tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Cilla Back

Cilla Veronica Back (s. 16. huhtikuuta 1971 Tampere) on suomalainen teatteriohjaaja. Hän on kouluttautunut teatterialalle Italiassa Milanon Scuola del Piccolo Teatrossa, jossa hän opiskeli ensin lavastusta, sen jälkeen ohjaamista. Back on ohjannut Italian ja Suomen lisäksi muun muassa Saksassa, Ranskassa ja Norjassa.
Suomalaisella teatterikentällä Back erottuu visuaalisuudellaan. Hän myös lavastaa ja puvustaa ohjaamiaan esityksiä. Backin itsensä mukaan symbolismin ja liikkeen korostaminen on suurelta osin hänen italialaisen koulutustaustansa peruja, siinä missä Suomessa realismin perinne on yleisesti ottaen hallitsevampi.
Backille myönnettiin valtion kolmivuotinen taiteilija-apuraha 2021.
Circus Maximus (teatteri)

Circus Maximus on vuonna 1997 perustettu suomalainen ammattiteatteriryhmä. Ryhmä on vapaamuotoinen, eikä sillä ole varsinaista taiteellista johtajaa. Myöskään vakinaista tilaa ei ole, vaan ryhmä esiintyy vaihtelevissa, produktion mukaan vaihtuvissa tiloissa. 
Historia.
Circus Maximus sai virallisesti alkunsa keväällä 1997 Tampereella. Perustajanelikko Mikko Kanninen, Elisa Piispanen, Pinja Flinck ja Lorenz Backman olivat silloisia Tampereen yliopiston näyttelijäntyön laitoksen opiskelijoita. Alusta asti mukana olivat myös lavastaja Jyrki Pylväs, äänisuunnittelija Jussi Saivo sekä valosuunnittelija Samuli Hytönen. Ryhmä oli jo aiemmin puuhaillut yhdessä pienimuotoisia juttuja, mutta oman teatterin perustaminen antoi mahdollisuuden manifestoitumiseen aivan uudella tasolla. Yhdistysmuoto puolestaan helpotti ennen kaikkea apurahaprosesseissa.
Maximuksen perustajajäsen näyttelijä-ohjaaja-tutkija Mikko Kanninen kuvailee, kuinka ryhmän tarkoitus oli edustaa ammattimaista taiteellista teatteria, jossa juttuja ajateltaisin länsimaisessa, vähintäänkin Euroopan kokoisessa kulttuurikontekstissa. “Emme olleet niinkään kiinnostuneita suomalaisen teatterin skenestä vaan seurasimme tuolloin enemmänkin mitä tapahtui esim. Espanjassa, Prahassa ja Saksassa”, Kanninen toteaa. Suuntautuminen suomalaisista tarinoista ja ihmiskohtaloista kohti laajempaa maantieteellistä ja kulttuurista elinalaa erotti Circus Maximuksen monista muista sen aikaisista suomalaisista teatteriryhmistä.
Ryhmä on esiintynyt esimerkiksi Teatteri Jurkassa, Helsingin Kaupunginteatterissa, Q-teatterissa ja Vaihtolavalla. Ryhmään kuuluvat muun muassa näyttelijät Lorenz Backman, Henry Hanikka ja Piitu Uski sekä ohjaajat Minna Harjuniemi, Mikko Kanninen, Tuomas Timonen ja Miko Jaakkola.
Clemenzin avaus

Clemenzin avaus on shakkiavaus, jota kuvaa siirto
1.h3
Avaus on nimetty virolaisen Hermann Clemenzin mukaan. Avaus kuuluu epätavallisiin avauksiin ja se luokitellaan ECO-koodistolla koodille A00.
Siirto 1.h3 on hyvin passiivinen, mikä on yksi syy sen harvinaisuuteen. Siirron ainoa apu on yleensä se, että se estää mustaa pelaamasta lähettiään g4:ään kiinnittämään valkean f3-ratsua. Mustalle sopivia vastauksia ovat kaikki normaalit aloitussiirrot, kuten c5, d5, e5, Rc6 ja Rf6.
Clemenzin avaus muuntuu Grobin hyökkäykseksi, jos valkea pelaa siirron g4. Siirron tarkoitus on sivustoida kuningaslähetti. Siirrot h3 ja g4 kuitenkin heikentävät valkean kuningasasemaa niin paljon, että kuningatarsivustalle linnoittaminen on kuningassivustaa kannattavampaa. Avaus voi muuntua myös hollantilaisen puolustuksen teräviin linjoihin jatkossa 1...f5 2.d4. Nyt valkea jatkaa usein siirrolla g4.
Sture Grahn

Bror Sture Ragnvald Grahn (24. toukokuuta 1932 Lycksele – 14. elokuuta 2024) oli ruotsalainen maastohiihtäjä ja viestihiihdon kaksinkertainen maailmanmestari.
Grahn oli mukana kultaa voittaneessa Ruotsin viestijoukkueessa Lahden MM-kilpailuissa 1958. Joukkueessa olivat lisäksi mukana Sixten Jernberg, Lennart Larsson ja Per-Erik Larsson. Neljä vuotta myöhemmin Zakopanen MM-kisoissa hän oli jälleen mukana Ruotsin kultakvartetissa, johon kuuluivat tällä kertaa hänen lisäkseen Lars Olsson, Jernberg ja Assar Rönnlund. Cortina d’Ampezzon talviolympialaisissa 1956 Grahn sijoittui 50 kilometrillä kymmenenneksi. Grahn avioitui maastohiihdon olympiamitalisti Barbro Martinssonin kanssa.
Kamera-lehti

Kamera-lehti oli valokuvauksen aikakauslehti, joka ilmestyi vuosina 1950–2024.
"Kamera-lehdellä" oli noin 61 000 lukijaa vuonna 2016. Lehden painos vuonna 2021 oli 7 000.
Lehden viimeinen päätoimittaja oli Kristiina Haaga. Hän oli myös lehden art director ja vuodesta 2023 lähtien sen ainoa kuukausipalkkainen työntekijä.
"Kamera-lehti" esitteli suomalaisia ja ulkomaisia kuvaajia sekä antoi lukijalle vinkkejä valokuvaukseen ja kuvankäsittelyyn. Lehti järjesti useita valokuvauskilpailuja, kuten vuosittain pidettävän Vuoden kuvaaja -kilpailun ja Suurkilpailun. Vuosina 2014–2023 Museoviraston Kuvakokoelmat kirjoitti lehteen artikkeleita kokoelmien kuvista.
"Kamera-lehteä" julkaisi Kameraseura ry. Lehti edusti Suomea erikoislehtien muodostamassa Expert Imaging and Sound Association (EISA) -järjestössä.
2010-luvun puolivälissä lehdellä oli tilaajia yli kymmenen tuhatta, mutta vuonna 2024 enää alle kaksi tuhatta. Mainostuotot ja tilaajamäärä olivat vähentyneet ja lehden toiminta oli muuttunut tappiolliseksi. 2020-luvun aikana lehdelle kertyi reilut 300 000 euroa alijäämää. Tilanne ei parantunut henkilöstö- ja toimitilamuutoksilla eikä lehden numeroiden määrää vähentämällä. Lehden julkaiseminen päättyi kesäkuussa 2024.
Päätoimittajat.
Lähde:
48 Doris

48 Doris on Marsin ja Jupiterin välisen asteroidivyöhykkeen asteroidi. Asteroidin löysi Hermann Mayer Salomon Goldschmidt 19. syyskuuta 1857. 
Asteroidi kiertää Auringon ympäri (noin ) kiertoradalla, jossa se on lähimmillään ja etäisimmillään astronomisen yksikön päässä Auringosta. Asteroidin läpimitta on noin ja sen pyörähdysaika akselin ympäri on . Asteroidin spektrityyppi on CG- tai Ch-luokkaa.
Asteroidin kooksi on arvioitu , mutta tähdenpeiton perusteella se voi olla hyvin pitkulainen kertaa kokoisena.
Doris on nimetty kreikkalaisen mytologian okeanidi Doriksen mukaan. Kohdetta ehdotettiin "kaksosena" nimeämisenä asteroidin 49 Palesin kanssa, koska Goldschmidt löysi molemmat samana yönä, joka oli epätavallista tuolloin.
Porkkanakärpänen

Porkkanakärpänen ("Psila rosae" eli "Chamaepsila rosae") on porkkanassa tuhoja aiheuttava aikuisena 4–6 millimetrin kokoinen kiiltävänmusta kärpäslaji, jolla on keltaiset jalat ja punaruskeat silmät. Toukkana se on kellertävänvalkoinen ja jalaton pituudeltaan noin 8–10 mm. Porkkanakärpänen aiheuttaa tuhoja porkkanapenkeissä keskikesällä. Porkkanakärpänen luokitellaan tuhohyönteiseksi, ja sen lennoista varoitetaan internetissä. Kärpästä voidaan torjua erilaisilla myrkyillä, mikäli niitä kertyy pyydykseen enemmän kuin viisi viikossa. Porkkanakärpäsen aiheuttamia tuhoja voi vähentää viljelykierrolla vaihtamalla kasvupaikkaa.
Maakiitäjäiset ("Carabidae") saalistavat porkkanakärpäsen munia. Porkkanakärpäsen loisia ovat ainakin Aleochara sparsa, Basalys tritoma, Chorebus gracilis, Kleidotoma nigra, Kleidotoma psiloides ja Loxotropa tritoma.
Porkkanakärpänen aiheuttaa tuhoa porkkanan lisäksi sellerille, palsternakalle, fenkolille, maustekirvelille, kuminalle, tillille ja persiljalle.
Huonekärpänen

Huonekärpänen ("Musca domestica") on yleinen noin senttimetrin kokoinen sisätiloissa viihtyvä kärpäslaji. Se voi kantaa taudinaiheuttajia ja saastuttaa ruokaa. Kärpäsellä on suuret, lähes koko pään peittävät silmät. Kärpänen munii mielellään pilaantuvaan jätteeseen, esimerkiksi huonosti hoidettuihin komposteihin ja käymälöihin. Kärpäsen elinikä on 2–4 viikkoa.
Kärpäsen paino on noin 12 milligrammaa ja suurin lentonopeus 7,2 kilometriä tunnissa.
Huonekärpäsen saalistajia ovat ainakin: tunkiotylppö ("Carcinops pumilio"), "Dendrophilus xavieria", "Ophyra aenescens", "Glyptholapsis confusa" ja "Macrocheles muscaedomesticae".
Pistokärpänen

Pistokärpänen ("Stomoxys calcitrans") on noin sentin mittainen kärpäslaji, joka imee verta eläimistä. Sillä on pitkä imukärsä, jolla se saattaa tikata kuumina kesäpäivinä ihmistäkin. Se munii toisten kärpästen tapaan pilaantuvaan jätteeseen.
Ulkonäkö.
Aikuisella pistokärpäsellä on terävä kärsä, joka suuntautuu eteenpäin. Se on huonekärpäsen kokoinen, mutta pistokärpänen on sitä tummempi ja sillä siivet ovat enemmän levällään. Pistokärpäsen toukka on noin 10–12 millimetrin pituinen ja väriltänsä kellanvalkoinen.
Wei Ning

Wei Ning (s. 5. elokuuta 1982 Shandong) on kiinalainen haulikkoampuja, maailmanmestari ja olympiamitalisti.
Wei Ning on saavuttanut olympialaisissa skeetissä hopeaa Ateenassa 2004 ja Lontoossa 2012. Lisäksi hän on saavuttanut MM-kilpailuissa yhden henkilökohtaisen maailmanmestaruuden (2003), kaksi joukkuemaailmanmestaruutta (2002 ja 2007), yhden henkilökohtaisen hopean (2001) ja yhden joukkuehopean (2007).
Jacksonin piirikunta (Ohio)

Jacksonin piirikunta on piirikunta Ohiossa, Yhdysvalloissa. Sen hallintokeskus on Jackson. Se on nimetty Andrew Jacksonin mukaan. Sen naapuripiirikuntia ovat Vinton pohjoisessa, Gallia idässä, Lawrence etelässä, Scioto lounaassa, Pike lännessä ja Ross luoteessa.
Kaupungit ja kylät.
Hallintokeskus: Jackson
Väestö.
Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 33 225 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin (97,0%), mustiin (0,8%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,4%) ja aasialaisiin (0,3%).
Kotitalouden mediaanitulo on 37 243 ja köyhyysrajan alapuolella oli 23,2% väestöstä vuosina 2007–2011.
Karanja Mack

Karanja Mack on antiguabarbudalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Mackin nykyinen seura on SAP, jossa hän on pelannut vuodesta 2006 lähtien. Hän on pelannut myös maajoukkueessa.
Kempit

Kempit (Psylloidea) ovat esimerkiksi omenassa ja porkkanassa viihtyviä hyönteisiä. Ne muodostavat hyönteisten luokittelussa yläheimon, johon on aiemmin sisältynyt vain yksi heimo (kempit eli lehtikempit, Psyllidae) , mutta joka on nykyään jaettu kuuteen heimoon.
Kempit ovat 2–3 mm pitkiä, ja muistuttavat voimakkaiden takajalkojensa takia pieniä kaskaita. Ne voi erottaa kaskaista kemppien selvästi pitempien tuntosarvien avulla.
Yksi tunnetuimmista lajeista on tuhohyönteinen porkkanakemppi ("Trioza apicalis"). Lajit talvehtivat aikuisina, ja aiheuttavat tuhoa keskikesällä kasvimailla. Muita Suomessa tavattavia lajeja ovat orapihlajakemppi ("Cacopsylla peregrina"), leppäkemppi ("Psylla alni") ja omenakemppi ("Cacopsylla mali").
Lentopallon miesten 2-sarja

Lentopallon miesten 2-sarja on lentopalloliiton alaisuudessa toimiva lentopallosarja. Se on Suomen kolmanneksi korkein sarjataso lentopallossa.
Lentopallon Suomensarja perustettiin maan toiseksi korkeimmaksi sarjatasoksi samalla, kun Suomen mestaruudestakin alettiin pelata 1957. Nimi muuttui kakkossarjaksi 1970-luvun alussa, muuttuen myöhemmin nykyiseen muotoonsa 2-sarja. Kauteen 1974-1975 saakka 2-sarja oli maan toiseksi korkein sarjataso, kaudesta 1975-1976 (jolloin perustettiin 1-sarja) kolmanneksi korkein, kaudesta 1996-1997 kauteen 2000-2001 neljänneksi korkein (väliin luotiin Supersarja) ja sen jälkeen jälleen kolmanneksi korkein sarjataso Suomen lentopallossa.
Polttiaiset

Polttiaiset (Ceratopogonidae) on hyönteisten heimo. Polttiaiset ovat pienikokoisia, ja jotkin lajit imevät verta ihmisestä ja muista eläimistä, jopa toisista hyönteisistä.
Tuntomerkit.
Polttiaiset muistuttavat ulkonäöltään surviaissääskiä. Aikuinen polttiainen on noin 1–1,5 millimetriä pitkä. Useimmilla polttiaislajeilla on kirjavat siivet. Koirailla on tuntosarvissaan paljon pitkiä karvoja, naarailla selvästi vähemmän. Polttiaisen pää on alaviistoon ja eturuumis työntyy sen päälle, jolloin hyönteinen näyttää kyttyräselältä. Silmät kiertävät lähes koko pään ympäri ja koskettavat päälaella toisiaan.
Esiintyminen Suomessa.
Polttiaisia esiintyy kaikkialla Suomessa, eniten pohjoisessa ja idässä, missä on paljon vesiä.
Ensimmäiset polttiaiset lentelevät Suomessa jo alkukesällä, mutta ne eivät yleensä vaivaa ihmistä. Purevia polttiaisia esiintyy Suomessa enimmäkseen loppukesästä, etenkin elokuun leutoina tyveninä iltoina. Kylminä kesinä niiden kuoriutuminen voi siirtyä jopa syyskuun alkuun.
Elintavat.
Polttiainen imee verta imukärsällään. Sen pistin muodostuu kolmesta eri osasta, ja sitä reunustavat terävähampaiset leuat, joilla se tekee reiän ihoon. Pisto aiheuttaa punoitusta ja polttavan tunteen, joka tulee siitä, että polttiainen purskauttaa pistokohtaan veren hyytymistä estävää ainetta.
Polttiaisnaaras voi käyttää ravintonaan veren lisäksi myös pelkästään kukkien mettä. Niille kelpaa myös muiden hyönteisten ja selkärangattomien veri, ja polttiainen voi imeä verta myös veriaterian nauttineesta hyttysestä. Joidenkin lajien naaras syö koiraan parittelun jälkeen.
Polttiaiset levittävät esimerkiksi lehmän sinikielitautia, jota on tavattu Etelä-Ruotsista mutta ei vielä Suomesta. Trooppisilla alueilla ne levittävät filariamatoja.
Polttiaiset ovat niin pieniä että ne eivät pysähdy hyttysverkkoihin. Niihin tehoaa hyttyskarkote, mutta toisin kuin hyttyset, polttiaiset löytävät tehokkaasti tiensä pieniinkin ihon kohtiin, joita ei ole käsitelty karkotteella.
Lisääntyminen.
Polttiaisen toukka on hyvin pitkä ja langanohut. Useimpien lajien toukat elävät vedessä, joko pohjalietteessä tai karikossa, tai vapaasti vedessä uiskennellen. Joidenkin lajien toukat käyvät kehityksensä läpi kokonaan maalla, yleensä kosteassa sammalikossa. Joidenkin lajien toukat syövät muiden vesiötököiden munia, poikasia ja pikkutoukkia, toiset syövät leviä ja mätänevää eläin- tai kasviainesta, ja jotkin syövät bakteereja ja alkueläimiä.
Polttiainen elää pääsääntöisesti yhden vuoden, josta aikuinen kaksi tai kolme viikkoa. Varhain keväällä lentävien lajien toukka talvehtii vesien pohjalla. Myöhemmin kesällä lentävät polttiaiset ovat talvehtineet munana tai pikkutoukkana. Suomessa polttiainen lisääntyy vain kerran kesässä, mutta lämpimämmissä maissa se voi tehdä toisenkin sukupolven.
Kwamena Brace

Kwamena Brace (s. 17. lokakuuta 1987 Helsinki) on suomalainen koripalloilija, joka on nykyisin vapaa pelaaja. 196 cm pitkän Bracen kasvattajaseura on Hotsteppaz.
Pelaajaura.
Kausi 2006–2007 oli Kwamena Bracelle ensimmäinen kausi miesten kansallisissa sarjoissa. Hän pelasi tuolloin syyskaudella I-divisioonaa 13 ottelua Tapiolan Hongan joukkueessa 5,5 pisteen keskiarvolla ja kevätkaudella kuusi ottelua Rekolan Urheilijoiden I-divisioonajoukkueessa 9,7 pisteen keskiarvolla.
Kaudeksi 2007–2008 Brace siirtyi Korisliigaan nousseen Kauhajoen Karhun riveihin. Hän teki Korisliigan tulokaskaudellaan koreja 4,4 pisteen keskiarvolla pelaamissaan 35 ottelussa. Marraskuussa 2007 hän teki pääsarjatason piste-ennätyksekseen 18 pistettä UU-Korihaita vastaan. Kauden päätteeksi Bracen edustama Karhu putosi suoraan takaisin I-divisioonaan.
Kaudella 2008–2009 Brace jatkoi pelaamistaan I-divisioonaan pudonneessa Karhussa. Hän pelasi runkosarjan 20 ottelua 10,3 pisteen ja 4,6 levypallon keskiarvoilla Karhun voittaessa runkosarjan. I-divisioonan pudotuspelit päättyivät Karhun voittoon ja joukkueen suoraan nousuun Korisliigaan. Brace teki pudotuspeleissä koreja 8,3 pisteen keskiarvolla ja otti 5,9 levypalloa ottelua kohti.
Kaudeksi 2009–2010 Brace siirtyi Forssan Koripoikiin. Kahden kauden jälkeen hän siirtyi Kouvoihin kaksivuotisella sopimuksella. Hänet lainattiin kuitenkin kauden alussa Salon Vilppaalle.
Mustamuurahainen

Mustamuurahainen eli etelänmustahainen ("Formica fusca") on "Formica"-sukuun kuuluva nimensä mukaisesti ruumiiltaan kokonaan ruskeanmusta muurahaislaji, jonka sääret ovat vaaleanruskeat. Työläisen koko on 4,5–7 millimetriä. Mustamuurahaista esiintyy Suomessa Lappia myöten mutta se on yleisin Etelä-Suomessa. Pohjois-Suomessa yleisempi laji on hyvin samannäköinen pohjanmustamuurahainen ("Formica lemani)".
Mustamuurahainen ei rakenna kekoja, vaan pesii maan alla, kannossa, mättäässä tai lahopuussa. Mustamuurahaisen pesässä on yleensä joitakin satoja tai muutamia tuhansia työläisiä. Pesissä saattaa olla useita kuningattaria, tyypillisesti 1-15 mutta joskus jopa muutamia satoja. Mustamuurahainen elää monenlaisissa elinympäristöissä, kuten hakkuuaukioilla, teiden penkoilla ja metsien ja soiden reunoilla.
Mustamuurahainen saattaa joskus tehdä tuhoja puutarhoissa.
Pihamauriaisen ja mustamuurahaisen erot.
Mustamuurahainen sekoitetaan usein pihamauriaiseen eli "sokerimuurahaiseen", mutta ne on kuitenkin helppo erottaa toisistaan: 
Mustamuurahaisella tehtyjä tutkimuksia.
Vuonna 2015 julkaistussa tutkimuksessa havaittiin mustamuurahaisten muuttavan ruokailutapojaan sienitaudille altistuttuaan. Ne lisäävät ruokavalioonsa reaktiivista happiradikaalia vetyperoksidia, joka kasvatti taudista selviämisen todennäköisyyttä. Luonnossa muurahaiset voisivat saada tällaisia yhdisteitä esimerkiksi raadoista, vaurioituneista kasveista tai kirvoista.
Tšigorinin puolustus

Tšigorinin puolustus on shakkiavaus, jota kuvaavat siirrot
1.d4 d5
2.c4 Rc6
Avaus on nimetty venäläisen Mihail Tšigorinin mukaan. Avaus on mustan neljänneksi suosituin vastaus kuningatargambiittiin. Suositummat vaihtoehdot ovat torjuttu kuningatargambiitti 2...e6, slaavilainen puolustus 2...c6 ja hyväksytty kuningatargambiitti 2...dxc4.
Mustan toinen siirto tukkii c-sotilaan etenemisen, mutta tämä ei ole kovinkaan suuri haitta avauksessa.
Muunnelmat.
Valkean suosituimmat siirrot ovat 3.Rf3, Rc3 ja cxd5, mutta myös 3.e3 on pelattu.
Tavallisimpia jatkoja:
3...Rf6 4.cxd5 Rxd5 5.e4 Rxc3 6.bxc3 e5 7.d5 Rb8 tai 7.Rf3 exd4
3...dxc4 4.Rf3 Rf6 5.e4 Lg4 6.Le3 e6 7.Lxc4 Lb4
7.bxc3 ja mustan jatko on 7...Rf6 tai 7...Dd6.
7.Lxc3 exd4 8.Re2 Rf6 9.Rxd4 0-0 tai 8...Lg4
5.gxf3 Dxd5 6.e3 ja 6...e5 7.Rc3 Lb4 tai 6...e6 7.Rc3 Dh5.
5.dxc6 Lxc6 6.Rc3 ja 6...Rf6 ja 6...e6.
Ketoneilikka

Ketoneilikka ("Dianthus deltoides") on kohokkikasvien heimoon kuuluva monivuotinen ruoho. Ketoneilikka on luokiteltu Suomessa silmälläpidettäväksi (NT) lajiksi. Lajin tieteellinen nimi tarkoittaa "kolmiomaista jumalten kukkaa".
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen ketoneilikka kasvaa 10–30 cm korkeaksi ja muodostaa löyhästi mätästäviä, kohenevia kasvustoja. Väriltään kasvi on vihreä tai sinivihreä. Varsi on lyhytkarvainen. Vastakkain olevat varsilehdet ovat kapeita ja tasasoukkia tai tasasoukan suikeita. Lehdet kasvavat tyvestä yhdiskasvuiseksi tupeksi. Kukat ovat pitkäperäisiä ja sijaitsevat varren päissä yksittäin tai vähäkukkaisina viuhkoina. Säteittäisen kukan halkaisija on vajaat kaksi senttimetriä, ja sekä sen verhiö että teriö ovat viisilehtisiä. Verhiö on torvimainen ja ulkoverhiöllinen. Lisäteriö puuttuu. Terälehdet ovat kärjestä hammaskärkisiä ja väriltään purppuranpunaisia, joskus harvoin myös vaalenapunaisia tai valkoisia. Tarkkaan katsoen kukissa näkyy hivenen tomusokerimaista valkoista väriä. Emin vartaloita on kaksi kappaletta. Suomessa ketoneilikka kukkii kesä-elokuussa. Hedelmä on neliliuskaisesti aukeava kota.
Ketoneilikka voi risteytyä mykeröneilikan ("Dianthus armeria") ja pulskaneilikan ("Dianthus superbus") kanssa.
Levinneisyys.
Euroopassa ketoneilikka on levinnyt lähes koko maanosaan Pyreneiltä Keski-Venäjälle. Se puuttuu kuitenkin mantereen pohjoisimmista ja eteläisimmistä osista, Irlannista, Skotlannista, Färsaarilta, Islannista ja Huippuvuorilta, sekä suurimmasta osasta Pyreneiden niemimaata, Romaniaa, Bulgariaa ja Kreikkaa. Aasian puolella lajia tavataan paikoitellen Etelä-Siperiassa. Ihmisen mukana laji on levinnyt Pohjois-Amerikkaan, jossa sitä tavataan harvinaisena tulokkaana.
Suomessa ketoneilikkaa tavataan Keski-Lappia myöten. Yleisin laji on Etelä- ja Itä-Suomessa. Yhtenäinen esiintymisalue ulottuu Vaasan korkeudelle asti, muualla esiintymisalue on hajanaisempi. Oulun korkeudelle saakka laji on muinaistulokas, pohjoisempana uustulokas.
Elinympäristö.
Ketoneilikka on kuivien kasvupaikkojen luonteenomainen laji. Se viihtyy kivisillä mäenrinteillä, rinneniityillä, tienvarsilla ja pientareilla sekä kedoilla. Suomessa laji on taantunut paikoin rajusti viime vuosikymmeninä ketojen umpeenkasvun seurauksena.
Ketoneilikan kukissa on Suomen oloihin harvinaisen kirkas punainen väri. Kukat houkuttelevat värillään ja tuoksullaan pölyttäjiä, joina yleensä toimivat perhoset.
Käyttö.
Ketoneilikkaa viljellään puutarhojen koristekasvina, jolloin kukat ovat yleensä luonnonkantoja tummempia. Lajia käytetään myös ketosiemensekoituksissa.
Pommikiitäjäinen

Pommikiitäjäinen eli pommittajakuoriainen ("Brachinus crepitans") on vihertävä kovakuoriaislaji, joka ahdistettuna erittää peräpäästään syövyttävän kaasupilven. Samalla kun se suihkuttaa nestettä peräpäästään, kuuluu pamaus. Räjähdysaine on hydrokinonin ja vetyperoksidin sekoitus. Puolustuskeinon tarkoitus on harhauttaa vihollista. Pommikiitäjäinen esiintyy Keski-Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa, mutta se on ainakin kerran ajautunut maihin Hankoniemellä.
Pommikiitäjäinen on tumma, solakka ja kasvaa noin 7–10 mm pitkäksi. Peitinsiivet ovat tumman sinivihreät, jalat oranssinsävyiset.
Jäkälänapalakki

Jäkälänapalakki, aiemmin vihersuomujäkälä ("Lichenomphalia hudsoniana") on Suomessa luonnonvaraisena kasvava jäkälänapalakkilaji. Se on sekovartinen jäkälien tapaan ja koostuu vahakkaisiin luettavasta sienisolukosta sekä "Coccomyxa"-suvun yksisoluisesta viherleväsolukosta. Jäkälän väri on kalpean aprikoosimainen, sienijalassa on punertavia ja violetteja sävyjä.
Jäkälänapalakkia tavataan toisaalta turpeelta, toisaalta karuhkoilta kasvupaikoilta kuten kivenkoloista ja se on asettunut usein sammalten tai lahoavien kasvinosien sekaan. Suomessa jäkälää tavataan Lapista ja Kuusamon kasvitieteellisen maakunnan alueelta sekä Ahvenanmaalta. Laji pidetään maailmalla arktisena tai arkto-alppisena reliktinä: Näin esimerkiksi Venäjällä, jossa sitä tavataan muun muassa Angaran ja Altain alueilla. Lajia on kuitenkin myös Keski-Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa sekä Kiinassa.
Sappitatti

Sappitatti ("Tylopilus felleus") on yksi tattilajeista. Se on myrkytön, mutta niin pahanmakuinen, ettei sitä juuri käytetä ravinnoksi. Se muistuttaa ulkonäöltään huomattavasti herkkutattia ("Boletus edulis").
Koko ja ulkonäkö.
Sappitatin lakki on väriltään ruskea ja kiilloton. Sen muoto on nuorella sienellä puolipallomainen, mutta vanhemmiten se laajenee ja saavuttaa noin 15 sentin halkaisijan. Lakin pinta halkeilee monesti sienen kasvaessa. Tatin pillit ovat nuoressa itiöemässä valkoiset, mutta ne muuttuvat sienen vanhetessa tai kosketuksesta vaalean punertaviksi. Pillikerros pursuaa näkyville sienen pintakelmun reunan yli. Sienen jalka on suunnilleen lakin värinen. Se hoikistuu sienen kasvaessa, mutta tyveltään se usein säilyy turvonneena. Jalan yläosan verkkokuvio on sen pohjaväriä tummempi. 
Samankaltaiset lajit.
Sappitatti voi muistuttaa ulkonäöltään herkkutattia ja jopa kasvaa niiden kanssa samanlaisilla kasvupaikoilla, useimmiten havupuiden läheisyydessä. Näkyvä ero on kuitenkin tattilajien jalassa: sappitatilla on jalassa selvä tumma harvahko verkkokuvio, joka on aivan yläosastaan vaalea. Herkkutatin verkkokuvio on yleensä vaalea ja sen pillit puolestaan muuttuvat vanhemmiten punertavan sijaan kellertäviksi.
Kasvuaika ja -paikka.
Sappitatin itiöemiä esiintyy kesäkuusta aina syyskuun lopulle. Toisin kuin monet muut tattilajit, sappitatti ei ole sienijuurinen, vaan se on lahottajasieni. Siksi sen kasvupaikkoja ovat usein esimerkiksi vanhat kannot ja muurahaispesät.
Käyttö ravinnoksi.
Sappitattia pidetään voimakkaan sappea muistuttavan makunsa tähden ruoaksi kelpaamattomana, sillä yksikin pala sitä saattaa pilata sieniruoan maun kokonaan. Erittäin pahasta maustaan huolimatta se on kuitenkin myrkytön. Suomen Sieniseuran piirissä on tutkittu pienellä otoksella sappitatin karvausaistimusta ihmisillä ja todettu siinä olevan eroja: Pieni määrä koehenkilöistä ei koe karvautta lainkaan.
Samettijalka

Samettijalka ("Tapinella atrotomentosa", vanh. "Paxillus atrotomentosus") on aiemmin pulkkosieniin luokiteltu sienilaji. Se on kookas ja tanakka, huomiota herättävän komea sieni. Lakki on toispuoleisen vino, tummanruskea ja nukkapintainen, reunoilta sisäänkiertynyt. Heltat ovat vaaleanruskeat. Jalka on vino ja paksun samettimaisen nukan peittämä, mikä on sen paras tuntomerkki. Sieni on suhteellisen yleinen ja kasvaa varsin kookkaaksi.
Ulkonäkö ja koko.
Lakki on 5–20 cm leveä, paksumaltoinen, kupera, reuna sisäänkiertynyt, samettipintainen, vanhempana kalju ja himmeä, toispuolisen vino, epäsäännöllisen muotoinen. Tummanruskea. Heltat tiheässä, pitkäjohteiset, kellertävänvalkoiset, kosketetuksesta tummuvat. Jalka on vino, paksu noin 3-6 cm korkea ja 2-5 leveä ja kokonaan mustanruskean samettimaisen nukan peittämä. Malto on kellertävää ja pehmeää. Sieni on karvaan makuinen ja haju ei erityinen, mutta ilmeisesti myrkytön. Itiöpölyn väri on vaaleanruskea.
Levinneisyys.
Etelä-Suomessa yleinen pohjoista kohti mentäessä harvinaistuu ja Pohjois-Suomesta puuttuu kokonaan.
Kasvupaikka ja elinympäristö.
Se kasvaa lahoavissa, yleensä männyn kannoissa ja juurissa. Kangasmetsissä, mäntykankailla, metsänreunoissa, männyn ja muiden havupuiden lahonneilla, sammaloituneilla kannoilla lahottajana pohjoisella havumetsävyöhykkeellä. 
Käyttö.
Monet sienikirjat kehottavat jättämään samettijalan metsään mutta sitä voi käyttää värjäykseen. Siitä saa vihreitä ja oliivinvehertäviä värisävyjä.
Pantterikärpässieni

Pantterikärpässieni ("Amanita pantherina") on myrkyllinen kärpässienilaji. Se muistuttaa nuorena toista myrkyllistä kärpässienilajia, ruskokärpässientä. Pantterikärpässienessä on samoja myrkkyjä kuin punakärpässienessä, mutta suurempina pitoisuuksina.
Pantterikärpässienen lakki on 5–12 senttimetriä leveä ja väriltään vaaleanruskea tai ruskea. Suojusjätteet ovat irtonaisia ja valkoisia. Heltat ovat valkoiset ja melko tiheät. Jalka on 6–12 senttimetriä pitkä ja valkoinen. Rengas on leveä, valkoinen ja riippuva. Malto on valkoista. Haju muistuttaa raakaa perunaa. Pantterikärpässientä tavataan melko yleisenä Etelä-Suomen lehdoissa, lehti- ja sekametsissä sekä puistoissa, erityisesti tammen seurassa. Lounaissaaristossa pantterikärpässientä on tavattu myös männyn seurassa. Kasvuaika on elokuusta syyskuuhun. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Ammunnan maailmanmestaruuskilpailut 2008

Kansainvälisen ampumaurheiluliiton (ISSF) riistamaalilajien maailmanmestaruuskilpailut ammuttiin 19.-26.10.2008 Tšekin Plzeňissä. Riistamaalilajit saivat omat maailmanmestaruuskilpailut, jotka järjestetään kuten haulikkolajien, koska ne pudotettiin olympialaisista Ateenan jälkeen.
Aikataulu.
Alla oleva ohjelma on alustava.
Myrkkyrisakas

Myrkkyrisakas ("Inosperma erubescens", syn. "Inocybe erubescens") on kalkkimailla viihtyvä myrkyllinen risakaslaji. Sen lakki on 3–8 senttimetriä leveä ja yläpinnalta valkoinen tai punertava. Jalka on lakin värinen ja 5–12 senttimetriä pitkä. Heltat ovat melko tiheät. Malto on valkoista tai punertavaa. Sienen haju on ummehtunut tai imelän maanhajuinen. Laji on Suomessa harvinainen. Se kasvaa aivan eteläisimmässä Suomessa kesäkuusta heinäkuuhun kalkkimailla, lehdoissa, puistoissa ja mullalla. Laji on luokiteltu Suomessa vaarantuneeksi.
Myrkkyrisakas on tappavan myrkyllinen sisältäen noin 200 kertaa enemmän muskariinia kuin punakärpässieni. Se on aiheuttanut Keski-Euroopassa kuolemaankin johtaneita myrkytyksiä.
Myrkkynääpikkä

Myrkkynääpikkä ("Galerina marginata") on erityisesti havupuiden kannoilla viihtyvä tappavan myrkyllinen lahottajasienilaji.
Tuntomerkit.
Myrkkynääpikkä on pienikokoinen ja kellertävänruskea sieni. Sen 1–5 cm leveä, keskuskohoumallinen lakki on nuorena puolipallomainen, mutta vanhemmiten laakenee ja muotoutuu lopulta kartiomaiseksi. Lakki on kosteusmuuntuva: kuivana se on vaalean kellanruskea ja kosteana se voi olla kuultavan tummanruskea. Lakin reunat ovat läpisäteiset. Heltat ovat tiheät, tasatyviset ja vaaleanruskeat. Jalka on 2–7 cm pitkä, hento ja tasapaksu. Nuoren sienen jalassa on selvä rengas, joka kuitenkin kuihtuu nopeasti. Jalan pohjaväri on ruskea, mutta varsinkin tyveltä, renkaan alapuolelta, jalka on valkean silkkisäikeinen. Jalan tyvi tummenee kosketeltaessa. Sieni tuoksuu heikosti jauholta.
Kasvuaika ja -paikka.
Myrkkynääpikkä kasvaa syys-marraskuussa enimmäkseen havupuiden kannoilla, lahoavalla puuaineksella tai hakkuuaukealla, joskus puutarhoissa ja puistikoissa. Joskus sientä voi löytää myös lehtipuulta. Se on hyvin yleinen koko Suomessa paljakka-alueita lukuun ottamatta.
Myrkyllisyys.
Myrkkynääpikkä sisältää amatoksiineja, samoja solumyrkkyjä kuin valko- ja kavalakärpässieni, joskin jonkin verran vähemmän. Myrkky vaurioittaa maksaa, suolistoa ja munuaisia, ja saattaa pahimmassa tapauksessa tappaa. Myrkytysoireita ovat pahoinvointi, oksentelu, maha- ja suolistovaivat ja vetinen ripuli. Keittäminen ei poista sienen myrkkyjä. Sienen myrkyt ovat amanitiinit.
Samannäköisiä lajeja.
Myrkkynääpikkä muistuttaa erehdyttävästi koivunkantosientä, joka on erinomainen ruokasieni. Koivunkantosieni on kookkaampi ja tukevampi kuin myrkkynääpikkä, ja sen jalka on renkaan alapuolelta ruskeasuomuinen eikä valkean silkkisäikeinen. Koivunkantosieni kasvaa yleensä lehtipuun lahokannolla, ja sen tuoksu on miellyttävän mausteinen eikä jauhomainen.
Myrkkynääpikkä muistuttaa myös jonkin verran kuusilahokkaa, joka on hyvä ruokasieni. Kuusilahokan jalka on renkaaton, yläosasta valkeankellertävä ja tyvestä ruosteenruskea, kun taas myrkkynääpikän jalka on pohjaväriltään ruskea, renkaallinen ja renkaan alapuolelta valkean silkkisäikeinen. Kuusilahokan tuoksu on heikosti ummehtunut ja muistuttaa maakellaria eikä jauhoja.
Suippurisakas

Suippurisakas ("Pseudosperma rimosum", syn. "Inocybe rimosa" vanh. "Inocybe fastigiata") on myrkyllinen risakkaisiin kuuluva sienilaji. Sen tunnistaa suiposta ja vanhemmiten risaikseksi käyvästä lakista. Lakki on väriltään oljenkeltainen tai kellanruskea ja leveydeltään 3–7 senttimetriä. Heltat ovat melko tiheitä ja kellertäviä, mutta vanhemmiten ruskeanharmaita. Jalka on 4–8 senttimetriä pitkä ja lakkia vaaleampi. Itiöpöly on ruskeaa ja haju on spermaattinen. Suippurisakas on myrkyllinen, mutta myrkkyrisakas on sitä myrkyllisempi. Suippurisakasta tavataan yleisenä koko Suomessa. Se kasvaa lehdoissa, puistoissa ja pihoilla. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Sisilialainen puolustus, Tšehover-muunnelma

Tšehover-muunnelma on sisilialaisen puolustuksen muunnelma, jota kuvaavat siirrot
1.e4 c5
2.Rf3 d6
3.d4 cxd4
4.Dxd4
Muunnelma on nimetty Vitali Tšehoverin mukaan. Tšehover käytti muunnelmaa useasti sisilialaista puolustusta vastaan. Muunnelma ei ole ollut koskaan kovinkaan suosittu huipputasolla. Avaus sijoittuu ECO-koodistolla koodille B53.
Valkean neljäs siirto rikkoo avausperiaatetta, jonka mukaan kuningatarta ei saa tuoda liian aikaisin peliin. Musta voi kehittää esimerkiksi ratsun tempolla peliin, kunhan on ensin pelannut a6, jottei valkea lähetti pääse ruutuun b5.
Muunnelmat.
Mustan suosituimmat siirrot ovat 4...Rc6, a6, Ld7 ja Rf6.
4...Rc6 
5.Lb5 kiinnittää ratsun 5...Ld7 6.Lxc6 Lxc6
5.Da4 välttää vaihdon ja säilyttää lähetin
4...a6 - estää valkeaa kiinnittämästä ratsua 5.c4 Rc6 6.Dd1
4...Ld7 - valmistelee siirtoa 5...Rc6
4...Rf6 - välttää vaihdot ja jatkaa kehitystä
Toni Lötjönen

Toni Lötjönen (s. 7. heinäkuuta 1979 Rauma) on suomalainen salibandyn pelaaja, pelipaikaltaan maalivahti. Lötjönen aloitti uransa Rauman SalBan B-junioreissa vuonna 1996. Maajoukkueessa hän on pelannut kuusi ottelua. Lötjönen lopetti uransa kauteen 2009–2010, mutta kaudella 2011–2012 Lötjönen palasi jälleen SSV:n riveihin, jota oli aiemminkin edustanut. Kaudelle 2019-2020 Toni Lötjönen tekee paluun kentille 7 vuoden tauon jälkeen kakkosdivariin Vihdin Salisusien (VSS) maalinsuulle.
Lötjönen on pelannut myös jalkapalloa. Kaudella 1998 hän pelasi kaksi Ykkösen ottelua P-Iiroissa. Lötjönen on edustanut myös Someron Voimaa Kolmosessa.
Lötjönen työskentelee hallipäällikkönä Helsingissä sijaitsevassa Merihaan pallohallissa.
Myrkkymalikka

 
Myrkkymalikka ("Clitocybe dealbata") on vaarallinen myrkkysieni, joka viihtyy nurmikoilla ja puistoissa. Se on väriltään valkoinen, muoto on hiukan nuijamainen. Malikoissa on muitakin myrkkysieniä, esimerkiksi hentomalikka ("Clitocybe candicans"). Myrkkymalikka sisältää muskariinia, joka on hermoston toimintaa väliaikaisesti häiritsevä, voimakas hermomyrkky.
Hannu Ali-Huokuna

Hannu Ali-Huokuna (s. 10. huhtikuuta 1988) on suomalainen pikajuoksija, joka edustaa Viipurin Urheilijoita. Hän valmentaa itse itseään. Vuoteen 2006 saakka häntä valmensi Irina Korelin ja vuosina 2007–2010 Anne Suoranta. 
Ali-Huokuna saavutti vuonna 2008 sadalla metrillä kultaa alle 23-vuotiaiden Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa sekä hopeaa Tampereella järjestetyissä Kalevan kisoissa. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän oli kolmas 60 metrin juoksussa. Suomi–Ruotsi-maaottelun sadalla metrillä Ali-Huokuna sijoittui parhaana suomalaisena toiseksi ajalla 10,56, joka on myös hänen henkilökohtainen ennätyksensä kyseisellä matkalla. 
Helmikuussa 2010 Ali-Huokuna voitti 60 metrin Suomen-mestaruuden SM-hallikisoissa Turussa. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän juoksi avausosuuden Suomen 4 × 100 metrin viestijoukkueessa, joka sijoittui seitsemänneksi suomenennätysajalla 39,29. Hän voitti 200 metrin sisäratojen Suomen-mestaruuden Helsingissä 2011. Saman vuoden Kalevan kisoissa hän sai 200 metrillä pronssia.
Esko Ranta (jalkapalloilija)

Esko Ranta (s. 14. tammikuuta 1947 Tampere) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija ja nykyinen urheiluvaikuttaja. Hänen oli pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja.
Ranta debytoi miesten sarjassa vuonna 1963 joukkueenaan Tampereen Pelitoverit. Samana vuonna hänet kutsuttiin poikien maajoukkueleirille. 1972 Ranta siirtyi I divisioonaa pelanneeseen Valkeakosken Hakaan, jossa hän pelasi aina 1980-luvulle asti. Aktiiviuransa aikana Ranta esiintyi 68 A-maaottelussa Suomen jalkapallomaajoukkueen paidassa. Vuonna 2007 hänet valittiin Suomen Palloliiton kunniakerhoon Gladiaattoreihin ja vuonna 2016 suomalaisen jalkapalloilun Hall of Fameen.
Ranta on jatkanut jalkapallon parissa myös pelaajauransa jälkeen. 1980-luvulla hän liittyi mukaan Hakan valmennustiimiin. Nykyisin Ranta toimii Tampereen piirin Kaikki pelaa -nuorisopäällikkönä.
Pisamavalmuska

 
Pisamavalmuska ("Tricholoma pessundatum") on pahoinvointia aiheuttava myrkkysienilaji. Lajin tuoksu on miellyttävä, se näyttää syötävältä, jalka on valkoinen, samoin heltat. Sienen lakki on väriltään punaruskea. Laji kasvaa hiekkamailla, mäntykankailla ja kalliomaastossa. Laji muistuttaa jonkin verran suosittua männyntuoksuvalmuskaa eli matsutakea, joka kasvaa samoilla paikoilla. Ruskeita valmuskoja onkin edellistä lukuun ottamatta syytä välttää.
Kitkerälahokka

Kitkerälahokka ("Hypholoma fasciculare") on kuusilahokkaa ("Hypholoma capnoides") muistuttava kantosienilaji, joka on kuitenkin myrkyllinen. Kitkerälahokka aiheuttaa pahoinvointioireita. Lajin tunnistaa kellertävistä heltoista, jotka muuttuvat violetinharmaiksi. Laji kasvaa Suomessa lähinnä maan eteläosassa. Se tuoksuu epämiellyttävältä ja sen maku on polttavan sapenkarvas. Kitkerälahokan kasvupaikkoina ovat kannot. Muita pahoinvointia aiheuttavia kantosieniä ovat punalahokka ja pörhösuomuhelokka.
Christian Braunschweig

Herttua Christian Braunschweig (oikeastaan Christian Braunschweig-Wolfenbüttel (20. syyskuuta 1599 Gröningen Saksa – 16. kesäkuuta 1626 Wolfenbüttel) oli saksalainen palkkasoturi kolmikymmenvuotisessa sodassa ja protestanttiseksi kääntyneen Halberstadtin hiippakunnan administraattori vuodesta 1616. Braunschweig oli Hollannin armeijan palveluksessa vuosina 1620 ja 1622. vuosina 1621–22 ja 1623–25 hän oli Pfalzin vaaliruhtinas Fredrik V:n palveluksessa. Tanskan liityttyä kolmikymmenvuotiseen sotaan Braunschweig siirtyi Tanskan kuningas Kristian IV:n palvelukseen 1625. Häntä kutsuttiin lisänimellä "Hullu halberstadtlainen" ().
Braunschweig oli Braunschweig-Wolfenbüttelin herttua Henrik Juliuksen kolmas poika. Isänsä kuoleman jälkeen 1613 hänet kasvatti eno Tanskan kuningas Kristian IV. Kun Halberstadtin hiippakunnan administraattori ja Braunschweigin veli Rudolf kuoli 1616, valittiin hänet seuraavaksi hiippakunnan johtajaksi.
Braunschweig oli yksi harvoista merkittävistä protestanttisen puolen taistelijoista, jotka jatkoivat sotaa hävityn Valkeavuoren taistelun jälkeen. Hän hävisi kuitenkin 20. kesäkuuta 1622 Höchstin taistelussa Johann Tillylle kärsien raskaat tappiot. Tämän jälkeen hän siirtyi yhdessä Ernst von Mansfeldin kanssa Hollannin palvelukseen, jossa he taistelivat hyvin Fleurusin taistelussa 26. elokuuta (Braunschweig menetti taistelussa toisen kätensä) ja vapauttivat espanjalaisten piirittämän Bergen op Zoomin 4. lokakuuta. Braunschweig siirtyi armeijoineen talvimajoitukseen Itä-Friisinmaalle, josta seuraavan keväänä oli tarkoitus hyökätä Böömiin. Tilly kuitenkin johti armeijansa pohjoiseen ja katkaisi Braunschweigin hyökkäysreitin, ja Braunschweig päätti johtaa armeijansa takaisin Hollantiin, jossa oli sotinut menestyksekkäästi edellisenä syksynä. Tilly kuitenkin pakotti hänet taisteluun Stadtlohnissa 6. elokuuta 1623, jossa Braunschweigin armeija lähes tuhoutui. Alkuperäisestä 21 000:sta miehestä jäi jäljelle vain 6 000, joiden kanssa Braunschweig vetäytyi Hollantiin.
Stadtlohnin taistelu lopetti ensimmäisen vaiheen kolmikymmenvuotisessa sodassa kun Fredrik V teki rauhan keisari Ferdinand II:n kanssa. Sota jatkui vuonna 1625 kun Tanska liittyi mukaan. Braunschweig asettui Tanskan palvelukseen, mutta sairastui vaikeasti ja kuoli 16. kesäkuuta 1626.
Lantakaulussieni

Lantakaulussieni ("Protostropharia semiglobata", syn. "Stropharia semiglobata") on syötäväksi kelpaamaton, lannassa viihtyvä sittakaulussienilaji. Laji saattaa olla lievästi myrkyllinen. Lantakaulussieni ovat tunnistettavissa jalan renkaista.
Carrin puolustus

Carrin puolustus on shakkiavaus, jota kuvaavat siirrot
1.e4 h6
Mustan siirto on passiivinen vastaus valkean aloitussiirtoon. Musta antaa siirrollaan valkean rakentaa ison keskustan ja tyytyy ahtaampaan asemaan. Avauksesta käytetään myös nimeä Krezien puolustus.
Siirto ei ole laajasti käytössä huipputasolla. Michael Basman on kuitenkin käyttänyt avausta menestyksekkäästi.
Avauksella on yksi nimetty muunnelma, Zilbermintin gambiitti. Se alkaa siirroilla 1.e4 h6 2.d4 e5.
Isokaulussieni

Isokaulussieni ("Stropharia hornemannii") on kaulussieniin kuuluva lievästi myrkyllinen sienilaji.
Ulkonäkö.
Isokaulussienen lakki on 6–20 cm leveä, harmahtavan tai punertavan ruskea. Lakin muoto vaihtelee kuperasta laakeaan, sen keskellä on kohouma ja se tahmea, sileä ja usein limainen. Lakin reunalla voi olla suojusjätteitä. Lakin alapinnalla olevat kolotyviset tai tasatyviset heltat ovat nuorena vaalean punertavanharmaat, vanhemmiten mustanharmaat. Jalka on 6–20 cm pitkä, vaaleankellertävä, tasapaksu suomuinen ja renkaallinen. Rengas on kaulusmainen, uurteinen ja hauras. Sienen malto on valkoista. Haju on epämiellyttävän tunkkainen.
Samannäköisiä lajeja.
Harmaahelttaisena lajina isokaulussieni muistuttaa jonkin verran herkkusieniä, mutta herkkusienen lakki ei ole kosteanakaan limainen eikä se haise epämiellyttävältä. Suomuisine jalkoineen ja mahdollisine lakin suojusjätteineen se myös muistuttaa joitakin kärpässieniä.
Lähisukulaislajeja ovat lantakaulussieni, tarhakaulussieni, nurmikaulussieni ja viherkaulussieni.
Kasvuaika ja -paikka.
Isokaulussieni kasvaa yleisenä ja usein runsaina kasvustoina tuoreissa sammaleisissa kangasmetsissä, korvissa, kantojen ympärillä ja sammaloituneilla lahopuilla koko Suomessa. Sienen satoaika on syys- ja lokakuussa.
Myrkyllisyys.
Isokaulussieni on lievästi myrkyllinen ja aiheuttaa syötynä pahoinvointia ja ruoansulatuskanavan ärsytystä.
Punalahokka

Punalahokka ("Hypholoma lateritium") on syötävää kuusilahokkaa muistuttava lahokkalaji, joka kasvaa kannoilla. Se on väriltään punakeltainen ja maultaan syötäväksi kelpaamaton. Siitä on kuitenkin saatu väriä kankaisiin. Laji on lievästi myrkyllinen, aiheuttaa pahoinvointioireita ja ruoansulatuskanavan ärsytystä. Lähilajeja ovat kuusilahokka ja kitkerälahokka.
Joissakin maissa kuten Yhdysvalloissa ja Japanissa punalahokkaa mainitaan kuitenkin käytettävän ravinnoksi, mihin syyksi on arveltu siellä esiintyvän lajista vähemmän kirpeää muotoa.
Kuusilahokka

Kuusilahokka ("Hypholoma capnoides") on erityisesti kuusen ja männyn lahokannoilla suurina tuppaina kasvava lahottajasienilaji. Se on hyvä ruokasieni.
Tuntomerkit.
Kuusilahokan vaaleankellertävän- tai harmaanrusehtava lakki on 3–6 cm leveä, nuorena kupera tai kellomainen ja myöhemmin laakeneva. Lakki on sileä, kuiva, heikosti kosteusmuuntuva ja keskeltä tummempi, Nuoren sienen lakin reunoilla on valkoisia suojusjätteitä. Sienen kapeatyviset heltat ovat tiheässä. Väriltään heltat ovat nuorena kellanvalkeat, mutta myöhemmin itiöt värjäävät ne savunharmaiksi ja lopulta tumman violetinharmaiksi. Sienen 5–10 cm pitkä ja vain 0,5–1 cm paksu jalka on usein silkinkiiltoinen, yläosasta vaaleankellertävä ja tyvestä ruosteenruskea. Jalka on renkaaton, usein mutkainen ja vanhana selvästi ontto. Malto on kellanvalkeaa, jalassa ruskehtavaa ja ohutta. Tuoksu on heikosti ummehtunut ja muistuttaa maakellarin tuoksua.
Kasvupaikka ja -aika.
Kuusilahokka kasvaa enimmäkseen syyskuusta marraskuulle aivan ensimmäisiin pakkasiin asti, mutta joskus sitä saattaa esiintyä kesällä tai jopa keväälläkin. Se on syksyisin hyvin yleinen koko Suomessa pohjoisinta osaa lukuun ottamatta kaikenlaisilla alueilla, joista vain löytyy kuusen tai männyn lahoja kantoja, runkoja tai kuorijätteitä. Laji kasvaa suurina, tiiviinä tuppaina.
Käyttö ravinnoksi.
Kuusilahokka on hyvä ruokasieni ja monille varsin tuntematon laji. Sen maku on mieto, jälkimaku muistuttaa tuoretta hernettä. Vain lakit tulee käyttää ruuaksi. Koska laji kasvaa suurina tuppaina, jo yhdestä löydöstä saa oivallisen sieniaterian. Myös pienen pakkasen jäljiltä jäätyneitä yksilöitä voi kerätä suoraan pannulle paistettavaksi.
Kuusilahokkaa on varottava sekoittamasta tappavan myrkylliseen myrkkynääpikkään. Myrkkynääpikän jalka on pohjaväriltään ruskea ja siinä on hento rengas, ja renkaan alla sen jalassa on valkeita silkkisäikeitä. Lisäksi myrkkynääpikkä tuoksuu heikosti jauholta. Myrkkynääpikkä muistuttaa kuitenkin enemmän koivunkantosientä kuin kuusilahokkaa.
Kuusilahokkaa ei myöskään pidä sekoittaa lievästi myrkyllisiin sukulaislajeihinsa punalahokkaan ja kitkerälahokkaan. Punalahokka kasvaa yleensä lehtipuiden rungoilla sekä on kuusilahokkaa rotevampi ja voimakkaan punasävytteinen. Kitkerälahokka kasvaa myös lähinnä lehtipuulla, ja se on keskimäärin kuusilahokkaa pienempi ja ohutmaltoisempi, sen heltat ovat vihertävänkeltaiset ja sen maku on selvästi kirpeä.
Klamathit

Klamathit ovat Etelä-Oregonissa Yhdysvalloissa elävä intiaanikansa.
Klamath-heimot.
Klamatheiksi kutsutaan kolmea erillistä heimoa: klamatheja, modokeja ja yahooskineja. Nämä asuivat Klamathin reservaatissa Oregonissa, mutta nykyisin reservaatin alue on lähes täysin tyhjentynyt ja vuoden 2000 laskennan perusteella alkuperäisistä 2 000 asukkaasta jäljellä oli vain yhdeksän, ja heistä viisi oli valkoihoisia. Tämä johtuu siitä, että Yhdysvaltain kongressi takavarikoi suurimman osan reservaatin maa-alueista vuonna 1954. Klamath-heimoihin kuuluu nykyisin 3 700 jäsentä, jotka asuvat lähinnä Klamathin piirikunnassa Oregonissa.
Historia.
Ennen eurooppalaisten saapumista klamathit elivät Upper Klamath -järven, Williamson-joen ja Spraguejoen alueella. Heidän pääelinkeinoinaan olivat kalastus ja keräily. He tekivät myös ryöstöretkiä naapuriheimojen kyliin. Kit Carson ihaili heidän jousiammuntakykyjään, ja heidän uskottiin pystyvän ampumaan nuolen hevosen läpi. Peter Skene Ogden Hudson’s Bay Companysta oli vuonna 1826 ensimmäinen eurooppalainen, joka pääsi kontaktiin klamathien kanssa ja kävi heidän kanssaan kauppaa. Vuonna 1864 Yhdysvallat ja kaikki kolme klamath-heimoa tekivät sopimuksen, jossa intiaanit saivat reservaatin Kalifornian ja Oregonin rajalta. Näiden kolmen heimon jäsenten yhteislukumääräksi arvioitiin noin 2 000 henkeä.
Kulttuuri.
Klamathit puhuvat klamathin kieltä, jota puhuvat myös heille läheistä sukua olevat modokit. Molemmat heimot eli klamathit ja modokit kutsuvat itseään nimellä "maqlaqs", joka tarkoittaa ihmistä. Erotellessaan toisiaan he kutsuivat modokeja nimellä "moowatdal'knii", joka tarkoittaa eteläisiä ihmisiä, ja itseään nimellä "?ewksiknii", joka tarkoittaa Klamath-järven asukkaita.
Lúcia dos Santos

Lúcia de Jesus Rosa Santos (28. maaliskuuta 1907 – 13. helmikuuta 2005) oli portugalilainen karmeliittanunna. Hän oli yksi lapsista, jotka kohtasivat Fatiman Neitsyt Marian vuonna 1917.
Ilmestystä myös todistamassa olleet Santosin serkut Jacinta ja Francisco Marto kuolivat vuosina 1919 ja 1920 espanjantautiin.
Santos kuoli 97-vuotiaana asuttuaan samassa portugalilaisessa luostarissa Coimbrassa vuodesta 1948. Hänestä oli tullut vanhuudessaan kuurosokea.
Cambridge Springs -puolustus

Cambridge Springs -puolustus on torjutun kuningatargambiitin muunnelma, jota kuvaavat siirrot
1.d4 d5
2.c4 e6
3.Rc3 Rf6
4.Lg5 Rbd7
5.Rf3 c6
6.e3 Da5
Avaus on saanut nimensä vuonna 1904 pidetystä turnauksesta Cambridge Springsissä. Puolustusta käytettiin turnauksessa useasti. Ensimmäinen dokumentoitu avauksen käyttö oli, kun Emanuel Lasker käytti sitä simultaaniesityksessä. Avauksen merkittäviin käyttäjiin ovat kuuluneet Jefim Bogoljubov, Vasili Smyslov ja Garri Kasparov.
Avaus luokitellaan ECO-koodistolla koodille D52.
Mustan siirto kiinnittää valkean ratsun c3 ja uhkaa pelata Re4. Valkean tärkeimmät vastaukset ovat Rd2, joka vapauttaa c3-ratsun kiinnityksestä, ja cxd5 vaihtaen sotilaat. 
Cambridge Springs -puolustus sisältää myös avausansan: 7.Rd2 Lb4 8.Dc2 0-0. Nyt 9.Ld3 olisi virhe, koska musta voi pelata 9...dxc4 10.Lxf6 cxd3 voittaen upseerin.
Gunderamin puolustus

Gunderamin puolustus on shakkiavaus, jota kuvaavat siirrot
1.e4 e5
2.Rf3 De7
Kuningatar tukkii e7:ssä mustan lähetin viistolinjan, minkä takia musta useimmiten sivustoi lähetin. Valkea voi jatkaa esimerkiksi siirroilla Lc4 ja Rc3.
Avaus luokitellaan ECO-koodistolla koodille C40.
Retikkavalmuska

 
Retikkavalmuska ("Tricholoma stiparophyllum") on valkoinen, pahanmakuinen valmuskalaji, joka muistuttaa syötävää viiruvalmuskaa. Se kasvaa lähinnä lehdoissa syksyisin. Lähilajeja ovat suopavalmuska ja viiruvalmuska. Sieni haisee voimakkaasti retikalle ja sen jalka ruskettuu kosketettaessa. Maku on aluksi karvas, sittemmin polttavan kirpeä.
Muinaistulokas

Muinaistulokas eli arkeofyytti on kasvilaji, joka on levinnyt ihmisen myötävaikutuksella uudelle maantieteelliselle alueelle niin varhain, että saapumisesta ei ole muistiinpanoja ja jonka kulkeutumista ei voi päätellä muutenkaan suhteellisen äskettäiseksi. 
Suomessa muinaistulokkaana pidetään kasvilajia, joka on kulkeutunut maahan ihmisen myötävaikutuksella 1600-luvun alkupuolella tai sitä ennen. Rajaa on pidetty Pohjoismaihin soveltuvana muinais- ja uustulokkaan karkeana aikarajana. Britteinsaarilla rajana pidetään vuotta 1500. Sekä uus- että muinaistulokkaat ovat nimityksestään huolimatta vieraslajeja, eivät tulokaslajeja.
Muinaistulokkaiden ja alkuperäiskasvien erittely on usein vaikeata. Samassa maassakin kasvilaji saattaa olla sekä luontaisesti levinnyt että muinaistulokas. Muinaistulokkuus tai uustulokkuus ei riipu maasta, vaan alueesta. Näin ollen esimerkiksi Ahvenanmaalla alkuperäinen kasvi voi olla Manner-Suomessa muinaistulokas tai Pohjois-Suomessa uustulokas.
Muinaistulokas voi olla myös kasvi, joka ei enää kasva alueella ilmaston muuttumisen vuoksi, mutta josta voi olla arkeologisia jäännöksiä. Suomessa vesipähkinä on muinaistulokas, jota ei enää esiinny luonnossa ja joka hävisi Etelä-Ruotsin Skånestakin vuonna 1918. Sitä esiintyy kuitenkin muun muassa Latvian eteläosissa.
Muinaistulokkaiden avulla voidaan paikantaa esihistoriallisia ja historiallisia asuinpaikkoja.
Suuri Muumikirja

Suuri muumikirja on 1994 julkaistu kokoelmateos Tove Janssonin muumisaduista. Kirja sisältää kaikki neljä muumikuvakirjaa, yksittäisiä kertomuksia muista muumikirjoista sekä sarjakuvia, lauluja ja ruokaohjeita.
Merano

Merano (, ladiniksi "Maran") on kaupunki Pohjois-Italiassa Adigejoen laaksossa Etelä-Tirolin maakunnassa lähellä Itävallan rajaa.
Kaupungissa harjoitetaan viininvalmistusta ja kemianteollisuutta. Se on suosittua parantola- ja lomaseutua. Siellä on nähtävyyksinä goottilainen Pyhän Nikolauksen kirkko, joka on rakennettu 1300–1400-luvulla. Lisäksi siellä on linnoja.
Meranon pinta-ala on 26,34 km2. Kaupungissa asui vuoden 2021 alussa 40 900 asukasta. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 50,47 % kaupungin väestöstä puhui äidinkielenään saksaa, 49,06 % italiaa ja 0,47 % ladinia. Salzburg on Meranon ystävyyskaupunki.
Terroristien koulutuskeskus.
Marraskuussa 2015 Italian poliisi toteutti terrorismin vastaisen operaation, jossa hajotettiin Meranossa toiminut Rawti Shax -nimisen terroristijärjestön koulutuskeskus. Järjestö tunnetaan myös nimellä "Didi Nwe" eli ”Uusi kurssi”. Sen johtajana toimi Faraj Ahmad Najmuddin eli Mullah Krekar, joka on Norjasta turvapaikan saanut irakilainen.