tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Isidoros Aleksandrialainen

Isidoros Aleksandrialainen oli kreikkalainen uusplatonilainen filosofi. Hän eli Ateenassa ja Aleksandriassa 400-luvun loppupuolella.
Isidoros oli yksi viimeisiä uusplatonikkoja. Hänestä tuli Ateenan koulun johtaja Proklosta seuranneen Marinoksen jälkeen. Hänen näkemyksensä olivat sellaisia, että suurin osa koulun jäsenistä halusi ottaa niihin etäisyyttä, ja niin hän joutui lopulta luopumaan virastaan ja antamaan sen Hegiaalle. 
Isidoros tunnetaan ennen kaikkea Damaskioksen opettajana. Tämä kirjoitti teoksen "Isidoroksen elämä", jossa esittää opettajansa hyvässä valossa ihmisenä ja ajattelijana. On kuitenkin yleisesti myönnetty, että hän oli enemmänkin innokas filosofian harrastaja kuin huomattava ajattelija. Hänelle järkeily oli alisteista inspiraatiolle, ja hän suosi Pythagoraan ja Platonin teorioita stoalaisten ja Aristoteleen mielikuvituksettoman logiikan ja käytännöllisen etiikan sijaan. Hän harrasti myös varsin vapaata teosofista spekulointia ja piti unia ja valveilla nähtyjä näkyjä tärkeinä. Hän puhui näistä laveasti pitämissään julkisissa esityksissä.
Damaskioksen "Isidoroksen elämä" on säilynyt Fotioksen "Bibliothecassa".
Katso: Agathias, "Hist." II 30; Fotios, "Bibliotheca", 181.
Elämäkerran mukaan Isidoroksen puoliso oli Hypatia Aleksandrialainen.
Derek Walcott

Derek Alton Walcott OBE (23. tammikuuta 1930 Castries – 17. maaliskuuta 2017 Cap Estate, Gros-Islet) oli englanniksi kirjoittanut saintlucialainen kirjailija. Walcott sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1992.
Hänen kunnianhimoisimpana työnään pidetään eeppistä runoelmaa "Omeros". Se koostuu 64 kappaleesta, jotka muodostavat seitsemän kirjaa, ja toistaa Iliaan ja Odysseian tarinaa Karibian ympäristössä.
Walcott opetti Bostonin yliopistossa vuodesta 1981 alkaen aina vuoteen 2007 asti. Sen jälkeen hän toimi Essexin yliopiston runousopin professorina vuosina 2010–2013.
Vuonna 1997 Walcott työsti yhdessä Paul Simonin kanssa musikaalin "The Capeman" Broadwaylle.
Naguib Mahfouz

Naguib Mahfouz (; 11. joulukuuta 1911 Kairo – 30. elokuuta 2006 Kairo) oli egyptiläinen kirjailija. Mahfouz sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1988, ja hän oli ensimmäinen palkinnon saanut arabiankielinen kirjailija. Hän toimi muun muassa Egyptin valtion elokuvasäätiön ja kulttuuriministeriön palveluksessa.
Elämänvaiheet.
Mahfouz eli koko ikänsä Kairossa. Hän syntyi virkamiesperheeseen ja ryhtyi koulunkäynnin jälkeen opiskelemaan filosofiaa Kairon arabialaisessa yliopistossa. Häntä kiinnostivat maailmankatsomukselliset asiat, ja jo ensimmäisenä opiskeluvuotenaan hän julkaisi ideologioita koskevan esseen. Hän suoritti loppututkinnon vuonna 1934 ja luki sen jälkeen järjestelmällisesti eurooppalaisia kirjallisuuden klassikoita. Toimeentulonsa hän sai aluksi yliopiston sihteerin työllä. Suuren osan tuotannostaan hän kirjoitti virkatyönsä ohessa.
Tuotanto.
Mahfouz julkaisi yli 30 romaania sekä näytelmiä, novelleja, esseitä ja lehtiartikkeleja. Suuri nimi hänestä tuli vuosina 1956–1957 kirjoitetun Kairo-trilogian ansiosta. Kotimaassaan hän tuli tunnetuksi jo vuoden 1944 teoksella "Kifāh Tība" ("Taistelu Thebasta"). 
Mahfouzin teoksiin kuuluu "Awlad Haretna" (, joka on käännetty englanniksi nimillä "Children of Gebelawi" ja "Children of the Alley") vuodelta 1959. Se ilmestyi aluksi jatkokertomuksena lehdissä ja kertoo vertauskuvallisesti yksijumalaisten uskontojen synnystä. Uskonoppineet estivät teoksen julkaisemisen romaanina ja Mahfouz joutui murhayrityksen kohteeksi. Kirjassa kerrotaan Adam-isän ja kolmen pojan (Mooses, Jeesus ja Muhammad) tarinat. Teos julkaistiin kirjana Beirutissa 1967. Vuonna 1966 ilmestynyt romaani "Miramar" oli suunnattu julkaisuaikanaan vallinnutta Gamal Abdel Nasserin diktatuuria vastaan.
Mahfouz kirjoitti myös suuren määrän elokuvakäsikirjoituksia ja toistakymmentä novellikokoelmaa. 
Ainuttakaan Mahfouzin teosta ei ollut suomennettu vuoteen 1988 mennessä. Ensimmäisenä suomennettuna teoksena ilmestyi romaani "Miramar" vuonna 1989.
Näkemyksiä.
Mahfouz käsitteli alkuvuosien teoksissaan uskonnollis-filosofisia teemoja. Awlād Ḥāratnā -teoksessaan hän kuvaa tieteen aiheuttamaa Jumalan kuolemaa, mutta jää pohtimaan, tulisiko Jumala sittenkin herättää henkiin. Myöhemmissä romaaneissa on usein kyse keskiluokkaisten ihmisten vieraantumisesta. Myös egyptiläisyyden olemus ja yhteiskuntakriittisyys olivat hänen kiinnostuksensa kohteina.
Mahfouz tuki Egyptin presidentin Anwar Sadatin Israelin kanssa vuonna 1978 solmimaa Camp Davidin rauhansopimusta. Sen takia häntä boikotoidaan monissa arabimaissa.
Kalkidios

Kalkidios oli 400-luvulla elänyt kreikkalainen uusplatonilainen filosofi. Hänen merkittävin työnsä oli osasta Platonin "Timaiosta" (17a–53c) tehty latinankielinen käännös ja kommentaari. Se olikin lähes ainoa varhaiskeskiajalla tunnettu Platonin teos. Kalkidios oli todennäköisesti kristitty ainakin osan elämästään.
Luettelo Suomen ulkopuolella sijaitsevista kaupungeista, joilla on suomenkielinen nimi

Tämä artikkeli on luettelo Suomen ulkopuolella sijaitsevista kaupungeista, joilla on suomenkielinen nimi. Artikkelissa ovat Suomen valtion nykyisten rajojen ulkopuolella sijaitsevat tai sijainneet kaupungit, joilla on vakiintunut tai aiemmin käytössä ollut suomenkielinen nimi.
Luetteloon kuuluvista nimistä ja tiedoista.
Tähän luetteloon ei kuulu mikä tahansa paikannimi. Mukaan kuuluvia paikkakuntia ja niihin liittyviä tietoja valittaessa on syytä kiinnittää huomiota seuraaviin seikkoihin:
Huomattavaa: Vieraista kirjoitusjärjestelmistä (esimerkiksi kyrilliset aakkoset ja kiinalaiset sanamerkit) tämänhetkisen vallitsevan käytännön mukaan mekaanisesti suomeen latinaistetut nimet, kuten "Leningrad", "Nagasaki" ja "Qingdao", eivät kuulu tähän. Sen sijaan mukaan kuuluvat vallitsevaa käytäntöä aiemmin vakiintuneet ja siitä poikkeavat, edelleen yleisessä käytössä olevat nimet, kuten "Peking" ja "Tokio".
Jaroslav Seifert

Jaroslav Seifert (23. syyskuuta 1901 Praha – 10. tammikuuta 1986 Praha) oli tšekkiläinen runoilija, kirjailija ja toimittaja. Hänelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1984.
Elämänvaiheet.
Seifertin syntymäkoti oli Žižkovin työläiskaupunginosassa Prahassa. Lukioikäisenä hän keskeytti koulunkäyntinsä saatuaan työtarjouksen Rudé Právo -sanomalehdestä. Tästä alkoi hänen kolmikymmenvuotinen toimittajan uransa. 
Seifertin ensimmäinen runokokoelma ilmestyi vuonna 1921. Teos huokui proletaarista vallankumousta ja optimismia. Hän oli tuolloin Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen jäsen ja sen julkaisujen toimittaja. Vuonna 1929 hänet kuitenkin erotettiin puolueesta, koska hän oli yhdessä muutamien muiden toverien kanssa arvostellut sen muuttumista liian bolsevistiseksi. Hän toimi 1930-luvulla toimittajana muun muassa Nová Scěna- ja Ranní Noviny -lehdissä. 1940-luvulla hän työskenteli sosiaalidemokraattisissa ja ammattiyhdistysten lehdissä.
Seifert lopetti 1949 lehtikirjoittelun ja omistautui täysin kirjallisuudelle. Hänen runonsa saivat useita kansallisia ja kansainvälisiä palkintoja. Häneltä on vuosikymmenten aikana julkaistu eri kielillä kymmeniä teoksia. Suomeksi on julkaistu 1985 kokoelma "Ruttopylväs" (Morový sloup, suomentanut Hannu Ylilehto). Vuonna 1967 hän sai Tšekkoslovakian kansallistaiteilijan arvonimen. 
Seifert oli yksi ihmisoikeusjulistus Peruskirja 77:n allekirjoittajista.
Tuotanto.
Avantgardistisen runoilijaryhmän vaikutuksesta Seifert kallistui tuotannossaan jo 1920-luvulla herkkään runollisuuteen. Vuonna 1924 hän teki ryhmän johtajan Karel Teigen kanssa laajan kiertomatkan Euroopassa. Myös seuraavina vuosina hän matkusteli eri maissa. Tällöin hänen runouteensa tuli intiimimpi sävy, jota värittivät ironia, huumori ja melankolia. 
Seifert on kotimaassaan sekä lukijoiden että kriitikoiden arvostama. Hänen runonsa ovat herkän melodisesti laulavia elämän ilojen ja surujen, rakkauden ja melankolian sekä kultaisen Prahan kuvauksia, jotka avautuvat helposti tavallisellekin lukijalle.
Priskianos

Priskianos Lyydialainen (, ; 500-luku) oli kreikkalainen uusplatonilainen filosofi. Hän oli Simplikioksen työtoveri.
Priskianos kirjoitti muun muassa teoksen "Vastauksia Khosroeelle" ("Solutionum ad Chosroem") sekä kommentaarioita Aristoteleen ja Theofrastoksen teoksiin, muun muassa "Theofrastoksesta koskien sielua" ja "Theofrastoksesta koskien aistimista".
Trash (albumi)

Trash on yhdysvaltalaisen rock-muusikko Alice Cooperin vuonna 1989 julkaistu comeback-albumi. Suureksi hitiksi nousseen "Poisonin" lisäksi levyltä julkaistiin myös muita singlejä, muun muassa "Bed of Nails" ja "Only My Heart Talkin'". Albumin tuotti Desmond Child. Albumilla esiintyy lukuisia vierailijoita, mm. Jon Bon Jovi, Richie Sambora, Steven Tyler, Joe Perry, Joey Kramer ja Tom Hamilton. Albumi oli ehdolla Grammy -palkinnon saajaksi vuonna 1990.
Kiertue.
Albumia seurasi noin vuoden mittainen maailmankiertue, jonka aikana Alice Cooper julkaisi Live videon "Alice Cooper Trashes the World". Kiertue alkoi vuonna 1989 ja loppui vuoteen 1990.
Singlet albumilta "Trash".
Kaikista singleistä on julkaistu musiikkivideot.
Cocktail Bar

Cocktail Bar (myös Cocktail Bar – musiikkia Rantalasta) on Eppu Normaalin kesäkuussa 1981 ilmestynyt neljäs studioalbumi.
Levyä alettiin äänittää MSL-studiolla 15. huhtikuuta 1981 ja äänitykset saatiin valmiiksi vappuun mennessä. Albumi on viimeinen Eppu Normaali -levy, jonka sanoitusten päävastuun kantoi Mikko Saarela. Musiikin sävelsi pääosin Mikko ”Pantse” Syrjä. Levyn kansikuvan on maalannut Martti Syrjä.
Cocktail Barille myönnettiin kultalevy vuonna 1985 ja sitä on myyty 41 424 kpl kesäkuuhun 2004 mennessä.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Single.
Levyltä julkaistiin single ”Warsova” / ”Hunninkolla” toukokuussa 1981. Se oli myös Suomen ensimmäinen kasettisingle.
Hermeias Aleksandrialainen

Hermeias Aleksandrialainen (, ; n. 410–450) oli kreikkalainen uusplatonilainen filosofi. Hän oli kotoisin Aleksandriasta.
Hermeias muutti Ateenaan ja opiskeli filosofiaa Syrianoksen oppilaana. Hänen puolisonsa oli Aidesia, joka oli Syrianoksen sukulainen, ja myös uusplatonilainen filosofi. Aidesia oli alun perin ollut kihlattu Proklokselle, mutta Proklos oli purkanut kihlauksen koettuaan saaneensa jumalallisen varoituksen.
Hermeias toi Syrianoksen opetukset mukanaan palatessaan takaisin Aleksandriaan. Hän luennoi kaupungissa Horapollonin koulussa ja sai palkkansa valtiolta. Hermeias kuoli kun hänen lapsensa Ammonios ja Heliodoros olivat vielä pieniä. Aidesia kuitenkin sai edelleen rahaa valtiolta lasten kasvattamista varten. Tämä mahdollisti sen, että myös heistä tuli filosofeja.
Hermeias kirjoitti kommentaareja ainakin Platonin teoksiin. Niistä "Faidroksen" kommentaari on säilynyt. Se koostuu muistiinpanoista, jotka perustuivat Syrianoksen dialogia käsitelleisiin luentoihin.
Ammonios Hermeias

Ammonios Hermeias (, ; n. 440 – n. 520) oli kreikkalainen uusplatonilainen filosofi. Ammonios oli Hermeiaan ja Aidesian, jotka myös olivat uusplatonilaisia filosofeja, poika. Hän oli Prokloksen oppilaana Ateenassa ja opetti itse Aleksandriassa suurimman osan elämästään. Hän kirjoitti useita kommentaareja Platonin, Aristoteleen ja muiden filosofien teoksiin.
Elämä.
Ammonioksen isä Hermeias kuoli tämän ollessa vielä lapsi, ja hänen äitinsä Aidesia kasvatti hänet ja hänen veljensä Heliodoroksen Aleksandriassa. Heidän kasvettuaan aikuisiksi Aidesia muutti poikiensa mukana Ateenaan, jossa he opiskelivat Prokloksen oppilaina. Myöhemmin he palasivat takaisin Aleksandriaan, jossa Ammonios toimi uusplatonilaisen koulun johtajana ja luennoi Platonista ja Aristoteleesta lopun elämäänsä. Damaskioksen mukaan Ammonios teki myönnytyksiä kaupungin kristityille vallanpitäjille 480-luvun lopulla, kun Aleksandrian pakanoita vainottiin. Näin hän saattoi jatkaa luentojaan. Damaskios moitti häntä tästä, mutta ei kerro, millaisia myönnytykset olivat. Kyseessä saattoi olla joistakin tietyistä opetuksista luopuminen.
Ammonios opetti vielä vuonna 515, sillä Olympiodoros kuuli hänen luennoivan Platonin "Gorgiaasta" sinä vuonna. Ammonios opetti myös Damaskiosta, Asklepios Tralleislaista, Johannes Filoponosta ja Simplikiosta.
Teokset.
Ammonioksen kerrotaan kirjoittaneen useita teoksia. Niistä ainoastaan kommentaari Aristoteleen teokseen "Tulkinnasta" on säilynyt. Kommentaari Porfyrioksen teokseen "Eisagoge" saattaa myös olla hänen kirjoittamansa, mutta se on melko turmeltunut ja sisältää myöhempiä lisäyksiä. Ammonios luennoi myös Ptolemaioksen tähtitieteestä ja hänen tiedetään kirjoittaneen tutkielman astrolabista.
Lisäksi tunnetaan Ammonioksen oppilailta säilyneitä muistiinpanoja hänen luennoistaan:
Krasnyi bor (Petroskoi)

Krasnyi bor (kyrillisillä aakkosilla Красный бор, ) on männikkö Petroskoin lähistöllä Karjalan tasavallassa. Krasnyi bor on Josif Stalinin aikaisen sisäasiain kansankomissariaatin NKVD:n joukkoteloituspaikka. Paikan on löytänyt Memorial-järjestön Juri Dmitrijev.
9. elokuuta – 15. syyskuuta 1937 sekä 26. syyskuuta – 2. lokakuuta 1938 alueella teloitettiin yhteensä 1 196 ihmistä, joista oli
Lähistön ihmisillä oli alueen teloituksista joitakin tietoja, mutta vuonna 1997 Ivan ja Sergei Tšugunkov läheisestä Puujoen (venäjäksi Derevjannojen) kylästä löysivät pitkällisten etsintöjen tuloksena metsästä joukkohaudoille tyypillisiä hautavajoamia. Myöhemmin samana vuonna aloitettiin kaivaukset, joissa todella selvisi, mitä alueella oli tapahtunut.
31. lokakuuta 1998 avattiin Krasnyi bor -muistohautuumaa.
Shuaijiao

Shuaijiao (摔跤; yksinkert. 摔角; pinyin: shuāijiāo; Wade-Giles: shuai chiao) on uudissana, joka tarkoittaa kiinalaista ja mongolialaista painia. Sana "shuai" tarkoittaa "heittää maahan", mutta sanalla "jiao" on kaksi merkitystä: vanhempi tulkinta tarkoittaa "sarvia" ja toinen, uudempi tarkoittaa "painia", joten "shuaijiao" sananmukaisesti tarkoittaa "heittää maahan sarvilla" tai "heittää maahan painimalla".
Taistelumuotona se sisältää raajojen hallinnan, kuten lukot, torjunnat, kampit ja heitot. Oppilaille opetetaan ihmiskehon elintärkeät kohdat, mutta pyrkimyksenä on hyökätä tarttumalla, painamalla ja lukitsemalla ne, pikemminkin kuin lyömällä niitä.
Paini kamppailulajina sai alkunsa esihistoriallisella ajalla. Vanhimmissa tunnetuissa shuaijiaon versioissa kilpailijat käyttivät sarvekasta kypärää, jolla he koettivat voittaa vastustajansa. Antiikin Kiinassa painilla oli monta erilaista nimeä, riippuen kulloisestakin dynastiasta: "jiaoli", "jiaoti" ja "shoubo" olivat eräitä niistä. Paini saavutti 700-luvulla niin mittavat kulttuuriset suhteet, että kilpailuja pidettiin jopa keisarille. Kilpailuja järjestettiin huvittelutarkoituksiin ja niitä käytettiin myös armeijan kamppailulajiopettajien valinnassa. Jotkut kilpailut kestivät viikon, jonka aikana niihin osallistui yli tuhat kilpailijaa.
Valentinianus II

Valentinianus II (371 – 15. toukokuuta 392) oli Länsi-Rooman keisari 375–392. Hänen isänsä Valentinianus I kuoli vuonna 375, ja hänen sotilaansa halusivat nelivuotiaan Valentinianuksen uudeksi keisariksi. Todellinen valta joutui kuitenkin hänen velipuolensa Gratianuksen ja Valentinianuksen äidin Justinan käsiin. Gratianus otti hallittavakseen Gallian ja Valentinianukselle jäivät Italia, Illyria ja Africa. Valentinianus ja Justina asettuivat Mediolanumiin. Koska Justina oli areiolainen, hänen ja Mediolanumin piispan Ambrosiuksen välillä syntyi riita, joka heikensi keisariperheen valtaa. Vuonna 383, samana vuonna kun Gratianus kuoli, kenraali Magnus Maximus kapinoi ja julisti itsensä keisariksi. Vuonna 387 hän ylitti Alpit ja uhkasi Mediolanumia. Valentinianus ja hänen äitinsä pakenivat Itä-Rooman keisarin Theodosius I:n luokse. Kun Maximus kuoli vuonna 388, Theodosius saattoi jälleen asettaa Valentinianuksen keisariksi.
Valentinianus kuoli epäselvissä olosuhteissa 15. toukokuuta 392. Hänet löydettiin kuolleena asunnostaan Gallian Viennasta pian sen jälkeen, kun Valentinianus oli yrittänyt erottaa armeijansa sotapäällikköä ("magister militum"). Kyseinen sotapäällikkö, germaanitaustainen Arbogast, väitti että kyseessä oli itsemurha, mutta Valentinianus oli aikaisemmin valittanut Theodosiukselle Arbogastin suuresta vallasta. Arbogast ja Valentinianus olivat myös riidelleet paljon siitä, miten valtakuntaa piti hallita. Arbogast julisti pian Eugeniuksen uudeksi keisariksi, mutta Theodosius kukisti heidät Frigiduksen taistelussa.
Diogenes Oinoandalainen

Diogenes Oinoandalainen (100-luku) oli kreikkalainen epikurolaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Diogenes tunnetaan ennen kaikkea siitä, että hän kirjoitutti kotikaupunkiinsa Oinoandaan massiivisen niin kutsutun Oinoandan piirtokirjoituksen, joka sisälsi epikurolaisen filosofian opetuksia.
Elämä.
Diogenes oli kotoisin Oinoandasta, Lyykiasta. Hänen omasta elämästään ei tiedetä muuta kuin se vähä, mitä hän itse paljastaa meille piirtokirjoituksessaan. Kirjoitus itsessään on ajoitettu keisari Hadrianuksen ajalle noin vuoteen 120 jaa. Tuolloin Diogenes oli jo vanha ja sairas, joten hänen elämänsä on tuolloin ollut jo loppupuolella. Tällöin hän olisi syntynyt joskus ensimmäisen vuosisadan jälkimmäisellä puoliskolla.
Diogenes oli saanut filosofisen ja reetorikoulutuksen Rhodoksella. Hänellä vaikuttaa olleen epikurolaisia ystäviä eri puolilla kreikkalaista maailmaa. Diogenes oli ilmeisesti varakas ja kotikaupungissaan merkittävä henkilö, jotta hän kykeni hankkimaan suuren maa-alueen kirjoitukselleen. Epikuroksen ajattelusta mielenrauhan itselleen löytäneenä Diogenes kertoo motiivikseen, että vanhalla iällään hän halusi auttaa myös niitä jotka tulevat hänen jälkeensä, ja siksi hän sijoitti elämän parannuskeinot kaikkien kaupunkilaisten nähtäville. Kunnon epikurolaisen tavoin Diogenes ei ilmeisesti osallistunut politiikkaan.
Piirtokirjoitus.
Diogeneen Oinoandaan kirjoituttama piirtokirjoitus oli sijoitettu hänen rakennuttamansa aukion sivuilla olleiden pylväiköiden seiniin. Kirjoitus oli noin 80 metriä pitkä ja 2,4 metriä korkea, ja se sisälsi alun perin noin sanaa. Kirjoitus sisältää Epikuroksen opetuksia fysiikasta, tietoteoriasta ja etiikasta, ja on tärkeitä lähteitä epikurolaiseen ajatteluun. Tekstiin kuuluu sekä Epikuroksen itsensä kirjoituksia, että Diogeneen omia tutkielmia ja epikurolaisen opin tiivistelmiä. Piirtokirjoituksesta arviolta neljäsosa eli noin sanan verran on säilynyt ja selvitetty.
Objective-C

Objective-C on olio-ohjelmointia tukeva ohjelmointikieli joka on toteutettu pienenä oliopohjaisena laajennuksena C-ohjelmointikieleen. Kielen oliomalli perustuu Smalltalkiin.
Kieli on ollut pääasiallinen kieli Applen OS X ja iOS -alustoille ja niiden rajapinnoille. Vuodesta 2014 lähtien kielen suosio on laskenut Applen ilmoitettua, että Swift-kieli tulisi korvaamaan Objective-C:n.
Objective-C:n kehittivät pääasiassa Brad J. Cox ja Tom Love 1980-luvun alussa Stepstone-yhtiössään. Molemmat olivat tutustuneet Smalltalkiin ITT Technical Instituten ohjelmistotekniikkakeskuksessa 1981. Cox alkoi lisätä C-kääntäjään ominaisuuksia Smalltalkista. Loven puolestaan palkkasi Schlumberger Research 1982. He perustivat myöhemmin Productivity Products Internationalin myymään tuotettaan.
Cox julkaisi kielen kuvauksen 1986 kirjassaan "Object-Oriented Programming, An Evolutionary Approach".
Objective-C:n Smalltalk-perusta näkyy syntaksissa ja käytettävässä termistössä. Siinä missä Simulasta objektimallinsa lainanneessa C++:ssa "kutsutaan luokan jäsenfunktioita", Objective-C:ssä niille "lähetetään viestejä." Objective-C:ssa metodeille käytetään aina ajonaikaista sidontaa.
Käyttökohteet.
Vuonna 1988 Applelta lähteneen Steve Jobsin NeXT lisensoi Objective-C:n StepStonelta ja julkaisi kääntäjän ja kirjastot, joihin NeXTStepin käyttöliittymä perustui, sekä käyttöliittymäeditorin.
Objective-C:tä käytetään Mac OS X, iOS ja GNUstep -ympäristöissä, jotka molemmat perustuvat OpenStep-standardiin. Tämä käyttö on peräisin NeXTSTEP-käyttöjärjestelmästä, joka oli perustana Applen uuden sukupolven käyttöjärjestelmälle. GNU-projektin GCC sisältää Objective-C-kääntäjän.
Eräät NeXTStepin käyttöliittymään ihastuneet vapaiden ohjelmistojen puolestapuhujat alkoivat kehittää omaan versiotaan avoimeen OpenStep-standardiin perustuvasta käyttöliittymästä 1990-luvun alkupuolella. Dennis Glatting kirjoitti GNU-projektin gnu-objc-kirjastot 1992.
Apple osti NeXTin vuonna 1996 ja käytti OpenStepia uuden Mac OS X -käyttöjärjestelmänsä perustana. Suurin osa Applen Cocoa-rajapinnasta perustuu OpenStepiin ja se on nykyisin suurin Objective-C:tä käyttävä kehitysympäristö.
Apple haluaa päästä eroon Objective-C:stä ja on kehittänyt sen korvaajaksi Swift-ohjelmointikielen.
Esimerkki.
C++:n tapainen kutsu olion metodiin ja argumentin välittäminen sille:
objekti-&gt;metodi(argumentti);
Objective-C:ssä vastaava kutsu olion metodiin ja argumentin välittäminen sille:
[objekti metodi:argumentti];
Œ

Œ (œ) on kirjain, ligatuuri, joka on muodostettu yhdistelemällä kirjaimet O ja E. Sitä käytettiin alun perin keskiaikaisessa latinassa eräissä kreikkalaisperäisissä lainasanoissa, joissa kirjaimet o ja e oli alun perin kirjoitettu erillisinä. 
Nykyään kirjainta Œ käytetään muun muassa ranskassa eräissä tapauksissa /œ/-tai /ø/ -äänteen merkkinä. Nämä molemmat ovat suomen ö:n tapaisia vokaaleja, joista kuitenkin /œ/ on selvästi avoimempi. Ranskassa "œ":n jäljessä on useimmiten kirjain "u", mutta myös yhdistelmät "œu" tai "eu" lausutaan samoin kuin pelkkä "œ". Kirjain œ esiintyy melko harvoissa sanoissa, joista eräitä tavallisimpia ovat "œil" (silmä), "sœur" (sisar), "cœur" (sydän), "œuf" (muna) ja "bœuf" (härkä). Eräissä lainasanoissa, varsinkin lääketieteellisissä termeissä, se esiintyy myös e-äänteen merkkinä kuten "cœliaque" (keliakia). Maantieteessä esimerkiksi maakunta Kambodžassa Kâmpóng Spœ. 
Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa œ:tä käytetään suomen ö:n tapaisen, mutta avoimemman vokaalin merkkinä.
Wolmar Schildtin 1800-luvulla kehittämässä venykekirjoituksessa suomen ö-kirjainta vastasi ensiksi œ-kirjain, mutta myöhemmin sen tilalle tuli ø.
Merkistöt.
Kirjaimia Œ ja œ ei ole ASCII-merkistössä, mutta Unicodessa niiden koodiarvot ovat U+0140 ja U+0156. 
Henkilökohtaisilla tietokoneilla Œ saadaan aikaan pitämällä -näppäintä alhaalla ja painamalla numeronäppäimistön näppäimiä 0140, œ taas vastaavasti pitämällä -näppäin alhaalla ja painamalla numeronäppäimistön näppäimiä 0156.
Henkiraha

Henkiraha eli henkivero ( tai "personell utskyld") oli Ruotsissa ja Suomessa aiemmin käytetty henkilökohtainen vero, jonka kantaminen merkittiin henkikirjaan. Henkirahan suuruus oli riippumaton henkilön tuloista, mutta siitä saattoi saada vapautuksen useilla eri perusteilla.
Henkiraha otettiin Ruotsissa ja Suomessa käyttöön vuonna 1634, kun 1625 maksettavaksi määrätyn leipäviljan myllytulli-nimisen kulutusveron periminen ei käytännössä onnistunut. Jokaisen aatelittoman täysi-ikäisen kruunun alamaisen tuli maksaa henkirahaa vuosittain kruunulle tuloistaan ja omaisuudestaan riippumatta. Vähitellen tästä verosta vapautettiin monia väestöryhmiä.
Vanha henkirahajärjestelmä korvattiin Suomessa vuonna 1865 käyttöön otetulla uudella henkirahalla, jolla korvattiin muitakin veromuotoja:
Uusi henkiraha piti jokaisen 16–63-vuotiaan naisen ja miehen maksaa valtiolle vuosittain ikään ja säätyyn katsomatta. Se oli tuloista ja omaisuudesta riippumaton kiinteä maksu. Henkirahan suuruus oli vuosina 1865–1914 kaksi markkaa mieheltä ja yksi markka naiselta. Vuosina 1915–1916 vero oli kaksinkertainen ja lopulta vuosina 1918–1925 kaikki 18–64-vuotiaat naiset ja miehet maksoivat henkirahaa viisi markkaa vuodessa.
Henkirahan maksamisesta oli vapautettu vaivaishoidolta elatusta saavat ja vaivaista isää, äitiä tai sukulaista elättävät henkilöt. Veroa ei myöskään tarvinnut maksaa sen, jolla oli vähintään kolme alle 10-vuotiasta lasta tai viisi alle 16-vuotiasta lasta.
Kuusamon pitäjän täysi-ikäiset asukkaat maksoivat vain puolet henkirahasta. Kokonaan verosta oli vapautettu asukkaat Enontekiöllä, Kittilässä, Sodankylässä, Kuolajärvellä, Inarissa ja Utsjoella sekä Suomen sotaväen miehistö ja Suomessa asuvat ulkomaalaiset, joihin luettiin myös venäläiset.
Henkirahan periminen lopetettiin Manner-Suomessa vuoden 1924 lopussa ja Ahvenanmaalla 23. huhtikuuta 1925. Evankelis-luterilaiset seurakunnat kantoivat henkirahaa vuoteen 1945 asti. Ruotsissa veron periminen lopetettiin vuonna 1938.
Jenni Mikkonen

Jenni Johanna Mikkonen (o.s. Honkanen; s. 24. helmikuuta 1980 Lahti) on Lahden Vesisamoilijoita edustava kilpameloja. Hän kilpailee pääasiassa kajakkiyksiköiden 200 ja 500 metrin matkoilla. Hänet on valittu Suomen Kanoottiliiton Vuoden ratamelojaksi vuonna 2002 yhdessä kaksikkoparinsa Filippa Sjöbergin kanssa. Vuonna 2004 hänet nimitettiin Vuoden ratamelojaksi ja samalla lajin parhaana Vuoden melojaksi. Lahden kaupungin Vuoden urheilijaksi Honkanen on nimitetty vuosina 2004 ja 2005. Jenni Mikkosen aviomies Kalle Mikkonen on myös maajoukkuemeloja.
Mikkonen suoritti ylioppilastutkinnon Salpausselän urheilulukiossa Lahdessa.
Saavutuksia.
Maailmanmestaruuskilpailut.
MM Cup kokonaiskilpailu 2012, 2. sija
Syntyinen

Syntyinen oli karjalaisessa kansanperinteessä esiintyvä henkiolento, jolla tarkoitettiin yleensä suvun vainajien palvottuja sieluja, joskus myös kristittyjä pyhimyksiä. Ensin mainittu merkitys on ilmeisesti alkuperäinen, jälkimmäinen myöhempää kerrostumaa. Vienan-Karjalassa "syntyset" tarkoittaa vainajalaa, sananmukaisemmin vainajien joukkoa. Suvun vainajia kutsuttiin myös omakuntaisiksi. Myös ihmisen Luonto eli suojelushaltija on ilmeisesti syntyinen – ainakin sitä sanottiin "synnyksi".
Syntyiset asuivat vainajalassa eli Tuonelassa, ja näiden joukko tavallaan muodosti Tuonelan. Syntyisiltä pyydettiin yleensä apua erilaisiin ongelmiin. Kuolinitkuissa eli kuolemantapauksen ja vainajan vuoksi lauletuissa itkuvirsissä kerrottiin tai toivotettiin, että syntyiset veisivät vainajan hyvään ja kauniiseen vainajalaan.
Sukuvainajala

Sukuvainajala on mytologinen tuonpuoleisessa oleva kuolleiden koti, vainajala, joka on varattu vain tietyn suvun vainajille. Sukuvainajalaan ovat uskoneet eräät suomalais-ugrilaiset, myös jotkut karjalaiset. Sukuvainajalasta oli peräisin esimerkiksi luonto, elävän ihmisen suojelushaltija ja entinen suvun kantavanhempi. 
Käsitykset sukuvainajalasta liittyvät vainajien palvontaan. Eri sukujen jäsenet menivät omiin vainajaloihinsa, joista heidät saattoivat jälkipolvet tavoittaa. Käsityksillä sukuvainajaloista saattoi olla tekemistä sen seikan kanssa, että oli myös sukukalmistoja, suvun omia hautausmaita.
Anglit

Anglit (saksaksi: "Angeln", muinaisenglanniksi: "Englas", latinaksi: yks. "Anglus", mon. "Anglii") olivat germaanikansa, joka asui alun perin Angelnissa, nykyisessä Schleswig-Holsteinissa. Sieltä he muuttivat 200-luvulla Pohjois-Ranskaan ja 300-luvulla Englantiin. Roomalaisten vetäydyttyä Britanniasta anglit valloittivat saaren itäosat 400-luvulla. Eteläistä ja itäistä Britanniaa ryhdyttiin heidän mukaansa kutsumaan "Englalandiksi" eli Englanniksi, joka merkitsee ”Anglien maata”.
Anglit mainitaan ensimmäisen kerran Tacituksen teoksessa "Germania", jossa hän kertoo anglien palvoneen Nerthus-jumalatarta. Beda Venerabilis mainitsee heidät teoksessaan "Historia Ecclesiastica Gentis Anglorum", jonka mukaan anglit asuivat alun perin Angelnissa ja siirtyivät sieltä Englantiin.
Britanniassa anglit muodostivat Northumbrian, Itä-Anglian ja Mercian kuningaskunnat.
Pavel Nedvěd

Pavel Nedvěd (, s. 30. elokuuta 1972 Cheb, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen, ammattilaistasolla aktiivisesti vuodet 1991–2009 pelannut jalkapalloilija. Hän pelasi keskikenttäpelaajana. Häntä pidetään yhtenä historian parhaimmista tšekkiläispelaajista.
Ura.
Jalkapallomaailman tietoisuuteen Nedvěd nousi vuoden 1996 EM-kisoissa, joissa Tšekin maajoukkue eteni yllättäen loppuotteluun asti häviten vasta jatkoajalla Saksalle. Nedvěd herätti turnauksessa useiden suurseurojen huomion ja siirtyikin kesällä 1996 Sparta Prahasta Lazioon. Laziossa hän voitti Italian mestaruuden, Italian cupin kahteen kertaan sekä Cup-voittajien cupin. Vuonna 2001 Nedvěd siirtyi Juventukseen 41,2 miljoonan euron siirtosummalla Real Madridiin siirtyneen Zinédine Zidanen korvaajaksi.
Juventuksessa Nedvěd on voittanut kahdesti Serie A:n. Vuonna 2003 hän johdatti joukkueensa Mestarien liigan finaaliin, jonka Juventus kuitenkin hävisi AC Milanille. Nedvěd itse oli loppuottelusta sivussa varoitustilin täyttymisen vuoksi. Samana vuonna Nedvěd palkittiin France Football -lehden Kultaisella pallolla.
Nedvěd oli yksi niistä harvoista huippupelaajista, jotka päättivät jäädä Juventukseen siitä huolimatta, että seura pudotettiin Serie B:hen suuressa sopupeliskandaalissa, jonka rangaistukset luettiin pian Italian voitettua MM-kisat 2006. Rangaistus annettiin muun muassa yrityksestä vaikuttaa pelien erotuomarivalintoihin. 
Maajoukkueuransa Nedvěd päätti ensimmäisen kerran lopettaa vuoden 2004 EM-kisojen välierään, jonka Tšekki hävisi Kreikalle. Hänet vaihdettiin pois kentältä hänen loukattuaan polvensa. Nedvěd kuitenkin pyörsi päätöksensä ja palasi Tšekki-paitaan jatkokarsinnoissa 2006 MM-kisoihin. Ennen paluutaan Nedvěd oli pelannut 73 maaottelua ja tehnyt niissä 18 maalia. 
Tšekin joukkueelta huonosti sujuneiden Saksan MM-kisojen jälkeen Nedvěd päätti taas lopettaa maajoukkueuransa ja vakuutti päätöksensä olevan tällä kertaa lopullinen. Nedvědin jäähyväismaaottelu oli ennen EM 2008 -karsintojen alkua pelattu ystävyysottelu Serbiaa vastaan. Maaottelusaldoksi jäi 91 peliä ja 18 maalia.
Toukokuun 31. päivä 2009 Nedved pelasi uransa viimeisen ottelunsa Juventuksen paidassa entistä seuraansa Laziota vastaan. Peli päättyi Juventuksen 2–0 voittoon Vincenzo Iaquintan tehdessä ottelun ainoat maalit. Nedved syötti Iaquintan 2–0 maalin ja oli vielä tehdä pelissä maalin vaapaapotkusta, mutta Lazion maalivahti Carrizo onnistui juuri ja juuri torjumaan vedon. Ottelun jälkeen Pavel Nedved sai yleisöltä "standing ovationin". Lisäksi joukkueen pelaajat pukivat kaikki ylleen samanlaiset Nedvedin paidat numerolla 11, kunnianosoitukseksi miehelle joka antoi kaiken seuralleen.
Loppukesästä 2009 Pavel Nedvěd ilmoitti lopettavansa uransa, sillä hän halusi keskittyä enemmän yksityiselämäänsä.
Diderot’n ja d’Alembertin puu

Diderot’n ja d’Alembertin puu oli "Encyclopédie"-nimisessä valistusajan tietosanakirjassa esiintynyt inhimillisen tiedon luokittelujärjestelmä. Sen suunnittelivat Jean le Rond d'Alembert ja Denis Diderot.
Puu on taksonominen esitys kaikesta tiedosta. Sen inspiraationa on toiminut Francis Baconin teos "Advancement of Knowledge". Puun kolme päähaaraa ovat "muisti" eli historia, "järki" eli filosofia ja "mielikuvitus" eli runous.
Maatalouskone

Maatalouskone on kone, jota käytetään maatalouden harjoittamisessa. Maatalouskoneet voidaan jakaa maanviljelyyn, karjanhoitoon ja metsänhoitoon tarkoitettuihin koneisiin.
Maatalouskoneet alkoivat yleistyä Suomessa 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Tähän vaikutti maatalouskoneiden hinnan lasku 1890-luvulla ja samanaikainen työvoimakustannuksien nousu.
Harvasoluiset

Harvasoluiset eli mesotsooit (Mesozoa) on aiemmin käytössä ollut eläinkunnan pääjakso, jonka jäsenillä ei ollut täydellistä eläimille tyypillistä ruumiinrakennetta. Siihen kuului kaksi ryhmää, madonharvasoluiset (Orthonectida) ja mustekalanharvasoluiset (Dicyemida). Lisäksi harvasoluiset voitiin luokitella yhdessä laakkoeläinten (Placozoa) kanssa alakunnaksi Agnotozoa. Nykyisen tietämyksen valossa harvasoluiset ei ole monofyleettinen ryhmä, ja nimeä käytetään vain kuvailevassa eikä enää luokittelevassa merkityksessä. Mustekalanharvasoluiset ja madonharvasoluiset luokitellaan nykyisin omiksi pääjaksoikseen, mutta DNA-analyysien perusteella madonharvasoluiset vaikuttavat itse asiassa muodostavan ryhmän nivelmatojen pääjaksossa (Annelida). Kaikki tunnetut harvasoluiset ovat madonmuotoisia ja ne elävät loisina selkärangattomissa merieläimissä.
Laakkoeläimet

Laakkoeläimet (Placozoa) on alkeellisena pidetty eläinkunnan pääjakso. Siitä tunnetaan toistaiseksi virallisesti vain yksi laji, "Trichoplax adhaerens". Laakkoeläimen litteä ruumis muodostuu vain yhdestä siimallisesta epiteelisolukerroksesta, jonka sisäpuolella olevassa nesteessä on irrallisia sukkula- tai tähtisoluja. "T. adhaerens" on vain puolen millimetrin mittainen ja elää meressä. Lajin löysi Franz Eilhard Schulze vuonna 1883. Laakkoeläimien pääjakson nimesi Karl Grell vuonna 1971. Pääjakson tieteellinen nimi Placozoa tulee muinaiskreikan sanoista eli ’tasanko’ ja eli ’eläin’.
Evoluutio, genomi ja rakenne.
Laakkoeläin syntyi noin 600 miljoonaa vuotta sitten. Laakkoeläin saattaa olla muiden monisoluisten eläinten kantamuoto.
Laakkoeläin on pieni ja yksinkertainen, mutta siinä on suuri määrä erilaisia geenejä. Laakkoeläimen DNA:ssa on 98 miljoonaa emästä, joista muodostuu 11 514 geeniä. Emäksiä on 3 % ihmisen genomin määrästä, mutta ihmisellä on vain noin kaksi kertaa niin paljon geenejä kuin laakkoeläimellä. Tämä merkitsee sitä, että laakkoeläimen geenistössä on vain vähän geeneihin kuulumattomia emäksiä. Laakkoeläimellä ja ihmisellä on monia yhteisiä geenejä. Täysikasvuisessa "Trichoplax adhaerens" -laakkoeläimessä on vain noin 1 000 solua. Eliössä on kaksi hieman erilaista solukerrosta, selkä- ja vatsapuoli, joiden välissä on välisoluja, joiden avulla eläin muuttaa muotoaan. Eliössä on neljän tyyppisiä soluja. Eliö liikkuu vatsan puolen värekarvojen avulla ja voi kiertyä kupiksi ravintokohteen ympärille. Se lisääntyy yleensä jakautumalla, mutta voi irrottaa munasoluja. Siittiöitä ei ole tavattu.
Monimuotoisuus.
Vaikka vain yksi laji toistaiseksi tunnustetaan, geenitutkimuksissa laakkoeläimet ovat osoittautuneet hyvinkin monimuotoisiksi. Geeniominaisuuksien perusteella pääjakso voitaisiin jakaa useisiin lahko-tasoisiin ryhmiin joista kukin jakautuu useisiin heimoihin. Vuonna 2018 julkaistuissa genomisissa tutkimuksissa saatiin selville, että "T. adhaerens" jakautuu ainakin kahteen kehityslinjaan, H1 ja H13, jotka ovat sopeutuneet elämään eri elinympäristöissä. Näistä H13 voitaisiin nimetä omaksi lajikseen "Hoilungia hongkongensis".
Sienieläimet

Sienieläimet (Porifera) on eläinkunnan pääjakso, joka käsittää yli 5 000 etenkin merissä elävää lajia.
Rakenne.
Sienieläimen perusrakenne on säkkimäinen (ns. askoni-tyyppi), jossa varsinaisia kudoksia ja elimiä ei ole. Tyvi tai jalka on yleensä kiinni kasvualustassa, ja vastakkaisessa päässä on suuaukko. Keskelle jäävän ontelon sisäpinnalla on kaulussiimasoluja eli koanosyyttejä, joiden siimojen liike aiheuttaa seinissä olevista aukoista, pooreista, sisään ja suuaukosta ulos suuntautuvan vesivirran. Näiden avulla sienieläin saa vedestä ravintohiukkasia. 
Sienieläimet elävät ns. runkokunnissa, jolloin yksilöt eivät ole itsenäisiä. Perustyyppiä mutkikkaampia ovat sykoni, jossa kaulussiimasolut ovat syvennyksissä, ja leukoni, jossa ne ovat kanavien yhdistämissä siimakammioissa. Sienieläimet lisääntyvät tavallisesti jakautumalla tai silmikoimalla, mutta myös talvisilmujen (gemmula) avulla sekä suvullisesti.
Sienieläinluokat.
Sienieläimet on perinteisesti jaettu tukirangan perusteella kolmeen luokkaan. Nykyään ryhmää Homoscleromorpha pidetään neljäntenä luokkana.
Sarveispiisieniä ovat mm. pesusieni ja Suomessa elävät neljä lajia, mm. murtovesisieni ("Ephydatia fluviatilis") ja järvisieni ("Spongilla lacustris"). Se viihtyy seisovassa vedessä ja muodostaa pohjakiviin tai laitureihin kymmenien senttimetrien pituisia haarovia, mikroskooppisen pienten levien vuoksi vihertäviä runkokuntia.
Riutta-akvaarioissa voi pitää sarveispiisieniä ja kalkkisieniä, niitä tulee sinne joskus elävän kiven mukana. Monet kalalajit syövät niitä mielellään.
Jūrmala

Jūrmala (latv. , ) on merenrantakaupunki Latviassa Riian lähellä Riianlahden rannalla. Jūrmala on pitkine hiekkarantoineen ja puutaloineen suosittu matkailukohde. Kaupungissa on 50 840 asukasta (vuonna 2011), ja sen pinta-ala on 100 neliökilometriä.
Kaupunki koostuu itse asiassa pienten kylien ketjusta. Alun perin ne ovat olleet kalastajakyliä. Lännestä itään kylien nimet ovat Ķemeri, Jaunķemeri, Sloka, Vaivari, Asari, Melluži, Pumpuri, Jaundubulti, Dubulti, Majori, Dzintari, Bulduri ja Lielupe. Lähinnä Riikaa sijaitseva on Priedaine, joka on Lielupe-joen toisella puolella. Matkaa Riian keskustasta Jūrmalaan on 14 km (Priedaine) – 44 km (Ķemeri). Riiasta kaupungin keskustaan Majorin asemalle pääsee noin 35 minuutissa junalla tai minibussilla, kesäisin myös jokilaivalla Väinäjoen rannasta Riian keskustasta.
Jūrmala on jo 1800-luvulta asti ollut tunnettu kylpylöistään ja hoitolaitoksistaan. Ķemerin suoalueelta tulevaa rikkipitoista vettä käytetään terveellisenä kylpyvetenä. Myös muta- hiekka- ym. hoitoja annetaan kaupungin lukuisissa kylpylöissä. Jūrmalassa on myös ratsastusterapiakeskus. 
Historia.
Nykyinen kaupunkialue oli ennen osa Riikaa nimellä "Rīgas Jūrmala", mutta jotkut kaupunginosat, kuten Sloka ja Ķemeri, on tunnettu omina kylinään jo vuosisatoja. 1800-luvulle asti kalastus oli alueen tärkein elinkeino.
Jūrmalan vanhin osa on Sloka, jonne kehittyi kylä vesimyllyn ympärille vuonna 1520. Slokan kukoistuksen aikaa oli Kuurinmaan herttua Jacobin hallitsema aika 1600-luvulla. Slokassa rakennettiin Jūrmalan ensimmäinen kirkko sekä perustettiin pieni kauppasatama Kaugurin kylään. Vuonna 1785 Katariina Suuri antoi Slokalle kauppataajaman oikeudet. Vuonna 1878 Sloka sai kaupunkioikeudet. Ķemeri oli oma itsenäinen kaupunki vuosina 1928–1959. Kylpyläkulttuurin perustamisaikana pidetään 1800-luvun alkua, jolloin Dubultin alueelle saapui lepäämään Venäjän armeijan haavoittuneita upseereja. Dubultiin rakennettiin myös Jūrmalan ensimmäinen hotelli. 1900-luvun alussa kylpylätoiminta alkoi kukoistaa, ja tuolloin rakennettiin myös ensimmäiset hoitolaitokset sekä useat upeat puurakennukset.
Ystävyyskaupungit.
Jūrmalan ystävyyskaupungit ovat:
Ventspils

Ventspils (, , , , , aiemmin , "Vindava") on kaupunki Latvian luoteisosassa Itämeren rannalla. Ventspils on nimetty kaupungin läpi kulkevan Ventajoen mukaan. Vuonna 2017 kaupungin asukasluku oli noin 39 200. Kaupunki on yksi Latvian yhdeksästä tasavallan tason kaupungista. Sitä ympäröi erillinen Ventspilsin kunta.
Ventspilsin lentokenttä on yksi maan kolmesta kansainvälisestä lentokentästä. Ventspilsistä on lauttayhteys Ruotsin Nynäshamniin sekä Saksaan.
Historia.
Ventspils kehittyi Kalparitariston linnan ympärille. Ensimmäinen maininta linnasta on vuodelta 1290, joka tulkitaan myös Ventspilsin kaupungin perustamisvuodeksi. Linnaa käyttivät Liivinmaan ritarikunnan jäsenet. Puolan ja Ruotsin välisessä sodassa linna tuhoutui osittain, mutta sitä ollaan uudelleenrakennettu. 1600-luvun lopulla linnan tornia käytettiin majakkana ja 1800-luvulla rakennus toimi vankilana. Toisen maailmansodan jälkeen 1980-luvulla linna toimi Neuvostoliiton sotilaiden tilana, nykyään se on taide- ja historiamuseo.
Keskiajalla kaupunki oli tärkeä hansaliiton keskus. Nykyään Ventspils toimii kauttakulkusatamana Venäjälle, mikä on tehnyt siitä Latvian vauraimman kaupungin.
Hauen suoli

Hauen suoli oli joissakin suomalaisissa mytologiaperinteissä vainajalan eli Tuonelan osa. Tietäjät hakivat usein vainajien sieluja Tuonelasta eläviä auttamaan. Hauen suoleen joutunutta henkeä ei kuitenkaan saatu enää elävien ilmoille. Sinne mennyt mätäni kelvottomaksi.
Kerran tietäjä makasi lovessa kolmatta vuotta. Loveen maannut matkasi henkimaailmassa, ruumis elottomana. Vuosia maannut oli tietenkin jo kuollut. Puoltaja, tietäjän apuri, arvasi vihdoin, missä miehen sielu makasi:
"hauen suolen soikurassa,"
"kolmannessa koikurassa!"
Silloin tietäjän jalat vielä säpsähtivät ja tietäjä sanoi:
"ei ole miestä mädännehestä"
"urosta uponnehesta!"
Hauen suoleen tai hauen kitaan on voitu myös manata vihollisia. Ihmiseltä otettu ruumiin osa, kuten hius tai kynnenpala on voitu heittää veteen ja loitsia haukea syömään se. Ihmisen osa on jopa voitu laittaa kalan suuhun, ja päästää kala vapaaksi. Tarkoitus on ollut pilata ihminen, ehkä viedä hänen sielunsa manalle. Kalojen, ehkä erityisesti hauen, on ajateltu voivan kulkea veden kautta alapuoliseen maailmaan, vainajalaan.
Supersonic

”Supersonic” on brittiläisen rockyhtye Oasiksen kappale ja ensimmäinen single. Se julkaistiin singlenä 11. huhtikuuta 1994 yhtyeen esikoisalbumilta "Definitely Maybe", ja se nousi Britannian singlelistalla sijalle 31. Singleä on myyty Britanniassa yli 250 000 kappaletta. Yhdysvalloissa se nousi "Billboardin" Modern Rock Tracks -listan sijalle 11.
Kappaleen on kirjoittanut kitaristi Noel Gallagher, ja sen laulaa hänen veljensä Liam Gallagher. Noel Gallagher on sanonut ”Supersonicin” olevan sen helpon ja nopean syntytarinan johdosta eräs hänen suosikkikappaleistaan: kertomansa Gallagher kirjoitti kappaleen yhdeltä istumalta. Kappale myös levytettiin samana päivänä. ”Supersonicin” musiikkivideon brittiläisen version ohjasi Mark Szaszy, ja yhdysvaltalaisversion puolestaan Nick Egan. Brittiläinen musiikki- ja viihdelehti "Q" sijoitti ”Supersonicin” sijalle 20 sadan parhaan kitarakappaleen listallaan vuonna 2005, ja vuonna 2007 brittiläinen musiikkilehti "NME" valitsi sen sijalle 25 listassaan 50 Greatest Indie Anthems Ever.
”Supersonic” on mukana yhtyeen kokoelma-albumeilla "Stop the Clocks" (2006) ja "Time Flies... 1994–2009" (2010). Alkuperäisen singlen B-puolina julkaistiin painoksesta riippuen joko kappale ”Take Me Away”, liveversio kappaleesta ”I Will Believe” tai white label -demo kappaleesta ”Columbia”. B-puolina julkaistut kappaleet sisältyvät vuonna 2014 julkaistun "Definitely Mayben" 20-vuotisjuhlapainoksen bonuslevylle.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Noel Gallagher, ellei toisin mainita.
Nekromanteion (Achérontas)

Nekromanteion tai Nekyomanteion on Kreikassa, Epeiroksen maakunnassa sijainnut kuolleiden oraakkeli, jonka Homeros kuvailee Odysseuksen manalamatkan yhteydessä. Siellä harjoitettiin nekromantiaa, ja se oli Persefonen ja Haadeen palvontapaikka. Oraakkeliksi on väitetty Achérontas-joen suistoalueella Mesopótamon kylässä sijaitsevia raunioita, mutta tulkinta on kiistanalainen.
Kreikkalainen arkeologi löysi Mesopótamon rauniot 1950-luvulla Johannes Kastajan (Ágios Ioánnis) kukkulalta, Johannes Kastajan kirkon alta ja ympäriltä. Rakennelman keskiosa muodoistuu 22 metriä pitkästä neliöstä, jonka seinät ovat kolme metriä paksut ja taitavasti tehdyt. Keskiosan ulkopuolella on ulompi muuri ja useita huoneita. Keskiosassa on myös kellari, jossa seremonioita arvelun mukaan pidettiin.
Laakamadot

Laakamadot (Platyhelminthes) on yksi eläinkunnan pääjaksoista. Suurin osa tunnetuista laakamatolajeista on toisten eläinten loisia, mutta lähes yhtä paljon on vapaina eläviä lajeja. Laakamatoihin kuuluvat muiden muassa skistosomiaasia (bilhartsiaa) aiheuttavat halkiomadot sekä lapamato ja muut suolistossa elävät heisimadot. 
Ruumiinrakenne.
Laakamatoja on ruumiinrakenteen perusteella pidetty yhtenä alkeellisimmista kaksikylkissymmetristen eläinten ryhmistä. Kehittyneemmistä eläimistä kuten nivelmadoista tai niveljalkaisista ne erottaa se, ettei niillä ole ruumiinonteloa ihon ja suolen välissä eikä myöskään erilaistuneita hengitys- ja verenkiertoelimiä. Hengityskaasujen vaihto tapahtuu suoraan diffuusiolla pintasolukon lävitse. Tähän liittyen laakamadot ovat joko hyvin pieniä tai sitten litteitä, nauha- tai lehtimäisiä matoja, mikä mahdollistaa kaasujen vaihdon koko ruumiiseen. Toinen ominaispiirre on pussimainen suoli, jossa sekä ravinnon otto että jätteiden poisto tapahtuu suun kautta; erillistä peräaukkoa ei yleensä ole. Suoli sinänsä voi olla monihaarainen, ravinnon tehokkaaksi kuljettamiseksi ruumiin eri osiin.
Laakamadoilla ei ole ulkoista tai sisäistä tukirankaa. Epidermin (pintakerroksen) solut ovat värekarvallisia, ja karvoja on useita kussakin solussa. Epidermin ja suolen välissä on mesenkyymisolukkoa ja lihassäikeitä. Laakamadot ovat kaksineuvoisia, eli sama yksilö tuottaa sekä naaras- että koiraspuolisia sukusoluja. Siittiösolut ovat tyypillisesti kaksipyrstöisiä. Munat kehittyvät joko suoraan madoiksi tai vapaana uivan toukkavaiheen jälkeen. Jotkut laakamadot pystyvät lisääntymään suvuttomasti jakautumalla.
Luokittelu ja evoluutio.
Perinteisesti laakamadot on jaettu neljään luokkaan. Näistä kidusmadot (Monogenea), tiehytmadot (Trematoda) ja heisimadot (Cestoda) ovat kaikki yksinomaan loismatoja sisältäviä luokkia. Ne muodostavat yhdessä monofyleettisen ryhmän Neodermata. Neljäs luokka värysmadot (Turbellaria) puolestaan sisältää enimmäkseen vapaana eläviä laakamatoja. Ne ovat petoja, joiden elinympäristöä ovat meret, sisävedet ja kostea maaperä. Värysmadot ei kuitenkaan ole yhtenäinen taksoni, vaan laaja parafyleettinen ryhmä, jonka yhdestä haarasta loismatoluokat polveutuvat.
Värysmatoihin aiemmin luettu alkeellisten matojen ryhmä Acoela (umpimadot) on 2000-luvulla kokonaan erotettu laakamadoista, ja luokiteltu erilliseksi alajaksoksi Acoelomorpha uudessa Xenacoelomorpha-pääjaksossa, yhdessä Xenoturbellidan kanssa. Tämä pääjakso ilmeisesti edustaa kaksikylkissymmetristen eläinten sukupuun varhaista haaraa. Näin ollen jäljelle jäävät varsinaiset laakamadot olisivat lähempää sukua muille eläimille, esimerkiksi selkärankaisille, kuin näille ulkoisesti laakamatomaisille Acoelomorpha-madoille. Näin määritellyt laakamadot ovat yhtenäinen ryhmä, joka jakaantuu kahteen alajaksoon, Catenulida ja Rhabditophora. Värysmatoja ("Turbellaria") on molemmissa haaroissa, ja kolmen loismatoluokan ryhmä muodostaa sivuhaaran Rhabditophora-alajakson sisällä.
Korona (peli)

Korona on biljardin tapainen peli, jossa pelaajat lyövät kepeillä kiekon muotoisia nappuloita neliskulmaisen pelialueen kussakin nurkassa sijaitseviin purkkeihin. Peliä pelataan puisella laudalla, joka on rajattu matalin reunoin. Peliä voi pelata kahdesta neljään pelaajaa.
Pelilaudan tarkat ulkomitat ovat 91,44 cm x 91,44 cm (3 ft x 3 ft), korkeus 7,5 cm.
Pelin alussa kullakin pelaajalla on kahdeksan pelinappulaa, jotka on sijoitettu kiinni pelilaudan vastakkaiseen päätyyn siten, että ne ovat rivissä reunan keskikohdan molemmin puolin. Erikseen on käytössä muita nappuloita isompi lyöntinappula, jota pelaajat lyövät muodoltaan ja kooltaan rumpukapulan ja biljardikepin väliltä olevalla kepillä. Pelaaja saa biljardista poiketen lyödä vain siltä reunalta lautaa, minkä vastapäiselle puolelle hänen pelinappulansa aloitustilanteessa asetettiin. Tarkoituksena on lyödä omat pelinappulat purkkeihin. Aivan aluksi haasteena on saada laudan reunaan kiinni laitetut nappulat yleensä liikkeelle tarpeeksi kovilla lyönneillä. Jos pelinappula lentää pois pelilaudalta, nostetaan se takaisin aloitustilanteeseen. Mikäli lyöntinappula menee purkkiin tai se kimpoaa pois pelilaudalta, nostetaan yksi lyöjän purkkiin saama nappula takaisin aloitustilanteeseen. Jos lyöjä lyö pelinappulan itseään lähellä oleviin purkkeihin niin silloin lyöjän pitää huutaa: ”Omat”.
Historia.
Koronan on arveltu syntyneen intialaisen carrom-pelin pohjalta. Pelin on usein mainittu kehittyneen Virossa ja Latviassa, mutta aikalaislehtien valossa se saapui ennen niitä Ruotsiin ja Suomeen. Latviassa peli tunnetaan nimellä "novuss" ja sitä pidetään kansallispelinä. Lajiliitto "Latvijas Novusa Federācija" on ajoittanut pelin saapuneen maahan vuonna 1927 sekä ensiksi Ventspilsin, Liepājan ja Riian satamakaupunkeihin. Virossa korona nousi suosioon vuonna 1929, jolloin tallinnalainen vaneritehdas "A. M. Luther" ryhtyi valmistamaan pelilautoja.
Suomessa koronan leviäminen alkoi Turusta, jossa "Oy Huonekalutehdas ja Sorvimo" valmisti pelilautoja vuoden 1926 joulumyyntiin nimellä "Corona (Nippapeli)". Helsinkiläiset urheiluliikkeet myivät niitä jo seuraavana vuonna, jolloin korona myös esiteltiin Suomen Kuvalehdessä. Pelin ensimmäisen sääntö- ja ohjekirjan kirjoitti urheilutoimittaja Yrjö Halme vuonna 1929. Juho Jussilan leluyhtiö on tuottanut peliä vuodesta 1944.
Koronan lajiliittona Suomessa on vuodesta 2013 toiminut Suomen Koronaliitto.