tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Transvestisuus

Transvestisuus tai transvestismi on sukupuolinen halu esiintyä ajoittain vastakkaiseen sukupuoleen kuuluvana varsinkin "ristiinpukeutumalla" eli pukeutumalla vastakkaisen sukupuolen vaatteisiin.
Transvestista ihmistä kutsutaan transvestiitiksi. Transvestiittien ja heidän puolisoidensa edunvalvonta- ja vertaistukijärjestöksi perustettu Dreamwear Club ry:n mukaan transvestiitteja on arviolta noin kaksi prosenttia väestöstä ja se jakautuu melko tasaisesti sukupuolten kesken. Miesten transvestismi tunnetaan naisten transvestismia paremmin. Naisten transvestismi ei ole yhtä näkyvää, koska naisilla on länsimaissa miehiä vapaampi pukukoodi.
Yliampuvuus ei yleensä ole transvestismin tavoite, toisin kuin dragissa.
Suurin osa ainakin miespuolisista transvestiiteista piilottelee transvestismiaan eli ei liiku koskaan julkisesti vastakkaisen sukupuolen asussa. Osasyynä tähän on se, että miesten transvestismi herättää joissain miehissä aggressioita. Kaapissa eläminen koetaan kuitenkin henkisesti kuluttavaksi.
Historiaa.
Transvestismi luokiteltiin Suomessa kansainvälisen tautiluokituksen perusteella fetisismin ja sadomasokismin ohella sairaudeksi aina vuoteen 2011 saakka. Tuolloin Terveyden ja hyvinvoinnin laitos päätti poistaa ne luokituksesta, koska niiden mukana ololle ei nähty enää lääketieteellisiä perusteluita.
Yhteys seksuaalisuuteen.
Miespuolisten transvestiittien seksuaali-identiteetin jakauma on todennäköisesti samankaltainen kuin miehillä keskimäärin. Yleensä naiseksi pukeutumiseen liittyy eroottisen latauksen sijaan levollinen tunne siitä, että on "oikeassa olomuodossa". Siihen liittyy kuitenkin osalla miespuolisista transvestiiteista myös seksuaalinen ulottuvuus. Transvestiittinen fetisismi perustuu pelkkään fetisismiin. 
Yhteys sukupuoli-identiteettiin.
Transvetismi poikkeaa transsukupuolisuudesta siten, etteivät sen harrastajat koe tarvetta muuttaa fyysistä ulkonäköä vastaamaan vastakkaista sukupuolta. Vastakkaisen sukupuolen identiteetti voimistuu tosin ajan mittaan osalla transvestiitteja, mutta sukupuoli-identiteetti ei yleensä poikkea.
Teijo-Kalevi Lusa

Teijo-Kalevi Lusa (s. 11. helmikuuta 1970 Kauhajoki) on kirjailija, eskatologi ja toimittaja. Hän on tutkinut Raamatun profetioita vuodesta 1982 saakka ja kirjoittanut niistä useita kirjoja. "Ultra"-lehden arvostelijan mukaan "Lusan kirjat vilisevät viittauksia populaarikulttuuriin, science fictioniin ja rajatietoon".
Lusan lokakuussa 2001 julkaistu esikoisteos "Maailmanloppu 2028?" oli ensimmäinen suomalainen kirja, jossa käsiteltiin syyskuun 11. päivän terroritekoja sekä niiden merkitystä tuoreeltaan. Kirja julkaistiin myös viroksi keväällä 2002. Lusa ennakoi 2000-luvun alussa julkaistuissa kirjoissaan muun muassa Venäjän uuden nousun sotilasmahdiksi ja sen hyökkäyksen Lähi-itään sekä Eurooppaan. Ihmiskunnan pahimpana uhkana Lusa piti jo tuolloin ilmastonmuutosta.
Lusa soitti nuorena kitaraa hardcorepunk-yhtye Valse Tristessä demolla "Palava enkeli" (1986). Vuosina 1985–1989 hän julkaisi omakustanteista fanzinea nimeltä "Maailman valot". Saman vuosikymmenen lopulla Lusa toimi anarkistisen ja poikkitaiteellisen Musta Lokakuu -taiteilijaryhmän puheenjohtajana. Ryhmä järjesti kotimaakunnassaan useita taidenäyttelyitä 1980-luvun lopulla herättäen huomiota voimakkaalla ja kantaa ottavalla taiteellaan sekä järkyttävillä tilataideteoksillaan.
Vuoden 2016 alussa Lusa oli perustamassa ortodoksista rukoushuonetta Seinäjoelle. Hän toimi vuosina 2014–2018 seinäjokelaisen ortodoksiyhdistyksen puheenjohtajana.
Keväällä 2020 Lusa kertoi julkisuudessa, että häneltä ilmestyy 13 vuoden tauon jälkeen uusi teos nimeltä "Ilmastoilmestyskirja nyt!" Kyseessä on hänen mukaansa "ekologiaa ja eskatologiaa kansantajuisesti ja jalat maassa yhdistelevä teos ilmastokriisistä", jossa aihetta tarkastellaan myös vanhojen profetioiden valossa.
Aurto

Aurto, myös aurtua tai äyrityinen (, ), on eräs kaksipuolinen hopearaha. Aurto otettiin käyttöön Gotlannissa noin vuonna 1340 ja Ruotsissa noin vuonna 1370 Albrekt Mecklenburgilaisen kaudella. Myöhemmin sitä on käytetty vuosina 1523–1534, 1535–1540 Tukholmassa, 1528–1531 Västeråsissa sekä 1589–1591 Tukholmassa ja Uppsalassa. Keskiajalla lyötiin myös Turussa aurtoja. 
Aurron arvo oli 1/24 markkaa eli 1/3 äyriä eli 8 penninkiä. Se painoi runsaan gramman.
Nimitykset.
Rahan nimi Ruotsissa oli aluksi "artogh", kunnes se vakiintui muotoon "örtug." Baltiassa rahan nimi oli "artig".
Varhaisimmassa suomenkielisessä kirjallisuudessa rahasta käytettiin nimitystä aurto. 1600-luvulla, jolloin raha ei enää ollut käytössä, alettiin käyttää muotoa aurtua. Nimitys äyrityinen on todennäköisesti ollut 1900-luvun alun uudismuodoste. Äyrityiseksi rahaa sanottiin erityisesti 1900-luvun alussa mutta myöhemmin vain harvoin.
Kybele

Kybele tai Kibele () oli muinainen Vähän-Aasian kansojen palvoma äitijumalatar. Kybelen palvontamenoille olivat ominaisia hurjat ekstaattiset tanssit.
Historia.
Vaikka Kybelen palvontamenot yleistyivät Fryygiassa, muualla Vähässä-Aasiassa oli muita samankaltaisia jumalattaria, joten Kybele saattoi olla anatolialaisen jumalan fryygialainen muoto. Vähästä-Aasiasta Kybelen palvonta levisi kreikkalaisille, jotka samaistivat tämän Rheaan ja pitivät heitä lopulta samana jumalattarena.
Sibyllan kirjojen suosituksesta Rooman senaatti lähetti vuonna 204 eaa. toisen puunilaissodan lopulla lähetystön Fryygian Pessinukseen. Heidän oli tarkoitus hakea sieltä Kybelen pyhä musta kivi, joka lienee ollut meteoriitti. Sibyllan kirjojen mukaan vihollinen pystyttäisiin karkottamaan, jos ”Idan Äiti” tuotaisiin Roomaan. Roomassa kivi sijoitettiin ensin voitonjumalatar Victorian temppeliin, kunnes Kybelelle rakennettiin oma temppeli. Roomassa Kybeleä palvottiin nimellä "Magna Mater" (Suuri äiti) tai "Mater Deum Magna Idaea". Rooman tasavallan loppuvaiheissa hän oli noussut jo merkittävien jumalten joukkoon.
Kultti ja palvonta.
Kybele oli luonnon ja sen elinvoiman, eläinten, kasvillisuuden ja viljelyksien sekä yhteiskuntaelämän suojelija.
Lähi-idän, Kreikan ja Rooman kulteissa yhdistyivät Kybelen piirteet universaalina äitihahmona. Hän oli jumalten, ihmisten ja eläinten äiti. Hänen seuraajinaan oli usein villejä ja puolidemonisia korybantteja.
Kybelen kultissa jumalattaren rooli villin luonnon äitihahmona ilmeni riehakkaana palvontana. Hänen pappinsa, gallit kastroivat itsensä ennen tehtävään astumista. Kastraatiota perusteltiin myytillä, joka liittyi Kybelen rakastamaan hedelmällisyyden jumala Attikseen. Attis rakastui kuolevaiseen ja halusi tämän kanssa naimisiin. Kybele puuttui tilanteeseen, ja Attis pakeni vuoristoon, missä hän kastroi itsensä. Roomassa senaatti kielsi Rooman kansalaisten toimimisen Kybelen eunukkipappeina.
Kybelen kunniaksi vietettiin vuosittain 15.–27. maaliskuuta suurta juhlaa, jota kutsuttiin nimellä megalensia. Sen aikana seurattiin Kybelen ja Attiksen vaiheita, ja osa tapahtumista vietettiin yleisöltä salassa. Juhlien aikana Kybelen pyhäkölle tuotiin mänty, jota kunnioitettiin jumalana. ”Veren päivänä” 24. maaliskuuta pääpappi "archigallus" vuodatti verta käsivarsistaan ja tarjosi sitä Kybelelle. Alempi papisto pyöri villisti ja pirskotti vertansa alttarille ja pyhälle männylle. Jumalattaren hopeinen patsas kylvetettiin 27. marraskuuta Tiberin sivujoessa Almossa.
Afrikansatulahaikara

Afrikansatulahaikara ("Ephippiorhynchus senegalensis") on lintu, jolta puuttuu kurkunpään lihakset eivätkä ne pysty juuri ääntelemään.
Koko ja ulkonäkö.
Afrikansatulahaikaralla on valkoinen rinta, jossa paljas punainen iholaikku. Linnun kaula, pää, osa höyhenpeitteestä ja pyrstö ovat mustia. Nokka on pitkä punainen, jossa musta raita ja keltaiset heltat. Naaras on koirasta pienempi, ja sen iiris on keltainen.
Pituus koiras 145–150, naaras n. 130 cm, siipiväli 240–270 cm ja paino 5–7 kg.
Levinneisyys.
Trooppinen Afrikka.
Elinympäristö.
Järvet, joet, lammet, kosteikot ja suot.
Lisääntyminen.
Sukukypsä aikaisintaan 3-vuotiaana. 2–3 munaa, joita emo hautoo 30–35 vrk. Pesä on veden äärelle puuhun tai pensaaseen oksista kyhätty risulautta.
Ravinto.
Kalat, sammakkoeläimet, käärmeet, äyriäiset, pienet nisäkkäät, linnunpoikaset ja nilviäiset.
Korybantit

Korybantit (), myös kureetit ( tai "Kourētes"), olivat kreikkalaisessa mytologiassa miespuolisia tanssijoita, jotka osoittivat kunnioitustaan asepuvuissa hurjalla rumpujen soitolla ja tanssilla.
Euboian korybantit.
Euboian korybantit, jotka olivat Sokoksen ja Komben poikia, toimivat myös Dionysos-jumalan lapsuuden ajan vartijoina, ja tarinan mukaan he myös löysivät lapsen Inon jätettyä tämän kalliolle. Rhean huolehtiessa lapsesta korybantit tanssivat Dionysoksen ympärillä häntä arvostaen lyöden yhteen kilpiään ja miekkojaan.
Samothraken korybantit.
Samothraken korybanttien alkuperästä on monia erilaisia versioita. Mahdollisia vanhempia voisivat olla:
Samothraken korybantit olivat äitijumalatar Kybelen seuralaisia, jotka palvelivat jumalatarta hurjin menoin kuin riivattuina.
Kreetan kureetit.
Kreetan kureetit olivat kolme, viisi tai yhdeksän tanssijaa, jotka kunnioittivat Rheaa, kreetalaista vastinetta Kybelelle. Yleisimmin heidän alkuperäkseen mainitaan Gaia, maa, tai vaihtoehtoisesti he saivat alkunsa Uranoksen kuohitsemisesta syntyneistä veritipoista.
Rhea uskoi heille Kronokselta salaa synnyttämänsä Zeuksen hoivaamisen. Kureettien tuli peittää Zeuksen äänet kilpiensä kalkkeella siten, ettei Kronos saanut tietää lapsen syntymästä.
Taskuravut

Taskuravut eli lyhytpyrstöiset ravut (Brachyura) on kymmenjalkaisten lahkoon kuuluvien äyriäisten osalahko, josta tunnetaan noin 6 800 lajia, jotka on ryhmitelty 93 heimoon ja 38 yläheimoon. Taskuravuilla on yleensä litteä kilpimäinen kuori. Taskuravun takaruumis (”pyrstö”) on taipuneena kuoren peittämän eturuumiin alle. Tämän pyrstön alla naaras kantaa kehittyviä muniaan. Takaruumiin leveydestä voi päätellä taskuravun sukupuolen. Koiraan takaruumis on kapea, ja sen uimaraajat ovat surkastuneet tai muuntuneet paritteluelimiksi. 
Useimmat taskuravut elävät suolaisessa vedessä, mutta varsinkin trooppisilla alueilla on myös makean veden lajeja ja jopa maalla eläviä taskurapuja. 
Taskuravut Suomessa.
Itämeren pohjoisosissa ei esiinny luonnonvaraisesti lisääntyviä taskurapuja. Vuosittain Suomessa kuitenkin tavataan villasaksirapuja, jotka ovat kulkeutuneet lisääntymisalueiltaan suolaisemmista vesistä. Vuonna 2008 Turussa tavattiin ilmeisesti laivan mukana tullut yksittäinen rantataskurapu ("Carcinus maenas"). Vuosina 2009 ja 2010 Suomen rannikkovesissä on havaittu liejutaskurapuja ("Rhithropanopeus harrisii").
Kalastus ja käyttö.
Taskurapuja pyydetään maailmassa ihmisravinnoksi vuosittain noin 1,5 miljoonaa tonnia, mikä on noin viidennes kaikesta äyriäispyynnistä ja -kasvatuksesta. Taloudellisesti tärkeitä lajeja, joiden pyyntimäärät ylittävät 20 000 tonnia, ovat muun muassa:
Biblia pauperum

Biblia pauperum () oli keskiajalla köyhille, lukutaidottomille ihmisille tarkoitettu kokoelma raamatullisia kuvia.
Ajatus raamatullisten kuvien kokoelmasta syntyi todennäköisesti 1200-luvun benediktiiniluostareissa, ja aluksi kirjat olivat käsin maalattuja. Alkuperäinen nimi olikin "biblia picta" eli kuvaraamattu. Varsinaiseksi köyhän kansan raamatuksi kirjatyyppi tuli vasta 1400-luvun alussa, kun Kaukoidässä kehitetty puupiirrosten painotekniikka opittiin myös Euroopassa. Laattamenetelmällä kuvia voitiin monistaa tehokkaasti suuria määriä. Köyhäinraamattujen täydennykseksi levitettiin myös kuvitettuja hartauskirjoja. 
Köyhäinraamatut olivat yleisiä keskiajalla. Niiden sisältö ryhmiteltiin pedagogisin perustein yhdistelemällä Vanhan ja Uuden testamentin tapahtumia. Usein Vanhan testamentin kuvia liitettiin rinnastuksina Uuden testamentin kohtauksiin, molempien testamenttien vertailua kutsutaan typologiaksi. Nimitystä on käytetty myös keskiaikaisten kirkkojen seinien Raamatun kertomuksia esittävistä kalkkimaalauksista, 1400-luvun puupiirrokset olivat usein esikuvia varsinkin pohjoiseurooppalaisten kirkkojen kalkkimaalauksille.
Pekka Tarjanne

Pekka Johannes Tarjanne (19. syyskuuta 1937 Tukholma, Ruotsi – 24. helmikuuta 2010 Hattula) oli suomalainen tekniikan tohtori, teoreettisen fysiikan professori, Liberaalisen Kansanpuolueen puheenjohtaja, kansanedustaja, liikenneministeri, Posti- ja lennätinlaitoksen, myöhemmin Posti- ja telelaitoksen pääjohtaja sekä Kansainvälisen televiestintäliiton pääsihteeri.
Elämänvaiheet.
Pekka Tarjanteen vanhemmat olivat suurlähettiläs Päivö Tarjanne ja fil. maist. Kerttu Tarjanne, joka oli vuonna 1922 murhatun sisäministeri Heikki Ritavuoren (ed.) tytär.
Pekka Tarjanne suoritti ylioppilastutkinnon 17-vuotiaana keväällä 1955 Helsingin normaalilyseosta. Hän opiskeli teknillistä fysiikkaa Teknillisessä korkeakoulussa ja suoritti diplomi-insinööritutkinnon 1960, tekniikan lisensiaatin tutkinnon heti seuraavana vuonna ja väitteli tohtoriksi 1962, ollessaan 24-vuotias. Hän jatkoi tutkijanuralla, ja 28-vuotiaana hänet nimitettiin Oulun yliopiston professoriksi 1965. Helsingin yliopiston teoreettisen fysiikan professoriksi hänet nimitettiin 1967, ja hän hoiti professuuria vuoteen 1977 asti. 1960-luvulla hän työskenteli useaan otteeseen vierailevana tutkijana Yhdysvalloissa.
Pekka Tarjanne liittyi Vapaamielisten Liittoon ja kuului 1960-luvun alkupuoliskolla Edistyspiiri-nimiseen poliittiseen ideariiheen. Palattuaan Yhdysvalloista professori Tarjanne valittiin kesällä 1968 täpärästi, arvan ratkaistessa (vastaehdokas oli Seppo Westerlund), Liberaalisen Kansanpuolueen puheenjohtajaksi professori Mikko Juvan seuraajaksi. Hän oli 30-vuotiaana Suomen nuorin eduskuntapuolueen puoluejohtaja. Vuonna 1970 hänet valittiin eduskuntaan Helsingin kaupungin vaalipiiristä. Hän oli myös Helsingin kaupunginvaltuutettu.
Vuonna 1972 liberaalit lähtivät mukaan Kalevi Sorsan I hallitukseen (1972–1975), ja puolueen puheenjohtaja Tarjanne nousi ministeriksi. Hänen salkkuunsa oli yhdistetty liikenneministeriön päällikkyyden lisäksi osa sisäasiainministeriötä sekä pohjoismaisen yhteistyöministerin tehtävät.
Tarjanne nimitettiin 1977 Posti- ja lennätinlaitoksen (vuodesta 1981 Posti- ja telelaitos) pääjohtajaksi, jolloin hän luopui – nimittäjänsä tasavallan presidentti Urho Kekkosen kehotuksesta – eduskuntapaikastaan sekä kesällä 1978 puolueen puheenjohtajuudesta. Espoon kaupunginvaltuutettuna hän kuitenkin toimi. Tarjanne oli vielä vuonna 1978 presidentin valitsijamiehenä Uudenmaan vaalipiiristä. 
Tarjanne luopui vuonna 1989 pääjohtajan virasta ottaessaan vastaan Kansainvälisen televiestintäliiton pääsihteerin tehtävän Genevessä, jossa hän työskenteli vuoteen 1999. Kofi Annan kutsui hänet kahdeksi vuodeksi YK:n tietotekniikka ja kehitys -ryhmän käynnistäjäksi. Ryhmä pyrki edistämään teknologian käyttöä kehitysmaissa. Hän johti myös Millennium-palkintolautakuntaa.
Vuonna 2001 Pekka Tarjanne valittiin Teekkaritoiminnan edistämisyhdistyksen johtokunnan jäseneksi.
Vuonna 1962 Pekka Tarjanne meni naimisiin Kari Kairamon sisaren Ainon kanssa. Lapsia he saivat neljä: Ari Tarjanne (s. 1965), Maarit Tarjanne (s. 1967), Eero Tarjanne (s. 1972) ja Pia Tarjanne (s. ja k. 1975). Eläkeläisinä pariskunta asui Espoon Espoonlahdessa.
Tarjanne kuoli sairauskohtaukseen vuonna 2010.
Taikinamarja

Taikinamarja ("Ribes alpinum") on punaisia marjoja tuottava 50–150 senttimetrin korkuinen kaksikotinen pensas. Se muistuttaa punaherukkaa, mutta sen marjat ovat melko mauttomat. Taikinamarjan aromi on melko karvas, ja marja on pehmeä. Taikinamarjaa kasvaa villinä Etelä- ja Keski-Suomen lehtimetsissä, mutta sitä on käytetty myös koristekasvina. Pensaaseen tulee keväällä lehdet hyvin aikaisin, Suomen etelärannikolla jo huhtikuun lopulla, joten se sopii esimerkiksi kevätsipulikukkaryhmien taustalle. Taikinamarja sopii myös aita- ja aidannepensaaksi, koska se on nopeakasvuinen, hyvin leikkausta kestävä ja viihtyy sekä auringossa että varjossa.
Kuvaus.
Taikinamarja kasvaa noin 1,5 metriä korkeaksi. Sen lehdet ovat kolmiliuskaisia. Kukat ovat vihertäviä ja sijaitsevat pystyissä tertuissa. Marjat ovat punaisia ja syötäviä, mutta maultaan jauhoisia.
Marjat.
Vain noin joka kolmanteen taikinamarjapensaaseen tulee marjoja. Hedepensaissa on kussakin kukinnossa 20–30 pientä, kellanvihreää kukkaa. Emipensaissa kukkia on keskimäärin kolme. Kukat avautuvat toukokuun lopulla ja kesäkuun alussa. Linnut syövät taikinamarjan marjoja halukkaasti ja levittävät marjojen sisältämiä kivikovia siemeniä ulosteillaan alkukasvua edistäen.
Levinneisyys.
Suomessa taikinamarja on luontaisena eteläinen kasvi. Levinneisyyden koillisraja on Keski-Pohjanmaalla ja Etelä-Savossa. Viljeltynä taikinamarja menestyy myös pohjoisempana.
Taikinamarjoja tavataan kaikkialla Euroopassa, Kaukasuksella, Länsi-Turkissa ja Marokossa.
Taikinamarjoja kasvaa kivikkoisissa ja kallionseinämien alaisissa lehdoissa, jokien läheisyydessä, metsien reunoilla, ahoilla, sekametsissä, harjurinteillä ja valoisilla paikoilla.
Lucius Calpurnius Piso

Lucius Calpurnius Piso oli monen roomalaisen nimi, joista kolme oli merkittävämpiä:
Muita:
Diadeemi

Diadeemi (, otsanauha) oli alkujaan valkoinen kunnianauha, Dionysoksen tunnus. Se voitiin antaa esimerkiksi voittoisalle urheilijalle. Siitä tuli sittemmin kuninkaan arvovallan tunnus. Valkeaa koristeellista nauhaa käytti esimerkiksi Aleksanteri Suuri ja sitä tarjottiin Julius Caesarille 44 eaa.
Myöhemmin diadeemilla alettiin tarkoittaa kruunua, erityisesti pyöreän muotoista. Diadeemiksi voidaan sanoa myös naisten käyttämää otsalle sijoitettua puolikruunua, tiaraa. Sanan diadeemi suomenkielinen vastine on otsaripa tai otsavanne.
Umpiputki

Umpiputki oli karjalaisten tuntema taikakalu, sormenpaksuinen kuparinen tai pronssinen putki, jossa on käärmeet päissä. Putki roikkuu yleensä renkaassa tietäjän voimavyössä, ja on sen olennaisen tärkeä osa. 
Kansanperinteen mukaan umpiputken kantajia kunnioitettiin. Ihmisestä voitiin sanoa, että älä mene sille isottelemaan, koska sillä on umpiputki vyöllä. Umpiputken kantajaa ja koko hänen sukuaan voitiin kutsua umpiputken suvuksi. Kalevalaisessa runoudessa umpiputki tunnetaan myös noidannuolen roolissa. Noita heittää umpiputken ihmiseen, joka vahingoittuu.
Umpiputkista on vuoltu lastuja eläinten sairauksiin. Umpiputken lävitse on laskettu vettä, jolla on parannettu sairaita. On kuitenkin todennäköistä, etteivät nämä olleet umpiputken pääasiallisia merkityksiä. Umpiputken alkuperäinen merkitys lienee unohtunut. Se voi kuitenkin liittyä merkityksiin, joita on ollut muissa kulttuureissa pitkillä luilla, jotka olivat samaan tapaan onttoja taikaesineitä. Kuparisen umpiputken läpi veden laskemisen tapauksessa on hyvä muistaa, että kuparilla on antibakteerisia ominaisuuksia.
Umpiputkea voitiin pyytää loitsussa Ukko ylijumalalta:
Eurostar International

Eurostar International Limited (aiemmin "European Passenger Services Limited" ja "Eurostar (U.K.) Limited") on rautatieliikenneoperaattori, joka liikennöi suurnopeusjunilla Lontoosta Brysseliin, Pariisiin, Marseilleen ja Bourg-Saint-Mauriceen. Junat kulkevat Kanaalitunnelin kautta. 
Yhtiön pääkonttori on Lontoossa. 
Historia.
Yhtiö aloitti toimintansa "European Passenger Services" -nimisenä vuonna 1990. Liikennöinti alkoi 14. joulukuuta 1994. Yhtiön nimeksi tuli 1.10.1996 "Eurostar (U.K.)". Vuoden 2010 alusta alkaen yhtiön virallinen nimi on ollut "Eurostar International Limited".
Eurostar-junat käyttivät Lontoon päässä 13. marraskuuta 2007 asti Waterloon rautatieasemaa. 14.11.2007 lähtien junat ovat käyttäneet St Pancrasin rautatieasemaa uuden suurnopeusradan valmistuttua. Muutoksen seurauksena matka-ajat lyhenivät noin 20 minuuttia.
Omistus.
Eurostar Internationalin omistajia ovat Ranskan valtiollinen rautatieyhtiö SNCF (55, 75 %), kanadalainen institutionaalinen sijoitusyhtiö Caisse de dépôt et placement du Québec (19,31%), Belgian kansallinen rautatieyhtiö NMBS/SNCB (18,5%) sekä amerikkalainen sijoitusyhtiö Federated Hermes (6,44%).
Liikenne.
Eurostar International on Kanaalin tunnelin ainoa henkilöliikenneoperaattori. Se kuljetti vuonna 2014 Kanaalin ali 10,4 miljoonaa matkustajaa. Yhtiön liikevaihto oli vuonna 2014 857 milj. puntaa ja liikevoitto 55 milj. puntaa.
Matka-aika Lontoon St Pancrasin rautatieasemalta Pariisin Gare du Nordille oli 2 tuntia 16 minuuttia ja Brysselin Bruxelles-Midi-asemalle 2 tuntia ja 1 minuutti. Juna kulkee myös kerran päivässä suuntaansa Pariisin Disneylandiin ja viisi kertaa viikossa Marseilleen ja talvikuukausina kahdesti viikossa Bourg Saint-Mauriceen Alpeilla.. 
Ennen radan avautumista sillä ajettiin junan nopeus- ja matka-aikaennätys 334,7 kilometriä tunnissa ja 2 tuntia 3 minuuttia Pariisista Lontooseen. Brysselin-väli taittui tunnissa ja 43 minuutissa. 
Kalusto.
Ensimmäiset Eurostar-junat ovat muunnoksia TGV-junista ("Eurostar e300"). Ne ovat 16–20 vaunun mittaisia, ja niitä on käytössä yhteensä 27 kappaletta. Junien huippunopeus normaalikäytössä on 300 km/h. 
Marraskuussa 2015 Eurostar International alkoi käyttää toisen sukupolven Eurostar-junia tyyppimerkinnältään "Eurostar e320". Junat ovat Siemensin valmistamia Velaro-suurnopeusjunia, joiden huippunopeus on 320 km/h. Junia on tilattu kaikkiaan 17 kappaletta, ja niissä on kussakin tilaa 902 matkustajalle.
Sukupuu

Sukupuu on puun muotoinen sukuselvitys. Sukututkimuksessa esivanhemmat ovat alimpana (suvun juuret) ja nuorimmat lapset ylimpänä, lehvästössä.
Sukupuu haarautuu normaalin puun tapaan. Vanhin lapsista on kunkin haarautuman vasemmassa reunassa.
Sukupuun voi laatia myös sukutauluksi, jolloin esi-isä ja -äiti ovat ylimpänä ja heidän edessään on numero yksi. Heidän lapsensa ovat numerolla kaksi hieman sisennettyinä. Heidän lapsensa merkitään numerolla kolme niin, että ensin käydään läpi kaikki ensimmäisen kakkoslapsen lapset vanhimmasta nuorimpaan, ja sen jälkeen siirrytään seuraavan kakkoslapsen lapsiin - aina sisentäen niin, että sama numero on samalla sarkaimella.
 1 Matti Meikäläinen, pso Liisa Teikäläinen
 2 Pekka Matinpoika Meikäläinen, pso Aino A. Suomi
 3 Kalle Pekanpoika Meikäläinen
 3 Maria Pekantytär Meikäläinen
 2 Leena Matintytär Meikäläinen, pso Sulo Susi
 3 Aulis Sulonpoika Susi, pso Tanja Tiikeri
 4 Eeva Auliksentytär Susi
 3 Hannele Sulontytär Susi
Sergei Prokudin-Gorski

Sergei Mihailovitš Prokudin-Gorski (; 30. elokuuta 1863 Funikova Gora – 27. syyskuuta 1944 Pariisi) oli venäläinen kemisti ja valokuvaaja.
Elämä ja tuotanto.
Prokudin-Gorski opiskeli kemiaa Pietarissa, Berliinissä ja Pariisissa sekä kehitti värivalokuvien tekniikkaa. Vuoden 1905 tienoilla hän hahmotteli suunnitelman uusien värivalokuvatekniikoiden käyttämisestä Venäjän keisarikunnan dokumentoimiseen. Hänen päämääränään oli käyttää kuvia Venäjän historian, kulttuurin ja modernisoinnin opettamiseen koululaisille.
Hänen kuvaustekniikassaan käytettiin kameraa, joka otti yksivärisiä kuvia nopeassa sarjassa kolmen erivärisen (punainen, vihreä, sininen) suodattimen läpi lasilevyille. Heijastamalla yhdessä kaikkien kuvien läpi oikeansävyisellä valolla saatiin aikaiseksi alkuperäinen värimaisema. Hän kehitti myös tekniikan näiden kuvien vedostamiseksi paperille, mutta prosessi oli hankala ja aikaavievä.
Prokudin-Gorski dokumentoi Venäjän keisarikuntaa vuosina 1909–1912 ja uudelleen vuonna 1915. Tsaari Nikolai II oli antanut hänen käyttöönsä erikoisvarustellun junanvaunun pimiöineen ja hänellä oli lupa matkustaa kielletyillä alueilla. Hänen kuvansa tarjoavat värikkään kuvan kadotetusta maailmasta: Venäjän keisarikunnasta ensimmäisen maailmansodan ja vallankumouksen aattona. Hänen kuvausaiheensa vaihtelivat keskiaikaisista kirkoista ja luostareista rautateihin ja tehtaisiin sekä Venäjän vaihtelevan väestön jokapäiväiseen elämään ja työntekoon.
Prokudin-Gorski lähti Venäjältä vuonna 1918 ja asettui aluksi Norjaan, josta muutti myöhemmin Englantiin ja sieltä lopulta Ranskaan. Yhdysvaltain kongressin kirjasto hankki hänen kuvansa vuonna 1948 hänen perillisiltään. Kongressin kirjasto järjesti vuonna 2001 näyttelyn "The Empire that was Russia", jota varten lasilevyt skannattiin ja värikuvat tuotettiin digitaalisesti.
Suomessa ja Karjalassa.
Prokudin-Gorski matkusti myös Suomessa ja kuvasi muun muassa Saimaan rantoja ja Saimaan kanavaa, sekä Lappeenrantaa. Hän matkusti vuonna 1915 Karjalaan, jossa kuvasi muun muassa Muurmanskin rataa. Valikoima Prokudin-Gorskin värivalokuvia oli esillä Gallen-Kallelan museossa Tarvaspäässä vuonna 2013 näyttelyssä "Värivalokuvia ennen värifilmiä".
OFDM

OFDM ("Orthogonal frequency-division multiplexing") eli "DMT"-modulointi ("Discrete Multitone") perustuu tiedonsiirtoon lukuisilla toisiaan häiritsemättömillä taajuuskanavilla yhtä aikaa.
OFDM-modulointia käytetään useissa erilaisissa tiedonsiirtojärjestelmissä kuten ADSL:ssä, WLANissa, UWB:n ofdm-versiossa, digiradiossa, digitelevisiossa ja datasähkössä, LTE:ssä sekä Flash-OFDM:ssä.
OFDM:n toiminta.
Nykyisin käytössä olevat OFDM-menetelmät perustuvat diskreettiin Fourier-käänteismuunnokseen (IDFT, "Inverse Discrete Fourier Transform").
Kerralla moduloitava symboli vastaa kompleksilukuina esitettyjä taajuuksien voimakkuuksia ja vaihekulmia, jotka sitten muunnetaan diskreetillä Fourier-käänteismuunnoksella digitaalisen signaalin vaihteluiksi. Digitaalinen signaali muunnetaan D/A-muuntimella analogiseksi kantataajuiseksi OFDM-signaaliksi. Kantataajuista signaalia voidaan käyttää sellaisenaan, tai sillä voidaan moduloida radiotaajuista kantoaaltoa.
Taajuuskanavien määrä ja kussakin kanavassa kerralla siirrettävien bittien määrä vaihtelee. Kanavia on yleensä useita kymmeniä, joskus useita tuhansia. Esimerkiksi 16-QAM-modulaatiota käytettäessä erilaisia vaiheen ja voimakkuuden arvoja on 4×4, jolloin yhden taajuuskanavan sisällä voidaan siirtää formula_1 bittiä. Eri kanavilla voi käyttää erilaisia modulaatiotapoja.
Peräkkäisten symbolien keskinäinen vaikutus estetään jättämällä niiden väliin "suojaväli". Suojaväliin kopioidaan pätkä signaalia sitä seuraavan IDFT-muunnoksen tuloksen lopusta ("cyclic prefix"). Tällä pystytään myös vähentämään symbolin sisällä eri taajuuksien keskinäistä vaikutusta.
Demoduloinnissa käytetään diskreettiä Fourier-muunnosta: yhtä symbolia vastaavaan lohkoon kuuluvat A/D-muuntimelta saatavat näytteet muunnetaan kerralla taajuuskanavien voimakkuutta ja vaihetta kuvaaviksi kompleksiluvuiksi. Kanavan kompleksilukua lähinnä vastaava bittikuvio valitaan demodulointitulokseen.
OFDM:n matemaattinen esitys.
OFDM:n yhtä symbolia vastaavan digitaaliset signaalipulssien arvot formula_2 saadaan laskettua kaavalla
formula_3
jossa formula_4 on kullakin kanavalla siirrettävä datasymboli kompleksilukuna esitettynä ja N on sekä kanavien että signaalin pulssien määrä. 
Käytettäessä kantataajuista modulointia, signaalin pitää olla reaalinen. Tällöin taajuustason vektorin formula_5 on oltava hermiittisesti symmetrinen eli formula_6 ja sekä formula_7 että formula_8 pitää olla reaalisia (itsensä konjugaatteja). Tiedonsiirtoon on silloin käytettävissä vain formula_9 kanavaa.
Laskennallisesti edullisinta on, jos muunnettavien taajuusalueiden määrä on kahden potenssi. Tällöin voidaan käyttää mahdollisimman yksinkertaista nopeaa Fourier-muunnosta. 
Jatkuva aikatason signaali saadaan laskettua kaavalla
formula_10
jossa formula_11 on symbolin kesto. OFDM:n taajuuskanavien sijoittuminen formula_12 välein tekee taajuuskanavista ortogonaalisia. Tämä ilmenee kaavasta
formula_13
missä tähdellä merkitään kompleksiluvun konjugaattia.
Jerry García

Jerome John ”Jerry” García (1. elokuuta 1942 – 9. elokuuta 1995) oli yhdysvaltalainen muusikko, joka tuli tunnetuksi psykedeelistä rockia soittaneen Grateful Dead -yhtyeen johtohahmona. Hän aloitti soittamisen pianosta, mutta siirtyi sitten kitaraan ja hallitsi lopulta monenlaisia kielisoittimia – huolimatta siitä, että hän oli menettänyt lapsuudessaan puutyöonnettomuudessa oikean kätensä keskisormen. 
García syntyi San Franciscossa, Kaliforniassa. Hän jätti koulunsa kesken vuonna 1960 ja liittyi armeijan palvelukseen. Vapaa-ajallaan hän soitti kitaraa ja totesi pian, ettei armeijan kuri sopinut hänelle. Hän sai vapautuksen liian monen luvattoman poissaolon jälkeen. Palattuaan Bay Arealle García lyöttäytyi yhteen Robert Hunter -nimisen runoilijan kanssa tekemään musiikkia. Myöhemmin Hunterista tuli Grateful Deadin pääsanoittaja. Noin neljän vuoden ajan García soitti akustista kitaraa ja banjoa, kunnes liittyi paikalliseen bluegrassia ja folkia soittavaan Mother McCree's Uptown Jug Champions -yhtyeeseen, jonka riveistä löytyivät myös muusikot Bob Weir ja Ron ”Pigpen” McKernan. Vuonna 1965 tästä ryhmästä tuli the Warlocks, joka puolestaan muutti nimensä myöhemmin saman vuoden aikana Grateful Deadiksi ja Garcia vaihtoi akustisen kitaran sähköiseen.
García kuoli 9. elokuuta 1995 sydänkohtaukseen ollessaan kalifornialaisessa huume- ja alkoholiparantolassa.
Michael Jeffery

Philip Michael Jeffery (12. joulukuuta 1937 – 18. joulukuuta 2020) oli australialainen kenraalimajuri evp. Hän toimi Länsi-Australian kuvernöörinä vuosina 1993–2000 ja koko Australian kenraalikuvernöörinä vuosina 2003-2008.
Jeffery palveli Vietnamin sodassa ja hänet palkittiin Military Crossilla. Vuodesta 1975 hän komensi erikoisjoukkoja ja kehitti myöhemmin Australian terrorisminvastaisia suunnitelmia. Hän oli myös pääesikunnan varapäällikkö ennen siirtymistään siviiliin 1993.
Albert I (Belgia)

Albert I (8. huhtikuuta 1875 Bryssel, Belgia – 17. helmikuuta 1934 Marche-les-Dames, Belgia) oli järjestyksessä kolmas belgialaisten kuningas. Hän hallitsi vuosina 1909–1934. Hän oli edeltäjänsä, kuningas Leopold II:n veljenpoika.
Suku.
Albert Léopold Clément Marie Meinrad syntyi Flanderin kreivi Philipin ja ruhtinatar Marie de Hohenzollern-Sigmaringenin nuorimpana poikana ja seurasi Belgian valtaistuimelle setäänsä Leopold II:ta.
Avioliitto ja lapset.
Albert avioitui 2. lokakuuta 1900 Baijerin herttuatar Elisabeth Gabrielle Valérie Marien kanssa, jonka hän oli tavannut yhteisen sukulaisen hautajaisissa. Tämän vanhemmat olivat Wittelsbachin sukuun kuuluva Baijerin herttua Karl Theodor ja tämän puoliso Portugalin infanta Maria-Josepha. Heidät vihittiin morsiamen kotona Possenhofen linnassa Baijerissa.
Heille syntyi kolme lasta:
Kuningas.
Albert nousi valtaan Leopold II:n kuoleman jälkeen 23. joulukuuta 1909. Hän määräsi vuonna 1913 yleisen asevelvollisuuden.
Ensimmäisen maailmansodan alussa Albert otti armeijan johdon itselleen, ja hän sai kansalaisiltaan lisänimet Sotilaskuningas ja Ritarikuningas. Albert taisteli armeijoineen saksalaisia vastaan, kunnes Britannia ja Ranska pääsivät mukaan sotaan. Sodan loputtua hän palasi kotimaahan ja pääkaupunkiin juhlittuna sankarina.
Ensimmäisen maailmansodan tapahtumiin liittyy myös hänen puolisonsa, saksalaissyntyisen kuningatar Elisabethin lausuma: "rautaesirippu on laskeutunut minun ja heidän (saksalaisten) väliin". Lausumaa on myöhemmin monesti siteerattu hivenen toisessa yhteydessä. Kuningatar Elisabethin nimeä kantavat musiikkikilpailut ovat yhdet maailman arvostetuimmista.
Kuningas Albert I oli paljon värittömämpi hallitsija kuin edeltäjänsä. Hän kuoli patikointiretkellä Ardennien vuoristossa, Maasjoen laaksossa lähellä Namurin kaupunkia. Belgian muiden monarkkien tavoin hänet on haudattu Laekenin Neitsyt Marian kirkon kryptaan.
Itsesytyntä

Itsesytyntä (spontaani itsesyttyminen) on oletettu ilmiö, jossa ihminen syttyy palamaan ilman mitään näkyvää syytä. Itsesytyntää on tarjottu esimerkiksi paranormaalista ilmiöstä, jota tiede ei pysty selittämään. Itsesytyntänä pidettyjä tapauksia tunnetaan lukuisia.
Eläimiin kohdistuneita itsesytyntätapauksia ei tunneta.
Huomiota herättäneenä ilmiönä itsesytyntää on käsitelty usein myös fiktiossa. Fiktiviisiä esimerkkejä löytyy jo muiden muassa Charles Dickensin ja Nikolai Gogolin kirjallisuudesta 1800-luvulta. Myös väitettyjä todellisia itsesytyntätapauksia on käsitelty kirjoissa; ilmiöstä kirjoittaneisiin kuuluu Larry E. Arnold.
Hypoteeseja itsesytynnän mekanismista.
Itsesytyntätapauksissa on todettu joukko toistuvia piirteitä, joista osa erottaa ne muunlaisista tulipaloista.
Itsesytyntä on ollut vaikeasti selitettävä ilmiö. Ihmisruumis, josta noin 75 % on vettä, palaa huonosti. Kuitenkin useissa itsesytyntätapauksissa uhrin ruumis on palanut lähes tuhkaksi. Ruumiin polttamisen näin täydellisesti on katsottu vaativan yli 1 700 °C:n lämpötiloja – nykyaikaisissa krematorioissa poltto tapahtuu noin 1 100 °C:n lämpötilassa, minkä jälkeen luut on vielä hienonnettava mekaanisesti. Henkirikosten uhrien ruumiita on usein yritetty hävittää polttamalla (murhia on jopa yritetty lavastaa itsesytynnäksi) palavien nesteiden avulla, mutta polttoaineen loputtua ruumis lakkaa palamasta.
Kynttilänsydänefekti.
Yleisen hypoteesin mukaan itsesytynnässä on kyse "kynttilänsydänefektistä" (englanniksi "wick effect"): ruumiin rasva toimii polttoaineena ja vaatteet sydämenä. Tuli olisi syttynyt ulkoisesta lähteestä, esimerkiksi tupakasta. Hypoteesi on testattu BBC:n järjestämässä kokeessa, jossa huopaan kääritty sian ruho sytytettiin pienen bensiinimäärän avulla. Ihon palettua puhki ihonalainen rasva alkoi sulaa ja valua ulos, ja myöhemmin rasvaa vapautui polttoaineeksi myös luuytimestä. Seitsemän tunnin palamisen jälkeen palo karkasi käsistä sytyttäen koko huoneen voimakkaasti palamaan ja palo sammutettiin. Sian todettiin palaneen pahoin, muttei tuhkaksi. Palon lämpötila oli koko ajan pysynyt melko tasaisena, eikä se noussut yli 800 °C:n. Ympäröivät huonekalut ja huone vaurioituivat palossa pahoin. Jopa palon kestävä kamera oli sulanut muodottomaksi möykyksi.
Kokeen perusteella ei pystytty selittämään täysin itsesytyntätapausten ominaispiirteitä:
Lisäksi palamisen tulisi oletetusti tapahtua suljetussa tilassa, jottei synny vetoa, joka voimistaisi palamista ja aiheuttaisi tulen leviämisen. Tosin BBC:n kokeessa tuli levisi seitsemän tunnin palamisen jälkeen rajusti koko koetilaan. Eivätkä kaikki itsesytyntätapaukset ole tapahtuneet suljetussa tilassa sisällä.
Ketoosi.
Uusimman hypoteesin mukaan itsesytynnän aiheuttaisi ketoosissa syntyvä asetoni. Ketoosin voi aiheuttaa muun muassa paastoaminen tai alkoholismi. Biologi Brian J. Fordin järjestämässä kokeessa asetonissa marinoitu sianliha paloi tuhkaksi puolessa tunnissa. Raajat jäivät palamatta kuten usein itsesytyntätapauksissa, ilmeisesti koska niissä on vähemmän rasvaa, johon asetonia voi kertyä.
Erkkeri

Erkkeri (vanh. "karnappi") on ikkunallinen ulkonema talon rungossa. Erkkerin avulla saadaan lisää valoa huoneeseen, sillä valoa tulee yleensä kolmelta eri suunnalta. Usein se sijoitetaan joko olohuoneeseen tai ruokailutilaan. Se nostaa talon hintaa, mutta myös lisää talon näyttävyyttä ja laajentaa sisustusmahdollisuuksia.
Erkkeri on luonteenomainen keskiajan ja pohjoiseurooppalaisen renessanssin arkkitehtuurille. Se on nykyäänkin eräänlainen sisustuselementti. Sillä luodaan vaihtelua ja ilmettä talon julkisivuun tai puutarhan puolelle.
Asevelikylä

Asevelikylä () on osa-alue Vaasassa, joka muodostaa yhdessä Purolan kanssa Vaasan 23. kaupunginosan. Alue sai alkunsa, kun kaupunki etsi rintamalta palaaville miehille sopivaa paikkaa perustaa oma koti. Vaasan kaupungintalolla pidettiin Akseli Rodénin johdolla kokous, jossa perustettiin yhdistys Vaasan rakentajat ry, jonka tehtävänä oli rintamalta palanneiden asuttamisessa auttaminen. Yhdistyksen perustamispäivä oli 5. kesäkuuta 1946. 
Myöhemmin, kun suurin osa taloista oli saatu valmiiksi, Vaasan rakentajat ry muutti nimensä vuonna 1951 Jukolan rakentajat ry:ksi, koska Kiemuratietä lukuun ottamatta teiden nimet Asevelikylässä tulevat Aleksis Kiven teoksesta "Seitsemän veljestä" (1870). Yhdistys keskittyi alueelle muuttaneiden asukkaiden auttamiseen ja neuvomiseen. Viimeiset alueen talot valmistuivat vuoteen 1956 mennessä. Asevelikylä valittiin vuoden kaupunginosaksi vuonna 2012.
Vaasan kaupunginhallinnon tilastoalueista Asevelikylä kuuluu Huutoniemen suuralueeseen. Vuonna 2013 Asevelikylän alueella oli 1 131 asukasta. 
Asevelikylän koulu lakkautettiin keväällä 2016.
Transmeta

Transmeta oli vuosina 1995–2009 toiminut yhdysvaltalainen teknologiayritys. Se julkaisi kaksi x86-yhteensopivaa suoritinperhettä, Transmeta Crusoen ja Transmeta Efficeonin, joiden kehityksessä pääpaino on ollut alhaisella virrankulutuksella ja lämmöntuotolla. Novafora osti Transmetan vuonna 2008 ja ajautui puolestaan itse konkurssiin 2009 .
Crusoe- ja Efficeon-suorittimia on käytetty mm. kannettavissa tietokoneissa, blade-palvelimissa sekä taulutietokoneissa. 10. elokuuta 2005 Transmeta julkisti ensimmäisen voitollisen neljännesvuosituloksensa.
Transmetan palkkalistoilla oli Linus Torvaldsin ja Dave Taylorin kaltaisia alan kärkinimiä. Torvalds jätti Transmetan heinäkuussa 2003 voidakseen omistautua enemmän Linux-ytimen kehitystyölle.
Suoritinteknologia.
Transmetan suorittimet ovat x86-yhteensopivia VLIW-suorittimia, jotka joutuvat x86-ohjelmia ajettaessa tulkkaamaan suoritettavaa ohjelmakoodia ajonaikaisesti. Tulkkaamisesta vastaa täysin ohjelmistopohjainen ratkaisu. Transmetan mukaan tällä lähestymistavalla saadaan useita teknisiä etuja:
Ennen ensimmäisten tuotteidensa julkaisua Transmeta lupasi paljon, mutta tammikuussa 2000 julkaistun alkuperäisen Crusoen (TM3200) heikko suorituskyky kuitenkin heikensi vakavasti Transmetan uskottavuutta. Sen virrankulutus oli huomattavasti Intelin ja AMD:n tuon aikaisia suorittimia alhaisempi, mutta loppukäyttäjälle ero (esimerkiksi akun käyttöajassa) oli ainoastaan marginaalinen. Kaupallisesti Crusoe- ja Efficion-suoritinperheet olivat yritykselle pettymys.
Perry Farrell

Perry Farrell (s. Perry Bernstein 29. maaliskuuta 1959 New York City) on yhdysvaltalainen muusikko, joka on vaikuttanut yhdysvaltalaisen vaihtoehtorockin luomiseen. Hänen taiteilijanimensä on sanaleikki englanninkielisestä termistä "peripheral", (), mutta myös hänen veljensä nimi on Farrell. 
Farrell johti alternative metal -yhtyeitä Psi-com, Jane's Addiction ja Porno for Pyros. Ennen Jane's Addictionin hajoamista vuonna 1991 Farrell, Ted Gardener ja Marc Geiger loivat Lollapalooza-festivaalin, jonka alkuperäinen tarkoitus oli olla yhtyeen jäähyväiskiertue. Festivaali jäi kuitenkin itsessään elämään aina vuoteen 1997 asti.
Vuonna 2001 Farrell julkaisi soololevyn "Song Yet to be Sung", jonka sanoituksiin oli otettu vaikutteita juutalaisesta mystiikasta, Kabbala-uskonnosta. Hän toimii myös ajoittain DJ:nä nimellä DJ Peretz.
Farrell herätti henkiin Jane's Addictionin ja Lollapalooza-festivaalin vuonna 2003. Uudelleenkoottu yhtye julkaisi kriitikoiden arvostaman levyn "Strays". Yhtye teki Yhdysvaltojen ja Euroopan kiertueen, mutta sisäiset riidat johtivat bändin toiseen hajoamiseen vuonna 2004.
Tämän jälkeen Perry on perustanut uuden yhtyeen nimeltä The Satellite Party, joka debytoi Los Angelesissa The Key Clubilla vuoden 2005 heinäkuussa. Yhtyeen debyyttialbumi Ultra Payloaded julkaistiin vuonna 2007.
Perry on naimisissa tanssija Etty Farrellin kanssa ja heillä on yhteinen poika, Hezron. Farrellin aikaisempia naisystäviä ovat olleet nuorena kuollut taiteilijatar Xiola sekä Casey Niccoli, jotka muodostivat pohjan monille Jane's Addiction -yhtyeen kappaleille ja levyjen teemoille. Niccoli ohjasi seurusteluaikanaan Farrellista ja Jane's Addictionista osittain fiktiivisen elokuvan "Gift".
Uruk-hai

Uruk-hai ovat J. R. R. Tolkienin "Taru sormusten herrasta" -kirjasarjassa valioörkkejä, jotka Saruman loi. Ne ovat vahvempia, suurempia ja älykkäämpiä kuin tavalliset örkit. "Uruk-hai"t kestävät myös paremmin päivänvaloa, kuin tavalliset örkit.
Kirjassa "uruk-hai" ja tavalliset örkit esitetään kahtena eri örkkirotuna. Peter Jacksonin ohjaamassa "Taru sormusten herrasta" -elokuvatrilogiassa sen sijaan Gandalf sanoo Elrondille Sarumanin luoneen uuden örkkilajin yhdistelemällä hiisi-ihmisiä ja örkkejä, eikä elokuvissa näytetä Rautapihassa syntyvän muita örkkejä kuin "uruk-haita". Myös useissa peleissä Mordorilla on tavallisia, joskin hieman vahvempia örkkejä, muttei ainuttakaan "uruk-haita", kun taas Rautapihalla ei ole muita örkkejä kuin "uruk-hai".
Kuten muutkin örkit, myös "uruk-hai" olivat joskus haltioita.
Todellisen Jeesuksen Kirkko

Todellisen Jeesuksen Kirkko (perint.: 真耶穌教會) on itsenäinen kiinalainen kirkko, joka on saanut alkunsa helluntaiherätyksestä. Kirkko perustettiin Pekingissä, Kiinassa, vuonna 1917 . Nykyään 39 maassa ja viidessä maanosassa toimivalla kirkolla on arviolta 1,5 miljoonaa jäsentä .
Usko ja oppi.
Kirkon kymmenen keskeistä oppia ja uskon kappaletta ovat:
Pärnumaa

Pärnumaa on yksi 15:stä Viron maakunnasta. Se sijaitsee Viron lounaiskolkassa Riianlahden rannikolla Pärnun kaupungin ympärillä. Pärnu on maakunnan pääkaupunki.
Pärnumaan asukasluku on noin 88 000. Maakunnan pinta-ala on 5 419 km², ja se on pinta-alaltaan maan suurin.
Kaupungit ja kunnat.
Vuoden 2017 kuntauudistuksen jälkeen Pärnumaa koostuu seitsemästä kunnasta, joista yksi on kaupunki. Ennen kuntauudistusta kuntia oli 19. Muutoksessa kaksi Läänemaan kuntaa, Lihula ja Hanila, siirrettiin osaksi Pärnumaata.
Maakunnan kunnat ovat (asukasluku 1.1.2018):
Väestö.
Vuonna 2011 silloisella Pärnumaalla oli 82 598 asukasta, joista 73 449 (88,9 %) oli virolaisia, 6 699 (8,1 %) venäläisiä ja 2 357 (2,9 %) muita kansallisuuksia.
Talous.
Maakunnan teollisuudenaloja ovat metsä- ja puuteollisuus, metalli-, vaate- ja elektroniikkateollisuus. Näiden lisäksi maakunnassa työllistää turvetuotanto sekä matkailu ja kylpylätoiminta.
Hallinto ja politiikka.
Pärnumaa muodostaa Viron riigikogun vaalien vaalipiirin numero 12, josta valitaan kahdeksan kansanedustajaa Viron 101-jäseniseen parlamenttiin.
Mesoamerikkalaiset kalenterit

Mesoamerikkalaisilla kalentereilla tarkoitetaan mayojen, atsteekkien ja muiden mesoamerikkalaiseen kulttuuripiiriin kuuluvien kansojen ennen espanjalaisten valloittajien saapumista 1500-luvulla käyttämiä kalentereita. Niillä oli yleensä rituaalinen tai uskonnollinen merkitys. Espanjalaiset valloittajat toivat Väli-Amerikkaan ensin juliaanisen kalenterin, jonka myöhemmin syrjäytti nykyisinkin käytössä oleva gregoriaaninen kalenteri. Silti joissakin alkuperäiskansojen yhteisöissä on edelleen käytössä perinteinen tapa laskea päiviä.
Kaikki mesoamerikkalaiset kulttuurit käyttivät 260 päivän kiertoon perustuvaa rituaalista kalenteria, joista esimerkkinä on mayojen tzolkin. Useissa Mesoamerikan kulttuureissa ihmisille annettiin syntymäpäivänä nimi tai nimeen kuuluva lisänimi, joka oli tuon kalenterin päivän nimi.
Tämä 260 päivän kierto oli yhtenevä aurinkovuoden kanssa siten, että 52 vuoden jälkeen nämä kaksi kalenterijaksoa kohtasivat toisensa. 52 vuoden kiertojakso, jota kutsutaan kalenterikierroksi, oli hyvin merkittävä. Yleisesti yksityiskohtaisia rituaaleja vietettiin tuon jakson päätteeksi: kaikki tulet sammutettiin, vanhoja keramiikka-astioita rikottiin ja sytytettiin uusi tuli symboloimaan uutta alkua.
Uskottiin, että tietty tapahtuma tapahtui tarkalleen uudelleen samana päivänä 52 vuotta myöhemmin noudattaen tätä 52 vuoden jaksoa.
Mesoamerikkalaiset pitivät 52 vuoden jaksoa kaikkein tärkeimpänä ajanjaksona. Poikkeuksen tähän teki Mesoamerikan klassisella kaudella mayaeliitti, joka antoi erityisen merkityksen mayojen "Long Count"-kalenterille.
Myös muita kalenterijaksoja ylläpidettiin, kuten esimerkiksi kuukalenteria ja muiden astronomisten kohteiden jaksoihin perustuvia kalentereita, joista tärkein oli Venus-planeettaan perustuva.
AMD64

AMD64 (myös nimillä x86-64, x86_64 ja x64) on AMD:n kehittämä 64-bittinen suoritinarkkitehtuuri, joka suunniteltiin kehitysaskeleeksi 32-bittisestä x86-arkkitehtuurista. Vanhoja 16- ja 32-bittisiä "real mode"- ja "protected mode"-ohjelmia varten suorittimessa on vielä mukana niille tukea säilyttäen yhteensopivuuden vanhoille ohjelmille. 64-bittiset ohjelmat suoritetaan "long mode" -tilassa.
Intelillä oli kilpaileva EM64T-arkkitehtuuri, jota Intel muokkasi täyteen AMD64-yhteensopivuuteen lisäämällä LAHF- ja SAHF-käskyt.
Historia.
AMD ilmoitti arkkitehtuurista vuonna 1999 ja julkaisi määrittelyn vuonna 2000.
Se toteutettiin ensimmäisen kerran vuonna 2003 julkaistuissa AMD Opteron ja AMD Athlon 64 -suorittimissa. AMD64 -käskykanta oli ensimmäinen merkittävä lisäys x86-arkkitehtuuriin, joka oli jonkun muun yhtiön kuin Intelin tekemä. Intelin oma strategia 64-bittisyyteen siirtymiseksi oli julkaista Intel Itanium -arkkitehtuuri IA-64-käskykannalla, joka ei ollut alaspäin yhteensopiva ja jossa aikaisemmat PC:n käyttöjärjestelmät ja ohjelmat eivät siis toimineet.
Intel joutui myös ottamaan käyttöön AMD64 -käskykannan, ensi kertaa vuonna 2004 NetBurst-mikroarkkitehtuurin Prescott-versiossa (Pentium 4). Intel käytti tästä kuitenkin nimeä EM64T ja Microsoft neutraalia x64-nimeä.
VIA Technologies käytti AMD64-käskykantaa VIA Isaiah -arkkitehtuurissaan (VIA Nano -prosessori).
Lisensointi.
Intel ja AMD ovat sopineet ristiin lisensoinnista, jolloin myös Intel käyttää AMD64-tilaa prosessoreissaan.
Intel lisensoi AMD:lle oikeuden käyttää alkuperäistä x86 arkkitehtuuria. 
Vuonna 2009 AMD ja Intel sopivat useita lakikiistoja ja erimielisyyksiä jatkaen ristiinlisensointisopimuksia.
Arkkitehtuurin eroja x86:een nähden.
Samalla piirillä on "legacy-mode" tuki IA-32 käskykannalle.
Kun prosessori toimii "long-mode" tilassa tietyt erot tulevat voimaan.
Ohjelmien suorituksessa "long mode" -tilassa on käytössä uusi ABI, muutoin käytössä on vanha yhteensopivuustila.
Jatkokehitys.
AMD64-yhteensopiva 64-bittinen käskykanta vaati jo määritelmien mukaan SSE ja SSE2 -tuen. 32-bittistä liukulukukäskykantaa x87 tai MMX-käskyjä ei vaadita, mutta kaikki suorittimet toteuttavat ne silti.
Käskykantaa on sittemmin laajennettu vielä SSE3- ja SSE4-käskyillä ja AVX-käskyillä laajentamalla SIMD-rekisterit 256-bittisiksi, joilla voi laskea neljää 64-bittistä liukulukua tai kahdeksaa 32-bittistä liukulukua rinnan. AVX2 eli Haswell New Instructions mahdollisti kokonaislukujen käsittelyn 256-bittisissä SIMD-rekistereissä.
AVX/AVX2-käskyt toteuttavaa käskykantaa on nimitetty x86-64-v3 -mikroarkkitehtuuriksi. On tehty suunnitelmia, että tämä vuonna 2013 Intelin "Haswell"-prosessorissa julkaistu ja AMD Excavatorissa toteutettu käskykanta otettaisiin pienimmäksi vaadituksi käskykannaksi, etenkin palvelimiin suunnatuissa käyttöjärjestelmissä.
Klaus Lydekenpoika Djäkn

Klaus Lydekesson Diekn (k. 1435) oli saksalaissyntyinen Turun linnan vouti (n. 1409–1435) ja ilmeisesti erityisen varakas mahtimies. 
Klaus omisti ainakin Nousiaisten Nyynäisen, Vanajan Harvialan, Tyrvännön Suontaan, Mynämäen (Mietoisten kappeli) Kaskisen, Pöytyän Ylänteen ja Maskun Kankaisen, sekä Euran Lähteenojan kartanot.
Klaus Lydekenpojan isä Lydeke, patronyymiltään ehkä Olavinpoika, on ollut saksalaisperäinen henkilö ja jossakin virka-asemassa Suomessa. Lisänimen "djäkn", teini, herra Klaus ilmeisesti sai siitä, että opiskeli kohtalaisen pitkälle. Hänen menestyksensä virkaurallakin saattaa selittyä kirjallisten taitojen kautta.
Klaus Djäkn meni naimisiin Kerstin (Kristina) Jönsdotter Garpin (1395-1435) kanssa, joka oli isänsä Laitilan Isonkartanon (Storgård) herran Jöns Andersson Garpin perijätär veljiensä jälkeen. He saivat ainakin yhden pojan, Henrikin, joka opiskeli Pariisin yliopistossa. Heillä oli mahdollisesti peräti kolme poikaa, ja useimmat heistä ainakin opiskelivat tullakseen kirkonmiehiksi. Ilmeisestikään kukaan pojista ei jättänyt jälkeläisiä.
Heillä oli myös ainakin viisi tytärtä, joille kaikille Klaus järjesti mittavat myötäjäiset: iso kartano kullekin. Nämä tyttäret naivat Suomen keskiaikaisia kotimaisia mahtisukujen perillisiä, ja heistä polveutuvat monet myöhäiskeskiajan ja varhaisen uuden ajan johtavat suomalaiset aatelissuvut.
Triviaa.
Balladien kuvaama Elinan surma kertoo mahdollisesti Djäknistä: Klaus-niminen mahtimies poltti (ensimmäisen) vaimonsa Elinin ja ainoan lapsensa. Sovittaakseen tekoaan hän lahjoitti huomattavasti omaisuutta kirkolle. Joskus surmaajaksi on kerrottu Klaus Kurki.
Halikkoon tarina on varmaan periytynyt Djäknin tyttären Cecilian kautta, ja perimätiedon mukaan Cecilia edesauttoi isänsä syntien sovitusta kustantamalla Halikon, Perttelin ja Salon kirkkojen rakentamisen. Myöhemmin tarinaan on sekoittunut paikallisia hahmoja, ja jopa Djäkn on vaihtunut joissakin versioissa Kärkän kartanonherraksi.
Vincent Gallo

 
Vincent Gallo (s. 11. huhtikuuta 1961 Buffalo, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä, ohjaaja, taiteilija, moottoripyöräilijä, break-tanssija, malli ja muusikko. Hänen tunnetuimmat teoksensa ovat kulttimaineen saavuttanut elokuva Buffalo 66 ja viime aikoina festivaaliyleisöjä kuohuttanut, ristiriitainen The Brown Bunny.
Gallo oli nuoruudessaan tekemisissä myös New Yorkin underground-kulttuurin kanssa ja hän soitti muun muassa Jean-Michel Basquiatin kanssa Gray-nimisessä kokeellisessa yhtyeessä. Hän on tunnettu kitkeristä kommenteista kriitikoita, fanejaan sekä ohjaamiaan näyttelijöitä kohtaan.