tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Supersuurpujottelu

Supersuurpujottelu eli super-G on syöksylaskun ja suurpujottelun välimuoto. Syöksyä se muistuttaa siinä, että kilpailulaskuja on vain yksi ja laskun kesto on suunnilleen sama kuin syöksylaskussa. Vauhti ei nouse yhtä korkeaksi kuin syöksyssä ja radalla on enemmän mutkia. Suurpujotteluun verrattuna supersuurpujottelu on vauhdikkaampaa. 
Supersuurpujottelussa miesten ratojen korkeusero on 500–650 metriä ja naisten 350–600 metriä. Supersuurpujottelussa portti rakentuu samalla tavalla kuin suurpujottelussa. Käännösten maksimimäärä on 10 prosenttia korkeuserosta. Minimi on miehille 35 ja naisille 30 käännöstä. Supersuurpujottelussa käytetään super-G-suksia. Muut varusteet ovat samanlaiset kuin syöksylaskussa. Kilpailurataa ei saa harjoitella ennen kisaa.
Suurpujottelu

Suurpujottelu on hieman pujottelua nopeavauhtisempi alppilaji. Suurpujottelun kilpailulasku kestää 1.15–1.45 minuuttia. Miesten radan korkeuseron tulee olla 250–450 m ja naisten vastaavasti 250–400 m. Maailmancup-kilpailuissa pienin hyväksytty korkeusero on 300 m. Rata on laajasäteisten käännösten muodostama rytmikäs kokonaisuus. Suurpujotteluportin muodostaa kaksi keppiparia joiden väliin on pingotettu lippu. Portin leveys on 4–8 m ja kahden peräkkäisen portin etäisyys toisistaan on oltava vähintään 10m. Peräkkäisten porttien tulee olla vuorotellen punaisia ja sinisiä. Kilpailussa on kaksi laskua, joiden yhteisaika ratkaisee sijoituksen. Suurpujottelusukset ovat syöksysuksia lyhyemmät, kevyemmät ja kääntyvämmät. Puku on ihonmyötäinen ja sauvat ovat käyrät kääntyen selän taakse ilmanvastuksen minimoimiseksi.
Suurpujottelu ja parisuurpujottelu ovat myös lumilautailulajeja.
Matti Tuominen

Matti Wilhelm Tuominen (9. maaliskuuta 1940 Lappi – 25. tammikuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, joka tunnettiin etenkin monista teatterirooleistaan. Televisiosta hänet muistetaan kauppaneuvos Paukun roolista ajankohtaissatiirisarjassa "Hyvät herrat", jota esitettiin vuosina 1990–1996, ja myöhemmin Urmas Hakkaraisen roolista "Maalaiskomedia"-televisiosarjoissa.
Ura.
Tuominen tunnettiin parhaiten televisionäyttelijänä, mutta hän oli ennen kaikkea teatterimies. Uransa aikana hänellä oli kiinnitykset Lahden, Kuopion, Kotkan, Oulun ja Helsingin kaupunginteattereissa. Freelanceriksi hän ryhtyi 1990-luvun alussa. Erityisen mieleinen hänelle oli Eddien rooli Arthur Millerin näytelmässä "Näköala sillalta". Hän teki roolityön Kuopion kaupunginteatterissa. Hän teki myös "Tuntemattoman sotilaan" Koskelan roolin kahdesti: Paavo Liskin ohjauksessa Oulun kaupunginteatterissa ja Jouko Turkan johdolla Helsingin kaupunginteatterissa.
Freelancer-vuosinaan Tuominen näytteli muun muassa Tampereen Työväen Teatterissa, Seinäjoen kaupunginteatterissa sekä kotikaupunkinsa Turun Samppalinnan kesäteatterissa. Hän teki myös elokuva- ja televisiotöitä.
Matti Tuominen oli naimisissa näyttelijä Raili Tiensuun kanssa.
Nuoruudessaan Tuominen menestyi kilpatanssijana. Tanssin myötä hän ajautui myös teatteriin. Hän oli intohimoinen urheilun ystävä, jota kiinnostivat kaikki urheilumuodot, mutta erityisesti jalka- ja lentopallo. Matti Tuominen kärsi viimeisinä vuosinaan aivoinfarktin ja kuoli aivoverisuonen katkeamiseen 2006. 
Matti Tuominen on haudattu Turkuun Pyhän Katariinan kirkon hautausmaalle.
Topelia

Topelia on Helsingin yliopiston laitoskortteli, joka sijaitsee Senaatintorin kupeessa Kluuvin kaupunginosassa Kettu-korttelissa. Topeliaa rajaavat idässä Unioninkatu, etelässä Kirkkokatu ja lännessä Fabianinkatu sekä pohjoisessa Metsätalo. Topelia-korttelissa toimii humanistisen tiedekunnan laitoksia ja instituutteja. 
Historia.
Topelia-korttelin vanhimmat rakennukset valmistuivat 1820-luvulla. Niissä toimi alun perin Kantonistikoulu eli sotilaallinen sisäoppilaitos, jossa orpopoikia koulutettiin Venäjän armeijan palvelukseen. Kantonistikoulun päärakennus ja kaksi sivurakennusta valmistuivat Unioninkadun varrelle vuosina 1821–1830. Päärakennukseen sijoitettiin oppilaiden asuntola, eteläiseen sivurakennukseen henkilökunnan asunnot ja pohjoiseen sivurakennukseen opetustilat. Rakennusprojektia johti Carl Ludvig Engel, mutta hänen arkkitehtoninen panoksensa ilmeisesti rajoittui vain rakennusryhmän Unioninkadun puoleisen julkisivun suunnitteluun. Päärakennuksen ja sivurakennusten pylväiköillä koristellut fasadit ovat linjassa saman kadun varrella olevien yliopiston kirjaston ja päärakennuksen kanssa ja muodostavat yhtenäisen kokonaisuuden.
Kantonistikoulu muutettiin jo vuonna 1832 Venäläiseksi sotilassairaalaksi. 1850–1860-luvuilla tontin pohjois-, etelä- ja länsilaidoille rakennettiin lukuisia kivisiä lisärakennuksia, joita myöhemmin jatkettiin ja korotettiin useaan otteeseen, niin että aiemmin avoimesta tontista muodostui lopulta umpikortteli. Päärakennuksen sisälle rakennettiin ortodoksinen sairaalakirkko, ja katolle pääoven yläpuolelle nousi pieni kellotapuli (nykyään tapuli on poistettu ja entinen kirkko toimii luentosalina).
Sotilassairaalan toiminta lakkasi Suomen itsenäistyttyä, ja vuonna 1918 sen tilat sai Helsingin yliopistollinen sairaala, Hyksin IV Sisätautien klinikka toimi korttelissa vuoteen 1995 asti. Vuoteen 1965 saakka sairaalan nimenä oli Helsingin Yleinen sairaala. Sairaalan aikana korttelissa tehtiin lukuisia muutos- ja uudistustöitä, kuten arkkitehti Pekka Linkolan suunnittelema vuosien 1977–1988 melko kovakourainen peruskorjaus.
Sairaalakäytön loputtua kortteli kunnostettiin Helsingin yliopiston humanistisen tiedekunnan käyttöön. Vuonna 1998 se vihittiin Topeliaksi yliopiston entisen rehtorin ja Suomen historian professorin Zachris Topeliuksen mukaan.
Topelian laitokset.
Topelian rakennuksissa toimii nykyisin lukuisia historian ja kulttuurintutkimuksen alan laitoksia ja instituutteja, jotka kuuluvat humanistiseen tiedekuntaan.(suluissa Topeliassa toimivat oppiaineet):
Sukupuolentutkimuksen oppiaine toimi aiemmin omana Kristiina-instituuttina ja alue- ja kulttuurintutkimus Renvall-instituuttina. Humanistisen tiedekunnan laitosrakennetta uudistettiin vuonna 2010, jolloin laitoksia yhdistettiin. Tuolloin syntyivät mainitut filosofian, historian, kulttuurin ja taiteiden tutkimuksen, maailmankulttuurien ja nykykielten laitokset.
Aritmeettinen keskiarvo

Aritmeettinen keskiarvo (lyhenne ka.) tai lyhyesti keskiarvo on lukujen summa jaettuna niiden lukumäärällä. Puhuttaessa keskiarvosta tarkoitetaan yleensä juuri tätä aritmeettista keskiarvoa. Keskiarvo on tilastotieteessä myös yläkäsite todennäköisyysjakaumien monenlaisille keskiluvuille, joilla kuvataan jakaumien tiheysmassan paikkaa. Niitä ovat esimerkiksi moodi ja mediaani. Kun tarkastellaan tilastollista populaatiota, puhutaan lisäksi populaation keskiarvosta, ja kun tarkastellaan populaation otosta, puhutaan otoskeskiarvosta.
Keskiarvo tarkoittaa aritmetiikassa ja geometriassa myös niitä keskilukuja, joita käytettiin jo muinaisissa Babyloniassa, Egyptissä ja antiikin Kreikassa. Niitä käsitteli ja kehitti tuolloin eteenpäin Pythagoras tutkielmassaan verrannoista. Hän esitteli siinä ensin aritmeettisen keskiarvon lisäksi geometrisen keskiarvon ja harmonisen keskiarvon ja niiden perään vielä seitsemän uutta "keskiarvoa" verrantojen avulla.
Merkintä ja määritelmä.
Kreikkalaista kirjainta μ käytetään tavallisesti populaation keskiarvon merkitsemiseen. Kun jono "x"1, "x"2, ..., "x""n" muodostaa aineiston, merkitään otoskeskiarvoa vaakaviivalla muuttujan päällä formula_1. Luonnontieteessä tai tekniikassa voidaan suureen keskiarvoa merkitä formula_2.
Keskiarvo lasketaan käyttäen kaavaa:
formula_3,
jossa formula_4 on havaintojen lukumäärä. Jos samanarvoisia lukuarvoja on toistuvasti monta, tai aineisto on luokiteltu, voidaan keskiarvo esittää frekvenssien avulla
formula_5
missä frekvenssien summa on N
formula_6
Ominaisuuksia.
Kun tarkasteltava frekvenssijakauma on vino, keskiarvo ei ole yhtenevä mediaanin kanssa. Lisäksi otoksessa olevat poikkeuksellisen suuret havainnot vaikuttavat keskiarvoon huomattavasti. Tällaisissa tilanteissa mediaani on keskiarvoa parempi luku kuvaamaan jakauman keskikohtaa.
Käytännössä μ:n ja formula_1:n erona on se, että tavallisesti koko populaatiota ei havaita, jolloin μ:n todellinen arvo ei ole tiedossa. Jos otos on satunnaisesti poimittu, formula_1 on satunnaismuuttuja, joka lähestyy suurten lukujen lain mukaan μ:tä otoskoon kasvaessa.
Katso myös.
Erityisiä keskiarvoja ovat myös
Théodore Géricault

Jean Louis André Théodore Géricault (26. syyskuuta 1791 Rouen, Seine-Maritime – 26. tammikuuta 1824 Pariisi) oli romantiikkaa edustanut ranskalainen taidemaalari. Hän syntyi varakkaaseen sukuun Rouenissa ja opiskeli Pariisissa yhdessä taidemaalarien Carle Vernetin (1758–1836) ja Pierre Guérinin (1774–1833) kanssa.
Hän matkusti Italiaan 1816–1818. Vanhat mestarit, erityisesti Michelangelo ja Rubens vaikuttivat häneen enemmän kuin kukaan aikansa nykytaiteilija.
Géricault pyrki pois vallitsevan uusklassismin kaavoista jo varhaisteoksissaan. Hänen teoksensa edustivat romantiikkaa, ja niissä oli ilmaisuvoimainen ja dynaaminen ote. Hänen maalauksensa "Ratsailla olevat upseerit" vuosilta 1812 ja 1814, jotka ovat esillä Louvren taidemuseossa Pariisissa, kuvaavat väkivaltaista toimintaa, ovat uskaliasta sommittelua ja dramaattista väriä. Ne herättävät voimakkaita tunteita, ominaisuuksia jotka olivat ominaisia vasta syntyneelle romantiikalle.
Palattuaan Pariisiin Géricault esitti teoksensa "Medusan lautta" vuoden 1819 Salongissa. Vaikka se sai kultamitalin, se myös aiheutti poliittisen skandaalin aiheensa takia. Fregatti "Medusa"n haaksirikko oli tapahtunut kesäkuussa 1816 lähellä Länsi-Afrikan rannikkoa. Miehistö jätti 150 matkustajaa oman kohtalonsa varaan lautalle. Kun lautta kaksi viikkoa myöhemmin löydettiin, eloonjääneitä oli vain 15, joista 5 kuoli pelastusoperaation jälkeen. Hallitus vaikeni tapauksesta, ja kun se tuli yleiseen tietoon vuotta myöhemmin, se herätti raivoa ja kritiikkiä hallituksen välinpitämättömyyttä ja korruptiota kohtaan.
"Medusan lautassa" Géricault pyrki mahdollisimman suureen tarkkuuteen, joten hän käytti apunaan lautan pienoismallia ja tutki huolellisesti oikeita ruumiita. Tässä valtavassa maalauskankaassa, kooltaan noin 5 × 7 metriä, Géricault sekoitti realismin ja romantiikan.
Ihanteellistettujen hahmojen ja realistisesti kuvatun piinan yhdistelmä, `klassisen´tai ´herooisen´ jättiläiskoon tai graafisen tarkkuuden poissaolo aiheuttivat rajuja väittelyitä uusklassististen ja romanttisten taiteilijoiden keskuudessa. Maalauksella oli hedelmällinen vaikutus romantiikan myöhemmälle kehitykselle.
Vuosina 1820–1822 Géricault oleskeli Englannissa, jossa hän maalasi jockeyta ja hevoskilpailuja, esimerkiksi Epsonin "derby"n 1821 sekä teki litografioita, joissa kuvataan Lontoon kaduille levinnyttä kurjuutta ja köyhyyttä. Taiteilija, joka oli poliittiselta vakaumukseltaan liberaali, maalasi vuosina 1822–23 kymmenen muotokuvaa "La Salpetrièren", pariisilaisen mielisairaalan potilaista.
Théodore Géricault kuoli 33-vuotiaana hevosen selästä putoamisessa tulleisiin vammoihin.
Eurovision laulukilpailu 1960

Eurovision laulukilpailu 1960 oli viides Eurovision laulukilpailu. Se järjestettiin tiistaina 29. maaliskuuta Lontoon Royal Festival Hallissa, johon mahtui 2000 ihmistä, joten se oli suurin siihenastisista viisupaikoista. Kilpailun järjestäjänä toimi BBC. Kyseessä ovat toistaiseksi viimeiset euroviisut, jonka finaali järjestettiin arkipäivänä. Ensimmäistä kertaa kilpailu pidettiin isäntämaan pääkaupungissa.
Alankomaat oli voittanut kilpailun edellisenä vuonna, mutta tv-yhtiö ei halunnut enää toistamiseen järjestää kilpailua, sillä edellisen kerran Alankomaissa oli kilpailtu vasta vuonna 1958. Kilpailun juonsi Katie Boyle, joka toimi viisujuontajana myös kolme kertaa myöhemmin (, ja ). Vuoden 1960 kilpailuun osallistuivat kaikki 12 viisuissa aikaisemminkin kilpaillutta maata, sekä Norja, joka osallistui ensimmäistä kertaa Euroviisuihin kolmantena Pohjoismaana. Ensimmäistä kertaa Eurovision laulukilpailut näytettiin suorana myös Suomen televisiossa, nimellä "Eurooppa laulaa. Eurovision laulukilpailujen päättäjäiset Lontoossa", joskin Suomi osallistui ensimmäisen kerran vasta seuraavan vuoden kilpailuun.
Voitto meni toista kertaa Ranskalle, jonka edustussävelmä oli Jacqueline Boyerin esittämä reipas lastenlaulunomainen iskelmä ”Tom Pillibi”, josta tuli myös näiden kilpailujen tunnetuin kappale. Voittopokaalin voittajalle ojensi ensimmäistä kertaa edellisen vuoden voittaja, siis tässä tapauksessa Teddy Scholten. Sangen suosittu oli myös Italian ”Romantica”. Molemmat laulut olivat suuria hittejä myös Suomessa Laila Kinnusen suomenkielisinä versioina. Iso-Britannia sijoittui jälleen kerran toiseksi.
Osallistujamaat.
Kapellimestarit.
Jokainen maa valitsi oman kapellimestarin johtamaan maansa esityksen, paitsi Luxemburg, jonka delegaatiota avusti isäntämaan ylikapellimestari Eric Robinson.
Pistetaulukko.
Vuonna 1960 jokaisella maalla oli 10-henkinen tuomaristo, jonka jokainen jäsen antoi äänen omalle suosikkilaululleen. Jokaisella maalla oli siis käytettävissään kymmenen ääntä.
Gundestrupin kattila

Gundestrupin kattila on runsaasti koristeltu hopeamalja, joka on luultavasti peräisin La Tène -kaudelta, ensimmäiseltä tai toiselta vuosisadalta eaa. Gundestrupin kattila on koristeltu kelttiläisiä jumalia ja rituaaleja esittävin kohokuvin. Astia löydettiin Rævemosen turvesuosta vuonna 1891 Tanskasta lähellä Gundestrupia. Gundestrupin kattila kuuluu nykyisin Tanskan kansallismuseon kokoelmiin.
Gundestrupin kattila on noin 35 cm korkea ja halkaisijaltaan 65 cm. Se koostuu pohjalevystä sekä viidestä sisälevystä ja seitsemästä ulommasta levystä, joissa on kuvattu mytologisia kohtauksia. Kattila oli hajotettu osiin ennen sen hautaamista suohon. Koristelujen ja kattilan koon perusteella on otaksuttu, että sitä on käytetty druidien uskonnollisissa uhrimenoissa.
Ympäri Eurooppaa on löydetty myös muita pronssi- tai rautakaudella veteen tai suohon upotettuja esineitä. Arvokkaan hopea-astian löytyminen kelttien ydinalueen ulkopuolelta ja näin pohjoisesta herättää kuitenkin kysymyksiä. Gundestrupin kattila on esimerkiksi saattanut olla huomattavalle päällikölle annettu lahja. On myös mahdollista, että kattilan olisivat ryöstäneet Galliasta sotasaaliiksi teutonit, jotka myöhemmin joko piilottivat tai uhrasivat saaliinsa suohon.
Gundestrupin kattila on luultavasti valmistettu 200- tai 100-luvulla eaa Romaniassa tai Traakiassa. Kattilan koristeluun on osallistunut useita hopeaseppiä, ja vaikka suurin osa heidän käyttämistään kuva-aiheista ja symboleista on kelttiläisiä, on mukana myös Länsi-Euroopan kelteille vierasta ikonografiaa. 
Tunnusomaisia kelttiläisiä aiheita Gundestrupin kattilassa ovat esimerkiksi carnyx-torvia soittavat hahmot ja kelttiläistyyppiset aseet. Käärme, jolla on pässin sarvet esiintyy kahdessa kohtauksessa. Kattilaan on myös kuvattu Cernunnos-jumala, jolla on hirvensarvet ja joka istuu jalat ristissä sekä kaularengas ("torc") kaulassaan villieläinten ympäröimänä. Toisessa laatassa on kuvattu auringonjumala, jolle sarvikypäräinen palvoja ojentaa kärrynpyörää. Yhdessä laatassa on kelttisotilaita sekä pyhä puu ja käärme, jolla on pässin sarvet. Toisessa kohtauksessa jumala pitää ihmistä tynnyrin yläpuolella. Tämä voi olla ihmisuhrauksen kuvaus, ja jumala saattaa olla Teutates, jonka kerrotaan hyväksyneen hukutetut uhrit. Toisen tulkinnan mukaan kohtaus esittää kuolleen soturin herättämistä henkiin taikakattilan avulla. Yhdessä kuvalaatassa on esitetty jumalatar, joka vaikuttaisi olevan kärryissä. Jumalatar voisi olla Medb tai Nerthus. Sisälaatassa on kuvattu kolme soturia valmiina uhraamaan kolme jättiläismäistä härkää – kelteille kolminaisuudet olivat merkityksellisiä.
Friedrich Bessel

Friedrich Wilhelm Bessel (22. heinäkuuta 1784, Minden – 17. maaliskuuta 1846, Königsberg (nykyinen Kaliningrad) ) oli saksalainen tähtitieteilijä ja matemaatikko. Hänet tunnetaan erityisesti Besselin funktioiden tutkimuksesta, jotka nimestä huolimatta keksi Daniel Bernoulli. Tähtitieteen alueella Besselin merkittävin saavutus oli ensimmäisen tähden, 61 Cygnin, parallaksin mittaaminen. Hän myös oletti, että Siriuksella ja Procyonilla on seuralaisinaan näkymättömiä taivaankappaleita ja että Uranuksen ulkopuolella on vielä yksi planeetta, mitkä seikat sittemmin on oikeiksi todettu.
Vuodesta 1810 Bessel oli professorina Königsbergissä ja sen vastavalmistuneen tähtitieteellisen observatorion johtajana. Vuonna 1838 Bessel mittasi ensimmäisenä tähden, 61 Cygnin, etäisyyden.
Bessel edisti huomattavasti tähtitieteellistä havaintojentekoa ja myös tähtitieteeseen liittyvää matematiikkaa sekä geodesiaa. Argelander oli Besselin oppilas.
Turussa vuonna 1938 löydetty pikkuplaneetta 1552 Bessel on nimetty F. W. Besselin mukaan.
Bonner Durchmusterung

Bonner Durchmusterung, BD, () oli tarkin ja kattavin tähtiluettelo, joka tehtiin ennen valokuvauksen keksimistä. Sen julkaisivat Friedrich Wilhelm Argelander, Adalbert Krüger ja Eduard Schönfeld vuosina 1852–1859. Luettelo sisältää 320 000 tähden paikat vuoden 1855.0 epookilla. Luettelo kattaa vain pohjoisen pallonpuoliskon, ja myöhemmin Bonnin observatorio julkaisi "Südliche Durchmusterungin" ("SD") tähdille deklinaatioiden −1° ja −23° välillä. "Cordoba Durchmusterung" ("CD"), joka tehtiin Córdoban observatoriossa Argentiinassa, sisältää tähdet väliltä −22° ja −90°.
Bonner Durchmusterung on suurimmaksi osaksi Friedrich Wilhelm Argelanderin Bonnin tähtitornissa tekemä suuri tähtiluettelo, joka sisältää 324 198 tähden likimääräiset paikat taivaan pohjoisnavan ja 2° eteläisen deklinaation välillä. Luettelossa on kaikki tähdet 9:nteen luokkaan asti ja lisäksi suuri joukko tähtiä aina 10:nteen suuruusluokkaan asti. Työtä jatkoi Eduard Schönfeld 23° eteläiseen deklinaatioon saakka, ja Cordoban tähtitornissa Argentiinassa työtä jatkettiin vieläkin eteläisempiin tähtiin. Bonner Durchmusterungin tähtiluettelon mukaan on laadittu myös tähtikartta.
Dulce Pontes

Dulce Pontes (s. 8. huhtikuuta 1969 Montijo, Portugali) on portugalilainen laulaja.
Pontes aloitti lapsena pianonsoiton ja on valmistunut konservatoriosta pianistiksi. Myöhemmin hän aloitti myös laulamisen. 18-vuotiaana hän voitti portugalilaisen laulukilpailun. Pontes edusti Portugalia vuoden 1991 Eurovision laulukilpailussa kappaleellaan "Lusitana Paixão" ja sijoittui kahdeksanneksi. Myöhemmin 1990-luvulla Pontes tuli tunnetuksi fadomusiikin esittäjänä. 
Pontes sanoo innoittajakseen muun muassa José Alfonson, jonka laulu "Canção de embalar" on hänen albumillaan "Momentos". Tunnetuin hänen lauluistaan on "Canção do mar", jonka hän tulkitsee levyllä arabialaissävyisesti. Hänellä oli vuonna 2011 tekeillä albumi, jonka työnimi oli "Nudez". Samaan aikaan hän työsti myös espanjankielistä albumia, jolle äänitetään eteläamerikkalaisia lauluja. Pontesin ääntä on luonnehdittu "hätkähdyttäväksi".
Dulce on toiminut myös näyttelijänä.
Montijo

Montijo on noin 58 000 asukkaan kaupunkikunta Portugalissa. Se sijaitsee Setúbalissa, Portugalin eteläosassa Lissabonin metropolialueella. Kunnan pormestari on Nuno Canta. Vuoteen 1930 asti Montijo tunnettiin nimellä "Aldeia Galega". Montijo oli alkujaan kalastajakylä. Montijon kaupunki sijaitsee Tago-joen rannalla, mutta Canhan ja Pegõesin freguesiat ovat idempänä sijaitsevia eksklaaveja.
Violent Femmes

Violent Femmes on yhdysvaltalainen vaihtoehtorockyhtye. Se perustettiin Milwaukeessa 1980-luvun alussa. Vuonna 1983 yhtye sai levytyssopimuksen Slash Recordsin kanssa. Samana vuonna ilmestyi debyyttialbumi "Violent Femmes", joka myi platinaa kymmenen vuotta sen julkaisun jälkeen.
Vuonna 1984 ilmestyi Violent Femmesin toinen albumi, countryvaikutteinen "Hallowed Ground". Kolmas albumi "The Blind Leading the Naked" (1986) jäi viimeiseksi ennen yhtyeen hajoamista samana vuonna. Yhtye ilmoitti palaavansa vuonna 1989. Se solmi levytyssopimuksen Reprise Recordsin kanssa ja julkaisi albumit "3" ja "Why Do Birds Sing?". Vuonna 1993 rumpali Victor DeLorenzo lähti yhtyeestä. Hänet korvasi Guy Hoffman. DeLorenzo palasi yhtyeeseen vuonna 2002.
Aomorin prefektuuri

Aomorin prefektuuri () on yksi Japanin 47 prefektuurista. Prefektuuri sijaitsee Tōhokun alueella Honshūn saaren pohjoiskärjessä, ja sen pääkaupunki on Aomori. Siellä on 1 310 743 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 9 645,64 neliökilometriä.
Maantiede.
Aomori on Honshūn pohjoisin prefektuuri. Sen pohjoisrannalla ovat sekä Tsugarun niemimaa että kirveen muotoinen Shimokitan niemimaa. Niemien väliin jäävät edellisiä huomattavasti pienempi Natsudomarin niemimaa ja Mutsunlahti. Niistä pohjoiseen Tsugarunsalmen takana on Hokkaidō, kun taas etelässä Aomorin prefektuuri rajautuu Akitan ja Iwaten prefektuureihin. 
Ilmasto.
Vuoden ylin lämpötila on keskimäärin 31,5 °C ja alin -11,5 °C.
Aluejako.
Aomorin prefektuuri jakautuu 10 kaupunkiin ja 30 muuhun kuntaan, joista 22 on maaseutukaupunkeja ja 8 on kyläkuntia. Kunnat kuuluvat kahdeksaan piirikuntaan, joilla ei ole hallinnollista merkitystä. 
Historia.
Alueelta on ollut ihmisasutusta jōmon-kaudelta asti. Ensimmäiset viittaukset Aomorin prefektuuriin löytyvät "Nihonshokista". Kamakura-kaudella Tsugarun hallinnon jakoivat Soga- ja Andō-klaanit. Kamakuran sotilashallinnon kaaduttua alueen valta siirtyi eteläistä hovia tukeneelle Nanbu-klaanille sen tuhottua sekä Andōn että Sogan. Sengoku-kauden lopulla Nanbu-klaanin entinen vasalli Tsugaru Tamenobu sai hallintaansa valtaosan Tsugarun alueesta. Meiji-restauraation lakkautettua feodaalisen yhteiskuntajärjestelmän yhdistettiin Shichinohen, Hachinohen, Tonamin, Kuroishin ja Taten prefektuurit Hirosakin prefektuuriksi vuonna 1871. Kuukauden sisään nimi muutettiin nykyiseksi Aomorin prefektuuriksi. Myöhemmin samana vuonna prefektuuriin liitettiin vielä Mutsun ja Matsumaen alueet.
Liikenne.
Aomorin prefektuurissa on kaksi lentoasemaa, Aomorin ja Mikawan lentoasemat, joista jälkimmäinen toimii pääasiassa armeijan kenttänä. Prefektuurin suurimmat satamat ovat Aomorin, Ōminaton, Shichirinagahaman, Hachinohen ja Mutsuogawaran satamat. Tōhoku Shinkansen -luotijuna yhdistää Aomorin kaupungin Tokioon.
Matkailu.
Akitan ja Aomorin prefektuurien rajalla sijaitseva Shirakami-sanchi on maailman suurin koskematon pyökkimetsä. Se lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1993 ja on yksi prefektuurin tunnetuimmista nähtävyyksistä. Prefektuurin alueelta löytyy myös useita jōmon-kauden asutuksia, joista suurin on Aomorin kaupungissa sijaitseva Sannai-Maruyama.
De Geer -moreeni

De Geer -moreenit ovat aaltomaisia kapeita moreeniharjanteita, jotka voivat muodostaa laajojakin kymmenien tai jopa satojen harjanteiden kenttiä. Ilmakuvassa ne muistuttavat vanhan ajan pyykkilautaa.
Kymmenien tai jopa satojen metrien pituiset harjanteet ovat syntyneet jääkauden aikana jäätikön vaikutuksesta. Jäätikkö kuljetti mukanaan kalliosta hiomaansa moreenia. De Geer -moreenit syntyivät jäätikön päätyessä matalaan veteen, aivan jäätikön kellumisrajaan melko ylävälle maaston alueelle.
"Moreeniaaltojen" suunta on jäätikön virtaussuunnan vastainen. Harja on yleensä terävä ja aines jäätikön pohjamoreenia. Moreeniaallon suojan puoleinen rinne on monesti runsaskivisempi. De Geer -moreeniaaltojen korkeudet ovat 1–5 metriä, harjanteiden pituudet sadan metrin suuruusluokkaa ja harjanteiden välit 20–200 metriä, Suomessa keskimäärin 100–120 metriä.
Suomessa lukumääräisesti eniten De Geer -moreeneita on maailmanluonnonperintökohteeksi nimetyssä Merenkurkun saaristossa, missä ne esiintyvät tiheinä ja symmetrisinä kenttinä. Niitä esiintyy myös Etelä- ja Keski-Suomessa, esimerkiksi Uudenkaupungin ja Mynämäen seudulla sekä Hyvinkäällä ja sen lähistöillä.
De Geer -moreenit ovat saaneet nimensä ruotsalaisen geologin Gerard De Geerin mukaan.
Rogen-moreeni

Rogen-moreeni on jääkauden aikaista eräänlaista kumpumoreenia. Ne sijaitsevat pääosin poikittain mannerjään liikesuuntaan nähden. Muodoltaan Rogen-moreenit ovat epäsäännöllisiä selänteitä.
Rogen-moreenien koostumus on yleensä pohjamoreenia tai soramoreenia. Ne ovat muodostuneet samaan aikaan drumliinien kanssa mannerjään alla 12 000–11 000 vuotta sitten noin 200–700 kilometriä jäänreunan sisäpuolella.
Suomessa Rogen-moreenia esiintyy esimerkiksi Valassaarilla, Mikkelinsaarilla ja Köklotissa.
Gordon Lightfoot

Gordon Meredith Lightfoot, CC, O.Ont, LL.D (17. marraskuuta 1938 Orillia, Ontario – 1. toukokuuta 2023 Toronto, Ontario) oli kanadalainen laulaja-lauluntekijä, folkmuusikko, säveltäjä, lyyrikko ja runoilija. Hän oli 1970-luvulla Kanadan menestynein miesartisti, ja hän voitti neljästi Kanadan Juno-palkinnon vuoden parhaana mieslaulajana.
Elämä ja ura.
Gordon Lightfoot syntyi Orilliassa Kanadassa. Hänen vanhempansa olivat Jessie Vick ja Gordon Lightfoot vanhempi, jotka omistivat kuivapesulan. Gordonilla oli isosisko, Beverly (1935–2017).
Lightfootin äiti huomasi poikansa musikaalisen lahjakkuuden jo varhain. Hän alkoi laulaa viisivuotiaana paikallisessa kirkossa ja sijoittui kymmenenvuotiaana toiseksi paikallisessa kykyjenetsintäkilpailussa. Lightfoot alkoi 12-vuotiaana opiskella pianonsoittoa ja laulamista. Hänet tunnettiin poikasopraanona, ja hän esiintyi muun muassa radiossa, oratorioissa, opereteissa ja häissä. Kiwanis-musiikkifestivaaleilla hän voitti 1952 sopraanoluokan.
Lightfoot alkoi 14-vuotiaana työskennellä isänsä kuivapesulassa, ja hän opiskeli samaan aikaan pianon ohella rumpuja ja lauloi paikallisessa barbershop-kvartetissa The Collegiate Four, joka voitti 1954 CBC Televisionin järjestämän kykykilpailun. Lightfoot opiskeli 1957–1958 Los Angelesin Westlake College of Musicissa jazzsoitinnusta. Kanadaan palattuaan hän työskenteli pankkivirkailijana ja rekkakuskina.
Vuonna 1976 julkaistiin Lightfootin menestynein kappale "The Wreck of the Edmund Fitzgerald". Se perustuu marraskuussa 1975 tapahtuneeseen malmilaiva "SS Edmund Fitzgeraldin" haaksirikkoon, jossa kuoli 29 merimiestä. Kappale pääsi "Billboard Magazinen" kakkossijalle ja on yhä yksi soitetuimpia Lightfootin kappaleita. Muita tunnettuja Lightfootin lauluja ovat "Sundown", "If You Could Read My Mind", sekä "Carefree Highway". Monet Lightfootin albumit ovat myyneet kultaa ja platinaa maailmanlaajuisesti. Hänen laulujaan ovat levyttäneet myös muun muassa Elvis Presley, Johnny Cash, Hank Williams Jr., The Kingston Trio, Jerry Lee Lewis, Neil Young, Bob Dylan, Judy Collins, Barbra Streisand, Johnny Mathis, Herb Alpert, Harry Belafonte, Sarah McLachlan, Eric Clapton, John Mellencamp, Peter, Paul and Mary, Glen Campbell, Grateful Dead, Nico, Olivia Newton-John, Gene Clark, Dan Fogelberg, Jimmy Buffett, sekä Jim Croce. Kesäkuussa 2012 Lightfoot pääsi Songwriters Hall of Fameen. Hänellä on myös tähti Kanadan Walk of Famella Torontossa.
Lightfoot oli esiintymässä Kanadan 150-vuotispäivänä Ottawan parlamenttikukkulalla 1. heinäkuuta 2017. Pääministeri Justin Trudeau esitteli hänet ja huomautti tämän esiintyneen samassa paikassa tasan 50 vuotta aikaisemmin Kanadan 100-vuotispäivänä.
Yksityiselämä.
Lightfoot oli naimisissa kolmesti. Ensimmäisen vaimonsa, ruotsalaisen Brita Ingegerd Olaissonin (1963–1973) kanssa hän sai kaksi lasta, sitten kaksi aviotonta lasta ja toisen vaimonsa Elizabeth Moonin (1989–2011) kanssa kaksi lasta. Lightfoot meni kolmannen kerran naimisiin joulukuussa 2014 Kim Hassen kanssa ollessaan 76-vuotias.
Puljumoreeni

Puljumoreeni on kumpumoreenien alaluokka, joka on maastossa mutkainen, renkaan tai hevosenkengän muotoinen moreeniselänne tai -kumpu. Se on saanut nimensä Kittilän Puljun kylässä sijaitsevan tyyppialueen mukaan.
Muodostumisteoria.
Pulju-moreenit ovat harjaltaan lähes kivettömiä. Niihin tehdyissä leikkauksissa on niissä havaittu olevan kaksi kerrostumaa. Niiden pohjaosa on tiivistä pohjamoreenia ja yläpuoli löysää ja sekaista pintamoreenia. Pohjamoreeni on tulkittu kerrostuneen jäätikön alapinnan railoihin ja yläosan löysä moreeni olisi pudonnut jäätikön pinnalta aukeaviin railoihin. Ylä- ja alapinnan railot ovat tavallisesti yhtyneet toisiinsa ja näin ovat eri moreenilajit yhtyneet jäätikön sulaessa pois. Jäljelle on jäänyt matalia ja epäsäännöllisiä maaston kohomuotoja, jotka ovat yleensä vain metristä viiteen metriä korkeita. Puljumoreenit ovat olleet 50–300 metriä matoja, hevosenkenkää tai rengasta muistuttavat ovat olleet halkaisijaltaan 20–150 metriä. Muodostumien reunat laskeutuvat loivasti ulkoreunoille päin ja niiden sulkeumiin on kehittynyt vahva suoturvetäyte, joka voi olla 1–2 metriä paksu. Maastossa tällaiset muodostumat erottuvat umpinaisina tai sulkeutuneina rengasvalleina, jonka sisäosa on ympäristöään korkeampi mutta samalla valleja matalampi.
Puljumoreenin syntyminen vaatii paikalleen pysähtynyttä jäätikköä, joka on halkeillut paikalleen ja alkanut sulaa ohuemmaksi. Sulamisen loppuvaiheessa jäätikkö on pirstoutunut erillisiksi jäälohkareiksi, jotka sulivat moreenivallien ympäröiminä paikoilleen. Aiemmin tunnettiin puljumoreeniesiintymiä vain mannerjäätikön jäänjakajaseuduilta. Vuonna 2020 niitä havaittiin myös Keski-Lapista.
Ruotsin Lapin Veiki-moreenit ovat monella tapaa samanlaisia kuin puljumoreenit.
Puljumoreenikenttiä.
Vuonna 2020 julkaistussa laserkeilauskarttoja hyödyntävässä etsinnässä Keski-Lapista tavattiin 40 puljumoreeni tai Veiki-moreenimuodostumaa . Tunnettuja puljumoreenikenttiä tavataan seuraavista kohteista:
Historiaa.
Raimo Kujansuu kutsui tätä moreenimuodostumien tyyppiä ensiksi Pulju-moreeniksi vuonna 1967. Samanlaisia muodostumia olivat aiemmin tutkineet esimerkiksi Gunnar Hoppe Ruotsista ja Seppo Penttilä Suomesta..
Eurovision laulukilpailu 1961

Eurovision laulukilpailu 1961 oli kuudes Eurovision laulukilpailu. Se järjestettiin Ranskassa samoissa puitteissa kuin kaksi vuotta aikaisemmin. Konserttisalina oli "Palais des Festival" Cannesissa, juontajattarena Jacqueline Joubert ja tulostaulukin oli sama kuin vuonna 1959. Laulukilpailu järjestettiin ensimmäistä kertaa lauantai-iltana, johon se vuodesta 1963 lähtien vakiintuikin. Kilpailuun osallistui 16 maata, mikä oli suurempi määrä kuin aiemmin. Ensimmäistä kertaa euroviisunäyttämöllä nähtiin Espanja, Suomi ja Jugoslavia. 
Vuoden 1961 Eurovision laulukilpailussa kuulluista lauluista nousi myöhemmin enemmän ikivihreitä iskelmiä kuin koskaan aikaisemmin. Luxemburgin voittolaulusta ”Nous les amoureux” muun muassa monet viihdeorkesterit ovat tehneet instrumentaaliversioita. Suomessa laulun levytti Leif Wager nimellä ”Me rakastavaiset”. Jean-Claude Pascalista tuli viisuvoiton myötä puolestaan yksi tunnetuimpia ranskankielisen alueen iskelmälaulajia. Toiseksi sijoittuneesta ”Are you sure” -laulusta muodostui niin ikään pop-hitti, joka soi radioaalloilla ympäri Eurooppaa. Tanskan sävelmästä ”Angelique” tuli Pohjoismaissa erittäin kuuluisa iskelmä; suomeksi sen tulkitsi Olavi Virta. Laulukilpailun nimekkäin artisti oli Saksan liittotasavallan Lale Andersen, joka tunnetaan jo ennen toista maailmansotaa levytetyn suurhitin ”Lili Marleen” alkuperäisenä tulkitsijana.
Suomen edustaja.
Yleisradio ilmoittautui ensimmäistä kertaa Euroviisuihin tuottaja Aarno Wallin ehdotuksesta. Ensimmäisen Suomessa järjestetyn euro­viisu­karsinnan loppufinaalissa esitetyn neljän laulun kavalkadista arvostelulautakunta valitsi parhaaksi Laila Kinnusen esittämän, pöytälaatikkosäveltäjä Eino Hurmeen säveltämän ja Sauvo Puhtilan sanoittaman laulun ”Valoa ikkunassa”. Kapellimestarina kansainvälisessä esityksessä toimi George de Godzinsky.
Osallistujamaat.
Kapellimestarit.
Jokainen maa valitsi oman kapellimestarin johtamaan maansa esityksen, paitsi Itävalta ja Saksa, joiden delegaatioita avusti isäntämaan kapellimestari Franck Pourcel.
Pistetaulukko.
Vuonna 1961 jokaisella maalla oli 10-henkinen tuomaristo, joista jokainen antoi äänen omalle suosikkilaululleen. Jokaisella maalla oli käytettävissään siis kymmenen ääntä.
Aksel Sandemose

Aksel Sandemose (19. maaliskuuta 1899 – 6. elokuuta 1965), syntyjään Axel Nielsen, oli tanskalais-norjalainen kirjailija. 
Elämänvaiheet.
Sandemose syntyi Tanskassa ja asui Norjassa vuodesta 1929 alkaen. Nuoruudessaan Sandemose työskenteli muun muassa opettajana, toimittajana, merimiehenä ja metsurina. Hän toimi toisen maailmansodan aikana vastarintaliikkeessä ja joutui pakenemaan Ruotsiin vuonna 1941, mutta palasi Norjaan sodan loputtua. 
Sandemose aloitti kirjoittamisen tanskaksi, mutta kirjoitti tunnetuimmat teoksensa norjaksi. Moniin teoksiinsa Sandemose ammensi aiheita lapsuudestaan Tanskan Nyköpingistä. Romaanista "Pakolainen ylittää jälkensä" on peräisin Janten lakina tunnettu säännöstö, joka kuvaa pikkukaupungin lannistavaa ilmapiiriä. Tämän kuvitellun Janten kaupungin esikuvana oli Nyköping. Nuoruudessaan hän oli useita vuosia merillä, ja tämä vaihe heijastuu hänen ensimmäisissä romaaneissaan.
Tuotanto.
Romaani "Pakolainen ylittää jälkensä" sisältää perusasetelman, joka on Sandemoselle tyypillinen: päähenkilö pohtii jälkeenpäin, miksi hän ajatui tappamaan henkilön, jota hän sekä ihaili että vihasi. Sandemose tutkii ihmismielen tuhovoimia, joita roolihenkilö yrittää hillitä itsetutkiskelulla ja jotka voivat leimahtaen purkautua. Näitä voimia ovat rakkaus, mustasukkaisuus, alitajuisuus, petturuus ja kohtalokas kaksijakoisuus. Näin Sandemosen teokset ovat lähellä salapoliisiromaaneja.
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Sandemosen kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön.
Bassokaiutin

Bassokaiutin (), on kaiutinelementti, jonka tehtävä on toistaa matalia ääniä kaiuttimessa. 
Elementti voi olla rakenteeltaan kookas, esimerkiksi 20–80 cm ja toimia yhtenä, esim. 2- tai 3-tie kaiuttimen elementeistä. Laadukkaat elementit toistavat hyvinkin matalia, esim. 20 Hz:n taajuuksia. Tyypillisimmät kotelointitavat lienevät suljettu tai bassorefleksi-kotelo. Bassorefleksikotelossa on putki, joka yhdistää kaiuttimen ilmatilan huoneen ilmaan. Sopivalla putkella saadaan tiettyä taajuutta korostettua.
Bassokaiuttimen erikoistapaus on subwoofer, joka on varta vasten suunniteltu tuottamaan matalia ääniä ja sellaisilla on yleensä omat kotelonsa.
Kaiutin, jossa on useampia kuin yksi elementti sisältäen myös bassoelementin, voi kuitenkin toistaa yhtä matalia ja voimakkaita ääniä kuin varsinaiset subwooferit. 
Bassoelementtien magneetit ovat yleensä suuria ja painavia paremman herkkyyden aikaansaamiseksi. Kestomagneettien magneettisuus on tehostunut varhaisista kestomagneeteista merkittävästi. Elementtien taajuusvaste laskee korkeita taajuuksia kohti mennessä ja siksi jakosuodattimella suodatetaan korkeampia taajuuksia pois.
Saavutettavaan äänenpaineeseen vaikuttaa merkittävästi kuuntelutilan koko, ääriesimerkkinä kuulokkeet joilla saadaan pienelläkin teholla suuria äänenpaineita myös bassoalueella. Myös autoon on helpompi järjestää suurempi äänenpaine pienemmällä teholla kuin kotiin. Hifistien kritiikin kohteena on ollut ajatus siitä että "paljon bassoa" olisi jotenkin yhteydessä äänenlaatuun koska tilannetta voi ajatella myös laadun eikä määrän kannalta.
Cesar Romero

Cesar Julio Romero Jr. (15. helmikuuta 1907 New York, Yhdysvallat – 1. tammikuuta 1994 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Jokerin roolissa 1960-luvun "Batman"-televisiosarjassa. Romeron vanhemmat olivat kuubalaisia.
Ura.
1930-luvulla Cesar Romero tuli tunnetuksi lukuisten musikaalien ja romanttisten komedioiden latinorakastajana. 1940-luvulla hän näytteli useissa "Cisco Kid" -elokuvissa pääosassa. Romero leimautui hurmurirooleista niin, että hänen oli vaikea saada muunlaisia rooleja. Iän karttuessa ja värielokuvien tulon myötä Romeron oli yhä vaikeampi saada elokuvarooleja.
Pieniin rooleihin tyytymään joutunut Romero löysi uuden uran televisiosta. Hän näytteli television lännensarjoissa meksikolaisrooleja ja sai pientä suosiota televisiosarjasta "Zorro" (1959). Täysosumaksi osoittautui vuosien 1966–1968 "Batman"-sarja, vaikka Romero aluksi epäröikin ottaa vastaan Jokerin roolia. Romero ei suostunut ajamaan pois tavaramerkikseen muodostuneita viiksiä, vaikka Jokerilla ei niitä ole. Lähikuvista voikin huomata, että Romeron esittämällä Jokerilla on valkoiseksi maalatut viikset. Kun huomattiin, että Romero oli hyvä lapsille suunnatussa televisiosarjassa, hän pääsi näyttelemään Disneyn perhe-elokuviin ”pahista”. Vielä vanhalla iällään Romero pääsi nauttimaan suosiosta, kun hän sai roolin suositusta television saippuasarjasta "Viinitila Falcon Crest" (1985–1987).
Cesar Romero vieraili urallaan lukuisissa televisiosarjoissa, muun muassa "Tyttökullat", "Murhasta tuli totta", "Magnum", "Charlien enkelit" ja "Bonanza". Monien kriitikoiden mielestä Cesar Romeron paras elokuvasuoritus oli espanjalaisen Meksikon-valloittajan Hernán Cortésin rooli elokuvassa "Kastilian valloittaja" ("Captain from Castile", 1947). Romero oli urallaan kerran Golden Globe -ehdokkaana. Se tuli miessivuosasta elokuvasta "Jos mies vastaa" ("If a Man Answers", 1962).
Escudo

Escudo (”kilpi”) oli varhainen kulta- ja myöhemmin hopearaha Portugalissa, Espanjassa ja Latinalaisessa Amerikassa. Se toimi myös Portugalin ja sen siirtomaiden sekä Chilen rahayksikkönä.
Escudoja alettiin lyödä Portugalissa Alfonso V:n aikana 1400-luvulla. Niiden kultapitoisuus oli 3,43 grammaa. Vuodesta 1835 lähtien kultaescudon arvo oli 2 000 reisiä. Ensimmäiset hopeaescudot lyötiin Portugalissa vuonna 1854. Portugalin escudo otettiin käyttöön rahayksikkönä vuonna 1911. Escudo toimi rahayksikkönä myös Portugalin siirtomaissa. Nykyään käytössä on Kap Verden escudo.
Espanjassa escudoja alettiin lyödä vuonna 1537. Niiden kultapitoisuus oli aluksi 3,09 grammaa. Laskentayksikkönä escudo jakautui maravedeihin. Kultaescudoja lyötiin 1600-luvulta lähtien myös Meksikossa, Perussa, Chilessä, Kolumbiassa, Paraguayssa, Boliviassa, Costa Ricassa, Venezuelassa ja Uruguayssa. Hopeaescudo toimi vuosina 1864–1868 Espanjan rahayksikkönä. Se jakautui sataan centésimoon ja tuhanteen milésimoon. Chilen escudo toimi rahayksikkönä vuosina 1960–1975.
Muita historiallisia escudoja:
Duero

Duero (, , ) on joki, joka saa alkunsa Espanjan Soriasta ja laskee Portugalissa Porton ja Vila Nova de Gaian kohdalla Atlantin valtamereen. Joen pituus on 895 kilometriä ja valuma-alue 79 096 km² – se on Iberian niemimaan joista kolmanneksi suurin. Dueron alkulähteet sijaitsevat Sorian Picos de Urbión -vuorilla 2 220 metrin korkeudessa. Joen keskimääräinen virtaus on 675 m³/s.
Dueroon laskee useita pienempiä jokia, joista suurimmat ovat Esla, Valderaduey, Pisuerga, Águeda, Yeltes ja Tormes.
Duero oli merkittävä vaikka vaarallinen kulkuväylä roomalaisajoista asti. Rautateiden rakentamisen jälkeen se menetti merkitystään kulkureittinä.
Dueroa on valjastettu 1930-luvulta asti sekä vesivoiman että kasteluveden tuotantoon. Jokeen rakennettuihin patoihin tehtiin kuitenkin sulkuja, jotka mahdollistavat suurimmillaan 83 metriä pitkien laivojen kulkemisen joella. Patoja ovat Carrapatelo (valmistui vuonna 1971), Régua (1973), Valeira (1976), Pocinho (1983) ja Crestuma (1986).
Dueron laakso on merkittävää viinintuotantoaluetta, ja sekä Espanjan että Portugalin puolella tuotetaan nykyisin portviinin lisäksi punaviiniä.
Laukaansuun satama

Ust-Lugan satama (, LOCODE: RUULU) eli Laukaansuun satama on Suomenlahden etelärannalla, runsaan 110 kilometrin päässä Pietarista Venäjän Leningradin alueella sijaitseva suuri monitoimisatama. Satama on kasvanut nopeasti. Vuoden 2012 alkupuolella Ust-Luga oli Venäjän viidenneksi suurin satama. Vuonna 2014 Ust-Luga kohosi jo Itämeren suurimmaksi ja Venäjän toiseksi suurimmaksi rahtisatamaksi. 
Nimeä Laukaansuun satama voidaan pitää myös harhaanjohtavana, koska Ust-Lugan satama ei sijaitse niinkään Jaaman eli Kingiseppin piirin Laukaansuussa vaan pääosin Viistinän kunnan alueella Kurkolanniemen ja Kolkanpään välillä. Lähin kylä on Koskisenkylä. Toisaalta satamayhtiö on suunnitellut rakennuttavansa Laukaansuuhun 34,5 tuhannelle asukkaalle mitoitetun kaupungin kahdessa vaiheessa vuoteen 2025 mennessä.
Historiaa.
Ust-Luga on varsin nuori satama; satama-alueen rakentaminen alkoi vuonna 1997.
Ennen sataman valmistumista Venäjälle kulkevaa tavaraa kuljetettiin mm. Suomen satamien kautta. 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä ja vielä 2010-luvun alussa itärajan rekkajonot kasvoivat säännöllisesti kymmenien kilometrien pituisiksi.
Satamaa rakentaa ja hallinnoi satamayhtiö "Kompanija Ust-Luga" ("ОАО «Компания Усть-Луга»"). Ensimmäisen satamaterminaalin toiminta alkoi joulukuussa 2001 ja toinen tammikuun 2006 aikana. Terminaalien määrä ja sataman kapasiteetti on kasvanut rakentamisen edetessä. Esimerkiksi vuoden 2012 maaliskuussa otettiin käyttöön BPS-2-öljyputken päässä oleva öljynlastausterminaali; käytössä on jo toistakymmentä eri terminaalia. Hiilenkuljetuksen kasvun ja uuden öljyterminaalin käyttöönoton vuoksi satama ylitti jo loppukesällä 2012 selkeästi edellisvuoden rahtimäärän. Koko vuoden 2012 rahtimäärä oli yli kaksinkertainen edellisvuoteen verrattuna.
Vuonna 2014 rahtimäärä kasvoi yhä 20,3 prosenttia edellisvuodesta. Satama nousi Itämeren suurimmaksi ja Venäjän toiseksi suurimmaksi rahtisatamaksi. Venäjällä sitä suurempi oli vain Mustanmeren Novorossijskin satama (121,6 milj. t). Ust-Lugan sataman taakse ovat vuosina 2012–2014 jääneet Pietarin suursatama (61,9 milj. t), Vostotšnyin satama (57,8 milj. t) ja Primorskin öljyterminaali (53,7 milj. t). Rahtimäärältään Euroopan suurin satama eli Rotterdamin satama listasi Ust-Lugan vuonna 2015 Euroopan seitsemänneksi suurimmaksi satamaksi.
Ust-Lugan sataman vuosittainen rahtimäärä:.
Sataman arvioidaan tarvitsevan jäänmurtajien apua keskimäärin 40 päivänä vuodessa. Satama-alueen syvimmät lastauspaikat ovat syväykseltään 17 metriä ja sillä on 3,7 kilometriä laiturialuetta lyhytlastiliikennettä varten. Satama on ainoa Venäjän Itämeren satamista, joka pystyy vastaanottamaan 75 tuhannen tonnin (ttn) kuivarahtialuksia ja 120 ttn:n vetoisia tankkereita.
Satamaterminaalit.
Satamassa oli 2012 kesällä käytössä - vähän laskutavasta riippuen - noin yksitoista erilaista terminaalia. Sataman on tuoreimpien arvioiden mukaan kaavailtu valmistuttuaan käsittävän yhteensä 20 eri terminaalia ja sataman vuosirahtikapasiteetin nousevan tällöin 180 miljoonaan tonniin.
Satamaterminaaleihin kuuluvat, näistä osa on rakenteilla:
Metsätalo

Metsätalo () on Helsingin yliopiston rakennus, joka sijaitsee Kettu-korttelin pohjoisosassa Unioninkadun ja Fabianinkadun välissä Helsingin Kluuvissa. Arkkitehti Jussi Paatelan suunnittelema monumentaalinen rakennus valmistui vuonna 1939, ja se edustaa arkkitehtuuriltaan klassismin ja funktionalismin välimuotoa. Rakennus on osa Helsingin yliopiston keskustakampusta.
Talon suunnitteli arkkitehti ja professori Jussi Paatela, joka valittiin tehtävään ilman kilpailua. Luonnospiirustukset hyväksyttiin vuonna 1937, ja rakennustyö aloitettiin toukokuussa 1938. Rakennus valmistui kesäkuussa 1939, ja viralliset avajaiset pidettiin 7. syyskuuta 1940. Paikalla avajaisissa olivat muun muassa marsalkka Mannerheim ja pääministeri Risto Ryti. Metsätalo oli Helsingin yliopiston ensimmäinen funktionalistinen rakennus.
Suomen Arkkitehtiliitto vastusti aikanaan suuren rakennuksen rakentamista. Se pelkäsi ”Helsingin vanhimman ja rakennustaiteellisesti arvokkaimman” kaupunginosan menettävän erikoisluonteensa vanhojen rakennusten purkamisen ja liian suuren rakennustiheyden vuoksi. Rakennus valittiin Docomomo-kokoelmaan vuonna 1993.
Talon alkuperäiset käyttäjät olivat Metsäntutkimuslaitos (Unioninkatu 40 A) sekä Helsingin yliopiston metsätieteelliset laitokset (Unioninkatu 40 B ja C), joiden mukaan se on saanut nimensä. Vuonna 2001 yliopiston metsätieteilijät muuttivat Viikin kampukselle, jossa tiedekunnan muut laitokset olivat jo aiemmin sijainneet. Metsätalon yliopistonpuoleisen osan saivat käyttöönsä humanistisen tiedekunnan kielitieteelliset laitokset. 
Metsäntutkimuslaitoksen pääkaupunkiseudun toiminnot keskitettiin vuonna 2008 kokonaan Jokiniemen toimipaikkaan Vantaalle, minkä jälkeen rakennuksen eteläinenkin eli A-siipi jäi yliopiston käyttöön korjausten jälkeen kesällä 2009.
Rakennuksessa sijaitsi kevääseen 2012 asti myös Helsingin yliopiston kirjaston toimipiste. Metsätalon kirjasto suljettiin toukokuussa, ja talon kokoelmat siirrettiin kesän aikana keskustakampuksen uuteen pääkirjastorakennukseen, joka avasi ovensa yleisölle syyskuussa.
Ptolemaios V

p:t-wA-l:M-i-i-s
Ptolemaios V Epifanes (n. 209–181 eaa.) oli Egyptin faarao vuosina 204–181 eaa. Hänen syntymäaikansa oli tiettävästi 9. lokakuuta 210 eaa. Hän oli Ptolemaios IV:n ja tämän sisaren Arsinoe III:n poika, joka nousi Egyptin valtaistuimelle viisivuotiaana. Hänen aikanaan tehtiin Rosettan kivi.
Ptolemaios V:n aikana noin vuonna 205 eaa. Seleukidien kuningas Antiokhos III Suuri ja Makedonian Filippos V tekivät salaisen sopimuksen, jotta voisivat jakaa Ptolemaiosten omistuksen. He kävivät Ptolemaios V:n joukkoja vastaan taistelun, jonka perusteella saivat haltuunsa Ptolemaioksilta heidän valtakuntansa Aasian puoleisen osan. Ptolemaios V:n aikana riehuivat myös Egyptissä sisäiset riidat Ylä- ja Ala-Egyptin välillä.
Lontoon pommi-iskut 21. heinäkuuta 2005

Lontoon pommi-iskut 21. heinäkuuta 2005 olivat neljän pommiräjähdyksen sarja. Neljästä pienestä pommiräjähdyksestä kolme sattui metrossa, yksi linja-autossa. Räjähdykset eivät aiheuttaneet henkilövahinkoja, johon vaikutti se, että pelkästään pommien sytyttimet räjähtivät. Pommi-iskusarjan yritys tapahtui kaksi viikkoa kuolinuhreja vaatineiden räjähdysten jälkeen.
Viidennen pommin räjäytys jäi kokonaan toteutumatta kun tekijä jätti pommin osat puistoon, jonka jälkeen poliisi pidätti hänet.
Seuraavana päivänä Lontoon poliisi ampui brasilialaisen Jean Charles de Menezesin. Myöhemmin todettiin, että hänellä ei ollut mitään tekemistä räjähdysten tai muun järjestäytyneen rikollisen toiminnan kanssa. Myöhemmin poliisi pidätti neljä arabimiestä epäiltyinä iskuista.
OGLE-2005-BLG-390Lb

OGLE-2005-BLG-390Lb on eksoplaneetta, joka kiertää tähteä OGLE-2005-BLG-390L, joka sijaitsee 21 200 valovuoden päässä maasta, linnunradan keskustan lähellä. Sen massa on vain 5,5 kertaa suurempi kuin maan. Planeetan löytämisestä ilmoitettiin 25. tammikuuta 2006. Planeetta kiertää punaisten kääpiöiden luokkaan kuuluvan tähtensä ympäri kerran kymmenessä vuodessa. Planeetan keskilämpötilaksi arvioidaan noin −220 °C.
Aiemmin löytyneet eksoplaneetat ovat olleet huomattavasti suurempia ja kiertäneet lähempänä tähteään. 
OGLE-2005-BLG-390Lb löydettiin uutta tekniikkaa käyttäen. Sen tähti toimii gravitaatiolinssinä ja planeetta aiheutti pienen muutoksen gravitaatiolinssin toimintaan. Gravitaatiolinssejä tutkimalla on mahdollisuus havaita aiempaa pienempiä eksoplaneettoja.
Santa Maria delle Grazie

Santa Maria delle Grazie on Guiniforte Solarin ja Donato Bramanten suunnittelema myöhäisgoottilainen renessanssikirkko Milanossa. Kirkko on tunnettu Leonardo da Vincin maalauksesta Pyhä ehtoollinen, joka sijaitsee kirkon yhteydessä olevassa kappelissa.
Kirkon rakentaminen.
Dominikaanit aloittivat Santa Maria delle Grazien rakentamisen vuonna 1466. Kirkon paikalla sijaitsi kappeli, jossa oli Madonna delle Grazien nimellä tunnettu fresko, joka esitti Neitsyt Mariaa. Kirkon suunnitteli Guiniforte Solari ja sen yhteyteen rakennettiin nunnaluostari. Kirkko valmistui 1490. 
Ludovico Sforza.
Ludovico Sforza, Milanon herttua, mieltyi kirkkoon ja päätti tehdä siihen muutoksia. Hän antoi hoviarkkitehdilleen Donato Bramantelle tehtäväksi suunnitella kirkkoon uusi apsis, tilasi da Vinciltä seinämaalauksen ja Cristoforo Solari kutsuttiin veistämään hautamuistomerkkiä Ludovicolle ja Beatrice d'Estelle. Olemassa oleva apsis tuhottiin ja uuden rakentaminen aloitettiin 29. maaliskuuta 1492 ja apsiksen ohella kirkkoon lisättiin sakaristo. Ludovico suunnitteli myös fasadin uudistamista ja keski- ja sivulaivojen laajentamista, mutta Beatricen äkillinen kuolema 1497 keskeytti työt. Apsis, sakaristo ja Viimeinen ehtoollinen valmistuivat ja Beatrice haudattiin kirkkoon. Ludovico itse ei päässyt haudatuksi kotikirkkoonsa ja myöhemmin hallitsijaparin kuvapatsaat siirrettiin Santa Maria delle Graziesta Paviaan.
Myöhemmät vaiheet.
Vuosina 1558–1782 kirkon yhteydessä olevassa luostarissa istui inkvisition paikallinen toimikunta. Michelangelo Bellotti aloitti vuonna 1726 ensimmäiset Viimeisen ehtoollisen korjaustyöt ja maalasi kirkon eteiseen freskon vuonna 1729. Kirkko kunnostettiin senaattori Ettore Contin vaikutuksesta vuosina 1934–1937, mutta kärsi vaurioita Toisen maailmansodan pommituksissa 16. elokuuta 1943. Senaattori rahoitti kunnostustyöt uudelleen vuonna 1947. Santa Maria delle Grazie kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.