tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Katja Petrovskaja

Katja Petrovskaja, myös Petrowskaja, ven. "Екатерина Мироновна Петровская, Ekaterina Mironovna Petrovskaja", (s. 1970 Kiova) on Berliinissä asuva alkujaan venäjänkielinen ukrainansaksalainen proosakirjailija ja toimittaja.. 
Ukrainalais-puolalaiseen sukuun syntynyt kirjailija kasvoi kirjallisuuden professori Miron Petrovskin ja opettaja Svetlanan nuorimpana tyttärenä. Hänen sukunsa on osittain juutalainen: isoisä oli nimeltään Schimon Stern, kunnes hän Venäjän vallankumouksen alla otti neutraalimman nimen Semjon Petrovsky. Hän puhuu äidinkielenään venäjää mutta kirjoittaa saksaksi. Katja Petrovskaja on opiskellut kirjallisuutta Yhdysvalloissa, Virossa ja Venäjällä. 
Petrovskaja opiskeli kirjallisuutta ja slaavilaisia ​​kieliä aluksi Tarton yliopistossa, jossa hän sai vaikutteita erityisesti semioottikko Juri Lotmanlta. Vuosina 1994–1995 hän opiskeli Yhdysvaltain venäjän opettajien neuvoston (ACTR) tarjoamalla stipendillä Stanfordin ja Columbian yliopistoissa. Hän puolusti 1998 Venäjän valtionyliopistossa Moskovassa väitöskirjaansa Vladislav Hodasevitšin proosasta. Hän muutti 1999 Berliiniin.
Petrovskaja sai vuonna 2013 saksalaisen Ingeborg Bachmann -palkinnon viidennestä luvusta omaelämäkerrallisesta sukukronikastaan "Vielleicht Esther" ("Ehkä Esther"), joka vasta seuraavana vuonna ilmestyi kokonaisuudessaa. Suomeksi teos on ilmestynyt vuonna 2014 Keltainen kirjasto -sarjan numerona 463.
Ivan Mankin

Ivan Pavlovitš Mankin (, 9. lokakuuta 1924 Soutjärven piirin Kaskesojan kyläneuvoston Suvagjan kylä – 9. maaliskuuta 1984 Petroskoi) oli vepsäläissyntyinen neuvostoliittolainen poliitikko.
Ivan Mankin syntyi vepsäläiseen talonpoikaisperheeseen. Isä kuoli sodassa ja perhe evakuoitiin Molotovin alueen Tšastyjen piiriin. Mankin opiskeli Nižni Tagilin sotakoulussa vuosina 1942–1943, mutta hänet kotiutettiin sen jälkeen.
Palattuaan Karjalaan vuonna 1944 Mankin työskenteli Soutjärven piirineuvostossa ja kirjastonhoitajana. Hän liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1947. Mankin työskenteli Komsomolissa, valmistui Karjalais-suomalaisen SNT:n puoluekoulusta vuonna 1950 ja toimi sen jälkeen nuorisoliitto-, puolue- ja neuvostojohtajana piiritasolla.
Mankin valmistui NKP:n keskuskomitean puoluekorkeakoulusta ja Sortavalan maatalousopistosta vuonna 1966. Hän työskenteli sen jälkeen puolueen aluekomiteassa ja Pitkärannan piirikomitean ensimmäisenä sihteerinä. Mankin oli Karjalan autonomisen tasavallan ministerineuvoston varapuheenjohtaja vuosina 1971–1979 ja tasavallan korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtaja vuosina 1979–1984.
Atreyun diskografia

Atreyu on yhdysvaltalainen metalcore-yhtye, joka perustettiin Orangen piirikunnassa Kaliforniassa vuonna 1998.
Theodulf Orleansilainen

Theodulf Orleansilainen (n. 750 – 18. joulukuuta 821), oli italialaissyntyinen Orleansin piispa, apotti, runoilija ja Kaarle Suuren neuvonantaja.
Theodulf Orleansilaisen syntymäaikaa ei tiedetä tarkkaan, mutta hän oli kuitenkin todennäköisesti italialainen, joidenkin tietojen mukaan espanjalainen. Keisari Kaarle Suuri vei hänet Ranskaan luultavasti vuonna 781. Vuonna 785 Theodulfista tuli Orleansin piispa, Fleuryn luostarin apotti ja kuuluisan oppineen Alkuinin kuoltua Kaarlen tärkein neuvonantaja. Kaarle Suurta (k. 814) seurasi keisarina Ludvig Hurskas. Theodulf joutui keisarin epäsuosioon osallistuttuaan keisaria vastaan suunniteltuihin hankkeisiin. Niiden seurauksena hän joutui vankeuteen 818 Angersin luostariin, jossa hän kuoli vuonna 821. 
Theodulf kirjoitti myös latinankielisiä runoja ja hänellä on tärkeä asema hymnirunoudessa. Tunnetuin hänen kirjoittamansa hymni on "Gloria, laus et honor", joka on erityisesti palmusunnuntain hymni. Sen synnystä kerrotaan, että Theodulf olisi joutunut vankilaan 817 Angersissa, jossa häntä epäiltiin salaliitosta kuningas Ludvig Hurskasta vastaan. Vankeudessa ollessaan hän kirjoitti hymnin, ja lauloi sen vankilan ikkunasta kun palmusunnuntain kulkue 821 kulki vankilan ohi. Kaikki kuuntelivat vaieten tätä hymniä ja se vaikutti keisariin siten, että hän vapautti Theodulfin ja määräsi hymnin laulettavaksi aina palmusunnuntain kulkueessa. Todellisuudessa hymni on nuorempi ja se on tullut tunnetuksi englantilaisen hymnologin John M. Nealen käännöksenä "”"All Glory, Loud and Honor”. Nealen käännös vuodelta 1851 on eri runomitassa kuin Theodulfin hymni. Virttä käytetään laajasti palmusunnuntain kulkuehymninä.
Thodulfin hymni on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan virtenä 60 "Soi kunnia ja kiitos". Sen käännös pohjautuu Nealen englanninkieliseen käännökseen ja sitä lauletaan saksalaisen Melchior Vulpiuksen 1609 julkaisemalla sävelmällä. Ruotsin kirkon virsikirjassa hymnistä on hymnin pohjalta toiseen runomittaan tehty virsi, 443 "Sinua ylistämme, köyhien kuningas, Jeesus" Se on Anders Frostensonin 1980 tekemä, suomennos on Anna-Mari Kaskisen 1997, ja sävelmä Carl Bertil Agnestigin melodia vuodelta 1975.
Staunton (Virginia)

Staunton () on kaupunki Virginian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 23 746. Kaupunki tunnetaan presidentin Woodrow Wilsonin synnyinpaikkakuntana.
Väestö.
Kaupungin asukkaista 81,4 prosenttia on valkoisia ja 11,1 prosenttia mustia. 98,4 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Kaupungin väestön keski-ikä on 42 vuotta.
Liikenne.
New Yorkin ja Chicagon välinen "Cardinal"-junayhteys kulkee Stauntonin läpi. Sekä Chicagoon että New Yorkiin kulkevia junia pysähtyy kumpiakin Stauntonissa kolme kappaletta viikossa. Kaupungin nykyinen rautatieasema on rakennettu vuonna 1902. Aiemmat asemat tuhoutuivat sisällissodan aikana ja junaonnettomuudessa vuonna 1890.
Stauntonin lähellä sijaitseva Shenandoah Valleyn lentoasema on palvellut kaupungin ilmailua vuodesta 1958. Kentän lähellä tapahtui vuonna 1985 lento-onnettomuus, jossa kuoli 14 ihmistä. SkyWest ilmoitti vuonna 2022 lopettavansa liikennöinnin kentälle.
Piraijat (urheiluseura)

Riihimäen Piraijat on vuonna 1989 perustettu suomalainen baseball-seura, johon myöhemmin perustettiin salibandyjaos vuonna 1990. 
Historia.
Baseball.
Riihimäen Piraijat keskittyivät alun perin pääasiallisesti baseballin pelaamiseen. Joukkue pelasi useita vuosia Baseballin SM-sarjassa ja joukkueen ensimmäinen kausi SM-sarjassa oli vuonna 1989. 
Piraijat pelasivat SM-sarjassa loppuottelussa vuonna 1993, jossa joukkue hävisi Helsingin Puumille otteluvoitoin 2-0. Seurahistoriansa ainoan suomenmestaruuden Piraijat voittivat vuonna 1994, Espoon Athleticsia vastaan otteluvoitoin 2-1. Piraijoiden vuoden 1994 suomenmestaruus on toinen SM-sarjan pääkaupunkiseudun ulkopuolelle menneistä mestaruuksista. 
Mestaruuskauden jälkeen Piraijoiden Baseballtoiminta alkoi kuitenkin hiipumaan ja 1990-luvun puolivälin jälkeen joukkuetta ei enää nähty SM-sarjatasolla.
Salibandy.
Piraijoihin perustettiin salibandyjaos vuonna 1990.
Seurassa toimi useita vuosia pelkästään aikuis- ja seniorijoukkueita, mutta vuonna 2006 seuran toimintaan tuli mukaan myös junioritoimintaa. Salibandypuolella seuran parhaisiin saavutuksiin lukeutuu vuosi 2004, jolloin seuran molemmat seniorijoukkueet pelasivat ikämiesten SM-lopputurnauksessa.
2000-luvulla seurassa toimi useita juniorijoukkueita sekä naisten edustusjoukkue.
Subsoccer

Subsoccer on Suomessa kehitetty penkkijalkapallopeli, jota pelataan jaloilla paripelinä läpinäkyvän pöytälevyn alla tekoviheriöllä. Kaksi tuolia toimivat pöydän päissä maaleina ja pallona toimii virallista jalkapalloa ketterämpi tekniikkapallo. 
Historia.
Pelin alkuperäisen idean on keksinyt Jarno Saarinen vuonna 2008 Espanjassa Torreviejassa. Peli on kehitetty nykyiseen muotoonsa Suomessa ja sen kaupallinen myynti alkoi vuoden 2019 tammikuussa. 
Lähteet.
 Subsoccer makes everyone a champion / Good News From Finland
 Uusi Suomessa kehitetty pallopeli pyrkii ilmiöksi / Tekniikka &amp; Talous
 Pöytäjalkapallopelillä aktiivisuutta koulupäivään / Oppimisenuusiaika
Chiara Margarita Cozzolani

Chiara Margarita Cozzolani (27. marraskuuta 1602 Milano – 1678 Milano?) oli italialainen säveltäjä ja nunna.
Cozzolani syntyi hyvätuloiseen perheeseen. Hän asettui Pyhän Radegundan luostariin Milanossa teini-ikäisenä ja vannoi luostarivalansa vuonna 1620. Hän johti luostarissa kuoroa ja eteni abbedissaksi. Cozzolanin ensimmäinen sävellysjulkaisu oli "Primavera di fiori musicali" (1640). Teos on kadonnut, mutta säilyneitä kokoelmia ovat "Concerti sacri" (1642) ja "Salmi, Op. 3" (1650). "Scherzi di sacra melodia" -kokoelmasta (1648) on säilynyt yksi kopio, josta kuitenkin puuttuu continuo-osa. Vuoden 1650 jälkeiseltä ajalta julkaistuja teoksia ei tunneta, mutta Cozzolani eli noin 75-vuotiaaksi.
Cozzolani tunsi Claudio Monteverdin musiikkia, ja hänen on päätelty olleen tekemisissä oopperan kanssa. Cozzolani käytti eri lauluosuuksia varsin itsenäisin tavoin.
Mana Aghaee

Mana Aghaee (, syntynyt vuonna 1973 Bushehrissa, Iranissa) on arvostettu ruotsiniranilainen runoilija, kääntäjä, podcast-tuottaja ja iranistiikan tutkija. Hän on valmistunut maisteriksi Uppsalan yliopistosta, jossa hänen pääaineensa oli iranilaisiset kielet. Sen lisäksi hän on erikoistunut nykypersialaiseen kirjallisuuteen.
Henkilöhistoria.
Vuodesta 1987 Aghaee on asunut Tukholmassa, Ruotsissa. Hän on iranilaisen tutkijan ja runoilijan Shirzad Aghaeen tytär. Vuonna 1994 Aghaee meni naimisiin ruotsalaisen tutkijan ja persialaisen kirjallisuuden kääntäjän Ashk Dahlénin kanssa.
Ura.
Aghaeen ensimmäinen runokokoelma "Dar emtedād-i parvāz" julkaistiin Ruotsissa vuonna 1991. Sen jälkeen hän on julkaissut kolme runokokoelmaa lisää. Aghaee kirjoittaa usein persiankielisiin kirjallisuuslehtiin sekä Iranissa että muualla maailmassa. Hänen runonsa on käännetty useille kielille, muun muassa englanniksi, ruotsiksi, turkiksi, arabiaksi ja saksaksi. Vuonna 2010 Aghaee perusti Leila Farjamin kanssa "Sherophone" (, maailman ensimmäinen podcast, joka käsitteli persialaista runoutta.
Julkaistut teokset.
Runokokoelmat 
Aghaeen teoksia löytyy myös seuraavista antologioista: 
Kirjallisuuden käännökset 
Bibliografiat 
Akateemiset artikkelit
Khatun

Khatun (myös qatun tai khatan) on eräissä turkkilais- ja mongolikielissä käytetty naisen arvonimi.
Nimitystä "khatun" käytettiin laajassa merkityksessä kenen tahansa ylimystön jäsenen vaimosta. Samaa nimeä käytettiin yhtä lailla esimerkiksi kuningattaresta. Termiä alkoivat käyttää tiettävästi xianbit 100-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Titteli lienee samaa alkuperää kuin miehen arvonimi kaani. Sittemmin sama arvonimi tunnetaan lähes kaikkien turkkilaisia ja mongolilaisia kieliä puhuvien kansojen keskuudessa.
Mongolivaltakunnan kaudella arvonimeä "khatun" käytettiin ensisijaisesti hallitsijan vaimon arvonimenä. Hallitsijoiden tyttölasten tai prinssien vaimojen arvonimi oli "beki". Qing-dynastian valtakaudella arvonimeä alettiin käyttää tšingisidien sukulinjan vaimoista, vaikka tuolloin sukulinjaan kuuluminen ei enää välttämättä tarkoittanutkaan erityisen hyvää yhteiskunnallista asemaa. Tässä merkityksessä arvonimeä käytettiin 1900-luvulle saakka. Turkkilaisissa kielissä termi "hatun" tarkoittaa yksinkertaisemmin vain vaimoa tai rouvaa.
Anna Watkins

Anna Watkins (o.s. Bebington, s. 13. helmikuuta 1983 Leek, Staffordshire, Englanti) on brittiläinen soutaja. Hän voitti pariairokaksikossa Katherine Graingerin kanssa olympiakultaa Lontoossa 2012. Hän saavutti Pekingin olympialaisissa 2008 samassa luokassa Elise Laverickin kanssa pronssia. Maailmanmestaruuskilpailuissa Watkins voitti pariairokaksikossa Graingerin kanssa kultaa Karapirossa 2010 ja Bledissä 2011. Hän saavutti hopeaa Annabel Vernonin kanssa Poznańissa 2009 sekä pronssia Laverickin kanssa Münchenissä 2007.
Andrei Matvejev

Andrei Fjodorovitš Matvejev (, 25. elokuuta 1892 Lotinapellon kihlakunnan Vinnitsyn kunnan Ozjoran kylä – 30. maaliskuuta 1985 Dnepropetrovsk) oli vepsäläissyntyinen opettaja, poliitikko ja osuustoimintamies.
Andrei Matvejev syntyi vepsäläiseen talonpoikaisperheeseen. Hän puhui seitsenvuotiaaksi saakka vain vepsää, mutta oppi koulussa nopeasti venäjän kielen. Matvejev kävi Vinnitsyn kaksiluokkaisen koulun ja pääsi vapaaoppilaana Petroskoin opettajaseminaariin.
Valmistuttuaan seminaarista vuonna 1911 Matvejev työskenteli opettajana Säämäjärven kunnan Uhmoilan koulussa. Vuonna 1915 hänet kutsuttiin armeijaan. Matvejev palveli Izmailovin kaartinrykmentin rivimiehenä Pietarissa ja lääkintämiehenä rintamalla. Kotiuduttuaan helmikuussa 1917 hän osallistui Pietarissa vallankumousliikkeeseen, liittyi Sosialistivallankumoukselliseen puolueeseen ja palasi sitten Petroskoihin. Matvejev ja menševikki Matvei Šiškin valittiin marraskuussa 1917 Aunuksen läänin edustajiksi Venäjän perustuslakia säätävään kansalliskokoukseen.
Matvejev opiskeli Venäjän kulutusosuuskuntien keskusliiton kursseilla vuosina 1918–1919 ja työskenteli sen jälkeen luennoitsijana ja neuvojana Lotinapellossa, Moskovassa ja Pietarissa. Matvejev pidätettiin entisenä sosialistivallankumouksellisena Pietarissa vuonna 1922, mutta hänet päästettiin pian vapaaksi. Vuodesta 1925 lähtien hän asui Stalingradissa. Matvejev johti maatalousosuuskuntien liiton osastoa vuoteen 1930 ja työskenteli sen jälkeen kulutusosuuskuntien liiton ja Narkomtorgin oppilaitosten opettajana.
Matvejev pidätettiin elokuussa 1938. Hänet tuomittiin huhtikuussa 1939 kahdeksan vuoden pakkotyörangaistukseen vastavallankumouksellisen propagandan levittämisestä. Matvejev kärsi rangaistuksensa metsätöissä Itä-Siperian Bamlagilla ja rautatietyömaan taloussuunnittelijana Komin tasavallan Petšorlagilla. Vapauduttuaan vuonna 1946 hän jäi perheineen roudantutkimusaseman päälliköksi Vorkutan lähelle Hanoveihin. Jäätyään eläkkeelle vuonna 1961 Matvejev muutti vaimoineen Dnepropetrovskiin. Hänen tuomionsa kumottiin vuonna 1990.
Combatants for Peace

Taistelijat rauhan puolesta (; ) on palestiinalais-israelilainen kansalaisjärjestö. Se on tasa-arvoinen, kahden maan välinen ruohonjuuritason liike, joka on sitoutunut väkivallattomaan toimintaan vastustaakseen Israelin miehitystä ja kaikkia väkivallan muotoja Israel-Palestiinassa. 
Liikkeen perustivat vuonna 2006 palestiinalaiset ja israelilaiset, jotka olivat päättäneet työskennellä yhdessä rauhanomaisen ratkaisun edistämiseksi Israelin-Palestiinan konfliktissa väkivallattomin keinoin. Alun perin kaikki aktivistit olivat entisiä taistelijoita: israelilaisia sotilaita ja Israelin asepalveluksesta kieltäytyneitä sekä palestiinalaisia taistelijoita. Nykyään ryhmään kuuluu myös miehiä ja naisia, joilla ei ole ollut väkivaltaista osaa konfliktissa. 
Yhdistyksen toiminnasta tehtiin vuonna 2016 dokumenttielokuva "Disturbing the Peace". Elokuvaa on esitetty Israel-Palestiinassa, Yhdysvalloissa ja Euroopassa. Elokuva on voittanut useita kansainvälisiä palkintoja, mukaan lukien Ebertfest-elokuvafestivaalien Ebert Humanitarian Award -palkinnon.
Gillian Lindsay

Gillian Lindsay (s. 24. syyskuuta 1973) on brittiläinen soutaja. Hän saavutti pariaironelosessa olympiahopeaa Sydneyssä 2000. Barcelonan olympialaisissa 1992 hän sijoittui perämiehettömässä nelosessa kahdeksanneksi. Lindsay voitti maailmanmestaruuden pariairokaksikossa Miriam Battenin kanssa Kölnissä 1998, ja sama pari saavutti MM-hopeaa Aiguebelettessa 1997. Tampereen MM-kilpailuissa 1995 Lindsay sijoittui perämiehettömässä nelosessa viidenneksi.
Nicole Melichar

Nicole Melichar (s. 29. heinäkuuta 1993 Brno, Tšekki) on yhdysvaltalainen tennispelaaja. Nelinpeliin keskittynyt Melichar on sijoittunut nelinpelissä parhaimmillaan WTA-listan sijalle 6 heinäkuussa 2023. Hän on voittanut urallaan kolmetoista WTA-turnausta nelinpelissä.
Melichar voitti sekanelinpeliturnauksen Wimbledonissa 2018 yhdessä Alexander Peyan kanssa. Hän pääsi samassa turnauksessa myös nelinpelin loppuotteluun yhdessä Květa Peschken kanssa, mutta he hävisivät loppuottelun.
Oikeudenpalvelija (2019 elokuva)

Oikeudenpalvelija ("Advocate") on Rachel Leah Jonesin ja Philippe Bellaïchen vuonna 2019 valmistunut dokumenttielokuva. Se sai ensi-iltansa vuoden 2019 Sundancen elokuvajuhlilla ja on voittanut useita palkintoja ympäri maailmaa. 
Tiivistelmä.
Elokuva seuraa israelinjuutalaista ihmisoikeusasianajajaa Lea Tsemeliä tämän pyrkimyksissä puolustaa palestiinalaisia poliittisia vankeja Israelin oikeussysteemissä. 
Suomessa.
Elokuva esitettiin Suomen DocPoint-festivaaleilla vuonna 2020. Elokuvan ohjaajat ja Lea Tsemel olivat festivaaleilla haastateltavina. Elokuva on ollut esillä Yle Areenassa keväällä 2020.
Miriam Batten

Miriam Batten (myöh. Luke, s. 11. huhtikuuta 1964) on brittiläinen soutaja. Hän saavutti pariaironelosessa olympiahopeaa Sydneyssä 2000. Samaan venekuntaan kuului hänen siskonsa Guin Batten. Barcelonan olympialaisissa 1992 Miriam Batten sijoittui perämiehettömässä kaksikossa viidenneksi ja Atlantan olympialaisissa 1996 kahdeksikossa seitsemänneksi. Batten voitti maailmanmestaruuden pariairokaksikossa Gillian Lindsayn kanssa Kölnissä 1998, ja sama pari saavutti MM-hopeaa Aiguebelettessa 1997. Wienin MM-kilpailuissa 1991 Batten saavutti Fiona Freckletonin kanssa perämiehettömässä kaksikossa pronssia.
Barbie ja Pegasoksen taika

Barbie ja pegasoksen taika (engl. "Barbie and the Magic of Pegasus") vuonna 2005 suoraan DVD julkaistu tietokoneanimaatioelokuva, jonka ohjasi Greg Richardson.
Guin Batten

Guin Batten (s. 27. syyskuuta 1967) on brittiläinen soutaja. Hän saavutti pariaironelosessa olympiahopeaa Sydneyssä 2000. Samaan venekuntaan kuului hänen siskonsa Miriam Batten. Atlantan olympialaisissa 1996 Guin Batten sijoittui yksikössä viidenneksi. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän sijoittui parhaimmillaan kuudenneksi yksikössä vuosina 1997 ja 1998 sekä kahdeksikossa vuonna 2001.
Ena Shibahara

Ena Shibahara (s. 12. helmikuuta 1998 Mountain View, Kalifornia, Yhdysvallat) on japanilainen tennispelaaja. Hän on sijoittunut nelinpelissä parhaimmillaan WTA-listan sijalle 25 helmikuussa 2020. Hän on voittanut urallaan kolme WTA-turnausta nelinpelissä.
Shibahara on voittanut urallaan kolme WTA-turnausta nelinpelissä, kaikki Shūko Aoyaman kanssa. Niistä ensimmäiset tuli 2019 Tianjinissä ja Moskovassa ja viimeisin 2020 Pietarissa.
Shibahara edusti kesään 2019 saakka Yhdysvaltoja, kunnes hän vaihtoi edustusmaakseen Japanin.
Ōmi-Hachiman

Ōmi-Hachiman () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Shigan prefektuurissa. Se sijaitsee Biwajärven itärannikolla prefektuurin keskiosassa. Kaupungin pohjoisosan rannikkoalueilla ja itärajalla on vuoristoalueita, eteläosat ovat alavaa alluviaalitasankoa. Kaupunkiin kuuluvat myös Biwajärven suurin saari Okishima ja Nishijärven kosteikkoalue. Ōmi-Hachimanissa on 82 066 asukasta (helmikuussa 2020) ja sen pinta-ala on 177,45 neliökilometriä.
Nykyisen Ōmi-Hachimanin kaupungin alue sijaitsi keskiajalta lähtien tärkeiden liikennereittien varrella. Sinne rakennettiin monia linnoja: huomattavimpina Oda Nobunagan perustama Azuchin linna vuonna 1576 ja Toyotomi Hideyoshin perustama Hachiman’yaman linna vuonna 1585. Jälkimmäisen vierelle kehittyi Hachimanin linnanaluskaupunki, josta tuli Edo-kaudella merkittävä kaupan keskus. Perinteisiä elinkeinoja olivat esimerkiksi kankaiden, hyttysverkkojen ja tataminpäällysten valmistus. Sittemmin paikkakunnalle on sijoittunut lääke- ja elintarviketeollisuutta, purjekankaiden tuotantoa sekä hiili- ja alumiinituotteiden valmistusta. Maaseutualueilla harjoitetaan riisin, vehnän ja vihannesten viljelyn lisäksi karjataloutta, Biwajärvellä myös kalastusta. Ōmi-Hachimanin kaupunki perustettiin vuonna 1954 liittämällä yhteen Hachimanin maaseutukaupunki ja neljä muuta kuntaa. Azuchin maaseutukaupunki liitettiin Ōmi-Hachimaniin vuonna 2010.
Azuchin, Hachiman’yaman ja Kannonjin linnanraunioiden lisäksi kaupungin nähtävyyksiin kuuluu Hachimanin vanhakaupunki kanavineen, jossa on säilynyt lukuisia Edo-kauden rakennuksia. Alue on suojeltu lailla vuonna 1991. Siellä sijaitsee "sagichō"-tulifestivaalistaan kuuluisa Himure Hachiman-gūn pyhäkkö. Merkillepantavia buddhalaisia temppeleitä ovat muiden muassa Biwajärven rannikon vuorenrinteelle rakennettu Chōmei-ji, Kinugasavuorelle rakennettu Kannonshō-ji, Ashikaga Yoshiharun oleskelusta tunnettu Kuwanomi-dera ja Azuchin linnanraunioilla sijaitseva, Nobunagan perustama Sōken-ji. Azuchin seudun historiaa esittelee Shigan prefektuurin hallinnoima Azuchin linnan arkeologinen museo, joka on perustettu vuonna 1992. Osa kaupungin rannikkoalueesta kuuluu Biwajärven puolikansallispuistoon. Ōmi-Hachimania palvelevat JR Nishi-Nihonin Tōkaidō-päälinja ja Ōmi-rautateiden Yōkaichi-linja.
100 Women

100 Women on BBC:n tuottama moniformaattinen ohjelmasarja, joka pyrkii tuomaan esille naisten roolia 2000-luvun maailmassa. Vuodesta 2013 100 Women on kolmen viikon ajan käsitellyt naisia koskettavia aiheita televisio- ja radio-ohjelmien, verkkosisältöjen, keskustelutilaisuuksien ja journalismin keinoin. Ohjelmasarja on alkanut joka vuosi 100:n vaikutusvaltaisen ja innostavan naisen luettelon julkaisemisesta.
100 Women -toimitus kokoaa luettelot vuosittain BBC World Servicen toimittajien tekemistä ehdotuksista. Niihin valitaan naisia, jotka ovat tehneet merkittäviä saavutuksia tai vaikuttaneet yhteiskuntaan eri puolilla maailmaa, mukaan lukien heitä, jotka eivät aiemmin olleet ylittäneet uutiskynnystä.
Historia.
Vuoden 2012 Delhin joukkoraiskaustapauksen jälkeen Fiona Crack ja muita BBC:n toimittajia saivat ajatuksen ohjelmasarjasta, joka keskittyisi naisten tekemiin saavutuksiin ja kohtaamiin haasteisiin 2000-luvulla. Ohjelmasarjan luomisen taustalla oli myös ajatus, että mediassa vain naisia koskevat aiheet eivät saaneet riittävästi tilaa. Runsaan positiivisen palautteen johdosta, BBC päätti aloittaa 100 Women -sarjan korjatakseen naisten aliedustusta mediassa.
Luetteloon valitut.
2022.
Vuoden 2022 luettelo julkaistiin 6. joulukuuta.
2021.
Vuoden 2021 luettelo julkistettiin 7. joulukuuta, ja siinä kohdistettiin erityisesti huomiota Afganistaniin. Luettelon teemana olivat naiset, joilla "oli ollut osa yhteiskunnan, kulttuurin tai koko maailman uudelleenluomisessa". Ensi kertaa luetteloon oli valittu mukaan naisia salanimellä heidän turvallisuutensa takaamiseksi.
2020.
Vuoden 2020 luettelo julkistettiin marraskuussa 2020.
2019.
Vuoden 2019 luettelon teemana oli "Female Future".
Blessthefallin diskografia

Blessthefall on yhdysvaltalainen post-hardcorea, screamoa ja metalcorea yhdistelevä yhtye Arizonan Phoenixista.
Ingrid Puusta

Ingrid Puusta (s. 8. marraskuuta 1990 Märjamaa) on virolainen kilpapurjehtija. Puusta on erikoistunut purjelautailuun ja siinä RS:X-luokkaan. Puusta on kilpaillut kahdesti olympialaisissa RS:X-luokassa. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sijoittui sijalle 15. Hänen yksittäisen lähdön paras sijoitus oli kuudes. Neljä vuotta myöhemmin Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 Puusta oli 11. Hän sijoittui yksittäisissä lähdöissä kolmesti kymmenen parhaan joukkoon oltuaan parhaimmillaan seitsemäs.
Leila Luik

Leila Luik (s. 14. lokakuuta 1985 Tartto) on virolainen kestävyysjuoksija. Luik kilpaili Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 maratonilla. Hänen aikansa 2.54,38 riitti 114. sijaan. Hän teki kuitenkin Riossa historiaa, kun hän osallistui kahden kolmoissirauksensa Liinan ja Lilyn kanssa samaan olympialaisiin. Tämä oli ensimmäinen kerta olympialaisten historiassa, kun kolmoset osallistuivat samaan aikaan olympialaisiin.
Ennätykset.
Lähde:
Liina Luik

Liina Luik (s. 14. lokakuuta 1985 Tartto) on virolainen kestävyysjuoksija. Luik kilpaili Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 maratonilla. Hän ei kuitenkaan päässyt maaliin saakka. Hän teki kuitenkin Riossa historiaa, kun hän osallistui kahden kolmoissirauksensa Leilan ja Lilyn kanssa samaan olympialaisiin. Tämä oli ensimmäinen kerta olympialaisten historiassa, kun kolmoset osallistuivat samaan aikaan olympialaisiin.
Ennätykset.
Lähde:
Lily Luik

Lily Luik (s. 14. lokakuuta 1985 Tartto) on virolainen kestävyysjuoksija. Luik kilpaili Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 maratonilla. Hänen aikansa 2.48,29 riitti 97. sijaan. Hän teki kuitenkin Riossa historiaa, kun hän osallistui kahden kolmoissisaruksensa Liinan ja Leilan kanssa samaan olympialaisiin. Tämä oli ensimmäinen kerta olympialaisten historiassa, kun kolmoset osallistuivat samaan aikaan olympialaisiin.
Ennätykset.
Lähde:
Konstantin Polin

Konstantin Minovitš Polin (, 22. lokakuuta 1881 Kaskesoja, Aunuksen kuvernementti – 20. huhtikuuta 1938) oli vepsäläissyntyinen neuvostoliittolainen poliitikko.
Konstantin Polin palveli kirjanpitäjänä Venäjän armeijassa ja puna-armeijassa. Hän liittyi Venäjän kommunistiseen puolueeseen vuonna 1918. Polin työskenteli Venäjän sisällissodan aikana Port-Petrovskin kaupunkineuvostossa ja VKP(b):n Dagestanin aluekomiteassa. Vuosina 1923–1924 hän oli Dagestanin kansankomissaari ja vuodesta 1924 NKP(b):n Dagestanin aluekontrollikomission puheenjohtaja.
Polin työskenteli NKP(b):n Karjalan aluekontrollikomission puheenjohtajana vuosina 1927–1934. Hän toimi myös Karjalan ASNT:n työläis-talonpoikaisen tarkastuksen kansankomissaarina, kansankomissaarien neuvoston varapuheenjohtajana ja toimeenpanevan keskuskomitean jäsenenä. Polin oli Karjalan ammattiliittoneuvoston puheenjohtaja vuosina 1934–1935 ja oikeusasiain kansankomissaari vuosina 1935–1937.
Polin pidätettiin maaliskuussa 1938. Hänet tuomittiin vastavallankumouksellisesta toiminnasta ja ammuttiin Petroskoin lähellä. Polinin maine palautettiin vuonna 1954.
Yhdysvaltain presidentin sinetti

Yhdysvaltain presidentin sinettiä käytetään merkitsemään Yhdysvaltain presidentin kirjeenvaihtoa Yhdysvaltain kongressille, ja sitä käytetään myös itse presidenttiyden symbolina. Sinetin pääasiallinen ulkoasu, joka perustuu Yhdysvaltain vaakunaan, on presidentin virallinen vaakuna ja esiintyy myös presidentin lipussa . 
Nykypäivän sinetin käyttö juontaa ainakin vuoteen 1850 ja todennäköisesti paljon aikaisempaan. Nykypäivän sinetin pääasiallinen ulkoasu on peräisin Rutherford B. Hayesilta, joka käytti ensimmäisenä vaakunaa Valkoisen talon kutsuissa vuonna 1877. Tarkka suunnitelma on peräisin vuodelta 1945, kun presidentti Truman määritteli sen toimeksiannossa 9646. Ainoat muutokset sen jälkeen ovat olleet vuosina 1959 ja 1960, jotka lisäsivät ympyrään 49. ja 50. tähdet Alaskan ja Havaijin osavaltioiden liittymisen jälkeen. 
Suunnittelu ja symbolismi.
Nykyisen sinetin määritteli presidentti Dwight D. Eisenhower 5. helmikuuta 1960 antamassa , joka astui voimaan 4. heinäkuuta 1960. 
Kehys (muotoilu) on olennaisesti sama kuin Yhdysvaltain vaakunan, sellaisena kuin se on määritelty vuonna 1782, vaikkakin värejä, tähtien- ja pilvien asettelua on hieman muutettu. Ainoa puhtaasti erottuva elementti on 50 tähden rengas, joka edustaa 50 osavaltiota . Muuten symbolismi seuraa Yhdysvaltojen vaakunaa:
Leah Tsemel

Leah Tsemel tai Lea Tsemel (hepr. לאה צמל) (s. 1945 Haifa) on israelilainen asianajaja, joka on tullut tunneksi työstään palestiinalaisten oikeuksien puolesta. 
Vuonna 2019 ilmestynyt dokumentti "Oikeudenpalvelija" käsitteli hänen viisi vuosikymmentä kestänyttä uraansa palestiinalaisten puolustusasianajajana Israelin oikeusjärjestelmässä.
Elämäkerta.
Tsemel syntyi Haifassa, Palestiinan brittiläisellä mandaattialueella vuonna 1945. Hänen vanhempansa olivat kotoisin Valko-Venäjältä ja Puolasta ja suorittivat alijan 1930-luvulla. Hänen isänsä oli insinööri. Tsemel opiskeli lakia Jerusalemissa heprealaisessa yliopistossa 1960-luvun lopulla. Hän on naimisissa Michel Warschawskin kanssa, joka on aktiivinen antisionisti. Parilla on kaksi lasta, Nissan ja Talila, sekä seitsemän lastenlasta. 
Ura.
Tsemel aloitti uransa vuonna 1971 harjoittelussa ihmisoikeuslakimies Felicia Langerin opissa. 
Tsemel on tunnettu siitä, ettei hän syrji asiakkaitaan näiden taustasta tai syytteistä johtuen. 
Aktivismi.
Tsemel arvosteli Israelin puolustusvoimien vankilaa nimeltä Leiri 1391. Tsemelin mukaan kuka tahansa vankilaan mennyt voidaan saada katoamaan ikuisesti, eikä se eroa mitenkään Etelä-Amerikan diktaattorien johtamista vankiloista. 
Tsemel osallistui Palestiinaa käsitelleeseen Russel-tribunaaliin. 
Palkinnot.
Tsemel sai yhdessä palestiinalaisen asianajajan Raji Souranin kanssa "Vapaus, veljeys, tasa-arvo" -palkinnon vuonna 1996 . Palkinto on Ranskan korkea-arvoisin ihmisoikeuspalkinto. Vuonna 2004 Tsemel voitti yhdessä palestiinalaisen asianajajan Mohammad Na'amnehin kanssa Hans Litten -palkinnon.
Gondorin piiritys

Gondorin piiritys, tunnettu myös nimellä Minas Tirithin piiritys, on kuvitteellinen taistelu J. R. R. Tolkienin fantasiakirjassa "Taru sormusten herrasta". Taistelu on osa Sormuksen sotaa ja saa alkunsa, kun Sauron lähettää Mordorista liikkeelle armeijan, jota johtivat Nazgûlit. Yhteenotto päättyy Gondorin voittoon, ja pian taistelun päätyttyä käynnistyy Mustan portin taistelu.
Mordor oli taistelussa pitkään voitolla, kunnes Rohan saapui auttamaan Gondoria ja Aragorn toi mukanaan valapatot vainajat osana Pelennorin kenttien taistelua.
Willi Baumeister

Willi Baumeister oli saksalainen taidemaalari, joka kuului Saksan abstraktin taiteen johtohahmoihin ja tuli tunnetuksi taktiileista maalauksistaan. Hän opiskeli aluksi tunnetun väriteoreetikon Adolf Hölzelin johtamana. Baumeisterin töihin kuuluu sekä orgaanisia että geometris-konstruktiivisia sommitelmia Reliefimäisiksi pohjustettuja värimaalauksia maalattuaan Baumeister siirtyi puhtaaseen abstraktismiin. Ennen pitkää hän päätyi synteesiin. Siihen ovat vaikuttaneet voimakkaasti primitiivinen taide ja surrealismi. Hän oli professorina Frankfurtissa 1928–1933 ja Stuttgartissa vuodesta 1946. Hän liittyi 1930 Cercle de Carré -ryhmään ja vuonna 1932 Abstraction-Création-ryhmään. Baumeister maalasi myös kone- ja urheiluaiheisia töitä, ennen kuin vuonna 1936 alkoi soveltaa täysin nonfiguratiivista tyyliä. 1940-luvulla Baumeister pyrki primitiivisen taiteen vaikutuksesta yhdistämään konstruktiivisia ja surrealistisia aineksia. Hän julkaisi julkaisun "Das Unbekannte in der Kunst".
Will Quince

William James Quince (s. 27. joulukuuta 1982) on brittiläinen poliitikko ja lakimies. Hän kuuluu Konservatiivipuolueeseen, jota johtaa pääministeri Boris Johnson.
Quince on ollut kansanedustaja vuodesta 2015 alkaen. Hän toimii alivaltiosihteerinä työstä ja eläkkeistä vastaavalla osastolla.
Vuonna 2018 hän oli alivaltiosihteeri puolustusministeriössä, mutta erosi protestina Theresa Mayn Brexit-politiikalle.
Koronaviruspandemia Beninissä

Koronaviruspandemia Beninissä on osa maailmanlaajuista SARS-CoV-2 -koronaviruksen levittäytymistä. Taudin todettiin saavuttaneen maan maaliskuussa 2020. 
Aikajana.
Maan ensimmäinen tapaus vahvistettiin 16. maaliskuuta. Kolme päivää myöhemmin ilmoitettiin toisesta vahvistetusta tapauksesta. 
Tammikuun 12. päivä 2021 Beninissä oli 74 aktiivista koronatapausta. Maassa oli ollut siihen mennessä yhteensä 3 363 vahvistettua tapausta, joista 3 222 oli parantunut, sekä 46 kuolemaa.
Vastatoimenpiteet.
Monesta muusta alueen valtiosta poiketen Benin ei sulkenut ilmatilaansa pandemian alettua, mutta rajat naapurimaihin on suljettu. Cotonoun lentoasemalle on sijoitettu 20 kojua saapuvien matkustajien testaamiseksi.
Maahan saapuvat tarkistetaan lentoasemalla. Saapujista oireelliset tai ne, joiden testin tulos on positiivinen hoidetaan joko itsenäisesti eristyksissä kotona tai Covid-19-hoitokeskuksessa. Maahan saapuvan on luovutettava passinsa maahantulopoliisille 72 tunnin ajaksi, kunnes ensimmäisen testin tulos valmistuu. Tulos ensimmäisestä testistä valmistuu 24-48 tunnin sisällä ja toisesta 15 vuorokauden kuluttua. Jos testin tulos on positiivinen, hoito on matkustajalle ilmainen ja sen tarjoaa Beninin valtio. Myös maasta poistuessa testi on pakollinen. Matkustaja maksaa kaikki kolme testiä. Kaksi ensimmäistä maksaa 100 000 CFA-frangia (152,49 euroa) ja testi poistuttaessa maksaa 50 000 CFA (76.22 euroa) tavallinen tai 75 000 CFA, ensiluokkainen palvelu. Testimaksut maksetaan netissä maahan tullessa ja poistuttaessa täytettävän terveyskaavakkeen täytön yhteydessä.
Beninissä on käytettävä hengityssuojaimia julkisilla paikoilla liikkuessa. Uskonnolliset kokoontumiset sallitaan ja alle 50 hengen muut kokoontumiset. Heinäkuuhun 2020 mennessä ravintoloiden ja anniskelupaikkojen rajoitukset poistettiin, minkä lisäksi koulut ja muut opetusalan laitokset on avattiin. Julkisen liikenteen matkustajien määrä on rajoitettu puoleen normaalista.
Tiibetingaselli

Tiibetingaselli ("Procapra picticaudata") on Tiibetin ylängöllä osissa Kiinaa ja Intiaa tavattava aasiangaselli. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen silmälläpidettäväksi lajiksi.
Koko ja ulkonäkö.
Tiibetingasellien paino on 13–16 kg. Ruumiin pituus on 91–105 cm ja säkäkorkeus 54–65 cm. Turkki on väriltään pääosin harmaanruskea. Kesäturkki on talviturkkia harmaampi. Talviturkki on myös paksumpi. Vatsa on valkoinen ja takamuksessa on valkoinen sydämenmuotoinen kuvio. Jalat ovat pitkät. Päässä silmät ja korvat ovat isot. Erityistä kuviointia naamassa ei ole. Urosten otsasta kasvavat sarvet. Sarvet kasvavat juuresta toistensa vierestä, mutta kaartuvat lähempänä päätä kauemmas toisistaan.
Tiibetingaselli on hieman samannäköistä przewalskingasellia pienempi ja pitempisarvinen. Mongoliangaselli on suurempi ja pienisarvisempi. Kuhertajagaselli on suurempi ja värikkäämpi.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Tiibetingasellin levinneisyysalue käsittää Kiinassa osia Qinghain maakunnasta, sekä Tiibetin ja Xinjiangin autonomisista alueista. Intiassa lajia tavataan Ladakhin ja Sikkimin alueilla. Lähes 99 % levinneisyysalueesta on kuitenkin Kiinan puolella.
Tiibetingasellin elinympäristö käsittää tasankoja, kukkuloita ja kosteikkojen reunamia Tiibetin ylängöllä 5 750 metrin korkeuteen merenpinnasta saakka. Ne suosivat avoimia vuoristoniittyjä ja aavikkotasankoa.
Elintavat.
Tiibetingasellit liikkuvat yleensä 3–20 yksilöä käsittävissä pienissä laumoissa. Niiden vaeltaessa talvi- ja kesäalueiden välillä ryhmät voivat olla suurempiakin. Tiibetingasellit eivät tosin vaella kovin pitkiä matkoja ja urokset pysyttelvät usein koko ajan alemmilla seuduilla. Naaraat ja urokset liikkuvatkin lisääntymisaikaa lukuun ottamatta enimmälkseen erikseen. Aktiivisimmillaan ne ovat hämärässä varhain aamulla ja myöhään iltaisin.Keskipäivän ne viettävät yleensä lepäillen.
Tiibetingasellit käyttävät ravinnokseen enimmäkseen pakokasveja ja ruohovartisia kasveja. Sen sijaan ne syövät varsinaisia ruohoja ja sarakasveja kovinkaan usein. Susi on lajin merkittävin petoeläin.
Lisääntymisaika ajoittuu joulukuulle. Naaraat laskeutuvat korkeammalla sijaitsevilta laidunalueiltaan jo syyskuussa ja urokset valtaavat oman pienen soidinalueensa, jonka ne merkitsevät hajumerkein. Ne ottavat myös sarvillaan yhteen kilpailevien urosten kanssa. Naaraan tiineys kestää 180 päivää ja ennen synnytystä se hakeutuu pois laumansa luota. Poikasia syntyy kerrallaan yksi ja se piilottelee emonsa kanssa pois lauman luota kaksi viikkoa syntymänsä jälkeen. Sukukypsäksi se kasva 18-kuukauden ikäisenä ja ne voivat elää 5-vuotiaiksi saakka.
Uhat ja suojelu.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt tiibetingasellin silmälläpidettäväksi lajiksi. Koko kannan koko on Kiinassa ehkä noin 100 000 ja Intian Ladakhissa ehkä vain 50 yksilöä. Sikkimissä niitä esiintyy vain ajoittain. Kantojen uskotaan olevan laskussa. Lajin elinympäristö on pienentynyt etenkin lampaiden laidunnuksen yleistyessä. Lajia metsästetään sen lihan ja nahkojen takia.
Laji on suojeltu Kiinassa ja Intiassa. Kiinassa sitä tavataan useammalla suojellulla alueella.
Ekorosk

Ab Ekorosk Oy on kymmenen kunnan omistama jätehuoltoyhtiö, jonka tehtävänä on järjestää alueen jätehuolto lain mukaisesti. Vuonna 1990 perustetun yhtiön osakaskunnat ovat Evijärvi, Kauhava, Kaustinen, Kokkola, Kruunupyy, Luoto, Pedersören kunta, Pietarsaari, Uusikaarlepyy ja Veteli.
Beetakoronavirukset

Beetakoronavirukset ("Betacoronavirus") on yksi koronavirusten (Coronaviridae) heimon Orthocoronavirinae-alaheimon neljästä suvusta, johon kuuluu 12 RNA-viruslajia viidessä alasuvussa. Suku luokiteltiin vuoteen 2018 asti kuuluvaksi Coronavirinae-alaheimoon.
Beetakoronavirukset ovat vaipallisia, pallomaisia viruksia, joiden pituus on tavallisesti noin 120 nanometriä. Niiden virus-RNA on tarttuva ja toimii sekä genomina että viruksen lähetti-RNA:na. Genomissa on 27–32 RNA:n emästä, mikä on eniten kaikista RNA-viruksista.
Dinesh Nandini Dalmia

Dinesh Nandini Dalmia (16. helmikuuta 1928 – 25. lokakuuta 2007) oli intialainen kirjailija, jonka tuotanto koostuu 35 hindinkielisestä teoksesta. Kirjallisten ansioidensa vuoksi hänelle myönnettiin useita palkintoja, joista merkittävin on Padma Vibhushan vuodelta 2006. Hän oli myös ensimmäinen tohtorintutkinnon suorittanut rajasthanilaisnainen. Intian postilaitos ikuisti hänet postimerkkiin vuonna 2009.
Dalmia yritti nuoruudessaan itsemurhaa, jonka seurauksena hän sai hysteerisiä oireita. Hänen isänsä erehtyi luulemaan tyttärensä lihaskouristuksia jumalallisiksi merkeiksi, minkä vuoksi Dalmia sai mainetta kotiseudullaan. Myöhemmin hän aloitti kirjeenvaihdon Jawaharlal Nehrun kanssa ja suunnitteli itselleen poliittista uraa. Hän kuitenkin luopui haaveestaan ja avioitui teollisuusvaikuttaja Ramkrishna Dalmian kanssa ollen hänen kuudes vaimonsa. Pariskunta sai yhdessä seitsemän lasta.
Kuolemansa jälkeen Dalmia on jäänyt aviomiehensä varjoon eikä hänen kirjoituksiaan ole käännetty muille kielille. Intiassa häntä on muistettu nimeämällä Delhissä sijaitseva tie hänen mukaansa vuonna 2008. Vuotta myöhemmin hänet ikuistettiin postimerkkiin.
Celin El Azizi

Fedwa Celin Mayi El Azizi (s. 30. marraskuuta 1990 Tampere) on suomalainen näyttelijä.
Celin El Azizi on esiintynyt pienissä rooleissa mm. "Pelimiehessä" ja "Onnelassa", mutta tähän mennessä tunnetuimman roolinsa hän esitti "Salatuissa elämissä" Victoria Saarena. Victoria oli ruudussa Salatuissa elämissä syksystä 2019 kevääseen 2020. El Azizi teki ensimmäisen elokuva pääroolinsa esittäen Herkkua, elokuvassa Mc Helper Bekings. Elokuva voitti yleisöäänestyksen palkinnon Jussigaalassa vuonna 2023.
El Azizi muutti 11-vuotiaana perheensä kanssa Ranskaan, mistä hän palasi yksin 17-vuotiaana Suomeen. Myöhemmin hän muutti Helsinkiin opiskelemaan Työväen Akatemian näyttelijäntyön perusteet -linjalle.
El Azizi puhuu äidinkielenään suomea ja ranskaa.
Evergreen Aviation &amp; Space Museum

Evergreen Aviation &amp; Space Museum on Oregonin McMinnvillessä sijaitseva ilmailu- ja avaruustekniikan museo, jonka kokoelmiin kuuluvat muun muassa Hughes H-4 Hercules -lentovene (”Spruce Goose”), SR-71 Blackbird -tiedustelukone ja osia kahdesta Titan-rakettiperheen raketista. Konkurssiin menneen Evergreen International Aviation -yhtiön entisen konttorin ohittavan tien toisella puolella sijaitsevalla museolla on myös oma IMAX-elokuvateatteri.
Historia.
Museon perustamisen taustalla oli Evergreen International Aviation -yhtiön perustajan poika Michael King Smith, joka oli palvellut lentäjänä Yhdysvaltain ilmavoimissa. Museo aloitti toimintansa vuonna 1991 yhtiön pääkonttorissa, missä sillä oli säilytyksessä pieni kokoelma lentokoneita.
12 cm tornautomatpjäs m/70

12 cm tornautomatpjäs m/70 (, myös System ERSTA) oli ruotsalainen Boforsin valmistama raskas tornikanuuna, jonka kaliiperi oli 120 millimetriä.
Historia.
Ruotsin rannikkotykistön raskas kalusto oli päivittämisen tarpeessa 1960-luvulle tultaessa, ja korvaavan kaluston etsintä käynnistyi ERSTA-selvityksen (, ) puitteissa. Vanhan kaluston korvaajiksi harkittiin uusien rannikkotykkien ohella ohjuksia, mutta valinta osui lopulta perinteisempiin tykkeihin, jotka nähtiin tulivoimansa ja kustannustehokkuutensa ansiosta parempana ratkaisuna. Selvityksen lopputulemana lähdettiinkin kehittämään uutta rannikkotykkiä, joka kykenisi edeltäjiään selvästi korkeampaan tulinopeuteen.
Bofors kehitti ERSTA-projektia varten 120 millimetrin kaliiperisen kanuunan, joka sai mallinimen 12/70. Ensimmäinen 12 cm tornikanuunapatteri valmistui Söderarmin saareen vuonna 1977. Landsortin patteri seurasi vuotta myöhemmin, minkä jälkeen työt jatkuivat aina vuoteen 1983, jolloin valmistui viimeinen patteri Holmögaddiin. ERSTA-selvityksessä oli alun perin esitetty 12 kolmitykkisen patterin toteuttamista, mutta lopulta vain kuusi näistä rakennettiin.
Tykkiasema ja -järjestelmät.
Patterit rakennettiin kestämään kylmän sodan taistelukentän karmeimmatkin skenaariot; niiden rakenne oli suunniteltu kestämään lähelle osunut taktinen ydinase, minkä lisäksi bunkkeritilat kykenivät suojaamaan tykkiaseman miehistöä kemiallisilta iskuilta ja radioaktiiviselta ydinlaskeumalta. Tykkiasemat kykenivät eristystilanteessa tarjoamaan 25-henkiselle miehistölleen puhdasta vettä, ilmaa ja ruokaa 30 päivän ajan.
Tykin maksimikantama oli 27 kilometriä, ja se kykeni 25 laukauksen minuuttivauhtiin, minkä seurauksena putki vaati erillisen vesijäähdytysjärjestelmän.
Tykkilaitteet asennettiin 62-tonniselle tornilavetille, joka oli halkaisijaltaan nelimetrinen. Tornin alapuoliset tykkitilat ulottuivat 25 metriä maan alle. Aseman pohjalla sijaitsivat laitteiston jäähdytysnestesäiliöt ja ammuttujen hylsyjen säilytystilat.
Islannin terveysjohtajan virasto

Islannin terveysjohtajan virasto (, kirjaimellisesti "valtionlääkärin toimisto"; ) on Islannin valtiollinen terveyspalvelujen valvonta- ja kansaterveysvirasto. Se toimii maan pääkaupungista Reykjavíkista käsin. Virastoa johtaa Islannin terveysjohtaja eli valtionlääkäri, tohtori Alma D. Möller. Virasto toimii Islannin terveysministeriön alaisuudessa. 
Vuoden 2018 lopussa viraston palveluksessa oli 65 työntekijää (60 htv). Vahva enemmistö (80 %) työntekijöistä on naisia.
Ystävyysseura

Ystävyysseura on toisen maan, eli ystävyysmaan, tuntemusta edistävä ja siihen kulttuurisuhteita ylläpitävä seura. 
1900-luvun alussa kahden maan välisistä kulttuurisuhteista saatettiin sopia valtiosopimuksilla, joissa sovittiin muun muassa kulttuurivaihto-ohjelmista. Nykyään kulttuurisuhteita solmitaan valtiosopimuksilla vain poikkeustapauksissa ja kulttuurisuhteiden katsotaan parhaaksi muodostuvan kansalaisista eikä valtioista lähtien. Ystävyysseurat toteuttavat kulttuurivaihtoa kansalaislähtöisesti. Muun muassa kehitysmaat toivovat silti yhä kulttuurisopimusten solmimista.
Suomessa toimivat ystävyysseurat.
Suomessa on yli sata ystävyysseuraa, joista valtaosa on Ystävyysseurojen liiton jäseniä.
Suomen ensimmäinen ystävyysseura perustettiin 1880-luvulla. Sen tarkoitus oli luoda suhteita suomalaisten ja virolaisten välille. Alun perin ystävyysseuroja kutsuttiin ulkomaanyhdistyksiksi. Ensimmäisten ulkomaanyhdistysten innoittajina olivat heimoaate, skandinavismi ja Suomen taiteen kultakauden frankofilia. 1920- ja 1930-luvuilla Suomen eurooppalaisia yhteyksiä pyrittiin vahvistamaan myös ystävyysseuroja perustamalla.
Opetus- ja kulttuuriministeriö myöntää valtakunnallisten ystävyysseurojen toimintaan yleisavustuksia eli vuotuiseen toimintaan tarkoitettuja toiminta-avustuksia. Ehtona on, että toiminta on vakiintunutta sekä yhteiskunnallisesti ja kulttuuripoliittisesti vaikuttavaa. Eduskunta päättää vuosittain, minkä enimmäissumman ministeriö käyttää avustuksiin.
Opetus- ja kulttuuriministeriön vuosina 2012–2020 myöntämät yleisavustukset valtakunnallisten ystävyysseurojen toimintaan:
Eduard Valiullin

Eduard Valiullin (s. 28. marraskuuta 1966 Tallinna on uransa lopettanut virolainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja. Uransa aikana hän pelasi Neuvostoliiton, Venäjän, Valko-Venäjän ja Viron sarjoissa.
Pelaajaura.
Seurajoukkueissa.
Valiullin aloitti pelaajauransa Neuvostoliiton 3. sarjatasolla pelanneessa Talleks Tallinnan joukkueessa kaudella 1986–1987. Seuraavaksi vuodeksi joukkue nousi sarjaporrasta ylemmäksi. Kaudelle 1988–1989 Valiullin siirtyi pelaamaan Ukrainaan Kiovan Sokolin joukkueeseen, joka pelasi Neuvostoliiton pääsarjassa. Siellä hän pelasi neljä kautta, joiden kaikkien aikana hän pelasi myös muutamia otteluita kaudessa farmijoukkue ŠVSM Kiovan riveissä Neuvostoliiton kakkosliiga Pervaja Ligassa.
Kaudelle 1992–1993 Valiullin tuli Suomeen pelaamaan I divisioonan SaiPaan. Siellä hän pelasi kauden aikana 16 ottelua tehden niissä 16 pistettä. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi pykälää alemmas, II divisioonan Titaanien joukkueeseen. II divisioonassa hän pelasi 33 ottelua, joissa teki 90 pistettä.
Suomesta lähdön jälkeen Valiullin siityi Venäjän pääsarjaan pelaten 24 ottelua Lada Togliattin riveissä ja neljä ottelua Ladan 2-joukkueessa. Kauden lopun hän edusti Rubin Tuymenin joukkuetta, jossa pelasi myös viisi seuraavaa kautta. Kaudelle 2000–2001 Valiullin siirtyi Ukrainaan pelaamaan Berkut Kievin joukkueessa Itä-Euroopan jääkiekkoliigaa. Kaudet 2002–2004 hän pelasi jälleen Kiovan Sokolin riveissä EEHL:aa sekä Ukrainan kansallista sarjaa. Kesken kauden 2003–2004 Valiullin siirtyi Valko-Venäjälle pelaamaan EEHL:aa ja Valko-Venäjän sarjaa HK Gomelin joukkueessa. Kauden jälkeen hän siirtyi vielä kahdeksi vuodeksi Viron sarjaan uuden HK Starsin riveihin ja päätti tämän jälkeen pelaajauransa.
Maajoukkueessa.
Valliullin pelasi ensimmäiset maajoukkuepelinsä uudelleen perustetun Viron maajoukkueen paidassa C2-ryhmän MM-kisoissa 1994. Tämän jälkeen hän oli vakiokasvo Viron maajoukkueessa vuoden 2001 kisoihin asti. Vuosina 1998–2000 hän toimi myös maajoukkueen kapteenina.
2002 MM-turnaus jäi Valiullinilta väliin, mutta hän teki paluun maajoukkueeseen vuoden 2003 1.divisioonan MM-turnaukseen ja oli jälleen vakiovalinta maajoukkueeseen aina vuoden 2007 kisoihin asti. Vuoden 1994 C2-ryhmän kisoissa Valiullin oli turnauksen paras pistemies, paras maalintekijä ja paras syöttäjä. Hänet myös valittiin turnauksen parhaaksi hyökkääjäksi.
Valmennusura.
Pelaamisen ohella Valiullin aloitteli HK Gomelin 2-joukkueen pelaajavalmentajana jo kaudella 2003-2004. Seuraavan kauden hän keskittyi tyystin pelaamiseen, mutta jatkoi Gomelin valmentamista vuosina 2005–2007. 2011 hän valmensi myös Valko-Venäjän alle 18-vuotiaiden maajoukkuetta poikien 1. divisioonan MM-turnauksessa. 
Kauden 2011–2012 alusta hän valmensi HK Lidan joukkuetta Valko-Venäjän pääsarjassa ja toimi kaksi seuraavaa kautta Neman Grodnon valmennustiimin jäsenenä. Kauden 2014–2015 Valiullin piti taukoa valmennustehtävistä ja palasi seuraavalle kaudelle HK Gomelin 2-joukkueen päävalmentajaksi. Seuraava kausi oli jälleen sapattivuosi, jonka jälkeen hän valmensi Metallurg Zhlobinin 2-joukkuetta. Tämä pesti on ainakin toistaiseksi Valiullinin viimeinen.
Nora Tapper

Nora Tapper (s. 1961 Konginkangas) on suomalainen kuvanveistäjä. Tapper on opiskellut Kuvataideakatemiassa kuvanveistoa vuosina 1989–1993 ja myös vuosina 1997–1998, jolloin hän valmistui kuvataiteen maisteriksi. Hänellä on opintoja myös Taideteollisessa korkeakoulussa (1985–1987) ja arkkitehtuuriopintoja Oulun yliopistossa (1980–1985 ja 1987–1989). Tapper asuu Helsingissä. 
Ura.
Nora Tapper aloitti arkkitehtuuriopinnot Oulun yliopistossa vuonna 1980. Opintojen loppuvaiheessa taidetta opiskelleiden tuttavien vaikutuksesta heräsi kiinnostus taiteilijan työhön, jossa Tapperia kiehtoi ajatus saada tehdä itse: ”olen aina halunnut tehdä työtä omilla käsilläni, tunkea nyrkit saveen ja saada ideat valmiiksi alusta loppuun”. Arkkitehdin työ on Tapperin mukaan sitä, että arkkitehti piirtää kuvia ja joku toinen saa toteuttaa ne. Tapperin töiden materiaalina ovat puu ja keramiikka.
Tapper on voittanut ykköspalkinnon neljässä raha- tai mitalikilpailussa vuosina 2001–2014 ja pitänyt 16 yksityisnäyttelyä vuosien 1997–2018 välillä. Hän on osallistunut yli 35 yhteis- ja ryhmänäyttelyyn, joista viisi on pidetty Suomen ulkopuolella.
Nora Tapperin julkisia teoksia ovat muun muassa Kalle Piilosen muistomerkki Äänekoskella (1996) ja Johannes Virolaisen muistomerkki Lohjalla.
Muuta.
Nora Tapperin isän serkku oli kuvanveistäjä Kain Tapper.
Pohjoismaista jazzia Helsingistä

Pohjoismaista jazzia Helsingistä on suomalainen television jazzohjelmasarja. Se on Pohjoisvision yhteistuotantoa. Ohjelmasarjan kotiorkesterina toimii Esko Linnavallin johtama Uuden musiikin orkesteri UMO. Neliosaisen sarjan toteutti . Ohjelmasarjan tuotti Heikki Seppälä ja toimitti sekä ohjasi Erkki Pohjanheimo. Juontajana oli Eva Arrhenius. Sarjaa taltioitiin Studio Juliuksessa, Helsingissä keväällä 1987. Studio Julius sijaitsi Helsingin asematunnelissa.
Ohjelmasarjan osat.
1. osa.
Yle TV1, 21.9.1987, uusinta Yle TV1 3.6.1988. Kesto 54’30”
Solistit:
2. osa.
Yle TV1, 13.10.1987. Uusinta 18.11.1987. Kesto 49’56”
Solistit:
3. osa.
Yle TV1, 20.10.1987, uusinta 12.2.1988 . Kesto 47´04”
Solistit:
4. osa.
Yle TV1, 25.11.1987, uusinta Yle TV1 18.6.1988. Kesto 49’53”
Solistit:
Fiat 1100 (1937)

Fiat 1100 on italialaisen Fiatin vuosina 1937–1953 valmistama pieni perheauto. Vuonna 1937 se esiteltiin nimellä Fiat 508 C tai Balilla 1100, Fiat 508 Balillan korvaajana.