Pörssinoteerattu rahasto

Pörssinoteerattu rahasto eli ETF () on sijoitusrahasto, jolla voidaan käydä kauppaa arvopaperipörssissä. Pörssinoteeratun rahaston kautta voi sijoittaa mm. osake-, korko-, hyödyke- tai kiinteistömarkkinoille.
Pörssinoteerattujen rahastojen suosio on kasvanut huomattavasti sen jälkeen kun ensimmäinen ETF (kaupankäyntitunnukseltaan "SPDR") tuli markkinoille vuonna 1993. Suomessa ensimmäinen ETF oli Helsingin pörssiin vuonna 2002 listattu "HEX25 Indeksiosuusrahasto" (nyk. "Seligson &amp; Co OMX Helsinki 25 pörssinoteerattu rahasto UCITS ETF").
Kaupankäynti.
Lyhenne ETF tulee englannin sanoista Exchange Traded Fund eli suoraan suomennettuna pörssikaupankäynnin kohteena oleva rahasto. ETF on siis sijoitusrahasto, jolla käydään kauppaa samalla tavalla kuin pörssiosakkeilla. Etuna on se, että yhdellä kaupalla saa hajautetun sijoitussalkun.
ETF:t soveltuvat myös lyhyeen kaupankäyntiin rahastoja paremmin, sillä niillä käydään kauppaa koko pörssipäivän ajan. ETF:n voi ottaa myös tietylle toimialalle, esimerkiksi uusiutuvaan energiaan keskittyviin yhtiöihin sijoittavaa rahastoa. Tämä sopii hyvin esimerkiksi siinä tilanteessa, kun sijoittaja haluaa ottaa näkemystä tietyn toimialan puolesta, mutta ei ole perehtynyt yksittäisiin alan yhtiöihin. 
Kaikilla pörssinoteeratuilla rahastoilla on markkinatakaus. Lyhyesti määriteltynä se tarkoittaa sitä, että liikkeeseenlaskija on sopinut, että joku pitää jatkuvasti yllä osto- ja myyntitasoja. Yhdellä ETF:llä voi olla useitakin markkinatakaajia. Kaupankäynnin toinen osapuoli ei välttämättä ole markkinatakaaja, sillä tarjouksia voi jättää kuka tahansa. 
ETF-kaupankäynnissä ei ole varsinaista minimisijoitusta. Minimin määrittelee pörssierä.
Aktiivinen ja passiivinen ETF.
Pörssinoteeratut rahastot voidaan jakaa "aktiivisiin" ja "passiivisiin" ETF-rahastoihin. 
Aktiivisen ETF:n salkunhoitaja pyrkii valitsemaan arvopapereita ja ajoittamaan kaupat rahaston strategian mukaisesti.
Passiivinen ETF pyrkii seuraamaan mahdollisimman tarkasti ennalta valittua indeksiä (kuten osakeindeksiä). Passiivisuuden idea on saavuttaa vähäisin kuluin markkinan keskimääräinen tuotto keskimääräisellä riskillä. Indeksiä seuraavaa passiivista ETF:ää kutsutaan "indeksiosuusrahastoksi". Indeksiosuusrahastoa ei tule sekoittaa indeksirahastoon, jonka toimintaperiaate kuitenkin on samankaltainen.
Suurin osa pörssinoteeratuista rahastoista on indeksiosuusrahastoja. Markkinoilla on myös aktiivisia rahastoja.
Kustannukset.
ETF-sijoittamiseen liittyviä kuluja ovat rahaston hallinnointipalkkio sekä kaupankäyntikulut. 
Hallinnointipalkkio on passiivisissa ETF-rahastoissa tyypillisesti aktiivisia sijoitusrahastoja alhaisempi. Eräissä ETF-rahastoissa ei hallinnointipalkkiota peritä lainkaan. Alhaisen palkkion ansiosta on sijoittajan mahdollista ETF:iä käyttäen hajauttaa sijoituksensa kustannustehokkaasti.
Kaupankäyntikuluja ovat välityspalkkio sekä osto- ja myyntihintojen välinen ero, jota kutsutaan "spreadiksi". Jos spread on alhainen, osuuksia voi ostaa ja myydä pörssissä lähes samaan hintaan. Spread on alhainen ETF:illä, joiden kaupankäynti on vilkasta. Sijoituksen kulurakennetta arvioitaessa tulee siis ottaa huomioon rahaston kaupankäynnin vilkkaus pörssissä.
Tuotonmaksu ja verotus.
ETF:t voidaan jakaa uudelleensijoittaviin ja tuottoa jakaviin. Uudelleensijoittava ETF sijoittaa saamansa osingot uudelleen eikä jaa tuottoa. Tuottoa jakava ETF maksaa tuoton kvartaaleittain, puolivuosittain tai kerran vuodessa. ETF vastaa tällöin tuottorahastoa. 
Saatu tuotto-osuus on Suomessa veronalaista tuloa. Yksityishenkilö maksaa saamistaan tuotto-osuuksista pääomatuloveron. Osingoista poiketen tuotto-osuus on kokonaisuudessaan pääomatuloa. 
ETF-osuuksien myynnistä saadusta luovutusvoitosta maksetaan Suomessa pääomatulovero aivan kuten muiden arvopaperien kohdalla.
Fyysinen ja synteettinen ETF.
Pörssinoteeratut rahastot voi jakaa kahteen ryhmään sen perusteella, mitä ne omistavat.
"Fyysinen ETF" sijoittaa suoraan kohteena oleviin arvopapereihin. Rahasto esimerkiksi ostaa kohdeindeksin osakkeita samassa tai lähes samassa suhteessa kuin niitä sisältyy kohdeindeksiin. Tätä kutsutaan "fyysiseksi replikoinniksi". Salkun arvopaperit eivät välttämättä ole täsmälleen samat kuin indeksissä. Salkunhoitaja voi myös mallintaa indeksin sisällön ja valita sellaiset arvopaperit, joiden avulla ETF seuraa indeksiä riittävän tarkasti. Näin tehdään varsinkin, jos indeksi on laaja. Fyysisestä ETF:stä voidaan myös lainata arvopapereita eteenpäin lisätuottojen saamiseksi.
"Synteettinen ETF" ei omista kohteena olevia arvopapereita vaan muodostaa salkkunsa johdannaisilla. ETF:n liikkeseenlaskija omistaa vakuuskorin, jota vastaan se tekee kassavirtojen vaihtosopimuksen ("total return swap"). Sopimuksella vakuuskorin tuotto vaihdetaan vertailuindeksin tuottoon sopimuksen vastapuolen kanssa. Synteettinen ETF siis saa kohdearvopapereiden tuoton omistamatta niitä itse.
Fyysiselle ETF:lle syntyy hallinnointikustannuksia arvopaperikaupoista, indeksin tasapainottamisesta ja osinkojen sekä yhtiötapahtumien yhteydessä. Synteettisen ETF:n etuna on salkunhoidon alhainen kustannus. Sen vuoksi synteettiset ETF:t ovat usein kuluiltaan fyysisiä ETF:iä halvempia. Synteettinen ETF myös yleensä seuraa indeksiään tarkemmin kuin fyysinen ETF, varsinkin epälikvideillä markkinoilla.
Synteettisen ETF:n haittapuolena on "vastapuoliriski", joka liittyy swap-sopimuksen vastapuolen maksukykyyn. Tappioriski on direktiivin mukaan rajattu vakuuksien avulla 10 prosenttiin rahaston arvosta. ETF:n oma vakuuskäytäntö voi olla tätä tiukempi.
Synteettisen ETF:n sopimusrakenne voi olla monimutkainen. Omistuksen vakuutena saattaa olla esimerkiksi omaisuusvakuudellisia arvopapereita eli ns. abs-instrumentteja. Tällaisen instrumentin vakuutena voi olla epälikvidejä saatavia, joiden arvo mahdollisessa finanssikriisissä voi olla alhainen. Tässä piilee riski, sillä rahaston tuottajan ja tämän sopimuskumppanin kaatuminen saattaa merkitä tappiota.
ETF vs. sijoitusrahastot.
ETF muistuttavat monin tavoin sijoitusrahastoja, paitsi että ETF ostetaan ja myydään muilta haltijoilta päivän aikana pörsseissä, kun taas sijoitusrahastoja ostetaan ja myydään liikkeeseenlaskijalta päivän päättyessä. ETF ovat myös avoimempia, koska niiden omistukset julkaistaan yleensä päivittäin Internetissä, ja ne ovat verotuksellisesti tehokkaampia kuin sijoitusrahastot Yhdysvalloissa. Toisin kuin sijoitusrahastot, ETF-rahastoilla käydään kauppaa pörssissä, niitä voidaan myydä lyhyeksi, niitä voidaan ostaa arvopaperinvälittäjältä lainatuilla varoilla (marginaalikauppa), ja niitä voidaan ostaa ja myydä rajahintatoimeksiantojen avulla siten, että ostaja tai myyjä tietää osakekohtaisen hinnan etukäteen.
Optioita, mukaan lukien myynti- ja osto-optioita, voidaan kirjoittaa tai ostaa useimpiin ETF-rahastoihin, mikä ei ole mahdollista sijoitusrahastojen kohdalla, mikä antaa sijoittajille mahdollisuuden toteuttaa strategioita, kuten katettuja osto-optioita ETF-rahastoihin. On myös useita ETF-rahastoja, jotka toteuttavat katettuja osto-optioita koskevia strategioita rahastoissaan.
ETF-rahastoja voi ostaa ja myydä käypään markkinahintaan milloin tahansa kaupankäyntipäivän aikana, toisin kuin sijoitusrahastoja, joilla voi käydä kauppaa vasta kaupankäyntipäivän lopussa. Toisin kuin sijoitusrahastot, sijoittajat voivat myös tehdä samantyyppisiä kauppoja kuin osakkeilla, kuten rajatoimeksiantoja, joiden avulla sijoittajat voivat määritellä hintatasot, joilla he ovat valmiita käymään kauppaa, stop-loss-toimeksiantoja, marginaaliostoja, suojausstrategioita, eikä vähimmäissijoitusvaatimuksia ole. ETF-rahastoja voidaan myydä usein riskien suojaamiseksi tai sijoitusstrategioiden toteuttamiseksi markkinoiden vaihteluiden huomioon ottamiseksi, kun taas monilla sijoitusrahastoilla on rajoituksia tiheään kaupankäyntiin.
Riskit.
Kaikkiin sijoituksiin sisältyy riskejä, joista oleellisimpana pidetään riskiä sijoituksen arvon laskemisesta. Pörssinoteerattuihin rahastoihin sisältyy myös sellaisia riskejä, joita muissa sijoitusrahastoissa ei välttämättä ole: