tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Federigo Tozzi

Federigo Tozzi (1. tammikuuta 1883 Siena – 21. maaliskuuta 1920 Rooma) oli italialainen kirjailija. 
Elämäkerta.
Sienalainen Tozzi oli krouvarin poika. Hän työskenteli alun perin rautatieviranomaisena, mutta isänsä kuoleman jälkeen hän otti hoitaakseen perheen krouvin. Vuonna 1911 hän julkaisi ensimmäisen runokirjansa. Kaksi vuotta myöhemmin hän alkoi kirjoittaa ensimmäistä, hyvin omaelämäkerrallista romaaniaan "Con gli occhi chiusi" ("Suljetuin silmin"). 
Samana vuonna hän perusti myös kansallismielisen, kahdesti kuussa ilmestyneen "La Torre" -nimisen lehden ja aloitti toimittajan työt Roomassa. Novelleja ja romaaneja kirjoittanut Tozzi herätti kirjallisella toiminnallaan huomiota muun muassa kirjailija Luigi Pirandellossa, joka sittemmin tuki häntä. Tozzi kuoli vuonna 1920 keuhkokuumeeseen 37-vuotiaana. 
Kuolemaa seuraavina vuosikymmeninä Tozzia on alettuu pitää yhtenä ensimmäisistä italialaisista moderneista. Italo Calvinon mukaan hän on Euroopan suurimpia italialaissyntyisiä kirjailijoita. Hänen tyylinsä on tiivis ja lakoninen. Alberto Moravian mukaan Tozzi kuvaa suuria tragedioita yksinkertaisilla sanoilla.
Battle at Big Rock

Battle at Big Rock on vuonna 2019 julkaistu science fiction -lyhytelokuva, jonka ohjasi Colin Trevorrow. Lyhytelokuvan päärooleissa ovat André Holland, Natalie Martinez, Melody Hurd ja Pierson Salvador. Se esitettiin ensin FX-kanavalla ja julkaistiin myöhemmin myös YouTube-videopalvelussa. Elokuva sijoittuu vuoden päähän -elokuvan tapahtumista. Elokuva kestää noin 9 minuuttia.
Juoni.
Elokuvan alussa kerrotaan, että Yhdysvalloissa on syntynyt "Nasutoceratopsin" poikanen. Vuosi sen jälkeen mitä tapahtui Lockwoodin kartanolla (elokuvassa ), neljähenkinen perhe on lomailemassa kuvitteellisessa kansallispuistossa nimeltä Battle at Big Rock. Emo ja nuori Nasutoceratops-poikanen tunkeutuvat leirintäalueelle etsimään ruokaa. Samalla, kun perhe on ihastelemassa dinosauruksia, "Allosaurus" hyökkää nuoremman yksilön kimppuun. Allosaurus ei saa kumminkaan napattua tätä ja uros "Nasutoceratops saapuu" muiden saman lajin yksilöiden avuksi. "Nasutoceratopsit" pakenevat paikalta, mutta "Allosaurus" huomaa perheen itkevän vauvan ja hyökkää heidän matkailuautonsa kimppuun kaataen tämän nurin. Hetkiä myöhemmin perheen vanhemmat heräävät vauvansa itkuun ja Allosaurus huomaa heidät uudelleen, mutta vanhemmat onnistuvat pelastamaan hänet. Tämän jälkeen perheen nuorin tytär ampuu Allosaurusta silmään nuolella, ja Allosaurus karkaa paikalta. Lopputekstien aikana näytetään kohtauksia, joissa muun muassa kolme "Compsognathusta" jahtaavat nuorta tyttöä, auto suistuu tieltä "Stegosauruksen" takia, kalastajat näkevät "Parasaurolophuksen" juomassa lähellä jokea, "Mosasaurus" nappaa itselleen haikalan ja "Pteranodon" nappaa kyyhkysen ilmassa.
Tuotanto.
Esituotanto.
Lyhytelokuva sai alkunsa, kun Universal Studios kysyi Colin Trevorrowilta, olisiko hän kiinnostunut potentiaalisen Jurassic World -lyhytelokuvan tekemisestä ja tämä hyväksyi projektin. Projekti pidettiin salassa muilta. Trevorrow roolitti Hollandin ja Martinezin, koska hän piti heidän näyttelemisistään.
Kuvaukset.
Kuvaukset tapahtuivat vuoden 2019 tammikuussa. Kuvauspaikkoihin kuului muun muassa Powerscourt Estate. Irlanti valittiin kuvauspaikaksi, koska punapuumetsät muistuttivat Pohjois-Kalifornian kansallispuistoja. Kuvaukset kestivät vain viisi päivää. Elokuvan budjetti ei ollut suuri. Kuvaamisen aikana käytettiin animatronista Allosaurusta.
Julkaisu.
10. syyskuuta 2019 julkistettiin, että lyhytelokuva esitetään FX-kanavalla 15. syyskuuta. Televisioesityksen jälkeen lyhytelokuva julkaistiin YouTube-videopalvelussa, JurassicWorld.com-svustolla ja NBC:n verkkosivustolla.
Viljo S. Määttälä

Viljo Sakari Määttälä (5. syyskuuta 1923 Toholampi – 30. toukokuuta 2016 Kannus) oli suomalainen maakuntaneuvos, opettaja, toimittaja ja tietokirjailija, joka toimi muun muassa Ylen ohjelmapäällikkönä.
Henkilöhistoria.
Viljo Määttälän vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Väinö Määttälä ja Iida Maria Kinnunen ja puoliso vuodesta 1947 Aili Esteri Kinaret. Määttälä opiskeli Suomen Nuoriso-opistossa 1946–1947. Hän oli "Keskipohjanmaan" toimittaja 1948–1949, kansakoulunopettaja Toholammilla 1949–1952, Keski-Pohjanmaan nuorisoseuran toiminnanjohtaja 1952–1962 ja maakuntaliiton 1962–1965 ja Yleisradion Keski-Pohjanmaan toimituksen esimies ja ohjelmapäällikkö vuodesta 1966. Määttälä oli Toholammin kunnanvaltuuston jäsen 1952–1964 ja kunnanhallituksen puheenjohtaja 1957–1962. Hänellä oli useita luottamustoimia, kuten Kaustisen Kansanmusiikkifestivaalien hallituksen ja valtion säveltaidetoimikunnan puheenjohtajuus. Vuonna 1977 maakuntaneuvoksen arvonimen saanut Määttälä oli myös filosofian kunniahtohtori.
Daniel Theis

Daniel Theis (s. 4. huhtikuuta 1992 Salzgitter) on saksalainen koripalloilija, pelipaikaltaan sentteri tai iso laitahyökkääjä. Hän on pelannut urallaan muun muassa NBA:ssa ja Saksan pääsarjassa. Helmikuusta 2025 alkaen hän on edustanut ranskalaisseura AS Monacoa. Theis on voittanut muun muassa kolme Saksan mestaruutta ja yhden Saksan cup-mestaruuden. Hän on Saksan maajoukkueen pelaajana voittanut maailmanmestaruuden vuonna 2023 ja Euroopan-mestaruuden vuonna 2025.
Elämä ja ura.
Seurajoukkueet.
Theis aloitti ammattilaisuransa kotimaassaan voittaen useita henkilökohtaisia palkintoja. Vuosina 2014–2017 Theis edusti Brose Bambergia, joka voitti hänen aikanaan Saksan mestaruuden vuosina 2015, 2016 ja 2017 sekä Saksan cup-mestaruuden vuonna 2017. Hän pelasi myös kolmesti Saksan pääsarjan tähdistöottelussa.
Heinäkuussa 2017 Theis siirtyi NBA-seura Boston Celticsiin. Heinäkuussa 2019 hän teki jatkosopimuksen Celticsin kanssa. Maaliskuussa 2021 hänet myytiin Chicago Bullsiin. Seuraavina kausina hän edusti Houston Rocketsia, uudelleen Boston Celticsiä, Indiana Pacersia, Los Angeles Clippersiä ja New Orleans Pelicansia. Helmikuussa 2025 Theis myytiin Oklahoma City Thunderiin, mutta hän ei pelannut siellä vaan teki pian sopimuksen ranskalaisseura AS Monacon kanssa.
Maajoukkue.
Theis on pelannut Saksan miesten maajoukkueessa. Hän kuului maajoukkueen kokoonpanoon muun muassa vuoden 2017 EM-kilpailuissa ja Kiinan MM-kilpailuissa 2019. EM-kilpailuissa 2022 hän saavutti pronssia, ja MM-kilpailuissa 2023 hän voitti maailmanmestaruuden. Pariisin olympialaisissa 2024 tuloksena oli neljäs sija. EM-kilpailuissa 2025 hän voitti kultaa.
Centre hospitalier intercommunal de Poissy-Saint-Germain-en-Laye

Centre hospitalier intercommunal de Poissy-Saint-Germain-en-Laye (CHIPS) on Saint-Germain-en-Layelainen sairaala. Osa "Assistance publique - Hôpitaux de Paris" ja Versailles’n yliopisto yliopiston opetuskeskuksesta.
Se on rakennettu vuonna 1997.
Maximilian Kleber

Maximilian ”Maxi” Kleber (s. 29. tammikuuta 1992 Würzburg) on saksalainen koripalloilija, pelipaikaltaan iso laitahyökkääjä. Kleber on pelannut urallaan muun muassa NBA:ssa sekä Saksan ja Espanjan pääsarjoissa. Hän on pelannut myös Saksan maajoukkueessa.
Elämä ja ura.
Seurajoukkueet.
Kleber aloitti ammattilaisuransa kotimaassaan. Kaudeksi hän siirtyi 2014–2015 Espanjan pääsarjaan ja palasi tämän jälkeen Saksaan, Bayern Müncheniin, jossa hänet vuonna 2017 palkittiin useilla henkilökohtaisilla palkinnoilla.
Heinäkuussa 2017 Kleber siirtyi NBA-seura Dallas Mavericksiin. Heinäkuussa 2019 hän teki uuden sopimuksen Mavericksin kanssa.
Maajoukkue.
Kleber on edustanut myös Saksan miesten maajoukkuetta. Hän on kuulunut maajoukkueen kokoonpanoon muun muassa Kiinan MM-kilpailuissa 2019.
Timo Steiner

Timo Steiner (s. 6. toukokuuta 1976 Tallinna) on virolainen säveltäjä.
Steiner valmistui vuonna 1994 Tallinnan musiikkilukiosta, jossa sai sävellysopetusta René Eespereltä, Toomas Trassilta ja Mati Kuulbergilta. Vuonna 1999 hän valmistui Viron musiikki- ja teatteriakatemiasta, jossa oli Jaan Räätsin opiskelija. Vuosina 1999–2001 hän opiskeli akatemian maisteriohjelmassa Raimo Kangron johdolla. Lisäksi hän osallistui Marek Stachowskin pitämille mestarikursseille Rostockissa ja suoritti opintoja Moskovan konservatoriossa Roman Ledenevin johdolla. 
Steiner perusti vuonna 1997 Bowed Piano Ensemblen ja toimi sen taiteellisena johtajana. Kokoonpano perustettiin NYYD-festivaalia varten ja oli aktiivinen vuoteen 2000. Se levytti musiikkia Viron radiolle ja sai monilta virolaissäveltäjiltä sille sävellettyjä kappaleita. Vuonna 1999 Steiner oli Ülo Krigulin kanssa perustamassa Viron musiikki- ja teatteriakatemian syysfestivaalia. Vuonna 2000 hän liittyi Viron musiikkipäivien organisointikomiteaan, ja vuonna 2003 hänestä tuli sen taiteellinen johtaja. Vuonna 1996 hän aloitti sävellyksen ja musiikin teorian opettamisen Tallinnan musiikkilukiossa, jonka johtaja hänestä tuli syksyllä 2005.
Steinerin omia sävellyksiä on esitetty Viron nykymusiikkitapahtumien lisäksi Liettuassa, Yhdysvalloissa, Venäjällä, Saksassa ja muissa maissa. Vuonna 1998 Steinerin säveltämä "Diary of Minotaur" voitti Viron musiikkipäivien kitaranteoskilpailun. Kamariorkesterisävellys "Sunrise Academy" sai voiton Viron musiikki- ja teatteriakatemian kilpailussa, ja se soitettiin akatemian uuden rakennuksen käyttöönoton yhteydessä vuonna 1999. Steiner sai vuonna 2002 Heino Eller -palkinnon. Kahteen otteeseen hänelle on myönnetty Viron kulttuurirahaston musiikkirahaston vuosipalkinto – ensin Viron musiikkipäivien johtamisesta ja muusta työstä virolaismusiikin edistämiseksi, sitten uudesta oopperasta.
Steiner on ollut Viron säveltäjäliiton jäsen vuodesta 1999.
Otto Rüfenacht

Otto Rüfenacht (27. lokakuuta 1919 – 1. marraskuuta 1982) oli sveitsiläinen miekkailija ja olympiamitalisti.
Rüfenacht voitti kalvan joukkuekilpailussa olympiapronssia Helsingissä 1952. Lontoon kesäolympialaisissa 1948 hän oli samassa kilpailutapahtumassa viides.
Tambovin kuvernementti

Tambovin kuvernementti () oli hallintoalue Venäjällä vuosina 1779–1928. Sen pinta-ala oli 66 588 neliökilometriä ja asukasluku 2 684 030 henkeä (vuonna 1897, väestönlaskenta). Kuvernementin hallinnollinen keskus oli Tambovin kaupunki.
Kuvernementti rajoittui pohjoisessa Vladimirin ja Nižni Novgorodin, idässä Penzan ja Saratovin, etelässä Voronežin sekä lännessä Orjolin ja Rjazanin kuvernementteihin. Se käsitti 12 kihlakuntaa, joiden keskukset olivat Borisoglebsk, Jelatma, Kirsanov, Kozlov, Lebedjan, Lipetsk, Moršansk, Šatsk, Spassk, Tambov, Temnikov ja Usman. Asukkaista oli vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan 95,5 prosenttia venäläisiä, 3,3 prosenttia mordvalaisia ja 0,6 prosenttia tataareja. Väestön pääelinkeino oli maanviljely.
Tambovin käskynhaltijakunta perustettiin vuonna 1779. Vuonna 1780 osa siitä liitettiin Saratovin ja Voronežin kuvernementteihin. Vuonna 1797 kuvernementtiin liitettiin osa lakkautetusta Penzan kuvernementista, joka perustettiin uudelleen vuonna 1802.
Jelatman, Spasskin ja suurin osa Šatskin kihlakunnasta liitettiin vuonna 1923 Rjazanin kuvernementtiin. Temnikovin kihlakunta jaettiin Nižni Novgorodin, Penzan ja Rjazanin kuvernementtien kesken. Lähes koko Usmanin kihlakunta sekä yksi Borisoglebskin kihlakunnan volosti liitettiin Voronežin kuvernementtiin. Samalla osa Novohopjorskin ja Zadonskin kihlakunnista liitettiin Tambovin kuvernementtiin. Lebedjanin kihlakunta liitettiin Lipetskin kuvernementtiin vuonna 1924.
Tambovin kuvernementti lakkautettiin vuonna 1928. Sen alue liitettiin Keskiseen mustanmullan alueeseen, jonka hallinnollinen keskus oli Voronež. Keskinen mustanmullan alue jaettiin vuonna 1934 Kurskin ja Voronežin alueiksi. Jälkimmäisestä erotettiin vuonna 1937 Tambovin alue.
Rauno Remme

Rauno Remme (26. tammikuuta 1969 Tallinna – 10. tai 11. maaliskuuta 2002 Tallinna) oli virolainen säveltäjä ja multimediataiteilija. Hän sävelsi musiikkia kamarikokoonpanoille ja sinfoniaorkestereille sekä teatteri- ja elokuvamusiikkia. Hän myös loi videoita, elektronisia ja elektroakustisia teoksia, multimediatöitä sekä audio- ja videoinstallaatioita. Hän perusti vuonna 1993 Viron musiikki- ja teatteriakatemian elektronisen musiikin studion.
Remme opiskeli Tallinnan musiikkilukiossa, jossa hänen pianonsoiton opettajanaan toimi Ülle Sisa. Hän sai lisäksi opetusta oboensoitossa Tulike Looritsilta (1980–1983), musiikin teoriassa sekä sävellyksessä Heino Lemmikiltä ja Alo Põldmäeltä. Vuonna 1991 hän valmistui Viron musiikki- ja teatteriakatemiasta, jossa hänen opettajaan oli Jaan Rääts. Lisäksi Remme suoritti opintoja elokuva-, video- ja multimediataiteissa. Vuonna 1993 Erkki-Sven Tüürin ja Lepo Sumeran johdolla aloittamistaan post-graduate sävellysopinnoista Viron musiikki- ja teatteriakatemiassa hän ei valmistunut.
Remme vieraili usein Helsingin yliopistossa ja Sibelius-Akatemiassa opintojensa täydentämisen merkeissä. Vuonna 1992 hän osallistui uuden musiikin kesäkursseille Darmstadtissa, ja vuonna 1994 hän kävi New Yorkin kaupunginyliopiston studiolla. Samana vuonnahän piti multimedianäyttelyn Ohion Northern Universityssa. Remmen videotyö "Piilutorn" toi hänelle vuonna 1996 Grand Prixin "Estonia as a Sign" -näyttelyssä Soros-nykytaidekeskuksessa. Vuosina 1989–1992 Remme johti Tallinnan musiikki- ja teatteriakatemian opiskelijoiden äänentuotantopalvelua. Vuoteen 1999 hän oli musiikki- ja teatteriakatemian elektronisen musiikin studion johtaja ja vuoteen 2001 luennoitsija. Hän toimi myös ääni-insinöörinä.
Tallinnan musiikkilukiossa viettäminään aikoina Remme perusti ystävänsä Eerik Semlekin kanssa improvisaatioyhtye Grotestin kanssa. Kokoonpano toimi vuoteen 1991. Remme osallistui Jaan Toomikin performansseihin, kirjoitti surrealistista runoutta eri kielillä, harjoitti makrokuvausta ja käänsi muun muassa Leonard Cohenin kirjan. Viimeisinä vuosinaan hän keräsi eri maiden musiikkia. Hänen kiinnostuksensa muita kulttuureja kohtaan johti ideoihin, parodioihin ja suoriin lainauksiin monissa hänen teoksistaan, joihin kuuluivat "Georgia", "Chinese Opera", "Spain" ja "Railway to London".
Remme kuoli äkillisesti 33-vuotiaana. Hän oli lähtenyt psykiatrisesta sairaalahoidosta vain päiviä aiemmin. Hänen kuolemaansa seurasi aluksi rikostutkinta, jossa merkkejä väkivallasta kuoleman taustalla ei löydetty vaan kuolemansyyksi määritettiin kaatumistapaturma. Cyberstudio-kokoonpano järjesti vuonna 2004 Remmelle omistetun muistokonsertin, ja hänelle järjestettiin muistonäyttely Tallinnan taidehallissa.
Yamaga

Yamaga () on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Kumamoton prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin pohjoisosassa ja rajautuu Fukuokan ja Ōitan prefektuureihin. Yamagan eteläosien halki virtaa itä–länsisuunnassa Kikuchijoki, jonka tasangolle kaupunki on rakentunut; pohjoisosat ovat vuoristoisia ja metsäisiä. Yamagassa on 52 008 asukasta (maaliskuussa 2019) ja sen pinta-ala on 299,69 neliökilometriä.
Yamaga on vanha kypyläkaupunki, jonka kuumien lähteiden ("onsen") vesimäärä on prefektuurin suurin. Yamaga-onsenin lisäksi kaupungissa on useita muitakin kylpylöitä. Edo-kaudella paikkakunta kehittyi kylpykohteen lisäksi postiasemana ("shukuba"). Yamaga sai kaupunkioikeudet Japanin nykyisen kunnallishallinnon puitteissa vuonna 1954, kun silloiseen Yamagan maaseutukaupunkiin liitettiin seitsemän ympäristön kuntaa. Kaupunki laajeni huomattavasti vuonna 2005, kun siihen liitettiin Kaōn, Kahokun, Kamoton ja Kikukan maaseutukaupungit. Yamagassa on silkki- ja sahateollisuutta sekä alkoholin ja soijakastikkeen valmistusta. Tärkeitä maataloustuotteita ovat riisin lisäksi esimerkiksi tee, kastanjat, sitrushedelmät, melonit ja vesimelonit.
Yamaga-onsenin lisäksi kaupungin nähtävyyksiin kuuluvat Yachiyo-zan Meiji-kaudella rakennettu kabuki-teatteri, joka on otettu Japanin tärkeän kulttuuriomaisuuden luetteloon, ja muut ympäristön historialliset rakennukset. Tunnettuja ovat kaupungin perinteiset paperilyhdyt ("Yamaga-tōrō"), joita käytetään Ōmiyan pyhäkön festivaalissa elokuun puolivälissä. Kaupungin alueelta on löydetty lukuisia "kofun"-hautakumpuja ja muita muinaisjäänteitä.
Herbert Klein

Herbert Klein (25. maaliskuuta 1923 Breslau – 24. syyskuuta 2001 München) oli saksalainen uimari, olympiamitalisti ja Euroopan mestari. Hän menestyi rintauinnissa ja teki uransa huippuvuosina 1950-luvun alussa 200 metrin rintauinnissa kaksi maailmanennätystä pitkällä radalla.
Klein voitti 200 metrin rintauinnissa olympiapronssia Helsingissä 1952 ja Euroopan mestaruuden Wienissä 1950. Hän kilpaili myös Melbournen kesäolympialaisissa 1956, missä hänet hylättiin saksipotkun vuoksi. Klein ui 200 metrin rintauinnissa kaksi maailmanennätystä.
Willi Orbán

Willi Thomas Orbán (alk. Vilmos Thomas Orbán, s. 3. marraskuuta 1992 Kaiserslautern, Saksa) on saksalais-unkarilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa Saksan Bundesliigassa pelaavaa RB Leipzigia ja toimi joukkueen kapteenina vuosina 2017–2020 ja uudelleen kaudesta 2022–2023 lähtien.
Seurajoukkueura.
1. FC Kaiserslautern.
Orbán on kotikaupunkinsa seuran 1. FC Kaiserslauternin kasvatti. Hän liittyi seuran junioriakatemiaan neljävuotiaana. Orbán nousi Kaiserslauternin edustusjoukkueeseen ensimmäisen kerran kaudella 2011–2012. Vakiokokoonpanoon hän kuului kaudesta 2013–2014 alkaen joukkueen pelatessa 2. Bundesliigaa. 
RB Leipzig.
Kesällä 2015 hän siirtyi 2,5 miljoonan euron siirtosummalla RB Leipzigiin, joka kauden 2015–2016 päätteeksi nousi pääsarja Bundesliigaan. Kaksi Kaiserslauternissa pelaamaansa ottelua mukaan lukien Orbán on pelannut pääsarjatasolla kauden 2023–2024 loppuun mennessä 203 ottelua ja tehnyt niissä 21 maalia. Marraskuussa 2019 hän joutui polvileikkaukseen ja palasi kentille vasta toukokuun 2020 lopulla. Leipzig tiedotti 9. huhtikuuta 2021 tehneensä Orbánin kanssa vuoteen 2025 ulottuvan jatkosopimuksen.
Orbán voitti Leipzigin riveissä seuran ensimmäisen Saksan cupin vuonna 2022. Leipzigin ja Freiburgin välisessä turnauksen loppuottelussa Orbán antoi syötön Christopher Nkunkun tekemään tasoitusmaaliin ottelun 76. minuutilla. Ottelu ratkesi lopulta rangaistuspotkukilpailussa, jossa Orbán onnistui omassa rangaistuspotkussaan. Hän voitti Leipzigissa Saksan cupin myös 2023.
Maajoukkueura.
Orbán edusti Saksan alle 21-vuotiaiden maajoukkuetta kahdessa ottelussa vuosina 2014–2015. Aikuisten tasolla hän on pelannut Unkarin maajoukkueessa 43 ottelua ja tehnyt niissä kuusi maalia. Ensimmäisen miesten maaottelunsa hän pelasi lokakuussa 2018 Kreikkaa vastaan. Hän teki marraskuussa 2018 yhden maalin Kansojen liigan ottelussa Viroa vastaan, kesäkuussa 2019 kaksi maalia EM-karsintaottelussa Azerbaidžania vastaan, lokakuussa 2020 yhden maalin EM-jatkokarsinnassa Bulgariaa vastaan, maaliskuussa 2021 yhden maalin MM-karsintaottelussa Puolaa vastaan ja syyskuussa 2023 EM-karsintaottelussa Serbiaa vastaan.
Orbán pelasi kesän 2021 EM-kilpailuissa kaikki kolme ottelua Unkarin jäädessä alkulohkonsa viimeiseksi.
Yksityiselämä.
Orbánin isä on unkarilainen ja äiti puolalaistaustainen.
Yatsushiro

Yatsushiro () on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Kumamoton prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin keskiosassa Yatsushironmeren rannikolla Kumajoen suulla. Asutus on keskittynyt rannikon Yatsushiron tasangolle, joka muodostaa vain murto-osan kaupungin pinta-alasta; idässä kaupunki käsittää Kyūshūvuorten laajoja, metsäisiä vuoristoalueita ja ulottuu Miyazakin prefektuurin rajalle saakka. Yatsushirossa on 126 979 asukasta (elokuussa 2019) ja sen pinta-ala on 681,36 neliökilometriä.
Edo-kaudella Yatsushiro kehittyi Matsui-klaanin hallinnassa linnanaluskaupunkina. Myöhemmin siitä on tullut merkittävä teollisuus- ja satamakaupunki, jossa on muun muassa paperi-, saha-, sementti-, alkoholi- ja metalliteollisuutta. Kaupunkiin kuuluu myös laajoja viljelysmaita, joista suuri osa on täyttömaalla. Riisin lisäksi viljellään röyhyvihvilää, kasviksia ja hedelmiä, vuoristoalueilla taas esimerkiksi inkivääriä, jonka sadot kuuluvat Japanin suurimpiin. Kaupunkioikeudet Yatsushiro sai vuonna 1940 kuntaliitoksen myötä. Myöhemmin siihen on liitetty useita ympäristön kuntia. Vuonna 2005 kaupunki laajeni huomattavasti, kun siihen liitettiin Kagamin ja Senchōn maaseutukaupungit sekä Izumin, Sakamoton ja Tōyōn kyläkunnat.
Kaupungin nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa useat historialliset temppelit ja pyhäköt, Yatsushiron linnan rauniot, Matsui-klaanin historiallinen kartano Shōhinken ja Hinagu-onsenin kuuma lähde. Myös Gokashōn vuoristoalue on tunnettu. Yatsushiroa palvelevat suurnopeusjunalinja Kyūshū Shinkansen, JR Kyūshūn Kagoshima-päälinja ja Hisatsu-linja sekä Hisatsu orenji -rautatie.
Harekrushna Mahatab

Harekrushna Mahatab (21. marraskuuta 1899 – 2. tammikuuta 1987) oli intialainen poliitikko, jota kunnioitetaan nykyisen Odishan osavaltion luojana. Hän toimi Odishan ensimmäisenä pääministerinä vuosina 1946–1950, jonka jälkeen hän oli Jawaharlal Nehrun hallituksessa kauppa- ja teollisuusministeri 1950–1952. 
Hän toimi Intian itsenäisyysliikkeessä, jonka aikana hän organisoi Orissan suolamarssin brittihallintoa vastaan. Toimintansa seurauksena hänet pidätettiin kahdeksi ja puoleksi vuodeksi. Vapauduttuaan vankilasta, vuonna 1945, hän pyrki yhdistämään yli kaksikymmentä orijankielistä paikallisten ruhtinaiden hallitsemaa pikkuvaltiota yhdeksi provinssiksi. Yhdistäminen onnistui vuonna 1947 verettömästi vaikka osa ruhtinaista vastustikin muutosta. 
Hän toimi myös kirjailijana, joka tuotti enimmäkseen orijankielistä kaunokirjallisuutta ja "History of Orissa" -teoksen kotiosavaltionsa historiasta. Kirjojen lisäksi hän aloitti kaksi sanomalehteä.
Vuonna 2016 hänelle pyydettiin Intian korkeinta kunniamerkkiä Bharat Ratnaa toiminnastaan Odishan hyväksi, mutta pyyntöihin ei ole suostuttu.
Toomas Trass

Toomas Trass (s. 12. joulukuuta 1966 Tartto) on virolainen säveltäjä ja urkuri.
Trass valmistui vuonna 1986 Tallinnan musiikkilukiosta, jossa opiskeli musiikin teoriaa Leo Semlekin, René Eesperen ja Helju Taukin johdolla. Vuonna 1992 hän valmistui Viron musiikki- ja teatteriakatemiasta, jossa hänen sävellysopettajanaan toimi Lepo Sumera. Hän sai myös urkutunteja Hugo Lepnurmilta. Maisteriopintonsa Trass viimeisteli musiikki- ja teatteriakatemiassa vuonna 1998 Jaan Räätsin valvonnassa. Urkujensoiton osaamistaan hän on kehittänyt Jozef Sluysin johdolla Brysselissä (1990), José Luis González Uriolin johdolla Espanjassa (1992–1993) sekä Ludger Lohmannin ja Jacques van Oortmerssenin johdolla Alankomaiden Alkmaarin festivaalilla (1999).
Trassin tuotantoon kuuluu muun muassa suurimuotoisia teoksia orkesterille sekä kuorolle ja orkesterille. Hän on säveltänyt myös elektroakustista musiikkia, elokuvamusiikkia sekä kamarimusiikkia ja soololauluja, joissa uruilla on tärkeä asema. Osa teoksista ("Luukas-passio", "Ohio Mass", "Fire Lake", "Immanuel") on hengellisiä. Trass on luonut lukuisia urkuimprovisaatioita. Hänen teoksiaan ovat kantaesittäneet laulaja Mati Turi, klarinetisti Edmunds Altmanis, pianisti Kadri-Ann Sumera, huilisti Tarmo Johannes ja Cyberstudio-kokoonpano. Esityspaikkoja ovat olleet NYYD-festivaali, Viron musiikkipäivät, Viron säveltäjien festivaali sekä festivaalit Kreikassa, Yhdysvalloissa ja Japanissa. Trass sai nuorten säveltäjien Heino Eller -palkinnon vuonna 1999.
Trass on ollut Viron säveltäjäliiton jäsen vuodesta 2004. Hän on kuulunut Grotest-kokoonpanoon, joka on improvisoinut eri tyyleillä, kehittänyt uusia tyylejä ja parodioinut tunnettuja teoksia. Hän on toiminut urkujensoiton ja musiikin teorian opettajana musiikki- ja teatteriakatemiassa (dosenttina vuodesta 2006). Vuonna 2002 hän aloitti musiikin teorian opettamisen Tallinnan yliopistossa. Hän on opettanut teoreettisia oppiaineita myös Tallinnan musiikkilukiossa ja luennoinut Espanjan varhaisesta urkumusiikista. Vuosina 1995–2000 hän oli Tallinnan Pyhän Hengen kirkon pääurkuri. Hän on esiintynyt solistina ja kokoonpanojen jäsenenä Virossa, Belgiassa, Puolassa, Espanjassa, Italiassa, Ranskassa, Alankomaissa, Liettuassa, Suomessa, Ruotsissa, Venäjällä, Yhdysvalloissa ja muualla. Hän on kantaesittänyt urkuteoksia Alo Põldmäeltä, Mari Vihmandilta ja Andrus Kallastulta.
Maria Walsh

Maria Walsh (s. 11. kesäkuuta 1987) on irlantilainen Rose of Tralee -kauneuskilpailun voittaja ja Fine Gael -puoluetta edustava europarlamentaarikko vuodesta 2019.
Walsh syntyi Bostonissa irlantilaiseen perheeseen, mutta muutti lapsena Shrulen kylään Irlantiin. Walsh on työllistänyt itsensä mediakonsulttina sekä toiminut HLBT-aktivistina. 21-vuotiaana hän palasi Yhdysvaltoihin muuttamalla New Yorkiin, jossa hän työskenteli mainos- ja valokuvausalalla. Hän on toiminut myös Irlannin asevoimissa. 
Hän on luonnehtinut itseään hartaaksi katoliseksi siitä huolimatta, että kuuluu seksuaalivähemmistöön. Hänen asetuttuansa ehdolle europarlamenttivaaleissa hänen kampanjaansa vastaan kehitettiin verkkosivusto "Maria Walsh for Europe". Kyseinen verkkosivusto pyrki kuvaamaan että Walshilla ei ole moraalia ja hän aivopesee nuoria homoseksuaalisuuteen.
Hadithan taistelu

Hadithan taistelu oli Irakin sodan aikana 1.–4. elokuuta ja 5. syyskuuta 2005 käyty taistelu Ansar al-Sunnah-järjestön taistelijoiden ja Yhdysvaltain merijalkaväen välillä. Tilanne sai alkunsa kuusihenkisen yhdysvaltalaisen tarkka-ampujaryhmän kuoltua väijytyksessä, jota seurannut kostoisku sai peitenimen operaatio Quick Strike.
Taistelujen alettua tehtiintienvarsipommilla toteutettu isku, jossa sai surmansa useita merijalkaväen sotilaita. Taistelut keskeytettiin, kunnes niitä jatkettiin syyskuussa. Syyskuussa vastarintaa ei enää juuri esiintynyt. Iskun suunnitelleet kapinalliset otettiin kiinni, tuomittiin irakilaisessa tuomioistuimessa kuolemaan ja teloitettiin vuonna 2006.
Tausta.
Haditha on kaupunki Irakin länsiosan Anbarin maakunnassa. Kaupungin asukasluku oli noin 100 000 ja paikallisen väestön valtaosa oli sunnimuslimeja.
1. elokuuta 2005 joukko aseistautuneita salafistiseen Ansar al-Sunnah-järjestöön kuuluneita irakilaisia kapinallisia väijytti Yhdysvaltojen Yhdysvaltain merijalkaväkeen kuuluneen kuusihenkisen tarkka-ampujaryhmän Hadithassa. Kaikki kuusi saivat surmansa ja myöhemmin kapinalliset julkaisivat videon hyökkäyksen tapahtumista. 
Operaatio Quick Strike.
Tarkka-ampujaryhmän väijytystä seurasi Yhdysvaltain merijalkaväen toteuttama kostoisku Ansar al-Sunnahia vasrtaan Hadithassa. Operaatio sai peitenimen "Quick Strike" ja sen toteuttamiseen osallistui noin 1 000 sotilasta. 
Merijalkaväen joukot aloittivat etenemisen kaupunkiin 3. elokuuta. Maajoukkojen etenemistä kaupunkiin tuettiin neljällä Bell AH-1W SuperCobra-taisteluhelikopterilla ilmasta. Ensimmäisten taistelujen aikana Yhdysvaltojen asevoimat ilmoitti noin 40:n kapinallisen saaneen surmansa. 4. elokuuta koettiin kuitenkin huomattava takaisku, kun merijalkaväen amfibiovaunu tuhoutui tienvarsipommilla tehdyssä iskussa. 15 merijalkaväen sotilasta kuoli yhden tulkkina toimineen siviilin lisäksi. 
4. elokuuta tienvarsipommin ohella merijalkaväki oli toisaalla tehnyt iskun taloon hieman itse kaupungin ulkkopuolella. Talon sisällä pidätettiin seitsemän henkilöä kapinallisiksi epäiltynä. Talosta löydettiin myös aseita, ammuksia ja räjähteitä. Tienvarsipommilla tehty isku sai kuitenkin merijalkaväen päättämään operaation toistaiseksi. Joukot kerääntyivät operaation jatkoa varten kaupungin ulkopuolella, kunnes kaupunkiin hyökättiin uudelleen 5. syyskuuta. Ennakko-odotuksista huolimatta merijalkaväki ei kohdannut tällä kertaa kaupungissa juurikaan vastarintaa ja kaupunki vallattiin. 
Seuraukset.
Elokuussa Yhdysvaltojen tappiot olivat kaikkiaan 21 miestä kaatuneina ja syyskuussa menetettiin vielä neljä sotilasta. Kapinallisten arvioitiin kärsineen elokuussa noin 400 miehen tappiot. Operaation aikana Hadithasta oli löydetty yli 1 000 asekätköä ja noin 400 henkilöä oli pidätetty kapinallisiksi epäiltynä. 4. elokuuta pidätetty joukko tunnusti sittemmin toteuttaneensa tarkka-ampujaryhmän väijytyksen 1. elokuuta. Lopulta yhteensä kahdeksan hegen joukkoa syytettiin Irakilaisessa tuomioistuimessa, jossa kaikki saivat kuolemantuomiot. Tuomitut teloitettiin vuoden 2006 alussa.
Vehmaan kartano

Vehmaan kartano, joka on tunnettu myös nimillä Vehmaa, Wehmaan kartano, Wehmais, Wehmainen, Vehmaan hovi ja Rauhala, on Juvan Vehmaan kylällä sijaitseva kartano. Kartano kuuluu osana Juvan kartanoiden muodostamaan valtakunnalliseti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen kohteeseen.
Vehmaan kartanon alkuna oli kolme Vehmaan kylän taloa, joista muodostettiin 1600-luvun lopulla Rauhalan kruununratsutila. Kartanon perustajaksi mainitaan tilan isäntänä 1660-luvulta vuoteen 1685 toiminut kappalainen Sigfrid Kustaanpoika Porthanus. Vuonna 1795 ratsutilan osti Kotkalahden kartanossa (Paajalassa) syntynyt Savon jalkaväkirykmentin kapteeni Carl Herman Grotenfelt. Tällöin Grotenfelteillä oli omistuksessa useita kartanoita Joroisten–Juvan seudulta. Hänen jälkeensä tila siirtyi kahden pojan, Herman Berndtin ja Georg Erikin, omistukseen. Maata ostamalla ja peltoa raivaamalla Vehmaisten kartanosta tuli eräs Savon suurimmista tiloista. 1860-luvulla sillä oli yli 4 500 hehtaarin pinta-ala, mistä puolet oli viljelykelpoista maata.
Nykyään Vehmaan kartanon sivurakennuksessa toimii muun muassa englantilaistyylinen teehuone TeaHouse of Wehmais. Tilalla luomuviljellään ja tuotetaan maitoa.
Kirjallisuutta.
Omistajasukuun kuulunut yritysjohtaja Nils Gustav Grotenfelt kirjoitti eläkevuosinaan Vehmaan kartanosta ruotsiksi kolmiosaisen historiikin, joka on myös suomennettu. Sen osat ovat "Hovi Savossa" (WSOY 1995), "Hovista kartanoksi: Itsenäistymisen vuosina 1916–1923" (WSOY 1997) ja "Takaisin Wehmaan kartanoon: Herraskartano sodan varjossa" (WSOY 2003).
Ülo Krigul

Ülo Krigul (s. 7. marraskuuta 1978) on virolainen säveltäjä. Hän valmistui vuonna 1997 Tallinnan musiikkilukiosta, jossa hänen sävellysopettajanaan toimi Alo Põldmäe. Hän opiskeli myös tuubansoittoa. Vuonna 2003 hän valmistui Viron musiikki- ja teatteriakatemiasta, jossa oli Raimo Kangron ja René Eesperen ohjauksessa. Vuosina 2004–2005 Krigul täydensi opintojaan Wienin musiikin ja esittävien taiteiden yliopistossa opettajanaan Detlev Müller-Siemens. Vuonna 2006 hän sai musiikki- ja teatteriakatemiasta maisterin arvon sävellyksessä opettajanaan Tõnu Kõrvits. Krigul on ollut vuodesta 2003 Viron säveltäjäliiton jäsen.
Krigulin teoksia on esitetty lukuisilla virolaisilla musiikkifestivaaleilla, joihin ovat kuuluneet Viron musiikkipäivät ja NYYD-festivaali. Viron ulkopuolella hänen sävellyksiään on esitetty muun muassa Saksassa, Itävallassa, Tšekissä, Latviassa ja Ukrainassa. Vuosina 1995–1999 hän kuului kansainvälisen Jazzkaar-festivaalin henkilökuntaan. Vuonna 1999 hän perusti Timo Steinerin kanssa Viron musiikki- ja teatteriakatemian syysfestivaalin, jonka taiteellisena johtajana hän oli vuosina 2001–2002. Vuosina 2000–2004 hän työskenteli Viron musiikkipäivillä tuottajana, ja vuonna 2005 hänestä tuli yksi tapahtuman taiteellisista johtajista.
Klassisen musiikin ulkopuolella Krigul on soittanut vuodesta 1993 saakka kosketinsoitinta ja toiminut sovittajana useissa rock- ja jazzkokoonpanoissa, joihin ovat kuuluneet Compromise Blue ja Contus Firmus. 
Krigulin urkuteos toi hänelle vuonna 2003 toisen palkinnon uuden urkumusiikin Artur Kapp -kilpailussa. Vuonna 2005 hän sai orkesteriteoksellaan "JenZeits" Europäische Komponistenpreisin Berliinissä. Vuonna 2007 hän sai Kansainvälisessä säveltäjärostrumissa Pariisissa ensipalkinnon alle 30-vuotiaiden säveltäjien kategoriassa. Muiden hänen saamiensa palkintojen ja tunnustusten joukossa ovat Heino Eller -palkinto (2006) sekä Wrocławin Kansainvälisessä säveltäjärostrumissa vuonna 2016 saatu toinen sija sekakuoroteoksesta "Vesi ise".
Krigulin musiikillinen ilmaisu on ollut eloisaa ja dynaamista. Leikkisät kontrastit ovat olleet runsaslukuisia. Vaikutteita Krigul on teoksiinsa ammentanut monista lähteistä, kuten jazzista, postminimalismista ja sonorismista. Krigulin teosten joukossa on orkesterisävellyksiä, näyttämömusiikkia ja elektroakustisia töitä. Hän on myös säveltänyt elokuvamusiikkia Veiko Õunpuun ohjauksiin.
King Shark

King Shark (esiintynyt joskus myös suomennetulla nimellä Kuningashai), oikealta nimeltä Nanaue, on kuvitteellinen superroisto, joka esiintyy DC Comicsin luomissa sarjakuvissa. Hahmon loivat Karl Kesel ja Tom Grummett. Hahmo teki lyhyesti cameoesiintymisen "Superboy" -leheden numerossa 0 lokakuussa 1994 ennen kokonaista ensiesiintymistään saman lehden numerossa 9 marraskuussa 1994. Hahmo on toiminut Vesimiehen, Salaman ja Superboyn vastustajana ja Suicide Squad ryhmän jäsenenä.
Taustaa.
Nanaue syntyi Havajilla tavalliselle naiselle, mutta Nanauella oli syntyessään erikoinen mutaatio, joka saa hänet näyttämään puoliksi ihmiseltä, puoliksi hailta. Myöhemmin paljastui, että Nanaue on muinaisen haijumalan poika. 
Kun Nanaue kasvoi aikuiseksi, hän alkoi piinata paikallisia, tappaen ja joskus syöden näitä. Etsivä Sam Makoa ja Teräspoika pysäyttivät hänet ja Nanaue joutui vankilaan. 
Tämän jälkeen Amanda Waller värväsi Nanauen Suicide Squadiin.
The New 52 sarjakuvissa King Sharkin ulkonäköä muutettiin ja hän muistuttaa nykyään vasarahain ja ihmisen risteytystä. 
King Sharkin paksu ihokerrostuma tarjoaa suojan vedenalaisilta paineilta ja fyysisiltä hyökkäyksiltä. Hänen hain kaltaiseen fysiologiaan kuuluvat luonnolliset aseet sekä kidukset, joiden avulla hän voi hengittää veden alla. Hän voi uida suurilla nopeuksilla, kasvattaa uudelleen menetettyjä kehon kudoksia tai kestää kylmiä lämpötiloja. King Sharkilla on parannettua voimaa, kestävyyttä ja aisteja. Hän pystyy aistimaan tai kutsumaan hain "serkkujaan" auttamaan, vaikka hän ei itse asiassa pysty hallitsemaan heitä, varsinkin kun ne ovat täynnä verenhimoa. Hänen mystinen luonteensa tarkoittaa, että hänen puremansa voi jopa lävistää kryptonilaisten ihon.
Keski-Nurmo

Keski-Nurmo on yksi Seinäjoen kylistä. Se kuuluu Seinäjoen 11. suuralueeseen: Nurmoon. Alueen asukasluku oli 1 354 joulukuussa 2016.
Rudi Gutendorf

Rudolf Gutendorf (30. elokuuta 1926 – 13. syyskuuta 2019) oli saksalainen jalkapallovalmentaja. Hän valmensi urallaan peräti 55 eri joukkuetta 32 eri maassa, mikä on "Guinnessin ennätystenkirjan" mukaan maailmanennätys.
Gutendorfin valmennusura alkoi Sveitsissä Blue Stars Zürichissä 1950-luvulla. Hän valmensi useita joukkueita Bundesliigassa, jossa parhaimmillaan johdatti Duisburgin toiselle sijalle kaudella 1963–1964. Gutendorf valmensi 18 maajoukkuetta ja kahta olympiajoukkuetta ja lukuisia seurajoukkueita viidellä eri mantereella. Gutendorfin valmentamia maajoukkueita olivat Antigua, Australia, Bolivia, Botswana, Chile, Fidži, Ghana, Grenada, Mauritius, Nepal, Uusi-Kaledonia, Ruanda, Samoa, Tansania, Tonga, Trinidad &amp; Tobago, Venezuela ja Zimbabwe. Hänen viimeinen valmennuspestinsä Samoan maajoukkueessa päättyi 2003.
Haifa-kadun taistelu

Haifa-kadun taistelu oli Irakin sodan aikainen kaksivaiheinen taistelu Yhdysvaltojen, Irakin turvallisuusjoukkojen ja paikallisten sunnalaisten aseryhmien taistelijoiden välillä Bagdadin keskustassa kulkevan Haifa-kadun varrella 6.–9. tammikuuta ja 24. tammikuuta 2007.
Tausta.
Haifa-katu on noin kolmen kilometrin pituinen leveä katu Bagdadin keskustassa, joka kulkee kaupungin läpi kulkevan Tigrisjoen vartta joen länsirannalla. Kadun varrella on monia korkeita rakennuksia, jotka Saddam Husseinin kaudella olivat sunnalaisten virkamiesten asuntoja. Saddam oli kaatunut Irakin sodassa ja myöhemmin maa oli ajautunut sisäisiin levottomuuksiin. Niiden pahetessa erityisesti vuonna 2006 Haifa-kadulle olivat asettuneet sunnalaiset aseryhmät, kuten esimerkiksi Irakin al-Qaida. Aseryhmien ja Yhdysvaltojenasevoimien välillä käytiin useita pienimuotoisia yhteenottoja.
Taistelu.
6. tammikuuta 2007 irakilaiset turvallisuusjoukot hyökkäsivät sunnalaisten aseryhmien asettamalle tiesululle Haifa-kadulla. Noin 30 aseryhmien jäsentä sai surmansa. Kostona aseryhmät tappoivat 27 šiialaista. 8. tammikuuta Irakin turvallisuusjoukot yrittivät toteuttaa laajemman iskun alueelle, jossa kuitenkin epäonnistuttiin. Hyökkäyksen epäonnistuttua irakilaiset saivat tuekseen Yhdysvaltojen toteuttaman operaation.
Yhdysvaltojen ja irakilaisten yhteinen operaatio alkoi 9. tammikuuta. Yhdysvaltojen puolelta taisteluihin osallistui 2. jalkaväkidivisioonan joukkoja ja Irakin 6. jalkaväkidivisioonan joukkoja. Yhteensä sotilaita oli noin 1 000. Taisteluista tuli ankaria joukkojen yrittäessä edetä talo talolta. Joukkojen etenemistä tukivat tarkka-ampujat, Stryker-panssariajoneuvot ja Boeing AH-64 Apache-taisteluhelikopterit. Sunnalaiset aseryhmät vastasivat konekiväärein, singoin ja kranaatinheittimin. Viimein 9. tammikuuta Yhdysvallat katsoi tehneensä tarpeeksi ja alueelta vetäydyttiin irakilaisten joukkojen vielä jäädessä alueelle.
Taistelun toinen vaihe alkoi 24. tammikuuta. Yhdysvallat ja Irak olivat suunnitelleet toisen operaation alueella, joka sai nimekseen operaatio Tomahawk Strike 11. Koko operaatio kesti kuitenkin tällä kertaa vain päivän. Yhdysvaltojen puolelta siihen osallistui joukkoja 2. jalkaväkidivisioonasta ja 1. ratsuväendivisioonasta. Kaduilla joukkoja tukivat jälleen panssariajoneuvot joukkojen vallatessa kadun varren talot. Talot kadun varrella oli tutkittu iltapäivään mennessä. Alueen hallinta luovutettiin jälleen irakilaisille joukoille 1. helmikuuta.
Seuraukset.
Taistelun ensimmäisen vaiheen aikana noin 70 paikallisten aseryhmien taistelijaa oli kaatunut tai otettu vangiksi. Heidän joukossaan oli myös joitakin Irakissa olleita ulkomaalaisia taistelijoita. Toisessa vaiheessa kaatui tai vangittiin noin 65 kapinallista. Toisella puolella oli kaatunut taistelun molemmissa vaiheissa yhteensä 20 Irakin turvallisuusjoukkojen sotilasta. Taistelun toisessa vaiheessa Yhdysvallat menetti kaatuneena yhden sotilaan ja ainakin kaksi haavoittui.
Sveitsi kesäolympialaisissa 2020

Sveitsi osallistunee Tokion kesäolympialaisiin 2020. Sveitsiläisurheilijat ovat saavuttaneet 58 paikkaa 12 lajissa (tilanne 4. kesäkuuta 2020). 
Mitalistit.
"Ei mitalisteja"
Joukkue.
Ammunta.
Kaksi sveitsiläistä ampujaa on varmistanut maapaikan Tokion olympialaisten ammuntaan.
Kiipeily.
Petra Klingler varmisti paikan olympialaisiin oltuaan kahdeksas kiipeilyn MM-kilpailuissa 2019.
Melonta.
Svesti on varmistanut kaksi paikkaa ratamelonnassa. Näistä paikoista neljä on miehille ja kaksi naisille.
Purjehdus.
Sveitsi on saavuttanut kaksi maapaikkaa purjehduksessa.
Pyöräily.
Maastopyöräily.
Sveitsi on varmistanut paikan sekä miesten että naisten kilpailuun.
Ratsastus.
Sveitsi varmisti paikkansa esteratsastuksen joukkuekilpailussa oltuaan MM-kilpailuissa 2018 kuuden parhaan joukossa. Tämä myös takaa neljä paikkaa esteratsastuksen yksilökilpailuun.
Soutu.
Soudussa Sveitsi on varmistanut kolme maapaikkaa.
Uinti.
Useampi sveitsiläinen uimari on rikkonut olympialaisten tulosrajan.
Kultainen neljäkäs

Kultainen neljäkäs on geometriassa neljäkäs, jonka lävistäjien suhde on formula_1, missä formula_2 on kultainen suhde.
Mittasuhteet.
Kultaisen neljäkkään kulmat ovat 
formula_3 astetta
formula_4 astetta, mikä on sama kuin säännöllisen dodekaedrin diedrikulma.
Jos kultaisen neljäkkään lyhemmän sivun pituus on "a", sen pidempi sivu on "b" = \phi "a", ja kuvion jokaisen sivun pituus on q", kuvion jokaisen sivun pituus on 
formula_5
Tällaisen neljäkkään pinta-ala on 
formula_6
Jos taas neljäkkään sivujen pituus "c" tunnetaan, sen lävistäjien pituudet ovat 
formula_7 ja
formula_8, 
ja tällaisen neljäkkään pinta-ala on 
formula_9
Jos kultaisen neljäkkään sivujen keskipisteet yhdistetään janoilla, saadaan kultainen suorakulmio, joka siis on kultaisen neljäkkään duaali.
Monitahokkaat.
Muutamilla huomattavilla monitahokkailla on sivuina kultaisia neljäkkäitä.
Sellaisia ovat kaksi kultaista romboedria, joista kummallakin on kuusi tahkoa, 12-tahkoinen Bilinskin dodekaedri, 20-tahkoinen rombinen ikosaedri, 30-tahkoinen rombinen triakontaedri sekä ei-kupera 60-tahkoinen rombinen heksekontaedri. Näistä viisi ensimmäistä ovat ainoat kuperat monitahokkaat, joiden tahkot ovat kultaisia neljäkkäitä. Sen sijaan erilaisia ei-kuperia monitahokkaita, joiden kaikki tahkot ovat tämän muotoisia, on äärettömän monta
Anu Rinkinen

Anu Rinkinen on suomalainen runoilija, suomentaja, suomen kielen ja viestinnän lehtori sekä vapaa toimittaja. Koulutukseltaan Rinkinen on filosofian maisteri. 
Rinkinen debytoi runoilijana vuonna 2002 esikoiskokoelmallaan "Nainen on irrottautunut maasta". Rinkisen toinen runokokoelma "Budapest on konvehti" ilmestyi vuonna 2018. Kolmas kokoelma "Metallivaahto" ilmestyi vuonna 2022.
Lisäksi Anu Rinkisen runoja on ilmestynyt antologioissa "Sanojen saloilla" (1993), "Runon viiniä" (2000), "Mot Mot" "Elävien runoilijoiden klubin vuosikirja" (2001), "Tulevaisuuden kuiskaavat tuulet - Runoja parhaaseen nuoruuteen" (2003), "Kiilan albumi" (2005), "Rajattomia kuvitelmia" (2010) sekä "Olet täyttänyt ruumiini tulella." "Eroottisen runouden antologia" (2017). Rinkisen runoja on julkaistu myös kirjallisuuslehdissä "Tuli&amp;Savu", "Lumooja," "Kulttuurivihkot" ja "Nuori Voima."
Anu Rinkinen on suomentanut italialaista runoutta kahteen italialaisen runouden antologiaan: "Italian runoutta 1900-luvulta" (2004) ja "Miten paljon teistä täältä näkyy. Italialaista nykyrunoutta 1960-2000" (2006). Lisäksi Rinkinen on toimittanut ja suomentanut sisilialaisen nykyrunouden antologian "Valkosoihtujen tasangolle" (2004/2012).
Anu Rinkinen on kirjoittanut myös kaksi matkaopasta Roomaan: "Mondo matkaopas Rooma" (2008) ja "Tripsteri matkaopas Rooma" (2018). Anu Rinkinen kirjoittaa suomalaiselle Tripsteri-matkailusivustolle Roomasta ja Sisiliasta, joissa hän on asunut. Rinkinen on Tripsterin perustajajäsen yhdessä muiden aiemmin Mondon matkaoppaita kirjoittaneiden toimittajien kanssa.
Donny van de Beek

Donny van de Beek (s. 18. huhtikuuta 1997 Nijkerkerveen) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Espanjan La Ligassa pelaavaa Gironaa.
Van de Beek nousi Ajaxin junioreista edustusjoukkueeseen kaudella 2015–2016, jolloin hän pelasi Eredivisiessä kahdeksan ottelua. Hän debytoi samalla kaudella myös Eurooppa-liigassa. Seuraavalla kaudella hän oli mukana 19 liigaottelussa. Kaudella 2017–2018 hän pelasi Ajaxin kaikki 34 ottelua ja teki 11 maalia. Kaudella 2018–2019 hän oli jälleen kentällä joukkueensa kaikissa liigaotteluissa ja teki niissä yhdeksän maalia, minkä lisäksi hän teki viidessä Alankomaiden cupin ottelussaan neljä maalia. Tuolla kaudella Ajax voitti sekä liigan että cupin. Mestarien liigan 12 ottelussa hän viimeisteli kolme maalia. Koronaviruspandemian vuoksi kesken jääneellä kaudella 2019–2020 hän pelasi 23 Eredivisien ottelua, joissa teki kahdeksan maalia. Mestarien liigan viidessä ottelussa hän teki kaksi maalia.
Van de Beek siirtyi Englannin Valioliigan Manchester Unitediin 39 miljoonan euron siirtosummalla syyskuussa 2020. Tulokaskaudellaan hän pelasi 19 liigaottelua, mutta oli vain neljä kertaa avauskokoonpanossa, ja teki yhden maalin, ensimmäisessä valioliigaottelussaan Crystal Palacea vastaan. Mestarien liigassa hän pelasi kuusi ja Eurooppa-liigassa kolme ottelua. Seuraavalla kaudella hän pelasi tammikuun loppuun mennessä kahdeksassa valioliigaottelussa vain 68 minuuttia. Mestarien liigassa hän pelasi neljä ottelua. Loppukaudeksi hän siirtyi lainasopimuksella Evertoniin, jossa teki yhden maalin pelaamissaan seitsemässä valioliigaottelussa. Kaudella 2022–2023 hän kärsi kolhusta ja polvivammasta, ja pelasi vain seitsemässä valioliigaottelussa ja kahdessa Eurooppa-liigan pelissä. Unitedin voittamassa Englannin liigacupissa hän pelasi yhden ottelun. Syyskaudella 2023 hän tuli vaihdosta kentälle yhdessä valioliiga- ja liigacupottelussa. Kevätkauden 2024 hän oli lainasopimuksella Eintracht Frankfurtissa. Hän pelasi kahdeksan Bundesliiga-ottelua, joista puolet avauskokoonpanossa.
Van de Beek siirtyi heinäkuussa 2024 espanjalaisseura Gironaan.
Van de Beek on pelannut useissa Alankomaiden juniorimaajoukkueissa. Hän kuului vakiokokoonpanoon, kun Alankomaat saavutti hopeaa alle 17-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuonna 2014. Miesten maajoukkueessa hän pelasi ensimmäisen ottelunsa marraskuussa 2017 Romaniaa vastaan. Kaikkiaan hän on pelannut 19 miesten maaottelua, muun muassa kaksi ottelua Kansojen liigan lopputurnauksessa kesäkuussa 2019, kolme ottelua EM-karsinnoissa syksyllä 2019 ja kaksi ottelua MM-karsinnoissa keväällä 2021. Hän on tehnyt miesten maaotteluissa kolme maalia: lokakuussa 2020 Kansojen liigan ottelussa Italiaa, marraskuussa 2020 ystävyysottelussa Espanjaa ja maaliskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Gibraltaria vastaan. Hänet on valittu maajoukkueeseen viimeksi kesäkuussa 2021.
Konnanhapero

Konnanhapero ("Russula cremeoavellanea") on haperolaji. Sen lakki on 4–8 senttimetriä leveä ja pinnaltaan kellanruskea tai okranvärinen. lakin pintakelmu on nyljettävissä osittain. Heltat ovat melko tiheät ja vaaleat, mutta ne muuttuvat vanhentuessa kellertäviksi. Itiöpöly on keltaista. Jalka on 4–8 senttimetriä pitkä ja valkoinen. Myös malto on valkoista. Sieni on syötävä, ja sen maku on hieman pähkinäinen. Konnanhaperoa tavataan yleisenä Etelä- ja Keski-Suomessa. Se kasvaa lehdoissa, koivikoissa ja puistoissa koivun juurisienenä. Kasvuaika on elokuusta syyskkuuhun. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi lajiksi (LC).
Mari Vihmand

Mari Vihmand (s. 17. toukokuuta 1967 Tallinna) on virolainen säveltäjä. Hänen tuotantonsa koostuu enimmäkseen kamarimusiikista. Hän on monesti saanut innoituksen teoksiinsa runoudesta ja muusta kirjallisuudesta. Vihmand on yhdistellyt musiikissaan romanttista mielikuvitusta ja rationaalista muodon rakentamista. Hänen tyyliään on kuvattu uusekspressionistiseksi.
Vihmand opiskeli Viron musiikki- ja teatteriakatemiassa Eino Tambergin ja Lepo Sumeran johdolla, joista jälkimmäisen ohjauksessa hän suoritti maisterintutkintonsa vuonna 1997. Hän suoritti myös opintoja Gilbert Amyn ja Philippe Manouryn johdolla Lyonin konservatoriossa. Hän muutti vuonna 1997 Bad Urachiin, Saksaan.
Vihmand opetti Tallinnan musiikkilukiossa musiikin teoriaa vuosina 1987–1995. Hänen teoksiaan on esitetty muun muassa Viron musiikkipäivillä ja NYYD-festivaalilla. Hänen töitään on esittänyt ja tilannut esimerkiksi Alankomaiden radion kamariorkesteri. Myös Tapiola Sinfoniettan kamariorkesterin ohjelmistoon on kuulunut hänen musiikkiaan. Yksi Vihmandin ensimmäisistä suosiota saavuttaneista teoksista oli "Laul õnnelikust Corydonist ja Phyllisest" sopraanolle ja kamarikokoonpanolle (1992). Soolokappaleen "Küsimus" (1996) tilasi häneltä oboisti Kalev Kuljus ja soolokappaleen "Keeris" (2001/2002) huilisti Mihkel Peäske. Vihmandin ensimmäinen elektroninen teos on "..ja nüüd tuli aeg minu juurde alasti..." (1997). Orkesteriteos "Floreo" toi säveltäjälle ensipalkinnon vuoden 1996 kansainvälisessä säveltäjärostrumissa Pariisissa alle 30-vuotiaiden säveltäjien kategoriassa. Kamarioopperalla "Lugu klaasist" (kantaesitetty NYYD-festivaalilla 1995) hän sai Viron tasavallan kulttuuripalkinnon vuonna 1995. Vuonna 2008 kantaesitettiin hänen oopperansa "The Formula of Love".
Vihmand on ollut Viron säveltäjäliiton jäsen vuodesta 1992.
Janne Ojajärvi

Janne Ojajärvi (s. 1986) on suomalainen kansanmuusikko, huuliharpisti ja pitkähuilisti. Hän toimii myös ääniteknikkona, tuottajana ja soitonopettajana. Hän on koulutukseltaan musiikin maisteri, musiikkipedagogi (amk) ja medianomi (amk). 
Ojajärvi on esiintynyt soolona sekä muun muassa yhtyeiden Trio Beoir, Yhden Penkin Pojat, Hurja Halla, Ojajärvi Blom Ojajärvi ja Paja kanssa. 
Hän on toiminut Suomen Kansanmusiikkiliitossa tuottajana ja kansanmusiikkitapahtumia järjestävän Perinnearkku ry:n puheenjohtajana.
Aiheesta muualla.
Janne Ojajärven verkkosivut