tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Justus järjestää kaiken

Justus järjestää kaiken on Lasse Pöystin ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1960. Elokuva perustuu komediasarjaan "Lasse Pöysti Show", missä Pöysti oli keksijä Justuksen roolissa. Elokuva on Lasse Pöystin viimeinen ohjaus.
Elokuvan yleisömenestys oli kehnohko ja se jäi taloudellisesti tappiolle. Pöysti kertoo näkemyksenään omasta ohjaustyöstään eräässä haastattelussa, että pystyi "sen alkuun kehittämään ehkä satakunta metriä ihan hyväksyttävää elokuvallista toimintaa..."
Arviot.
Aikalaisarvioissa elokuva saa sekä kiitosta että moitteita. Jaakko Tervasmäki (Elokuva-Aitta) kehuu elokuvan alkua ja toteaa sitten: "Vasta kun elokuvan henkilöt alkavat puhua, kerronta solahtaa tavanomaisiin uomiin." Pöystin eräitä eleitä verrataan Chapliniin, mutta esimerkiksi Tervasmäki huomauttaa, etteivät ne onnistu niin hyvin että "niiden varaan voisi filmin hauskuuden perustaa".
Myöhemmin elokuvaa on pidetty kovin sketsimäisenä. Se koostuu irrallisista sketseistä ilman erityisempää visuaalista näkemystä, sanoo yksi kriitikko. Toinen kriitikko kuitenkin kiittää yritystä panostaa verbaalihuumoriin, joka suomalaisissa komedioissa ei ollut tavallista.
Juoni.
Justus (Lasse Pöysti) on onneton työtön keksijä, joka asuu purkutalossa. Hän tapaa nuoren Bellan (Elina Salo), ja he päättävät asua yhdessä. He ovat köyhiä, ja Justus on vararikon partaalla. Justus järjestää Kaikki Järjestyy O.Y:n, jonne saapuu kuitenkin vain yksi hakija, hyvin ujo mies, Osmo Ujokas. Justus tapaa voimamies Pontuksen (Leo Lastumäki), jota hän kouluttaa nyrkkeilyotteluun. Justus voittaa kilpailun, ja heistä tulee rikkaita. Justus ryhtyy valmistelemaan uutta jalankulkijoiden Patikka-puoluetta, ja johtajatar Minna (Birgitta Ulfsson) voittaa Miss Patikka -kilpailun.
Justus huomaa, että rikkaana ja kiireisenä ei ole aikaa muille ja luopuu puolueestaan, ja Justus ja Bella palaavat yhteen.
Sakari Issakainen

Sakari Issakainen (s. 6. toukokuuta 1938 Heinävesi) on suomalainen kirjailija.
Issakainen kävi keskikoulun ja opiskeli Heinolan seminaarissa ja Sibelius-Akatemian kirkkomusiikkiosastolla. Hän toimi vuosikymmeniä opettajana Helsingissä ja Heinävedellä sekä kanttorin sijaisena synnyinkunnassaan Heinävedellä. Vuodesta 1988 lähtien hän on toiminut päätoimisena kirjailijana.
Issakaiselle myönnettiin vuonna 1987 J. H. Erkon palkinto romaanista "Paratiisissa ei soi Paganini". Hän voitti Kirjallisuuden valtionpalkinnon teoksellaan "Jos nimeltä kutsut" (1991). Teoksellaan "Valaskalan unta" Issakainen voitti vuonna 1992 Gummeruksen Kaarlen päivän palkinnon.
US5

US5 oli englantilais-amerikkalainen poikabändi. Sen tuottajana toimii Lou Pearlman, joka on tuottanut myös esimerkiksi Backstreet Boysin. Alun perin yhtyeeseen kuului 5 jäsentä: Richie Stringini, Cayce Clayton, Izzy Gallegos, Vincent Thomas ja Jay Khan, jotka ovat kotoisin Yhdysvalloista, Britanniasta ja Saksasta. Vincent tuli yhtyeeseen vasta heidän neljännelle levylleen. Ennen Vincentiä yhtyeessä oli Mikel Johnsson. Ensimmäisellä albumillaan "Here We Go" yhtye tuli suosituksi Keski-Euroopassa.
Manageri Pearlman pidätettiin kesäkuussa 2007 epäiltynä Yhdysvaltojen historian pahimmasta ponzi-huijauksesta, ja joutui vankilaan.
Yhtyeen viimeinen esiintyminen oli vuonna 2010.
Yhtyeen historia.
Yhtye perustettiin keväällä 2005. Heidän ensimmäinen singlensä, "Maria", myi kultaa Yhdysvalloissa. Siitä tuli ykköshitti Saksassa ja se oli myös suuri hitti kesällä useissa Euroopan maissa. Myöhemmin lokakuussa 2005 he julkaisivat debyyttialbuminsa, joka myi kultaa ja platinaa Saksassa ja Itävallassa. Syksyllä 2006 yhtyeen toinen albumi, "In Control" julkaistiin. Se menestyi hyvin muun muassa Puolassa ja sai siellä myös Golden Records palkinnon molemmista albumeistaan. Syksyllä 2007 Mikel Johnson päätti lopettaa, ja hänen tilalleen otettiin Vincent Tomas. Elokuussa 2008 Christoph "Chris"
Watrin päätti jättää yhtyeen uupumuksen takia. Helmikuussa 2009 Vincent “Vince” Tomas ja Izzy Gallegos jättivät yhtyeen.
Library of Living Philosophers

Library of Living Philosophers on kirjasarja, jonka kukin osa on omistettu yhdelle elossa olevalle maineikkaalle filosofille. Sarjan tekemisen aloitti Paul Arthur Schilpp vuonna 1939. Hän toimi sarjan toimittajana vuoteen 1981 saakka. Vuodesta 1981 vuoteen 2001 toimittajana toimi Lewis Edwin Hahn ja hänen jälkeensä sarjaa on toimittanut Randall E. Auxier.
Kirjat sisältävät aiheena olevan filosofin ”intellektuaalisen omaelämäkerran” ja täydellisen julkaisuluettelon lisäksi kokoelman kriittisiä ja tulkitsevia esseitä useilta aikalaisfilosofeilta kohteena olevan filosofin käsittelemiltä aloilta, sekä kohteena olevan filosofin vastaukset kirjoituksiin. Sarjan alkuperäisenä tavoitteena oli mahdollistaa, että tunnetut filosofit saattoivat vastata tulkitsijoilleen vielä eläessään ja toivottavasti ratkaista loputtomat väittelyt siitä, mitä joku ”todella tarkoitti”. Vaikka sarja ei välttämättä olekaan onnistunut tässä nimenomaisessa tarkoituksessaan — vastaushan voi vaatia yhtä paljon tulkintaa kuin alkuperäinenkin essee — sarjasta on tullut arvostettu filosofinen resurssi ja keskeinen filosofisen keskustelun areena. Sarjaan pääsemistä pidetään filosofian alalla Nobelin palkintoon verrattavissa olevana kunnianosoituksena.
Suomalaisista filosofeista sarjassa on julkaistu osat Georg Henrik von Wrightille (1989) ja Jaakko Hintikalle (2006).
Osat.
Tähän mennessä sarjassa on julkaistu seuraavat osat:
Tällä hetkellä suunnitelmissa ovat osat seuraaville filosofeille:
Enäjärvi (Pori)

Enäjärvi on Porin 39. kaupunginosa. Enäjärven naapurikaupunginosat ovat Pihlava, Metsämaa ja Kyläsaari.
Enäjärvi koostuu omakotitaloista, metsästä ja kaupunginosalle nimensä antaneesta Enäjärvestä. Enäjärvellä on myös oma ala-aste, jonka alueella sijaitsee urheilukenttä. Enäjärviläiset ja metsämaalaiset käyvät samaa ala-astetta.
Anni Lahtinen

Anni Lahtinen (2. helmikuuta 1914 Kuhmalahti – 21. heinäkuuta 2009 Tampere) oli suomalainen kirjailija. Hän julkaisi romaaneja, novelleja, radiokuunnelmia, lehtikirjoituksia ja arvosteluja.
Lahtinen oli entinen sosiaalipäällikkö. Hänen ensimmäinen teoksensa "Ystäväni Elviira, mustalaistyttö" ilmestyi vuonna 1973. Hänelle myönnettiin Valtion kirjallisuuspalkinto 1981, taiteilijaeläke 1985 sekä Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1989.
Lahtinen antoi 90-vuotispäivänsä alla 2004 Aamulehdelle haastattelun, jossa hän ilmoitti, ettei halua kirjoittaa rajatulle lukijakunnalle.
Ratavartijan kaunis Inkeri

Ratavartijan kaunis Inkeri on suomalainen elokuva vuodelta 1950. Sen on ohjannut Hannu Leminen ja tuottanut Mauno Mäkelä Fennada-Filmistä. Kyseessä oli yhtiön ensimmäinen pitkä elokuva, jota on kiittäen mainittu Lemisen parhaaksi ohjaustyöksi.
Elokuva perustuu Jussi Kukkosen viihderomaaniin "Ratavartijan kaunis Inkeri" vuodelta 1947. Se on nuoren vaimon, häntä vanhemman ratavartijana toimivan aviomiehen ja nuoren komean veturinkuljettajan välinen melodramaattinen kolmiodraama. 
Veturinkuljettaja Ilmari (Erkki Viljos) suutelee kaunista ratavartijan vaimoa Inkeriä (Helena Kara, ohjaajan puoliso) tietämättä, että tämän mies on ratavartija. Inkeri on solminut avioliiton kiitollisuudesta ja joutuu houkutusten edessä omantunnonkriisiin.
Tuotanto ja julkaisu.
Elokuvatarkastamo paheksui erästä kuvaleikkausta, jossa Inkerin ja Ilmarin rakkauskohtaus vaihtuu lähikuvaan höyryveturin kiivaasti edestakaisin liikkuvasta kiertokangesta. Tämän katsottiin herättävän katsojissa epäsiveellisiä mielikuvia.
Elokuvan ensi-ilta oli 20. lokakuuta 1950 Helsingissä Rexissä ja Tuulensuussa.
Arviot.
Aikalaiskriitikkojen näkemykset tiivisti Olavi Veistäjä ("Aamulehti") kritiikkinsä otsikossa: ”Hyvin ohjattua ja näyteltyä kehnoa viikkolehtiromantiikkaa.” Muun muassa Juha Nevalainen ("Ilta-Sanomat") ihmetteli arviossaan, ”että tästä kertomuksesta on saatu aikaan elokuva, joka hämmästyttävän vankasti liikkuu arjen realistisella peruskalliolla”. Kiitosta saivat ohjaaja Lemiseen lisäksi niin kuvaaja Esko Töyri kuin säveltäjä Ahti Sonninen (Jouko Tyyri, "Ylioppilaslehti"). Myös näyttelijät saivat kiitosta monelta kriitikolta.
Eräässä myöhemmässä arviossa elokuvaa on sanottu Lemisen parhaaksi melodraamaksi, jossa limittyvät toisiinsa rakkauden poltteessa riutuvat ihmiset, veturin mäntien voima ja kesäinen luonto.
Viherluikero

Viherluikero ("Salarias fasciatus") on luikeroihin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö.
Viherluikero kasvaa noin 13  senttimetriä pitkäksi. Sen pää on nelikulmainen, silmät kohoavat päälaen yläpuolelle ja vielä silmien yläpuolelle kohoavat tappipäiset silmäripsimäiset ulokkeet. Selkäevä kohoaa komeana harjana lähes koko selän pituudelta. Väritys on epämääräisen ruskeanvihreänharmaankirjava.
Alkuperä.
Viherluikero elää luonnossa Indopasifisella merialueella. Se on suosittu riutta-akvaarion kala.
Käyttäytyminen.
Viherluikero nöpöttää usein rintaeviensä varassa samalla tavalla kuin tokot.
Vesiolot ja ravinto.
Viherluikero syö luonnossa enimmäkseen levää. Se viihtyy parhaiten altaassa, jossa kasvaa nukkamaista nuorta levää, jota se voi laiduntaa pitkin päivää (englanninkielinen lempinimi onkin Lawnmower blenny, ruohonleikkuriluikero)
Vähäjoki

Vähäjoki-nimisiä jokia on Suomessa useita:
Vähäjoki on myös joidenkin kylien tai kaupunginosien nimi:
Heathrow Express

Heathrow Express on pikajunayhteys Paddingtonin rautatieasemalta Heathrow'n lentoasemalle. Juna saapuu Paddingtonista Heathrow'in terminaalien 1–3 asemalle 15 minuutissa ja pääteasemalleen terminaali 4:n asemalle noin 22 minuutissa. 
Rautatielinjan rakentaminen aloitettiin 1993 ja se valmistui 1998. Lokakuussa 1994 rakenteilla oleva tunneli romahti ennalta-arvaamattomasti, tuhoten toimistorakennuksen sekä pysäköintialueen. Romahdus pysäytti Lontoon metron Jubilee-linjan rakentamisen, jonka rakennusurakoitsijat olivat käyttäneet samantyylistä tunnelitekniikkaa. Vuonna 1999 Heathrow Express -linjan ensisijainen rakennusurakoitsija Balfour Beatty tuomittiin onnettomuuden takia 1,2 miljoonan punnan sakkoihin.
Heathrow Expressiä ylläpitää lentokenttäoperaattori BAA Ltd.:n tytäryhtiö, eikä se kuulu National Railin alaisuuteen, vaikkakin se käyttää sen raiteita.
Kannelmäen seurakunta

Kannelmäen seurakunta on yksi Helsingin evankelisluterilaisista seurakunnista ja kuuluu Helsingin seurakuntayhtymään, Huopalahden rovastikuntaan ja Helsingin hiippakuntaan. Seurakunta käsittää Etelä-Kaarelan alueen, ja siihen kuuluvat Kannelmäen lisäksi Hakuninmaa, Maununneva ja Malminkartano.
Vuoden 2024 lopussa Kannelmäen seurakuntaan kuului 12 868 jäsentä, mikä oli 40,7 prosenttia alueen asukkaista. 2000-luvulla seurakunnan jäsenmäärä on vähentynyt merkittävästi.
Historia.
Kannelmäen seurakunnan alue kuului vuoteen 1946 asti Helsingin maalaiskuntaan ja Helsingin pitäjän seurakuntaan. Pyhän Laurin kirkko toimi seurakunnan kirkkona aina vuoteen 1953 saakka, minkä jälkeen alue kuului Malmin seurakuntaan. Vuonna 1961 Etelä-Kaarela liitettiin Huopalahden seurakuntaan, ja itsenäinen Kannelmäen seurakunta aloitti toimintansa 1. tammikuuta 1966.
Seurakunnan kirkko.
Kannelmäen kirkko vihittiin käyttöön 1. syyskuuta 1968. Kuparilla päällystetyn betonisen kirkon telttamaisen muodon on tarkoitus muistuttaa siitä, että ihmisen elo maan päällä on vain tilapäistä. Kirkon on suunnitellut arkkitehtuuritoimisto Martti ja Marjatta Jaatinen.
Toiminta.
Kannelmäen kirkon lisäksi toimintaa on Malminkartanossa seurakuntakodissa ja Toimintakeskus Jennyssä. Seurakuntakoti on entisen Malminkartanon tilan tilanhoitajan asunto. 
Musiikkityö.
Seurakunnassa toimivat kamarikuoro Vox Canora sekä lapsi- ja varhaisnuorisokuoro Kannelkellot. Kuoroja johtaa Kannelmäen seurakunnan kanttori Sirkku Rintamäki. Kannelkellot on esiintynyt muun muassa valtiopäiväjumalanpalveluksessa helmikuussa 2010.
Kirkkoherrat.
Kannelmäen seurakunnassa on vuodesta 1966 alkaen palvellut neljä eri kirkkoherraa.
Bristolin kansainvälinen lentoasema

Bristolin kansainvälinen lentoasema sijaitsee Bristolissa Lounais-Englannissa.
Sieltä lentävät säännöllisesti:
Tim Rice

Timothy Miles Bindon Rice (s. 10. marraskuuta 1944 Amersham, Buckinghamshire, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen sanoittaja. Hän on tehnyt paljon yhteistyötä säveltäjä Andrew Lloyd Webberin kanssa, muun muassa musikaalit "Jesus Christ Superstar" (1971) ja "Evita" (1978). Elton Johnin kanssa hän teki lauluja "Leijonakuningas"-elokuvaan (1994). Hän laati tekstit myös Abba-muusikoiden musikaaliin "Chess" (1986).
Toinen tuleminen

Toinen tuleminen voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Seeprahai

Seeprahai ("Stegostoma fasciatum") on noin kahden metrin pituinen pääasiassa yöaktiivinen hailaji. Se on heimonsa ainoa edustaja. Laji viihtyy hiekkapohjaisissa vesissä 30 metrin syvyyteen asti. Aikuiset yksilöt ovat vaaleanruskeita ja mustatäpläisiä mutta nuorina ne ovat ruskearaidallisia, siitä suomalainen nimi. Se pystyy pumppaamaan vettä kiduksiinsa, joten se voi levätä pitkiä aikoja pohjassa tukehtumatta toisin kuin monet muut hait. Laji kykynee partenogeneesiin.
Ravinto.
Seeprahain ruokavalioon kuuluu kaloja, äyriäisiä ja nilviäisiä.
Levinneisyys.
Seeprahaita tavataan Intian valtameren ja läntisen Tyynenmeren rannikkovesissä.
Claudio Borghi

Claudio Borghi (s. 28. syyskuuta 1964 Castelar, Argentiina) on jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Keskikentällä pelannut Borghi voitti maailmanmestaruuden vuoden 1986 MM-kisoissa.
Ura pelaajana.
Borghi, lempinimeltään "Bichi", aloitti uransa vuonna 1981 Argentinos Juniorsissa. Borghi oli nuorena lupaava pelaaja ja häntä pidettiin tulevaisuuden jalkapallotähtenä. 22-vuotiaana hänet valittiin Argentiinan joukkueeseen vuoden 1986 MM-kisoihin. Borghi ei säväyttänyt kisoissa eikä hän koskaan täyttänyt niitä odotuksia, joita häneen oli kohdistettu. Borghi ei saanut kutsua maajoukkueeseen enää MM-kisojen jälkeen.
Seuratasolla kysyntää silti riitti. Borghi vietti jalkapallokiertolaisen elämää pelaten 15 eri joukkueessa kuudessa eri maassa (Argentiina, Italia, Sveitsi, Brasilia, Meksiko ja Chile). Euroopassa hän pelasi Italiassa AC Milanissa sekä Como Calcio 1907:ssä ja Sveitsissä Neuchâtel Xamax’ssa. Borghin parhaat saavutukset tulivat uran alussa kasvattajaseura Argentinos Juniorsissa, jossa hän voitti Argentiinan mestaruuden ja Copa Libertadoresin. Myöhemmin urallaan Borghi voitti Colo-Colossa Recopa Sudamericanan. Borghi lopetti pelaajauransa kauden 1998–1999 jälkeen chileläisessä Club de Deportes Santiago Wanderersissa.
Ura valmentajana.
Pelaajauran jälkeen Claudio Borghi siirtyi valmentajaksi. Kaudella 2002–2003 hän valmensi Chilessä Audax Club Sportivo Italianoa ilman suurempaa menestystä. Audax-pestinsä jälkeen Borghi toimi yliopistojalkaplloilun parissa valmennustehtävissä, kunnes vuonna 2006 hänestä tuli CSD Colo-Colon päävalmentaja. Heti ensimmäisellä kaudella hän johdatti Colo-Colon kahteen Chilen mestaruuteen (Apertura ja Clausura) ja Copa Sudamericanan finaaliin. Samana vuonna Claudio Borghi valittiin myös maanosan parhaaksi valmentajaksi. 
Kesäkuussa 2008 Borghi siirtyi Colo-Colosta kotimaahansa Independienten peräsimeen. Hänestä tuli seuran 19:s valmentaja viimeisen 10 vuoden aikana. Hänenkin urakkansa seurassa jäi varsin lyhyeksi, sillä Borghi erosi tehtävästään jo lokakuussa seuran hävittyä Club Atlético Huracánille 1–0.
Kesäkuussa 2009 Borghi jatkoi valmennusuraansa Argentinos Juniorsin päävalmentajana. Borghin johdolla seura sijoittui 2009 Aperturassa kuudenneksi, mutta 2010 alkoi tulla jo parempia tuloksia. Argentinos saavutti muun muassa ennätyksellisen 14 ottelun voittoputken ja voitti ensimmäisen tittelinsä 25 vuoteen juhlimalla Clausuran mestaruutta 2010. Hyvästä menestyksestä huolimatta hän päätti jättää seuran Clausuran jälkeen. 
Toukokuussa 2010 hän siirtyi Boca Juniorsin peräsimeen. Tulokset olivat kuitenkin kehnoja ja Borghi erosi marraskuussa tehtävästään.
Helmikuussa 2011 Borghista tuli Chilen maajoukkueen uusi päävalmentaja. Borghin johdolla Chile ei yltänyt tuloksellisesti samalle tasolle kuin Marcelo Bielsan johdolla. Huonosti alkaneet MM 2014 -karsinnat ja kehnot tulokset muissa maaotteluissa johtivat lopulta Borghin potkuihin marraskuussa 2012. Chile oli tuolloin hävinnyt viisi viimeisintä pelaamaansa ottelua.
Kōdōkan

Kōdōkan () on judon kansainvälinen päämaja josta hallinnoidaan kansainvälistä judo-toimintaa. Kirjaimellisesti japaninkielinen sana "kō" tarkoittaa "luennoida" tai "levittää tietoa", "dō" tarkoittaa tietä ja "kan" tarkoittaa julkista rakennusta. Karkeasti suomennettuna Kōdōkan tarkoittaa paikkaa tien opiskeluun. Sen on perustanut judon kehittäjä Jigorō Kanō vuonna 1882. Nykyisin Kōdōkan sijaitsee 8-kerroksisessa rakennuksessa Tokiossa Japanissa.
Kōdōkan tarjoaa oppitunteja sellaisille, jotka haluavat hallita judon taidon. Kurssit sisältävät teoriaa ja judon harjoittelua sekä yleiskasvatusta. Kurssi jakautuu kahteen osaan. Peruskurssi on aloittelijoita varten, lisäksi on erikoiskursseja niille, jotka ovat suorittaneet peruskurssin tai sitä vastaavan.
Rakennus.
Kōdōkanissa on kahdeksan kerrosta ja kellari, ja talossa voi asua, harjoitella ja tehdä tutkimusta. 
Kellarikerroksessa on kahvila sekä kokoustiloja. Ensimmäisessä kerroksessa on parkkialue, pankki ja myymälä. Toinen kerros sisältää kirjaston ja lisää kokoustiloja. Kolmas kerros on judokoille sekä vierailijoille, jotka asuvat Kōdōkanissa. Neljännessä kerroksessa on pukutilat viidennen, kuudennen ja seitsemännen kerroksen harjoitustiloille. Seitsemättä kerrosta kutsutaan päädōjōksi. Kahdeksas kerros on katselijoita varten; siellä on istuimia, joista näkee seitsemännen kerroksen päätilaan.
Turun keskuspaloasema

Turun keskuspaloasema on Turun VII kaupunginosassa, Eerikinkatu 35:ssä sijaitseva J. Eskil Hinderssonin suunnittelema varhaista klassismia ja jugendia yhdistelevä punatiilinen rakennus. Rakennus on valmistunut 1. syyskuuta 1916. Rakennuksen esikuva on Hampurin paloasema.
Aseman alkuaikoina palokunnalla oli käytössä hevosten vetämät palokärryt, joten asemalla on ollut tilat hevosille. Asemalle rakennettiin myös asuntoja päällystön perheille. Viimeiset asukkaat muuttivat talosta vuonna 1982.
Asemalla on Varsinais-Suomessa eniten palo- ja ensihoitotehtäviä. Asemalla päivystää virka-aikana kaksi palomestaria, RVS31 päivystää virka-ajan ulkopuolella Naantalin Luolalan paloasemalla ja RVS32 Liedon paloasemalla. Päällystöpäivystäjät RVS34 ja RVS35 sekä palopäällikkö RVS20 ovat virka-ajan ulkopuolella kotona varallaolossa.
Aseman yksiköt.
Ajoneuvot
Veneet
Franz Ferdinand (albumi)

Franz Ferdinand on samannimisen yhtyeen debyyttialbumi, joka julkaistiin 9. helmikuuta 2004. Albumilta julkaistiin singlenä viisi kappaletta. Albumin on äänitetty Ruotsin Malmössä Gula Studiolla, ja sen on tuottanut muun muassa ruotsalaisen The Cardigans -yhtyeen kanssa toiminut Tore Johansson. 
Tammikuussa 2004 julkaistu albumille sisältyvä single ”Take Me Out” sijoittui Britannian singlelistalla kolmannelle sijalle, ja se on edelleen yhtyeen tunnetuin kappale. Kun "Franz Ferdinand" julkaistiin helmikuussa 2004, se sijoittui Britannian albumilistalla kolmannelle sijalle ja saman vuoden huhtikuussa 12. sijalle Australian albumilistalla. Aluksi Yhdysvalloissa listasijoitukset olivat Billboard 200 -listan alimmilla sijoilla, mutta se kuitenkin nousi uusien artistien indie-rockin ja Heartseekerin listoilla viiden parhaan joukkoon. Muutaman Pohjois-Amerikan-kiertueen ja ”Take Me Out” -kappaleen suosion jälkeen "Franz Ferdinand" nousi Yhdysvalloissakin sijalle 32. ja myi yli miljoona kappaletta.
"Franz Ferdinand" sai kriitikoilta hyvinkin positiivisen vastaanoton. Musiikkilehti NME arvioi albumin pistein 9/10 ja vertasi yhtyettä muihin taiderockin tyylisuunnan edustajiin, kuten The Beatlesiin, The Rolling Stonesiin ja Bluriin.
Listasijoitukset.
Listasijoitusten lähde:
Okayama International Circuit

Okayama International Circuit () on moottoriurheilurata Japanissa, Okayaman prefektuurissa lähellä Mimasakaa. Rata tunnetaan myös nimillä Aidan rata, TI Circuit ja Tanaka International Circuit. Radalla ajettiin kaksi kertaa Tyynenmeren Grand Prix, 1994 ja 1995. Tarkoituksena oli lisätä Formula 1:sten kiinnostusta Japanissa.
Rata rakennettiin 1992 varakkaiden yksityisradaksi. Pian sillä pidettiin jo ensimmäinen kilpailu, brittiläisten veteraaniajajien kilpailu (joka selittää mutkien nimiä, kuten Hobbs ja Attwood).
1994 ja 1995 radalla ajettiin Tyynenmeren GP, jotka molemmat voitti Michael Schumacher. Kisasta kuitenkin luovuttiin, koska sen tiukat mutkat eivät miellyttäneet kuljettajia, eikä kisoja seurannut tarpeeksi yleisöä.
2003 Tanaka International Company myi radan, ja uusi omistaja nimesi sen Okayama International Circuitiksi.
Hôtel Negresco

Hôtel Negresco on arvostettu luksustason hotelli ja taidegalleria, jonka perusti Henri Negresco vuonna 1912. Rakennus on tyyliltään Belle Époquen barokkia, ja se sijaitsee Nizzan kaupungin loisteliaalla rantakadulla, Promenade des Anglais'lla. Hotelli on aivan Välimeren rannalla, vastapäätä Enkelten lahtea (). Hotellin omistajina ovat olleet vuodesta 1957 lähtien Paul ja Jeanne Augier. Hotelli on yksi harvoista yksityisomistuksessa olevista hienoista hotelleista. Rakennus on luokiteltu historialliseksi monumentiksi vuonna 2003.
Historia.
Henri Négresco (1868—1920) syntyi majatalon pitäjän poikana Bukarestissa Romaniassa. 15-vuotiaana hän lähti kotoaan työhön Pariisiin, Monacoon ja Nizzaan. Nizzassa hänestä tuli kaupungin kasinon johtaja, ja hän tuli kuuluisaksi vieraanvaraisuudestaan. Maailman miljardöörit, ruhtinaat ja kuninkaat, mukaan lukien amerikkalainen Rockerfellerin perhe, vannoivat Négrescon nimeen, kun puhuttiin vieraanvaraisuudesta. Näin Négresco loi omaisuutensa.
Vuonna 1912 Négresco rakennutti hotellin, jonka arkkitehtina oli Édouard Niemans, yksi aikakauden tunnetuimmista arkkitehdeista. Hotellin valmistuttua Négresco saattoi vastaanottaa maailman rikkaimpia ihmisiä omissa tiloissaan. Hotellin rakennustöihin osallistui myös tunnettu rakennusinsinööri Gustave Eiffel, jonka käsialaa on esimerkiksi rakennuksen kuuluisa vaaleanpunainen torni. 
Négrescoa kohtasi valitettavan huono onni, sillä heti hotellin valmistuttua puhkesi ensimmäinen maailmansota ja hotelli muutettiin sotilassairaalaksi. Sodan loputtua varakkaat asiakkaat olivat vähissä Nizzassakin, ja hotelli joutui suuriin taloudellisiin vaikeuksiin. Velkojien vaatimuksesta hotelli myytiin belgialaiselle yritykselle, ja Négresco kuoli muutaman vuoden kuluttua Pariisissa vain 52-vuotiaana. 
Jeanne Augier.
Hotellilla oli vuosikymmenten aikana monia alamäkiä kuin ylämäkiäkin. Kuitenkin vuonna 1957 Paul ja Jeanne Augier ostivat loistohotellin. Paul Augier oli nizzalainen poliitikko ja liikemies. Hänen vaimonsa Jeanne oli intohimoinen taiteentuntija ja keräilijä.
Martin Brundle

Martin Brundle (s. 1. kesäkuuta 1959 King's Lynn, Englanti, Iso-Britannia) on kilpa-autoilija, joka ajoi F1-sarjaa 12 kauden ajan. Hänen viimeiseksi F1-kaudekseen jäi kausi 1996, jolloin hän ajoi Jordanin F1-tallissa. Kilpa-ajamiseen hän sai vaikutteita jo 12–vuotiaana, kun hän ajoi vähävaraisena perheensä Ford Anglialla Englannin mutaisia kyläteitä ja nurmikenttiä sekä oppi selviytymään ratareunojen ulkopuolisista tilanteista. Hänen poikansa Alex Brundle on myös kilpa-autoilija.
Brundle on yksi menestyksekkäimmistä F1-kuljettajista, jotka eivät koskaan saavuttaneet yhtäkään voittoa. Parhaiksi saavutuksiksi jäi kaksi kakkossijaa ja yhdeksän palkintopallisijoitusta. F1-uransa aikana ja myös sen jälkeen hän ajoi Le Mansin 24 tunnin ajoja, jossa hänen autokuntansa voitti vuonna 1990. Hänen viimeiseksi Le Mans -kisaksi jäi vuosi 2001. Hän teki myöhemmin paluun Le Mansin -kilpailuun vuonna 2012 osallistuen yhdessä Lucas Ordóñezin ja poikansa Alex Brundlen kanssa.
Brundle ei ole myöhemminkään jättänyt kilpa-autoilua, vaan on oman aktiiviuransa jälkeen toiminut muun muassa F1-kisojen TV-kommentaattorina BBC:llä sekä eri kuljettajien managerina MB Partners yhtiössä. Vuonna 2011 hän palasi rattiin Daytonan 24 tunnin kisassa, sijoittuen kokonaiskisassa ja luokassaan neljänneksi.
Brundle ajoi F1-urallaan enemmän kilpailuja niistä kuljettajista, jotka eivät koskaan saavuttaneet voittoa, paalupaikkaa tai nopeinta kierrosta. Brundle on myös ajanut eniten F1-kilpailuja olematta kertaakaan kilpailun johdossa.
Meriporilainen

Meriporilainen on Porissa neljä kertaa vuodessa ilmestyvä ilmaisjakelulehti, jonka levikki on 5 500 kappaletta. Aiemmin "Meriporilainen" ilmestyi kerran viikossa. Lehden päätoimittaja oli vuonna 2007 Marjut Haapanen.
"Meriporilaisen" julkaisija on Ulvilan Seutu Oy ja sen levikkialue käsittää Meri-Porin Reposaaresta Ulasooriin. Kesällä lehti jaetaan myös Vähäraumalla ja Ahlaisissa.
Fear of a Blank Planet

Fear of a Blank Planet on englantilaisen progressiivisista rockia soittavan Porcupine Tree -yhtyeen yhdeksäs studioalbumi. Albumi ilmestyi Euroopassa 16. helmikuuta ja Yhdysvalloissa 24. helmikuuta 2007. Yhtyeen johtohahmo Steven Wilson on sanonut albumin nimen olevan suora viittaus Public Enemyn vuonna 1990 julkaistuun albumiin "Fear of a Black Planet". Hän sanoo näkevänsä tietotekniikan modernimpana, 2000-luvun ongelmana, toisin kuin mihin Public Enemyn levy viittaa.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 16.
Historia.
Albumin kappaleet, lukuun ottamatta kappaletta ”Way Out of Here”, esitettiin ensimmäistä kertaa "Arriving Somewhere" -livejulkaisun promootiokiertueella syys-marraskuussa 2006. Albumin ollessa äänitysvaiheessa Robert Fripp, King Crimsonin kitaristi, ilmoitti vierailevansa levyllä kappaleessa ”Nil Recurring”. Kappale ei lopulta päätynyt levylle, mutta se julkaistiin 4-kappaleisella EP:llä vuonna 2007.
"Fear of a Blank Planetin" julkaisua edeltäneiden kahden kuukauden aikana osia albumin kappaleista julkaistiin Internetissä. 21. helmikuuta 2007 yhtyeen MySpace-sivulle lisättiin otteita jokaisesta albumin kappaleesta. Samat otteet lisättiin myös albumin omalle minisivustolle. Nimikappale julkaistiin 6. maaliskuuta 2007 iTunes Storessa Wilsonin toisen yhtyeen, Blackfieldin, uuden "Blackfield II" -albumin kylkiäisenä. 12. huhtikuuta 2007 "Fear of a Blank Planet" julkaistiin osassa Eurooppaa neljää päivää aikaisemmin kuin oli suunniteltu.
16. huhtikuuta 2007 yhtyeen MySpace-sivulla julkaistiin nimikappaleen musiikkivideo, joka kuitenkin jouduttiin ottamaan lähes välittömästi pois esiltä julkaisupäivänä tapahtuneen Virginia Techin verilöylyn takia. 25. huhtikuuta lähtien video oli kuitenkin saatavilla albumin minisivustolla. Videon ohjasi Lasse Hoile.
Porcupine Tree aloitti sekä Euroopan että Yhdysvallat kattaneen albumin promootiokiertueen, Tour of a Blank Planetin, Glasgow’sta 18. huhtikuuta 2007. Kiertue päättyi Suomessa Tampereen Pakkahuoneella 16. joulukuuta 2007 (yhtye konsertoi myös Helsingin jäähallissa edeltävänä iltana). Kiertueen keikoilla yhtye soitti uuden albumin kokonaisuudessaan – joko alusta loppuun tai sekalaisessa järjestyksessä vanhojen kappaleiden kera. Ainoastaan kappale ”My Ashes” jätettiin soittamatta kiertueen loppupuolen keikoilla.
Quark, Strangeness and Charm

Quark, Strangeness and Charm on Hawkwindin albumi vuodelta 1977. 
Kokoonpanomuutokset 1976–1977.
Vuoden 1976 lopussa alkuperäisjäsen Nik Turner ja rumpali Alan Powell erotettiin yhtyeestä ja jäljelle jäänyt viisikko Robert Calvert, Dave Brock, Paul Rudolph, Simon House ja Simon King levyttivät single "Back On The Streets"/"The Dream Of Isis" ja tekivät joulukuussa lyhyen Britannian kiertueen.
Tammikuussa 1977 yhtye lähti Walesiin Rockfield-studioille nauhoittamaan uutta albumia. Pian levytyksen alussa tapahtui kuitenkin jälleen muutoksia, kun basisti Paul Rudolph erotettiin yhtyeestä musiikillisten ja henkilökohtaisten erimielisyyksien vuoksi. Hänen tilalleen tuli Adrian Shaw Magic Muscle-yhtyeestä, joka oli lämmitellyt Hawkwindia 1970-luvun alkupuoliskolla. 
Albumin materiaali ja vastaanotto mediassa.
Musiikillisesti albumi palasi suoraviivaisempaan tyylin edeltäjäänsä verrattuna. Robert Calvertin sanoitukset käsittelevät kärkevästi ajan teemoja kuten kloonausta ("Spirit Of The Age"), ydinsotaa ("Damnation Alley") ja Lähi-idän öljykriisiä ja terrorismia ("Hassan I Sahba"). 
Popahtava nimikappale perustuu kuvauksiin tiedemiehistä ja tähtitieteilijöistä (Galileo Galilei, Kopernikus ja Einstein). "Days Of The Underground" on kuvaus yhtyeen alkuajoista ja "Fable Of A Failed Race" on hitaampitempoinen kappale ihmiskunnan syntyhistoriasta. Albumilla on lisäksi kaksi instrumentaalia, Simon Housen "The Forge Of Vulcan" ja Simon Kingin "The Iron Dream". 
Albumi sai hyvän vastaanoton brittiläisessä musiikkilehdistössä julkaisun aikoihin ja varsinkin Calvertin sanoituksia ja Housen soittoa kehuttiin. Myös suoraviivaisempi soitto ja Brockin riffit saivat kehuja. Britannian albumi-listalla albumi nousi sijalle 30. 
Monet albumin kappaleista ovat kuuluneet vielä viime vuosinakin yhtyeen keikkasettiin ja kappaleista kuten "Spirit Of The Age", "Damnation Alley" ja "Hassan I Sahba" on tullut klassikoita yhtyeen historiassa ajan myötä. Myös fanit pitävät "Quark Strangeness And Charmia" yhtyeen parhaimpiin kuuluvana albumina. 
Levyn julkaisun jälkeen 1977–1978.
Albumin tehnyt kokoonpano kävi studiossa vielä vuoden 1978 alussa ja myös syksyn 1977 konsertteja oli nauhoitettu. Näitä nauhoituksia julkaistiin vuonna 1979 "PXR 5"-albumilla sekä "Weird Tapes"-sarjassa.
Robert Calvertin mielenterveydelliset ongelmat alkoivat haitata yhtyeen toimintaa albumia seuranneella Euroopan kiertueella. Calvertin sekoilut Pariisissa johtivat yhtyeen pidätykseen ja kevään 1978 asianosaisten mukaan katastrofaalisen Pohjois-Amerikan kiertueen viimeisen keikan jälkeen Dave Brock myi pettyneenä kitaransa fanille uskoen yhtyeen tarun olevan lopussa. Simon House oli eronnut jo kesken kiertueen ja kiertueen loppuajan koskettimia soitti Calvertin ja Brockin Sonic Assassins-projektista tuttu Paul Hayles.
Louis Jean Desprez

Louis Jean Desprez, joskus virheellisesti "Jean Louis Desprez" (1743 Auxerre, Ranska – 19. maaliskuuta 1804 Tukholma, Ruotsi) oli ranskalainen arkkitehti, maalari ja graafikko, joka työskenteli Ruotsissa. Desprez oli yksi monista taiteilijoista, jotka kuningas Kustaa III toi Ruotsiin. Desprezin arkkitehtuuri edustaa monumentaalista uusklassismia. Tyylisuuntaansa hän haki oppia Etelä-Italiassa ja Sisiliassa. 
Desprez teki useita Rooman Pantheonia mukailevia ehdotuksia, joista toteutui kuitenkin vain Hämeenlinnan kirkko (1798). Hänen Viaporia (Suomenlinna) varten tekemänsä suunnitelmat jäivät toteutumatta.
Desprez suunnitteli myös lavasteita, joiden vaikutteiden antaja oli Piranesi. Hänen romanttinen tyylinsä oli pitkään alan esikuva. Maalauksissaan hän hyödynsi historiallisia aiheita.
Desprez’n oppilaita olivat Charles Bassi ja Carl Christoffer Gjörwell.
Agent M

 
Agent M oli vuosina 2005–2009 ja 2011–2012 toiminut virolainen vaihtoehtorock-yhtye. Yhtye vaikutti pääasiassa Tallinnan seudulla ja oli osa uutta punkvaikutteista Vennaskondin ja Tuberkuloitedin jälkeistä virolaista rock-sukupolvea, jonka tyyliin kuului myös sanoitusten runollinen ja kielellinen kunnianhimo. Suurin osa yhtyeen tuotannosta oli vironkielistä.
Vaikka yhtye ehti julkaista vain yhden albumin, kolme tuplasingleä ja yhden singlen, ehti se saada Viron musiikkimediassa läpi useita hittejä, kuten "7 Surmapattu" ("7 kuolemansyntiä"), "Kus on mu kodu" ("Mis mun koti on"), "Väike tüdruk" ("Pieni tyttö"), "Šokolaad" ("Suklaa") ja "Su ilus nina" ("Sun kaunis nenä"). Joulukuussa 2012 monia henkilövaihdoksia kokenut yhtye ilmoitti muuttavansa nimekseen "Luna Vulgaris".
Yhtyeen historia.
Yhtyeen perustaja Marten Vill oli aiemmin ollut mukana punkyhtyeissä "Uss" ("Mato") ja "Migreen" ("Migreeni"). Marten Vill käytti Agent M-nimeä ensi kerran vuonna 2002 oman tietokoneella tehdyn elektronisen kappaleen yhteydessä. Armeijasta päästyään Marten alkoi tehdä Kiviussin ("Kivimato") nimellä retrotyylistä pseudopunkia. Syksyllä 2004 alan piireissä huomiota saaneeseen yhden miehen underground-projektiin tuli mukaan Tallinnan pedagogisessa yliopistossa opiskellut Merili Varik. Saman vuoden lopulla Vill päätti panna kasaan uuden live-kokoonpanon nimellä Agent M. Muita jäseniä yhtyeeseen haalittiin tuttavien kautta internetistä. Laulaja Varikin ja komppikitaristi Villin lisäksi mukaan tulivat soolokitaristi Märten Rodes, J.M.K.E:ssa aiemmin vaikuttanut basisti Reimo Va, rumpali Mihkel Kupits ja Under Marie-yhtyeessä vaikuttanut kosketinsoittaja Margus Tammela. Pian syntyivät myös ensimmäiset kappaleet ja 6. toukokuuta 2005 soitettiin yhtyeen ensikeikka Rock Cafe'ssa yhdessä Sõpruse Puiesteen kanssa. Sõpruse Puiestee oli jo heti syksyllä 2004 ottanut uuden yhtyeprojektin suojelukseensa.
Yhtyeen musiikki oli alkuun sekoitus punkia ja diskoa. Sittemmin suunta liikkui enemmän raskaamman vaihtoehtorockin suuntaan ja sitä voi verrata sellaisiin yhtyeisiin kuin Auf der Maur, Garbage ja Queens Of The Stone Age. Yhtye kuvaili lopulta musiikkityyliään termillä "stoner disco".
Agent M esiintyi Suomessa ensimmäisen kerran kevään 2007 Jyrock-festivaaleilla Jyväskylässä saaden innostuneen vastaanoton.
Suomen Amerikkalaisen Jalkapallon Liitto

Suomen Amerikkalaisen Jalkapallon Liitto ry (SAJL) on suomalaisen amerikkalaisen jalkapallon ja lippupallon valtakunnallinen lajiliitto. Se on perustettu vuonna 1979 ja se on lajin Euroopanliiton EFAF:n, Maailmanliiton IFAF:n ja Suomen Olympiakomitean jäsen.
Suomen miesten maajoukkue on voittanut amerikkalaisen jalkapallon Euroopan mestaruuden viisi kertaa (1985, 1993, 1995, 1997, ja 2000). Suomen naisten maajoukkue on voittanut kaikki järjestetyt Euroopan-mestaruuskilpailut (2015 ja 2019) ja saanut pronssia maailmanmestaruuskilpailuissa kolmesti (2010, 2013, 2022). 
Liiton puheenjohtaja on Roope Noronen.
Historia.
Amerikkalainen jalkapallo saapui Suomeen 1970-luvulla. Yhdysvalloissa vaihto-oppilaina käyneet nuoret ryhtyivät harrastamaan lajia ja perustivat seuroja. Suomen Amerikkalaisen Jalkapallon Liitto perustettiin 1979, ja seuraavana vuonna pelattiin ensimmäisen kerran Suomen mestaruudesta. Loppuottelun nimeksi vakiintui 1980-luvulla Vaahteramalja. Pääkaupunkiseudun joukkueet ovat hallineet Vaahteraliigaa, mutta mestaruus on mennyt myös Seinäjoelle (2001), Turkuun (2003), Porvooseen (2005–2010, 2023) sekä Kuopioon (2020–2022).
Kilpailujärjestelmä.
Miehet.
Kaudella 2022 Suomen Amerikkalaisen Jalkapallon Liiton alaisuudessa pelataan miesten sarjoja viidellä tasolla:
Vaahteraliigasta II-divisioonaan kentällä pelataan IFAF:n hyväksymillä säännöillä, jotka ovat pienin muutoksin Yhdysvaltojen NCAA-tason säännöt, kun taas III-divisioonassa kentällä on seitsemän pelaajaa ja kenttä on lyhyempi (80 jaardia).
Naiset.
Naisten sarjoja pelataan kolmella sarjatasolla
Naisten sarjoissa pelataan samoilla säännöillä, kuin miesten sarjoissa, mutta pallo on pienempi. 
Juniorit.
Kaudella 2022 pelataan seuraavilla junioritasoilla:
Korkeakoulusarja.
Kaudella 2022 korkeakoulusarjassa pelaa yhteensä viisi joukkuetta. Lappeenranta Wildmen, Wasa Dogs, Tampere Mahti Cocks, UTU Beaverhunters Turku ja Aalto Predators Espoo.
Hall Of Fame.
Suomen amerikkalaisen jalkapallon Hall of Fame on vuonna 2004 SAJL:n perustama kunniagalleria. Sen tarkoituksena on kunnioittaa ja tuoda esiin lajin parissa vuosien varrella ansioituneita henkilöitä. Hall of Fame -jäsenyys on mahdollista saavuttaa niin pelikentällä kuin sen ulkopuolella tehdyn työn tuloksena. Jäsenyys voidaan myöntää kenelle tahansa lajin parissa toimineelle, jolla on riittävä liittymäkohta suomalaiseen amerikkalaiseen jalkapalloon. 
Ensimmäisenä ei-suomalaisena jäsenenä Hall of Fameen nimettiin Ken Meyer syyskuussa 2014.
Talous.
Suomen Amerikkalaisen Jalkapallon Liitto on saanut vuosina 2018–2023 Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustusta liikuntaa edistävien järjestöjen toimintaan yhteensä noin 1 021 000 euroa. Vuosittainen tuki on ollut vuodesta 2023 lähtien 190 000 euroa.
25 Years On

25 Years On on Hawkwindin albumi vuodelta 1978. Yhtye käytti tuolloin laillisista syistä nimeä Hawklords Hawkwind-nimen omistajan epäselvyydestä johtuen.
Taustaa.
Yhtye oli hajonnut hankalan Yhdysvaltain-kiertueen jälkeen keväällä 1978 ja sittemmin henkiseen tasapainoon päässyt Robert Calvert ja Dave Brock päättivät aloittaa puhtaalta pöydältä ja koota uuden yhtyeen. Basistiksi tuli Harvey Bainbridge, rumpaliksi Martin Griffin ja kosketinsoittajaksi Steve Swindells. Tosin vanhat jäsenet Simon King ja Simon House osallistuivat myös levytykseen soittaen joillakin kappaleilla. Lisäksi yhtyeen managerina 1970-luvun alkupuoliskon toiminut Doug Smith palasi manageriksi samoihin aikoihin.
Bainbridge ja Griffin olivat soittaneet Calvertin ja Brockin kanssa joulukuussa 1977 yhden keikan nimikkeellä Sonic Assassins. Kosketinsoittajana oli tuolloin ollut Paul Hayles, joka oli mukana myös Hawkwindin kevään 1978 Yhdysvaltain-kiertueella. Bainbridge, Griffin ja Hayles olivat soittaneet yhdessä devonilaisessa Ark-yhtyeessä.
Albumin teema, sisältö ja vastaanotto.
Levyn teon aikoihin punk rock oli muuttumassa uudeksi aalloksi (new wave) ja levyllä on havaittavissa kyseisiä vaikutteita etenkin kappaleissa "PSI Power", "Free Fall" ja "(Only) The Dead Dreams Of The Cold War Kid".
Albumin ja sitä seuraavan kiertueen konseptina toimi kuvitteellinen, 25 vuotta toiminut "Pan Transcendental Industries" -organisaatio, jonka toiminta perustui teollistuneen yhteisön työskentelyyn Fritz Langin "Metropolis"-elokuvaa mukaillen. Kappaleet "25 Years" ja "The Age Of The Micro Man" käsittelevät myös tätä konseptia. Muut Calvertin sanoitukset pohjautuvat eri teemoihin kuten telepatiaan ("PSI Power"), vapaapudotukseen ("Free Fall"), vakoiluun ("(Only) The Dead Dreams Of The Cold War Kid"), sankaruuteen ("The Only Ones") ja australialaiseen huumekulttuuriin ("Flying Doctor"). Albumista julkaistiin ensin 25 000 kappaleen painos, jossa teksti "25 Years On" lukee kannessa. Seuraavissa painoksissa teksti puuttuu.
Albumi sai rohkaisevia arvosteluja brittiläisissä musiikkilehdissä. Yhtyeen uutta musiikkia verrattiin mm. tuolloin nousussa olleeseen new wave-yhtyeeseen XTC ja myös vaikutteita David Bowielta ja Roxy Musicilta löydettiin. Hyvistä arvosteluista huolimatta albumin listasijoitus jäi alhaiseksi (UK 48.). Tämä tosin saattoi johtua yhtyeen uudesta nimestä.
Hawklordsin myöhemmät vaiheet 1978-1979.
Albumin julkaisun jälkeen Hawklords lähti kiertueelle, johon Hawkwindin levynkansia ja lavasteita suunnitellut taiteilija Barney Bubbles ja Robert Calvert olivat suunnitelleet lavastuksen ja lava-show’n, joka käsitteli albumin teemaan kuulunutta teollistunutta yhteisöä ja tehdas-ilmapiiriä. Kiertueen jälkeen rumpali Martin Griffin erotettiin yhtyeestä Calvertin toiveesta, koska hän halusi Simon Kingin palaavan yhtyeeseen. Pian avioeron johdosta henkiseen epätasapainoon joutunut Calvert kuitenkin lähti itse yhtyeestä ja jäljelle jäänyt yhtye jatkoi jonkin aikaa Hawklords-nimellä kunnes sai jälleen Hawkwind-nimen käyttöoikeuden.
Muusikot.
sekä:
PXR 5

PXR 5 on Hawkwind-yhtyeen albumi vuodelta 1979.
Albumin nauhoitushistoria.
Yhtye eli levyn julkaisun aikoihin kesällä 1979 Hawklords-vaiheen ja Hawkwindin uuden tulemisen välivaihetta ja albumi koostuu vuosina 1977–1978 tehdyistä studio- ja livenauhoituksista. Albumi koostettiin alun perin vuonna 1978, mutta julkaistiin vasta vuotta myöhemmin Hawklords-projektin vuoksi. Lisäksi albumin pääosin nauhoittanut kokoonpano oli hajonnut kevään 1978 Yhdysvaltain kiertueen jälkeen. Albumi oli Hawkwindin viimeinen Charisma-yhtiölle. Kannessa oleva teksti "This is the last but one" viittaa siihen, että albumin nauhoitettiin ennen edellistä "25 Years On"-albumia.
Kappaleista.
Levyn avaa nopeatempoinen, punk-henkinen "Death Trap". Alun perin kappale oli ollut "PSI Power"-singlen b-puolella. Popahtava "Jack Of Shadows" pohjautuu Roger Zelaznyn samannimiseen kirjaan ja jo vuonna 1976 livenä ensi kerran esitetty, Neu!-vaikutteinen "Uncle Sam's On Mars" pohjautuu laulaja Robert Calvertin "Vikings On Mars"-runoon.
"Infinity" ja "Life Form" ovat Dave Brockin esittämiä, vahvasti syntetisaattori-painotteisia kappaleita, joista ensin mainittu perustuu Calvertin "Space Ritual"-aikaiseen runoon. Livenä nauhoitetun "Robot"-kappaleen sanoitus pohjautuu Isaac Asimovin kirjaan "I, Robot" ja myös livekappale "High Rise" käyttää inspiraationa J. G. Ballardin samannimistä kirjaa. Livenä nauhoitettuja kappaleita dubattiin myöhemmin studiossa. Brockin "PXR 5" kertoo yhtyeen miehistönvaihdoksista vuosina 1976-1977.
Kansitaide ja CD-painokset.
Albumin ensimmäisen 5 000 kappaleen painoksen mukana tuli Pete Framen tekemä Hawkwind-sukupuu-posteri. Lisäksi alkuperäisessä takakannessa oli kuva väärintehdystä sähkökytkennästä, joka peitettiin myöhemmissä painoksissa tarralla turvallisuusriskien takia. Vuoden 1984 vinyylipainoksessa kuva on häivytetty kokonaan.
Vuonna 1989 julkaistu CD-versio on masteroitu eri nauhoista. "High Rise" -kappale on liveversio ilman studiodubbauksia ja "PXR 5" -kappale sisältää erilaisen intron. Atomhengen remasteroitu versio sisältää molemmat miksaukset.
Aida (Okayama)

Aida () on Japanin entinen kunta Honshūn saarella Chūgokun alueella Okayaman prefektuurin Aidan piirikunnassa. Se sijaitsee sisämaan ylänköalueella prefektuurin itäosassa Okayaman koillispuolella. Kunta lakkautettiin vuonna 2005, kun se liittyi yhteen usean muun ympäristön kunnan kanssa Mimasakan kaupungiksi. Vuonna 2000 Aidassa oli 3 688 asukasta ja sen pinta-ala oli 63,41 neliökilometriä.
Aida isännöi Formula 1:n Tyynenmeren Grand Prix’tä 1994 ja 1995 kunnassa sijaitsevalla Tanaka International Circuitilla.
Mosport International Raceway

Mosport International Raceway (ent. Mosport Park) on kanadalainen moottorirata, joka oli Formula 1 -sarjan Kanadan Grand Prix'n näyttömö kausilla 1971–1977. Se on toiminut vuodesta 1961 lähtien kilparatana eri sarjoille.
Historia.
Mosportissa on ajanut pitkän historiansa aikana F1-, F5000-, IndyCar-, MotoGP-, ja Can-Am-sarjat. Nimi Mosport tulee sanasta Motorsport.
Ensimmäinen kilpailu radalla ajettiin 1961, joka keräsi kilpa-ajajia eripuolilta maailmaa. Stirling Moss voitti tämän kisan ja sai sen vuoksi nimikko-neulansilmän, Moss Cornerin. Radasta tuli Kanadan GP:n pitopaikka kaudeksi 1967, 1969 ja 1971-77.
Mosport vaihtoi omistajaa 1998, ja sen nimeksi tuli Mosport International Raceway. Rata päällystettiin uudelleen ja samalla levennettiin vuonna 2001, jotta se täyttäisi FIAn standardit. Ajajien pyynnöstä rataa ei muutettu muutoin yhtään.
Mosportissa on ollut useita kuolonkolareita, joissa on saanut surmansa niin ratahenkilöstöä, kuljettajia kuin katsojiakin. Tunnetuin kolari lienee saksalaisen Manfred Winkelhockin turma 1985. Hän kuoli, kun Porsche 962:n törmäsi seinään.
Markku Klami

Markku Klami (s. 21. helmikuuta 1979 Turku) on suomalainen säveltäjä. 
Klami aloitti sävellysopintonsa vuonna 2003 Turun ammattikorkeakoulun Musiikkiakatemiassa, josta valmistui musiikkipedagogiksi. Hän jatkoi opintojaan Sibelius-Akatemiassa Tapio Tuomelan johdolla ja valmistui musiikin maisteriksi 2010.
Klamin teoksia on esitetty lukuisilla festivaaleilla ja konserteissa Suomessa ja ulkomailla, muun muassa Argentiinassa, Brasiliassa, Islannissa, Itävallassa, Italiassa, Kiinassa (Hongkong ja Taipei, Taiwan), Pohjoismaissa, Saksassa, Slovakiassa, Venäjällä ja Yhdysvalloissa. Hänen tuotantoonsa kuuluu orkesteriteoksia, teoksia solisteille ja orkesterille, kaksi oopperaa, soolosoitin- ja kamarimusiikkiteoksia, kuoroteoksia, elektroakustisia teoksia, multimediateoksia sekä elektronista musiikkia lyhytelokuviin. Monet muusikot, yhtyeet ja festivaalit, muun muassa kitaristit Timo Korhonen ja Patrik Kleemola, klarinetisti Lauri Sallinen, Uusinta Ensemble, Seinäjoen kaupunginorkesteri ja Turku 2011 -kulttuuripääkaupunkihanke, ovat tilanneet häneltä teoksia.
Klami opettaa musiikkia pääkaupunkiseudun musiikkiopistoissa ja toimii monissa musiikkialan luottamustehtävissä, muun muassa Suomen Säveltäjät ry:n hallituksessa ja Suomen musiikkineuvoston hallituksessa. Hänen sävellystyötään ovat tukeneet muun muassa Suomen Kulttuurirahasto, Valtion säveltaidetoimikunta ja Sibelius-rahasto. Klami toimi vuosina 2008–2011 nuorten säveltäjien Korvat auki -yhdistyksen puheenjohtajana ja järjesti Brinkhallin Kesäkonsertit -tapahtumaa Turussa yhdessä kitarataiteilija Patrik Kleemolan kanssa.
Vuodesta 2021 alkaen Klamin teoksia on julkaissut Pohjoismaiden suurin taidemusiikin kustantaja, tanskalainen Edition Wilhelm Hansen.
Morits Oranialainen

Morits Oranialainen (joskus myös "Morits Nassaulainen", ; 14. marraskuuta 1567 – 23. huhtikuuta 1625) oli Alankomaiden käskynhaltija vuosina 1585–1625. Morits oli vasta 16-vuotias, kun hänen isänsä Vilhelm I Oranialainen vuonna 1584 murhattiin. Moritsista tuli pian tämän jälkeen isänsä seuraaja Alankomaiden käskynhaltijana.
Morits Oranialainen toimi käskynhaltijan tehtävän lisäksi sekä maavoimien että merivoimien ylipäällikkönä. Hän johti Alankomaiden taistelua Espanjaa vastaan kahdeksankymmenvuotisessa sodassa ja uudisti täydellisesti Alankomaiden taktiikan antiikin kirjallisuudesta saamiensa ideoiden mukaan. Moritsin uudistuksia olivat muun muassa puolirykmentti, treffen-taktiikka ja kontramarssi. Hän myös uudenaikaisti jalkaväkensä aseistusta ottaen käyttöön kevyemmän musketin. Moritsia pidetään yleisesti ensimmäisenä sotilasjohtajana, joka siirtyi raskaasta espanjalaisesta neliöstä kohti kevyempiä taktisia muodostelmia. Moritsin uudistukset levisivät nopeasti Pohjois-Saksaan ja Ruotsiin, missä Kustaa II Aadolf myöhemmin kehitti armeijaansa Moritsin ajatusten pohjalta.
Moritsin menestys sodassa Espanjaa vastaan ei niinkään johtunut hänen armeijassa tekemistään uudistuksista, vaan hänen vastustajaansa paremmasta kyvystä piirittää ja vallata linnoituksia.
Mauritius Intian valtameressä on nimetty Morits Oranialaisen mukaan.
Kai Tervonen

Kai Tervonen (s. 11. toukokuuta 1966) oli jääkiekon SM-liigassa pelaavan Hämeenlinnan Pallokerhon toimitusjohtaja. Tervonen on entinen jääkiekkoilija, joka on urheilu-uransa jälkeen toiminut myös Jokerien myynti- ja markkinointipäällikkönä sekä jääkiekon SM-liigan yhteysjohtajana.
Peliura.
Juniori-ikäisenä Tervonen pelasi HJK:ssa, josta siirtyi Helsingin IFK:hon ja voitti A-junioreissa kaksi SM-kultaa, kaksi SM-hopeaa sekä pronssin. Aikuisten tasolla ensimmäinen joukkue oli I-divisioonan Vantaa HT kaudella 1990–1991. Pelattuaan toisenkin kauden (37 pelissä 45 pistettä) Vantaalla Tervonen siirtyi SM-liigan Helsingin IFK:hon kausiksi 1992–1993 ja 1993–1994. Tänä aikana hän pelasi hajaotteluita myös I-divisioonan helsinkiläisessä Karhu-Kissoissa. Seuraavat kaksi kautta vierähtivät ykkösdivisioonan Saimaan Pallossa, josta Tervonen lähti ulkomaille haistelemaan uusia tuulia. Hän käväisi kaudella 1996–1997 Elitserienin Västeråsissa sekä Tukholman AIK:ssa. Seuraavalla kaudella hän palasi Suomeen ja pelasi ykkösdivisioonan Oulun Kärppien takalinjoilla. Uransa viimeiset pelit Tervonen pelasi Suomi-sarjan Kiekko-Vantaan väreissä kaudella 1999–2000.