Antti Tuuri

Antti Elias Tuuri (s. 1. lokakuuta 1944 Kauhava) on palkittu suomalainen kirjailija. Hänet tunnetaan kotimaakuntaansa Etelä-Pohjanmaata kuvaavista kirjoistaan. Tuuri on myös kirjoittanut useita "Äitini suku" -sarjaan kuuluvia kirjoja, joissa kerrotaan Yhdysvaltoihin muuttaneiden suomalaisten kertomuksia. Lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu kuunnelma- ja elokuvakäsikirjoituksia, oopperalibrettoja, elämäkertoja ja historiikkeja.
Tuuri sai Finlandia-palkinnon 1997 teoksestaan "Lakeuden kutsu". Vuonna 1985 Tuurille myönnettiin Suomen Leijonan ritarikunnan Pro Finlandia -mitali. Samana vuonna hänelle myönnettiin myös Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto Pohjanmaa-sarjan ensimmäisestä teoksesta "Pohjanmaa". Vuonna 2009 Tuuri sai Aleksis Kiven palkinnon. Tuuri on myös suomentanut islantilaisia saagoja, mistä tunnustuksena maan presidentti Vigdís Finnbogadóttir luovutti hänelle vuonna 1983 Islannin Haukan ritarikunnan ristin. Vuonna 2022 Tuurille myönnettiin Suomen Leijonan Komentajamerkki.
Nuoruus ja opinnot.
Tuuri aloitti vuonna 1951 kansakoulun Kauhavalla. Hänen luokkatovereihinsa kuului muun muassa Jukka Kemppinen. Ylioppilaaksi hän valmistui Vimpelin yhteiskoulusta 1963 ja graafisen alan diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1972. Teekkareiden Äpy-lehti oli hänen ensimmäisiä julkaisualustojaan. Opiskeluaikanaan Tuuri työskenteli Saksassa.
Tuuri toimi Suomen Talkin tutkimusinsinöörinä 1972–1973, oululaisen sanomalehti Kalevan kirjapainon teknisenä johtajana 1973–1978, Wärtsilän painokoneosaston myyntipäällikkönä 1978–1979 sekä Wihurin omistaman Sanduddin tapettitehtaan teknisenä johtajana 1979–1980. Hän oli Insinöörijärjestöjen koulutuskeskuksen toimitusjohtajana 1980–1982 ja Otavan kehitysjohtajana 1982–1983. Vuonna 1983 hän ryhtyi kokopäiväiseksi kirjailijaksi.
Tuuri on sukupolvensa näkyvimpiä ja arvostetuimpia kertojia. Hänen varhaisessa tuotannossaan huomio kiinnittyi sanonnan tarkkuuteen ja niukkuuteen, joka toi joskus mieleen toisen diplomi-insinöörin, Antti Hyryn. Myöhemmin hänen tyylinsä tunnusmerkiksi on kohonnut pinnanalainen rikkaus, joka ilmenee joskus nasevina ”kirveen iskuina”, ja usein jonkin verran verhottuna huumorina tai satiirina. Tuuri on monissa julkisissa esiintymisissään kertonut kaunokirjallistenkin teostensa takana olevasta runsaasta ja huolellisesta taustatyöstä ja haastatteluista, joiden tuloksena on tarkkaa ja uskottavaa kerrontaa.
Hänen kirjansa "Talvisota" myi aikoinaan yli 100 000 kappaletta. 2020-luvulla hänen on ollut tyytyminen noin 5 000 kappaleen myyntilukemiin.
Tuurin teosten pohjalta on tehty useita elokuvia. Pekka Parikka ohjasi vuonna 1988 hänen romaaniinsa perustuvan elokuvan "Pohjanmaa" sekä vuonna 1989 samannimiseen Tuurin romaaniin perustuvan elokuvan "Talvisota". Lauri Törhönen teki vuonna 1990 elokuvan "Ameriikan raitti". Olli Saarela ohjasi vuonna 1999 lähinnä romaaniin "Elämä isänmaalle" pohjautuvan elokuvan "Rukajärven tie" ja Ilkka Vanne vuonna 2000 "Lakeuden kutsun", joka perustuu Pohjanmaa-sarjan viimeiseen teokseen sekä viimeisimpänä Antti-Jussi Annila vuonna 2017 "Ikitien". Tuuri on myös itse useasti toiminut mukana filmattujen romaaniensa käsikirjoitustyössä ("Talvisota", "Pohjanmaa", "Lakeuden kutsu", "Rukajärven tie", "Ikitie"). Tämän lisäksi Tuuri on myös kirjoittanut Pekka Parikan ohjaaman TV-sarjan "Hunajan maku" (1993) sekä sotasyyllisyysoikeudenkäynneistä kertovan TV-sarjan "Tuomitut" (1995) ja lähes sata kuunnelmaa. Hänen kirjojaan on käännetty kuudelletoista kielelle.
Hän on Suomen viimeinen ammattikirjailija, joka kirjoittaa mekaanisella kirjoituskoneella.
Tuurilla on kotitalo Helsingin Roihuvuoressa, työhuone Kalliossa ja vapaa-ajan asunto Moikipäässä.
Tuuri avioitui vuonna 1968 Pirkko Wahlroosin kanssa. Heillä on aikuiset tytär ja poika; tytär Hanna Tuuri on myös kirjailija. Antti Tuurin kirja "Mies kuin pantteri" kertoo Pirkko Wahlroosin veljestä. 
Tuuri on ollut kaksi kertaa naimisissa. Hänen toinen puolisonsa oli Merja Hietaharju-Tuuri.
Tuuri harrastaa tennistä ja purjehdusta.