tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Allan Lahtinen

Allan Villehard Lahtinen (11. lokakuuta 1894 Alavus – 21. toukokuuta 1973) oli suomalainen jääkäriluutnantti ja työnjohtaja. Hänen vanhempansa olivat työmies Heikki Lahtinen ja Greta Tusa. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Lilly Regina Kronqvistin kanssa (kuollut) ja uudelleen vuonna 1922 Hilma Kustaava Ruotsalaisen kanssa. 
Opinnot.
Lahtinen kävi kansakoulun ja rehumestarikurssin vuonna 1925 sekä 1. Divisioonan talousaliupseerikurssin vuonna 1936.
Jääkärikausi.
Lahtinen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 21. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota.
Lahtinen saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) aliupseeriksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin joukkuealiupseeriksi Suomen sisällissotaan 3. jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, jonka mukana otti osaa taisteluihin Tampereella ja Viipurissa. 
Sisällissodan jälkeinen aika.
Sisällissodan jälkeen hän palveli edelleen 3. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muuttui ensin Savon jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja sitten Uudenmaan rykmentiksi. Hän toimi ensin koulutusaliupseerina, mutta määrättiin 15. heinäkuuta 1918 9. komppanian vääpeliksi, josta hänet siirrettiin 16. tammikuuta 1919 jälleen koulutusaliupseeriksi ja 1. huhtikuuta 1921 alkaen 3. pataljoonan kuormastovääpeliksi. Rykmentin rehuvaraston hoitajaksi hänet siirrettiin 1. syyskuuta 1928 ja l. toukokuuta 1934 alkaen rykmentin kuormastoaliupseeriksi.
Talvi- ja jatkosota.
Talvisotaan Lahtinen osallistui 1. Prikaatin A-kolonnan johtajana 2. Armeijakunnan alueella, josta hänet siirrettiin joukkueenjohtajaksi Kuormastokorjauskomppaniaan. Välirauhan ja Jatkosodassa hän toimi samassa tehtävässä.
Sotien jälkeinen aika.
Sotien jälkeen hän toimi tilapäistehtävissä 2. Divisioonassa ja vuodesta 1945 alkaen työnjohtajana Autovarikolla sekä samoissa tehtävissä Keskusvarikko 9:ssä vuosina 1945 – 1946. Hän sai Korkeimmalta oikeudelta tuomion vuonna 1947 ja rangaistuksen kärsittyään hän toimi erilaisissa rakennus-, metsä- ja maanviljelystöissä. Hänet on haudattu Helsinkiin.
Etelä-Ossetian asevoimat

Etelä-Ossetian separatistiset asevoimat koostuvat noin 2 500–3 000 sotilaasta ja mahdollisesti 15 000–16 000 henkilön reservistä.
Aseistus.
Ennen sodankäynnin puhkeamista Georgiaa vastaan elokuussa 2008 asevoimilla oli panssariaseistuksena 87 T-72 ja T-55 -taistelupanssarivaunua, 80 BMP- ja 90 BTR- sekä kuusi BRDM-miehistönkuljetusvaunua. Tykistöaseina asevoimilla oli 24 telatykkiä, kaksitoista D-30 -haupitsia, kuusi BM-21-raketinheitintä, neljä "Rapira" panssarintorjuntatykkiä ja 30 kranaatinheitintä. Ilmavoimina toimi neljä Mi-8 -helikopteria..
Operaatio Renntier

Operaatio Renntier oli toisen maailmansodan aikainen Saksan armeijan valmistelema Suomen Petsamon nikkelialueen valtaus siltä varalta, että Neuvostoliiton ja Suomen välille syntyisi selkkaus.
Päämäärä ja tausta.
Käskyn operaatio Renntierin valmisteluun antoi Adolf Hitler 13. elokuuta 1940. Samalla Pohjois-Norjassa olevia joukkoja tuli vahvistaa. Operaatio Renntier tuli suunnitella niin, että Kolosjoen kaivosalue ja muut Petsamon strategiset alueet vallattaisiin kolmen päivän sisällä toteutuskäskyn saavuttua.
Myöhemmin tehtävä täsmentyi ja Saksan XXXVI armeijakunta eli Vuoristoarmeijakunta Norja sai huhtikuussa 1941 Pohjois-Norjan puolustuksen lisäksi vastuulleen kaksi hyökkäystehtävää: nopeasti toteutettavan operaatio Renntierin ja suuremman, operaatio Platinaketun. Molemmat olivat osa operaatio Barbarossaa, Saksan 22. kesäkuuta 1941 aloittamaa hyökkäystä Neuvostoliittoon.
Operaation toteutus.
Saksalaiset pioneerit aloittivat Suomen puolella hyökkäysalueen tiedustelun siviilipukuun puetun pioneerikomppanian voimin 20. kesäkuuta ja 21. kesäkuuta välisenä yönä. Vuoristoarmeijakunta Norjan 2. vuoristodivisioona aloitti operaation siirtymällä Norjasta rajan yli 22. kesäkuuta kello 2:30 ja miehittämällä kaivosalueen sekä Pohjois-Petsamon Liinahamarin alueen. Rajan ylitys toteutettiin yhteistyössä suomalaisviranomaisten kanssa. 3. vuoristodivisioona miehitti Jäämerentien varren etelämmässä, Luostarin lähelle asti. Operaatio Renntier oli suoritettu yhdessä päivässä, seuraavaksi armeija siirtyi toteuttamaan operaatio Platinakettua.
Seppo Saves

Seppo Saves (30. syyskuuta 1940 Helsinki – 28. syyskuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen lehtivalokuvaaja. Hän toimi myös opettajana ja kriitikkona sekä oli mukana järjestötoiminnassa.
Elämä.
Saveksen ensimmäinen työpaikka valokuvaajana oli Lehtikuva Oy, jossa hän aloitti oppipoikana vuonna 1957. Sieltä hän siirtyi 1958 Uuteen Suomeen, 1961 Apuun, oli hetken Suomen Kuvalehdessä ja sen jälkeen 1963–1967 Viikkosanomissa. Finnseven-osuuskunnan toiminnan päätyttyä hän oli freelancerina kunnes 1976 palasi Uuteen Suomeen, jonka kuvatoimintoja hän johti lehden kuolemaan, vuoteen 1991 asti. Välillä hän oli 1982–1987 taiteilijaprofessorina. Uuden Suomen lakkautuksen jälkeen hän toimi jälleen freelancerina. Saveksen alkuaikojen maineikasta tuotantoa ovat 1960-luvun mustavalkoiset reportaasikuvat. Maineeseen hän nousi reportaasikuvaajana jo toimiessaan kuvaajana Avussa 1963–1964. 
Vuonna 1965 Saves perusti kuuden muun lehtikuvaajan kanssa vuosikymmenen loppuun saakka toimineen Finnseven-osuuskunnan, jolla oli yhteinen studio ja kuvatoimisto. Finnsevenin muut jäsenet olivat C. G. Hagström, Olavi Kaskisuo, Timo Kirves, Aulis Nyqvist ja Kristian Runeberg sekä vuoden verran Caj Bremer, jonka tilalle tuli Martti Brandt. Finnsevenissä Saveksen päätyöksi muodostui muotikuvaus, asiakkainaan muun muassa Friitala, Nanso, Hyvon ja Marimekko.
Saves oli päätoimittajana Valokuva-lehdessä 1985–1987 ja Lehtikuvaaja-lehdessä 1999–2004.
Saves sai Patricia Seppälän säätiön ensimmäisen kuvajournalismipalkinnon 2005. Hän piti näyttelyitä vuodesta 1962 alkaen ja julkaisi useita kuvateoksia.
Terekin kasakkajoukot

Terekin kasakkajoukot ovat Terekin kasakkojen perinnejärjestö, jonka atamaanina on Vasili Bondarev, duuman jäsen. Vladikavkazin piirin atamaani on Aleksandr Kabakov.
Taisteluiden alettua Etelä-Ossetiassa elokuussa 2008 saapui Terekin kasakkajoukkojen esikuntaan Vladikavkazissa vapaaehtoisia taistelemaan Etelä-Ossetian puolella Georgiaa vastaan. Jokaiselta taisteluihin osallistuvalta edellytettiin passia, sotilaspassia ja taistelutoimintaan osallistuvan todistusta. Pohjois-Kaukasian sotilaspiiri jakoi 500 rynnäkkökivääriä. Vapaaehtoisista muodostettiin yksi pataljoona 19. moottoroituun divisioonaan Venäjän federaation 58. yleisjoukkojen armeijan pataljoonatason taktiseen osastoon. Kasakat vastasivat joukkojen yhteyksien suojelemisesta ja muista selustatoimista. Taistelujen päätyttyä kasakat suunnittelivat kokoavansa rakennuspataljoonan jälleenrakennusta varten. 
Kasakat päättivät 2009 vaativat virallisesti Terekin kuvernementin tai oblastin uudelleenperustamista nykyisten Kabardino-Balkarian, Tšetšenian, Ingušian, Pohjois-Ossetian, Daghestanin alueille ja osalle Stavropolin piirin alueita.
Oi FM

Oi fm oli tammikuussa 2007 aloittanut Joensuun seudun paikallisradio. Oi fm:llä oli erikoisohjelmia sekä ajankohtaislähetyksiä. Lähetykset toteutettiin vapaaehtoisten voimin. Oi fm oli kansalaisradio.
Oi fm aloitti hankkeena, jota rahoittivat vuoden 2007 loppuun Euroopan unionin aluekehitysrahasto sekä Pohjois-Karjalan Maakuntaliitto. Oi fm oli osatoteuttajana Joensuun kaupungin nuorisotoimen hallinnoimassa Vyöhyke-hankkeessa. Hanke päättyi vuoden 2010 lopussa. Vuoden 2011 alusta lähtien Oi fm:n toimitus oli osa Joensuun Nuorisoverstas Ry:n toimintaa. Vuoden 2012 vaihteessa yhteistyösopimus Nuorisoverstaan kanssa päättyi, ja Oi fm jatkoi myöhemmin osana Oy Najaros Ab:n paikallisradiotoimintaa.
Oi fm oli itsenäinen kaupallinen radioasema, jonka toimiluvan omisti Oy Najaros Ab. Oy Najaros Ab:n toinen radioasema oli Iskelmä Rex (ent. Radio Rex). Oi fm:n vastaava toimittaja oli Seppo Mustonen. Oi fm:n tuottaja oli Teemu Korpinurmi (vuodet 2012–2015). Korpinurmea ennen tuottajana toimi Tuomas Partanen (2007–2011) ja Teemu Takatalo (2007). Toimilupayhtiö Oy Najaros Ab:n toimitusjohtaja ja Oi fm:n myyntipäällikkö oli Liina Matveinen.
5. tammikuuta 2015 Oi fm:n taajuudella aloitti Radio City Joensuu.
Kanavalla soitettava musiikki.
Oi fm:llä ei ollut soittolistaa. Vapaaehtoiset ohjelmatekijät ja juontajat saivat soittaa sitä musiikkia, mistä itse tykkäsivät. Ohjelmavirta koostui iltaisin erilaisista ohjelmista, joista iso osa oli musiikkiaiheisia; oli mm. kansan- tai rap-musiikin erikoisohjelmia. Oi fm:llä soi sitä musiikkia, mitä kulloinenkin juontaja päätti soittaa. Yleensä se oli ohjelmatekijän/juontajan omaa lempimusiikkia.
Oi fm:n julkaisutoiminta.
Eetteri taskumagazine.
Ilmaisjakelulehti Eetteri taskumagazine piti sisällään kolumneja, artikkeleja paikallisesti kiinnostavista aiheista, levy-, keikka-, näytelmä- ja elokuva-arvosteluja ja -esittelyjä, klubitapahtumia ja muita ajankohtaisia ajattomia asioita. Työryhmänä toimivat Oi fm:n ohjelmista tutut tekijät. Ilmeestä vastasi Joensuu Liven ilmeestäkin vastannut Petri Matveinen. Eetterin päätoimittajana toimi Tuomas Partanen.
Eetterin jakelu tapahtui Joensuun seudun ravintoloissa, liikkeissä, julkisissa tiloissa ja oppilaitoksissa. 
Oi fm käytti nimeä Eetteri aiemmin klubitoiminnassaan. Eetterin imago on samankaltainen kuin Oi fm:nkin: omintaikeinen ja monikulttuurinen indie, underground-makasiinilehti nuorille, opiskelijoille ja myös aikuisille. 
Eetteri oli kooltaan pienehkö, leveydeltään 10,5 ja korkeudeltaan 21 senttimetriä. Eetteri oli kuukausittain ilmestyvä julkaisu. Lehdessä panostettiin sisältöön ja mainospaikkojen määrä oli rajattu. Sivuja Eetterissä oli kuukausittain vaihtelevasti. Koska Eetteri on pienjulkaisu, osa kolumneista ja arvioista päätyy vain Eetterin Facebook-sivuille. 
Julkaisutoiminta päättyi vuoden 2011 lopussa.
Joensuu Live.
Radio Oi fm julkaisi vuodesta 2008 vuoden 2010 loppuun saakka Joensuu Live -nimistä menokatalogia.
Kuuntelu.
Oi fm kuului Joensuun alueella taajuudella 101,5 MHz (kaapeliverkossa 95,2 MHz). Sitä pystyi kuuntelemaan myös nettisivujen kautta.
Fenno-Skan

Fenno-Skan on kahden sähköä siirtävän merikaapelin muodostama yhteys Suomen ja Ruotsin välillä. Merikaapelit yhdistävät maiden kantaverkot suurjännitetasavirtayhteydellä (HVDC). Suomessa kaapeli alkaa Raumalta ja se laskee mereen Pyhärannan Rihtniemessä, josta se kulkee Pohjanlahden pohjaa pitkin Ruotsiin, jossa se nousee maihin Dannebossa ja jatkuu sieltä Finnböleen, jossa se kytkeytyy Ruotsin sähkömarkkina-alueeseen SE3. Ensimmäinen merikaapeliyhteys otettiin käyttöön vuonna 1989 ja toinen vuonna 2011. Merikaapeliyhteyden omistavat puoliksi kantaverkkoyhtiöt Fingrid ja Svenska kraftnät.
Fenno-Skan 1.
Fenno-Skan 1 -yhteys koostuu Rauman ja Rihtniemen välisestä 33 kilometrin pituisesta tasasähköavojohdosta sekä Rihtniemen ja Dannebon välisestä 200 kilometrin mittaisesta Pohjanlahden alittavasta merikaapelista. Merikaapeli oli valmistuessaan vuonna 1989 maailman pisin sekä siirtoteholtaan ja jännitteeltään suurin. Kummassakin päässä on muuttaja-asema, joka muuttaa vaihtosähkön tasasähköksi ja päinvastoin. Kaapelin nimellisjännite on 400 kilovolttia ja sen siirtoteho oli alun perin 500 megawattia, kunnes sitä kasvatettiin 572 MW:iin. Yhteyden rakennuttivat Imatran Voima ja Vattenfall ja sen rakentaminen maksoi aikanaan noin miljardi markkaa.
Fenno-Skan 2.
Fenno-Skan 2 on tasasähköyhteytenä toteutettu 800 megawatin ja 500 kilovoltin sähkön siirtoyhteys. Yhteys otettiin käyttöön 15. marraskuuta 2011 ja vihittiin virallisesti 25. tammikuuta 2012. Siirtoyhteys lisäsi Suomen ja Ruotsin välistä siirtokapasiteettia 40 prosenttia. Kaapelin kokonaispituus on noin 300 kilometriä, josta merikaapelin osuus on noin 200 kilometriä. Siirtoyhteyden rakentaminen maksoi yhteensä noin 315 miljoonaa euroa ja sen rakennuttivat ja omistavat kantaverkkoyhtiöt Fingrid ja Svenska Kraftnät. Ruotsin ABB vastasi tasasähkösiirtoyhteyden suuntaaja-aseman kokonaisurakoinnista.
Fenno-Skan 2 -yhteys vioittui melkein heti käyttöönottonsa jälkeen (17.2.2012) useaksi kuukaudeksi laivan ankkurin vaurioitettua kaapelia. Ankkurointivirhe aiheutti noin 80 miljoonan euron laskennalliset tappiot, kun halpaa sähköä ei voitu siirtää Ruotsista ja Norjasta Suomeen, vaikka kysyntää olisi ollut.
Fenno-Skan 3.
Fenno-Skan 3 -yhteyden suunnittelu aloitettiin vuonna 2025 ja yhteyden pitäisi valmistua vuoteen 2038 mennessä. Uuden yhteyden suunniteltu kapasiteetti on noin 800 MW. Fenno-Skan 1 -yhteys on suunniteltu korvattavan uudella yhteydellä.
Pythias (Aristoteles)

Pythias (; noin 362–335 eaa.) oli Atarneuksen tyranni Hermiaan adoptiotytär ja Aristoteleen ensimmäinen vaimo. Pythias kuoli Ateenassa jo ennen Aristotelesta. Tämä tiedetään Aristoteleen testamentista, joka esittää hänen toiveekseen, että hänen vaimonsa luut haudattaisiin yhdessä hänen kanssaan.
Aristoteleella ja Pythiaalla oli tytär, jonka nimi oli myös Pythias (300-luvun loppupuoli eaa.). Tämä Pythias oli naimisissa kolmesti. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Nikanor, joka oli Aristoteleen sisaren Arimnesten poika. Aristoteleen testamentin mukaan Nikanorin tuli hoitaa perheen asioita kunnes hänen poikansa Nikomakhos tuli täysi-ikäiseksi. Pythiaan toinen puoliso oli Prokles Spartalainen, ja kolmas puoliso lääkäri Metrodoros. Hänen kerrotaan myös kuolleen ennen isäänsä.
Morganin piirikunta (Ohio)

Morganin piirikunta () on piirikunta Ohiossa, Yhdysvalloissa. Se on nimetty Yhdysvaltain vapaussodassa taistelleen upseeri Daniel Morganin mukaan. Piirikunnan hallinnollinen keskus ja suurin kylä on McConnelsville.
Maantiede.
Morganin naapuripiirikuntia ovat Muskingum pohjoisessa, Noble koillisessa, Washington kaakossa, Athens lounaassa ja Perry lännessä.
Väestö.
Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 70 400 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin, joita on 93,1%, mustiin (3,0%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,4%) ja aasialaisiin (0,2%).
Kotitalouden mediaanitulo on 35 855 dollaria ja köyhyysrajan alapuolella oli 19,5% väestöstä 2007–2011 välisenä aikana.
Luettelo Suomessa rauhoitetuista kasvilajeista

Suomessa voimassa olevan luonnonsuojeluasetuksen (160/1997) liitteiden 3 a, b ja c mukaan seuraavat luettelon kasvilajit ovat rauhoitettuja koko maassa tai alueellisesti. Luettelon viimeisin päivitys on tullut voimaan 28.6.2021. Tällöin kaitakämmekkä tuli rauhoitetuksi myös Pohjois-Suomessa.
Putkilokasvit.
Luettelon lajit on mainittu luonnonsuojeluasetuksen mukaan. Tarkempi luettelo Suomen Lajitietokeskuksen sivustolla:
Pohjois-Pohjanmaan ja Kainuun maakuntien eteläpuolella on rauhoitettu myös seuraavat putkilokasvilajit:
Vain Pohjois-Pohjanmaan, Kainuun ja Lapin maakunnissa on rauhoitettu myös seuraavat putkilokasvilajit:
Sammalet.
Rauhoitettuja ovat myös seuraavat sammallajit:
Ahvenanmaa.
Ahvenanmaalla on omat rauhoitussäännöksensä, joista päättää maakuntahallitus. Ahvenanmaan maakuntahallituksen rauhoitettujen lajien luettelo sisältää 61 putkilokasvilajia, neljä sammalta ja yhden jäkälän, raidankeuhkojäkälän ("Lobaria pulmonaria"). Osittain rauhoitettuja kasveja ovat seljakämmekkä ("Dactylorhiza sambucina") ja tyrni ("Hippophaë rhamnoides"). Seljakämmekän ylöskaivaminen ilman erillislupaa on kielletty, samoin tyrnin marjojen poimiminen niin, että pensaan oksat vahingoittuvat.
Enok Rytkönen

Enok Aron Rytkönen (5. maaliskuuta 1874 Kontiolahti – 1. kesäkuuta 1960 Hämeenlinna) oli suomalainen kirjakauppias, harrastajavalokuvaaja ja lasten kuvakirjojen tekijä ja kääntäjä. Hän toimi myös valokuvaajana.
Elämäkerta.
Rytkösen vanhemmat olivat Sippolan kirkkoherrana toiminut Aron Johan Rytkönen ja Natalia Vilhelmina, o.s. Europaeus. Hän kävi oppikoulua ensin Joensuun lyseossa ja vuodesta 1885 Hämeenlinnan normaalilyseossa. Vuonna 1889 Rytkönen siirtyi kirjakauppa-apulaiseksi "Clouberg &amp; Co:n" kirjakauppaan Viipuriin. Hän osti vuonna 1900 Hämeenlinnan kirjakaupan jota hän sitten piti 60 vuotta aina kuolemaansa saakka.
Rytkönen oli innokas valokuvaaja ja hän tallensi kuviinsa ihmisiä ja maisemia Hämeenlinnan seudulta 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Hän toimi myös lehtikuvaajana Hämeenlinnassa 1920- ja 1930-luvuilla ja hänen uutiskuviaan julkaistiin Suomen Kuvalehdessä. Rytkönen myi kirjakaupassaan myös valokuvaustarvikkeita.
Rytkönen kirjoitti erityisesti 1800- ja 1900-luvun vaihteessa runotekstejä moniin lapsille tarkoitettuihin kuvakirjoihin. Hän laati runoja ja kronikoita myös erilaisiin juhlatilaisuuksiin kuten syntymäpäiville, häihin ja hautajaisiin. 
Rytkönen oli perustamassa 1903 Suomen Kirjakauppiasyhdistystä ja oli sen johtokunnan jäsen 54 vuoden ajan joista puheenjohtajana 22 vuotta. Hän kuului myös 23 vuoden ajan Hämeenlinnan kaupunginvaltuustoon ja oli Suomen Paperikauppiasliiton johtokunnan jäsen. Rytkönen oli mukana suojeluskunnassa ja hän osallistui vielä syksyllä 1939 65-vuotiaana vapaaehtoisena Kannaksen linnoitustöihin. Rytkönen tunnettiin myös urheilijana - hän harrasti erityisesti hiihtoa ja uintia.
Enok Rytkönen oli naimisissa Elin (Ella) Leontine Wendelinin kanssa. He saivat yhteensä yhdeksän lasta joista seitsemän selvisi aikuisikään. Vanhin lapsista oli everstiluutnanatti Ilmari Rytkönen.
Enok Rytkönen kuoli 1. kesäkuuta 1960 sairauskohtaukseen ollessaan uintimatkalla Vanajavedellä.
Unatitsa

Unatitsa () on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Ahokylän kunnassa Venäjällä sekä entinen luterilainen seurakunta Inkerissä. Se sijaitsee Länsi-Inkerin ylängöllä 9 kilometriä Ahokylästä pohjoiseen. Kylässä on kaksi asukasta (vuonna 2010).
Kaprion läänin Ratsinan pogostassa sijainnut Unatitsan luterilainen seurakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1648. Venäjän vallattua Inkerin 1700-luvun alussa se liitettiin Moloskovitsan seurakuntaan.
Uusi-Puura

Uusi-Puura () on kylä Leningradin alueen Lomonosovin piirissä Venäjällä sekä entinen luterilainen seurakunta Inkerissä. Seurakunta tunnetaan myös nimellä Novabura.
Uuden-Puuran eli Novaburan seurakunta perustettiin Kaprion läänin Saamostin pogostaan ennen vuotta 1640. Vuoteen 1644 saakka sillä oli yhteinen kirkkoherra Hevaan kanssa. 1750-luvun puolivälissä luterilainen kirkko siirrettiin Serepetan kylään, josta seurakunta sai uuden nimensä.
1800-luvun puolivälissä kylän asukkaat olivat ortodoksisia inkerikkoja. 1900-luvun alussa se mainitaan suomalais-venäläisenä sekakylänä.
Klopitsa

Klopitsa () on kylä Leningradin alueen Lomonosovin piirin Lopuhkinan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Länsi-Inkerin ylängön pohjoisreunalla 15 kilometriä Lopuhkinasta länteen. Kylässä on 774 asukasta (vuonna 2010).
Kaprion läänin Kargalin itäiseen pogostaan perustettu Klopitsan luterilainen seurakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1628. Seurakunnan kirkko ja pappila sijaitsivat samannimisessä kylässä. 1700-luvun alussa Klopitsan seurakunta liitettiin Kaprioon.
1700-luvulla Klopitsa kuului Vornaisin hoviin, jonka Pietari I lahjoitti Pietarin kaupungin ylikomissaarille ja Siperian kuvernöörille Aleksandr Tšerkasskille. Hänen tyttärensä Varvara Šeremeteva rakennutti Klopitsaan vuonna 1755 puisen ortodoksikirkon, joka vuonna 1879 korvattiin uudella Kristuksen käsittä tehdylle ikonille omistetulla kivikirkolla. 1800-luvun lopulla ortodoksiseurakuntaan kuuluivat Klopitsan, Vornaisin ja Kerpovitsan inkeroiskylät sekä kaikkein itäisin vatjalaisten asuttama kylä Kostlova. Lisäksi se käsitti Jyrjövän, Klarovitsan, Martisin, Pankkalan, Petrovitsan, Zakernovon sekä Hatapusan paperitehtaan kylät, joissa asui tänne muualta siirrettyjä venäläisiä. Klopitsaa ja Vornaisia lukuun ottamatta kylät tuhoutuivat toisen maailmansodan aikana.
Sodan jälkeen Klopitsaan perustettiin turkiseläinten kasvatukseen erikoistunut sovhoosi, jonka toimintaa jatkaa AOZT Severnaja Pušnina. Kylässä on muutama kauppa, kirjasto, ensiapuasema, lastentarha, keskikoulu ja lasten musiikkikoulu.
Entisen Petrovitsan kylän luona on valtava siirtolohkare, joka mainitaan jo vuonna 1499/1500 Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa. Tarinan mukaan sitä harkittiin Pietari I:n ratsastajapatsaan jalustaksi, mutta ajatuksesta luovuttiin sen suuren koon takia.
Leningradin alueella on myös toinen kylä, jonka suomalainen nimi on Klopitsa eli Lopitsa. Se sijaitsee Volossovan piirissä.
Azlag Jarga

Johan Emil Pyttynen, kirjailijanimi Azlag Jarga (24. toukokuuta 1891 Kittilä – 8. kesäkuuta 1960 Rovaniemi) oli suomalainen kirjailija.
Pyttynen siirtyi ensimmäisen maailmansodan alettua 1914 Ruotsin Kiirunaan, jossa hän työskenteli kaivoksen kirvesmiehenä. Suomeen palattuaan hän työskenteli muun muassa asioitsijana ja perusti vuonna 1946 Rovaniemelle asianajotoimiston kansanedustaja Vilho Väyrysen kanssa.
J. T. Walsh

James Thomas Patrick Walsh (28. syyskuuta 1943 – 27. helmikuuta 1998 San Francisco, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Walsh syntyi San Franciscossa. Hänellä oli sisarukset Christopher, Patricia ja Mary. Ennen näyttelijänuraansa Walsh työskenteli muun muassa sosiaalityöntekijänä, tietosanakirjamyyjänä, opettajana, reportterina ja baarimikkona Manhattanilla. Hän opiskeli Irlannissa ja esiintyi monissa näytelmissä tuona aikana. Vuodesta 1974 hän toimi ohjaajana Off Broadwaylla. Elokuvassa hänet nähtiinkin vasta vuonna 1983, kun hänellä oli pieni rooli "Eddy Macon’s Runissa". Tämän jälkeen hän esiintyi yli viidessäkymmenessä elokuvassa. Hänen alaansa olivat konnan roolit, yleensä sivuosassa. Walsh näytteli Kurt Russellin kanssa kolmessa elokuvassa: "Tequila Sunrise – vaarallinen sekoitus", "Ratkaisun hetket" ja "Sieppaus erämaassa". Walsh näytteli myös muun muassa elokuvissa "Hyvää huomenta, Vietnam", "Hoffa", "Lähellä kuolemaa", "Päämies" ja "Neuvottelija".
Walsh kuoli yllättäen sydänkohtaukseen vain 54-vuotiaana lomalla ollessaan. Monet elokuvat, joissa hän esiintyi ja jotka olivat vielä jälkituotannossa, omistettiin hänen muistolleen. Lisäksi Jack Nicholson omisti Oscar-voittonsa hänen muistolleen saatuaan palkinnon "Elämä on ihanaa" -elokuvasta. Ennen kuolemaansa hän toivoi saavansa enemmän ei-konna-rooleja, kuten Gene Hackmankin oli saanut.
Nikomakhos (Aristoteleen poika)

Nikomakhos (, ; n. 325 eaa.) oli Aristoteleen poika. Hänen äitinsä oli joko Pythias tai Herpyllis, joka oli Aristoteleen rakastajatar Pythiaan kuoleman jälkeen.
"Sudan" mukaan Nikomakhos oli kotoisin Stageirasta, isänsä tavoin filosofi, sekä Theofrastoksen oppilas ja "eromenos" eli poikarakastettu. Hänet oli nimetty Aristoteleen isän Nikomakhoksen mukaan. Aristoteleen testamentti määräsi Nikomakhoksen Aristoteleen ottopojan Nikanorin hoitoon. 
Nikomakhos on mahdollisesti kirjoittanut kommentaarin isänsä fysiikan luennoista. Tutkijat ovat ajatelleet, että Aristoteleen etiikan luennoista tehty kokoelma "Nikomakhoksen etiikka" olisi nimettu Nikomakhoksen mukaan. Useat antiikin aikaiset toimittajat ovat saattaneet sulauttaa Aristoteleen eettiset teokset yhteen Nikomakhoksen niistä tekemien kommentaarien kanssa.
Antiikin ajan lähteiden mukaan Nikomakhos kuoli taistelussa ollessaan vielä nuori.
Nikomakhos

Nikomakhos () tai Nicomachus (lat.) oli antiikin aikainen nimi, joka voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Rikkikärpässieni

Rikkikärpässieni ("Amanita franchetii") on puolipallon muotoinen, vaaleanharmaa kärpässienilaji. Sen lakista erottuu pieniä suojusjätteitä. Sienellä on vaaleat heltat. Jalka on pullistunut, rikinkeltainen. Sieni kasvaa kalkkimailla tammen ja pyökin seurassa. Suomessa ainoat tunnetut esiintymät ovat Turun Ruissalossa.
Dan Hacker

Dan Hacker (s. 14. tammikuuta 1982 El Centro, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka siirtyi kaudeksi 2009–2010 Saksan kakkosliigan Schwenninger Wild Wingsiin.
Pelattuaan neljä vuotta kiekkoa Nebraska-Omahan yliopistossa Hacker aloitti ammattilaisuransa ECHL:n Idaho Steelheadsissa kaudella 2005–2006. Steelheadsista hänet nostettiin keväällä 2006 AHL:n pudotuspeleihin Iowa Starsin joukkueeseen, jossa hän jatkoi koko seuraavan kauden.
Syksyllä 2007 Hacker tuli koeajalle SM-liigan SaiPaan ja saikin sopimuksen koko kaudeksi. SaiPasta Hacker siirtyi seuraavaksi kaudeksi Ilvekseen, mutta Ilveksen ulkomaalaiskiintiön täytyttyä Matt Nickersonin kanssa tehdyn sopimuksen myötä Hacker siirtyi jo lokakuussa 2008 HIFK:hon. HIFK:ssa Hacker pelasi kauden loppuun. Seuraavaksi kaudeksi hän teki sopimuksen Saksan kakkosliigan Schwenninger Wild Wingsin kanssa.
Hackeria on luonnehdittu hyväksi kahden suunnan keskushyökkääjäksi, joka pystyy pelaamaan myös laitahyökkääjänä. Häntä on kehuttu myös yritteliäisyydestä ja hyvästä taisteluhengestä sekä nopeasta luistelusta. Hacker ei kuitenkaan ole kiekollisena erityisen taitava.
Ensimmäinen makkabilaiskirja

Ensimmäinen makkabilaiskirja (myös "Ensimmäinen makkabealaiskirja", ) on deuterokanonisiin kirjoihin eli Vanhan testamentin apokryfikirjoihin kuuluva kirja, joka on mukana Septuagintassa sekä katolisessa ja ortodoksisessa Raamatussa. Se ei kuulu juutalaiseen Raamattuun Tanakiin eikä varsinaiseen protestanttisten Raamattujen kaanoniin.
Kirja on kirjoitettu hasmonealaisdynastian aikana 104–63 eaa. ja säilynyt vain kreikankielisenä. Vaikka yhtään alkuperäistekstin jäljennöstä ei ole säilynyt, niin Septuagintassa mukana olevan tekstin sanonnoista on voitu päätellä, että alkuperäinen teos oli kirjoitettu hepreaksi. Kirja on käytössä katolisessa ja ortodoksisessa kirkossa. Protestanttiset kirkot ja juutalaiset pitävät sitä historiallisesti luotettavana ja hyödyllisenä, mutta eivät osana varsinaisia pyhiä kirjoituksia.
Sisältö.
Kirjan tapahtumat sijoittuvat Seleukidien hallitsemaan Juudeaan, Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen. Siinä kerrotaan kuinka Antiokhos IV Epifanes yritti tukahduttaa juutalaisen uskonnonharjoituksen, minkä seurauksena ylipappi Mattatias aloitti Makkabilaiskapinan. Kirjassa Mattatiaksen pojat Juudas Makkabi, Simon Makkabi ja tämän poika Johannes Hyrkanos ovat tärkeitä henkilöitä.
Antiokos kieltää ympärileikkauksen ja juutalaisten pyhien tekstien omistamisen kuolemanrangaistuksen uhalla. Myös sapatti ja uhraaminen temppelissä ovat kiellettyjä. Vuonna 165 eaa. temppeli valloitetaan ja vihitään uudelleen käyttöön, jonka kunniaksi Juudas aloittaa Hanukka-juhlan viettämisen. Hän pyrkii myös liittoutumaan Rooman tasavallan kanssa.
Kirjoitettu kieli

Kirjoitettu kieli on kirjoituksen eli erityisten symbolien avulla ilmaistu kieli. Toisin kuin puhuttu kieli, kirjoitettu kieli ei ole sidoksissa aikaan eikä paikkaan, vaan se voi säilyä periaatteessa ikuisesti. Siksi kirjoitettua kieltä on käytetty hallinnon kielenä ja se on edustanut puhuttuun kieleen nähden laaja-alaisempaa ja arvostetumpaa kielimuotoa. Monissa kielissä kirjoitettua kieltä merkitsevä sana tarkoittaa myös kieliyhteisön yhteistä, virallista yleiskieltä, kuten suomen "kirjakieli" ja saksan "Schriftsprache".
Kirjoitetun ja puhutun kielen suhde.
Kirjoitettu kieli ei ole vain puhuttua kieltä, joka on jäljennetty kirjoitetuksi, vaan se muodostaa kokonaan eri järjestelmän. Kirjoitetulla kielellä on esimerkiksi muoto, jollaista puhutulla kielellä ei ole: se on lineaarinen esitys, ja siinä voi olla rivejä, rivinvälejä, otsikoita, kappaleita ja jaksoja. Kirjoitettua kieltä ohjaa monesti myös oikeinkirjoitus, joka ei koske puhuttua kieltä.
Godokoro

Godokoro oli shōgunin gon opettaja ja gota käsittelevän valtion viraston johtaja Edo-kauden Japanissa. Godokoron virka ja virasto olivat toiminnassa vuodesta 1603 aina Meiji-restauraatioon asti. Godokoro oli korkein mahdollinen asema, jonka gon pelaaja voi saavuttaa. Go viraston ja Godokoron viran perusti Tokugawa Ieyasu. Ensimmäinen Godokoro oli Honinbo Sansa. Godokoroksi pyrkivällä miehellä piti olla hallussaan maan parhaan pelaajan titteli; Meijin.
Godokoro myönsi gon pelaajien "ylennykset" pelaajien luokittelujärjestelmässä, sovitteli neljän gon koulukunnan välisiä kiistoja ja toimi shōgunin henkilökohtaisena gon opettajana. Tämän lisäksi hänellä oli myös monia muita tehtäviä. Godokoron virka oli elinikäinen, sillä virkaa tekevä Godokoro ei saanut osallistua peleihin, joissa hän olisi voinut hävitä Godokoron tai Meijin tittelinsä.
Ortodoksinen kansankokous

Ortodoksinen kansankokous () (lyh. ΛΑΟΣ, "LAOS") on kreikkalainen oikeistolainen puolue. Se on perustettu vuonna 2000, ja sen perustaja ja johtaja on Giórgos Karatzaféris. Puolueen nimi ja lyhenne muodostavat sanaleikin, sillä sana "laós" (λαός) tarkoittaa kreikaksi ”kansaa”.
Puolueella oli edustajia Kreikan parlamentissa vuosina 2007–2012 ja Euroopan parlamentissa vuosina 2004–2014. Puolue ei ole osallistunut Kreikan parlamenttivaaleihin tammikuun 2015 vaalien jälkeen. Se ei ole saanut paikkoja Euroopan parlamenttiin vuoden 2019 europarlamenttivaalien jälkeen.
Historia.
Karatzaféris perusti LAOS-puolueen vuonna 2000 pian sen jälkeen kun hänet oli erotettu Uusi demokratia -puolueesta. Vuoden 2004 vaaleissa puolue sai 2,2 prosenttia äänistä eikä ylittänyt 3 prosentin äänikynnystä, ja ei siten saanut yhtään paikkaa. Saman vuoden europarlamenttivaaleissa puolue sai 4,12 prosenttia äänistä ja yhden paikan. Europarlamentissa puolue kuului EFDD-ryhmään. Vuoden 2007 vaaleissa puolue sai 3,79 prosenttia äänistä ja 10 parlamenttipaikkaa.
Puolue otettiin marraskuussa 2011 mukaan Loukás Papadímoksen koalitiohallitukseen, joka muodostettiin Kreikan velkakriisin ratkaisemiseksi. Helmikuussa 2012 puolueen ministerit kuitenkin erosivat hallituksesta vastustaessaan tuolloin julkistettua säästöpakettia.
Vuonna 2012 puolue hävisi sekä toukokuun ennenaikaiset parlamenttivaalit että kesäkuun uusintavaalit, eikä saanut kummissakaan vaaleissa edustajiaan parlamenttiin. Puolue osallistui parlamenttivaaleihin viimeisen kerran tammikuun 2015 vaaleissa, joissa se sai 1,03 % kannatuksen ja jäi äänikynnyksen alapuolelle. Europarlamenttivaaleihin se on osallistunut viimeksi 2014 ja 2019 saamatta kummallakaan kerralla edustajia läpi.
Politiikka.
LAOS:in poliittista linjaa on luonnehdittu lähinnä populistiseksi ja nationalistiseksi. Se tukeutuu nimensäkin mukaisesti vahvasti ortodoksiseen kirkkoon, ja sitä on nimitetty ajoittain jopa äärioikeistolaiseksi.
Karatzaféris itse on pitänyt oikeisto- ja vasemmistojakoa merkityksettömänä kylmän sodan jälkeisessä maailmassa, ja katsonut jakolinjan olevan ennemmin globalisaation puolesta tai sitä vastaan. Hän on kuvannut puolueen linjaa ”diktatuuria edeltävän ajan oikeistolaiseksi”, vasemmiston ja oikeiston yhteensulaumaksi ja ”populaariliberalismiksi”. Karatzaféris sanoo tukevansa isänmaallisuutta ja sosiaalista solidaarisuutta. Hän on myös pyrkinyt eroon oikeistolaisen maineesta sanomalla pitävänsä Che Guevaran ja Fidel Castron kuvia toimistossaan ”symboleina amerikkalaisia vastaan”. Alkuaikoina puoluetta pidettiin nationalistisena ortodoksipuolueena, josta Karatzaféris on sittemmin sanoutunut irti kutsuen nationalismia ”myrkyksi” ja olevansa vain isänmaallinen.
Vaalitulokset.
Puolueen tulokset vaaleissa ovat:
Moon Cakes

Moon Cakes on vuonna 1990 perustettu suomalainen rockmusiikkia tekevä yhtye. Alun perin sen nimi oli Moon. 
Yhtyeen jäsenistä Sakari Pesola on aikaisemmin soittanut Kolmas Nainen -yhtyeessä ja Kirka Sainio on puolestaan ollut mukana yhtyeissä Airdash ja LAB. Pesola tuli mukaan syksyllä 1994 korvaamaan tuottaja-kitaristi Mikko Karmilan.
"Helsingin Sanomien" Ilkka Mattila kirjoitti joulukuussa 1994 yhtyeen olleen perustamisestaan lähtien iso ja persoonallinen lupaus, joka jakaa mielipiteitä. Hänestä yhtyeen sointi oli omaperäinen ja Aino Roivaisen kirjoittamat kappaleet kiinnostavan epärockmaisia.
Moon Cakesilta tuli uutta musiikkia keväällä 2011, single maaliskuussa ja albumi myöhemmin keväällä.
Iida Yrjö-Koskinen

Iida Maria Fredrika Yrjö-Koskinen (o.s. Petander, 12. kesäkuuta 1857 Kuopion maalaiskunta – 18. maaliskuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen vapaaherratar, opettaja, toimittaja ja suomalaisen puolueen ja kokoomuksen kansanedustaja.
Iida Yrjö-Koskisen vanhemmat olivat tilanomistaja August Probus Petander ja Lovisa Fredrika Malmberg. Hän pääsi tyttökoulusta 1872 ja valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista 1879. Iida Yrjö-Koskinen toimi opettajana Hämeenlinnan suomalaisessa tyttökoulussa 1879–1886 ja Tampereen talouskoulussa ja suomalaisessa yhteiskoulussa 1900–1916. Myöhemmin hän oli toimittajana Koti ja yhteiskunta ja Suomen Nainen -lehdissä vuosina 1916–1930.
Iida Yrjö-Koskinen oli suomalaisen puolueen kansanedustajana 1909–1914 ja 1917–1918 sekä kokoomuksen kansanedustajana 1918–1919. Hän edusti Turun läänin eteläistä vaalipiiriä ja tuli alun perin eduskuntaan varasijalta edustaja Aleksi Kävyn tilalle 19. lokakuuta 1909. Yrjö-Koskinen oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen ja presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentinvaaleissa.
Iida Yrjö-Koskinen oli naimisissa vuosina 1884–1916 rehtori ja kansanedustaja Eino Sakari Yrjö-Koskisen kanssa.
Andrei Fjodorov

Andrei Vladimirovitš Fjodorov [ˈfʲoːdərəf] (, s. 30. toukokuuta 1955 Moskova) on venäläinen poliitikko, joka toimi Venäjän neuvostotasavallan varaulkoasiainministerinä 1990-1991. Fjodorov tuntee Suomen hyvin ja puhuu suomen kieltä, sillä hän asui ja kävi koulua Helsingissä 1960- ja 1970-luvuilla, jolloin hänen isänsä Vladimir Fjodorov työskenteli Neuvostoliiton Suomen-suurlähetystössä. Fjodorovin suhteet Venäjän presidentti Boris Jeltsinin hallintoon katkesivat, kun hän vuonna 1991 nimitettynä varapresidentin Aleksandr Rutskoin neuvonantajana osallistui Venäjän vallankaappausyritykseen 1993.
Nykyisin Fjodorov toimii politiikan analyytikkona ja suuryritysten neuvonantajana. Hän on kommentoinut myös Suomessa käytävää keskustelua jäsenyydestä Natossa. "Argumenty i fakty" -lehden kolumnissa elokuussa 2007 Fjodorov kertoi, että Venäjän hallitus laski vuoden 1992 alussa hinnan (15 miljardia dollaria), jolla luovutettu Karjala voitaisiin myydä Suomelle. Myymistä pidettiin kuitenkin vaarallisena ennakkotapauksena ja ajatus haudattiin nopeasti.
Robert Robinson

Robert Robinson (13. syyskuuta 1886 Rufford – 8. helmikuuta 1975 Great Missenden) oli brittiläinen kemisti. Hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1947 antosyaanien ja alkaloidien tutkimisesta. Robinson toimi vuodesta 1930 Oxfordin yliopistossa kemian professorina ja myöhemmin tutkijana Magdalen Collegessa.
Robinson syntetisoi vuonna 1917 kokaiinin esiasteen tropinonin. Tämä ei ollut pelkästään suuri askel alkaloidien kemian tutkimuksessa, vaan osoitti myös, että tandemreaktio käy bisyklisten molekyylien valmistamiseen niin sanotulla one-pot -synteesillä.
Robinson toimi vuosina 1945–1950 Royal Societyn puheenjohtajana.
Lauri Yrjö-Koskinen

Lauri Almos Yrjö-Koskinen (sukunimi vuoteen 1882 Forsman, 2. maaliskuuta 1867 Helsinki – 30. huhtikuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen vapaaherra ja tilanomistaja sekä suomalaisen puolueen kansanedustaja.
Lauri Yrjö-Koskisen vanhemmat olivat senaattori Georg Zacharias (Yrjö Sakari) Forsman ja Sofia Fransiska Friberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1884 ja valmistui maanmittariksi 1888 ja filosofian kandidaatiksi 1890. Yrjö-Koskinen oli maanmittarina vuosina 1886–1902 ja vuodesta 1895 lähtien tilanomistajana Lopella. Hän toimi Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiirin valistusohjaajana vuodesta 1927. Hän kannatti konekiväärien lisäämistä maaseudun suojeluskunnissa. 
Yrjö-Koskinen oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1894, 1897 ja 1904–1905. Hän oli suomalaisen puolueen kansanedustajana 1911–1914 edustaen Hämeen läänin eteläistä vaalipiiriä.
Yrjö-Koskinen oli naimisissa vuodesta 1897 Fanny Ossia von Schönemanin kanssa.
Eija Ahlberg

Eija Marjut Ahlberg (o.s. Kare, s. 1959) on entinen VR-Yhtymän eläköitynyt myyntipäällikkö. Hän teki vuosina 1985–2013 sivutyönään Suomen rautatieasemilla ja henkilöjunissa kuultavia kuulutuksia, joita kuuli päivittäin erään laskelman mukaan kymmenettuhannet ihmiset. Häntä luonnehdittiin jopa ”VR:n viralliseksi ääneksi”.
Kuuluttajatehtäviin.
Ahlbergin edeltäjänä kuulutustehtävissä toimi Sirkka-Liisa Aro, jolla oli hyvin selkeä artikulaatio. Ahlbergia pyydettiin ensin tehtäväänsä kielitaidon perusteella, koska kuulutukset oli tehtävä suomeksi, ruotsiksi sekä englanniksi – erikoistapauksissa alkuaikoina joskus jopa saksaksi. Idänliikenteessä käytettäviä venäjänkielisiä kuulutuksia Ahlberg ei tehnyt.
Helsingin junissa ja Helsingin rautatieasemalla tehtyjen testien jälkeen Ahlbergin ääni todettiin tehtävään sopivaksi. Yleisesti tehtäviin haluttiin naisen ääntä, joka koetaan äidillisenä ja turvallisena sekä uskottavana niin lentoyhtiöissä kuin rautateilläkin. Tosin Ahlberg on kertonut saaneensa myös kritiikkiä Helsingin metron silloiselta kuuluttajalta Carla Rindelliltä "Hufvudstadsbladetissa".
VR alkoi hakea uutta kuuluttajaa vuonna 2013, kun Ahlberg ei enää työskennellyt yhtiön palveluksessa. Uudeksi kuuluttajaksi VR:n juniin valittiin vuonna 2014 Reidar Wasenius ja Liikenneviraston ylläpitämille rautatieasemille Eva Lönnblad.
Henkilökuva.
Eija Ahlbergista tiedetään muutoin julkisuudessa varsin vähän. 1990-luvun lopulta ainakin vuoteen 2007 hän on toiminut suomalaisen VR-Yhtymän kansainvälisen markkinoinnin myyntipäällikkönä ja hän on työskennellyt VR:n ja sen edeltäjän, Valtionrautateiden, palveluksessa vuodesta 1979 lähtien. Työtehtäviensä myötä hän on perehtynyt myös japanin kieleen ja tapakulttuuriin. Ahlberg tuli julkisuudessa uudestaan esiin toukokuun loppupuolella 2018. Silloin hän on kouluttautunut uusiin työtehtäviin asiakaspalvelussa VR:n ajan jälkeen. Ahlberg työllistyi yksityisen työnvälityksen kautta. Eija Ahlberg kertoo törmänneensä usein stereotypioihin.
Aimo Ajo

Aimo Olavi Ajo (12. kesäkuuta 1932 Lavansaari – 8. lokakuuta 2005) oli suomalainen pastori ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1972–1991.
Elämä.
Aimo Ajon vanhemmat olivat Mäntsälässä syntynyt merivartija Lauri Elias Ajo (1908-1939) ja Laina Maria Ryöppönen (1902-1963). Hänen isänsä palveli Lavansaaren merivartioasemalla ja sai surmansa talvisodan ensimmäisenä päivänä. Ajo evakuoitiin saarelta äitinsä ja kuukauden ikäisen pikkusiskonsa kanssa lokakuussa 1939 juuri ennen sodan alkua.
Ajo kirjoitti ylioppilaaksi Kallion yhteiskoulusta 1953 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1956. Suoritettuaan teologian kandidaatin tutkinnon hänet vihittiin papiksi 1962. Ajo toimi apupappina Malmin seurakunnassa 1962–1964 ja Rovalan Setlementin toiminnanjohtajana Rovaniemellä 1964–1995. Vuonna 1986 hän sai rovastin arvonimen.
Ajo valittiin eduskuntaan vuonna 1972. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1978, 1982 ja 1988 presidentinvaaleissa. Ajo oli myös Rovaniemen kaupunginvaltuuston jäsen.
Perhe.
Aimo Ajon puoliso oli Leila Hänninen, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1956. Heillä oli kaksi lasta. Heidän poikansa on pappi ja psykoterapeutti Martti Ajo.
Orient Thai Airlines

Orient Thai Airlines () oli thaimaalainen lentoyhtiö, jonka toimipaikka oli Bangkok. Yhtiö lensi ulkomaan ja kotimaan tilaus- ja reittilentoja kotikenttänään Suvarnabhumin kansainvälinen lentoasema. Orient Thailla oli kokonaan omistuksessaan halpalentoyhtiö One-Two-Go, jonka lisäksi sillä on 49 prosentin osuus Kampuchea Airlines -lentoyhtiöstä. Yhtiö perustettiin vuonna 2000. Yhtiön logossa on punainen lentävä lokki. Yhtiö lopetti toimintansa vuonna 2018 finanssiongelmien vuoksi.
Laivasto.
Yhtiön laivasto vuonna 2016.
Kohteet.
Orient Thai lensi neljään ulkomaankohteeseen.
Sylvi Siltanen

Sylvi Cecilia Siltanen (o.s. Johansson, myöh. Sinervo; 22. marraskuuta 1909 Ruotsinpyhtää – 8. joulukuuta 1986 Turku) oli suomalainen kirjanpitäjä, sosialidemokraattien kansanedustaja ja Suomen ensimmäinen naispuolinen maaherra.
Siltasen vanhemmat olivat kirvesmies Johan Hjalmar Johansson ja Hilja Maria Lantta. Hän kävi kansakoulun ja suoritti Kulutusosuuskuntien Keskusliiton KK:n osuuskauppakoulun 1927. Siltanen toimi Osuusliike Warman kirjanpitäjänä Pietarsaaressa 1927–1928, Keski-Karjalan osuusliikkeen kassanhoitajana Hiitolassa 1928 sekä osuuskauppa Mäki-Matin kirjanpitäjänä Jyväskylässä 1928–1932. Hän oli Turun työväen säästöpankin säästötilienhoitajana 1938–1943, Turun asevelipiirin kirjanpitäjänä 1943–1945 ja piti omaa tilitoimistoa Turussa vuosina 1945–1958. Turun ja Porin läänin maaherrana Siltanen oli vuosina 1972–1977. Hän jäi eläkkeelle 1. helmikuuta 1977. Siltanen sai sosiaalineuvoksen arvonimen vuonna 1980.
Siltanen oli SDP:n kansanedustajana 1958–1972 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän luopui edustajapaikastaan siirtyessään Turun ja Porin läänin maaherraksi 1. huhtikuuta 1972. Siltanen toimi presidentin valitsijamiehenä vuosien 1962, 1968, 1978 ja 1982 presidentinvaaleissa ja oli myös jäsenenä Turun kaupunginvaltuustossa ja kaupunginhallituksessa. Vuosina 1959–1972 Siltanen toimi Sosialidemokraattisten Naisten Keskusliiton puheenjohtajana.
Siltanen oli naimisissa vuodesta 1932 Felix Siltasen kanssa.
R. G. Kallia

Rauno Gustaf Ilmari (R. G.) Kallia (vuoteen 1906 Hallsten, 28. kesäkuuta 1901 Helsinki – 10. lokakuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen varatuomari, Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan taloudenhoitaja ja IKL:n kansanedustaja.
Kallian vanhemmat olivat filosofian maisteri, kansanedustaja Gustaf Onni Immanuel Hallsten ja kansanedustaja Ilmi Lovisa Bergroth. Hän pääsi ylioppilaaksi 1919 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1923 sekä suoritti ylemmän oikeustutkinnon ja lakitieteen kandidaatin tutkinnon 1927. Kallia sai varatuomarin arvon 1930. Hän suoritti myös suojeluskuntaupseerin tutkinnon 1922 ja oli myöhemmin Helsingin suojeluskuntapiirin sinisen rykmentin I pataljoonan komentajan apulainen ja komentaja.
Kallia toimi asianajajana 1927–1928, elintarvikelainsäädäntökomitean sihteerinä 1927–1932 ja Helsingin kaupungin lastenvalvojana 1929–1935. Hän oli Helsingin vt. III kaupunginviskaali 1934 ja korkeimman oikeuden ylimääräinen virkamies 1933–1937. Kallia oli päätoimittajana Suomen heimo -lehdessä 1928–1929 ja IKL:n Ajan Suunta -lehdessä 1935–1939. Yliopistomaailmassa Kallia työskenteli Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan taloudenhoitajana 1935–1948 sekä sotavuosien jälkeen opintolainasäätiön kamreerina 1945–1948 ja Helsingin yliopiston rikosoikeuden ylimääräisenä opettajana 1946–1947.
Kallia oli IKL:n kansanedustajana 1939–1945 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä ja oli kunnallispolitiikassa mukana Helsingin kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen jäsenenä. Toisen maailmansodan aikana hän toimi Erillinen pataljoona 4 Osasto Vehniäisen varapäällikkönä.
Hän oli naimisissa vuodesta 1928 Helvi Margareta Sakarin kanssa.Kallian sisko oli naisjärjestöjen vaikuttaja Armi Hallstén-Kallia, joka toimi myös IKL:ssä.
Eldankajärvi

Eldankajärvi (ven: Ëлданка, "Joldanka", (Озеро Верхнее Ëлданка) (oik. Joutanki tai Joutankijärvet) ovat kaksi pientä järveä, jotka sijaitsevat Uhtualla Karjalan tasavallassa Venäjällä. Järvet kuuluvat Vienan Kemijoen vesistöön ja laskevat Keski-Kuittijärveen. Eldanka-nimi on muodostunut alkuperäisen nimen venäjäksi translitteroidun muodon suomalaisena luentana. Järven läheisyydessä sijaitsevat kuuluisat Kiskis-kukkulat. 
Järvi tuli tunnetuksi jatkosodan aikana Erkki Tiesmaan vuonna 1941 sanoittamasta laulusta ”Eldankajärven jää” (alun perin Alfred Markushin ”Ali Baba”). Neuvostoliiton hajottua sotaveteraanit ynnä muut ovat tehneet matkoja vanhoille taistelupaikoille. Pohjoisempi Joutankijärvi sijaitsee hyvin saavutettavalla paikalla Uhtualta Vuonnisiin vievän tien välittömässä läheisyydessä Keski-Kuittijärven länsipään pohjoispuolella. Eteläisempi Joutankijärvi on tiestä noin neljä kilometriä sivussa. 
Järvien lasku-uomana Keski-Kuittijärveen on Joutankijoki ().
Pauli Tuorila

Paul (Pauli) Vihtori Tuorila (21. marraskuuta 1900 Tampere – 10. syyskuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen maanviljelyskemisti, professori ja IKL:n kansanedustaja.
Elämäkerta.
Tuorilan vanhemmat olivat kauppias Viktor Tuorila ja Hilja Rosa Saari. Hän pääsi ylioppilaaksi 1918 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1922. Tuorila väitteli teknillisten tieteiden tohtoriksi Zürichissa 1926 (väitöskirja "Über die rasche und langsame Koagulation von polydispersen Systemen"). Hän suoritti vielä maatalous- ja metsätieteiden lisensiaatin ja tohtorin tutkinnot 1929 (väitöskirja vuodelta 1927 oli nimeltään "Über ortho- und perikinetische Koagulation"). Tuorila oli Maataloushallituksen kasvinviljelyskokeiden tarkastajana 1922–1923, Suomen suoviljelysyhdistysten kemistinä 1926–1930 ja Valtion maatalouskoelaitoksen professorina sekä maanviljelyskemian ja -fysiikan osastonhoitajana 1930–1950. Helsingin yliopistossa hän toimi maanviljelyskemian dosenttina 1930–1948 ja maanviljelyskemian ja -fysiikan vt. professorina 1939–1941 ja oli lisäksi Teknillisen korkeakoulun maaperäopin ylimääräisenä opettajana 1935–1950. Hän julkaisi tutkimuksia kolloidi- ja maanviljelyskemian eri osa-alueilta, kuten kalkkilannoituksesta. 
Tuorila oli IKL:n kansanedustajana 1936–1939 edustaen Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän oli myös valitsijamies vuosien 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa. Tuorila oli jäsenenä Valtion tieteellisessä keskuslautakunnassa ja toimi Suomen maataloustieteellisen seuran ja Suomen suoviljelysyhdistyksen puheenjohtajana.
Tuorila oli naimisissa vuodesta 1927 Carin Ester Cadeniuksen kanssa.
Arvi Malmivaara

Arvi Einar Malmivaara (sukunimi vuoteen 1906 Malmberg, 23. toukokuuta 1885 Kiuruvesi – 30. elokuuta 1970 Seinäjoki) oli Ylistaron kirkkoherra, lääninrovasti ja IKL:n kansanedustaja.
Malmivaaran vanhemmat olivat kirkkoherra, kansanedustaja Wilhelm Malmberg (Malmivaara) ja Karin Rajander. Hän pääsi ylioppilaaksi 1906, valmistui filosofian kandidaatiksi 1909 ja suoritti teologisen erotutkinnon ja vihittiin papiksi 1916. Kenttäpappina 1918 valkoisten joukoissa. Pastoraalitutkinnon Malmivaara suoritti vuonna 1919.
Malmivaara oli Lapuan yhteiskoulun uskonnon ja piirustuksen opettajana 1909–1919, koulun johtajana 1913–1919 ja ylimääräisenä pappina Lapualla 1916–1919. Hän toimi Kuusankosken vt. kirkkoherrana 1919–1923, kirkkoherrana 1923–1928 ja Ylistaron kirkkoherrana 1928–1958. Lapuan rovastikunnan lääninrovastina Malmivaara oli 1939–1958.
Malmivaara oli IKL:n kansanedustajana 1935–1939 edustaen Vaasan läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän tuli eduskuntaan edustaja Martti Rantasen tilalle 2. syyskuuta 1935. Presidentin valitsijamiehenä Malmivaara toimi vuosien 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa ja oli mukana kunnallispolitiikassa Ylistaron kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Malmivaara oli jäsenenä Lapuan liikkeen valtuuskunnassa ja hän oli myös kirkolliskokouksen jäsen.
Malmivaara on maalannut Valkealan Tuohikotin kirkon alttaritaulun "Jeesus Getsemanessa" ja Kitinojan kirkon ensimmäisen alttaritaulun
Malmivaara oli naimisissa vuosina 1909–1936 Ruusa Emilia Sarparannan kanssa. Jäätyään leskeksi hän meni naimisiin 1937 Agnes Charlotta Isakssonin kanssa.