tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Páros

Páros () on Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään. Saaren pinta-ala on 196,308 neliökilometriä ja asukasluku 13 715 (vuonna 2011). Hallinnollisesti Páros kuuluu Pároksen kuntaan, Pároksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkaupunki on Paroikiá.
Maantiede.
Páros sijaitsee Välimereen kuuluvassa Egeanmeren keskiosissa. Kykladien suurimman saaren Náxoksen länsipuolella. Pároksen lounaispuolella lyhyen lauttamatkan päässä sijaitsee Antíparos. Pienempi Despotikó sijaitsee kauempana lounaassa.
Saaren korkein kohta on Léfkes (724 metriä).
Hallinto, kaupungit ja kylät.
Páros kuuluu hallinnollisesti Pároksen kuntaan, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.
Saaren suurimmat asutukset ovat Paroikiá eli Pároksen kaupunki (4 326 asukasta), joka sijaitsee saaren länsirannikolla; sekä Náousa (2 468 asukasta), Alykí (657), Márpissa (582), Mármara (552) ja Léfkes (545). (Katso myös: Luettelo Pároksen kunnan kaupungeista, kylistä ja pikkusaarista.)
Historia.
Antiikki.
Antiikin aikainen Paroksen poliksen eli kaupunkivaltion kaupunkikeskus sijaitsi nykyisen Paroikián kaupungin paikalla. Saarelta louhittiin arvostettua valkoista Paroksen marmoria, mikä oli tärkeä elinkeino ja tulonlähde saarelle. Paroksen marmori on poikkeuksellisen läpikuultavaa ja siksi kimmeltävän valkoista. Juuri paroslaista marmoria käytettiin lukuisiin tunnettuihin veistoksiin, kuten Milon Venus ja Samothraken Nike.
600-luvulla eaa. saarelaiset perustivat siirtokunnan Thásokselle. Persialaissodissa saari oli Persian vallan alla ja sen jälkeen Ateenan valtapiirissä ja mukana Deloksen meriliitossa.
Myöhempi historia.
Bysantin valtakunnan ajan jälkeen Pároksesta tuli osa Náxoksen herttuakuntaa. Turkkilaiset valtasivat saaren vuonna 1537. Vuosina 1770–1774 saari oli venäläisten miehittämä. Pároksesta tuli osa itsenäistynyttä Kreikkaa vuonna 1821.
Pároksen lähellä noin 2–3 kilometrin päässä saaren rannasta on kaksi karia, joita kutsutaan Pároksen porteiksi (Pórtes). 26. syyskuuta 2000 kello 22.12 autolautta "M/S Express Samina" törmäsi niihin ja upposi 50 minuuttia myöhemmin kello 23.02.
Nähtävyydet.
Pároksen nähtävyyksiä ovat Paroikián venetsialaisaikainen linna 1200-luvulta, Pároksen arkeologinen museo sekä Panagía Ekatontapylianín kirkko, joka on yksi Kreikan parhaiten säilyneistä bysanttilaisaikaisista kirkoista. Paroikián lähellä sijaitsevat Delionin eli Deloksen jumalten (Apollon, Artemis) pyhäkön sekä Asklepieionin ja Pythionin jäänteet. Antiikin aikaisten marmorilouhosten alue sijaitsee Paroikiásta itään lähellä Maráthin kylää. Saaren nähtävyyksiin kuuluu myös Petaloúdes (”Perhoset”) -niminen perhoslaakso.
Liikenne.
Saaren pääsatama on Paroikiá. Sieltä on yhteys muun muassa Pireukseen sekä lähisaarille, kuten Náxokselle. Myös Náousasta on yhteyksiä muun muassa Náxokselle, Mýkonokselle ja Delokselle. Kolmas tärkeä satama on Poúnta, josta on yhteys Antíparokselle. Pároksen lentoasema, josta on lentoja Ateenaan, sijaitsee noin 10 kilometriä kaupungista etelälounaaseen.
Bryan Smolinski

Bryan Smolinski (s. 27. joulukuuta 1971 Toledo, Ohio, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen uransa lopettanut NHL-jääkiekkoilija, joka pelasi keskushyökkääjänä. Sukutaustaltaan hän on puolalainen.
Smolinski kasvoi Luoteis-Ohiossa pelaten Michiganin yliopiston joukkueessa, kunnes Boston Bruins hänet NHL:ään varausnumerolla 21. Pian hänet kuitenkin vaihdettiin Pittsburgh Penguinsiin. Kauden jälkeen hän ei saanut seuran kanssa sopimusta aikaiseksi, ja hän palasi IHL-liigaan. Jo marraskuussa New York Islanders hankki Smolinskin riveihinsä.
Smolinski pelasi Islandersissa kolmen kauden ajan, kunnes hän suuren kaupan seurauksena siirtyi Los Angeles Kingsiin.
Neljän kauden jälkeen Smolinski vaihdettiin Ottawa Senatorsiin. Smolinski on vaihtojen seurauksena piipahtanut myös Chicagossa ja Vancouverissa. Smolinski pelasi viimeisen kautensa NHL:ssä 2007–2008 Montreal Canadiensissa. Hän pelasi yhteensä 1 056 runkosarjaottelua, joissa hän teki 274 maalia, 377 syöttöä ja 651 saavutti tehopistettä. Hän pelasi 123 pudotuspeliottelua ja saavutti niissä tehopisteet 23+29=52. 
Uransa kaksi viimeistä kautta hän pelasi IHL-sarjassa.
Juho Paksujalka

Juho Paksujalka (29. huhtikuuta 1883 Hiitola – 13. syyskuuta 1951 Anjala) oli suomalainen poliitikko. Hän istui Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1933–1936 ja 1939–1948, aluksi Viipurin läänin itäisestä vaalipiiristä, vuodesta 1945 Kymen läänin itäisestä vaalipiiristä. 
Paksujalka syntyi luovutettuihin alueisiin kuuluvassa Hiitolan kunnassa vuonna 1883. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Jaakko Paksujalka ja Maria Karvonen. Juho Paksujalka oli itsekin varsinaiselta ammatiltaan maanviljelijä ja työskenteli Hiitolassa, Artjärvellä sekä Anjalassa. Hän oli vuodesta 1905 naimisissa Hilma Maria Sinkkosen kanssa.
Juho Paksujalka oli presidentin valitsijamiehenä 1925, 1931, 1937, 1940 ja 1943. Hän toimi lisäksi Hiitolan kunnanvaltuuston puheenjohtajana.
Luettelo Vesikäärmeen tähdistön tähdistä

Luettelo Vesikäärmeen tähdistön tähdistä kirkkausjärjestyksessä:
Taulukon sarakkeissa käytetyt lyhenteet:
Päivi Nisula

Päivi Kaarina Nisula (s. 5. kesäkuuta 1961 Turku) on suomalainen oopperalaulaja. Hän aloitti uransa mezzosopraanona, mutta on sittemmin siirtynyt laulamaan sopraanorooleja.
Nisula on suorittanut Sibelius-Akatemiassa musiikin maisterin tutkinnon ja lauludiplomin 1991.. Hän voitti Timo Mustakallio -laulukilpailun vuonna 1989 ja sai samana vuonna Lappeenrannan laulukilpailun 3. palkinnon. Nisula kiinnitettiin Suomen Kansallisoopperaan vuonna 1993. Hän toimi oopperan solistikunnan puheenjohtajana 1995-97. Hän opettaa laulua Sibelius-Akatemiassa. Suomen Oopperaliitto valitsi hänet vuoden oopperasolistiksi 1993, ja Libris-kannustuspalkinnon hän sai 2005. Hän toimi kansainvälisen Sibelius-laulukilpailun taiteellisena johtajana 2007.
Rooleja.
Päivi Nisulan rooleja.
Massiäyriäiset

Massiäyriäiset (Mysida) ovat pieniä, yleensä alle parisenttisiä, katkarapua muistuttavia läpikuultavia äyriäisiä. Kuoriäyriäisiin kuuluvalle massiäyriäisten lahkolle on ominaista suora yksilönkehitys, jossa ei ole erillistä toukkavaihetta. Massiäyriäisten aiempi nimitys oli "halkoisjalkaiset".
Ruumiinrakenne.
Massiäyriäisten nimi viittaa naaraan keskiruumiin raajojen välissä olevaan silmiinpistävään, massimaiseen hautomataskuun (marsupio), jossa poikaset kehittyvät munista suoraan aikuisen kaltaisiksi äyriäisiksi. 
Massiäyriäisillä on verkkosilmät, jotka ovat useimmiten ulkonevien tappien päässä kuten ravuilla tai katkaravuilla. Massiäyriäisten päätä ja keskiruumista myös peittää selkäkilpi ("carapax"); takaruumis on lihaksikas ja se päättyy uropodien ja päättökilven ("telson") muodostamaan pyrstöviuhkaan. Keskiruumiin jalat ovat kaksihaaraisia (halkoisjalat); tuntosarvet ovat usein kaksihaaraiset.
Monimuotoisuus.
Massiäyriäisiä tunnetaan noin tuhat lajia, joista valtaosa on merieläimiä. Nykyinen massiäyriäisten lahko käsittää kaksi heimoa. Valtaosa, yli 95 % kaikista lajeista ja kaikki Suomen lajit kuuluvat Mysidae-heimoon (massiaiset), Petalophthalmidae-heimossa on vain 44 lajia. Kaksi muuta heimoa on hiljattain erotettu omaksi lahkokseen Stygiomysida.
Sisävesien massiaäyriäisistä merkittävä on Pohjois-Euroopan ja Pohjois-Amerikan järvissä elävä jäännemassiaisten lajiryhmä, johon kuuluu järvien ja Itämeren ravintoverkossa tärkeitä lajeja (mm. jäännemassiainen "Mysis relicta"). Jotkin Mustan- ja Kaspianmeren alueen äyriäiset taas ovat hiljattain levittäytyneet tulokaslajeina Euroopan ja Pohjois-Amerikan sisävesiin. Itämereen ja Suomenkin rannikolle on levinnyt kaspianmassiainen.
Suomen massiäyriäiset.
Suomesta tunnetaan kahdeksan massiäyriäislajia, joista seitsemän elää Itämeressä, kaksi järvissä.
"Mysis"-suvun neljä lajia ovat ulappavyöhykkeen eläimiä, jotka elävät osin planktisesti syvän veden alueella sekä meressä että järvissä. Ne lisääntyvät talvisin. "Praunus"-suvun lajit taas elävät Itämeren kalliorantojen levävyöhykkeessä. Hietamassiainen "Neomysis integer" liikkuu suurina parvina matalassa vedessä esimerkiksi hiekkapohjilla. Massiaisten elinikä vaihtelee yhdestä kahteen vuoteen.
Käyttö.
Massiäyriäisiä myydään akvaariokalojen ruoaksi. Tällöin niistä usein käytetään nimitystä Mysis, lajista riippumatta.
Paula Eenilä

Paula Taina Tellervo Eenilä (s. 15. helmikuuta 1936 Tampere) on suomalainen poliitikko ja SDP:n kansanedustaja Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä vuosina 1975–1987. Hän suoritti vuonna 1971 oikeustieteen kandidaatin tutkinnon Turun yliopistosta. 
Paula Eenilä oli Turun kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1972–1987 sekä presidentin valitsijamies 1978 ja 1982. 
Eenilä oli vuosina 1957–1981 naimisissa Jukka Paavali Eenilän kanssa. Heille syntyi tytär Anna-Kaisa Pauliina (1965) ja poika Jukka Joel Johannes (1968).
Helena Juntunen

Helena Maria Juntunen (s. 9. maaliskuuta 1976 Oulu) on suomalainen ooppera­laulaja, ääni­alaltaan sopraano. Juntunen teki ensimmäisen teatteri­roolinsa kymmenen­vuotiaana. Juntunen aloitti laulun opiskelun 15-vuotiaana Oulun konservatoriossa Airi Tokolan opetuksessa. Sibelius-Akatemiassa hän opiskeli vuodesta 1996 Anita Välkin johdolla. Hän on valmistunut musiikin maisteriksi.
Ura.
Juntunen voitti Timo Mustakallio -kilpailun vuonna 2000 ja Lappeen­rannan laulu­kilpailut vuonna 2002. Vuonna 2006 Juntuselle myönnettiin Karita Mattila -palkinto. Juntunen on voittanut myös Tampereen oopperan Grand Prix’n ja osallistunut BBC Cardiff Singer of the World -kilpailuun.
Juntunen on laulanut muun muassa Suomen Kansallisoopperassa ja Savon­linnan ooppera­juhlilla. Ulko­mailla hän on esiintynyt Wienissä, Aix-en-Provencessa, Brysselin La Monnaie'ssa, Flaamin kuninkaallisessa oopperassa, Luxem­burgissa ja Japanissa. Hänen ensi­esiintymisensä New Yorkin Carnegie Hallissa oli lokakuussa 2003.
Yksityiselämä.
Helena Juntunen on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Agua

Agua on tulivuori Guatemalassa Sacatepequezin alueella. Se on ehkä maan tunnetuin tulivuori, sillä se kohoaa Antiguan kaupungin lähistöllä. Aguan korkeus on 3 760 metriä. 
Vuoren rinteillä viljellään kahvia, hieman korkeammalla maissia ja ylärinteessä on metsää. Lähin kylä on Santa María de Jesus. 
Tulivuoren nimi (’Vesi’) juontaa ylhäällä olevasta laguunista, joka valtavien rankkasateiden takia tulvi yli, ja vyöryvät vesimassat tuhosivat maan ensimmäisen pääkaupungin. Kaupunki tunnetaan nykyisin nimellä Ciudad Vieja (vanha kaupunki). 
Intiaanit tuntevat vuoren nimellä El Gran Hunapú, (suuri Hunapú).
Maurice de Broglie

Louis-César-Victor-Maurice, Broglien kuudes herttua (27. huhtikuuta 1875 Pariisi – 14. heinäkuuta 1960 Neuilly-sur-Seine), oli ranskalainen fyysikko sekä Ranskan akatemian jäsen. 
Hänestä tuli isänsä Victor de Broglien jälkeen kuudes Broglien herttua vuonna 1906. Hänen veljensä, joka oli fyysikko ja Nobelin palkinnon saaja Louis de Broglie seurasi häntä Broglien seitsemäntenä herttuana.
Vuonna 1901 Maurice de Broglie avioitui Pariisissa "Camille Bernou de Rochetailléen" (1888–1966) kanssa. Avioliitosta syntyi vain yksi tytär, joka kuoli jo kuuden vuoden ikäisenä. Näin arvonimi periytyi siis hänen veljelleen.
M. de Broglie valmistui Ranskan kansallisesta merisotakoulusta ja vietti valmistumisensa jälkeen seitsemän vuotta tykkiveneessä palvellen Bizertessä Tunisiassa sekä Välimeren laivastossa. Palveluksensa aikana hän kiinnostui fysiikasta ja aloitti tieteellisen tutkimustyön, joka keskittyi erityisesti sähkömagnetismiin. Hän petti sukunsa toiveet sotilasurasta ja erosi laivastosta vuonna 1904 aloittaakseen tieteellisen uransa. Hän opiskeli Paul Langevin johdolla Collège de Francessa Pariisissa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1908.
Broglie saavutti tuloksia röntgendiffraktion sekä spektroskopian tutkimuksessa. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän työskenteli laivaston radioyhteyksien kehittämisen parissa. Sodan jälkeen hän jatkoi työskentelyään kotiin perustetussa tasokkaassa laboratoriossa. Hän ajoittain työskenteli myös nuoremman veljensä Louis de Broglien kanssa. Pikkuveli seurasi hänen fysiikan tutkimuksiaan ja vuonna 1921 he julkaisivat yhteisen tutkimuksenkin. Veljeksistä Louis oli enemmän suuntautunut fysiikan teoriaan, kun taas Maurice oli kokeellisen fysiikan vankkumaton kannattaja ja tekijä.
Maurice de Broglie valittiin Ranskan tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1924 ja vuonna 1934 hänet valittiin istuimelle 35 Ranskan akatemiaan ja hän korvasi edesmenneen "Pierre de La Gorcen". Hänen suureksi kunniakseen tuli toivottaa tervetulopuheessaan akatemian uudeksi jäseneksi vuonna 1944 valittu pikkuveljensä Louis de Broglie. Tämä oli Ranskan akatemian historiassakin harvinainen tapaus, kaksi veljestä sen jäseninä. Ennen tätä suurta tapahtumaa hänet oli valittu 23. toukokuuta 1940 Royal Society of Londonin jäseneksi.
Kusti Eskola

Kustaa Oskari (Kusti) Eskola (19. elokuuta 1911 Sievi – 20. heinäkuuta 2003) oli suomalainen poliitikko.
Eskola istui Maalaisliiton kansanedustajana Oulun läänin vaalipiiristä vuosina 1945–1962. Hän sai maanviljelysneuvoksen arvon 1967. 
Eskola meni vuonna 1936 naimisiin Elsa Loviisa Kaskelan kanssa, ja hänellä oli vuonna 1948 syntynyt tytär Raija.
Eskolasta julkaistiin vuonna 2011 elämäkerta nimeltä "Kaikkea en tahdo muistoihini tallettaa".
Lilli Paasikivi

Lilli Katriina Paasikivi-Ilves (s. 22. heinäkuuta 1965 Imatra) on suomalainen laulaja, äänialaltaan mezzosopraano. 
Paasikivi toimi Suomen Kansallisoopperan taiteellisena johtajana vuosina 2013-2023. Hänet on nimitetty itävaltalaisen Bregenzin oopperafestivaalin taiteelliseksi johtajaksi ja pääjohtajaksi niin, että hänen viisivuotinen kautensa alkaa lokakuun alussa 2024.
Elämä ja ura.
Paasikivi valmistui ylioppilaaksi Tiirismaan lukiosta 1986. Hän suoritti Tukholman musiikkikorkeakoulussa lauludiplomin vuonna 1992 ja opiskeli Lontoossa Royal College of Musicin oopperakoulutuksessa 1990–1994 (Postgraduate ja Opera School). Hän osallistui Lappeenrannan yksinlaulukilpailuihin vuonna 1992 ja Mirjam Helin -laulukilpailuun vuonna 1994. Paasikivi tuli Suomen kansallisoopperaan solistiharjoittelijaksi vuonna 1995 ja kuului kansallisoopperan solistikuntaan vuosina 1998–2013.
Paasikivi on esiintynyt muun muassa Berliinin, Lontoon, Los Angelesin, Münchenin ja New Yorkin filharmonikoiden solistina ja tehnyt lukuisia äänityyppinsä keskeisiä rooleja niin kotimaassa kuin ulkomailla. Pariisin Châtelet-teatterissa hän lauloi Kaija Saariahon "Kaukainen rakkaus" -oopperassa, Aix-en-Provencen musiikkijuhlilla hän esiintyi Toshio Hosokawan "Hanjo"-oopperan kantaesityksessä sekä Sir Simon Rattlen ja Berliinin filharmonikoiden Ring-projektissa Frickan roolissa. Paasikivi lauloi Frickan roolin myös Hampurin valtionoopperassa Simone Youngin johdolla.
Kansallisoopperan taiteellisena johtajana Paasikivi on taiteellisen sisältösuunnittelun rinnalla uudistanut oopperan toimintaa. Hänen lanseeraamiinsa erityisprojekteihin lukeutuu muun muassa pitkäaikainen Opera Beyond -projekti, joka tutkii uusien teknologisten mahdollisuuksien soveltamista oopperassa ja baletissa.
Paasikivi toimi Pyhäniemen kartanon konserttisarjan taiteellisena johtajana vuosina 2010–2015. Vuonna 2016 hän perusti Varsinais-Suomen Kiskoon Sydänkesän säveliä -festivaalin.
Vuonna 2008 Paasikivi sai Pro Finlandia -mitalin tunnustuksena taiteellisista ansioista. Vuonna 2017 Paasikivelle myönnettiin Suomen Leijonan komentajamerkki.
Paasikiven puoliso vuodesta 1997 on ollut viulumusiikin lehtori Jaakko Ilves. Heillä on kaksi lasta.
Lilja (patsas)

Liljan patsas on Wäinö Aaltosen tekemä punagraniittinen patsas Turussa, Runeberginpuistossa Auransillan kupeessa. Se esittää alastonta naista ja Turun vaakunakukkaa liljaa. Patsas on hankittu sinne vuonna 1927 ja se oli Turun kaupungin ensimmäinen julkinen taidehankinta.
Nykyisin Lilja-patsas on keskeisessä osassa vapun vietossa Turussa. Patsas sai ylioppilaslakin päähänsä ensi kertaa keväällä 1929, kun turkulaiset ylioppilaat päättivät, että myös Turkuun tarvitaan Mantan lakitusta vastaava perinne. Patsaan pesemisen vappukuntoon aloitti kuitenkin vasta Turun yliopiston varsinaissuomalainen osakunta 1960-luvun lopulla.
Liljan patsasta kutsutaan toisinaan myös nimellä Turun Lilja.
Mudra

 Mudra (sanskrit: मुद्रा, mudrā) on muun muassa intialaiseen tanssiin kuuluva käsillä tai sormilla tehtävä symbolinen ele tai liike.
Mudra tarkoittaa myös sormijoogaa, eli erilaisia liikkeitä sormilla joiden aikana rentoudutaan ja tyhjennetään mieli etenkin kaikesta stressaavasta.
Luettelo Yksisarvisen tähdistön tähdistä

Luettelo Yksisarvisen tähdistön tähdistä
Taulukon sarakkeissa käytetyt lyhenteet:
Pjotr Stšastlivyi

Pjotr Stšastlivyi (, s. 18. huhtikuuta 1979 Vihorevka, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa seuratasolla Romanian pääsarjassa pelaavaa HSC Csíkszeredaa.
Ottawa Senators varasi Stšastlivyin NHL:ään vuoden 1998 varaustilaisuuden neljännellä kierroksella numerolla 101. Kaudet 1997–1999 hän pelasi Torpedo Jaroslavlissa ennen siirtymistään Pohjois-Amerikkaan kaudeksi 1999–2000. Siellä hän aloitti pelit Senatorsin IHL-farmiseura Grand Rapids Griffinsissä, mutta nousi kauden aikana myös Senatorsin riveihin. Helmikuussa 2004 Stšastlivyi siirtyi Mighty Ducks of Anaheimiin vaihdossa Todd Simpsoniin. NHL-urallaan hän pelasi yhteensä 129 ottelua, joissa teki 18 maalia ja antoi 22 maalisyöttöä.
Kauden 2003–2004 jälkeen Stšastlivyi palasi Venäjälle ja Lokomotiviksi nimensä vaihtaneeseen entiseen seuraansa. Himikiin hän siirtyi kaudeksi 2006–2007. Kaudeksi 2007–2008 Stšastlivyi siirtyi TsSKA Moskovaan, josta hän siirtyi tammikuussa 2010 Salavat Julajev Ufaan.
Vuoden 2007 maailmanmestaruuskilpailuissa Stšastlivyi toimi Venäjän maajoukkueen kapteenina.
Yoshitaka Amano

Yoshitaka Amano (, s. 26. maaliskuuta 1952) on japanilainen taiteilija, joka tunnetaan parhaiten hahmo- ja logosuunnittelustaan "Final Fantasy" -pelisarjan parissa. Amanon muita töitä ovat hänen moniin romaaneihin ja anime-elokuviin tekemänsä kuvitukset.
Elämä.
Ensimmäiset 30 vuotta.
Shizuokassa, Shizuokan prefektuurin pääkaupungissa syntynyt Amano käytti nuorena runsaasti aikaa piirtämiseen, minkä mahdollistivat hänen veljensä hankkimat suuret paperikääreet. 14-vuotiaana hän alkoi työskennellä animea tuottavassa Tatsunoko Productionsissa. Ensimmäisen yhtiön asuntolassa viettämänsä vuoden hän käytti harjoittelemiseen, ja ryhtyi sen jälkeen suunnittelemaan hahmoja sarjoihin "Time Bokan", "Gatchaman" ja "Tekkaman". Oltuaan Tatsunokon työllistämä 15 vuoden ajan Amano päätti irtisanoutua ja jatkaa työtään vailla vakituista työsuhdetta. Syyksi hän ilmoitti sen, että hän kykeni nyt toteuttamaan luovuttaan paremmin.
Ura freelancerinä.
1980-luvun alussa Amano kuvitti kaksi Hideyuki Kikuchin vuonna 1983 julkaistua romaania, "Demon City Shinjukun" ja ensimmäisen "Vampire Hunter D" -kirjan. Kumpikin sovitettiin myöhemmin animaatioelokuviksi, ja Amano toimi näistä jälkimmäisen hahmosuunnittelijana. Hän teki yhteistyötä myös monen muun kirjailijan kanssa, tuloksena lähes 20 romaania. 1984 ilmestyi ensimmäinen Amanon fantasia-aiheisia maalauksia sisältävä kokoelma, "Maten".
1987 Amano aloitti työskentelynsä videopelien parissa, kun hänelle tarjoutui konseptitaiteilijan paikka Squarellä, joka tarvitsi hahmo- ja hirviösuunnittelijaa "Final Fantasyksi" nimetylle projektilleen. Vaikka pelin kuviteltiin jo nimensäkin puolesta jäävän vararikon uhkaaman Squaren viimeiseksi, sai se osakseen yllättävän hyvän vastaanoton ja takasi sekä hyvän pohjan edelleen tuotettaville jatko-osille että Amanon osallistumisen seuraavienkin "Final Fantasy" -pelien suunnitteluun. Kuudennen osan jälkeen hän ei toiminut enää hahmojen pääsuunnittelijana, mutta luonnosteli silti tunnuksen kaikille sarjan peleille. "Final Fantasyn" lisäksi hän suunnitteli hahmoja ja kansikuvia Kure Software Kouboun peleille, esimerkkinä "First Queen" -sarja.
Amano osallistui jälleen "Vampire Hunter D" -sarjan tekoon vuonna 2000, kun hän suunnitteli hahmoja ' -animaatioon. Samana vuonna hän kuvitti Neil Gaimanin kirjoittaman ' -lyhytromaanin, jonka arvosteluissa kiiteltiin sekä Gaimanin luomaa tarinaa että Amanon maalauksia. "The Dream Hunters" voitti myös Bram Stokerin palkinnon ja pääsi ehdolle Hugo-palkinnon saajaksi. Vuotta myöhemmin Amano sai mahdollisuuden toimia myös sarjakuvataiteilijana Greg Ruckan käsikirjoittamassa ja Marvel Comicsin julkaisemassa " issä".
Vuonna 2006 Amano palkattiin suunnittelijaksi "Final Fantasy XIII" -peliin.
Johanna Rusanen-Kartano

Katri Johanna Rusanen-Kartano (aik. Rusanen-Kuhlman; s. 30. heinäkuuta 1971 Kuopio) on suomalainen oopperalaulaja (sopraano).
Rusanen on laulanut eri oopperoissa muun muassa Savonlinnan oopperajuhlilla, Kansallisoopperassa, Berliinissä, Moskovan Bolšoi-teatterissa sekä Oulussa ja Kuopiossa. Oopperaroolien lisäksi hän on konsertoinut ja esiintynyt monenlaisten orkesterien solistina Leningrad Cowboysia myöten.
Rusanen voitti vuonna 1995 Timo Mustakallio -laulukilpailun ja jakoi vuonna 1996 Lappeenrannan valtakunnallisten laulukilpailujen naisten sarjan ykköstilan Camilla Nylundin kanssa. Rusanen sai Karita Mattila -palkinnon vuonna 2001. Pro Finlandia -mitali hänelle myönnettiin 2021.
Johanna Rusanen-Kartanon puoliso on Antti-Pekka Kartano ja veli oopperalaulaja Ville Rusanen. Hänen isänsä on oopperalaulaja, kanttori Pertti Rusanen.
Rooleja.
Lähde:
Armas Leinonen

Armas Leinonen (28. joulukuuta 1900 Oulu – 29. toukokuuta 1985 Oulu) oli suomalainen poliitikko ja opettaja. Hän oli Kansanpuolueen (1952–1965) ja Liberaalisen Kansanpuolueen (1965–1970) kansanedustaja Oulun läänin vaalipiiristä. Koulutukseltaan Leinonen oli kansakoulunopettaja, ja hän hoiti opettajanvirkaa Oulussa vuosina 1924–1967. Myös hänen puolisonsa Venla o.s. Toivonen oli kansakoulunopettaja.
Leinonen oli presidentin valitsijamiehenä vuosina 1950 ja 1962. Hän sai opetusneuvoksen arvon vuonna 1966.
Leinonen oli vanhoillislestadiolaisten "Lasten Siionin" toimittaja ja SRK:n puheenjohtaja. Leinonen liittyi vuoden 1960 hajaannuksessa elämänsanalaisiin. Sairasvuoteellaan 1980-luvulla vähän ennen kuolemaansa hän palasi vanhoillislestadiolaiseen uskoon eli vanhoillislestadiolaisen käsityksen mukaan teki parannuksen.
Camilla Nylund

Camilla Nylund (s. 11. kesäkuuta 1968 Vaasa) on suomalainen oopperalaulaja. Hänen äänialansa on sopraano.
Ura.
Vaasalaissyntyinen Camilla Nylund aloitti laulu­opintonsa Salzburgissa Mozarteumissa, missä hänelle myönnettiin vuonna 1995 Lilli Lehman -mitali. Seuraavana vuonna hän jakoi voiton Lappeenrannan laulu­kilpailussa Johanna Rusasen kanssa. Vuonna 2001 Nylund sai Christel Goltz -palkinnon. Nylund loi kansain­välistä uraa erityisesti Dresdenissä Semperoperissa, joka myönsi hänelle vuonna 2008 arvonimen "Kammersängerin". Vuonna 2013 Nylundille myönnettiin Pro Finlandia -mitali.. Vuoden 2017 Gigli gaala­konsertissa Camila Nylund sai Beniamino Gigli -palkinnon tunnustuksena suomalaisen laulu­taiteen edistämisestä. Eurooppalainen kulttuurifoorumi myönsi 2022 Nylundille Eurooppalaisen kulttuuripalkinnon.
Vuodesta 1995 vuoteen 1999 Nylund kuului hannoverilaisen Niedersächsischen Staatsoperin solisti­kuntaan. Hänen ensie­siintymisensä Suomen Kansallis­oopperassa oli 1996 ja Savonlinnan ooppera­juhlilla hän esiintyi "Taikahuilun" Paminan osassa kesällä 1997.
Vuodet 1999–2001 Nylund oli kiinnitettynä Dresdenin Semperoperin solisti­kuntaan, jonka jälkeen hän oli talon vakituinen vierailija vuoteen 2011. Nylund on myös esiintynyt seuraavissa ooppera­taloissa: La Fenice (Venetsia), Carlo Fenice (Genova), Vlaamse Opera, die Deutsche Oper Berlin, Staatsoper Köln, Staatsoper Hamburg, Kööpenhaminan kuninkaallinen ooppera, die Deutsche Oper am Rhein ja De Nederlandse Opera. Vuonna 2004 Nylund lauloi Zürichissä Leonoren roolin Fideliossa Nikolaus Harnoncourtin johtamassa esityksessä ja sitten Simon Rattlen johtamana. Hän menestyi Straussin Salomessa 2005 niin Kölnissä kuin Wienin valtion­oopperassa.
Oopperan lisäksi Camilla Nylund esiintyy säännöllisesti kansain­välisten orkestereiden sopraano­solistina ja johtavien kapelli­mestarien kanssa.
Oopperaroolit.
Nylundin tärkeimpiä rooleja ovat olleet:
Cult of Luna

Cult of Luna on ruotsalainen progressiivista doom/post-metallia soittava yhtye, jonka musiikkia on luonnehdittu myös sludge-metalliksi ja post-rockiksi. Yhtye perustettiin vuonna 1999, ja se on julkaissut kuusi studioalbumia ja yhden EP:n. Yhtyeen varsinainen läpimurto tapahtui vuonna 2006 julkaistulla "Somewhere Along the Highway" -albumilla.
Diskografia.
Studioalbumit
EP:t
DVD:t
Ebba Östenson

Ebba Hilda Maria Östenson, o.s. von Bonsdorff (27. toukokuuta 1894 Tampere – 23. elokuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi vuosina 1933−1936 sekä 1939−1954 RKP:n kansanedustajana Uudenmaan läänin vaalipiiristä. Lisäksi hän oli presidentin valitsijamiehenä vuonna 1950.
Elämä.
Ebba Hilda Maria von Bonsdorff syntyi 27. toukokuuta 1894 Tampereella. Hänen vanhempansa olivat professori Carl Gabriel von Bonsdorff ja Bertha Johanna Sumelius. Ebba von Bonsdorff kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1912 ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1916. Vuonna 1919 hänestä tuli filosofian maisteri. Tätä ennen, vuonna 1917, hän oli alkanut työskennellä Söderström &amp; co förlagin kielentarkisjana, missä tehtävässä hän toimi vuoteen 1947. Lisäksi hän työskenteli vuonna 1919 Ylioppilaskunnan kirjaston vanhempana amanuenssina.
Vuonna 1922 Ebba von Bonsdorff avioitui varatuomari Kaj Erik Östensonin kanssa. He saivat yhteensä kolme lasta, Gunillan vuonna 1923, Margaretan 1924 ja Catharinan 1928.
Ebba Östenson valittiin vuoden 1933 eduskuntavaaleissa kansanedustajaksi Uudenmaan läänin vaalipiiristä Ruotsalaisen kansanpuolueen edustajana. Hän ei uusinut paikkaansa vuoden 1936 eduskuntavaaleissa, mutta nousi jälleen eduskuntaan vuoden 1939 eduskuntavaaleissa. Hän uusi paikkansa vuonna 1945, vuonna 1948 ja vuonna 1951. Eduskunnassa hän pyrki muun muassa kehittämään naisten ammatillista koulutusta. Östenson myös valittiin vuoden 1950 presidentinvaalissa valitsijamieheksi. Hän putosi eduskunnasta vuonna 1954.
Östensonilla oli kansanedustajuuden lisäksi useita luottamustehtäviä. Hän oli muun muassa Naisjärjestöjen Keskusliiton varapuheenjohtaja vuodesta 1938, Suomen ruotsalaisen naisliiton ("Finlands svenska kvinnoförbund") puheenjohtaja vuosina 1939-1948 ja Suomen ruotsalaisen Marttaliiton ("Finlands svenska Martha-förbund") puheenjohtaja vuosina 1948-1964.
Ebba Östenson kuoli 23. elokuuta 1988 Helsingissä.
Kustaa Vaasan tie

Kustaa Vaasan tie () kulkee Helsingissä Hämeentien ja Hermannin rantatien risteyksestä Koskelan eritasoliittymään Lahdenväylän alkuun. Tie on osa valtatietä 4, valtatietä 7 ja eurooppatietä E75. Tietä pitkin kulkee raitiotie Koskelan raitiovaunuvarikolle.
Kustaa Vaasan tie erottaa toisistaan Kumpulan ja Toukolan kaupunginosat.
Historia.
Tie sai nykyisen nimensä vuonna 1950, Helsingin 400-vuotisjuhlien yhteydessä, Helsingin perustajan Ruotsin kuninkaan Kustaa Vaasan (1496–1560) mukaan. Aikaisemmin tien nimenä oli ollut Toukolantie lukuun ottamatta nykyisen tien pohjoisinta osaa, joka oli ollut osa Pasilan aseman tienoilta Vanhaankaupunkiin saakka ulottuvaksi suunniteltua, mutta suurimmalta osaltaan rakentamatta jäänyttä Kumpulantietä.
Vuonna 2007 Helsingin kaupunkisuunnittelulautakunta päätti laskea Kustaa Vaasan tien nopeusrajoitusta 60:sta 50:een kilometriin tunnissa.
Mira Suhonen

Mira Maria Suhonen (o.s. Nevansuu, s. 9. heinäkuuta 1985 Kuortane) on suomalainen pistooliampuja. Hän edustaa Kuortaneen Kuntoa.
Suhonen saavutti hopeaa naisten 10 metrin ilmapistoolissa vuoden 2007 EM-kilpailuissa Ranskan Deauville´ssä. Samalla hän varmisti Suomelle paikan vuoden 2008 olympialaisiin Pekingiin, jossa hän sijoittui 10 metrin ilmapistoolissa seitsemänneksi. Hänet valittiin vuoden suomalaisampujaksi 2007. Münchenin MM-kilpailuissa 2010 hän sijoittui ilmapistoolissa viidenneksi ja varmisti samalla Suomelle olympiapaikan Lontoon olympialaisiin 2012. Suhosen valmentaja on hänen isänsä Seppo Nevansuu.
Kilpailut.
Olympialaiset.
Pekingin olympialaisissa Suhonen selviytyi 10 metrin ilmapistoolin peruskilpailusta viimeisenä finaaliin sijalla kahdeksan. Hän ampui finaalin toiseksi huonoimman tuloksen, mutta vielä huonommin ampui mongolialainen Munkzul Tsogbadrah, joka lähti finaaliin kolmannelta sijalta. Suhonen ohitti Tsogbadrahin 0,9 pisteellä ja oli lopputuloksissa seitsemäs. Hän jäi voittajasta Kiinan Guo Wenjunista 11,8 pisteen päähän ja pronssiin hän olisi tarvinnut 6,9 pistettä paremman tuloksen.
Maailmanmestaruuskilpailut.
Suhonen on kilpaillut MM-kilpailuissa nuorten sarjassa Lahdessa 2002 sekä naisten sarjassa Zagrebissa 2006 ja Münchenissä 2010. Hänen paras saavutuksensa on viides sija 10 metrin ilmapistoolissa Münchenissä. Hän johti kilpailua alkukilpailun jälkeen. 
Maailmancup.
Maailmancupissa Suhonen on kilpaillut 10 metrin ilmapistoolissa. Hän on saavuttanut hopeaa Sydneystä vuonna 2011 ja pronssia Münchenistä vuonna 2007. Voitettuaan pronssia Suhonen selvitti tiensä maailmancupin finaaliin, jossa hän sijoittui seitsemänneksi.
Ennätykset.
Suhosen hallussa olevat Suomen ennätykset:
Energija

RKK Energija () on venäläinen avaruusteknologiayhtiö. Yhtiö kantaa alkuperäisen pääsuunnittelijansa Sergei Koroljovin nimeä.
Historiaa.
Yhtiö perustettiin 16. toukokuuta 1946 Josef Stalinin johtamassa Neuvostoliitossa. Sen alkuperäinen nimi oli OKB-1, "Opytnoje Konstruktorskoje Bjuro 1" ("Kokeellinen suunnittelutoimisto 1"). Se kuului NII-88-organisaatioon (ven. ОКБ-1 НИИ-88). Organisaation nimi oli myöhemmin myös TsKBEM, NPO Energija ja S. P. Koroljov RKK Energija. 
Neuvostoliiton aikana yhtiö toimi pääosin suunnittelutoimistona, ja tehtaat, jotka valmistivat sen tuotteet, olivat vain löyhästi sen kontrollissa. Tilanne vastasi nykyistä länsimaista brandinhaltijan ja sen tuotteen sopimusvalmistajan suhdetta, jossa sopimusvalmistajatehdas valmistaa myös kilpailevien brandien tuotteita.
Johto.
Koroljov johti OKB-1:tä vuodet 1946–1966. Hänen seuraajiaan olivat Vasili Mišin (1966–1974), Valentin Gluško (1974–1989) ja Juri Semjonov (1989–2005). 
Vuosina 2005-2007 yhtiötä on johti Nikolai Sevastjanov. Hänet erotettiin, koska hän oli kasvattanut yhtiön velkaa täten luoden ulkomaalaisomistuksen uhan. Heinäkuussa 2007 uudeksi johtajaksi ("predsedatel") ja pääsuunnittelijaksi valittiin tuolloin 57-vuotias Vitali Lopota.
Tuotteet.
Toimintansa aikana yhtiö on ollut mukana mm. seuraavissa hankkeissa:
Nykyisiä tuotteita.
Yhtiön nykyisiin tuotteisiin kuuluvat mm.
RKK Energijan museo.
RKK Energijan museo on yhtiön avaruustekniikkamuseo, joka kattaa suuren osan Neuvostoliiton avaruushistoriasta. Se sijaitsee Koroljovin kaupungissa Moskovan lähellä yhtiön tehtaan tiloissa.
Nikolai Sevastjanov

Nikolai Nikolajevitš Sevastjanov (, s. 1961 Tšeljabinsk, Neuvostoliitto) oli avaruusteknologiayhtiön Energijan pääjohtaja, kunnes hänet erotettiin 31.7.2007.
Sevastjanov valmistui Moskovan Fysiikan ja teknologian instituutista vuonna 1984 pääaineenaan aerodynamiikka ja avaruustutkimus. Hän siirtyi tämän jälkeen Energijan palvelukseen ja nousi pian yhtiön apulaispääsuunnittelijaksi. Vuodesta 2000 hän toimi Gascom-yhtiön toimitusjohtajana. Toukokuussa 2005 hänet valittiin Energijan pääjohtajaksi, jonka virasta hänet erotettiin 31.7.2007.
Ektomorf

Ektomorf on unkarilainen metallimusiikkiyhtye. Sen musiikissa sekoittuu voimakkasti thrash metal, alternative metal, hardcore punk ja romanien kansanmusiikki.
Historia.
Ektomorfin perustivat veljekset Zoltán Farkas (laulu, kitara) and Csaba Farkas (basso) vuonna 1994. Yhtye sai pian levytyssopimuksen Nuclear Blastin kanssa ja saavutti suosiota valtakunnallisesti. Myöhemmin yhtyeeseen liittyi rumpali József Szakács, ja he ryhtyivät levyttämään "Kalyi Jag" -albumia, jota myytiin ympäri maailmaa. Kriitikoiden mukaan musiikillisesti yhtye kuulostaa paljon Sepulturalta ja Soulflyltä, riffit ovat hyvin pitkälti samanlaiset, ja jopa laulaja Zoltán Farkas huutaa samalla tyylillä kuin Max Cavalera.
Joulukuusta 2005 helmikuuhun 2006 yhtye kiersi Eurooppaa yhdessä Children of Bodomin ja One Man Army and the Undead Quartetin kanssa.
Eino Tamberg

Eino Tamberg (27. toukokuuta 1930 – 24. joulukuuta 2010) oli virolainen säveltäjä. Hän valmistui vuonna 1953 Tallinnan konservatoriosta, jossa hän opiskeli säveltämistä Eugen Kappin johdolla.
Tambergin musiikista huomattava osa on sävelletty sinfoniaorkesterille tai näyttämöä varten. Tuotantoon kuuluu muun muassa neljä sinfoniaa, yhdeksän konserttoa sekä baletteja ja oopperoita. Lisäksi hänet tunnetaan musiikista elokuviin "Inimesed sõdurisinelis" (1968), "Põrgupõhja uus Vanapagan" (1964) ja "Metskapten" (1971).
Otto Noro

Otto Emil Noro (ent. Nieminen, oik. Mikkonen, 15. syyskuuta 1884 Pielavesi – 6. marraskuuta 1957 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. 
Varsinaiselta ammatiltaan Noro oli räätäli. Noro aloitti uransa iltanäyttelijänä Tampereella Tampereen Työväen Teatterissa. Hän toimi iltanäyttelijänä myös Helsingin Kansanteatterissa.
Noro aloitti elokuvauransa vuoden 1934 elokuvasta "Meidän poikamme ilmassa – me maassa". Hän näytteli yhteensä 79 elokuvassa, joista viimeinen oli "Kahden ladun poikki" vuodelta 1958. Hän teki kaikki elokuvansa nimellä Otto Noro.
Noro esiintyi "Pekka Puupää" -elokuvissa pienissä sivuosissa. Noron suurimpia rooleja lienevät Variksen isäntä elokuvassa "Tulitikkuja lainaamassa" (1938) sekä nahkapeitturi elokuvassa "Seitsemän veljestä" (1939).
Noro on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Wei Wei

Wei Wei (), oikealta nimeltään Zhang Juxia (), s. 1963), on kiinalainen laulaja, lauluntekijä ja näyttelijä. Hän on syntynyt Hohhotissa Sisä-Mongoliassa ja vietti lapsuutensa Guangxin maakunnan Liuzhoun kaupungissa.
Wei Wein uran läpimurto tapahtui, kun hän voitti Kiinan television nuorten laulajien kilpailun 1986. Seuraavana vuonna hän osallistui Puolassa Sopotin laulufestivaaleille ja voitti. Hän on esiintynyt useissa suuriin urheilukilpailuihin liittyvissä seremonioissa.
Walton Grönroos

Hugo Walton Grönroos (29. elokuuta 1939 Finström, Ahvenanmaa – 19. maaliskuuta 1999 Tukholma) oli suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan baritoni.
Grönroos opiskeli laulua Sibelius-Akatemiassa Matti Lehtisen ja Matti Tuloiselan johdolla ja suoritti lauludiplomin vuonna 1970. Vuosina 1964–1973 hän toimi kanttoriurkurina Lapinjärvellä ja vuosina 1973–1975 lehtorina Jyväskylän konservatoriossa.
Grönroos voitti Timo Mustakallio -laulukilpailun vuonna 1975. Hän lauloi eri oopperataloissa maailmalla, muun muassa solistina Berliinin Deutsche Operissa vuosina 1975–1988.
Grönroos toimi Savonlinnan oopperajuhlien taiteellisena johtajana 
1987–1991 ja sen jälkeen Suomen Kansallisoopperan pääjohtajana vuosina 1992–1996, jona aikana Kansallisooppera siirtyi Bulevardin varrelta Töölönlahden rantaan. Grönroosin pääjohtajakaudella Kansallisoopperassa aloitettiin Richard Wagnerin "Nibelungin sormus" -suurproduktio. Hänen johdollaan toteutetun ohjelmapolitiikan tuloksena olivat miltei aina loppuunmyydyt näytännöt. Vuonna 1996 hän siirtyi Tukholman kuninkaallisen oopperan johtajaksi.
Grönroos palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1991.
Grönroos on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Kenta Fukasaku

Kenta Fukasaku ( "Fukasaku Kenta", s. 15. syyskuuta 1972 Tokio, Japani) on japanilainen käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja. Hän on elokuvaohjaaja Kinji Fukasakun ja näyttelijä Sanae Nakaharan poika.
Kenta Fukasaku toimi käsikirjoittajana isänsä ohjaamassa elokuvassa "Battle Royale". Hän käsikirjoitti myös jatko-osan "", jota hänen isänsä ohjasi, kunnes kuoli syöpään. Kenta ohjasi elokuvan loppuun, ja se julkaistiin Japanissa talvella 2003.
Tämän jälkeen Kenta on ohjannut kolme elokuvaa: vuonna 2005 julkaistun elokuvan "Onaji tsuki wo miteiru", jossa näyttelee "Battle Royalessakin" näytellyt Tarō Yamamoto, "Sukeban Deka" -mangan pohjalta tehdyn, vuonna 2006 julkaistun elokuvaversion ja elokuvan "XX (ekusu kurosu): makyô densetsu" (2007).
Mendelis Bašs

Mendelis Bašs (14. huhtikuuta 1919 Riika – 9. elokuuta 2012) oli latvialainen säveltäjä ja kapellimestari. 
Bašs opiskeli vuoteen 1941 Latvian konservatoriossa ja selvisi myöhemmin keskitysleireiltä. Hän jatkoi musiikkiopintojaan toisen maailmansodan jälkeen ja valmistui säveltäjänä 1948 sekä kapellimestarina 1950.
Bašsin tuotantoon kuuluu mm. sinfonista musiikkia, kuoroteoksia sekä musiikkia puhallinorkesterille. Hän toimi vuosina 1962–1975 Riian valtionoperettiteatterin kapellimestarina ja johti pitkään puhallinorkesteria.
Julian Lennon

Julian Charles John Lennon (ent. John Charles Julian Lennon; s. 8. huhtikuuta 1963 Liverpool, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta), on brittiläinen laulaja, lauluntekijä, muusikko, ja John Lennonin vanhin lapsi. Hänen äitinsä oli Cynthia Lennon ja kummisetänsä Brian Epstein. Julian Lennon on nimetty John Lennonin äidin Julian mukaan.
John Lennonin kertoman mukaan Julian antoi idean kappaleeseen ”Lucy in the Sky with Diamonds” piirtämällä kuvan, jossa esiintyi hänen luokkatoverinsa Lucy. John oli tullut hakemaan Juliania koulusta, ja poika näytti hänelle tuolloin piirroksensa. John oli kysynyt mitä kuva esittää, ja Julian oli vastannut ”Lucy in the Sky with Diamonds”. Tupla-albumin "The Beatles" päätöskappale "Good Night" on Johnin säveltämä kehtolaulu Julianille.
Vuonna 1968 kun Julianin vanhemmat erosivat, Paul McCartney sävelsi Julianille kappaleen ”Hey Jude” lohduttaakseen tätä eron johdosta. Balladimaisesta yli seitsenminuuttisesta kappaleesta tuli listaykkössingle, B-puolenaan Julianin isän tekemä ”Revolution”. 1970-luvulla John antoi pojalleen joululahjaksi rumpukoneen ja kitaran ja opetti Juliania soittamaan kitaraa. John myös kannusti Julianin kiinnostusta musiikin pariin, ja Julian tekikin musiikkidebyyttinsä vuonna 1974, kun hän soitti rumpuja John Lennonin albumin "Walls and Bridges" viimeisellä raidalla yksitoistavuotiaana.
Aikuisuus.
Aikuisena Julian Lennon on tehnyt paljon musiikkia ja saavuttanut kuuluisuutta. Hän julkaisi ensimmäisen albuminsa "Valotten" vuonna 1984, jonka singlestä ”Too Late for Goodbyes” tuli heti iso hitti. Lennon harrastaa myös valokuvausta ja The Beatles -aiheisten tavaroiden keräämistä ja on kirjoittanut The Beatles -kokoelmastaan kirjan "Beatles Memorabilia – The Julian Lennon Collection" (2010).
Julian Lennonilla on aina ollut läheiset välit muihin The Beatlesin ex-jäseniin, erityisesti Paul McCartneyyn. "Valotten" julkaisun myötä McCartney kehui vuolaasti Julian Lennonin laulamista ja lähetti tälle sähkeen ”Good luck, old fruit.” Monet huhut kertovat, että George Harrison olisi soittanut (nimeltämainitsemattomasti) kitarasoolon vuonna 1991 levytettyyn kappaleeseen ”Saltwater”, mutta Lennonin mukaan asia ei ole näin, vaikka soolo kuulostaa monien tahojen mielestä erehdyttävästi Harrisonilta.
Lennonilta poistettiin leikkauksella syöpäkasvainta sisältänyt luomi hänen päästään helmikuussa 2020.
Fototransistori

Fototransistori eli valotransitori on puolijohdekomponentti, joka toimii fotodiodin tapaan. Se on rakenteeltaan bipolaarinen transistori, jonka koteloon on tehty aukko niin, että valo pääsee kanta-kollektorin P-N liitokseen ja vapauttaa siellä varauksenkuljettajia.
Estosuuntaiseen kanta-kollektoriliitokseen osuneet fotonit tuottavat kannalle valosähköisen ilmiön avulla vapaita varauksenkuljettajia, joiden muodostama sähkövirta kulkeutuu transistorin kanta-emitteriliitokseen ja vahvistuu transistorissa. Fototransistori tuottaa huomattavasti voimakkaamman virran kuin fotodiodi. Fototransistori on kuitenkin hitaampi kuin fotodiodi.
Günther Herbig

Günther Herbig (s. 30. marraskuuta 1931, Ústí nad Labem) on saksalainen kapellimestari. Hän opiskeli Hermann Abendrothin, Hermann Scherchenin ja Herbert von Karajanin johdolla. 
Herbig toimi vuosina 1972–1976 Dresdenin filharmonisen orkesterin, vuosina 1977–1983 Konzerthausorchester Berlinin, vuosina 1984–1990 Detroitin sinfoniaorkesterin sekä vuosina 1988–1994 Toronton sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina.
Suomen Laulu – Heikki Klemetti levytyksiä vuosilta 1929–1947

Suomen Laulu – Heikki Klemetti levytyksiä vuosilta 1929–1947 on kokoelmalevy, johon on koottu vanhoilta savikiekoilta Heikki Klemetin johtaman kuoron Suomen Laulu kuorolauluja.
Paul Paray

Paul Paray (24. toukokuuta 1886 – 10. lokakuuta 1979) oli ranskalainen kapellimestari, urkuri ja säveltäjä. Hänet muistetaan mm. Detroitin sinfoniaorkesterin pitkäaikaisena (1951–1962) ylikapellimestarina. Muita hänen johtamiaan sinfoniaorkestereita olivat Lamoureux-orkesteri (1923–1928), Monte-Carlon filharmoninen orkesteri (1928–1933) ja Israelin filharmoninen orkesteri (1949–1950).
Paray syntyi Le Tréportissa. Hänen varhaisiin sävellyksiinsä lukeutuvat palkittu kantaatti "Yanitza" ja ensimmäisen maailmansodan vankileirillä kirjoitettu jousikvartetto. Vuonna 1922 häneltä valmistui baletti "Adonis troublé". Hänen vuonna 1931 kirjoittamansa "Messu Jeanne d'Arcin kuoleman 500-vuotispäiväksi" sai kantaesityksensä Rouenissa. Hän sävelsi lisäksi sinfonioita.
Paray debytoi Yhdysvalloissa johtamalla New Yorkin filharmonikkoja vuonna 1939. Hän kuoli Monte Carlossa 93-vuotiaana.
Mauri Miettinen

Mauri Kalevi Miettinen (2. lokakuuta 1941 Joutseno – 27. lokakuuta 2025 Mikkeli) oli suomalainen, Kansallista Kokoomusta edustanut poliitikko. 
Miettinen valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran vuoden 1972 vaaleissa Mikkelin läänin vaalipiiristä. Hänet valittiin sittemmin jatkamaan kokoomuksen kansanedustajana viisissä seuraavissa vaaleissa. Eduskuntaurallaan Miettinen toimi kahden eri valiokunnan puheenjohtajana, toisen lakivaliokunnan puheenjohtaja hän oli vuodet 1979–1983 ja puolustusvaliokunnan puheenjohtaja vuodesta 1983 vuoteen 1989. Hän toimi myös eduskunnan pankkivaltuusmiesten (myöhemmin pankkivaltuusto) johdossa vuosina 1987–1989.
Vuoden 1990 alussa Miettisestä tuli Holkerin hallituksen sosiaali- ja terveysministeri Helena Pesolan siirryttyä Kansaneläkelaitoksen johtajaksi. Hän toimi ministerinä huhtikuuhun 1991. Kansanedustajana hän jatkoi vielä huhtikuuhun 1993, jolloin hän siirtyi Kymen läänin maaherraksi edellisen viranhaltijan Matti Jaatisen siirryttyä eläkkeelle. Miettinen toimi maaherrana vuoteen 1997, jolloin Kymen lääni lakkautettiin suuressa lääniuudistuksessa.
Miettinen toimi presidentin valitsijamiehenä vuosien 1978, 1982 ja 1988 vaaleissa. Hän on toiminut myös muun muassa kokoomuksen puoluehallituksen jäsenenä, Mikkelin läänin Kokoomuksen puheenjohtajana ja Ristiinan kunnanvaltuuston jäsenenä sekä valtuuston varapuheenjohtajana.
Miettinen on koulutukseltaan liikemetsänhoitaja, joksi hän valmistui vuonna 1965. Vuodet 1965–1972 hän työskenteli myyntipäällikkönä Pellos Oy:ssä ja vuodet 1974–1989 erityistehtävissä Suomen Metsäteollisuuden Keskusliiton palveluksessa. 
Mauri Miettinen oli naimisissa Seija Miettisen (o.s. Leskinen) kanssa, jonka kanssa hänellä on kolme lasta.
Horst Stein

Horst Walter Stein (2. toukokuuta 1928 Elberfeld – 27. heinäkuuta 2008) oli saksalainen kapellimestari. Hän opiskeli pianon- ja oboensoittoa sekä laulua Frankfurtissa. Hän jatkoi opintojaan Kölnissä ja sai myös sävellyksenopetusta Philpp Jarnachilta.
Stein tuli tunnetuksi mm. Max Regerin tulkinnoistaan. Hän toimi vuosina 1980–1985 Orchestre de la Suisse Romanden ja vuosina 1985–1996 Bambergin sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina.
Jukka Viinanen

Jukka Viinanen (s. 12. helmikuuta 1948 Turku) on suomalainen yritysjohtaja. Hän oli Nesteen johtajana vuosina 1973–1999 ja sai huomiota herättävän suuren eläkepaketin, mutta ei halunnut ryhtyä nostamaan eläkettä. Vuodesta 2000 vuoteen 2008 Viinanen toimi Orion Oyj:n toimitusjohtajana.
Koulutukseltaan hän on diplomi-insinööri. Vuonna 2008 hänelle myönnettiin vuorineuvoksen arvo. Jukka Viinanen on Iiro Viinasen pikkuveli.
"Helsingin Sanomien" käyttöönsä saaman jäsenluettelon mukaan Viinanen oli vuonna 2011 vapaamuurareiden jäsen. Jukka Viinanen oli vuoteen 2023 Suomen vapaamuurareiden suurloosin suurmestari, eli Suomen korkearvoisin vapaamuurari.
Raision Kuula

Raision Kuula on vanhin raisiolainen urheiluseura, joka perustettiin 1909. Sille on vuosien saatossa kertynyt useita kansainvälisiä mestaruusmitaleja, nuorten sarjoissa kaksi EM-mitalia, ja yksi Pohjoismaiden kisojen hopea. Raision Kuula on yksi Varsinais-Suomen menestyneimmistä seuroista.
Seuran nykyiseen lajivalikoimaan kuuluvat yleisurheilu ja hiihto. Aikaisemmin sillä on ollut toimintaa myös voimistelussa, pyöräilyssä, soudussa, uinnissa, painissa, pesäpallossa, jalkapallossa, lentopallossa, jääkiekossa, suunnistuksessa ja painonnostossa.
Sirpa Puskala

Sirpa Puskala (s. 24. lokakuuta 1945) on suomalainen kirjailija. Ennen kirjailijan uraansa hän työskenteli Liiketyönantajain Keskusliitossa.
Omien sanojensa mukaan Puskala on kirjoittanut ”aina”. Ensin hän kirjoitti päiväkirjaa, runoja, satuja sekä onnettomasti päättyneitä kertomuksia. 1970-luvulla Puskala kirjoitti pakinoita pääkaupunkiseudun paikallislehtiin ja voitti erään aikakauslehden järjestämän runokilpailun. Nykyisin hän toimii vapaana kirjailijana.
Sirpa Puskala asuu nykyisin Porissa ja viettää talvet Germasógeiassa, Kyproksella.
Puskala tunnetaan ennen kaikkea nuortenromaaneistaan. Vuonna 1991 julkaistu esikoisromaani "Kiti – mun paras kaveri" oli ehdokkaana Topelius-palkinnon saajaksi. Puskalan kirjoissa käydään läpi vaikeitakin asioita, muun muassa syömishäiriötä ja läheisen kuolemaa. Puskalalle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2013.
Herbert Blomstedt

Herbert Blomstedt (s. 11. heinäkuuta 1927 Springfield, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalaissyntyinen ruotsalainen kapellimestari. Hänen vanhempansa olivat Ruotsista, ja perhe muutti takaisin sinne Herbertin ollessa parin vuoden ikäinen. Lapsuudessaan Blomstedt asui viisi vuotta myös Suomessa Kauniaisissa, Helsingissä ja Turussa.
Blomstedt opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa ja Uppsalan yliopistossa. Myöhemmin hän opiskeli nykymusiikkia Darmstadtissa, barokkimusiikkia Paul Sacherin johdolla sekä orkesterinjohtoa Yhdysvalloissa.
Blomstedt tunnetaan ennen kaikkea saksalaisen, itävaltalaisen ja pohjoismaalaisen musiikin tulkinnoistaan: näitä ovat olleet muun muassa Ludwig van Beethovenin, Felix Mendelssohn-Bartholdyn, Franz Schubertin, Anton Brucknerin, Richard Straussin, Edvard Griegin, Jean Sibeliuksen ja Carl Nielsenin teokset. 
Blomstedt on toiminut ylikapellimestarina Oslon filharmoniselle orkesterille 1962–1968, Tanskan kansalliselle sinfoniaorkesterille 1967–1977, Sächsische Staatskapelle Dresdenille 1975–1985, Ruotsin radion sinfoniaorkesterille 1977–1982, San Franciscon sinfoniaorkesterille 1985–1995, Pohjois-Saksan radion sinfoniaorkesterille 1996–1998 sekä Leipzigin Gewandhausorkesterille 1998–2005.
Blomstedt on adventisti, minkä Vesa Sirén ottaa esille konserttiarviossaan, joka käsittelee Blomstedtin johtamaa Sibelius- ja Beethoven-konserttia Helsingissä huhtikuussa 2017. Sirén toteaa, että Blomstedtin uskonnollinen tausta vaikutti siihen, kuinka tämä johti Sibeliuksen neljättä sinfoniaa: Kun sen on tulkittu lähteneen Sibeliuksen käsistä traagisena, Blomstedt ei tulkinnassaan eikä ohjelmalehtisessäkään löydä teoksesta pessimismiä.
Luettelo hindulaisista jumaluuksista

Hindulaisia jumaluuksia tiedetään olevan peräti miljoonittain. Intian jokaisella kylällä sanotaan olevan oma suojelusjumaluutensa, yleensä jokin jumalatar. Hindulaisuuden jumalhahmot ovat henkilöityneitä jumaluuksia ja edustavat joitain universaalin jumalallisuuden aspekteja eli ilmentymiä. Hindulaisia jumaluuksia voisi kutsua myös vedisiksi jumaluuksiksi, sillä heidän palvonnastaan ja ominaisuuksistaan puhuttiin jo tuhansia vuosia vanhoissa intialaisissa Veda-kirjoissa. Intiassa jumaluuksilla on suuri merkitys henkisen kasvun edistäjinä ja vahvistajina harjoitettaessa esimerkiksi joogan eri muotoja tai meditaatiota.
Hindujumaluudet voivat olla esimerkiksi avataaroja eli eri aikoina ihmisten luo ilmestyneitä jumalten inkarnaatioita. Joissain jumaluuksissa voidaan yhdistää monia jumalhahmoja, esimerkiksi Dattatreya kolmine päineen edustaa kolmen jumalan, Shivan, Vishnun ja Brahman ominaisuuksia yhdistettyinä. Samoin kaikki jumalattaret tai jumalat voidaan esittää tietyn jumaluuden eri aspekteina, kuten vaikkapa suuri jumalatar Devi, jonka voidaan käsittää ilmenevän mm. Sarasvatin, Lakshmin ja Durgan/Kalin muodoissa.
Hindulaisuuden jumaluudet ovat ihmistä korkeampia olentoja, toimien kosmisten lakien luojina ja ylläpitäjinä. Jumalat ilmestyvät joskus maan päälle ihmismuodossa, avataaroina, johtaakseen ihmiskuntaa henkisyyden tielle.
Ohessa on listattuna vain joitakin tunnetuista hindulaisuudessa esiintyvistä jumalhahmoista. Osilla jumalista on useita nimiä. Nimet eivät useinkaan ole pelkkiä synonyymejä, vaan niiden yleensä käsitetään monistisesti edustavan saman jumaluuden erilaisia ominaisuuksia ja aspekteja.