Palovaroitin

Palovaroitin on paloturvallisuuslaite, joka reagoi ilmassa olevaan savuun voimakkaalla hälytysäänellä tai välkehtivällä valolla. Useimmat varoittimet toimivat joko optisen tarkkailun tai ionisaation avulla tai molemmilla. Yleisesti kotitalouksissa käytettävät palohälyttimet perustuvat tulipalossa syntyvien hiukkasten havaitsemiseen. Hälytin voi perustua myös lämmön, infrapunasäteilyn tai palokaasujen havaitsemiseen. Tavalliset palovaroittimet eivät tunnista häkää (hiilimonoksidi). Markkinoilla on myös nestekaasun tunnistavia ja yhdistettyjä palo-/hiilimonoksidi-varoittimia. Kuulovammaisille on saatavissa tärinällä ja valolla varustettuja palovaroittimia. Myös wasabin käyttöä palovaroittimissa on tutkittu Japanissa, koska sen sisältämät allyyli-isotiosyanaatit ärsyttävät aerosolimuodossa sieraimia ja varoittavat nukkuviakin henkilöitä vaarasta.
Yleensä varoittimet toimivat samalla paristolla jopa kolme vuotta, mutta ne tulisi tarkastaa ainakin kerran vuodessa. Hyvänä muistisääntönä on tarkastaa paristojen kunto hätänumeropäivänä 11. helmikuuta (11.2.).
Pelastuslain mukaan palovaroitin on Suomessa pakollinen jokaisessa huoneistossa (myös kesäasunnoissa). Kuitenkin vain noin kuudessa taloudessa kymmenestä on palovaroitin. Palovaroittimen hankkiminen, asentaminen ja toimintakunnosta huolehtiminen on taloyhtiön vastuulla. Pelastuslaissa tarkoitettu rakennuksen omistajan palovaroittimien hankintaa ja kunnossapitoa koskeva velvollisuus tulee voimaan 1.1.2026 alkaen.
Vuonna 2000 palovaroittimet säädettiin pakollisiksi pelastustoimilaissa. 1. helmikuuta 2009 jälkeen rakennusluvan saaneilla asuinrakennuksilla tulee olla sähköverkkoon kytketty palovaroitin, joka on akku- tai paristovarmennettu sähkökatkosten varalle. Palovaroittimia tulee olla jokaisessa kerroksessa vähintään yksi alkavaa 60 m2 kohden.
Hävitettävä palovaroitin on toimitettava sähkölaitteiden kierrätykseen.
Toiminta.
Yleisesti hiukkasten havaitseminen palovaroittimessa perustuu sen sisältämään heikkoon, noin 40 kilobecquerelin amerikium-241 alfa-säteilylähteeseen. Alfasäteily on ionisoivaa säteilyä. Palovaroittimessa säteilylähteen lähellä on pieni ilmarako, jossa oleva ilma ionisoituu säteilyn vaikutuksesta ja muuttuu heikosti sähköä johtavaksi, minkä vuoksi ilmaraon kautta kulkee heikko sähkövirta. Savu sisältää pienhiukkasia, jotka ilmarakoon kulkeutuessaan sitovat osan ilman ioneista, jolloin kammiossa kulkeva heikko sähkövirta häiriintyy. Pienhiukkasten vaikutuksesta virtaa kuljettavien ilma-ionien määrä siis pienenee ja sähkönjohtavuus ilmaraossa laskee. Silloin palovaroitin laukaisee hälytyksen.
On myös olemassa optisia palovaroittimia, jotka havaitsevat ("näkevät") savun sen sisältämän noen ja muiden pienten ilmassa leijuvien partikkeleiden perusteella (ks. kuva oikealla). Näiden hälyttimien pahin heikkous on herkkyys ilman epäpuhtauksille, mistä saattaa seurata aiheettomia hälytyksiä (Reagoi mm. sähkötupakasta tulevaan "savuun").
Ionisoiva palovaroitin reagoi optista palovaroitinta paremmin nopeasti leimahtavaan paloon, kuten esimerkiksi sähköpaloon. Tästä syystä suositellaan ionisoivia palovaroittimia asennettavaksi makuuhuoneisiin ja optisia palovaroittimia eteisiin ja muihin yleistiloihin, joissa ne havaitsevat hitaasti kytevästä palosta asuntoon leviävän savun.
1960-luvulla kehitettiin lähinnä korkeisiin tehdas- ja varastohalleihin tarkoitettu infrapunasäteilyä havaitseva palovaroitin (tyyppiesimerkki L M Ericssonin "Fireye"), joka hälytti tulen muodostaman infrapunasäteilyn perusteella.
Nykyään harvinaiseksi käynyt malli sisältää lämpösulakkeen, jonka toiminta perustuu herkästi sulavaan juotosmetalliin, joka sulaessaan katkaisee jännitteen tai sähkövirran kulun, jolloin hälytys aktivoituu. Sittemmin on kehitetty toisentyyppisiä lämpöhälyttimiä, joiden toiminta perustuu bimetallitermostaattiin.
Myös sprinklerit, joiden toiminta perustuu siihen, että tulipalon kuumuus saa niiden lasikapselit rikkoutumaan ja laukaisemaan veden virtauksen, toimivat samalla hälyttiminä: sammutusaineen johtopaineen laskeminen suutinten auetessa aiheuttaa automaattisen hälytyksen.
Väärät hälytykset.
Pelastuslaitos saa usein vääriä palohälytyksiä. Yleisimpiä syitä väärille hälytyksille ovat esimerkiksi vanhentuneet paristot, vesihöyry, pöly, pakkanen, aerosolit ja ruuan käry.