tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Theremin

Theremin () on elektroninen soitin, jonka kehitti venäläinen Léon Theremin (Lev Termen) vuonna 1919. Soitin koostuu laatikosta, jossa on kaksi antennia, ja sitä soitetaan liikuttelemalla käsiä antennien läheisyydessä. Theremin on yksi harvoista soittimista, joita soitetaan ilman fyysistä kosketusta.
Theremin tunnetaan vanhemmassa suomalaisessa kirjallisuudessa myös nimellä "eterofoni".
Toimintaperiaate.
Thereminissä on yleensä soittajasta katsoen vasemmalla silmukan muotoinen voimakkuusantenni, ja thereministä lähtevä ääni on sitä voimakkaampi mitä kauempana vasen käsi on tästä antennista. Oikealla on suora taajuusantenni, ja ääni on sitä korkeampi mitä lähempänä oikea käsi on oikeanpuoleista antennia.
Theremin synnyttää äänen kahdella korkeataajuisella oskillaattorilla, joiden erotussignaali on ihmisen kuuloalueella. Antennin ja soittajan käden välinen kapasitanssi aiheuttaa oskillaattorin taajuuteen muutoksia, jotka voidaan kuulla muutoksina erotussignaalissa.
Thereminiä pidetään yhtenä vaikeimmista soittimista. Soittotavasta johtuen thereminille on tunnusomaista glissando eli liukuma säveltasosta toiseen, joskin taitava soittaja voi muodostaa myös staccato-nuotteja. Tyypillisiä tyylikeinoja ovat myös vibrato ja tremolo, jotka saadaan aikaan pienemmillä kädenliikkeillä.
Thereminin käyttäjiä.
Taidemusiikissa.
Taidemusiikin säveltäjistä thereminiä ovat käyttäneet muiden muassa Dmitri Šostakovitš, Bohuslav Martinů, Percy Grainger, Christian Wolff ja Lera Auerbach. Suomessa Kalevi Aho on säveltänyt konserton thereminille ja kamariorkesterille.
Elokuvamusiikissa.
Soittimesta tuli suositumpi elokuvamusiikissa kuin konserttisaleissa. Thereminin avulla on luotu aavemaista tunnelmaa. Varhaisista esimerkeistä voidaan mainita Miklós Rózsan musiikki elokuvaan "Noiduttu" (1945) ja Bernard Herrmannin musiikki tieteiselokuvaan "Uhkavaatimus Maalle" (1951).
Theremin on melodiasoittimena myös televisiosarjan "Midsomerin murhat" tunnussävelmässä.
Rock-musiikissa.
Rock-musiikissa thereminiä on käyttänyt mm. Led Zeppelinin Jimmy Page kappaleen ”Whole Lotta Love” live-esityksissä, kuten myös Green Carnation kappaleessa ”Maybe?” Elektronisessa musiikissa thereminiä on hyödyntänyt mm. Jean-Michel Jarre sekä levyillään että konserteissaan. Suomessa ainakin Indica yhtye on käyttänyt thereminiä esiintyessään Tavastialla ym n. 2010.
Pop-musiikissa.
Ensimmäistä kertaa popmusiikissa thereminiä käytti The Beach Boys albumillaan "Pet Sounds". Vastoin yleistä käsitystä "Pet Soundsin" kappaleessa ”I Just Wasn't Made for These Times” tai ”Good Vibrationsissa” ei kuitenkaan soiteta oikeaa thereminiä vaan Electro-Theremin-nimistä soitinta, jonka kehitti Paul Tanner 1950-luvun lopulla havaittuaan, kuinka vaikeaa oikean thereminin soittaminen on. Electro-Theremin muistuttaa soinniltaan thereminiä, mutta antennien sijasta sitä ohjataan mekaanisilla säätimillä.
Krisse Salminen

Heidi Kristiina ”Krisse” Salminen (s. 28. huhtikuuta 1976 Hollola) on suomalainen näyttelijä ja stand up -koomikko. Hän on tunnettu etenkin rooli­hahmostaan "Krisse".
Ura.
Salminen aloitti stand up -koomikon uransa marras­kuussa 2001. Seuraavana vuonna hänet valittiin vuoden stand up -tulokkaaksi. Salminen nousi Krisse-hahmollaan kuuluisuuteen vuonna 2003 esiintymällä "Hyppönen-Enbuske Experience" -keskustelu­ohjelmassa. Krisse toimi ohjelmassa seura­piiri­reportterina ja herätti aluksi hieman hämmennystäkin, sillä osa katsojista luuli hahmoa oikeaksi ihmiseksi. Ohjelmasta saatu suuri suosio poiki vuoden 2003 syys­kuuksi Krisselle oman ohjelman "Krisse Show’n" Neloselle.
Salminen on sittemmin ansioitunut myös muissa rooleissa. Kesällä 2006 hän esitti Lumikin ilkeää äiti­puolta Turun Kesäteatterissa Vartio­vuorella. Seuraavana kesänä oli vuorossa Uuden iloisen teatterin näytelmä "Da Lintsi -koodi" Linnan­mäen Peacock-teatterissa. Salminen on tehnyt ääni­rooleja animaatio­elo­kuvissa "Robots", "Keisarin salaisuus", "Shrek kolmas" ja "Toy Story 3".
Suurimman yleisönsä Krisse Salminen sai esiinnyttyään yllätys­juontajana Suomessa järjestetyn vuoden 2007 Euro­vision laulu­kilpailun finaalissa. Samana vuonna "Krisse Show" -ohjelma päätettiin lopettaa, ja korvata se samana syksynä alkaneella matkailu­ohjelmalla "Krisse Road Show". Salminen jatkoi teatteri­uraansa kesällä 2008 esiintymällä toisen kerran UIT:n revyyssä nimeltä "Kymmenen sketsiä, jotka muuttivat maailman".
Krisse Salminen on voittanut viisi palkintoa rooli­työstään Krissenä. Vuonna 2004 hän sai yhden HUIPS-palkinnon parhaana koomikkona kuin myös yhden Venlan sekä kolme Telvis-palkintoa parhaana nais­esiintyjänä. Vuonna 2009 Krisse aloitti veljensä Eppu Salmisen kanssa ohjelman nimeltä "Ne Salmiset".
Vuonna 2012 Salminen osallistui "Tanssii tähtien kanssa" -kisaan tanssi­parinaan tanssin­opettaja Matti Puro. He voittivat kisan 2. joulu­kuuta 2012.
Yksityiselämä.
Krisse Salmisen vanhemmat ovat televisio­visailuistaan tuttu Reijo Salminen ja näyttelijä Kaarina Turunen. Hänen veljensä Eppu Salminen on myös näyttelijä. Krisse on näyttelijä-laulaja Roope Salmisen täti.
Salminen oli aikaisemmin avoliitossa yli neljä vuotta taikuri Jori A. Kopposen kanssa. Suhde kesti vuoden 2007 tammikuuhun saakka. Parilla on yksi poika.
Krisse Salminen on avio­liitossa tuottaja Jarkko Luoman kanssa. He ovat seurustelleet vuodesta 2007, ja heille syntyi tytär touko­kuussa 2010. Luoma ja Salminen menivät naimisiin 28. loka­kuuta 2011.
Ko e fasi ʻoe tuʻi ʻo e ʻOtu Tonga

Ko e fasi ʻoe tuʻi ʻo e ʻOtu Tonga () on Tongan kansallislaulu. Laulun tongankieliset sanat kirjoitti prinssi ’Uelingatoni Ngū Tupoumalohi (1854–1885) ja musiikin sävelsi saksalainen Karl Gustavus Schmitt (1834–1900). Laulua käytettiin ensimmäisen kerran vuonna 1874.
ʻE ʻotua māfimafi 
ko homau ʻeiki koe 
ko koe ko e falalaʻanga 
mo e ʻofa ki Tonga. 
ʻAfio hifo ʻemau lotu 
ʻaia ʻoku mau faí ni 
mo ke tali homau loto 
ʻo maluʻi ʻa Tupou.
Wikispecies

Wikispecies on Wikimedia Foundationin ylläpitämä projekti, josta on tarkoitus kehittyä avoin ja vapaa eliölajien tietokanta. Se pyrkii kattamaan eläimet, kasvit, sienet, bakteerit, arkeonit, alkueliöt ja kaikki muut tunnetut elämänmuodot perusteellisesti.
Bugzilla

Bugzilla on yleiskäyttöinen ohjelmointivirheiden ("bugien") raportointi- ja seurantatyökalu, jonka on kehittänyt ja jota käyttää Mozilla Foundation.
Bugzilla on selainpohjainen avoimen lähdekoodinohjelma.
Bugzilla vaatii toimiakseen toimivan web-palvelimen (esimerkiksi Apachen) sekä tietokantapalvelimen (yleensä MariaDB/MySQL). Kuka tahansa voi raportoida järjestelmään virheitä jotka voidaan raportoinnin jälkeen antaa tehtäväksi tietylle kehittäjälle. Jokaiselle virheelle voidaan tehdä useita tilapäivityksiä, jonka lisäksi virheen tietoihin voidaan liittää käyttäjien huomautuksia sekä esimerkkejä tilanteista, joissa virhe näkyy.
Bugzillaa käytetään myös muuhun kuin varsinaisten virheiden raportointiin; esimerkiksi mozilla.org käyttää sitä myös ominaisuuspyyntöjen keräämiseen.
Historia.
Bugzilla on yksi Mozilla Foundationin ensimmäisiä julkaistuja tuotteita. Bugzillan alkuperäinen keksijä ja kehittäjä on Terry Weissman vuonna 1998. Bugzillasta haluttiin rakentaa avoimen lähdekoodin ohjelma, joka korvaisi yrityksen vanhan, talon sisäisen, bugien raportointi- ja seurantatyökalun. Ohjelma julkaistiin ohjelmointiyhteisöjen testattavaksi samana vuonna huhtikuussa ja muutaman kuukauden testaamisen ja korjaamisen jälkeen lähdekoodi julkaistiin saman vuoden elokuussa. 
Bugzillan ensimmäisen version ohjelmointiin Weissman käytti TCL-ohjelmointikieltä. Weissman kuitenkin halusi vielä samana vuonna portata Bugzillan Perl-ohjelmointikielelle, koska TCL ei ollut yhtä suosittu kieli kuin Perl. Weissman halusi, että mahdollisimman moni ihminen voisi edesautttaa Bugzillan kehittämistä. Uudelle kielelle portattu versio Bugzillasta oli valmis saman vuoden syyskuussa. Tästä muutama päivä myöhemmin uusi versio julkaistiin Bugzilla 2.0 -nimellä. 
Vuoden 2000 huhtikuussa Weissman lopetti Bugzilla-projektin johtamisen ja vastuu siirtyi Tara Hernadez -nimiselle ohjelmistokehittäjälle. Hän halusi antaa enemmän vastuuta Bugzillan kehittämisestä tahoille, jotka olivat jo säännöllisesti kehittäneet Bugzillaa eteenpäin. Vastuun jakaminen edesautti ohjelman kehittämistä. Hernadez ei kuitenkaan pitkään ollut Bugzilla-projektin johdossa, sillä heinäkuussa 2001, hän luopui tehtävästä ja vastuu siirtyi Dave Millerille. Hän on vielä tänäkin päivänä projektin johdossa.
Bugzillan viimeisin julkaistu stabiili versio on versio 5.0.6, joka julkaistiin 9. helmikuuta 2019. Sen jälkeen ei ole julkaistu uusia versioita Bugzillasta. Yksi syy ohjelman kehityksen hiipumiselle on Perl-ohjelmointikielen laskeva suosio ja vaikeus löytää uusia tahoja kehittämään ohjelmaa. Bugzilla on kuitenkin vielä laajalti käytetty työkalu ja projektin johtajan Millerin mukaan Bugzilla on saamassa päivityksiä vielä tulevaisuudessakin.
Heinähanko

Heinähanko on maataloustöissä käytettävä kaksi- tai kolmipiikkinen työväline, jota käytetään irtonaisen tai paalatun heinän käsittelyyn. Sitä kutsutaan yleisesti pelkäksi hangoksi.
Ennen kuin tehdastekoiset kaksipiikkisten varsinaiset heinähangot yleistyivät, käytettiin heiniä tallissa ja navetassa käsiteltäessä monin paikoin tadikkoa. Tadikko-sanan perinne oli niin vahva, että uutta varsinaista heinähankoakin kutsuttiin tadikoksi ja päinvastoin uutta viisipiikkistä rautatadikkoa hangoksi (kun taas nykyään sitä kutsutaan useimmiten tadikoksi l. talikoksi).
Pohjanmaalla, ja muuallakin, navetassa oli kaksi luomistyökalua, hanko ja taikko (talikko). Hankoa käytettiin heinien ja joskus olkien luomiseen. Viisipiikkistä taikkoa käytettiin lannan, AIV-rehun ja muun raskaamman tavaran käsittelyyn. 
Heinähangon eräs versio on nelipiikkinen elotalikko.
Roy Rogers

Leonard Franklin Slye (5. marraskuuta 1911 – 6. heinäkuuta 1998) tuli kuuluisaksi laulajana ja lännenelokuvien näyttelijänä taiteilija­nimellä Roy Rogers. 
Hän ja hänen toinen vaimonsa Dale Evans (oikealta nimeltään Frances Smith), palomino­hevosensa "Trigger" ja saksan­paimen­koiransa "Bullet" esiintyivät yli sadassa western-elokuvassa sekä televisio-ohjelmassa "The Roy Rogers Show", jota esitettiin yhdeksän vuotta radiossa ennen kuin se siirtyi televisioon vuosiksi 1951–1957.
Mukana oli tavallisesti kaksi hänen kumppaniaan: Pat Brady (ajoi jeeppiä nimeltä ”Nellybelle”) ja marmattava jäärä Gabby Hayes. Royn lempinimi oli Karjapaimenten kuningas (”King of the Cowboys”). Dalen lempinimi oli Villin lännen kuningatar (”Queen of the West”). Monille yhdysvaltalaisille Roy Rogers oli amerikkalaisuuden ruumiillistuma.
Trigger-hevosen kuoltua Roy Rogers antoi täyttää tuon uskollisen kumppaninsa ja sijoitti ratsunsa karjatilansa päärakennuksen olohuoneeseen.
Elämä ja ura.
Rogersin synnyinpaikka oli Ohion Cincinnati, missä hänen perheensä asui asuntolaivassa. Myöhemmin he muuttivat Ohiojokea ylös Portsmouthiin.
Rogers muutti Kaliforniaan 18-vuotiaana aloittaakseen laulajan uransa. Neljän vuoden vähäisen suosion jälkeen hän perusti western-musiikkia esittävän ryhmän The Sons of the Pioneers vuonna 1934. Ryhmä menestyi ja sen suosittuja lauluja olivat muun muassa ”Red River Valley”, ”Cool Water” ja ”Tumbling Tumbleweeds”.
Ensimmäisen elokuvaosansa jälkeen (1935) Rogers esiintyi tasaiseen tahtiin villin lännen elokuvissa. Kun Gene Autry sanoi irti elokuvasopimuksensa vuonna 1938, Roy sai pääosan elokuvassa "Under Western Stars" – ja tähti oli syntynyt. Roysta tuli kassamagneetti. Vuonna 1945 Dale Evans esiintyi yhdessä Royn kanssa. He menivät naimisiin seuraavana vuonna sen jälkeen kun ensimmäinen vaimo Arline oli menehtynyt lapsivuoteeseen. 
Rogers oli monen lapsen ja aikuisenkin idoli elokuvien, televisio-ohjelmien ja sarjakuvien kautta. Useimmat hänen elokuvistaan oli kuvattu väreissä aikana, jolloin lähes kaikki muut B-elokuvat olivat mustavalkoisia. Myynnissä oli Roy Rogers -nukkeja, seikkailuromaaneja ja useita muita markkinatuotteita. Monen suomalaisen pikkupojankin leikkivarusteisiin kuuluivat Royn suosituksi tekemä hapsutakki ja leikkirevolverit. Elokuvia esitettiin usein viikonloppuisin suosituissa päivänäytöksissä sodan jälkeen.
Suomalaisessa 1950-luvun Sarjakuvalehdessä Royn kirjoitusasu oli "Roi" Rogers. Tätä sunnuntaisarjakuvaa piirsi Mike Arens, joka piirsi myöhemmin myös Disneyn sanomalehtisarjakuvia.
The Sons of the Pioneers pysyi suosiossa koko 1950-luvun. Vaikka Rogers ei ollut enää sen jäsen, he esiintyivät usein yhdessä elokuvissa ja televisiossa.
Roy Rogers kuoli 1998 sydänvaivoihin.
"Roy Rogers ja Trigger" -sarjakuvalehti ilmestyi Suomessa 1959–1961.
Sontahaaru

Sontahaaru oli tadikkoa pienempi, kapeahko puulapion muotoinen maataloustyökalu. Sontahaarun olkapäät veistettiin hyvin loiviksi, joten työntäessä jaloilla ei voinut auttaa. 
Haarojen päissä oli toisinaan rautakärjet.
Ensilumi tulee kuudelta

Ensilumi tulee kuudelta on Hectorin lokakuussa 1992 ilmestynyt albumi. Se on järjestyksessään 17. Hectorin albumi.
Ilkka Mattila kirjoitti "Helsingin Sanomissa" Hectorin uutuusalbumin tarjoavan sopivasti jokaiselle jotakin: ”Hän osaa nimikappaleen kauniin alakulon, tyylikkään David Bowie -kiihkon (’Muistot joita ei ole’) ja jo "Hectorock"-ajoilta tutun hölynpölyrockin (’Shkadamuu-Katapau’).” Hectoria hän kuvaa albumin perusteella hienostuneeksi artistiksi, jolla on kansantaiteilijan sielu.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Hector, ellei toisin mainita.
Nasum

Nasum oli ruotsalainen, Örebrosta kotoisin ollut grindcore-yhtye. Se tunnettiin energisestä ja aggressiivisesta musiikista sekä sosiaalisesta ja poliittisesta kantaaottavuudestaan.
Nasum aloitti toimintansa vuonna 1992, mutta hajosi käytännössä vuoden 2005 alussa laulaja/kitaristi/sanoittaja/säveltäjä Mieszko A. Talarczykin kuoltua vuoden 2004 Intian valtameren maanjäristyksen tsunamissa Thaimaassa.
Nasum julkaisi vielä syksyllä 2005 kokoelman "Grind Finale", joka sisälsi singlejä, EP:itä ja runsain mitoin ennen julkaisematonta materiaalia. Kokoelman oheen oli liitetty kattavasti yksityiskohtaista tietoa yhtyeen historiasta. Yhtyeen perustajajäsen Anders Jakobson pitää vielä yllä Nasumin usein päivitettäviä kotisivuja.
Vuonna 2012 Nasum teki jäähyväiskiertueen, jonka aikana laulajana toimi Rotten Soundin ja Medeian vokalisti Keijo Niinimaa.
Jäsenet.
Viimeinen kokoonpano
Entiset jäsenet
Julkaisut.
Kokoelma-albumit
Livealbumit
The Kovenant

The Kovenant (alun perin "Covenant") on norjalainen metallimusiikkiyhtye, jonka tyyli ja kokoonpano on vaihdellut vuosien mittaan. 1990-luvun alkupuolella yhtye soitti melodista black metalia, mutta vuosikymmenen loppua kohti mentäessä yhtyeen musiikki alkoi saada vaikutteita elektronisesta musiikista (industrial metal). Yhtyeen muodostivat kaksi alkuperäisjäsentä Nagash / Lex Icon (Stian Arnesen) (laulu, basso, entinen Dimmu Borgir) ja Psy Coma (kitara, Tunnettu myös nimellä Blackheart).
Yhtyeen alkuperäinen nimi oli Covenant, mutta se jouduttiin muuttamaan aiemmin perustetun samannimisen EBM-yhtyeen takia nykyiseen The Kovenant -muotoon.
Pikkumakit

Pikkumakit eli kääpiömakit (Cheirogaleidae) elävät Madagaskarin metsäalueilla ja kuuluvat pienimpiin kädellisiin. Pikkumakit syövät pääasiassa hyönteisiä ja pieniä selkärangattomia, mutta täydentävät ruokavaliotaan lehtien silmuilla ja hedelmillä.
Helena Takalo

Anni Helena Takalo (o.s. Kivioja, s. 28. lokakuuta 1947 Nivala) on suomalainen hiihtäjä, maailmanmestari ja olympiavoittaja. Hänen hiihtouransa menestyksekkäimmät vuodet ajoittuvat 1970-luvun loppupuolelle. 
Takalo osallistui ensimmäisiin aikuisten arvokilpailuihinsa Grenoblen olympialaisissa 1968. Hän sijoittui 5 kilometrillä 22:nneksi ja keskeytti 10 kilometrin kilpailun. Tatran MM-kilpailuissa 1970 hän kuului Suomen pronssijoukkueeseen 3 × 5 kilometrin viestissä. Sapporon olympialaisissa 1972 hän sijoittui 10 kilometrillä viidenneksi, 5 kilometrillä yhdeksänneksi ja hiihti avausosuuden Suomen hopeajoukkueessa 3 × 5 kilometrin viestissä. Falunin MM-kilpailuissa 1974 hän saavutti Galina Kulakovan ja Barbara Petzoldin jälkeen pronssia 10 kilometrillä ja oli neljäs viestissä.
Takalo voitti Innsbruckin olympialaisissa 1976 kultaa 5 kilometrin hiihdossa. Hän kukisti toiseksi sijoittuneen Raisa Smetaninan runsaalla sekunnilla. Olympiavoittonsa jälkeen Takalolle kerrottiin hänen kärynneen dopingista, mutta asiaa selviteltäessä huomattiin, että kielletyn näytteen olikin antanut Neuvostoliiton Galina Kulakova. Kulakova ei saanut kuitenkaan kärystään rangaistusta. Innsbruckin 10 kilometrillä Takalo saavutti hopeaa vajaan sekunnin Smetaninalle hävinneenä. Lisäksi hän hiihti ankkuriosuuden Suomen saadessa hopeaa 4 × 5 kilometrin viestissä.
Takalo voitti Lahden MM-kilpailuissa 1978 kultaa 5 kilometrillä vajaan viiden sekunnin erolla Hilkka Riihivuoreen. 20 kilometrillä hän sai pronssia runsaat kaksi sekuntia Riihivuorta nopeampana. 4 × 5 kilometrin viestissä hän hiihti ankkuriosuuden Suomen voittaessa kultaa vajaan viiden sekunnin erolla Saksan demokraattiseen tasavaltaan.
Lake Placidin olympialaisissa 1980 Takalo voitti 18. helmikuuta olympiapronssia 10 km:n hiihdossa. Lisäksi hän oli kahdeksas 5 kilometrillä ja viides 4 × 5 kilometrin viestissä. Viimeisissä arvokilpailuissaan, Oslon MM-kilpailuissa 1982, hän oli viestissä neljäs.
Takalo on edustanut Nivalan Urheilijoita ja Pyhäjärven Pohtia. Hän toimi Pyhäjärven kunnan/kaupungin liikuntasihteerinä, kunnes jäi eläkkeelle 2012.
Heinäkuussa 2006 Pyhäjärven Pyhäsalmella paljastettiin Helena Takalon 2,5 metriä korkea pronssinen näköispatsas, jonka on tehnyt kuvanveistäjä Antonio da Cudan.
Lasse Könönen sävelsi vuonna 1978 Helena Takalon kunniaksi kappaleet ”Valssi Helenalle” ja ”Pyhäjärvi”, jotka levytti singlenä Teuvo Valo.
Haarukkamaki

Haarukkamaki eli viirunaamamaki ("Phaner furcifer") on pikkumakien heimoon kuuluva puoliapinalaji. 
Haarukkamakin pituus (pää ja vartalo) on 22–30 cm, ja painoa on tyypillisesti 300–500 grammaa. Sillä on päälaella mustia juovia, jotka yhtyvät takana selkäjuovaan ja edessä silmänympärysjuoviin.
Haarukkamaki elää Madagaskarin koillisosassa. Se on nähty siellä viimeksi vuonna 2004. Metsien hävitys on vaikuttanut sen uhanalaisuuteen.
Yad Vashem

Yad Vashem () on Israelin virallinen muistopaikka holokaustin juutalaisille uhreille. Se perustettiin vuonna 1953, ja se sijaitsee Jerusalemissa. Museoalue sisältää holokaustin historiaa käsittelevän museon, Lasten muistomerkin, Muistosalin, vanhurskaille kansakuntien joukossa omistetun puutarhan, arkiston, kirjaston ja The International School for Holocaust Studies -koulutuskeskuksen.
Museon nimi viittaa Jesajan kirjan 56. luvun 5. jakeeseen:
"Heillekin minä luon muistomerkin, poikia ja tyttäriä kestävämmän, annan nimen, joka ei koskaan katoa." 
Hepreaksi:
("ve-natati lahem be-beti u-ve-ḥomotay yad va-šem tov mi-banim u-mi-banot šem olam eten lo ašer lo yikaret".)
Sanat "jad va-šem" () tarkoittavat kirjaimellisesti "”käsi ja nimi”".
Ólafur Ragnar Grímsson

Ólafur Ragnar Grímsson (s. 14. toukokuuta 1943 Ísafjörður) on Islannin viides presidentti, joka oli virassa 1996–2016. Hänet valittiin uudelleen vuosina 2000, 2004, 2008 ja 2012. 
Ura.
Ólafur aloitti poliittisen uransa keskustalaisessa Edistyspuolueessa, mutta siirtyi myöhemmin vasemmistolaiseen Kansan liittoon. Kansan liiton puheenjohtajana hän toimi 1987–1995 ja valtiovarainministerinä 1988–1991.
Joulukuussa 2009 Islannin parlamentti Allting hyväksyi 3,8 miljardin euron korvaukset Britannialle ja Alankomaille Icesave-pankin kaatuessa menetetyistä varoista. Presidentti käytti päätökseen veto-oikeuttaan ja määräsi maaliskuussa 2010 järjestettäväksi kansanäänestyksen, jossa korvaukset kaatuivat. Joulukuussa 2010 hyväksyttiin uusi sopimus, jonka mukaan Islanti korvaa varat vuosien 2016–2046 välillä noin kolmen prosentin korolla. 20. helmikuuta 2011 Ólafur käytti jälleen veto-oikeuttaan. Pääministeri Jóhanna Sigurðardóttir oli pettynyt.
72-vuotias Ólafur ei aikonut asettua enää ehdolle 25. kesäkuuta 2016 pidettävissä presidentinvaaleissa, mutta kun pääministeri Sigmundur Davíð Gunnlaugsson ja kaksi muuta ministeriä jäivät kiinni veroparatiisikytköksistään Panaman tietovuodon vuoksi Ólafur ilmoitti sittenkin asettuvansa ehdolle. Hän perusteli ehdokkuuttaan sanomalla, että "poikkeukselliset tapahtumat vaativat tasapainon tuomista islantilaisille".
Pääministeri pyysi Ólafuria hajottamaan hallituksen ja Alltingin. Ensimmäistä kertaa Islannin historiassa presidentti ei suostunut pyyntöön hajottaa hallitus, vaan ilmoitti haluavansa neuvotella ensin muiden pääpuolueiden johtajien kanssa. Lopulta päätettiin järjestää ennenaikaiset parlamenttivaalit syksyllä 2016, mutta pääministeri jatkoi puolueensa johtajana, vaikka erosikin epävirallisesti pääministerin tehtävistä.
25. huhtikuuta 2016 kävi ilmi, että Ólafurilla oli itselläkin kytköksiä veroparatiiseihin, vaikka hän oli haastattelussa kieltänyt sen. Ólafurin puolison Dorrit Moussaieffin nimi mainittiin Panama-papereissa. Moussaieffin perheyritys Moussaieff Jewelers Limited omisti osan Brittiläisille Neitsytsaarille rekisteröidystä veroparatiisiyhtiöstä. The Reykjavik Grapevine -sanomalehden mukaan tilinpäätökset paljastavat kytkökset yhtiöiden välillä vuodesta 1999 ainakin vuoteen 2005. Ólafur ei ole toistaiseksi joutunut eroamaan, mutta päätti ettei sittenkään asetu vaaleihin ehdolle. Hän on kiistänyt syyllistyneensä mihinkään väärinkäytöksiin.
Yksityiselämä.
Ólafur on ollut kahdesti naimisissa. Hänen ensimmäinen vaimonsa Guðrún Katrín Þorbergsdóttir kuoli leukemiaan vuonna 1998. Toukokuussa 2003 hän meni naimisiin israelilaissyntyisen Dorrit Moussaieffin kanssa. Moussaieff on toinen ulkomaalainen, joka on ollut naimisissa Islannin presidentin kanssa; presidentti Sveinn Björnssonin vaimo oli tanskalainen.
Sara Paretsky

Sara Paretsky (s. 8. kesäkuuta 1947 Ames, Iowa) on yhdysvaltalainen dekkarikirjailija. Hän on kirjoittanut rikoskirjoja, joiden päähenkilönä on naispuolinen yksityisetsivä V. I. Warshawski.
Henkilöhistoria.
Paretsky syntyi Iowassa ja vietti lapsuutensa Kansasissa käyden pientä maaseutukoulua. Jo lapsena hän harrasti kirjoittamista: ensimmäinen tarina julkaistiin "The American Girl" -lehdessä, kun Paretsky oli 11-vuotias.
Paretsky opiskeli Kansasin yliopistossa valtiotiedettä ja väitteli tohtoriksi Chicagon yliopistossa vuonna 1977 pääaineenaan historia. Historioitsijalle ei kuitenkaan löytynyt töitä, joten Paretsky jatkoi opiskelemista ja suoritti myös MBA-tutkinnon Chicagon yliopistossa tehden opiskelujensa aikana kaikenlaisia hanttihommia. Sen jälkeen hän työskenteli lähes kymmenen vuotta vakuutusyhtiössä.
Töidensä ohessa Paretsky innostui kirjoittamaan romaaneja. Aikaa siihen liikeni vain yöllä, sillä hänen piti huolehtia kodista, aviomiehestä ja kolmesta poikapuolesta. Esikoisromaani oli vuonna 1982 ilmestynyt "Indemnity Only" (suom. "Sohaisu pimeään"). Vuonna 1985 Paretsky saattoi siirtyä päätoimiseksi kirjailijaksi. Samana vuonna hän oli myös perustamassa naiskirjailijoiden Sisters in Crime -järjestöä.
Yleistä teoksista.
Yhtä lukuun ottamatta kaikkien Paretskyn romaanien päähenkilö on V. I. Warshawski, chicagolainen naisyksityisetsivä. Warshawskissa on paljon samoja piirteitä kuin toisessa naisyksityisetsivässä, Sue Graftonin Kinsey Milhonessa. Molemmat ovat sitkeitä ja vaaraa pelkäämättömiä naisia, joiden tutkimusmenetelmät kulkevat välillä lain rajoilla tai sen toisella puolenkin. Kummatkin ovat eronneita, välttelevät läheisiä ihmissuhteita ja pitävät tiukasti kiinni omasta itsenäisyydestään. Useimmat Warshawskin tapaukset sijoittuvat hänen kotikaupunkiinsa Chicagoon.
Paretskyn kirjojen juonet kulkevat usein saman kaavan mukaan: joku murhataan, Warshawski tutkii tapausta, seuraa lisää murhia ja lopussa Warshawski on itsekin päästä hengessään kamppailussa rikollisia vastaan. Tapahtumien miljöö vaihtelee kuitenkin suuresti liikemaailmasta rahtilaivoihin. Paretskyn kirjoissa esiintyy myös koko joukko vaihtelevia sivuhenkilöitä: Warshawskin utelias naapuri Contreras, lääkäriystävä Lotty Herschel, sairaalanjohtaja Max Lowenthal, ystävänsä tyttärestä jatkuvasti huolta kantava poliisi Bobby Mallory ja monet muut.
Paretskyn kirjoissa on vahva yhteiskuntakriittinen ote. Warshawski saattaa päivänvaloon varakkaiden yhtiöiden väärinkäytöksiä ja toisaalta kokee jatkuvasti yhteiskunnassa vallitsevan eriarvoisuuden. Kirjoissa miehet suhtautuvat usein väheksyvästi naisetsivään, mutta Warshawski osoittaa teoillansa olevansa vähintäänkin näiden veroinen, joten myös feministinen sävy on usein mukana.
Liza Marklund

Liza Marklund (oik. "Elisabeth Marklund", s. 9. syyskuuta 1962 Piitime, Ruotsi) on ruotsalainen kirjailija ja toimittaja. Hänet tunnetaan rikoskirjoista, joiden päähenkilönä on iltapäivälehden rikostoimittaja Annika Bengtzon. Hän omistaa Jan Guilloun ja Ann-Marie Skarpin kanssa Piratförlagetin, joka on Ruotsin suurimpia kustantamoja. Marklundin kirjoja on käännetty 30 kielelle ja niitä on myyty noin 17 miljoonaa kappaletta.
Nuoruus, opiskelu ja työ.
Marklund syntyi Norrbottenissa sijaitsevassa Pålmarkin kylässä. Hän kävi Norrbottenissa Kalixin kansanopiston journalistilinjan ja työskenteli ennen kirjailijan uraansa toimittajana useissa lehdissä, muun muassa "Arbetaren"-lehdessä ja "Aftonbladetissa" sekä "Expressenissä" 1989–1994. Marklund oli myös Metro-lehden päätoimittaja ja TV4-kanavan uutispäällikkö.
Kirjailijan työ.
Marklund keskittyi sittemmin kirjojen kirjoittamiseen, minkä ohessa hän on kirjoittanut lehtikolumneja. 11 rikosromaanin lisäksi hän on kirjoittanut muutamia muita teoksia ja osallistunut antologioihin. Marklundin teokset ovat suosittuja etenkin Pohjoismaissa. Hänen kirjoissaan heijastuu iltapäivälehden toimituksen kiireinen työyhteisö, joka on täynnä ihmisten välisiä jännitteitä. Marklund on hyödyntänyt kirjoissaan omia kokemuksiaan uutistyöstä. Kirjoissa rikosuutisia jahtaava Annika Bengtzon sotkeutuu asioita tutkiessa usein tahtomattaan valonarkoihin salaisuuksiin. Työn vastapainona ovat arkielämän ongelmat, kun perheelle ei tahdo riittää aikaa. Useista Marklundin Annika Bengtzon -dekkareista on tehty myös elokuva. Marklund kertoi vuonna 2015 ilmestyneen teoksen "Järnblod" (suom. "Rautaveri") jäävän hänen viimeiseksi dekkarikseen. Hän ilmoitti samalla myös vetäytyvänsä julkisuudesta.
Kolme vuotta myöhemmin Marklund teki paluun rikosromaanilla "Helmifarmi" (jossa ei kuitenkaan esiinny enää Annika Bengtzon). Marklund kertoi haastattelussa: ”Vähensin julkisuudessa esiintymistä enkä esimerkiksi antanut enää ruotsalaisille lehdille haastatteluja. Minua oli haastateltu niin moneen otteeseen, ettei minulla ollut enää mitään tuoretta sanottavaa.” Toinen syy julkisuudesta vetäytymiselle oli hänen aviomiehensä vakava sairastuminen.
Marklund on nostanut kirjoissaan ja aihetta käsittelevässä dokumenttisarjassaan esiin myös naisiin kohdistuvan väkivallan. Hän on tehnyt myös dokumentin Venäjän ja Kambodžan aids- ja HIV-lapsista. Marklund nimitettiin Unicefin hyvän tahdon lähettilääksi vuonna 2004.
Yksityiselämä.
Marklund on naimisissa Mikael Aspeborgin kanssa. Hänellä on kolme lasta, joista kaksi Aspeborgin kanssa. Hänen vanhin lapsensa Annika Marklund on valokuvamalli ja näyttelijä ja kirjoittaa myös kolumneja. Marklund asuu Tukholmassa ja Marbellassa.
Epäsäännöllinen verbi

Epäsäännölliset verbit ovat verbejä, joiden taivutus poikkeaa yleisistä säännöistä. Indoeurooppalaisissa kielissä nämä ovat hyvin yleisiä, ja niitä on useita tyyppejä. Esimerkiksi englannissa on ablaut-verbejä, kuten "swim : swam : swum", taipumattomia verbejä kuten "cut", vokaalinpituusmuutoksia kuten "plead : pled", erikoisia päätteitä kuten "prove : proven" ja kadonneita tavuja kuten "light : lit".
Suomessa on muutamia verbejä, joissa konsonantteja, harvemmin vokaaleja, katoaa joko korvautumatta tai korvautuu toisella foneemilla tavallista monimutkaisempien, ääntämistä helpottavien sääntöjen mukaan. Niinpä konsonanttivartalosta tek- saadaan partisiipin perfektin passiivi "teh(ty)", jossa k on muuttunut h:ksi, koska suomi ei vanhastaan hyväksynyt konsonanttiyhtymää kt (vrt. esim. ruotsin arkitekt ja suomen arkkitehti), konsonanttivartalosta juoks- saadaan ensimmäisen infinitiivin lyhyempi muoto "juos(ta)", jossa k on kadonnut, koska suomi ei hyväksy konsonanttiyhtymää kst ja vartalosta "syö" saadaan preteriti "söi" ja vartalosta "käy" saadaan preteriti "kävi", jotta sanoihin ei tule kolmea eri vokaalia peräkkäin. Lisäksi olla-verbin (kopulan) taivutuksessa esiintyy epäsäännöllisyyttä: sen kolmas persoona on yksikössä "on" (eikä säännöllinen *"olee") ja monikossa "ovat" (eikä säännöllinen *"olevat"), ja sen potentiaali passiivia lukuun ottamatta muodostetaan epäsäännöllisestä vartalosta -"lie". Murteissa ja puhekielessä esiintyy assimilaatiota ainakin neljässä verbissä: "mennä : mee(n)", "panna : paa(n)", "tulla : tuu(n)", "nähdä : nää(n)".
Joissakin keinokielissä, kuten esperantossa, idossa ja volapükissä (joissa ei muutenkaan ole yhtään epäsäännöllistä sanaa) ei ole yhtään epäsäännöllistä verbiä.
Berserkki

Berserkit olivat skandinaavisia sotureita, jotka menivät taisteluun kiihkeän raivotilan vallassa. Tiedot berserkeistä ovat ensi sijassa peräisin islantilaisista saagoista. Skandinaavisessa ja germaanisessa kansanperinteessä berserkit olivat varhaiskeskiajan ja keskiajan villejä sotureita, jotka palvoivat Odinia. Berserkit toimivat ylimystön henkivartijoina ja iskujoukkoina. Erään saagan mukaan Norjan ensimmäisen kuninkaan Harald Kaunotukan henkivartijat olivat berserkkejä.
Berserkkejä pidettiin pelottavina vastustajina, joilla usein uskottiin olevan yliluonnollisia voimia. Islantilaisen "Grágás"-lakikokoelman mukaan berserkkitilaan meneminen oli rauhan aikana kielletty lainsuojattomuuden uhalla. Sana "berserkki" tulee mahdollisesti muinaisskandinaavisesta sanasta "berserkr", joka tarkoittaa ”karhunnahkaista paitaa”. Tällä tarkoitetaan karhuntaljan käyttöä vaatteena ja siitä saatavaa raivoa ja voimaa. Jotkut berserkit myös ottivat nimen "björn" tai "biorn" eli karhu. Toisen tulkinnan mukaan "ber" tulisi sanasta "berr" (paljas), jolloin berserk tarkoittaisi paljasihoista eli alastomana tai ilman varusteita taistelevaa miestä. Myös kuvakudokset ja muut vanhat kuvalähteet esittävät heidät kummallakin tavoin. Berserkkien raivokas taistelutapa ja pukeutuminen eläinten nahkoihin saattoivat vaikuttaa ihmissusitarinoiden syntyyn Euroopassa. 
Siitä, millainen sotilasryhmä berserkit tarkalleen ottaen olivat, on kiistelty. Usein heidät kuvataan vaeltavina miesryhminä, jotka haastoivat talonpoikia taistelemaan naistensa tai satonsa puolesta. Saagoissa kuvataan tosin yksinäisiäkin berserkkejä. Berserkit saattoivat raiskata ja murhata mielensä mukaan omankin väen keskuudessa, ja heidät kuvataan usein saagoissa pahantekijöinä ja roistoina. 
Nykyisin oletetaan, että berserkit saavuttivat raivotilan samankaltaisilla tekniikoilla kuin šamaanit transsitilan; kyse oli siis jonkinlaisesta itsesuggestiosta. Myös tajunnantilaan vaikuttavia aineita on voitu käyttää. Erään teorian mukaan berserkkitila oli alun perin tahaton seuraus suopursulla tai suomyrtillä humalien sijaan maustetun oluen juomisesta. Berserkkien kerrotaan muun muassa karjuneen eläinten lailla ja purreen kilpiään ennen taistelua. Berserkkien väitetään joissain tarinoissa olleen haavoittumattomia, ja mahdollisesti he ainakin itse uskoivat näin mennessään taisteluun. Mahdollisesti heidän hypnoosia muistuttava tilansa poisti heiltä kivun ja uupumuksen tunteen.
Berserkkien kykyä on verrattu myöhempien aikojen suomalaisten tietäjien kykyyn. Intomiehiksi eli myrrysmiehiksi kutsuttiin tietäjiä, jotka taistelivat yliluonnollisia olentoja, kuten taudinaiheuttajia vastaan silmittömän raivotilan vallassa. He saattoivat karjua mielipuolisesti, hakata esineitä yhteen, huitoa asein näkymätöntä vastustajaa, viiltää itseään tai nostaa paljain käsin kiukaalta kuumia kiviä.
Viikinkien on väitetty syöneen kärpässieniä saavuttaakseen taisteluissa berserkkitilan. Väite on kuitenkin kyseenalaistettu osin siitäkin syystä, että punakärpässienen vaikutukset ovat keskushermostoa lamaavia.
Huhu (elokuva)

Huhu on William Wylerin ohjaama draamaelokuva vuodelta 1961. Se pohjautuu Lillian Hellmanin näytelmään vuodelta 1934, ja sen pääosissa näyttelevät Audrey Hepburn ja Shirley MacLaine. Huhu käsittelee valehtelua, syrjintää ja näiden vaikutusta ihmissuhteisiin sekä myös ihmisten käytöstä yleisemmin pienessä yhteisössä. Tapahtumien keskipisteessä on Wrightin ja Dobien johtama tyttökoulu, jonka yksi oppilas eräänä päivänä syyttää opettajia sopimattomasta käytöksestä.
Elokuva on mustavalkoinen.
Huhu on uusintaversio William Wylerin vuonna 1936 ohjaamasta elokuvasta "Nämä kolme" (These Three). Siinä Miriam Hopkins esitti Martha Dobieta.
Shirley MacLaine

Shirley MacLaine (aik. Shirley MacLean Beaty, s. 24. huhtikuuta 1934 Richmond, Virginia) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä. Hän on näyttelijä Warren Beattyn vanhempi sisar.
MacLaine laitettiin tanssikouluun kaksivuotiaana ja hän on esiintynyt neljävuotiaasta asti. Lukion jälkeen MacLaine muutti New Yorkiin toteuttaakseen unelmansa Broadway-näyttelijän urasta. Hän oli Carol Haneyn varanäyttelijä näytelmässä "The Pajama Game", kun Haney mursi nilkkansa ja MacLaine sai kutsun näyttämölle. Muutaman viikon päästä, Haneyn edelleen ollessa sairauslomalla, yleisön joukossa istui ohjaaja-tuottaja Hal B. Wallis, joka MacLainen nähtyään palkkasi tämän Hollywoodiin Paramount Picturesin palvelukseen.
MacLaine näytteli ensimmäiset elokuvaroolinsa vuonna 1955: naispääosat Alfred Hitchcockin mustassa komediassa "Mutta... kuka murhasi Harryn?" sekä Jerry Lewis -komediassa "Vaarattomia vakoilijoita". Hänen erikoinen poikatyttömäinen ulkonäkönsä ja kykynsä näytellä samaan aikaan kokenutta mutta viatonta toivat hänelle usein hyväsydämisten ja myös huikentelevien naisten rooleja. MacLaine on harvoin päässyt näyttämään tanssitaitojaan elokuvissa, mutta hän on esiintynyt monissa televisio-ohjelmissa ja voittanut Emmy-palkintoja.
MacLaine sai Parhaan naispääosan Oscarin elokuvasta "Hellyyden ehdoilla" vuonna 1984 ja on ollut ehdolla palkinnon saajaksi viidesti. MacLainelle myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 2012. MacLaine sai etunimensä näyttelijä Shirley Templen mukaan.
MacLaine tunnetaan myös New Age -liikkeen kannattajana. Hän on julkaissut useita kirjoja, joissa hän käsittelee pääasiassa uraansa Hollywoodissa ja hengellisiä näkemyksiään.
Pertti Teurajärvi

Pertti Benjam Teurajärvi (s. 20. helmikuuta 1951 Kolari) on entinen kilpahiihtäjä ja olympiavoittaja.
Teurajärvi oli saavuttamassa viestipronssia vuoden 1971 nuorten EM-kisoissa. Hän oli mukana Suomen kultaa voittaneessa viestijoukkueessa Innsbruckissa 1976. Lake Placidin olympialaisissa 1980 Teurajärvi hiihti 29-vuotissyntymäpäivänään 20. helmikuuta toisen osuuden 4 × 10 km:n viestissä, jossa Suomi voitti olympiapronssia. Pertti Teurajärven paras maailmancupin sijoitus on neljäs Länsi-Saksan osakilpailussa vuonna 1982.
Seuratasolla Teurajärvi on edustanut Sieppijärven Sisua, Ylläksen Hiihtäjiä ja Kolarin NS:n Urheilijoita. Pertti Teurajärvellä on 16 aikuisten SM-mitalia: 1 kulta, 11 hopeaa ja 5 pronssia.
Vuoden 1982 SM-kisoissa Teurajärvi sijoittui 50 kilometrin kilpailussa neljänneksi, mutta hänen suorituksensa hylättiin, koska hänen doping-näytteestään löytyi prolintaani-nimistä piristettä. Teurajärvi määrättiin vuoden mittaiseen kilpailukieltoon, mikä esti hänen osallistumisen vuoden 1982 MM-hiihtoihin.
Pertti Teurajärvi on kotoisin Kolarista Teurajärven kylästä. Hän on hiihtäjä Eero Mäntyrannan sisarenpoika. Teurajärvestä on käytetty lempinimiä ”Teura” ja ”Ylläksen ahma”. Hänen tyttärensä Jaana on myös entinen hiihtäjä, joka otti osaa urallaan kahteen maailmancupin kilpailuun.
Opetusministeriö myönsi Teurajärvelle Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2007.
Arto Koivisto

Arto Ilmari Koivisto (s. 7. joulukuuta 1947 Isojoki) on suomalainen kilpauransa päättänyt kilpahiihtäjä ja olympiavoittaja. 
Innsbruckin 1976 talviolympialaisissa Koivisto voitti kultaa 4 × 10 kilometrin viestissä Suomen joukkueen ankkurina. Henkilökohtaisen pronssimitalin hän saavutti 15 kilometrillä ja lisäksi hän sijoittui 30 kilometrillä kahdeksanneksi ja 50 kilometrillä kymmenenneksi.
Falunin MM-kilpailuissa 1974 Koivisto sijoittui 15 kilometrillä 20:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 1978 hän oli 30 kilometrillä 29:s ja Oslon MM-kilpailuissa 1982 15 kilometrillä 27:s.
Seuratasolla Koivisto on edustanut muun muassa IF Länkeniä ja Isojoen Urheilijoita. Hän voitti Suomen mestaruuden 50 kilometrillä vuonna 1974 ja 15 kilometrillä vuonna 1982. Hän voitti Holmenkollenilla 15 kilometrin kilpailun vuonna 1976. 
Vuoden 1981 SM-kisoissa Kajaanissa Koivisto sijoittui 15 ja 50 kilometrin kilpailuissa alun perin kolmanneksi, mutta hänen doping-näytteestään löytyi merkkejä efedriinin käytöstä ja suoritukset hylättiin. Koivisto kertoi käryn johtuneen lääkärin määräämästä yskänlääkkeestä. Hänet määrättiin väliaikaiseen kilpailukieltoon, jonka pituudeksi myöhemmin vahvistettiin vain yksi kuukausi. Vuonna 2001 julkaisemassaan kirjassa "Elämäni ladulla" Koivisto myönsi hyödyntäneensä uransa aikana tuolloin vielä sallittua veritankkausta sekä pieniä määriä hormoneja.
Muuta.
Urheilu-uransa loppuvaiheessa Koivisto kouluttautui hierojaksi ja on toiminut hierojana uransa päättymisestä lähtien. Lisäksi Koivisto toimi Kaskisissa Lounasravintola Sininen Hetki Oy:n toimitusjohtajana. Aiemmin hän toimi samassa ravintolassa yksityisenä elinkeinon harjoittajana. Koivisto myi yrityksen toukokuussa 2018.
Opetusministeriö myönsi Koivistolle Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2007.
Koivisto on lahjoittanut uransa aikana voittamansa mitalit ja kunniakirjat Isojoen kunnalle vuonna 2002. 800 esinettä sisältävä kokoelma on sijoitettu Lauhanvuoren kansallispuiston yhteydessä sijaitsevaan Lauhansarven luontomatkailukeskukseen ja sinne perustettuun Koivisto-saliin.
Liekki

Liekki on tulen näkyvä muoto, palavasta aineesta irtautuvassa kaasussa syntyvä lämpö- ja valoilmiö.
Sana voi viitata myös seuraaviin:
Lyhtyjuhla

Lyhtyjuhla () on kiinalainen juhlapäivä, jota vietetään kiinalaisen kalenterin mukaisen vuoden ensimmäisen kuukauden 15. päivänä täysikuun aikaan, usein helmikuussa. Se on kiinalaisen uudenvuoden juhlakauden päätöspäivä.
Lyhtyjuhlaa on juhlittu Kiinassa jo vähintään 3 000 vuoden ajan, ja se on edelleen suosittu juhla. Lyhtyjuhlaa vietetään myös Koreassa. Lyhtyjuhlan tärkein elementti ovat kaiken näköiset ja kokoiset lyhdyt, joita ripustetaan ja sytytetään kaikkialle sekä päästetään ilmapallojen nostamana ilmaan kutsumaan esiin kevään valoa ja lämpöä. Lisäksi juhlaan kuuluvat muun muassa lohikäärmetanssi ja uuden vuoden symbolisen eläimen tanssi, vanhaa vuotta edustavan eläinnuken polttaminen, ilotulitteiden paukuttelu, keinuilla ja puujaloilla leikkiminen sekä venetanssi. Ihmiset myös heittelevät jokiin hedelmiä ja muita pikkuesineitä lahjana meren jumalattarelle saadakseen hänet toteuttamaan toiveitaan. Juhlapäivänä syödään riisipalleroita ("tangyuan" / "yuanxiao") ja kerrotaan lyhtyihin liittyvää tarinaa, joka ohjaa esi-isien henget perhettä tapaamaan ja takaisin tuonpuoleiseen sen jälkeen. Pohjois-Amerikan chinatowneissa järjestetään paraatit.
Tomaso Albinoni

Tomaso Giovanni Albinoni (8. kesäkuuta 1671 Venetsia – 17. tammikuuta 1751 Venetsia) oli italialainen barokkisäveltäjä, jonka tunnetuimpia teoksia ovat instrumentaalisävellykset. Omana aikanaan hän oli tunnetuin oopperateoksistaan. Albinoni sävelsi noin 50 oopperaa, joista on kuitenkin säilynyt vain muutamia katkelmia. Sen sijaan hänen viulusonaattejaan ja -konserttojaan on julkaistu uudelleen. Johann Sebastian Bach käytti Albinonin teemoja eräissä sävellyksissään.
Remo Giazotton Adagio g-mollissa.
Usein hautajaisissa tai muistotilaisuuksissa soitettava adagio g-mollissa viululle, jousille ja uruille julkaistiin 1958. Usein väitetään virheellisesti, että se on Tomaso Albinonin sävellys, mutta tosi asiassa se on italialaisen Remo Giazotton sävellys, jonka Giazotto väitti pohjautuvan toisen maailmansodan Dresdenin pommituksien jälkeen kirjaston raunioista löytyneeseen Albinonin basso-osaan. Giazotto ei julkaissut katkelmaa, eikä siitä ole virallista merkintää Saksin maakuntakirjastossa (Sächsische Landesbibliothek), jossa on luettelo Albinonin julkaisemattomista teoksista. Giazotto julkaisi ja hankki tekijänoikeudet itselleen vuonna 1958, nimekkeellä "Remo Giazotto, Adagio in sol minore per archi e organo, su due spunti tematici e su un basso numerato di Tomaso Albinoni" (Milan: Ricordi, 1958).
Kappaletta on myös sovitettu eri soittimille. Se soi muun muassa Peter Weirin elokuvassa "Gallipoli".
Helsingin pormestari

Helsingin pormestarin tehtävä on johtaa kaupunginhallituksen alaisena kaupungin hallintoa, taloudenhoitoa ja muuta toimintaa. Pormestarin on lisäksi huolehdittava asioista, jotka eivät kuulu kenenkään apulaispormestarin toimialaan tai sivuavat kahden tai useamman apulaispormestarin toimialaa. Pormestari toimii kaupunginhallituksen puheenjohtajana ja apulaispormestarit toimialalautakuntien puheenjohtajina sekä kaupunginhallituksen jäseninä. Pormestari ja apulaispormestarit ovat päätoimisia luottamushenkilöitä.
Kaupunginvaltuusto valitsee pormestarin valtuutettujen ja varavaltuutettujen keskuudesta neljän vuoden valtuustokauden ajaksi. Pormestarin toimikausi jatkuu siihen saakka, kunnes uusi pormestari on valittu. Valtuusto voi kuitenkin erottaa pormestarin ja apulaispormestarin kesken toimikauden.
Pormestarin toimialaan kuuluvat kaupungin toiminnan ja talouden yleissuunnittelu, henkilöstöpolitiikka, elinkeinoasiat, valmiussuunnittelu, talousarvion valmistelu ja sen noudattamisen valvonta, sisäinen valvonta ja riskienhallinta sekä taloushallintoon liittyvät asiat yleensä ja riippumatta siitä mitä lautakuntaa, virastoa tai laitosta asia koskee.
Vuosina 1921–2017 Helsingillä oli kaupunginjohtaja. Vuonna 2017 kaupunki siirtyi pormestarimalliin. Ensimmäiseksi pormestariksi valittiin kokoomuksen Jan Vapaavuori.
Ruotsin-vallan ja autonomian aikana sekä itsenäisyyden alkuvuosina 1553–1921 Helsingillä oli yksi tai useampi pormestari-arvonimellä toiminut viranhaltija. 
Pormestarin toimialaan kuuluvat asiat muun muassa, jotka koskevat: 
Apulaispormestarit.
Pormestarin lisäksi Helsingin kaupungin johdossa on neljä apulaispormestaria, jotka ovat kaupunginhallituksen jäseniä ja toimivat kukin oman toimialalautakuntansa puheenjohtajana.
Ptolemaios II

Ptolemaios II Filadelfos (, 309–246 eaa.) oli Egyptin faarao 281–246 eaa. Hänen isänsä oli suvun kantaisä, Ptolemaios I. Hänestä tuli isänsä ja äitinsä, Bereniken, kanssahallitsija vuonna 281 eaa. Vuonna 285 eaa. Ptolemaios I luopui vallasta ja Ptolemaios II:sta tuli yksinvaltias.
Kun Ptolemaios II:sta tuli faarao, hänen vanhempi velipuolensa Ptolemaios Keraunos lähti Egyptistä ja päätyi lopulta Makedonian kuninkaaksi.
Ptolemaios II soti Kyrenen kuningasta, Magasta vastaan vuonna 274 eaa. Magas oli Ptolemaioksen velipuoli äitinsä kautta ja oli ollut Kyrenen maaherrana, ennen kuin oli riistäytynyt Egyptin vallasta ja kruunauttanut itsensä kuninkaaksi. Myös seleukidien Antiokhos I yritti vallata Syyrian samoihin aikoihin. Sodan jälkeen Egypti hallitsi itäisen Välimeren rantoja aina Kykladeille asti. Antiokhos II:ta vastaan käydyn sodan aikana Egypti menetti alueita Vähän-Aasian etelärannikolta. Sota loppui rauhansopimukseen, jonka mukaan Ptolemaios antoi tyttärensä n Antiokhos II:n vaimoksi. 
Ptolemaios II on myös tiettävästi lähettänyt retkikuntia metsästämään norsuja Somalin niemimaan alueelta. Norsu ei ollut Egyptin alueella tyypillinen eläin, mutta ne tulivat tunnetuiksi Egyptissä Ptolemaios II:n edeltäjän Ptolemaios I:n aikana saadusta sotasaaliista. Norsuja käytettiin uskonnollisissa tapahtumissa ja sodassa. Operaatio oli taloudellisesti suuri hanke, koska retkikunnan piti hankkia tietoa norsujen olinpaikasta paikallisilta nubialaisilta ja etiopialaisilta. Lisäksi tarvittiin intialaisia norsunkouluttajia. Ptolemaios II perusti kaksi eri tukikohtaa lähelle Punaistamerta. Tarkoituksena oli metsästää norsut ja tuoda ne elävinä Egyptiin. Operaatiossa oli nähtävästi ongelmia viljan kuljetuksen kanssa, mutta norsut saatiin todennäköisesti kuljetettua Egyptiin. 
Perhe.
Ptolemaioksen ensimmäinen vaimo oli Lysimakhoksen tytär Arsinoe I. Erottuaan hänestä, luultavasti poliittisista syistä, Ptolemaios meni egyptiläisen tavan mukaan naimisiin siskonsa Arsinoe II:n kanssa, vaikka se kreikkalaisen tavan mukaan ei ollut sallittua. Arsinoe II oli myös Lysimakhoksen leski.
Kaliumnitraatti

Kaliumnitraatti (lisäainekoodi E252) on luonnossa esiintyvä typpihapon kaliumsuola, jonka kemiallinen kaava on KNO3. Sitä sanotaan myös salpietariksi tai kalisalpietariksi, joka tulee latinan sanasta "sal petrae", joka tarkoittaa kivisuolaa (lat. "sal", suola; "petrus", kivi). Sitä esiintyy luonnossa suurissa kerrostumissa Etelä-Amerikassa, erityisesti Chilessä jopa 3,6 metrin kerroksina. Suola on sekoittuneena muihin suoloihin, kuten natriumkloridiin, kipsiin ja hiekkaan. Chilen ja Perun salpietariesiintymät ovat kuitenkin enemmän natriumnitraatin kuin kalisalpietarin lähteitä. 
Ennen kaliumnitraatin teollista valmistamista kaliumnitraatin tärkeimmät lähteet olivat luolien seinämien kiteytymät ja hajoavat orgaaniset aineet. Lantakasat olivat etenkin huomattava lähde. Bakteerit hapettavat hajoavan urean ammoniakin ja muut typpipitoiset aineet, minkä seurauksena muodostuu nitraatteja. Esimerkiksi Suomen Pohjanmaalla on ainakin jo 1500-luvulla valmistettu kruunun määräyksestä lantasalpietaria. 
Kaliumnitraattia käytetään typpihapon valmistuksessa, ruoanlaitossa, lannoitteissa, rakettipolttoaineena ja ilotulitteissa. Sitä käytetään myös joissain hammastahnoissa ehkäisemään hampaiden vihlomista. Aiemmin sitä käytettiin myös ruudin valmistuksessa.
Kaliumnitraatti on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritöntä – valkoista veteen liukenevaa jauhetta, jonka moolimassa on 101,1 g/mol, sulamispiste 333–334 °C, tiheys 2,1 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3) ja liukoisuus veteen 25 °C:n lämpötilassa 35,7 g/100 ml sekä CAS-numero 7757-79-1. Kaliumnitraatti hajoaa alle kiehumislämpötilansa 400 °C:ssa.
Games Workshop

Games Workshop () on maailman suurin miniatyyripelien valmistaja.
Games Workshop on tunnettu Warhammer-pelisarjastaan. Pelejä on kolme,fantasiamaailmaan sijoittuvat "Warhammer Fantasy Battles ja Warhammer: Age 
of Sigmar, sekä kaukaiseen tulevaisuuteen sijoittuva" "Warhammer 40,000"
Pelit ovat hyvin suosittuja, joskin niiden pelimekaniikat poikkeavat melko lailla toisistaan. Näiden kahden pelin lisäksi Games Workshop julkaisee "Taru sormusten herrasta" -elokuviin perustuvaa "Lord of the Rings" -miniatyyripeliä, joka on varsinkin nuorempien pelaajien suosiossa kevyemmän sääntömekaniikansa vuoksi, sekä lukuisia muita vähemmän tunnettuja pelejä. 
Games Workshop on valmistanut myös useita muita pienempiä pelejä, kuten Blood Bowl -pelin, jossa erilaiset fantasiarodut kuten örkit, kääpiöt, rottamiehet ym. vastaavat, mittelevät taistelukentän sijaan amerikkalaisen jalkapallon merkeissä. Suurempia taisteluita varten on kehitetty kaksi peliä, Warhammerin maailmaan Warmaster ja Warhammer 40,000 -maailmaan Epic 40,000. Näissä peleissä Warhammerien satojen yksiköiden skaala nousee tuhansien figuurien määriin. Pienempiin peleihin on kehitetty Mordheim-niminen, noin kymmenelle miniatyyrille tarkoitettu peli, jossa on irrottauduttu kiinteistä muodostelmista ja avarista taistelukentistä suuren Mordeimin kaupungin raunioihin taistelemaan rikkauksien toivossa. Mordheim sijoittuu Warhammerin maailmaan kun taas Necromunda sijoittuu Warhammer 40,000 -maailmaan.
Madhya Pradesh

Madhya Pradesh () on Intian osavaltio. Sen pinta-ala on 308 144 km², asukasluku vuonna 2011 oli 72 626 809.
Virallinen kieli on hindi. Bhopal on Madhya Pradeshin pääkaupunki, muita merkittäviä kaupunkeja ovat Indore, Gwalior, Jabalpur ja Ujjain. Madhya Pradesh sijaitsee keskellä Intiaa, ja sen lempinimi on ”Intian sydän”. 
Osavaltiota halkovat lukuisat joet ja niiden välissä kohoavat kukkuloiden jonot. Ilmasto on tyypillinen monsuuni-ilmasto, ja kolme vuodenaikaa ovat kuuma, kuiva ja tuulinen kesä (maaliskuusta toukokuuhun), kuiva ja miellyttävä talvi (marraskuusta helmikuuhun) ja sadekausi lounaismonsuunin aikana (kesäkuusta syyskuuhun).
Tärkeimpiä viljelyskasveja ovat soija, linssit ja öljykasvit. 
Alueella on myös mineraaliesiintymiä, esimerkiksi rautamalmi, bauksiitti ja timantit.
90 prosenttia osavaltion asukkaista on uskonnoltaan hinduja, ja hindi on tärkein kieli. Bhopalin seudulla puhutaan paljon myös urdua, ja lisäksi on myös lukuisia paikallisia kieliä.
Osavaltiossa on kolme UNESCOn maailmanperintökohdetta: Bhimbetkan kalliosuojat, Sanchin buddhalaiset monumentit sekä Khajurahon monumentit.
Historia.
Madhya Pradeshin kaakkoisosaan perustettiin Chhattisgarhin osavaltio vuonna 2000.