Wisconsin-jääkausi

Wisconsin-jääkausi oli Pohjois-Amerikassa pleistoseenin lopulla koettu jäätikkövaihe, joka alkoi noin vuotta sitten ja päättyi noin vuotta sitten. Viime jääkauden huippukohta Pohjois-Amerikassa ajoittuu Wisconsin-kaudelle runsaat vuotta sitten. Mannerjää peitti tuolloin suurinta osaa Pohjois-Amerikasta. Ilmasto oli merkittävästi nykyistä viileämpi, ja jäätikön eteläreunalla oli ensin puutonta tundraa ja niiden eteläpuolella ruohomaita, joissa laidunsi villamammutin, hevosten, jättiläislaiskiaisten ja kamelien kaltaista megafaunaa.
Ihmiset saapuivat Amerikkaan Wisconsin-jääkauden lopulla. Kauden päättyessä koettiin suuri sukupuuttoaalto, kun ilmaston lämpeneminen johti pleistoseenin kasvillisuuden ja eläimistön häviämiseen. Joukkotuhon osasyyksi on arveltu myös Amerikan ensiasuttajien harjoittamaa metsästystä.
Nimi.
Wisconsin-jääkausi on nimetty Yhdysvalloissa Wisconsinin osavaltiossa tutkittujen kalliokerrostumien mukaan. Se vastaa eurooppalaisen tutkimusperinteen Würm-jääkautta. Wisconsin-kaudella viitataan myös kyseiseltä jääkaudelta peräisin oleviin geologisiin kerrostumiin.
Jääkauden olosuhteet.
Ajoitus.
Pohjoisen pallonpuoliskon ilmastossa ovat viimeisen 2,58 miljoonan vuoden ajan vaihdelleet kylmät ja lämpimät kaudet, jotka viimeisen vuoden aikana ovat tyypillisesti vuorotelleet noin vuoden jaksoissa. Pohjois-Amerikassa viimeisin jäätiköiden laajenemisen kausi oli Wisconsin-jääkausi.
Wisconsin-kautta edelsi Sangamon-interglasiaali. Jääkausi alkoi – vuotta ennen nykyhetkeä. Sen päättyminen ajoittuu pleistoseenikauden loppumiselle Pohjois-Amerikassa noin vuotta ennen nykyhetkeä (noin 9700 eaa.). Päättymisen tarkkaa ajankohtaa ei voi määritellä, sillä jäätiköt vetäytyivät eri alueilla eri aikoihin.
Laajuus.
Jääkausille ominaisesti Wisconsin-mannerjäätikön laajuus vaihteli. Noin satatuhatta vuotta sitten ilmasto viileni ja mannerjää peitti suurimman osan Pohjois-Amerikasta. Laajimmillaan jäätikkö oli Wisconsin-kauden lopulla noin – vuotta sitten juuri ennen ilmaston uutta lämpenemistä.
Viime jääkauden huippukohdassa suurin osa Pohjois-Amerikasta oli mannerjään peitossa. Mantereen länsiosissa Kordillieerien jääkilpi peitti Kalliovuorilta Tyynenmeren rannikolle ulottuvan alueen. Etelässä se ulottui Lounais-Yhdysvaltoihin saakka. Laurentian mannerjäätikkö peitti Pohjois-Amerikan itäosasta noin 80 prosenttia. Etelässä se ulottui Etelä-Dakotan, Iowan, Illinoisin, Indianan, Ohio, Pennsylvanian ja New Jerseyn osavaltioiden alueille. Pohjois-Amerikan keskilämpötilat olivat arviolta 6 celsiusastetta nykyistä kylmempiä.
Lounais-Wisconsinissa, Kaakkois-Minnesotassa, Koillis-Iowassa ja Luoteis-Illinoisissa oli suuri jäästä vapaa alue (). Jäättömän alueen pinnanmuodostukselle tyypillisiä ovat ylängöt, jyrkänteet ja karstimaa. Maaperässä on luolia, vajoamia ja maanalaisia jokia mutta vain vähän pintavesiä. Jäättömyys selittyy ehkä sillä, ettei rikkonaisessa maaperässä voinut syntyä jäätikön alle muodostuvaa sulan veden kerrosta, joka voitelee jäätikön pohjaa ja mahdollistaa sen liukumisen uusille alueille. Sulaminen johtuu paksun jäämassan suunnattomasta painosta.
Myös ylängöt vaikuttivat jäätikön muotoon. Niiden vaikutuksesta muodostui jääulokkeita, jotka etenivät alaville maille.
Kasvit ja eläimet.
Wisconsin-mannerjäätikön reuna-alueilla esiintyi tundraa, jossa eli villamammutin, karibun ja myskihärän tapaista megafaunaa. Puita kasvoi tundralla hyvin vähän. Kesäisin tundran pinta suli kosteaksi maakerrokseksi, mutta syvemmällä maa pysyi jäässä ympäri vuoden. Tundran eläimet söivät ruohoa.
Jäätikön ja tundra-alueen lounaispuolella oli suuri tasanko, jolla eli biisonien, hevosten ja jättiläislaiskiaisten kaltaisia eläimiä. Kaakossa eli muun muassa sapelihammaskissoja, mastodontteja ja kameleja.
Wisconsin-kauden lopulta tunnetaan ensimmäiset kiistattomat todisteet Amerikan ensiasuttajien läsnäolosta manterella. Kiistanalaiset löydöt viittaavat kuitenkin jo huomattavasti varhaisempiin muuttoliikkeisiin.
Jääkauden loppu.
Maailmanlaajuiset jäätiköt alkoivat vetäytyä hitaasti yli vuotta sitten. Lämpenemiselle oli useita syitä. Maan akselin kallistuma muuttui ja Auringon säteilyn määrä napa-alueilla kasvoi. Ilmakehän hiilidioksidipitoisuus näyttäisi kasvaneen noin – vuotta sitten, ja keskilämpötilat nousivat runsaat 3 celsiusastetta.
Vaikutukset.
Mannerjäätikkö kulutti maa-ainesta, joka myöhemmin kerrostui muualle. Suurten tasankojen ravinteikas maaperä on muodostunut jäätiköiden sulamisvesien kuljettamasta lietteestä. Yhdysvaltain ja Kanadan suuret järvet ovat jäänteitä mannerjäätikköä reunustaneista jäätikköjärvistä. Jään vaiheittainen eteneminen synnytti moreenimuodostumia. Sulamisvesien mukana kulkeutunut maa-aines muovasi harjuja. Joillakin seuduilla eroosio on tuhonnut suurimman osan jääkauden pinnanmuodoista.
Monet Pohjois-Amerikan suuret nisäkäslajit kuolivat sukupuuttoon Wisconsin-kauden lopulla. Siihen vaikuttivat todennäköisesti sekä ilmaston ja kasvillisuuden muutokset että ihmisen liiallisesti harjoittama metsästys. Tundrat hävisivät ilmaston lämmetessä, ja tilalle syntyi ikivihreitä metsiä, joissa ruohonsyöjät eivät menestyneet. Toisaalta esimerkiksi mastodontin tiedetään viihtyneen metsissä ja syöneen varpuja ja käpyjä.