tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Blackbird (The Beatlesin kappale)

”Blackbird” on The Beatles -yhtyeen kappale niin sanotulta valkoiselta tupla-albumilta "The Beatles". Paul McCartney kirjoitti kappaleen ja soitti sen akustisella kitaralla. Levytys sisältää myös mustarastaan () laulua. Vasemmassa äänikanavassa kuuluva nakutus on McCartneyn jalallaan tekemä. Nakutus äänitettiin erikseen kondensaattorimikrofonilla. Laulu nauhoitettiin kesäkuun 11. päivänä 1968 Abbey Roadin studiolla, tuottajana George Martin.
McCartney sai inspiraation lauluun Intiassa, kun lintu herätti hänet kuudelta aamulla. Laulu viittaa vertauskuvallisesti Yhdysvaltain mustien kansalaisoikeuskamppailuun 1960-luvun lopulla. Linnun lisäksi "bird" tarkoittaa brittislangissa tyttöä, ja McCartney kertoo kirjoittaneensa laulun tähän viitaten. Kun Paul McCartneyn tuleva vaimo Linda yöpyi tämän luona ensimmäistä kertaa, McCartney esitti laulun talonsa ulkopuolelle leiriytyneille faneille.
Versiointi ja kulttuurilliset vaikutukset.
Monet yhtyeet ovat levyttäneet ”Blackbirdistä” omia versioita, muun muassa Phish, Crosby, Stills &amp; Nash, Doves, Brad Mehldau, Sarah McLachlan, Harpers Bizarre, Bobby McFerrin, Jaco Pastorius, Dan Fogelberg, Dave Grohl, Dave Matthews Band, Elliott Smith sekä Maria João &amp; Mário Laginha.
Sanoituksen osia (”take these broken wings and learn to fly”) on esiintynyt myöhemmissä populaarimusiikin teoksissa, joista merkittävin on Mr. Misterin listaykkönen ”Broken Wings”. Laulu innoitti myös säveltäjä Gustavo Santaolallaa, kun hän kirjoitti laulun ”The Wings” elokuvaan "Brokeback Mountain".
Costi

Costi on seuraavien henkilöiden taiteilijanimi:
Mestarit

Mestarit oli 1990-luvulla perustettu suomalainen laulukokoonpano, johon kuuluivat Hector, Kirka, Pave Maijanen ja Pepe Willberg. Mestareiden ensimmäinen yhteisesiintyminen tapahtui Jääkiekon MM-kisojen avajais-showssa 25. huhtikuuta 1997. He esiintyivät Nokian kesäkiertueella vuonna 1998. Ensimmäinen julkinen konsertti järjestettiin Hartwall-Areenalla 29. lokakuuta 1998. Konsertista tuli suurmenestys ja helmikuussa 1999 he lähtivät kiertueelle, joka kiersi Suomen suurimmissa jäähalleissa. Suuresta suosiosta kertoo, että kaikki konsertit olivat loppuunmyytyjä. Myös ensimmäisestä konsertista julkaistu tuplalive-cd "Mestarit Areenalla" oli vuoden 1999 myydyin äänite Suomessa ja kaikkien aikojen myydyin livealbumi Suomessa. Vuonna 2000 "Mestarit Areenalla" palkittiin Vuoden albumin Emma-palkinnolla.
Mestarit areenalla -levyä on myyty kaikkiaan yli 131  000 kappaletta.
Kun Mestarit vierailivat tv-ohjelma "Bumtsibumissa", ohjelma keräsi ennätykselliset 1,72 miljoonaa katsojaa. Menestystarina jatkui huhtikuussa 1999 muutamalla konsertilla, kesällä muutamalla festivaalilla ja huipentui 5. elokuuta 1999 järjestettyyn konserttiin Helsingin Olympiastadionilla, jossa oli paikalla 36 000 katsojaa. Kyseinen konsertti oli ensimmäinen suomalaisen yhtyeen oma konsertti Olympiastadionilla.
Syksyllä 1999 Mestarit esiintyivät myös Ruotsissa Göteborgissa Suomi–Ruotsi-maaottelun yhteydessä. Kiertueen jälkeen Mestarit konsertoivat vielä muutamissa tilaisuuksissa, mutta vuoden 2002 jälkeen he eivät esiintyneet yhdessä.
Kirka kuoli vuonna 2007 ja Maijanen vuonna 2021.
Synty.
1990-luvun alussa Ande Päiväläinen ja Kari Mensonen järjestivät Vuokatissa Back to the 60’s -nimisiä keikkoja, joissa esiintyivät mm. Kirka, Hector, Maijanen ja Willberg yksitellen. Eräänä iltana Hector, Maijanen ja Kirka esiintyivät yhdessä suurella menestyksellä, ja Päiväläinen halusi jalostaa ajatusta pidemmälle tuomalla mukaan Willbergin. Idea ei kuitenkaan herättänyt kiinnostusta, kunnes vuonna 1997 Suomessa järjestettiin jääkiekon MM-kisat, ja upouudelle Hartwall Areenalle kaivattiin vetonaulaa. Päiväläinen sai sovittua Hectorin, Maijasen, Kirkan ja Willbergin esiintymään paikalle. Yleisö villiintyi playbackina vedetystä yhteisesiintymisestä, ja Päiväläinen alkoi yhdessä Eastway-yrityksen kanssa kehittää muusikoiden ympärille jotakin suurempaa. Päiväläisen mukaan nelikkoa sai taivutella ideaan kevääseen 1998 saakka. Nelikon myönnyttyä heille buukattiin ensin pari esiintymistä yksityistilaisuuksissa, ja lopulta varattiin Hartwall-areena yhteiskonserttia varten. Mestarit-nimen keksi musiikkialan vaikuttaja Lasse Norres. Kokoonpanoa markkinoitiin näyttävästi. Lokakuussa 1998 Mestarit esiintyi Hartwall-areenalla. Seuraavana vuonna edessä oli koko Suomen kattanut kiertue, loppuunmyydyt areenat ja Olympiastadion.
Carvahall

Carvahall on Eragonin kotikylä Christopher Paolinin kirjoittamassa Perillinen-trilogiassa.
Yleistä.
Carvahall on pieni kylä, joka sijaitsee Palancarin laaksossa. Palancarin laaksossa on myös toinen kylä, Therinsford. Eragon kasvoi Carvahallissa ja asuu sen lähellä maatilalla. Kylä on sen verran pieni, että se ei pysty tuottamaan kaikkia elintarvikkeita. Sen vuoksi suurin osa tarvikkeista tuodaan muista kylistä tai kaupungeista. Carvahallissa käy myös joka vuosi keväällä kaupankävijöitä, joilta kylän asukkaat ostavat elintarvikkeitaan.
Christopher Paolini

Christopher Paolini (s. 17. marraskuuta 1983 Los Angeles) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka on tullut tunnetuksi "Perillinen"-kirjasarjastaan. Paolini aloitti esikoisteoksensa "Eragonin" kirjoittamisen 15-vuotiaana, ja hänestä tuli bestseller-kirjailija 19-vuotiaana. "Perillinen" on saavuttanut suuren suosion monissa maissa, myös Suomessa. Esimerkiksi sarjan kaksi ensimmäistä kirjaa ovat myyneet yhteensä yli 15,5 miljoonaa kappaletta, ja sen kirjoja on käännetty yli 50 kielelle. Ensimmäisen kirjan pohjalta on lisäksi tehty samanniminen elokuva, joka tuli elokuvateattereihin 15. joulukuuta 2006. "Perillinen"-sarjan kolmas osa, "Brisingr", julkaistiin alkuperäiskielellä syyskuussa vuonna 2008 ja suomeksi keväällä 2009. Sarjan neljännen osan, "Perillisen", alkuteos julkaistiin vuonna 2011 ja suomennos lokakuussa 2012. Christopher Paolini asuu Paradise Valleyssa, Montanassa.
Vuonna 2020 julkaistiin Paolinin tieteisromaani "Infinitum – Tähtien meri", joka on ensimmäinen osa kirjasarjaa "Fractalverse". Suomeksi kirja julkaistiin seuraavana vuonna kahdessa osassa.
Alfredo Casella

Alfredo Casella (25. heinäkuuta 1883 Torino – 5. maaliskuuta 1947 Rooma) oli italialainen säveltäjä. Hän pääsi Pariisin konservatorioon vuonna 1896. Siellä hän opiskeli pianon soittoa Louis Diémerin johdolla ja sävellystä Gabriel Faurén johdolla. 
Vuonna 1923 Casella oli mukana perustamassa seuraa edistämään italialaisen nykymusiikin leviämistä.
Tony Montana

Tony Montana (oik. Pasi Hailio , s. 9. tammikuuta 1961 Juva) on suomalainen laulaja-lauluntekijä ja tuottaja.
Tony Montana tuli tunnetuksi vuonna 1979 voitettuaan "Suosikki"-lehden järjestämän Rock-kuningas-kilpailun Johnny &amp; the Dodgers -yhtyeen kokoonpanossa. Yhtye sai levytyssopimuksen Vexi Salmen Levytuottajat Oy:n Rockin’-levymerkille. Esikoisalbumi "Move it!" ilmestyi vuonna 1979. Johnny &amp; the Dodgersin viimeinen keikka oli joulukuussa 1979. Tämän jälkeen basisti ja rumpali vaihtuivat ja yhtyeen nimi vaihtui muotoon Johnny &amp; the New Dodgers.
Tony Montana voitti Ylen Ykköstähti -laulukilpailun vuonna 1993. Hän oli kolmas Syksyn Sävel -kilpailussa kappaleella ”Laulan syksyn ruusut kukkimaan” ja Emma-palkittu vuoden miessolistitulokas vuonna 1993.
Tony Montana julkaisi vuonna 2008 "Artistiklassikot"-CD:n ja 2010 Johnny &amp; the Dodgers -nimellä albumin nimeltä "Matkaa teen". Levy sisältää 1950-luvun musiikkia suomeksi laulettuna. Vuonna 2020 julkaistiin musiikkia Olavi Virran levytyksistä 1950-luvun tyyliin.
Omia sävellyksiä ovat muun muassa ”Kristallipallo” (1993), ”Matkalaukku punainen” (1993), ”Et mennä saa” (1994) ja ”Jossakin” (2001).
Tony Montana kävi armeijan 1980-luvun alussa, jonka jälkeen hän opiskeli palomestariksi. Vuonna 2001 Tony Montana jätti muusikon työt ja jatkoi paloesimiehenä. Keväällä 2005 hän teki paluun muusikkona.
Taiteilijanimi Tony Montana on otettu "Scarface – arpinaama" -elokuvan päähenkilöltä. Lastenmusiikkia ja keikkoja Tony Montana on tehnyt vuodesta 2011 Nicklas Grönholmin kanssa nimellä Palomestari Ruisku ja Kesämies-Kalle. Tony Montana jatkaa aktiivista keikkailua edelleen mm.trubaduurina ja myös Johnny &amp; the Dodgersin nimellä. Lastenkeikkoja hän tekee pääosin yksin palomestari Ruiskun nimellä.
Yksityiselämä.
Montana avioitui yrittäjä Sarianne Reinikkalan kanssa elokuussa 2018, mutta he jättivät avioeroanomuksen heinäkuussa 2021. Montana oli aiemmin naimisissa lähes 20 vuotta ex-missi Merja Varvikon kanssa, josta erosi vuonna 2005. Heillä on neljä yhteistä lasta.
Montana asuu avoliitossa Sari Eklundin kanssa, jonka tapasi vuodenvaihteessa 2021–2022 ja yhdesä he ovat asuneet kesästä 2022 lähtien.
Ydin (lehti)

Ydin on vuodesta 1967 ilmestynyt yhteiskunnallinen aikakauslehti, joka ilmestyy neljä kertaa vuodessa. Lehden näytenumero ilmestyi itsenäisyyspäivänä vuonna 1966. Lehteä julkaisevat Sadankomitea ja Suomen Rauhanliitto. Se käsittelee turvallisuuspolitiikan lisäksi globalisaatiota, demokratiaa, ihmisoikeuksia sekä kotimaista ja kansainvälistä politiikkaa. Lehden päätoimittajana on toiminut lokakuusta 2009 Arja Alho. Ydin on Kultti ry:n jäsenlehti. 
Ytimessä vaikutti vuonna 1972 kirjoittajanimimerkki Y. Y. Antonen, jonka taustalla oli useita sosialidemokraattisia vaikuttajia.
Seuloskoi

Seuloskoi (myös "Seulaskoi" tai "Rääpyvä", ) on kaupunki Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Karjalankannaksen eteläpuolella Inkerissä, 24 kilometriä Pietarista koilliseen. Pietarin esikaupunkina kaupunki on kasvanut viime vuosina, vuonna 2010 asukkaita oli 59 689.
Seuloskoi oli entisen Rääpyvän inkeriläisseurakunnan keskuspaikka. Rääpyvän hovin ja ympäröivät kylät omisti vuosina 1818–1917 Vsevoložskin ruhtinassuku, josta kaupunki on saanut nimensä. Se on syntynyt vuonna 1895 avatun samannimisen rautatieaseman ympärille.
1900-luvun alussa seudulle syntyi pietarilaisten huvila-asutusta. Vuonna 1936 Seuloskoin taajamasta tuli samannimisen hallintopiirin keskus. Toisen maailmansodan aikana sen kautta kulki ”Elämän tieksi” kutsuttu piiritetyn Leningradin huoltoreitti. Kaupunginoikeudet Seuloskoi sai vuonna 1963. 
Seuloskoi koostuu useasta historiallisesta osasta, joita ovat Seuloskoin, Pärnkartanon () ja Myllyojan () asemanseudut, Južnyi () ja Kotovo Pole (). Kaupungista on paikallisjunayhteys Pietarin Suomen asemalle.
Kaupunki on huomattava teollisuuskeskus. Suurimmat tuotantolaitokset ovat Ford Motor Companyn autotehdas ja Nokian Renkaiden tehdas. Lisäksi kaupungissa on muun muassa elintarvike- ja rakennustarviketeollisuutta. Suuri osa asukkaista käy päivittäin töissä Pietarissa. Työttömiä kaupungissa on virallisesti vain 0,3 %.
Seuloskoissa toimivat kulttuuritalo, lastenkeskus, musiikki- ja taidekoulu, maatalousopisto sekä Venäjän humanistisen yliopiston ja palvelualojen ammattikorkeakoulun osastot. Nähtävyyksiä ovat kotiseutumuseo, Leningradin piiritysmuseo, automuseo, Prijutinon kartanomuseo ja lasten eläintarha. Kaupungissa useita ortodoksikirkkoja sekä armenialainen kirkko. 
Seuloskoista on kotoisin mäkihypyn olympiavoittaja Vladimir Belousov.
Tutsit

 
Tutsit ovat afrikkalainen etninen ryhmä, joka elää pääasiassa Burundin ja Ruandan alueella. Kansannimeä on varsinkin aikaisemmin käytetty myös muodoissa "tussit" eli "watussit", missä alkutavu "wa-" on paikallisen kielen mukainen monikon etuliite. Tutsit joutuivat vuonna 1994 raa’an kansanmurhan kohteeksi Ruandassa.
Historia.
Tutsien esi-isät tulivat tutsien nykyisille asuinalueille 1500-luvulla. Ennen heitä alueella oli elänyt twa-pygmejä, jotka alueelle ennen tutseja tulleet hutut olivat samoin syrjäyttäneet. Tutsien tullessa alueelle he orjuuttivat hutut ja perustivat Ruandan ja Urundin kuningaskunnat. Kuningaskunnat joutuivat 1800-luvun lopulla Saksan alaisuuteen, vaikkakaan niitä ei hallittu kovin tarkasti. Belgia miehitti alueen ensimmäisessä maailmansodassa ja vuonna 1962 molemmat maat, Ruanda ja Burundi itsenäistyivät. Burundissa hallitsi tutsilainen kuningas, kun taas Ruandasta tuli tasavalta jota hallitsivat hutut. Burundissa tapahtui kuningaskunnan päättänyt vallankaappaus vuonna 1966 ja vuonna 1972 alkoi hutujen kapina, jonka johdosta useita tuhansia tapettiin. Tutsit pysyivät kuitenkin maan johdossa. Ruandassa hutujen ja tutsien välillä oli ollut taisteluja jo heti itsenäistymisen jälkeen ja sitä ennenkin. Tilanne johti lopulta Ruandan kansanmurhaan, jossa kuoli lähinnä tutseja.
Kulttuuri.
Elinkeinot ja yhteiskunta.
Tutsit olivat aikoinaan alueensa ainoita, jotka saattoivat pitää itsellään karjaa. Nykyisin tällaisia etuoikeuksia ei enää ole. Kahvi ja tee ovat tärkeitä viljelyskasveja. Nauta, vuohi ja lammas ovat tärkeimmät karjaeläimet. Tutsien perinteinen ruokavalio koostui paljolti maidosta ja voista. Niiden lisäksi syötiin banaaneja ja papuja. Banaaneista ja hunajasta tehtiin alkoholipitoisia juomia.
Tutsit muodostivat pitkään maidensa hallitsevan yläluokan. He muodostivat perinteisesti myös sotilasluokan. Naimisiin mentäessä sulhasen pitää maksaa vaimonsa vanhemmille. Tutsit menevät naimisiin yleensä vain keskenään, mutta joidenkin hutumiesten sallitaan avioitua tutsinaisten kanssa. Avioliitossa syntyneitä lapsia pidetään tutseina. Uskonnoltaan suurin osa tutseista on katolilaisia ja jotkut seuraavat myös luonnonuskontoja.
Kieli.
Ruandassa hutut, kuten myös tutsit, puhuvat ruandan kieltä, joka kuuluu nigeriläis-kongolaisten kielten bantukielten haaraan. Burundissa sekä tutsit että hutut puhuvat samaan kieliryhmään kuuluvaa kirundin kieltä.
Luettelo Suomen luonnonpuistoista

Suomessa on 19 luonnonpuistoa, jotka kaikki ovat Metsähallituksen hoidossa. Suomen luonnonsuojelulaki määrittää luonnonpuiston yhdeksi tyypiksi Suomen luonnonsuojelualueista. Vuonna 1956 perustettu Jussarön luonnonpuisto liitettiin vuonna 1989 osaksi Tammisaaren saariston kansallispuistoa.
Perry White

Perry White on kuvitteellinen hahmo, joka toimii kuvitteellisen "Daily Planet" -lehden päätoimittajana Teräsmies-sarjakuvissa. Hahmon ensiesiintyminen oli marraskuussa 1940 "Superman"-lehden numerossa 7.
Rooli.
White toimi pitkään Planetin ulkomaan kirjeenvaihtajana ja kaupunkitoimituksessa ennen nousuaan Metropolisin suurimman sanomalehden johtoon. Hän on saavuttanut journalistiikan professorin arvonimen Metropolisin yliopistosta. White on entinen sikarien ketjupolttaja, mutta hän luopui tavasta sairastuttuaan keuhkosyöpään. Syövästä hän toipui kemoterapian avulla. Whiten mainitaan hänen voittaneen useita arvostettuja Pulitzer-palkintoja.
Elokuvassa "Teräsmies ja uhka Auringosta" Perry White hankkii itselleen osake-enemmistön lehdessään ja palauttaa välillä hänet syrjäyttäneen hemmotellun miljonääritytön ”modernisoiman” lehden tutulle konservatiiviselle linjalleen.
Luonne.
Vaikkakin White on luonteeltaan vanhanaikainen ja ankara, on hän myös oikeudenmukainen ja innostava johtaja työntekijöilleen. Hän vastasi muun muassa Lois Lanen ja Clark Kentin palkkaamisesta "Daily Planetin" henkilökuntaan. White päätyy useasti riitoihin Lois Lanen kanssa; Lane on tunnetusti voimakastahtoinen rämäpää, mutta koska Lois on "Daily Planetin"paras reportteri, White antaa hänen pitää työnsä. Perry White vihaa sitä, että häntä kutsutaan ”Pomoksi”[chief] (tapa, johon "Jimmy Olsen" usein syyllistyy). 
White käyttää usein huudahdusta: "”Kautta keisarin kummituksen”" (engl. "Great Caesar’s Ghost"). 
Näyttelijät.
Hahmo on esiintynyt myös animaatioelokuvissa ', "All-Star Superman", ', "The Death of Superman" ja "Reign of the Supermen".
Azhi Dahaka

Azhi Dahaka on persialaisen mytologian hirviömäinen lohikäärme. Sillä kerrottiin olevan kolme päätä, kuusi silmää ja kolme siipiparia. Se on väriltään melkein kokonaan punertava, mutta sen selässä ja pitkissä kauloissa on harmaita kilpimäisiä suojuksia. Ainoa haavoittuva paikka on olennon vatsa, mutta jos sen puhkaisee niin sisältä vyöryy ulos myrkyllisiä skorpioneja, hämähäkkejä ja käärmeitä.
Muinaisen persialaisen tarun mukaan Azhi Dahakan loi paha Ahriman-jumala eli Angra Mainyu. Ahrimanin vakaana päämääränä oli tuhota koko maailmankaikkeus, ja Azhi Dahakan avulla hän aikoi murskata vihollisensa. Hän lähetti Azhi Dahakan nielaisemaan auringon, jotta elämä maassa sammuisi. 
Jumala Ahura Mazdan poika, tulen jumala Atar kävi silloin taisteluun Azhi Dahakaa vastaan ja kamppaili hirviötä vastaan maassa, meressä ja ilmassa. Lopulta Atar saa vangittua lohikäärmeen ja sitoo sen kahleilla Damarand-vuoreen. Uskotaan, että aikojen lopussa Azhi Dahaka pääsee irti kahleistaan ja raivoaa jälleen ympäri maailman. Viimein sankari Keresaspa tappaa hirviön.
Luciano Berio

Luciano Berio (24. lokakuuta 1925 – 27. toukokuuta 2003) oli italialainen säveltäjä. Lapsena hän opiskeli pianonsoittoa isänsä ja isoisänsä johdolla, jotka olivat molemmat urkureita. Toisen maailmansodan jälkeen hän muutti Milanoon ja opiskeli oikeustiedettä ja musiikkia. Hän aloitti säveltäjänuransa uusklassistina.
Berio matkusti häämatkallaan Yhdysvaltoihin ja tapasi siellä italialaisen Luigi Dallapiccolan, joka tutustutti hänet 12-säveljärjestelmään.
Eurooppaan palattuaan Berio tutustui avant-garden kärkinimiin kuten Bruno Maderna, Henri Pousseur ja Karlheinz Stockhausen. Nämä olivat kiinnostuneita elektronisesta musiikista. Berio perusti Madernan kanssa Italian ensimmäisen elektronisen musiikin studion.
Berion sävellyksiin kuuluu muun muassa "Sinfonia" orkesterille ja kahdeksalle lauluäänelle (1968-1969).
Hän kuoli Roomassa vuonna 2003.
Tarasque

Tarasque on Pyhän Martan legendaan liittyvä taruolento. Hirviön kerrotaan riehuneen Rhône-joen vasemmalla rannalla, kunnes Pyhä Martta kesytti sen.
Legenda.
Onachus-merikäärmeen ja Leviatan-merihirviön liitosta syntyi suuri sininen vesilohikäärme, Tarasque. Se terrorisoi eteläisen Rhônen laakson asukkaita kunnes Pyhä Martta tuli apuun.
Joissakin kuvauksissa Tarasque oli itse paholainen.
Kauan sitten hirmuinen lohikäärme nousi merestä ja ui ylös Rhône-jokea. Se asettui suoseudulle Avignonin eteläpuolelle, ja siitä päivästä lähtien ei mikään eikä kukaan ollut turvassa lohikäärmeen tuliselta hengitykseltä ja sapelihampailta. Se upotti veneitä, tuhosi kaikki sillat ja söi ne, jotka tohtivat koettaa joen ylitystä. Moni urhea mies kaatui yrittäessään kaamean pedon surmaamista. 12. valtavan katapultin heittämät kivet vain kimposivat takaisin hirviön suomuista ja miekat eivät siihen tehonneet.
Epätoivoiset kyläläiset suunnittelivat kotiseutunsa jättämistä, kun yllättäen saapui nuori kaunis nainen, joka tunnistettiin heti Pyhäksi Martaksi. Hän oli juuri pelastanut erään pojan hukkumiselta ja oli muutenkin saavuttanut mainetta hyvillä töillään ja ihmeteoillaan. Kyläläiset anelivat pyhimystä pelastamaan heidät hirviöltä, ja Martta suostui auttamaan sillä ehdolla, että kylä kääntyisi kristinuskoon. Hän lähti paljain jaloin suolle vain risti suojanaan ja kesytti Tarasquen kiehtovan kauniilla laulullaan. Hirviö ryömi vedestä lepäämään hänen jalkojensa juureen. Martta sammutti lohikäärmeen tulen vihkivettä pirskottamalla, leikkasi sitten palmikkonsa, sitoi ne hirviön kaulaan ja talutti hirviön kylään. Mutta vaikka peto oli nyt lauhkea kuin lammas, ihmiset kävivät sen kimppuun ja tappoivat sen kivillä ja kepeillä.
Aunuksen kansallinen piiri

Aunuksen kansallinen piiri () on hallintopiiri Karjalan tasavallassa Venäjällä, Laatokan koillisrannalla. Piirissä asuu 29 300 asukasta, josta huomattava osa on livvin- tai suomenkielisiä. Piirin pinta-ala on 3 988 km² ja 90 % pinta-alasta on metsää ja suota. Piiri rajoittuu lännessä Pitkärannan piiriin, pohjoisessa Prääsän kansalliseen piiriin ja idässä Leningradin alueen Lotinapellon piiriin.
Historiaa.
Aunuksen piiri perustettiin vuonna 1927, jolloin siihen yhdistettiin aiemmista volosteista eli kunnista koko Aunuksen kirkonkylä, Nekkula ja Riipuskala, lähes koko Kotkatjärvi ja Kuujärvi sekä pieni osa Vieljärvestä.
Piirin pinta-ala oli alkuvaiheessa 2 780 km², ja siihen kuului 265 kylää ja 1 taajaväkinen yhdyskunta. Piirissä oli 13 kyläneuvostoa: Tihverin, Saarimäen, Kotkajärven, Nurmoilan, Ulvanan, Alavoisen, Tuksan, Riipuskalan, Aunuksen, Kuittisen, Kuujärven, Mäkriän ja Obžan kyläneuvostot. Piirin keskuksena toimi tuolloinkin Aunus. Neuvostoliiton vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan piirissä oli 20 569 asukasta, joista 1 210 oli venäläisiä, 19 063 karjalaisia, 200 suomalaisia ja 96 muita kansallisuuksia.
Vuoteen 1933 tultaessa piiriin oli liitetty osa Vitelen piiristä ja Pyhäjärven piiristä.
Hallinnollinen jako.
Piirin hallinnollinen keskus on Aunuksen kaupunki, joka on myös piirin ainoa kaupunki. Piirissä on 9 kuntaa:
Aunuksen piirin kyliä.
Piiriin kuuluvat ammoiset Riipuskalan, Nekkulan, Kotkatjärven, Nurmoilan ja Viteleen alueet.
Aunus (Anuksenlinnu, Olonets), Alavoinen (Aleksala), Bolšakovo, Gerpelja, Eroila, Tuulos (Tuloksa), Vitele (Vidlitsa), Nurmoila, Kotsila (Iljinski), Kotkatjärvi (Kotkozero), Keskotjärvi (Keskozero), Kinalahti, Kuksumäki (Kukšegory), Ryskala, Pultsoila (Putilitsa), Tuuksa, Kuujärvi (Mihailovskoje), Tuosla (Taškenitsy), Tihverä (Tigvera), Tenhunselkä (Tenguselga) Kuittinen (Kuiteža), Mäkriä eli Nekkula (Megrega), Mäkrätjärvi (Megrozero), Pizi (Obža), Riipuskala (Ripuškalitsy), Haapanan majakka, Niiniselkä, Saarimäki (Sarmjagi), Vahjärvi (Vagvozero), Ulvana (Ulvany), Yllöinen (Verhovje), Kovera, Sedoksa, Novinka, Patolammi.
Georgi Malenkov

Georgi Maksimilianovitš Malenkov (; 8. tammikuuta 1902 Orenburg – 14. tammikuuta 1988 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko, Neuvostoliiton ministerineuvoston puheenjohtaja (pääministeri) vuosina 1953–1955. Vuonna 1955 Malenkov joutui Nikita Hruštšovin johtaman enemmistön epäsuosioon ja nimitettiin sähkövoimalaitosten ministeriksi ja varapääministeriksi. Vuonna 1957 hän oli mukana puolueen vastaisessa ryhmässä, erotettiin luottamustehtävistä ja nimitettiin kazakstanilaisen voimalan johtajaksi.
Varhaisemmat vaiheet.
Malenkov oli syntynyt Orenburgissa, Venäjällä. Malenkovin isä oli varakas maanviljelijä ja äiti sepän tytär jonka isoisä oli ortodoksipappi .Malenkovin suku oli etnisesti makedonialainen ja alun perin Ohridista Makedonian maakunnasta Ottomaanien valtakunnan alueelta. Malenkov oli liittynyt Puna-armeijaan vuonna 1919 ja kommunistipuolueeseen huhtikuussa 1920. Puna-armeijassa hän toimi poliittisena komissaarina. Malenkov valmistui insinööriksi Moskovan teknisestä korkeakoulusta vuonna 1925.
Poliittinen toiminta.
Malenkov työskenteli kommunistipuolueessa ja hänestä tuli yksi Stalinin suosikeista. Malenkov oli suunnittelemassa ja järjestämässä 1930-luvun vainoja yhdessä Lavrenti Berijan kanssa, Stalinin käskystä. Toisen maailmansodan aikana Malenkov ja Berija vastasivat Neuvostoliiton ammus- ja lentokonetuotannosta. Malenkov valittiin politbyroohon vuonna 1946. Andrei Ždanovin jouduttua Stalinin epäsuosioon vuonna 1948 Malenkovista tuli Stalinin seuraajaehdokas. Malenkov ja Berija karkottivat Ždanovin kannattajat kommunistipuolueesta ja lähettivät heidät työleireille. Malenkovista tuli puoluesihteeristön jäsen ja Stalinin seuraaja Neuvostoliiton johdossa.
Pääministerinä.
Malenkovin talousuudistukset:
Malenkovin ulkopolitiikka.
Malenkovin ajatus ydinsodasta molempia osapuolia tuhoavana voimana ei saanut kannatusta sotilasjohdon ja raskaan teollisuuden kannattajien Nikolai Bulganin ja Nikita Hruštšov puolelta. Suhteita länsimaihin avattiin. Neuvostoliiton ulkopolitiikka muuttui joustavammaksi.
Malenkov sanoi 1. tammikuuta 1954, että vuoden 1954 tärkein tavoite oli se, että mikään valtio ei käyttäisi joukkotuhoaseita.
Malenkovin syrjäyttäminen.
Malenkov pakotettiin eroamaan pääministerin tehtävästä helmikuussa 1955. Malenkovin uudistusten hitaus ja aiempi yhteistyö Berijan kanssa katsottiin syiksi erottamiselle, samoin kuin neuvostoarmeijan upseeriston tyytymättömyys tuleviin muutoksiin kuten armeijan miesmäärän supistamiseen. Malenkov kannatti Molotovia teollisuuden keskittämiskysymyksessä vuonna 1957. Keskuskomitea kutsuttiin koolle. Keskuskomitea ryhmittyi Hruštšovin puolelle. Molotov, Malenkov ja Lazar Kaganovitš leimattiin puolueen vastaisiksi henkilöiksi. Heidät erotettiin presidiumista ja keskuskomiteasta. Malenkov erotettiin kommunistipuolueesta vuonna 1961 ja hän siirtyi Öskemeniin Kazakstaniin, jossa hän toimi vesivoimalan johtajana. 
Malenkov kuoli 14. tammikuuta 1988 Moskovassa.
David Fanshawe

David Fanshawe (15. huhtikuuta 1942 Devon, Englanti – 5. heinäkuuta 2010) oli brittiläinen säveltäjä. Hän asui Wiltshiressa. 
Teoksissaan Fanshawe yhdisti klassista musiikkia eri kulttuurien kansanmusiikkiin. Hänen sävellyksiinsä kuuluu muun muassa "African Sanctus", joka sisältää kuorolaulua sekä afrikkalaista kansanmusiikkia, jota hän äänitti vuosina 1969–1973 matkoillaan Egyptissä, Sudanissa, Ugandassa ja Keniassa. 
Fanshawe keräsi myös oseanialaista musiikkia ja sävelsi elokuvamusiikkia.
Bunyip

Bunyip on Australian aboriginaalien mytologiassa esiintyvä taruolento. Sen ulkonäkö kuvaillaan eri tarinoissa erilaiseksi. Yleisesti sitä kuitenkin pidetään sorsaliskoa muistuttavana, vihreänä liskon ja krokotiilin välimuotona, jolla on terävät hampaat ja kaksihaarainen kieli.
Australian monista mysteereistä bunyip on turhauttavimpia. Vuosien ajan eläintieteilijät ja kryptozoologit ovat koettaneet jäljittää sitä, mutta suuri eteläinen manner on pinta-alaltaan kaksi kolmasosaa Euroopasta, ja sen harvaan asuttu sisämaa on vieläkin osin huonosti tunnettu. Rohkeat bunyipin etsijät ovat pyytäneet neuvoa alkuasukasheimoilta, mutta neuvot ovat olleet kovin ristiriitaisia. Näyttää siltä, että kukin heimo kuvailee hyvinkin erilaista otusta, ja kaikkiaan bunyip-hahmosta muodostuu kokonainen hirviöiden eläintarha.
Victorian osavaltion aboriginaalit, joiden kielestä bunyip-sana on peräisin, kuvailevat vesipetoa, joka onkin tavallisin mielikuva tästä hirviöstä. Sillä sanotaan olevan kuono kuin koiralla ja häntä kuin hevosella, minkä lisäksi sillä on sarvet tai pitkät torahampaat ja musta turkki. Sen sanotaan elävän soilla ja vesistöissä.
Sisämaan väki kertoo "wanambi"-pedosta, joka on kirkasvärinen ja parrakas, monisatametrinen käärme. Se elää vesipaikoilla ja syö ihmisiä.
Eteläaustralialainen coorong-heimo kertoo valtavasta karvapeitteisestä olennosta, jolla on pitkä kaula ja linnun nokka. Tämä ihmisen ja eläimen välimuoto munii jalkapallon kokoisia munia. 
Monet rannikon heimot ja karjankasvattajat puolestaan väittävät, että Pohjois-Australiassa, Queenslandin Outbackin ja Pohjoisterritorion Arnheminmaan alueella, syrjäisten vesistöjen lähellä, elää dinosaurusmainen lisko, jota kutsutaan nimillä "Burrunjor" tai "Arnhem Rex". Väriltään oranssin tai harmaan olennon kerrotaan olevan yli seitsemän metriä pitkä ja kävelevän kahdella jalalla, ja sen etujalkoja kuvaillaan hyvin pieniksi. Viimeisin väitetty näköhavainto on vuodelta 1982. Seudulta onkin löydetty tunnistamattoman, isokokoisen eläimen jättämiä kolmivarpaisia jalanjälkiä. Myös alueen vanhoista kalliomaalauksista on löydetty kuvia, joissa esiintyy tyrannosaureja muistuttava eläin. Tosin nämä maalaukset saattavat esittää myös myöhemmin sukupuuttoon kuollutta megalaniaa tai pussihukkaa.
Monet pitävät näitä juttuja taikauskona juuri siitä syystä, että heimot eivät pääse väitetystä olennosta yksimielisyyteen.
Riikka

Riikka on suomalainen naisen etunimi. Se on todennäköisesti lyhentymä Fredrik-nimen sisarnimestä "Fredrika" ja muista -riika -loppuisista nimistä, joita ovat esimerkiksi Henriikka ja Ulrika. Riikan nimipäivä on suomenkielisessä kalenterissa vanhana Fredrikin päivänä 18. heinäkuuta, ja se aloittaa naistenviikon. Heinäkuuhun 2025 mennessä Suomessa on ollut 13 904 Riikka-nimistä naista, joista suurin osa on 1900-luvun loppupuolella syntyneitä.
Alyssa Milano

Alyssa Jayne Milano (s. 19. joulukuuta 1972 Brooklyn, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hän aloitti esiintymisensä seitsemänvuotiaana Broadwayn musikaalissa ja on sittemmin näytellyt muun muassa televisiosarjoissa "Missä kaappi seisoo" (1984), "Melrose Place" (1992) ja "Siskoni on noita" (1998–2007) sekä monissa elokuvissa, kuten esimerkiksi "Commando" (1985). 
Milano myös laulaa ja hän on tehnyt viisi albumia. Kaksi hänen levyistään on myynyt platinaa Japanissa. Hänellä on yksi veli, nimeltään Cory.
Milano vihittiin Cinjun August Taten kanssa 1. tammikuuta 1999, mutta avioliitto päättyi eroon jo 20. marraskuuta 1999. Vuonna 1993 hän oli kihloissa näyttelijä Scott Wolfin kanssa ja on myös seurustellut laulaja Justin Timberlaken kanssa. 15. elokuuta 2009 Milano avioitui David Bugliarin kanssa. Heillä on myös kaksi yhteistä lasta.
A. Mörö

A. Mörö Oy ("Arvo Mörö Oy") oli Oulun seudulla toiminut seutuliikenteen liikennöitsijä, joka oli T. Makkonen Oy tytäryhtiö. Yrityksen perustaja Arvo Mörö kuului jatkosodan aikana päämajan kaukopartiomiehiin ja suoritti useita partiomatkoja Neuvostoliittoon. Toimistaan Mörö nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi nro 87.
Vuonna 1997 A. Mörö Oy:ssä työskenteli 45 henkilöä, sillä oli 25 linja-autoa ja yhtiön liikevaihto oli 14 miljoonaa markkaa. Yhtiön toimitusjohtajana oli Jukka-Pekka Rajala. Yhtiöllä oli linjoja Oulusta Kajaaniin, Kiiminkiin, Muhokselle ja Kestilään. Lisäksi yhtiö hoiti Oulun kaupunki- ja seutuliikennettä Koskilinjojen ja V. Alamäen kanssa.
Yli 75 vuoden toiminnan jälkeen A. Mörön tunnukset katosivat Oulun katukuvasta Koskilinjat Oy:n ostettua A. Mörön koko osakekannan vuoden 2007 alussa. Kauppa oli osa suurempaa järjestelyä, jossa Kuopion Liikenne osti T. Makkosen linja-auto- ja autokoulutoiminnan.
Liikenne.
Yrityskauppojen myötä Koskilinjat jatkoi A.Mörön vanhojen linjojen liikennöintiä:
Linja 62 Kiiminki-Ylikiiminki siirtyi Suorsan Liikenteelle ja linja 63 Oulu-Sanginjoki-Ylikiiminki Revon Turistiliikenteelle 11.8.2011 alkaen. Kummatkin ovat A.Mörön entisiä linjoja, joita ajoi ajoi kevääseen 2011 asti Koskilinjat.
Mörön liikennöimiä vanhoja linjoja:
Sierattala

Sierattala () on kaupunki ja kaupunkikunta Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee aivan Pietarin kaupungin pohjoispuolella Parkalan kautta kulkevan Viipurin maantien A122 varrella. Pietarin läheisyyden takia kaupunki on kasvanut viime vuosina, vuoden 2010 väestönlaskennassa tämän esikaupungin asukasluku oli 47 854.
Kaupunki on saanut alkunsa samannimisen inkerinsuomalaisen kylän paikalle vuonna 1936 perustetusta varuskunnasta. Vielä muutama vuosi sitten 70 % asukkaista on sotilaita ja heidän perheenjäseniään. Kaupunginoikeudet Sierattala sai vuonna 1998. Keskustan ja varuskuntien lisäksi siihen kuuluu erillinen Alosaaren () taajama, jota ympäröivät laajat puutarha-alueet. 
Kaupungin päämies on Nikolai Gaidaš, kaupunginhallituksen päämies Juri Hodko.
Teollisuus.
Sierattalassa toimii puunjalostustehdas "Sertolovski promkombinat" ja talotehdas.
Käkisalmen piiri

Käkisalmen piiri eli "Priozerskin piiri" () on paikallinen itsehallintoalue Leningradin alueella Venäjän federaatiossa Laatokan länsipuolella Karjalankannaksella. Piirin pinta-ala on 3 597,5 neliökilometriä, ja asukkaita oli vuoden 2024 alussa 56 730 (noin 58 500, 2010). Piirin hallinnollinen keskus on Käkisalmen kaupunki (18 529 as. 2024), joka sijaitsee 142 kilometriä Pietarista pohjoiseen.
Kuntajako.
Käkisalmen piiri käsittää nykyään kaksi kaupunkikuntaa ja 12 maalaiskuntaa.
Teollisuus.
Käkisalmen piirissä on puunjalostus- ja rakennusteollisuutta sekä huonekalutehtaita.
Maatalous.
Karjankasvatusta ja turkistarhausta.
Historia.
Käkisalmen piiri muodostettiin vuonna 1940, sen jälkeen kun Suomi oli luovuttanut alueen Neuvostoliitolle talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa. Käkisalmen piiri muodostettiin pääasiassa Käkisalmen kihlakunnan alueesta, josta siihen tuli kuulumaan Metsäpirtin, Sakkolan, Pyhäjärven, Vuokselan, Räisälän ja Kaukolan kuntien alueet sekä Käkisalmen maalaiskunta ja Käkisalmen kaupunki. Näiden lisäksi piirin tuli pääpiirteissään kuulumaan Rajajoen kihlakunnan pohjoisosassa sijainneet Raudun ja Valkjärven kunnat sekä osia Jääsken kihlakuntaan kuuluneista Vuoksenrannan ja Kirvun kunnista. Neuvostoliitossa Suomen kuntajakoa ei säilytetty, vaan alueelle perustettiin kyläneuvostoalueita, jotka olivat kooltaan jonkin verran suomalaiskuntia pienempiä. Käkisalmen piiri tuli osaksi Karjalais-Suomalaista neuvostotasavaltaa. Suomi valloitti alueen takaisin seuraavana vuonna, mutta vetäytyi alueelta vuonna 1944 Moskovan välirauhansopimuksen ehtojen mukaisesti. Lopullisesti maiden välinen aluemuutos vahvistettiin Pariisissa vuonna 1947. 
Vuonna 1948 Käkisalmen piiri siirrettiin Karjalais-Suomalaisesta neuvostotasavallasta Leningradin alueeseen kuuluvaksi ja samalla alueen suomalaisnimistö korvattiin venäläisillä uudisnimillä. Alueen suomalaisväestö oli siirtynyt supistuneen Suomen alueelle jo vuonna 1940 ja uudelleen 1944. Neuvostoliitto asutti alueen pääasiassa slaavilaisella väestöllä. Vuonna 2006 toimitettiin kunnallishallinnollinen uudistus, jolloin kyläneuvostoalueet korvattiin kunnilla.
Elijärven kaivosrata

Elijärven kaivosrata tai pelkästään Elijärven rata on Suomen rataverkon osuus Lautiosaaren erkanemisvaihteelta Elijärven kaivokselle Keminmaalla. Tämän tavaraliikenneradan pituus on noin 7,5 kilometriä ja suurin nopeus on 50 km/h.
Liikenne.
Rataosan liikenne muodostui yksinomaan Elijärven kaivoksen ja Tornion terästehtaiden välisestä kromimalmin kuljetuksista. Liikennettä hoidettiin vaihtokoreilla varustetuilla vaunuilla, joista vaihtokorit siirrettiin tehtaalla kuorma-autoilla oikeaan paikkaan käsittelyä varten.
Liikenne päättyi vuoden 2005 lopussa, sillä VR Cargo (nykyään VR Transpoint) hävisi tarjouskilpailun malmikuljetuksista kuorma-autoyrittäjälle. Tämän vuoksi rataosalla ei ole lainkaan junaliikennettä vuosina 2006–2010. VR oli suunnitellut ottavansa uuden, raskaampien akselipainojen malmivaunun käyttöön Elijärven kaivosradalla 2006.
Rataosan säännöllinen kunnossapito lopetettiin 3. kesäkuuta 2007, koska radalla ei ole toistaiseksi liikennettä. Rataa ei pureta eikä Laurilan ja Kemin asemien välillä sijaitsevaa Lautiosaaren erkanemisvaihdetta poisteta. Erkanemisvaihteen pölkytys uusittiin kesällä 2007. Elijärventien tasoristeyksestä on purettu kiskotus vuonna 2008 ja rata on poikki kyseisestä kohdasta.
Syötteen kansallispuisto

Syötteen kansallispuisto on perustettu vuonna 2000, ja se sijaitsee Pudasjärven kaupungin sekä Posion ja Taivalkosken kuntien alueella. Pinta-alaltaan kansallispuisto on 303 km².
Puisto muodostuu neljästä erillisestä alueesta: Syötteestä, Maaselästä, Latva-Korte-Kärppävaarasta ja Salmitunturista. Puisto on pohjoispohjalaisen suomaaston ja koillismaalaisen vaaramaiseman raja-alueella. Puisto on saanut nimensä sen vieressä olevan Suomen eteläisimmän tunturin Ison-Syötteen mukaan.
Maisemiltaan ja luontotyypeiltään kansallispuiston alue on moni-ilmeinen. Kansallispuistossa on vaaroja ja niiden rinteillä olevia soita, aapasoita, kirveenkäymättömiä kuusikkoja ja aarnimetsiä, puron varsien tiheitä kasvustoja. Kansallispuisto sijaitsee poronhoitoalueella, ja poronhoito ja siihen liittyvä talous näkyy sen luonnonmaisemassa kuten myös vanhan metsätalouden jäljet. Näistä kaikista on esittely Syötteen luontokeskuksessa.
Syötteen kansallispuistossa on merkittyjä päivä-, retkeily- ja vaellusreittejä yhteensä 122 kilometriä. Pärjänjoen melontareitti on 22 kilometriä pitkä. Syöte on erityisesti maastopyöräilijöiden suosiossa. Puistossa olevat pyöräilyreitit ovat pituudeltaan 19–54 kilometriä.
Pokrova

Pokrova eli Jumalanäidin Neitsyt Marian suojelusjuhla (, ) on yksi ortodoksisessa kirkossa Jumalansynnyttäjän, Neitsyt Marian muistolle vietettävistä juhlapäivistä. Sitä vietetään aina lokakuun 1. päivänä, alun perin juliaanisen kalenterin mukaan. Tämän vuoksi päivä on nykyisin Venäjällä ja muualla itä-Euroopassa gregoriaanisen kalenterin mukaan 14. päivä lokakuuta. Kreikan ortodoksisessa kirkossa sitä juhlitaan Óchi-päivänä, 28. lokakuuta.
Pokrova tulee slaavilaisesta pokrov-sanasta (, ) joka tarkoittaa niin peitettä, suojaa, huntua tai huivia kuin suojelustakin. Nimen alkuperä on yhteydessä kertomukseen Konstantinopolin ihmeellisestä pelastumisesta saraseenien hyökkäykseltä vuonna 903 keisari Leo Viisaan hallitusaikana.
Etelä-Suomessa on kaksi Pokrova-nimistä ortodoksista yhteisöä: Kirkkonummen Jorvaksessa on luostarityyppinen yhteisö Pokrovan veljestö, ja Helsingissä toimii noin 350-jäseninen Ortodoksinen Pokrovan seurakunta, jonka kirkko on Munkkiniemessä. Lappeenrannan Linnoituksessa sijaitsee ortodoksinen Pokrovan kirkko.
Ukrainassa sikäläinen pokrovan päivä (14. lokakuuta) on 1999 julistettu myös Ukrainan kasakoiden päiväksi () sekä 2014 Ukrainan puolustajan päiväksi.
Baltian rautatieasema (Pietari)

Baltian rautatieasema () on vilkas lähiliikenteen rautatieasema Pietarissa. Asema sijaitsee kaupungin ydinkeskustan lounaisosissa, 2 kilometriä Vitebskin asemasta ja 4 kilometriä Moskovan asemasta lounaaseen.
Historiaa.
Asemarakennus rakennettiin 1855–1857 arkkitehti Aleksandr Krakaun piirustusten mukaisesti. Se palveli alun perin Pietarin ja Pietarhovin välisen radan liikennettä, ja sen nimenä oli Pietarhovin asema ("Petergofski vokzal"). Junaliikenne Pietarhoviin alkoi 21. heinäkuuta 1857. Nykyisen nimensä asema sai rautatieyhteyden rakentamisen edettyä Baltian alueelle. Vuonna 1872 voitiin liikennöidä Tallinnaan asti. 
Rakennus.
Asemarakennuksen kummassakin päässä on kaksikerroksinen siipirakennus, joista vasemmalla puolella oleva oli varattu keisarillisen perheen käyttöön. Laiturialue on katettu lasikatoksella. Asemarakennus peruskorjattiin 1932–1933, jolloin kupukaton alla olleet raiteet poistettiin, sivusisäänkäynnit suljettiin ja pääsisäänkäynti avattiin kolmiholvisten kaari-ikkunoiden paikalle. Vuonna 1955 asemarakennuksen vasempaan siipeen rakennettiin Baltijskaja-metroaseman maanpäälliset tilat.
Liikenne.
Nimestään huolimatta Baltian asema on vuodesta 1933 alkaen ollut ainoastaan Pietarin lähiliikenteen käytössä. Nykyään se on Pietarin toiseksi vilkkain lähiliikenteen asema Suomen aseman jälkeen ja yksi koko Venäjän vilkkaimmista asemista. Vuosittainen matkustajamäärä yltää 25 miljoonaan.
Pietarin metrolinjan 1 asema "Baltijskaja" sijaitsee aseman yhteydessä.
Viismauste

 
Viismauste on viiden eri mausteen sekoitus. Seoksissa käytettävät mausteet vaihtelevat kulttuurialueittain ja keittiöittäin. Viismausteet ovat yleisiä Itä-Aasian keittiöissä. Mausteseosten hinta vaihtelee käytettävien mausteiden mukaan.
Viismaustesekoituksia.
Kiinalainen viismauste
tähtianis, kaneli, fenkoli, neilikka, sechuanin pippuri
Juvénal Habyarimana

Juvénal Habyarimana (8. maaliskuuta 1937 – 6. huhtikuuta 1994) oli Ruandan presidentti vuonna 1973 tapahtuneen sotilasvallankaappauksen jälkeen aina vuoteen 1994 asti, jolloin hän kuoli lentokoneen maahansyöksyssä, joka laukaisi Ruandan kansanmurhan.
Elämäkerta.
Habyarimana syntyi yläluokkaiseen hutuperheeseen. Hän opiskeli lääketiedettä ennen kuin lähti sotilasuralle. Hän valmistui kadettikoulusta 1961, ylennettiin maavoimien päälliköksi 1963 ja hallitukseen puolustusministeriksi 1965.
5. heinäkuuta 1973 Ruandan armeija kaappasi vallan ja nimitti maahan sotilashallituksen, jonka johtoon tuolloin maan puolustusministerinä toiminut kenraali Juvénal Habyarimana nousi. Sotilastuomioistuin tuomitsi Habyarimanan serkun, presidentti Grégoire Kayibandan ja seitsemän hallituksen ministeriä kuolemaan. Habyarimanasta tuli Ruandan uusi presidentti. Vallankaappauksen toisena vuosipäivänä Habyarimana ilmoitti, että maahan oli perustettu uusi puolue, johon jokaisen ruandalaisen tuli liittyä: Kansallinen vallankumousliike kehityksen puolesta (MRND). Puolueen tarkoituksena oli "alueellisen ja etnisen vihamielisyyden poistaminen sekä maaseudun kehitys". 
Kahdenkymmenen hallintovuotensa aikana Habyarimana suosi voimakkaasti omaa etnistä ryhmäänsä hutuja ja erityisesti Ruandan pohjoisosan merkittäviä hutujohtajia. Hänen valtansa takuumiehinä olivat Pohjois-Ruandan hutusukujen mahtimiehet, osaksi Habyarimanan vaimon Agathe Kazingan kautta, joka oli yhden merkittävimmän suvun jäsen. Tätä pohjoisruandalaisten mahtimiesten joukkoa kutsuttiin "Akazuksi", eli "pieneksi huoneeksi".
6. huhtikuuta 1994 Habyarimanan Dassault Falcon 50 -lentokone oli laskeutumassa Kigalin lentokentälle hänen palatessaan Tansaniasta kokouksesta, johon oli osallistunut joukko naapurimaiden päämiehiä, kun tuntemattomasta paikasta ammuttu ranskalainen MILAN-ohjus osui presidentin koneeseen. Seuranneessa räjähdyksessä kone tuhoutui täydellisesti ja kaikki matkustajat kuolivat, mukaan lukien Burundin hutu-presidentti Cyprien Ntaryamira. Ruandan yleisradion Radio Rwanda ja yksityinen Radio Télévision Libre des Mille Collines syytti presidentin salamurhasta seuraavana aamuna Ruandan isänmaallista rintamaa ja YK:n UNAMIR-rauhanturvaaja joukkoja. "Akazu" ja hutujärjestöt aloittivat pitkään suunnitellun järjestelmällisen kansanmurhan toteutuksen.
Suomumustesieni

Suomumustesieni ("Coprinus comatus", aikaisemmin "suomuinen mustesieni") on mustesieniin kuuluva, nuorena hyvä ruokasieni.
Tuntomerkit.
Suomumustesieni on keskikokoinen helttasieni. Lakki on 2-6 cm leveä ja 5-15 cm korkea, aluksi munamainen, sen jälkeen tasapaksu lieriö, myöhemmin kellomainen ja lopulta reunoilta repeilevä ja mustemaiseksi nesteeksi hajoava. Lakin yläpinta on pohjaväriltään valkea ja kookkaiden, vaaleanruskeiden tai hieman punertavien suomujen peittämä. Heltat ovat hyvin tiheät, ohuet, nuorena harmaanvalkoiset, vanhemmiten hieman punertavat ja sulavat lopulta mustemaiseksi itiömassaksi. Aivan vanhana jalan nokkaan jää vain riekaleisen lakin laki. Sienen 10-15 cm pitkä jalka on valkoinen ja solakka, mutta muuten kiiltävän sileä. Jalassa on kalvomainen, helposti irtoava rengas. Myös jalka irtoaa helposti lakista. Malto on valkoista, pehmeää, haurasta ja hyvin ohutta. Tuoksu ja maku ovat mietoja.
Kasvuaika ja -paikka.
Suomumustesienet kasvavat etenkin piha- ja puistonurmilla, puutarhoissa, kaatopaikoilla ja joutomailla heinäkuusta marraskuulle. Ne kasvavat tyypillisesti tiheinä ryhminä ravinteikkassa multamaassa asutuksen lähellä, mutta on huomioitava, että suomumustesieni kerää herkästi ympäristömyrkkyjä, kuten lyijyä ja kadmiumia. Suomumustesieni on yleinen lähes koko Suomessa Lappia lukuun ottamatta, Etelä-Suomessa se on hyvin yleinen.
Käyttö ravinnoksi.
Suomumustesieni on hyvä, joidenkin lähteiden mukaan jopa herkullinen ruokasieni niin kauan kuin heltat ovat vielä valkoiset. Se soveltuu hyvin ruoanlaittoon sen parsamaisten ominaisuuksien takia. Suomumustesieni on kypsennettävä välittömästi poimimisen jälkeen, koska se sulaa nopeasti mustemaiseksi itiömassaksi jääkaapissakin. Toisin kuin monet muut mustesienilajit, esimerkiksi harmaamustesieni, suomumustesieni ei sisällä kopriinia, joka aiheuttaa alkoholin kanssa antabusreaktion.
Nile

Nile on yhdysvaltalainen death metal -yhtye Greenvillestä, Etelä-Carolinasta. Sen sanoitukset käsittelevät muinaisen Egyptin mystiikkaa, historiaa, uskontoa ja taidetta. Nile perustettiin vuonna 1993. Yhtyeen nimi tulee Egyptin halki virtaavasta Niilijoesta ().
Historia.
Nile perustettiin Greenvillessä vuonna 1993. Perustajajäseniä ovat Karl Sanders (kitara ja laulu), Chief Spires (basso ja laulu), ja Pete Hammoura (rummut). Debyyttialbumi "Festivals of Atonement" -EP julkaistiin vuonna 1995.
Nilen musiikin on pääosin kirjoittanut yhtyeen perustanut kitaristi Karl Sanders, joka oli arabialaisen musiikin ystävä ja teki sitä itsekin. Se koostuu perinteisestä ja teknisestä death metalista Lähi-idän musiikilla varustettuna. Mukana on myös egyptiläisiä soittimia. Kappaleet ovat yleensä erittäin nopeita ja musiikillisesti monimutkaisia. 
Sanoitukset perustuvat Sandersin kiinnostukseen egyptologiaa kohtaan. Esimerkiksi melkein jokaisen levyn kansivihkosessa on Sandersin kirjoittamat pitkät viestit, mistä hän on saanut kyseiseen kappaleen innoituksen. Muutaman kappaleen inspiraatio on lähtenyt myös H. P. Lovecraftin teksteistä.
Vuonna 2007 julkaistiin yhtyeen viides levy, "Ithyphallic", joka ylsi Suomen virallisella albumilistalla 13. sijalle.
"Those Whom the Gods Detest" julkaistiin marraskuussa 2009.
Seitsemäs studioalbumi, "At the Gate of Sethu", julkaistiin vuonna 2012. Albumin toinen kappale, ”The Fiends Who Come to Steal the Magick of the Deceased”, julkaistiin toukokuun 25. päivänä. Levyn julkaisupäivämäärät olivat 29. kesäkuuta Euroopassa ja heinäkuun 3. Pohjois-Amerikassa.
Yhtye on esiintynyt vuosina 2008 ja 2010 Tuska-festivaaleilla Helsingissä. Vuonna 2011 yhtye esiintyi Helsingin Nosturissa ja Tampereen Klubilla. Yhtye on esiintynyt myös Jyväskylän Lutakossa.
Heinäkuussa 2022 yhtye ilmoitti, että basisti-laulaja Brad Parris eroaa yhtyeestä.
Diskografia.
EP:t
Kim Lönnholm

Kim Lasse Lönnholm (s. 4. lokakuuta 1961 Helsinki) on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan muun muassa Broadcast-yhtyeen laulusolistina Edu Kettusen kanssa sekä sooloartistina. Lönnholm on vieraillut myös muun muassa Kirkan levyillä. Hän on myös vieraillut parissa Kummeli-jaksossa. Kim otti osaa Suomen Euroviisukarsintoihin 1989 kappaleella ”Minä olen muistanut” ja sijoittui seitsemänneksi. ”Minä olen muistanut” oli vuoden 1989 soitetuin kappale ja samanniminen albumi myi tuplaplatinaa. Myös Lönnholmin toinen albumi "Minulla on koti", joka julkaistiin seuraavana vuonna, menestyi hyvin. Tämän jälkeen hänen uransa kuitenkin hiipui vähitellen ja myöhemmin hänen ääntään on voinut kuulla lähinnä muiden artistien taustakuoroissa. 
Lisäksi Kim Lönnholm on tehnyt mainosmusiikkia ja esiintynyt Jore Marjarannan kanssa.
Esa Kaartamo

Esa Juhani Kaartamo (28. elokuuta 1961 Helsinki – 18. elokuuta 2018 Tampere) oli suomalainen muusikko, tuottaja ja lauluntekijä, joka tunnettiin muun muassa Broadcast-yhtyeen kitaristina ja sooloartistina. Vuodesta 2002 kuolemaansa asti Kaartamo oli myös Hoedown-yhtyeen jäsen.
Kaartamo sai 17. elokuuta 2018 sairauskohtauksen soundcheckissä ennen Broadcast-yhtyeen esiintymistä Raikku rokkaa ja rakastaa -festivaaleilla Kangasalla ja kuoli aivoverenvuotoon Tampereen yliopistollisessa sairaalassa. Hän oli kärsinyt synnynnäisestä aivojen verisuonten pullistumasta. Kaartamo on haudattu Kellonummen hautausmaalle Espooseen.
Säveltäjänä.
Kaartamo sävelsi kappaleita omien yhtyeidensä lisäksi useille suomalaisille artisteille ja yhtyeille, muun muassa Mikko Kuustoselle, Pepe Ahlqvist H.A.R.P.:lle (mm. ”Back to the river”), Riki Sorsalle (mm. ”Kellot ja peilit”), Susanna Haavistolle, Arcadiolle, Kim Lönnholmille, Kirkalle (mm. ”Kahden hullun matka”), Seija Simolalle, J. Karjalaiselle (”Mies jolle ei tapahdu mitään” yhdessä J. Karjalaisen kanssa, sai Vuoden sävellys -Emman vuonna 1992), Ari Klemille, Aki Louhelalle, Kisulle ja Sakari Kuosmaselle.
Tuottajana.
Kaartamo oli tuottamassa monia suomalaisia levyjä. Näitä ovat muun muassa:
Julkaisut.
Broadcast
Soolotuotanto
Kaartamo Kettunen Kuustonen
Hoedown
Muut
Grégoire Kayibanda

Grégoire Kayibanda (1. toukokuuta 1924 Tare, Ruanda-Urundi– 15. joulukuuta 1976) oli Ruandan presidentti.
Kayibanda syntyi Taressa, Ruandan eteläosassa. Hän johti Ruandan itsenäistymisliikettä ja oli mukana Ruandan itsenäistymisen yhteydessä tapahtuneen tutsi-kuningaskunnan lakkauttamiseen. Hän perusti PARMEHUTU-puolueen ("Parti du Mouvement de l'Emancipation Hutu"), joka nousi valtaan maan itsenäistyttyä.
Kayibanda valittiin maan presidentiksi vuonna 1962 ja toimi virassa aina heinäkuulle 1973 asti, jolloin hänet syrjäytti sotilasvallankaappauksessa pohjoisruandalaisista mahtisuvuista koostunut ryhmittymä, jonka keulahahmona toimi kenraali Juvénal Habyarimana. 
Syrjäytetty Kayibanda määrättiin kotiarestiin ja tuomittiin kuolemaan, mutta armahdettiin. Hän kuoli vuonna 1976, ja hänen maineensa palautettiin 1979.