Gilles de Rais

Gilles de Rais, 'Ritari Siniparta', syntyjään Gilles de Montmorency-Laval (syyskuu 1405 Champtocé-sur-Loire, Anjou, Ranskan kuningaskunta – 26. lokakuuta 1440 Nantes) oli bretagnelainen aristokraatti, Rais'n paroni, Ranskan marsalkka ja sarjamurhaaja sekä vähän aikaa Satavuotisen sodan kansallissankari. Hänet tuomittiin kuolemaan satojen lasten kiduttamisesta, raiskaamisesta ja murhaamisesta.
Suku ja nuoruus.
Gilles de Rais syntyi Bretagnen ja Poitoun rajalla rikkaaseen Montmorency-Lavalin aatelisperheeseen vuonna 1404. Molemmat hänen vanhempansa kuolivat noin vuonna 1415. Isä Guy de Laval kuoli testamenttinsa mukaan vakavasti sairaana, ja äiti Marie de Craon kuoli tuntemattomasta syystä. Hänet ja nuoremman veljen Renén kasvatti äidinpuoleinen isoisä Jean de Craon. Nuorena miehenä de Rais näyttää olleen kiihkeä ja kuumapäinen, ja nämä ominaisuudet sopivat hyvin taistelukentälle, jossa hän oli kaikkien tietojen mukaan taitava ja peloton taistelija. 
Rais avioitui vuonna 1420 rikkaan perijättären Catherine de Thouars'n kanssa.
Sotilasura.
Vuosina 1427–1435 hän toimi komentajana Ranskan kuninkaan armeijassa ja oli mukana Jeanne d'Arcin joukoissa Satavuotisen sodan taisteluissa vuonna 1429. Joskus de Rais'n asemaa Jeanne d'Arcin armeijassa on suurenneltu, mutta todellisuudessa hän komensi vain noin kolmeakymmentä miestä: vastaavia komentajia oli kymmeniä. Hän ei myöskään toiminut Jeanne d'Arcin henkivartijana, kuten joskus on väitetty. 
Suurin de Rais'n näistä taisteluista, etenkin Orléansin piirityksestä, saama kunnianosoitus oli puoliseremoniallinen, korkein mahdollinen sotilasarvo, Ranskan marsalkan arvo, jonka hän sai yhdessä kolmen muun komentajan kanssa kuningas Kaarle VII:n kruunajaispäivänä vuonna 1429. 
Elämä armeijan jälkeen.
Myöhempinä vuosina de Rais näyttää olleen yhä kiinnostuneempi uskonnosta ja omasta pelastuksestaan. Vuonna 1433 hän rahoitti "sielunsa autuutta varten" rakennetun kappelin rakentamisen, jota hän kutsui Pyhien Viattomien kappeliksi ja jossa oli de Rais'n itse valitsema poikakuoro. Hän tutki myös okkultismia keinona pelastaa nopeasti romahtava taloutensa palkkaamalla avukseen useita alkemisteja ja velhoja.
Rais vietti vuoden 1431 jälkeen enemmän aikaa kartanollaan, joka oli yksi Länsi-Ranskan rikkaimmista. De Rais tuhlasi omaisuutensa holtittomasti maksamalla valtavia summia kunniamerkkeistä, palvelijoista ja suuresta sotilasseurueesta sekä tilaamalla musiikkia ja kirjallisia teoksia. Hänen sukumaittensa myynti tuhlailevan elämäntapansa rahoittamiseksi aiheutti katkeran riidan muiden perheenjäsentensä, erityisesti äidinisä Jean de Craonin, kanssa, joka kuollessaan vuonna 1432 jätti tarkoituksella miekkansa ja haarniskansa perinnöksi Gillesin nuoremmalle veljelle Renélle. Vuonna 1435 hänet estettiin kuninkaan antamalla asetuksella myymästä tai panttaamasta lisää perintömaitaan.
Okkultismi ja rikokset.
Vuonna 1435 de Rais vetäytyi armeija-uraltaan. Näihin aikoihin hän oman todistuksensa mukaan aloitti okkultistiset kokeilut Francois Prelati -nimisen miehen ohjauksessa. Prelati kertoi de Rais'lle, että tämä saisi tuhlaamansa varat takaisin uhraamalla lapsia Barron-nimiselle demonille. 
Gilles de Rais houkutteli pikkupoikia kartanoonsa, jossa hän raiskasi, kidutti ja silpoi heidät, joi heidän vertaan ja usein masturboi kuolevien uhriensa äärellä. De Rais'n surmaamien lasten määrää ei tarkasti tiedetä: sen arvioidaan olevan 140–200 välillä. Uhrit olivat 6-18-vuotiaita ja edustivat molempia sukupuolia: vaikka de Rais suosikin poikia, hän kaappasi myös tyttöjä, mikäli hänen palvelijansa Poitou ja Henriet eivät poikia onnistuneet saamaan.
Samaan aikaan huhut olivat alkaneet kiertää. Lapsia oli kadonnut de Raisin linnojen ympäristössä, ja monet katoamisista näyttivät liittyvän de Raisin ja hänen palvelijoidensa toimintaan. Koska oli tavallista, että nuoret pojat erotettiin pysyvästi vanhemmistaan, jos aateliset ottivat heidät palvelijoiksi tai paašeiksi, joidenkin hänen uhriensa vanhemmat eivät olleet todellakaan tietoisia lastensa kohtaloista. Toisilla alueilla de Raisin murhanhimoiset taipumukset saattoivat kuitenkin olla jonkinlainen julkinen salaisuus – esimerkiksi oikeudenkäynnin aikana kävi ilmi, että todistajat olivat nähneet hänen palvelijoidensa hävittävän kymmenien lasten ruumiita yhdessä hänen linnoistaan ​​vuonna 1437 – mutta uhrien perheitä estivät pelko ja alhainen sosiaalinen asema ryhtymästä toimiin häntä vastaan.
Syyskuussa 1440 de Rais kidnappasi erään pappismiehen, mikä johti Nantesin piispan tutkintaan, jonka yhteydessä de Rais'n vuosien aikana tekemät rikokset paljastuivat. Häntä syytettiin samanaikaisesti sekä kirkollisessa että siviilioikeudessa useista rikoksista, kuten harhaoppisuudesta, sodomiasta ja yli 140 lapsen murhasta. Aluksi hän kieltäytyi tunnustamasta syytteitä, mutta kun häntä uhkasi erottaminen kirkosta, hän tunnusti oikeuden auktoriteetin ja julisti itsensä syyttömäksi. De Rais tunnusti murhat sekä pedofiiliytensä ja homoseksuaalisuutensa 21. lokakuuta kun häntä uhattiin kiduttaa ja hänet tuomittiin kuolemaan 25. lokakuuta 1440. Henriet ja Poitou oli tuomittu kuolemaan siviilioikeudessa 23. lokakuuta 1440. De Rais ja hänen apurinsa Henriet ja Poitou samanaikaisesti hirtettiin ja poltettiin roviolla Nantesissa 26. lokakuuta 1440. Hänet otettiin alas roviolta ennenkuin ruumis paloi, apurit Henriet ja Poitou paloivat tuhkaksi, jotka siroteltiin. Gilles de Rais haudattiin toiveensa mukaisesti Notre-Dame des Carmes'n luostarikirkkoon Nantes'iin.
Lavastusepäilyt.
Arkeologi ja uskontohistorioitsija Salomon Reinach (1858–1932) on epäillyt, että katolinen kirkko tai Bretagnen herttua Jean V ja tämän kansleri, Nantesin piispa Jean de Malestroit lavastivat de Rais'n murhaajaksi ja kerettiläiseksi, koska halusivat tämän maaomaisuuden.
De Rais'n palvelija Étienne Corrillaut'n tunnustus 17. lokakuuta 1440:
Kirkko ei kuitenkaan saanut de Rais'n maita, vaan ne jaettiin paikallisille aatelisille. Lisäksi de Rais tuomittiin sekä kirkollisessa että maallisessa oikeudessa. Salaliiton hänen lavastamisekseen olisi pitänyt olla hyvin laaja.
Perintö.
Gilles de Rais oli ollut katuvainen ja rauhallinen teloituksensa edellä. Tämä toi hänelle omituisella tavalla kuoleman jälkeen ansiota kristillisen katumuksen malliesimerkkinä. Hänen kuolemansa jälkeen vietettiin jopa kolmipäiväistä paastoa. Viimeisenä kuvottavan ironisena tapana syntyi perinne, jossa Nantesin ympäristössä vanhemmat muistelivat de Rais'n teloituksen vuosipäivää ruoskimalla lapsiaan, kenties painottaakseen heille tämän katumuksen syntien vakavuutta. Tämän perinteen uskotaan säilyneen yli vuosisadan hänen kuolemansa jälkeen.
Ihmisten mieliin Gilles de Rais ei silti jäänyt niinkään lastenmurhaajana kuin verenhimoisena Ritari Sinipartana, jonka pelättiin naivan rikkaita naisia ja murhaavan heitä perinnön vuoksi.