista olivat myönteisiä. 
Howard Thompson , "The New York Times" -lehdestä kirjoitti, "vähintääkin tunnelmassaan - elokuva on upea yhdistelmä rikkaita värejä, pehmeää sisustusta ja kauhistuttavaa musiikkia - tämä on luultavasti Hollywoodin tehokkain Poe-tyylinen kauhupätkä tähän päivään mennessä... Richard Mathesonin ironinen juoni on tiivis ja yhtä looginen kuin pienen näyttelijäjoukon valinta… Roger Corman on herättänyt aidon kylmäävän kauhutunnelman. " "Variety" totesi: "Elokuvan viimeinen osa rakentaa todellista jännitystä käänteisen yllättävään loppuratkaisuun joka olisi voinut miellyttää Poea itseäänkin ... tyylikäs, kuvallistettu kauhuelokuva…" "Los Angeles Examiner" -lehden mukaan elokuva on " … Yksi parhaista "pelottelu-elokuvista, pitkään pitkään aikaan… Cormanilta taitava ohjaus sekä Vincent Priceltä käänteentekevä rooli urallaan" "The New Yorker -lehden" Brendan Gill kertoi sen olevan "läpikotaisin kauhistuttava sarja kauhuja. . . " Time-lehti kutsui elokuvaa hiuksianostattavaksi, joka on taitavasti, ehkä myös tietoisesti, Edgar Allan poeettinen." 
"The Monthly Film Bulletin -lehden arvio oli" kielteinen ja se kirjoitti, että tuotantoarvot "eivät voi estää voimakasta vaikutelmaa "déjà" vusta" ja että Kerr, Anders ja Carbone olivat kaikki "pökkelömäisiä" esityksissään. "Los Angeles Times -lehden" Charles Stinson oli tyytymätön elokuvaan: "Nimeltä mainitsematon kohtaus rikkoo Poen goottista tyyliä tasaisella, modernisoidulla vuoropuhelulla... Mutta käsikirjoituksen pecadillot kalpenet näyttelyn rinnalla… Price virnehtii, pyörittelee silmiään jatkuvasti ja lausuu vuorosanansa sellaisellaen epätodellislla sävyllä, että hän on lähellä roolinsa burleskiointia. Hänen hullutuskohtaukset ovat vain naurettavia. Yleisö melkein kuoli nauraen. " Price oli niin ärsyyntynyt Stinsonin negatiivisesta arviosta, että hän kirjoitti kriitikolle kirjeen, sanomalla: "Minun täytyy nyt rikkoa 25-vuotinen päätökseni olla vastaamatta kriitikoille. Koska arviosi Kuilusta ja heilurista ei selvästi ole tarkoitettu olemaan opettava ja sentähden rakentava, mutta vain tarkoituksellisesti loukkaava ja nöyryyttävä, olet varmasti tyytyväinen siitä, että se oli. Minun ainoa lohdutukseni on se, että se on toiseksi suurin kassamenestys koko maassa." Price ei ilmeisesti koskaan lähettänyt kirjettä, vaan sijoitti sen "höyryjenpäästöarkistoonsa". 
Elokuvan maine on kasvanut vuosien varrella, ja sen katsotaan olevan yleisesti yksi Cormanin Poe-sarjan parhaista tuotoksista. "Time Out" -lehti on kirjoittanut, "Corman on päihdyttävimmillään, luoden viettelevän kudelman Poen tarinoiden seksuaalisista teemoista Richard Mathesonin upean käsikirjoituksen kautta." "The Penguin Encyclopedia of Horror and the Supernaturalin" Timothy Sullivan kirjoitti: " "Kuilu ja heiluri" on jopa parempi kuin edeltäjänsä ... Juoni on kuumaa kamaa, ja Roger Corman vie sitä eteenpäin, suuremmoisilla taustakuvilla linnasta, joka on meren rannalla olevalla kalliolla, oudot kamerakulmat, kauhuelokuvan historian paksuimmat hämähäkinverkot, ja rautaneito - kaikki ennen kuin sankarimme on köytettynä heilurin alle ... jaksossa, joka yhä nostattaa hiuksia." Phil Hardyn "The Aurum Film Encyclopedia : Horror" : "Jos Pricen näyttely on huomattavasti ylitseampuvampaa kuin aikaisemmassa elokuvassa, tämä kompensoidaan kameran sujuvammalla liikkeellä. "Vieraana kauhujen talossa" -elokuva tuntui olevan epävarma sen suhteen, kuinka selviytyä toimintakohdasta, jossa Madeline nousee haudasta; Kuilulla ja heilurilla ei ole tällaisia epäröintejä. Upeassa kohtauksessa, jossa Steele houkuttelee Priceä alas tyrmään loppuhuipennukseen… sen toiminta on loistavaa. " Tim Lucas , joka arvioi elokuvan DVD- julkaisua vuonna 2001, kirjoitti: "Hyödytyen "Vieraana kauhujen talossa" -elokuvan katsojamenestystä, "Kuilu" on hienovaraisempi tuotanto ja siinä on joitakin AIP Corman / Poe -sarjan definitiivisiä hetkiä." Ja Glenn Erickson , joka arvioi DVD:n "DVD Savant" -sivustolleen, totesi, "Roger Cormanin toinen Edgar Allan Poen -sovitus on suuri parannus hänen ensimmäiseen, "Vieraana kauhujen talossa" "-elokuvaan" … Jokainen tenava, joka näki elokuvan, muistaa sen ensiluokkaisena pelottelijana, Kuilu ja heiluri nosti vaatimuksia kiihkeälle toiminnalle ja potentiaaliselle kammolle… " 
Viimeaikaiset kriitikoiden arvioit elokuvasta eivät ole läpeensä positiivisia. Seitsemästätoista arvioista, jotka ovat Rotten Tomatoes -sivustolla koskien elokuvaa, 17% on negatiivisia. FilmCritic.com arvioi, että elokuva "on melkoinen pettymys. . . Loppujen lopuksi se tuntuu yhdeltä [Cormanin] pikaisista töistä, mitä se tietysti oli. " 
Elokuva valittiin näytettäväksi osana Cannesin klassikkojen sarjaa vuoden 2016 Cannesin elokuvajuhlilla . 
Vaikutus.
Kuilun ja heilurin menestys sekä kriitikoiden, että yleisön keskuudessa sai AIP: n Arkoffin ja Nicholsonin tuottamaan lisää Edgar Allan Poen teksteihin perustuviaa kauhuelokuvia säännöllisin väliajoin. Seuraavat, kaikki Cormanin ohjaamat elokuvat olivat "Ennenaikainen hautaaminen" (1962), "Tales of Terror" (1962), "The Raven" (1963), "Haunted Palace" (1963, joka perustuu oikeastaan H.P. Lovecraftin novelliin "Charles Dexter Wardin tapaus)", "Punaisen surman naamio" (1964) ja "Ligeian hauta" (1965). 
Tim Lucas on väittänyt, että elokuvalla oli suuri vaikutus moniin sitä seuraaviin italialaisiin kauhuelokuviin. Lucas totesi: "Se vie Cormanin freudilaiset teoriat jopa pidemmälle painajaismaisissa takaumissa, joka istuttaa Nicholasin sekoamisen siemenet ja osoittautuu erityisen vaikuttavaksi Italian tuleviin kauhuelokuviin - vaikutus, joka näkyy jopa 1970-luvun tuotannoissa ( "Deep Red" ) ja 1980-luvulla ( "Blade in the Dark" ). " Kirjoittaja K. Lindbergs on havainnut "ilmeisen vaikutuksen" Antonio Margheritin "veren linnaan" (1964) ja sen uusintaversioon, "Web of the Spider -elokuvaan" (1970). 
Käsikirjoittaja Ernesto Gastaldi myönsi, että Ugo Guerra ja Elio Scardamaglia, Mario Bavan "The Whip and the Body" -elokuvan (1963) tuottajat, olivat "näyttäneet minulle italialaisen version Kuilusta "ja heilurista," ennen kuin aloitin sen kirjoittamisen:" Anna meille jotain tämänkaltaista ", he sanoivat. Kun häneltä kysyttiin onko hänen toinen elokuvansa, "The Long Hair of Death" (1964) saanut innoitusta Cormanin elokuvasta, hän vastasi: "Kyllä, tietenkin! Kuilulla ja heilurilla oli suuri vaikutus italialaiseen kauhuelokuvaan. Kaikki ovat lainanneet siitä. " 
Stephen King koki, että yksi elokuvan voimakkaimmista kohtauksista - Elizabethin surkeasti pilaantuneen ruumiin löytäminen - vaikutti merkittävästi genreen ja toimi yhtenä vuosikymmenen merkittävimmistä kauhukohtauksista. King kirjoitti: " Hammer- elokuvien jälkeen tämä on mielestäni tärkein hetki vuoden 1960 jälkeisessä kauhuelokuvassa, ja se merkitsee paluuta kaikenkattavaan pyrkimykseen kauhistuttaa yleisöä ... ja halukkuutta käyttää mitä tahansa keinoa sen tekemiseen. " 
Tiivistetty televisioversio.
Vuonna 1968, kun elokuva myytiin ABC-TV :lle televisiolähetyksiä varten, kanava totesi, että elokuva oli liian lyhyt haluttuun kahden tunnin ohjelmapaikkaan. He pyysivät, että AIP pidentää elokuvaa. Cormanin tuotantoavustaja Tamara Asseyev kuvasi myöhemmin noin viisi minuuttia lisämateriaalia. 
Alkuperäisistä näyttelijöistä vain Luana Anders oli tuohon aikaan käytettävissä, ja uusi jakso sisälsi hänen hahmonsa Catherine Medinan, joka oli vankimielisairaalassa. Pitkän huutamisen ja hiustenrepimisen jälkeen, Catherine paljastaa hirvittävän tarinansa yksityiskohdat muille vangeille, missä vaiheessa elokuva itsessään seuraa takaumana.