Ilpo Hakasalo

Ilpo Uolevi Hakasalo (27. maaliskuuta 1937 Helsinki – 5. tammikuuta 2006 Helsinki) oli Yleisradion musiikkitoimittaja, joka oli perehtynyt erityisesti kotimaiseen iskelmä- ja populaarimusiikkiin. Laajan asiantuntemuksensa vuoksi häntä kutsuttiin alan piireissä kevyen musiikin käveleväksi tietosanakirjaksi.
Elämä.
Hakasalo syntyi Helsingissä, mutta jäätyään jo pienenä orvoksi hän varttui tätinsä luona Suolahdessa, jossa kävi koulunsa ja kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1956. Hän opiskeli Yhteiskunnallisen korkeakoulun sanomalehtilinjalla, minkä jälkeen hän työskenteli 32 vuotta mainostoimittajana Lintaksessa, Taucherilla, Honeywellillä ja E-liikkeen Mainosrenkaassa.
Vuodesta 1972 hän toimitti ja juonsi päätyönsä ohessa Yleisradion kevyen musiikin ohjelmia. Kuuntelevan yleisön suosikkijuontaja hänestä tuli Radio Suomen "Iskelmäradion" kautta. Hän toimitti tätä ohjelmaa vuosina 1986–2002 yhdessä Maarit Niiniluodon kanssa ja keräsi leppoisalla puhetyylillään ja vankalla asiantuntemuksellaan kuuntelijat radion ääreen sunnuntaiaamuisin. Hänellä oli jokaisessa ohjelmassaan jokin aihe, jonka ympärille hän oli tehnyt juontonsa ja valinnut soitettavan musiikin. Aihe saattoi olla muusikon, säveltäjän tai sanoittajan merkkipäivä, kuolema, kuoleman vuosipäivä tai muu ajankohtainen aihe. Myös erilaiset yhtyeet ja muut kokoonpanot sekä myös kevyen musiikin erilaiset ilmiöt olivat aiheita, joista hän kehitteli joka toinen sunnuntai kuuntelijoita kiinnostavan ohjelman. Osansa saivat humppa, tango, rautalankamusiikki sekä Kipparikvartetti, Dallapé-orkesteri ja monet muut.
Hakasalo toimi useissa viihde- ja musiikkialan järjestöissä erilaisissa luottamustehtävissä. Hänen kirjallisesta tuotannostaan mainittakoon teokset "Malmstenista Marioniin" (1979) ja "Iskelmän kultainen kirja" (1986), viimeksi mainittu yhdessä Peter von Baghin kanssa. Hän kirjoitti myös "Helsingin Sanomiin" viihdetaiteilijoiden merkkipäivähaastatteluja ja nekrologeja. "Iskelmän kultaisesta kirjasta" hän sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon vuonna 1987. Lisäksi hänelle myönnettiin Säveltäjät ja sanoittajat ELVIS ry:n "Prix ELVIS" –palkinto. Palkinto perustettiin 1991 annettavaksi vuosittain henkilölle tai taholle, jonka voidaan katsoa edistäneen kevyen musiikin asemaa suomalaisessa musiikkielämässä. Ilpo Hakasalo oli ensimmäinen palkinnon saaja vuonna 1991.
Hakasalo kuului Suomen sarjakuvaseuran perustajiin ja toimi sen puheenjohtajana useita vuosia.
Vuonna 2002 Yleisradion ohjelmistossa toteutettiin mittavia uudistuksia, jolloin Hakasalo lopetti pitkän uransa radiossa ja jäi eläkkeelle. Hän jatkoi vielä joitakin vuosia luottamustehtäviään, mutta vähitellen hän katkaisi kaikki yhteydet ystäviinsä ja työtovereihinsa ja erakoitui täysin. Hän kuoli asunnossaan Helsingin Katajanokalla tammikuussa 2006. Taloyhtiön huoltomies löysi Hakasalon kuolleena 1. kesäkuuta 2006. Kuolinpäiväksi on väestötietoihin merkitty 5. tammikuuta 2006. Hakasalolla ei ollut lähiomaisia ja hänet siunattiin 15. kesäkuuta 2006 hiljaisuudessa Hietaniemen uurnalehtoon.
Hakasalon etäiset sukulaiset, ystävät ja entiset työtoverit saivat tiedon hänen kuolemastaan sattumalta vasta elokuun lopulla 2006. Eräs Hakasalon entinen luokkatoveri oli keväällä yrittänyt saada häneen yhteyttä suolahtelaisen ylioppilasluokan lähestyvän 50-vuotisjuhlan merkeissä. Kun luokkatoveri oli uudelleen yrittänyt tavoittaa Hakasaloa loppukesällä, ilmoitettiin, ettei puhelinnumeroa ollut enää olemassa. Luokkatoveri otti yhteyttä Maarit Niiniluotoon, joka puolestaan otti yhteyttä Hakasalon etäisiin sukulaisiin. 
Vuonna 2008 perustettiin Kullervo Linnan Säätiön yhteyteen Ilpo Hakasalo -palkinto. Se jaetaan säätiössä alusta asti vaikuttaneen Hakasalon perintövaroista. Palkinto on tunnustus populaarimusiikin aseman, arvostuksen ja tunnettuuden edistämistyöstä. Ensimmäisen palkinnon sai dosentti ja kulttuuritutkija Pekka Gronow. Myöhempiä palkittuja ovat olleet juontaja Sari Tamminen (2012) ja musiikkitoimittaja Pekka Laine (2014).
Ilpo Hakasalon serkku oli pianisti Kimmo Hakasalo.