tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kari Heiskanen

Kari Olavi Heiskanen (s. 16. maaliskuuta 1955 Hämeenlinna) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja käsikirjoittaja.
Ura.
Heiskanen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1975 ja Suomen teatterikoulusta vuonna 1979. Hän on näytellyt Ryhmäteatterissa vuodesta 1979. Vuosina 1988–1992 hän oli näyttelijäntyön lehtori ja vuosina 1991–1996 professori Teatterikorkeakoulussa. Vuosina 2002–2006 Heiskanen oli viisivuotiskauden taiteilijaprofessorina.
Heiskanen on ohjannut muun muassa Ryhmäteatterille, Helsingin kaupunginteatterille, Suomen Kansallisoopperalle ja televisiolle. Hän on näytellyt useissa näytelmissä, televisio-ohjelmissa ja elokuvissa. Tunnetuksi Heiskanen tuli Yle TV1 -kanavan viihdesarjasta "Velipuolikuu" (1983–1984) ja vakavana näyttelijänä Maria Jotunin teokseen perustuvasta Yle TV2 -kanavan draamasarjasta "Huojuva talo" (1990), jossa hän esitti pääosia vaimonsa Sara Paavolaisen kanssa.
Ennen siirtymistään vakavamman taiteen pariin Kari Heiskanen oli 1980-luvulla televisioviihteen merkkinimiä näyttelijänä ja käsikirjoittajana. Hän oli mukana viidessä viihdesarjassa: "Ollaan kuin kotonanne", "Velipuolikuu", "Mutapainin ystävät", "Tabu" sekä "Oudot jutut". Heiskanen muistetaan erityisesti klassikkosketseistään sen aikaisen televisiokoomikkoparinsa Pirkka-Pekka Peteliuksen kanssa. Heiskanen on kertonut urastaan televisiosketsiviihteessä Jukka Annalan teoksessa "Toopelivisio" (Teos, 2006).
Helmikuussa 2007 ensi-iltaan tulleessa Olli Saarelan elokuvassa "Suden vuosi" Heiskasella on pääosa. Syksyllä 2007 Heiskanen otti Martti Suosalon roolin Helsingin Kaupunginteatterin näytelmässä Mestariluokka, kun Suosalo sai roolin Ryhmäteatterin esitykseen Saatana saapuu Moskovaan.
Vuonna 1991 Heiskanen sai elokuvataiteen valtionpalkinnon. Vuonna 2008 hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali.
Yksityiselämä.
Heiskanen oli naimisissa näyttelijä Sara Paavolaisen kanssa vuosina 1980–2004. Heillä on kolme lasta: Saimi, Eino ja Väinö. Eino Heiskanen on näyttelijä kuten vanhempansa. Heiskasen nykyinen puoliso on näyttelijä Anna-Maija Tuokko. He saivat tyttölapsen 2015 ja toinen tytär syntyi 2019.
Kari Heiskasen veli on näyttelijä Ilkka Heiskanen.
Ohjauksia.
Helsingin Kaupunginteatteri.
Lähde
Muut teatterit.
Lähde
Islantilaiset

Islantilaiset on pääasiallisesti Islannissa asuva kansa. Islantilaiset polveutuvat viikingeistä. Heitä arvioidaan olevan suunnilleen 450 000. Islannin ohella heitä asuu Pohjois-Amerikassa ja noin 15 000 henkeä Tanskassa. Islantilaisten äidinkieli on islanti, joka on pohjoisgermaaninen kieli. Uskonnoltaan islantilaiset ovat pääosin luterilaisia.
Islannista.
Islantilaisilla on ollut myrskyisä menneisyys. Islannin saaren kehittyminen on ollut sen historian aikana hidasta johtuen saarta hallinneiden valtioiden vähäisestä kiinnostuksesta sitä kohtaan. Islantia ovat hallinneet 1200-luvun jälkeen vuoron perään Norja, Tanska-Norja ja Tanska. Näiden valtakautena Islannin yhteydet ulkomaailmaan olivat hyvin vähäiset.
Zaporižžjan alue

Zaporižžjan alue ( tai ) on hallinnollinen alue Ukrainan kaakkoisosassa Dneprin ja Asovanmeren välillä. Noin 1,67 miljoonan asukkaan alueen hallinnollinen keskus on Zaporižžjan kaupunki (722 713 as., 2021).
Aluetta rajaa lännessä Hersonin, pohjoisessa Dnipropetrovskin ja idässä Donetskin alue sekä etelässä on Asovanmeri. Zaporižžjan alue on tärkeä Ukrainan teollisuus- ja maatalousalue.
Väestö.
Vuoden 2021 alussa Zaporižžjan alueen väkiluvuksi arvioitiin 1 666 515 henkeä, joka oli 4,0 prosenttia vapaan Ukrainan väestöstä. Vuonna 2014 alkoi Venäjän miehitys Krimin niemimaalla, ja Venäjän tukemat nukkehallinnot ottivat osia kahdesta Ukrainan itäisestä alueesta tilapäiseen hallintaansa; näillä kolmella alueella asui yli viisi prosenttia Ukrainan väestöstä, jota väestöosuutta ei ole luettu edellä vapaaseen Ukrainaan kuuluvaksi. Zaporižžjan alueen asukkaista 77,5 prosenttia oli kaupunkilaisia.
Alueen väkiluvultaan suurimmat kaupungit ovat (2021): Zaporižžja (722 713 as.), Melitopol (150 768 as.), Berdjansk (107 928 as.), Enerhodar (52 887 as.) ja Tokmak (30 132 as.). Yli 10 000 asukkaan kaupunkeja tai kaupunkityyppisiä taajamia (ktt) ovat lisäksi Polohy (18 396 as.), Dniprorudne (18 036 as.), Vilnjansk (14 583 as.), Orih’iv (14 136 as.), Huljaipole (13 070 as.), Vasylivka (12 771 as.), Kamjanka-Dniprovska (12 332 as.), Myh’ailivka (ktt, 11 694 as.) ja Prymorsk (11 397 as.).
Hallinnollinen jako.
Vuoden 2020 aluehallinnollisessa uudistuksessa Zaporižžjan alueen piirien määrä pudotettiin viiteen. Paikallistasolla eli aluehallinnon kolmannella tasolla piirit jakautuivat edelleen hromadoihin (kuntiin), joita oli alueella yhteensä 67 kappaletta. Piireissä sijaitsee 9 kaupunkia (joissa on 7 kaupunkipiiriä), 22 kaupunkityyppistä taajama (taajamatyyppi oli olemassa tammikuuhun 2024 asti) ja 914 kylää. Oheisessa taulukossa on esitetty piirien perustietoja:
Historiaa.
Venäjän hyökkäyssodan aika (2022–).
Venäjän hyökkäyssodan aikana (2022–) Venäjä miehitti Zaporižžjan alueen eteläosat.&lt;br clear=left&gt;
Cadaval

Cadaval on Portugalin kunta Lissabonin piirissä Centron alueella. Sen pinta-ala on noin 175 neliökilometriä ja väkiluku 14 711 (vuonna 2024). Kunnan väestötiheys on siten 84 asukasta neliökilometrillä.
Cadavalin pormestari on Ricardo Pinteus. Kunnan juhlapäivä on 13. tammikuuta.
Carlos Gamarra

Carlos Alberto Gamarra Pavon (s. 17. helmikuuta 1971 Ypacarai, Paraguay) on paraguaylainen jalkapalloilija. Gamarra on yksi kokeneimmista paraguaylaisista jalkapalloilijoista. Hän on pelannut 110 maaottelua ja toiminut Paraguayn maajoukkueen kapteenina.
Gamarra aloitti ammattilaisuransa kotimaassaan Cerro Porteñon joukkueessa vuonna 1991. Seuraavalla kaudella hän voitti Paraguayn mestaruuden ja hänen taidoistaan kiinnostuttiin muuallakin. Argentiinalainen Independiente osti hänet seuraavaksi kaudeksi, mutta Gamarra siirtyi hyvin nopean visiitin jälkeen takaisin kotimaahansa. Tämän kauden jälkeen hän pelasi myös ensimmäisen maaottelunsa Boliviaa vastaan. Paraguay kuitenkin hävisi ottelun.
Vuonna 1995 Gamarra vaihtoi jälleen joukkuetta. Tällä kertaa suuntana oli Internacional, joka on yksi brasilialaisista huippuseuroista. Hänen uransa sai uuden sykäyksen Brasiliassa ja vuosina 1997 ja 1998 ABC Color -lehti nimesi hänet Paraguayn parhaaksi jalkapalloilijaksi. Seuraavaksi Gamarra siirtyi portugalilaiseen SL Benficaan, kunnes palasi takaisin Brasiliaan, jälleen yhteen suurseuraan SC Corinthiansiin.
Suurimman kunnianosoituksen Gamarra sai vuoden 1998 MM-kilpailuissa, kun FIFA valitsi hänet kisojen tähtikentälliseen. Myös eurooppalaiset suurseurat kiinnostuivat Gamarrasta ja kauden 1999 päätteeksi hän siirtyi espanjalaiseen Atlético Madridiin. Hänen uransa Espanjassa jäi kuitenkin lyhyeksi ja hän siirtyi jälleen Brasiliaan. Kreikkalainen AEK kiinnostui hänestä ja Gamarra suuntasi ateenalaisseuraan. Kreikassa tulikin menestystä ja Gamarra saavutti Kreikan Cupin voiton.
Vuoden 2002 MM-kilpailuiden aikana Gamarra jälleen vakuutti suuret eurooppalaisseurat. Yksi Euroopan huippuseuroista, italialainen Inter kiinnostui hänestä ja siirto varmistui vielä saman vuoden aikana. Heti ensimmäisellä kaudellaan hän teki voittomaalin Pirelli Cupissa, jonka finaalissa Inter voitti AS Roman 2-1.
Vuoden 2004 olympialaisissa Gamarra toimi Paraguayn kapteenina, kun joukkue voitti hopeaa häviten finaalissa Argentiinalle 1-0. Saksan MM-kisoissa 2006 Gamarra teki oman maalin alkusarjan ottelussa, jonka Paraguay hävisi Englannille 1-0. Gamarran seurana oli tuolloin brasilialainen Palmeiras.
Gamarra pelasi 110 maaottelua ja teki niissä 12 maalia vuosina 1993–2006.
Sidónio Pais

Sidónio Bernandino Cardoso da Silva Pais (1. toukokuuta 1872 Coimbra – 14. joulukuuta 1918 Lissabon) oli portugalilainen poliitikko. Hän toimi maansa pääministerinä 1917–1918 ja presidenttinä huhtikuusta 1918 kuolemaansa.
Pais pääsi parlamentin jäseneksi 1911, ja pian hän toimi lyhyen aikaa maansa talousministerinä. Vuosina 1912–1916 hän oli suurlähettiläänä Berliinissä. 5. joulukuuta 1917 hän nousi johtamansa vallankaappauksen avulla Portugalin pääministeriksi. Hänet valittiin presidentiksi vaaleilla 28. huhtikuuta 1918.
Pais selvisi presidenttiytensä aikana yhdestä murhayrityksestä, mutta hänet ammuttiin kuoliaaksi Lissabonissa 14. joulukuuta 1918.
Khevi

Khevi (, ’rotko’) on pieni historiallis-maantieteellinen alue Georgian koillisosassa. Se kuuluu nykyään Mtskheta-Mtianetin hallintoalueen Qazbegin piirikuntaan. Khevi sijaitsee Suur-Kaukasuksen pohjoisrinteillä Tergi- eli Terekjoen varrella. Alueelle johtaa etelästä Kaukasuksen ylittävä Georgian sotilastie. 
Khevin maisemaa hallitsevat alppiniityt, vuorisolat ja vesiputoukset, sekä Kazbek-vuori (paikallisesti tunnettu nimellä "Mkinvartsveri", ”jään peittämä”), 5 047 metriä korkea nukkuva tulivuori. Alue on suosittu matkailukohde. Tärkeitä kulttuurikohteita Khevissä ovat Gergetin pyhän kolminaisuuden kirkko (1300-luku), Garbanin kirkko (800–900-luvut), Sionin basilika (800-luku), Betlemin luostari (800–900-luvut) ja Snon linnoitus (1500-luku).
Provinssin nimi, ”rotko”, tulee vanhalta Tsanarian alueelta, joka tunnetaan georgialaisissa kronikoissa nimellä "Tsanaretis khevi", Tsanarin rotko. Khveiläiset ovat etnisiä georgialaisia, joita kutsutaan moskheveiksi. Heidän historiansa, perinteensä ja tapansa muistuttavat suuresti muiden Itä-Georgian vuoristoalueiden asukkaiden tapoja. Kheviläiset ovat perinteisesti eläneet patriarkaalisissa yhteisöissä, joita hallitsi "khevisberi" (”rotkon vanhin”), joka toimi tuomarina, pappina ja sotilasjohtajana. 
Khevi on ollut pitkään strategisesti tärkeä alue läheisen Darialin solan vuoksi, sillä se yhdistää Pohjois-Kaukasuksen Transkaukasiaan Georgian sotilastien kautta. 1600-luvun lopusta vuoteen 1743 Khvein vuoristoyhteisöjen katsottiin kuuluvan Georgian kruunulle, ja alue laitettiin puoliautonomisen Aragvin ruhtinaskunnan hallintaan. Kheviläisten ankara vastarinta Aragvi-hallitsijoita kohtaan on heijastunut paitsi alueen kansankulttuuriin myös klassiseen georgialaiseen kirjallisuuteen. Venäjän keisarikunnan tuloa Georgiaan (1801) ei katsottu Khevissä hyvällä, ja paikalliset järjestivät vuonna 1804 kapinan, jonka Venäjän armeija kuitenkin kukisti. Kheviläiset onnistuivat kuitenkin säilyttämään keskiaikaisen elämäntapansa suhteellisen pitkään neuvostokaudelle asti.
Quinta do Bill

Quinta do Bill on portugalilainen folk rock -yhtye. Se perustettiin lähellä Tomaria 1987. 
Quinta do Billin alkuperäiset jäsenet olivat Carlos Moisés, Rui Dias ja Paulo Bizarro.
Ryömiminen

Ryömiminen on liikkumista raajojen avulla mahallaan maaten. Se on tavallisesti lapsen ensimmäinen liikkumistapa, kunnes tämä oppii konttaamaan ja myöhemmin kävelemään. 
Vauva oppii ryömimään noin kuuden kuukauden ikäisenä. Hän kiskoo itseään eteenpäin käsin ja jaloilla pitäen vatsansa alustassa kiinni. 
Ryömiminen on myös etenemismuoto, jonka tarkoituksena on liikkua huomaamattomasti, mm. jalkaväkimies sotavoimissa.
Merinahkakilpikonna

Merinahkakilpikonna ("Dermochelys coriacea") on nahkakilpikonnien heimon (Dermochelyidae) ainoa jäljellä oleva laji. Nahkakilpikonnat ja merikilpikonnat (Cheloniidae) kuuluvat samaan Chelonioidea-yläheimoon, ja ne ovat ainoat elossa olevat meressä elävät kilpikonnat. Merinahkakilpikonna on vaarantunut. Merinahkakilpikonna voi nopean aineenvaihduntansa ansiosta pitää ruumiinlämpönsä jopa 18 astetta ympäröivän veden lämpötilaa ylempänä, kun muut kilpikonnat ovat matelijoina vaihtolämpöisiä.
Koko ja ulkonäkö.
Merinahkakilpikonna on suurin nykyisistä kilpikonnalajeista. Naaras on 160 senttiä pitkä ja painaa 300–600 kiloa, koiras on isompi, jopa 250 senttiä pitkä ja voi painaa jopa yli 900 kiloa. Merinahkakilpikonnan selkäkilpi koostuu pienten luulevyjen mosaiikista, jota peittää nahkamainen iho. Selkäkilpi ei ole kiinnittynyt selkärankaan tai kylkiluihin kuten varsinaisilla merikilpikonnilla. Vatsakilvessä on neljä luusauvaa, jotka muodostavat soikean kehän. Merinahkakilpikonnan selässä kulkee seitsemän pykälikästä pitkittäisharjannetta, mistä laji onkin helppo tunnistaa. Selkäkilven pohjaväritys on mustahko, ja sitä kirjovat tiheässä olevat valkeahkot ja vaaleanpunertavat täplät. Vatsapuoli on valkoinen ja mustapilkkuinen. Merinahkakilpikonnan eturaajat ovat pitkät.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Merinahkakilpikonna on maailman laajimmalle levinnein matelijalaji, ja sitä tavataan trooppisista meristä aina subarktisiin meriin. Pesimäaikaa lukuun ottamatta merinahkakilpikonnat elävät avomerellä Atlantilla, Intian valtameressä sekä Tyynellämerellä.
Elintavat.
Merinahkakilpikonnat ovat maailman syvimmälle sukeltavia matelijoita. Eräs yksilö sukelsi 1230 metrin syvyyten.
Ravinto.
Merinahkakilpikonnat syövät lähes yksinomaan meduusoja. Yksi ainoa yksilö voi syödä jopa 200 litran edestä meduusoja päivittäin. Aikuisilla merinahkakilpikonnilla ei ole luontaisia vihollisia, mutta noin 90% merinahkakilpikonnista kuolee kuoriutumispäivänään, sillä monet linnut, maapetoeläimet ja petokalat syövät vastakuoriutuneita poikasia.
Lisääntyminen.
Merinahkakilpikonnien tärkeimmät pesimäalueet ovat Surinamessa, Ranskan Guyanassa, Meksikossa, Costa Ricassa ja Gabonissa. Nicaraguassa, Panamassa ja Guatemalassa on myös pesimärantoja. Ne ilmaantuvat näille rannoille yleensä öisin, kaivavat pienen kuopan hiekkaan ja munivat sinne 50-160 pyöreää munaa. Ennen palaamistaan takaisin mereen kilpikonnat peittävät munat. Reilun kahden kuukauden kuluttua poikaset kuoriutuvat ja pyrkivät heti veteen.
Jay DeMerit

Jay DeMerit (s. 4. joulukuuta 1979 Green Bay, Wisconsin, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija, joka pelasi usean vuoden ajan muun muassa Englannin Valioliigassakin pelanneen Watfordin joukkueessa.
DeMerit aloitti uransa lukiotasolla Yhdysvalloissa ja harrasti myös koripalloa ja yleisurheilua. Sitten hän pelasi NCAA-yliopistosarjassa University of Illinois at Chicagon joukkueessa. Ura jatkui Chicago Fire reservijoukkueessa ja sieltä hän siirtyi Englantiin. Northwood FC:n kautta hän päätyi koeajalle Watfordiin, josta hänelle tarjottiin kolmen vuoden sopimus.
21. toukokuuta 2006 Demerit teki voittomaalin Valioliigan nousukarsintojen finaalissa, ja hänet valittiin ottelun parhaaksi pelaajaksi. Maali varmisti Watfordin nousun Valioliigaan.
DeMerit pelasi Yhdysvaltain maajoukkueessa 25 ottelua vuosina 2007–2011.
Mount Tarawera

Mount Tarawera on 1 111 metriä korkea tulivuori Uuden-Seelannin Pohjoissaarella 24 kilometriä Rotoruan kaupungista kaakkoon. Tulivuoren kraatteri on 6 kilometriä pitkä koillis-kaakkoissuuntainen halkeama. Huomattavimmat huiput ovat Tarawera Peak ja Wahanga Peak. Tulivuori purkautui viimeksi vuonna 10. kesäkuuta 1886.
Tulivuorta ympäröi sarja pieniä järviä, joista moni syntyi tai suuresti muuttui vuoden 1886 purkauksessa. Näitä järviä ovat mm. Tarawera, Rotomahana, Rerewhakaaitu, Okataina, Okareka, Tikitapu (Blue Lake) ja Rotokakahi (Green Lake). Tarawerajoki virtaa Tarawerajärvestä koilliseen vuoren pohjoissivustaa pitkin.
Vuoden 1886 purkaus.
Juuri puolenyön jälkeen 10. kesäkuuta 1886 aamulla sarja pieniä maanjäristyksiä vavisutti Rotoruan aluetta. Kello 1:30 aamulla tapahtui suurempi maanjäristys mitä seurasi purkauksen ääni. Kello 2:30 mennessä aamulla Mount Taraweran kolme vuorenhuippua olivat purkautuneet syösten kolme toisistaan erottuvaa savu- ja tuhkapatsasta tuhansien metrien korkeuteen taivaalle. Kello 3:30 aamulla Rotomahanajärven pohja purkautui räjähdysmäisesti. Purkaus kuultiin Blenheimissa asti ja tuhkapilven vaikutuksia havaittiin ilmassa etelässä aina Christchurchissa asti, yli 800 kilometrin päässä. Aucklandissa jotkut kuvittelivat tulivuorenpurkauksen ääntä ja välähtelevää taivasta venäläisten sotalaivojen hyökkäykseksi.
Tulivuorenpurkauksen uskotaan surmanneen yli 120 henkeä ja se mm. hautasi alleen maorikylä Te Wairoan. Usean tulivuorta ympäröivän järven muoto muuttui purkauksessa suuresti. Purkaus tuhosi myös Uuden-Seelannin tärkeimmän turistikohteen, luonnon kahdeksantena ihmeenä pidetyn Tarawerajärvellä sijainneen "Pink and White Terraces"in.
Purkauksen legendoihin liittyy myös aavekanootti. Yhdeksän päivää ennen purkausta Terracesista palaava turisteja täynnä oleva alus näki heitä lähestyvän sotakanootilta näyttävän veneen joka katosi näkyvistä muutaman sadan metrin päässä.
V3-tykki

V3-supertykki (, ”korkeapainepumppu”), "Tausendfüßler" (”tuhatjalkainen”), "fleißiges Lieschen" ("ahkeraliisa") tai "Englandkanone") oli yksi natsi-Saksan toisessa maailmansodassa kehittelemistä ”kostoaseista” ("Vergeltungswaffe"), joita kehitettiin Ison-Britannian ja varsinkin Lontoon pommittamiseen. Kostoaseista tunnetuimmat olivat V1- ja V2-ohjukset. V3 jäi vähemmälle huomiolle, sillä se ei ikinä valmistunut. V3 ei ollut ohjus, vaan iso maanalainen liitukallioiden luoliin rakennettu tykkikompleksi Mimoyecquesissa, Ranskassa. Joissakin lähteissä väitetään (virheellisesti) V3:n olevan sama kuin Wasserfall-ilmatorjuntaohjus. Tykkien kantama olisi käytettäessä ollut luultavasti noin 150 kilometriä.
Historia.
Aseen suunnitteli August Coenders. Adolf Hitlerin hyväksynnällä projekti käynnistyi. Valmiiksi tullessaan tykit olisivat todennäköisesti olleet tehokkaimpia V-sarjan aseita.
Liittoutuneet saivat kuitenkin vihiä aseesta ja useiden yritysten jälkeen 6. heinäkuuta 1944 brittiläiset 617. laivueen Avro Lancaster -koneet pommittivat tykit hajalle Tallboy-pommeilla. Projektia ei enää laajamittaisesti käynnistetty uudelleen.
Pommituksen jälkeen V3-ohjelmaa ei kuitenkaan täydellisesti hyllytetty, vaan kaksi pienempää nuolitykkiä rakennettiin Lampadeniin, Saksaan. 30. joulukuuta 1944 – 22. helmikuuta 1945 niillä ammuttiin noin 183 ammusta Luxemburgiin. Ne tappoivat 10 siviiliä ja haavoittivat 35:a. Pian viimeisen laukauksen jälkeen yhdysvaltalaiset joukot valtasivat tykkiasemat.
Tekniikka.
V3-tykkikompleksiin oli sijoitettu viisi nuoliammuksia ampuvaa supertykkipatteria. Tykit olivat saksalaisten suurimpia tykkejä. Yhden V3:n putken pituus oli 120 metriä. Tykit olivat paikalleen juntattuja, joten niitä ei voinut suunnata mihinkään erityiseen kohteeseen. Tykkejä olisikin käytetty Lontoon pommittamiseen, jolloin aseen epätarkkuuden vuoksi ammusten suuri hajoama olisi poistanut suuntautumattomuuden aiheuttamat ongelmat. Aseen suuri epätarkkuus teki siitä kelvottoman muuhun kuin terroripommitukseen.
Lloyd Banks

Christopher Charles Lloyd (s. 30. huhtikuuta 1982 New Carrollton, Maryland), taiteilijanimeltään Lloyd Banks, on yhdysvaltalainen rap-muusikko ja G-Unit -hip-hop-ryhmän jäsen.
New Yorkin ghetoissa Queensissa kasvanut MC löi itsensä läpi G-Unitin "Beg for Mercy" -albumin ja oman soolodebyytin "The Hunger for More" voimalla. Lloyd Banksin omat hitit kuten "On Fire" ja "I'm So Fly" ovat valloittaneet monien rap-kuuntelijoiden sydämiä ympäri maailman.
Lloyd Banksin vuonna 2006 julkaisema albumi "Rotten Apple" ei menestynyt yhtä hyvin kuin platinamyynteihin yltänyt edeltäjänsä. Ensimmäisellä viikollaan Yhdysvalloissa se myi 143 000 kappaletta. Albumia on tähän mennessä myyty noin 279 000 kappaletta. Uuden albumin heikko menestys oli yllätys. Albumilla vieraili kuuluisia nimiä kuten 50 Cent, Mobb Deepista tuttu Prodigy ja G-Unitista tuttu Tony Yayo. Eminem jopa tuotti albumiin pari kappaletta. Tästä kaikesta huolimatta albumi menestyi varsin heikosti, kun albumin ensimmäiseksi singleksi tarkoitettu 50 Centin tähdittämä "Hands Up" ei saanutkaan toivottua soittoa sen koommin MTV:llä, BET-kanavalla kuin radiossakaan. Myöskään Keri Hilsonin tähdittämä "Help" ei saanut toivottua menestystä ja näin ollen albumi jäi suurelta yleisöltä lähes huomaamatta.
Julkaisut.
Albumit.
Hunger For More
Rotten Apple
H.F.M. 2 (The Hunger for More)
Georgian pääministeri

Georgian pääministeri johtaa Georgian hallitusta.
Pääministerin kuukausipalkka on 13 000 laria.
Historia.
Pääministerin virka perustettiin Georgiassa ensimmäiseksi vuonna 1918 Georgian demokraattisen tasavallan syntymisen myötä, mutta virka lakkautettiin Georgian tultua osaksi Neuvostoliittoa. Itsenäistymisen yhteydessä 1990-luvun alussa virka otettiin uudelleen käyttöön. 8. joulukuuta 1995 – 17. helmikuuta 2004 virka tunnettiin nimellä "valtioministeri".
Vuoden 2004 lisäys perustuslakiin loi pääministerin viran uudelleen: pääministeri johtaa hallitusta ja sen ministeriöitä, paitsi puolustusministeriötä ja valtion turvallisuusministeriötä, joiden johdossa on presidentti. Hallitus nauttii presidentin luottamusta. Georgia on semipresidentiaalinen valtio.
Vuoden 2010 muutos perustuslakiin pienensi presidentin valtaa ja kasvatti pääministerin ja parlamentin valtaa edelleen.
Kukkaiskieli

Kukkaiskieli oli 1800-luvun loppupuolella tapa välittää salattuja viestejä seurusteluikäisten välillä. Siinä tiettyihin kukkiin liitettiin tiettyjä ominaisuuksia ja tunteita. Näitä assosiaatioita julkaistiin pieninä kirjasina viktoriaanisen ajan Britanniassa, Ranskassa ja Yhdysvalloissa. Kukka- ja kirjakauppiaat levittävät sanastoja edelleen. Kukkien ja tunteiden yhdistäminen on yhdistelmä kansanperinnettä, mytologiaa, uskontoa ja kasvin fyysisiä ominaisuuksia.
Persian ja turkin kieliä on käytetty lähteenä osaan assosiaatioista. Lady Mary Wortley Montagun matkakirjeet Turkista julkaistiin vuonna 1763. Ne ja Aubry de Mottrayen kuvaus matkastaan Turkissa maanpaossa olleen Kaarle XII:n hoviin 1727 toivat Länsi-Eurooppaan kuvauksia kukkaiskielestä. 
Iso osa kukkaiskielestä on unohtunut, mutta edelleen tummanpunaisilla ruusuilla ilmaistaan intohimoista rakkautta, keltaisilla ystävyyttä ja platonista rakkautta, ja siniset ja valkeat kukat, etenkin kallat, neilikat ja iirikset, liitetään kuolemaan ja surunvalitteluihin.
Jules Rimet -pokaali

Jules Rimet -pokaali () toimi jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen voittajajoukkueelle myönnettynä pokaalina kisahistorian alusta aina vuoden 1970 kisoihin saakka.
Pokaalin suunnitteli ranskalainen kuvanveistäjä Abel Lafleur. Se on 35 senttimetriä korkea ja painaa 3,8 kilogrammaa. Se on tehty kullatusta hopeasta ja sen jalustassa on kultaiset laatat, joihin on kaiverrettu voittajamaiden nimet. Pokaalissa on kuvattu antiikin kreikkalainen voiton jumalatar Nike kannattelemassa kahdeksankulmaista maljaa.
Pokaali varastettiin vuonna 1983, eikä sitä ole löydetty.
Historia.
Pokaalin alkuperäinen nimi oli ”Victory”, mutta se tunnettiin yleisesti nimellä ”World Cup” tai ranskaksi ”Coupe du Monde”. Nykyisen nimensä se sai vuonna 1946 Jules Rimet’n, FIFAn puheenjohtajan kunniaksi – MM-kisat alkoivat vuonna 1929 Rimet’n toiminnan seurauksena.
Toisen maailmansodan aikana italialainen FIFAn varapuheenjohtaja Ottorino Barassi piilotteli pokaalia kenkälaatikossa sänkynsä alla piilossa saksalaisilta. Vuoden 1966 kisojen kynnyksellä se varastettiin, mutta Pickles-niminen koira löysi sen puistosta Lontoosta. Englannin jalkapalloliitto kuitenkin valmistutti salaa pokaalista kopion, jota oli määrä käyttää juhlissa. Vuonna 1997 kopio myytiin huutokaupassa, jossa FIFA osti pokaalin 245 000 punnalla ja pani sen näytteille Englannin jalkapallomuseoon Prestoniin.
Vuoden 1970 MM-kisoissa Meksikossa Brasilian jalkapallomaajoukkue voitti kolmannen maailmanmestaruutensa ja sai pokaalin tämän johdosta itselleen. Vuonna 1983 pokaali varastettiin Rio de Janeirosta ja se on yhä kateissa. Monet uskovat, että pokaali sulatettiin myytäväksi kultana. Brasilian jalkapalloliitto on valmistuttanut pokaalista itselleen kopion.
Indoarjalaiset kielet

Indoarjalaiset kielet ovat indoeurooppalaisten kielten indoiranilaiseen haaraan kuuluva kieliryhmä. Indoarjalaiset kielet jakautuvat kronologisesti kolmeen ryhmään:
Indoarjalaisia kieliä puhuu yhteensä noin 800 miljoonaa ihmistä lähinnä Intiassa, Bangladeshissa, Pakistanissa, Nepalissa ja Sri Lankassa. Suurimmat kielet ovat hindi ja urdu (yhteensä n. 320 miljoonaa puhujaa), bengali (n. 200 miljoonaa), pandžabi (n. 100 miljoonaa) ja marathi (n. 70 miljoonaa).
Paula Rego

Paula Figueiroa Rego (1935, Lissabon – 8. kesäkuuta 2022, Lontoo) oli portugalilainen, myöhemmin Englantiin muuttanut taidemaalari, kuvittaja ja taidegraafikko.
Rego syntyi Lissabonissa ja aloitti opintonsa Carcavelosissa, Cascaisissa. Myöhemmin hän jatkoi niitä Lontoon Slade School of Artissa. Lontoossa hän tutustui myös taiteilija Victor Willingiin, jonka kanssa hän myöhemmin meni naimisiin. Willing kuoli MS-tautiin 1988. Vuonna 1989 Rego oli ehdolla Turner-palkinnon saajaksi. 
Rego nousi kuuluisuuteen Portugalissa puoliabstrakteilla maalauksilla, joihin joskus kuului kollaasinomaisesti osia hänen omista piirustuksistaan. 1970-luvun lopulla hän siirtyi kollaasista piirtämään suoraan paperille tai akryylille. Tyyli muistutti sarjakuvaa, ja esittävät kuvat kertoivat omia tarinoitaan sen sijaan että olisivat kuvittaneet jotain tekstin kohtaa. 1986 hän siirtyi naturalistiseen tyyliin kuvaamaan aiheita, joissa oli yksittäinen valonlähde, usein sisätiloissa. Regon grafiikka koostuu useimmiten etsatuista viivoista ja akvatintalla luoduista pinnoista.
Georgian presidentti

Georgian presidentti () on Georgian valtionpäämies. Presidentti valitaan viideksi vuodeksi kerrallaan ja hän johtaa maan sisä- ja ulkopolitiikkaa. 
Georgian perustuslain mukaan presidentin päätehtävä on taata maan itsenäisyys ja yhtenäisyys ja varmistaa valtiohallinnon elinten toimivuus. Hän toimii myös armeijan ylipäällikkönä ja edustaa Georgiaa maan ulkosuhteissa. Ennen perustuslakiin helmikuussa 2004 tehtyä muutosta, joka muutti Georgian semipresidentiaaliseksi tasavallaksi, presidentti oli myös hallituksen päämies. 
Presidentin virka-asunto on Tbilisissä sijaitseva Orbelianin palatsi. Vuonna 2019 presidentin kuukausipalkka oli 6900 laria.
Presidentin virka on 29. joulukuuta 2024 lähtien kiistanalainen, koska Salome Zurabišvili ei ole tunnustanut Mikheil Kavelašvilin valintaa. Kalevašvili valittiin vuoden 2024 parlamenttivaalien jälkeen alkaneiden mielenosoituksien keskellä eivätkä mielenosoittajat, Zurabišvili mukaan lukien, tunnusta parlamenttia lailliseksi. 
Pätevyysvaatimukset ja valinta.
Vuoteen 2018 asti voimassa olleen perustuslain mukaan presidentti valitaan suorilla vaaleilla viideksi vuodeksi kerrallaan, ja sama henkilö voi toimia presidenttinä vain kaksi peräkkäistä kautta. Presidentinvaalit pidetään lokakuussa. Presidentiksi voidaan valita henkilö, joka täyttää seuraavat ehdot:
Siirtyminen semipresidentialismiin vuonna 2004 kavensi presidentin valtaa, ja edelleen vuosien 2010 ja 2018 perustuslakiuudistusten johdosta presidentin asema muuttui melko seremonialliseksi, eikä vaali ole enää suora kansanvaali. Presidentiksi marraskuussa 2018 valittu Salome Zurabišvili ei näin ollen saanut entisenlaista valtaa astuessaan virkaan 16. joulukuuta 2018.
Vuodesta 2024 eteenpäin presidentin valinta siirtyy suorasta kansanvaalista 300-päiselle valitsijamieskokous. Valitsijamiehiehinä toimivat kaikki maan parlamentin jäsenet sekä paikallis- ja aluehallinnon edustajat. Presidentin virkakausi lyhenee viiteen vuoteen ja ikäraja nostetaan 40 vuoteen. Lisäksi presidentin valtaoikeuksia kavennetaan entisestään. 
Vala.
Presidentti vannoo virkaan astuessaan seuraavan, perustuslaissa määritellyn valan:
Martti Merenmaa

Martti Henrik Merenmaa (vuoteen 1921 Karjala; 19. heinäkuuta 1896 Oulu – 9. syyskuuta 1972 Kuopio) oli karjalainen toimittaja ja kirjailija.
Henkilöhistoria.
Merenmaan sukujuuret ovat Vienan Karjalassa. Hänen isänsä oli veturinkuljettaja Kaarlo Heikki Karjala ja äitinsä Anna Sofia Perttunen. Vanhemmat olivat vienankarjalaisia, kumpikin runonlaulaja Arhippa Perttusen sukua. Musiikki ja tarinat vetosivat Merenmaahan enemmän kuin koulunkäynti, ja maalaustaide oli lähellä hänen sydäntään. Ankaran uskonnollinen isä ei hyväksynyt ajatusta, että poika tekisi taidetta ammatikseen. Merenmaan opettaja, Raahen Porvari- ja Kauppakoulussa toiminut skottilaissyntyinen Dudley Campbell sen sijaan kannusti häntä. Ristiriidat kotona johtivat dramaattiseen ratkaisuun vuonna 1915, kun Merenmaa 18-vuotiaana karkasi kotoaan, pyöräili Viipuriin ja jatkoi sieltä junalla Pietariin. Hän opiskeli Pietarin taideakatemiassa maalaustaidetta, professori Bogdanovin ohjauksessa. Opintojen rahoittamiseksi Merenmaa myi piirroksiaan ja toimi restauroijana. 
Kotiseudulleen Merenmaa palasi 1917 ja aloitti opinnot Raahen Porvari- ja Kauppakoulussa. Opinnot katkesivat vuoden 1918 tammikuussa alkaneeseen Suomen sisällissotaan, jossa Merenmaa palveli Uudenmaan rakuunoissa. Kaupalliset opinnot jäivät lopullisesti seuraavana vuonna, kun Merenmaa siirtyi Joensuuhun "Karjalan Maan" toimittajaksi, ja sen jälkeen Kouvolaan "Kouvolan Sanomien" palvelukseen. 
Sukunimensä Martti Karjala muutti Merenmaaksi vuonna 1921. "Rannan kohotessa pakenee meri – ja sen alta paljastuu merenmaa", hän totesi uudesta nimestään. Samana vuonna Merenmaa meni naimisiin kuopiolaisen opettajan Hellin Sigrid Kaikkosen kanssa, julkaisi ensimmäisen romaaninsa "Kohtalon marssi", muutti Helsinkiin ja ryhtyi toimittamaan omaa kirjallista aikakauslehteä nimeltä "Kauno-Sanomat".
"Kauno-Sanomien" toimituksessa Merenmaan kumppani oli Uuno Kailas, ja hän työskenteli myös Einari Vuorelan kanssa. Suomen kirjailijaliiton jäsen Merenmaasta tuli 1920-luvun puolivälissä. Nk. Toukokuun ryhmä edusti samanhenkisten kirjailijoiden yhteisöä. Ryhmäläiset Uuno Kailas, Lauri Haarla, Arvi Kivimaa ja L. Onerva olivat Merenmaan kumppaneita. 
1930-luvun alkupuolelle tultaessa Merenmaa muutti asumaan pysyvästi Kuopiossa perheensä kanssa. Suvasveden Einesalon saari yhteisöineen oli kirjailijalle sekä työskentely-ympäristö että tiedonhalun kohde ja ne esiintyvät näkyvästi hänen tuotannossaan.
Merenmaa palkittiin Aleksis Kiven palkinnolla 1943 ja Pro Finlandia -mitalilla 1957.
Teokset.
Merenmaan tuotantoon kuuluu sekä romaaneja että runoteoksia:
Verkkopeli

Verkkopeli tarkoittaa nykyisin internetin välityksellä pelattavaa videopeliä. Verkkopelejä voi pelata yksin tai muiden kanssa moninpelinä. Verkkopelien historia voidaan jäljittää suurtietokoneille kehitettyihin MUD-peleihin. Ennen internet-yhteyksien yleistymistä verkkopelit olivat usein vain lähiverkossa (LAN) pelattavia. Ensimmäisiin verkotettuihin videopeleihin lukeutuu "Maze War" (1974).
Nykyisin osa verkkopeleistä on verkkoselaimessa toimivia, osa maksullisia tai mikromaksullisia ilmaispelejä ja osan joutuu lataamaan tietokoneelle itse. Verkkopeli itsessään ei tarkoita pelin lajityyppiä vaan kyse on teknisestä käsitteestä. Verkkopeleinä pelattaviin peleihin kuuluvat muun muassa ensimmäisen persoonan ammuntapelit, roolipelit, strategiapelit, taistelupelit ja avaruuslentosimulaattorit.
Eräitä suosittuja verkkopelejä ovat muun muassa "World of Warcraft", "Guild Wars", "Counter-Strike", "Lord of the Rings Online", "Team Fortress 2", "", "Dota 2", ja "League of Legends". Monissa verkkopeleissä on myös mahdollisuus keskustella muiden pelaajien kanssa.
Useissa yksinpelattavissa videopeleissä tulee mukana myös verkkomoninpelimahdollisuus. Tällaisia pelejä ovat muun muassa "Crysis" ja "Halo"-sarja. Joissakin peleissä moninpelimahdollisuus on sisäänrakennettuna samaan ohjelmaan, mutta se voi myös sisältyä erilliseen ohjelmaan.
Verkkopelien ongelmana ovat usein huijaavat pelaajat. Huijaaminen videopeleissä mielletään pelaajien kesken törkeäksi ja usein se suo huijaajalle etulyöntiaseman muihin pelaajiin verrattuna. Esimerkkejä huijauksista ovat wallhack, joka mahdollistaa näkemisen seinien ja muiden objektien läpi, ja varsinkin vanhemmista "Counter-Strike" -peleistä tuttu aim-bot, jonka avulla huijari saa valitsemansa aseen tähtäämään automaattisesti vihollishahmon päähän. 
Verkkopelien ongelmana on toisinaan myös liian suuri palvelinliikenne, jolloin palvelimet ovat täynnä eivätkä kaikki pääse pelaamaan. Näin kävi esimerkiksi vuonna 2012 julkaistun "Diablo III:n" kanssa.
Verkkopelin pelaamisen laatuun voivat vaikuttaa sekä tarvittava kaistanleveys että viive ("latenssi"). 
Verkkopelejä on julkaistu useimmille alustoille tietokoneille, pelikonsoleille ja käsikonsoleille.
Joitakin elektronisen urheilun kilpailuissa käytettäviä pelejä pelataan verkon välityksellä.
Ricardo Rosset

Ricardo Rosset (s. 27. heinäkuuta 1968 São Paulo, Brasilia) on kilpa-ajouransa lopettanut brasilialainen autourheilija.
Uransa alussa Rosset ajoi aluksi kartingia kotimaassaan Brasiliassa. Vuonna 1991 hän ajoi maansa Formula Ford 1600 -sarjassa ja saavutti kolme voittoa. Kokonaissijoitus oli viides. Seuraavaksi Rosset siirtyi kilpailemaan Eurooppaan. Vuonna 1992 hän ajoi Euroopan Lotus Opelissa ja vuosina 1993–1994 Britannian Formula 3:ssa. Vuonna 1995 Rosset kilpaili Formula 3000 -sarjassa ja oli loppupisteissä toinen Vincenzo Sospirin vietyä mestaruuden. Tämän jälkeen aukesi paikka Formula 1 -sarjassa. 
Kaudella 1996 Rosset ajoi Arrows-tallin autoa huonolla menestyksellä: hän pääsi 8 kertaa maaliin kun kilpailuja oli 16. Hän sijoittui parhaimmillaan kahdeksanneksi Unkarin GP:ssä. Rosset jäi kuitenkin suorituskyvyssä kauas tallin toisesta kuljettajasta, Jos Verstappenista. Vuonna 1997 Rosset ajoi kilpailukyvyttömällä Lola-tallin autolla tallikaverinaan Sospiri. Hän yritti osallistua Australian osakilpailuun, mutta karsiutui. Molemmat Lolat jäivät aika-ajossa kärjelle kymmenisen sekuntia, ja Lolan ajautuessa konkurssiin ensimmäisen kilpailuviikonlopun jälkeen, Rosset jäi ilman tallipaikkaa.
Vuonna 1998 Rosset ajoi Tyrrell-tallin autoa, mutta hävisi jälleen selvästi tallikaverilleen, joka oli nyt Toranosuke Takagi. Kausi sujui heikosti: Ricardo Rosset pääsi vain 4 kertaa maaliin kun osakilpailuja oli 16. Rosset myös karsiutui kilpailusta 4 kertaa, koska jäi aika-ajoissa 107:n prosentin säännön ulkopuolelle. Paras sijoitus Rossetille tuona kautena oli kahdeksas Kanadan GP:ssä.
Kauden 1998 jälkeen Rosset lopetti kilvanajon ja keskittyi urheiluvälinekauppaan Brasiliassa.
Vietnamin demokraattinen tasavalta

Pohjois-Vietnam (), virallisesti Vietnamin demokraattinen tasavalta (), oli Kaakkois-Aasiassa vuosina 1945–1976 sijainnut valtio, joka hallitsi Vietnamin pohjoisosaa ja taisteli Vietnamin sodassa Yhdysvaltoja ja Etelä-Vietnamia vastaan.
Pohjois-Vietnamin hallitus määräsi yleisen liikekannallepanon 4. heinäkuuta 1966. Se koski kaikkia 18–30-vuotiaita pohjoisvietnamilaisia.
García II (Galicia ja Portugali)

García II (1042–1090) oli Galician kuningas vuosina 1065–1071.
Nousu valtaan.
García oli isänsä Kastilian ja Leónin Ferdinand I:n nuorin poika. Isä jakoi valtakuntansa kolmen poikansa kesken siten, että Sancho II sai Kastilian, Alfonso VI Leonin ja García Galician sekä siihen kuuluvan osan Portugalia. Lisäksi García sai Badajozin ja Sevillan muslimivaltioiden verotusoikeuden. Tyttäriään Ferdinand I kielsi menemästä naimisiin.
Garcían karkotus kuningaskunnastaan.
Ferdinand I:n pojista vanhin Sancho ei hyväksynyt isänsä päätöstä valtakunnan jakamisesta. Hän riiteli isänsä suosikin Alfonson kanssa ja löi tämän 1068 Llantadan taistelussa. Voitto ei tuonut Sancholle lisää maita, mutta Garcían kustannuksella hän hyötyi enemmän: vuonna 1071 hän pakotti despoottisen ja epäluuloisen Garcían luopumaan vallasta ja lähetti tämän vankeuteen Sevillaan.
Paluu takaisin.
Vuoden 1072 alussa Sancho löi jälleen veljensä Alfonson ja ajoi tämän pois kuningaskunnastaan. Kun Alfonso etsi turvapaikkaa Toledosta, Sancho julistautui myös Leónin kuninkaaksi. Näin Sancho oli valloittanut ja yhdistänyt isänsä valtakunnan. Hänen valtakautensa katkesi kuitenkin jo samana vuonna, kun veljesten sisaren Urracan lähettämän salamurhaajan onnistui surmata hänet. Alfonso palasi maanpaosta, samoin García.
García syrjäytetään toisen kerran.
García palasi Galiciaan vuoden 1072 loppupuolella, mutta Alfonso vangitsi hänet 1073. García vietti lopun elämänsä vankina Lunan linnassa.
Ferdinand I (Portugali)

Ferdinand I (port. "Fernando I o Formoso, o Inconstante"); (31. lokakuuta 1345 Lissabon – 22. lokakuuta 1383 Lissabon, Portugalin kuningaskunta) oli Portugalin kuningas vuosina 1367–1383.
Suku ja avioliitto.
Ferdinandin vanhemmat olivat kuningas Pietari I ja Kastilian prinsessa Constanza de Castillo (1339–1345) tai toisten tietojen mukaan Constanza Manuel de Villena (n.  1318–1349), joka oli Peñafielin herttua Don Juan Manuel (1282–1348) ja tämän toisen puolison Aragonian infanta, Villenan prinsessa Constanza, joka oli Aragonian kuningas Jaime II:n tytär.
Hän oli heidän toiseksi vanhin ja ainoa eloonjäänyt poika. Hänellä oli kolme sisarusta, joista vanhin sisar María (1342–1377) avioitui Aragonian infante Tortosan markiisin Fernandon kanssa sekä kuusi aviotonta sisaruspuolta isän muista suhteista, joista kaksi velipuolta tavoitteli Portugalin kruunua vuosien 1383–1385 ilman hallitsijaa olleen interregnumin aikana. Nuorimmasta aviottomasta velipuolesta Joãosta (s. 11. huhtikuuta 1357) tuli hänen seuraajansa valtaistuimelle hallitsijanimellä Juhana I.
Avioliitto.
Ferdinandin puoliso oli vuodesta 1372 lähtien Leonór Teles de Meneses (n. 1350–1386), joka oli aatelissukuisten Martim Afonso Telo de Menesesin ja Aldonça Eanes de Vasconcelosin tytär. Hän oli avioitunut vuonna 1365 João Lourenço da Cunhan (k. noin 1385), Pombeiron herran kanssa, ja heillä oli poika nimeltä Álvaro da Cunha, jonka sukulaisuus Leonóriin yritettiin myöhemmin salata.
Leonór oli vielä naimisissa tavatessaan kuningas Ferdinandin ja tämä yritti saada paavi Gregorius XI:tä avioliiton mitätoinnin liian läheisen sukulaisuuden perusteella. Vuonna 1379 Ferdinand takavarikoi aviopuolison omaisuuden ja tämän oli pakko lähteä maanpakoon. João Lourenço da Cunha palasi takaisin vasta kuninkaan kuoltua ja sai omaisuutensa takaisin sekä pystyi testamenttaamaan sen pojalleen.
Ferdinandille ja Leonórille syntyi kolme lasta:
Lisäksi Ferdinandilla oli avioton tytär nimeltä tuntemattoman naisen kanssa:
Kuningas.
Ferdinand I:n noustessa valtaistuimelle vuonna 1367 Portugalin talous oli huonolla tolalla, koska se ei ollut vieläkään toipunut vuosina 1348 ja 1349 riehuneen ruton vaikutuksista. Ferdinand määräsi vuonna 1375 viljelykelpoisen maan omistajat joko viljelemään maata itse tai myymään tai vuokraamaan sen jollekin viljelyhalukkaalle. Samalla hän määräsi kaikki toimettomat ryhtymään maanviljelijöiksi. Hän antoi laivanrakentajille luvan kaataa puutavaraa valtion metsistä ja vapautti kauppalaivat veroista ensimmäisellä matkallaan. Hän perusti myös laivanvakuutusyhtiön. Toimenpiteet kohensivat maan taloutta.
Ferdinandin valtakaudella Portugali kävi kolme sotaa Kastiliaa vastaan. Kastilian kuningas Pietari I Julman kuoltua vuonna 1369 Ferdinand tavoitteli Kastilian kruunua äitinsä, Kastilian prinsessa Constanzan perinnön perusteella. Henrik II Äpärä liittolaisineen löi Portugalin joukot vuosina 1371 ja 1373.
Perintö.
Ferdinandin velipuoli Juhana I löi kastilialaiset Aljubarrotan taistelussa elokuussa 1385 ja nousi Portugalin valtaistuimelle vuonna 1385.
Marja-Liisa Vartio

Marja-Liisa Orvokki Vartio (o.s. Sairanen, 11. syyskuuta 1924 Sääminki – 17. kesäkuuta 1966 Savonlinna) oli suomalainen runoilija ja prosaisti. Häntä pidetään yhtenä suomalaisen romaanin uudistajista.
Elämä.
Marja-Liisa Vartion vanhemmat, sairaanhoitaja Aino Sairanen (o.s. Luukkanen) ja kansakoulunopettaja Valter Sairanen, olivat eronneet ennen hänen syntymäänsä. Hänen isoveljensä Uuno ja Kauko asuivat isän luona toisella paikkakunnalla, eikä äiti ilmoittanut tyttären syntymästä entiselle miehelleen. Vartion tultua kouluikään hänen äitinsä lähetti hänet isän luokse Nurmijärvelle. Siellä hän kävi kansakoulun ja yhteiskoulun lukuun ottamatta vuosia 1939–1940, joiksi äiti sijoitti tyttärensä Pieksämäelle Mikkosen perheeseen asumaan. Loma-aikojaan hän vietti äitinsä luona Säämingissä.
Vartio pääsi ylioppilaaksi Nurmijärven yhteiskoulusta vuonna 1944. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa kirjallisuutta, taidehistoriaa ja filosofiaa ja valmistui filosofian maisteriksi pääaineenaan taidehistoria vuonna 1950.
Keväällä 1945 Vartio avioitui toimitusjohtaja Valter Vartion kanssa ja he adoptoivat tytön. Avioliitto päättyi eroon vuonna 1955, ja tytär jäi Valterille. Samana vuonna Vartio meni naimisiin kirjailija Paavo Haavikon kanssa. Liitosta syntyi kaksi lasta, Johanna (s. 1956) ja Heikki (s. 1960). 
Vartio kuoli kesällä 1966 vain 41-vuotiaana. Hän oli sairastunut sitä ennen krooniseen kuumeeseen. Kyseessä oli kilpirauhasen ylitoiminta, joka diagnosoitiin kuitenkin kilpirauhasen alitoiminnaksi. Vartio sai sen vuoksi väärän lääkityksen, joka aiheutti muun muassa unettomuutta. Vartiolla alkoi olla vaikeuksia huolehtia hänen ja Haavikon yhteisistä lapsista.
Haavikko kaksinkertaisti vaimonsa lääkeannoksen, koska oli huolissaan vaimonsa heikosta kunnosta. Vartio ui ennen kuolemaansa kylmässä vedessä, minkä jälkeen hänen kuumeensa nousi entistä korkeammaksi ja hän vaipui koomaan. Vartio vietiin Savonlinnan keskussairaalaan, jossa hänet todettiin aivokuolleeksi.
Vartio on haudattu Savonlinnaan Talvisalon hautausmaalle.
Kirjailijanura.
Kirjallisen uransa Vartio aloitti 1950-luvun alussa lyyrikkona mutta keskittyi myöhemmin proosaan. Hänen esikoisrunokokoelmansa "Häät" ilmestyi vuonna 1952 ja toinen kokoelma "Seppele" seuraavana vuonna. Vuonna 1955 ilmestyi novellikokoelma "Maan ja veden välillä".
Vartion pääteoksena pidetään postuumisti ilmestynyttä romaania "Hänen olivat linnut" (1967). Teos rakentuu suurelta osin leskiruustinna Adelen ja hänen Alma-palvelijansa keskusteluille.
Vartiolle myönnettiin valtion kirjallisuuspalkinto vuosina 1954 ja 1958. Kirjailijan päiväkirjamerkintöjä ja kirjeitä on julkaistu 1990-luvulla kolmena niteenä. Tekstit on toimittanut Vartion miniä Anna-Liisa Haavikko.
Marja-Liisa Vartio -palkinto.
Haavikko-säätiö on vuodesta 1994 alkaen jakanut suunnilleen joka toinen vuosi Marja-Liisa Vartio -palkinnon. Se myönnetään tutkimuksen, luovan kirjoittamisen tai tiedottamisen alalla toimivalle naiselle. Palkinnon arvo oli aluksi 25 000 markkaa, sittemmin 5 000 euroa.
.NET Framework

.NET Framework on Microsoftin kehittämä ohjelmistokehys, jota Microsoft Visual Studio -ympäristössä kehitetyt ohjelmistot käyttävät.
Ajoympäristö.
.NET Framework koostuu kahdesta osasta: luokkakirjastoista sekä ajonaikaikaisesta ympäristöstä (Common Language Runtime, CLR).
Ohjelmointikielen lähdekoodi käännetään tavukoodiksi, jota Microsoft kutsuu välikieleksi (Common Intermediate Language, CIL, ennen Microsoft Intermediate Language, MSIL).
Ajonaikainen ympäristö kääntää välikielisen koodin kohdeympäristön konekielelle ajonaikaisella kääntämisellä (, JIT).
Välikielelle on julkaistu Common Language Infrastructure (CLI) -määrittely.
Kehitysympäristö.
.NET-ohjelmistokehitys tapahtuu pääasiassa Microsoftin VisualStudio.NET (VS.NET) -ympäristössä. VS.NET sisältää useita eri laajuisia kokonaisuuksia lähtien ilmaisesta Express Editionista laajojen ohjelmistokehitysprojektien hallintaan tarkoitettuun TeamSuite-versioon. TeamSuite sisältää integroidut työkalut mm. ohjelmistokehitysprojektien johtoon, määrittelyyn, suunnitteluun, ohjelmointiin, testaukseen ja lähdekoodin hallintaan.
.NET Foundation.
.NET Foundation on vuonna 2014 perustettu organisaatio, joka kutsuu itseään "riippumattomaksi ja voittoa tavoittelemattomaksi organisaatioksi .NET alustan ympärillä". Järjestöä ja ohjelmiston ekosysteemiä on kritisoitu, että Microsoft promotoi .NET alustaa avoimena lähdekoodina, mutta yhteisö sen ympärillä ei ole terve. Kritiikin mukaan järjestön hallinto ei ole täysin toimiva eikä se tähdännyt mihinkään tavoitteeseen. Järjestö ei myöskään ole kommentoinut eikä puuttunut käyttäjäyhteisöä kuohuttaneisiin asioihin. Ongelmaksi on koettu sen kytkökset Microsoftiin.
Juhana I (Kastilia)

Kastilian Juhana I (esp. "Juan I de Castilla"); (20. elokuuta 1358 Épila, Zaragoza, Aragonian kuningaskunta – 9. lokakuuta 1390, Alcalá de Henares, Madrid) oli Kastilian kuningas vuosina 1379–1390. 
Suku.
Hänen isänsä oli Kastilian kuningas Henrik II Äpärä ja äitinsä Juana Manuel (1339 – 27 . maaliskuuta 1381), joka oli Villenan ruhtinas Juan Manuelin (1282–1348) ja tämän toisen puolison Blanca Núñez de Lara de La Cerdan (k. 1347) tytär. Juan oil vanhin lapsi ja hänellä oli kaksi nuorempaa sisarta, Juana ja Eleonoora (k. 1416).
Avioliitot ja lapset.
Juhana avioitui vuonna 1375 Eleonoora Aragonialaisen (1358–1382), Aragonian kuningas Pietari IV:n ja tyttären kanssa. Heille syntyi kolme lasta:
Toisen kerran Juhana avioitui vuonna 1383 Portugalin 11-vuotiaan kruununprinsessa Beatrizin kanssa, joka oli Ferdinand I:n ja Leonor Teles de Menesesin perijätär. Avioliittosopimuksen mukaan pari hallitsisi Portugalin kuningaskuntaa yhdessä, kunnes parin (mahdollisesti syntyvä) poika täyttäisi 14 vuotta, jolloin hänestä tulisi kuningas. Jos pari ei saisi poikalasta, Portugalin kuninkuus päätyisi Kastilian kuninkaalle. Avioliitto oli lapseton kun Beatriz jäi leskeksi 18-vuotiaana.
Kuningas.
Hallituskautensa alussa hän joutui puolustamaan valtaistuintaan Juhana Gentiä vastaan, jonka vaimo oli Pietari I Julman tytär, sekä Gentin portugalialaisia liittolaisia vastaan. Suhteet Portugaliin paranivat kun Juhana otti vaimokseen Portugalin kruununprinsessa Beatrizin, ja suhteita Gentin kanssa paransi Juhanan pojan Henrikin ja Gentin tyttären avioliitto. 
Perintö.
Juhanan kuoltua 32-vuotiaana lokakuussa 1390 ratsastusnäytöksessä häntä seurasi valtaistuimelle vanhin poika Henrik hänen ensimmäisestä avioliitostaan.
Negrospirituaali

Negrospirituaali (engl. "Negro spiritual") on afroamerikkalainen hengellisten laulujen tyyppi. Negrospirituaalit saivat alkunsa orjien musiikkina 1700-luvulla, ja niiden suosio säilyi 1900-luvulle saakka.
Negrospirituaaleja esitetään tyypillisesti ”kutsu ja vastaus” -muodossa solistin ja taustakuoron välillä. Joissain lauluissa on polveilevaa laulutyyliä, jotkin laulut ovat hitaita ja surumielisiä, ja jotkin laulut ovat nopeita ja iloisia. Joissain lauluissa on nähty piilotettua protestia orjuutta vastaan.
Historia.
Negrospirituaalien juuret ovat 1700-luvulla Etelän mustien orjien epävirallisissa kokoontumisissa, joissa osanottajat lauloivat ja tanssivat. Toinen tyylin lähde ovat orjien rinkitanssit.
Orjanomistajat eivät katsoneet orjiensa afrikkalaisperäistä musiikkipitoista jumalanpalvelusta hyvällä ja pyrkivät siksi kieltämään orjien hengelliset kokoontumiset. Kun orjat alkoivat kääntyä kristinuskoon, he ryhtyivät käyttämään Raamatun kertomuksia lauluissaan, ja negrospirituaaleista tuli orjien tapa ilmaista sekä uskoaan että surujaan ja toiveitaan. Nimitys "spirituaali" (engl. "spiritual") tulee Kuningas Jaakon Raamatun Efesolaiskirjeestä (5:19).
Negrospirituaalit yleistyivät orjien keskuudessa 1700-luvun lopulta 1860-luvulle, jolloin orjuus lakkautettiin. Lauluja alettiin julkaista Yhdysvalloissa kokoelmina 1860-luvulta alkaen. Seuraavalla vuosikymmenellä Euroopassakin konsertoinut Jubilee Singers -kuoro sai muunkin maailman kiinnostumaan negrospirituaaleista. Jubilee Singersiä seurasi moni muu suosittu lauluyhtye. Negrospirituaaleja alettiin esittää Yhdysvaltain konserttisaleissa, ja kuuluisat mustat laulajat kuten Marian Anderson, Roland Hayes ja Paul Robeson ottivat 1900-luvulla negrospirituaaleja ohjelmistoonsa. Vuosisadan loppupuolella gospelmusiikki oli kuitenkin pitkälti syrjäyttänyt negrospirituaalit mustien kirkoissa.
Houston Dynamo

Houston Dynamo on yhdysvaltalainen jalkapalloseura, jonka joukkue pelaa Major League Soccer -liigassa. 
Seura perustettiin vuonna 2005, jolloin koko San Jose Earthquakesin organisaatio siirtyi Kalifornian San Josésta Texasin Houstoniin. Seura voitti MLS:n mestaruuden MLS Cupin heti esikoiskaudellaan 2006 ja uusi mestaruuden vuotta myöhemmin. Houstonin paikallisvastustaja on FC Dallas.
Kaudesta 2012 alkaen Dynamo pelaa kotiottelunsa Shell Energy Stadiumilla, joka on 22 000 -paikkainen erityisesti jalkapalloa varten suunniteltu stadion. Kauteen 2011 asti seuran kotistadion oli Houstonin yliopiston kampuksella sijaitseva Robertson Stadium.
Joukkue.
Kokoonpano.
"Päivitetty: 11. huhtikuuta 2025"