tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Olympianero

Olympianero oli Yle TV2-kanavalla Suomessa kesällä 1996 esitetty olympialaisaiheinen visailuohjelma, jota tehtiin kymmenen jakson verran. Kukin jakso kesti noin puoli tuntia. Ohjelmaa juonsi Olli Keskinen, ja kilpailun tuomarina taustalla istui Suomen urheilutietäjien yhdistyksen puheenjohtaja Erik Relander. Ohjelman tuottivat TV2 ja Sitruuna Ryhmä Ky. Aiemmin TV2:ssa oli esitetty osittain samojen tekijöiden Lätkänero-visailuohjelmaa.
Olympianerossa oli mukana kymmenen kilpailijaa, ja jokaisessa jaksossa kaksi heistä kilpaili toisiaan vastaan. Kilpailijat oli valittu Suomen urheilutietäjien yhdistyksen jäsenistöstä. Kilpailu käytiin live-yleisön edessä, ja studiossa oli myös nelihenkinen XL-yhtye soittamassa alku-, väli- ja loppusoittoja. Kilpailukysymykset koskivat pääasiassa kesäolympialaisia aikavälillä 1952–1992 ja ne olivat osittain Suomen Urheilukirjaston tietopalvelun, osittain ohjelman tuottajien laatimia.
Kilpailun kulku.
Nopeatempoinen kilpailu oli jaettu kahdeksaan osioon:
Kilpailujärjestelmä ja kilpailijat.
Ohjelman kymmenestä jaksosta viisi ensimmäistä koostui alkueristä. Kustakin viidestä erästä voittaja pääsi jatkoon ja heidän lisäkseen myös eniten pisteitä kerännyt häviäjä. Kolmessa seuraavassa jaksossa käytiin välierät. Loppuotteluun pääsi kaksi eniten pisteitä kerännyttä välierien voittajaa, mutta kolmas välierävoittaja putosi jatkosta. Loppuottelu oli kaksiosainen, ja toisessa osassa jatkettiin suoraan ensimmäisessä osassa kerätyin pistein.
Olympianeron voittajalle oli luvattu palkinnoksi matka seuraamaan Atlantan kesäolympialaisia, mutta kilpailun voittanut Vesa-Matti Peltola ei ollut halukas lähtemään matkalle vaan vaihtoi palkintonsa televisioon ja videonauhuriin. Muille kilpailijoille ei palkintoja jaettu.
TV-esitykset.
Ohjelma nauhoitettiin Tampereen Tohlopin studiolla 11.–14. kesäkuuta 1996. Ohjelmaa esitettiin TV2:ssa kolme kertaa viikossa. Ensimmäinen jakso esitettiin 26. kesäkuuta ja viimeinen 18. heinäkuuta.
Bioko Surin provinssi

Bioko Surin provinssi on yksi Päiväntasaajan Guinean seitsemästä provinssista. Se sijaitsee Biokon saarella Bioko Norten provinssin kanssa. Biokon saaren vuoristoisen etelä- ja keskiosan kattavan provinssin asukasluku oli 29 034 vuonna 2001. Alue on Päiväntasaajan Guinean tärkeimpiä kaakaon ja kahvin tuotantoalueita. Bioko Surin provinssin pääkaupunki on Luba.
Bioko Surin provinssi jakautuu kahteen kuntaan: Luba ja Riaba.
Kaasuvalaistus

Kaasuvalaistus yleistyi nopeasti kaupunkikaasun käyttöönoton myötä. Alkuun valaisimet olivat pelkkiä kaasusoihtuja, joiden valaisu perustui liekissä hehkuvaan hiileen. Valokaasun täytyi siten sisältää hiilivetyjä, jotka paloivat valaisevalla liekillä.
Kaupunkien keskustoihin ilmestyi nopeasti lyhtypylväitä, joissa paloi kaasuvalo öisin. Syntyi myös ammattikunta, jonka tehtävänä oli sytytellä valot joka ilta. Sittemmin tekniikka kehittyi, sytyttäminen ja sammuttaminen hoidettiin automaattisilla lyhdyillä, jotka reagoivat kaasuverkon paineeseen. Päivisin niissä paloi vain pieni herätystuli. Kunnolla kaasuvalo alkoi loistaa vasta 1800-luvun lopulla hehkusukan keksimisen jälkeen.
Auer von Welsbachin keksimän auer-lampun ansiosta tuli käyttöön valaistus, joka syntyy, kun kaasuliekki kuumentaa hehkusukkaa niin, että sen lämpötila nousee 1 700-2 500 celsiusasteeseen, jolloin se valaisee. Kaasusukan materiaali on luonnonkuitua tai tekokuitua. Siihen imeytetään harvinaisten maametallien, lähinnä toriumin ja ceriumin, typpiyhdisteitä. Sukka käsitellään kestävyyttä pidentävillä aineilla. Kuitu palaa pois, ja jäljelle jää mekaanisesti heikko mineraalisukka.
Sähkövalo syrjäytti kaasuvalon 1900-luvulla. Nykyään kaasuvaloa käytetään retkivalaisimissa ja muualla sähköverkon ulottumattomissa.
Håkan Nesser

Sven Håkan Nesser (s. 21. helmikuuta 1950 Kumla, Ruotsi) on ruotsalainen kirjailija. Hän on yksi merkittävimpiä ruotsalaisia rikoskirjailijoita Henning Mankellin, Liza Marklundin ja Stieg Larssonin ohella.
Ura.
Nesserin kymmenosaisen "Van Veeteren" -rikosromaanisarjan pääosassa esiintyy komisario Van Veeteren. Sarja sijoittuu kuvitteelliseen Maardamin kaupunkiin jonnekin läntiseen Eurooppaan. "Van Veeteren" -kirjoja on käännetty monille kielille, muun muassa suomeksi, ja niistä on tehty televisiosarja, pääroolissa Sven Wollter.
Nesserin teoksille on myönnetty lukuisia palkintoja. "Toden ja ilveen verkko" sai Ruotsin dekkariakatemian esikoispalkinnon 1993. Teokset "Kaalbringenin kurkunleikkaaja" (1994), "Syntymämerkki" (1996) ja "Kokonaan toinen juttu" (2007) ovat saaneet Vuoden paras dekkari -palkinnon ja "Carambole" vuoden 1999 Lasiavain-palkinnon. Vuonna 2002 Suomen dekkariseura myönsi Nesserille ulkomaisen jännityskirjallisuuden kunniakirjan.
Nesser on kirjoittanut dekkareiden lisäksi myös muita romaaneja. Hänen teostensa pohjalta on tehty useita elokuvia.
Nesser on koulutukseltaan äidinkielen ja englannin opettaja. Hän asuu vaimonsa Elken kanssa Gotlannin Furillenissa. Aiemmin hän on asunut Lontoossa ja New Yorkissa. Hänet vihittiin vuonna 2016 kunniatohtoriksi Örebron yliopistossa.
Annobónin provinssi

Annobónin provinssi () on yksi Päiväntasaajan Guinean seitsemästä provinssista. Se sijaitsee Atlantin valtamerellä erillään muusta Päiväntasaajan Guineasta ja käsittää Annobónin saaren. Provinssin pääkaupunki on saaren pohjoiskärjessä sijaitseva San Antonio de Palé. Annobónin provinssin asukasluku oli vuoden 2001 väestönlaskennassa 5 008, joista kaikki asuivat San Antonio de Paléssa. Trooppisen ja vuoristoisen saaren pääelinkeinoja ovat kalastus ja maanviljely.
Annobónin provinssi kuuluu Saarialueeseen (). Provinssi muodostaa yhden samannimisen piirikunnan ja samannimisen kunnan. Provinssissa on kolme ”kylävaltuustoa” (). Provinssin ja piirikunnan hallinnon johdossa ovat kuvernööri sekä Päiväntasaajan Guinean hallituksen edustajat. Presidentti nimittää kuvernöörin viisivuotiskaudelle. Annobónin kuntaa johtaa vaaleilla valittu pormestari, ja kunnan pääasiallisena tehtävänä on toimia valtion ensisijaisena edustajana. Vaaleilla valitaan myös edustajat pieniin ”kylävaltuustoihin”. Kaiken kaikkiaan paikallishallinnon eri organisaatioilla on kuitenkin vain vähän vaikutusvaltaa päätöksenteossa.
Aavikkokerttu

Aavikkokerttu ("Scotocerca inquieta") on silkkikerttusten heimoon kuuluva varpuslintu ja sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 10 cm, josta pyrstöä 3,5 cm. Se painaa 6–10 g. Väritykseltään ja olemukseltaan se muistuttaa priiniaa, mutta aavikkokertun höyhenpuku on yleensä kauttaaltaan vaaleamman hiekanruskea eikä sen pyrstö ole niin pitkä. Olemus on myös peukaloismainen. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Esiintyminen.
Aavikkokerttu esiintyy laajalla alueella Pohjois-Afrikassa, Lähi-idässä ja Arabian niemimaalla sekä Keski-Aasiassa Intian rajoille saakka. Laji on paikkalintu. Sen elinalueen koko on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö.
Elää sekä alavilla mailla että vuoristossa. Laji viihtyy pensaikkoa tai ruohomättäitä kasvavilla autiomailla ja aroilla ja esiintyy usein yhdessä pikkupensaskertun ("Sylvia conspicillata") kanssa.
Lisääntyminen.
Pesä on matalalla pensaassa tai ruohoston varassa. Se on katettu, ruohoista ja risuista rakennettu ja sisältä untuvilla, karvoilla ja kuiduilla vuorattu. Kulkuaukko, joita on joskus 2 toisen ollessa pakotie, sijaitsee pesän sivussa vallitsevan tuulensuunnan mukaan. Naaras munii 3–7 munaa. Muna painaa keskimäärin 0,96 g. Molemmat emot hautovat yhteensä noin 2 viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä 2-viikkoisina, häirittyinä jo aikaisemmin.
Ravinto.
Syö hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia sekä talvella siemeniä.
Timbaland Presents Shock Value

Timbaland Presents Shock Value (lyhennetään usein Shock Value) on yhdysvaltalaisen tuottajan Timbalandin vuonna 2007 julkaistu toinen studioalbumi. 
Albumi sai listamenestystä mm. Australiassa, jossa se oli listaykkösenä. Albumi on myös mm. myynyt Australiassa tuplaplatinaa (140 000 kappaletta), platinaa Kanadassa (100 000), Saksassa (200 000), Sveitsissä (300 000) ja Yhdysvalloissa sekä kultaa Belgiassa (20 000), Itävallassa (15 000) ja Puolassa (10 000). Suomessa se nousi virallisen albumilistan sijalle 31.
Kappaleista ”Give It to Me”, ”The Way I Are”, ”Apologize” ja ”Scream” kuvattiin musiikkivideot.
Hehkusukka

Hehkusukka on eräissä lampputyypeissä käytetty osa, joka palaessaan hehkuu kirkkaana. Se on langasta kudottu sukka, joka on imeytetty tietyillä maametallisuoloilla. Perinteisesti on käytetty seosta, jossa on 99 % toriumdioksidia ja 1 % ceriumoksidia. Sukka asetetaan kaasu- tai petrolivalaisimen poltinosaan. Ensimmäisellä käyttökerralla kudoslanka palaa pois ja jättää jälkeensä hennon mineraalirakenteen. Polttamaton hehkusukka on pehmeä ja joustava, kuten tekstiili, mutta poltettuna hehkusukasta tulee jäykkä ja erittäin hauras ja se hajoaa pienestäkin kosketuksesta.
Luminesenssin vaikutuksesta sukka hehkuu kuumassa kaasuliekissä voimakasta valkoista valoa. Luminesenssissa lämpö virittää atomin tai molekyylin korkeammalle energiatasolle, ja viritystilan purkautuessa atomi palaa alemmalle energiatasolle vapauttaen ylimääräisen energian valokvanttina. Luminesenssin vuoksi hehkusukan emittoimasta säteilystä suurempi osa osuu näkyvän valon alueelle kuin tavallisessa lämpösäteilyssä.
Torium ja sen oksidi ovat radioaktiivisia. Toriumoksidilla on korkein sulamispiste kaikista tunnetuista oksideista, 3390 °C. Radioaktiivisuuden takia hehkusukat pyritään nykyään valmistamaan ilman toriumia. Esimerkiksi Petromaxin hehkusukat ovat nykyään ei-radioaktiivisia. Toriumpitoisetkaan hehkusukat eivät ole terveydelle haitallisia oikein käsiteltynä. Torium hajoaa alfasäteilyllä, joka on erittäin huonosti läpäisevää säteilyä ja pysähtyy jo lyhdyn lasiin tai ihmisen ihoon, eikä se etene ilmassakaan kuin muutamia senttimetrejä. Toriumpitoinen hehkusukka on haitallinen vain mikäli toriumia pääsee kehon sisään esimerkiksi hengitettäessä tomua, joka irtoaa poltetusta ja rikkoutuneesta hehkusukasta.
Hehkusukan kehitti Carl Auer von Welsbach keksimäänsä kaasulyhtyä varten. Tämä mullisti kaasuvalaistuksen tehon 1800-luvun lopulla. Nykyään kaasuvalaistus on harvinainen, mutta harvoissa kaasuvalolaitteissa käytetään lähes poikkeuksetta hehkusukkaa. Muun muassa armeijasta tutut Tilley-lyhdyt käyttävät hehkusukkaa.
Catherine Schell

Katherina Freiin Schell von Bauschlott (s. 17. heinäkuuta 1944 Budapest) on unkarilaissyntyinen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi 1960- ja 1970-luvulla televisiorooleistaan brittiläisissä sarjoissa. 
Biografia.
Schellin vanhemmat olivat paroni Paul Schell von Bauschlott ja kreivitär Katharina Maria Etelka Georgina Elisabeth Teleki de Szék. Toisen maailmansodan aikana natsit takavarikoivat perheen maat ja Schellit asuivat köyhyydessä muutaman vuoden. Vuonna 1950 he muuttivat Yhdysvaltoihin, jossa Schell kävi luostarikoulua. Vuonna 1957 perhe muutti Müncheniin, missä Schell opiskeli näyttelemistä Falconberg Schoolissa. Hän esiintyi ensimmäisessä elokuvassaan, "Lana - Königin der Amazonen", vuonna 1964. Vuonna 1968 Schell meni naimisiin näyttelijä William Marlowen kanssa. Avioliitto päättyi vuonna 1977. Vuonna 1982 Schell nai ohjaaja Bill Haysin ja pari pysyi yhdessä miehen kuolemaan asti vuonna 2006. Schell päätti näyttelijänuransa 1990-luvulla ja alkoi johtaa pientä hotellia Ranskassa.
Ura.
Vuonna 1968 Schell esiintyi elokuvassa "The Amsterdam Affair", minkä jälkeen hän muutti Lontooseen. Schellillä oli rooli George Lazenbyn James Bond -elokuvassa "Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa". Niihin aikoihin hän esiintyi nimellä Catherine von Schell. Ensimmäinen Catherine Schell -nimellä tehty rooli oli televisioelokuvassa "Madame Sin", jossa esiintyi myös Bette Davis. Vuonna 1975 Schell esiintyi Lady Claudine Littonin roolissa elokuvassa "Vaaleanpunaisen pantterin paluu".
Vuonna 1975 Schellillä oli yksittäinen rooli brittiläisen televisiosarjan "Avaruusasema Alfa" ensimmäisen kauden jaksossa ”Guardian of Piri”. Toisella kaudella hänestä tehtiin yksi päänäyttelijöistä. Hän esitti Mayaa, joka oli kotoisin planeetta Psychonilta. Alfan jälkeen hän vieraili useissa sarjoissa kuten "Doctor Who", "Bergerac" ja "Lovejoy".
Robert Trivers

Robert L. Trivers (s. 19. helmikuuta 1943) on yhdysvaltalainen evoluutiobiologi ja sosiobiologi, joka tunnetaan vastavuoroista altruismia (1971), parentaalista investointia (1972) sekä vanhemman ja jälkeläisen välistä konfliktia (1974) koskevista teorioistaan. Trivers on yksi vaikutusvaltaisimmista elossa olevista evoluutioteoreetikoista George C. Williamsin ohella.
Trivers suoritti biologian tohtorin tutkinnon Harvardin yliopistossa merkittävän evoluutiobiologin Ernst Mayrin ohjauksessa. Tänä aikana Trivers alkoi kehittää sosiaalisen käyttäytymisen teorioitaan evolutiivisesta näkökulmasta. Alusta asti hän on keskittynyt altruismin, yhteistyön ja konfliktin evolutiiviseen perustaan.
Trivers opetti Harvardissa 1971–1972 antropologiaa. Vuosina 1973–1994 hän oli Harvardissa biologian apulaisprofessori ja professori. Vuonna 1994 hän siirtyi Kalifornian yliopistoon Santa Cruziin antropologian ja biotieteiden professoriksi.
Trivers sai vuonna 2007 biotieteiden Crafood-palkinnon (Crafood Prize).
Martin Weiss

Martin Gottfried Weiss (3. kesäkuuta 1905 Weiden – 29. toukokuuta 1946) oli SS-upseeri ja Dachaun keskitysleirin komendantti vuonna 1945.
Weiss meni Dachaun keskitysleirille vuonna 1933. Weiss oli ensin vartiomies ja palveli sittemmin leirin esikunnassa yleten Hauptsturmführeriksi. Toisen maailmansodan alettua hänet siirrettiin vuonna 1940 Neuengammen leirin johtajaksi ja sen jälkeen Dachauhun vuonna 1942. Weiss toimi myös Liettuan Vilnassa juutalaisten tuhoamiseen erikoistuneen turvallisuuspoliisiyksikön johdossa. Vuonna 1943 hänestä tuli Maidanekin leirin johtaja. Sodan jälkeen Weiss tuomittiin oikeudenkäynnissä kuolemaan sotarikoksista ja teloitettiin toukokuussa 1946.
Viiksimarakatti

Viiksimarakatti ("Cercopithecus cephus") on vanhan maailman häntäapinoihin kuuluva kädellinen.
Levinneisyys.
Viiksimarakattia tavataan Gabonissa, Kongossa, Etelä-Kamerunissa, Päiväntasaajan Guineassa, Keski-Afrikan tasavallan kaakkoisosassa ja Luoteis-Angolassa.
Se esiintyy pääasiassa alankoalueiden trooppisissa sademetsissä ja viihtyy puiden alemmilla oksilla, usein tiheiköissä. Se on yleinen Kongon rannikon mangrovemetsissä).
Tuntomerkit.
Viiksimarakatin kasvot ovat siniset ja ylähuuli on valkoinen, ja suun molemmilla puolilla on viiksiä muistuttavia tummia karvoja. Poskkissa on oranssinsävyiset "pulisongit". Sen ruumis on 42–58 cm pitkä, häntä on 50–85 cm ja painoa on 3,5–6 kg. Naaraat ovat pienempiä ja sirompia kkuin urokset.
Selvä kulmakarvalinja erottaa kasvot päälaen mustan ja punertavan kirjavasta karvoituksesta. Tummat, kampamaiset korvat asettuvat varsin päänmyötäisesti. 
Apinoiden selän ja raajojen turkissa sekä hännässä jatkuu päälaen värisävy, kun taas vatsapuoli on tuhkanharmaa. Pakaroissa on karvattomat, kovettuneet alueet joiden päällä viiksimarakatti voi istua.
Elintavat.
Viiksimarakatti on päiväsaikaan aktiivinen. Se syö ensisijaisesti hedelmiä, mutta syö myös siemeniä, lehtiä, niveljalkaisia, lintuja ja munia.
Saksan kaapparilaivat maailmansodissa

Kaappari-nimitystä käytettiin 1900-luvun maailmansodissa, vaikka klassinen kaapparitoiminta oli päättynyt Napoleonin sotien myötä. 
Kaapparilaivojen paluu.
Molempien maailmansotien aikana erityisesti muutamat saksalaiset pienehköt sotalaivat kävivät itsenäisesti sotaa vastapuolen kauppalaivoja vastaan. Myöhemmin mukaan tulivat ns. apuristeilijät () eli siviiliristeilijät. Ne olivat valtamerikelpoisia rahti-matkustajalaivoja, joissa oli kätketty aseistus ja naamiointivarusteita. Myös yksi purjelaiva, kolmimastofregatti "Seeadler", varustettiin apuristeilijäksi. 
Alukset esiintyivät iskujensa välissä puolueettomina kauppalaivoina, mutta niiden varsinainen tarkoitus oli harjoittaa itsenäistä sodankäyntiä vihollisen rahtiliikennettä vastaan. Aina hyökkäyksen alussa puolueeton lippu vaihdettiin omaksi sotalipuksi. Näin tehtiin myös silloin, jos ylivoimainen vastapuolen sotalaiva yllätti siviiliristeilijän ja avasi tulen: kaapparin miehet vaihtoivat siviilipukunsa asetakkeihin ja nostivat oman lippunsa. Näin heitä kohdeltiin vangitsemisen tullen sotavankeina - väärällä lipulla ja siviilivaatteissa olisi seurannut tuomio merirosvoudesta. 
Menestyneimmät kaapparit.
Toisessa maailmansodassa menestyneimmät tällaiset olivat saksalaiset s/s "Pinguin" (32 upotusta, 154 000 brt) päällikkönään kommodori () Ernst-Felix Krüder, s/s "Kormoran" päällikkönään kommodori Heinrich Detmers, ja s/s "Atlantis" päällikkönään kommodori, myöhemmin amiraali Bernhard Rogge. s/s "Pinguin" upposi Intian valtamerellä taistelussa County-luokan raskaan risteilijän "HMS Cornwallin" ja s/s "Kormoran" kevyen risteilijän HMAS "Sydneyn" kanssa. "Atlantiksen" upotti etelä-Atlantilla raskas risteilijä "HMS Devonshire". Molempien jälkimmäisten kaapparien miehistöt pelastuivat, polttoainesäiliöön osuneen torpedon tuleen sytyttämä HMAS "Sydney" upposi koko miehistöineen. Molempien alusten, HMAS "Sydneyn" ja HSK "Kormoranin", hylyt löydettiin lopulta Australian rannikon läheisyydestä maaliskuussa 2008.
Viimeiset kaapparit.
Apuristeilijät toimivat myös varsinaisten sotalaivojen huoltolaivoina, kunnes taistelualusten käyttö valtamerillä lopetettiin taistelulaiva Bismarckin upottamisen jälkeen 21. toukokuuta 1941. Viimeiset apuristeilijät hakeutuivat turvaan Japaniin.
Viimeinen yrittäjä s/s Togo ei päässyt ulos Pohjanmereltä; päällikkö huomasi jo Dogger-matalikon tienoilla aluksensa olevan niin pahasti saarrettuna, että katsoi ainoaksi mahdollisuudeksi perääntyä takaisin Saksaan. Suuramiraali Dönitz oli samaa mieltä, ettei kaapparitehtäviin ollut enää asiaa, ja Togosta tehtiin yöhävittäjiä ohjaava tutkalaiva, jonka asemapaikaksi tuli Tallinna. Sieltä käsin alus otti osaa mm. helmikuussa 1944 tapahtuneiden Helsinkiin kohdistuneiden suurilmahyökkäyksien torjuntaan. Alus vetäytyi takaisin Saksaan, kun saksalaiset joukot poistuivat Baltiasta. Sodan päätyttyä venäläiset ottivat sen sotakorvauksena.
Arthur Liebehenschel

Arthur Liebehenschel (25. marraskuuta 1901 – 28. tammikuuta 1948) oli Auschwitzin ja Majdanekin keskitysleirien päällikkö toisen maailmansodan aikana. Liebehenschel syntyi Posenissa ja opiskeli talous- ja hallintotieteitä. Ensimmäisessä maailmansodassa hänestä tuli ylikersantti. 
Vuonna 1932 Liebehenschel liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen ja vuonna 1934 SS:ään. Hän työskenteli keskitysleirien hallinnossa 1930-luvulla. 10. marraskuuta 1943 Liebehenschel nimitettiin Auschwitzin tuhoamisleirin komendantiksi ja toukokuussa 1944 Majdanekin keskitysleirin komendantiksi. Kun leiri sodan lopussa evakuoitiin, hän työskenteli SS:n henkilötoimistossa. Yhdysvaltain armeija pidätti Liebehenschelin toisen maailmansodan lopussa ja hänet luovutettiin Puolaan vastaamaan sotarikossyytteisiin. Hän joutui Auschwitz-oikeudenkäyntiin Krakovassa, ja hänet tuomittiin sotarikoksista kuolemaan. Liebehenschel teloitettiin hirttämällä tammikuussa 1948.
Patrik

Patrik on miehen etunimi. Suomessa Patrikin nimipäivä on 16. huhtikuuta. Nimen muita muunnelmia Suomessa tai muualla ovat ainakin Patrick, Patrikki, Patric, Patricio ja Padraig.
Suomessa nimi Patrik on huhtikuuhun 2025 mennessä annettu 8 586 miehelle. Nimi oli vielä 1900-luvun alkupuolella jokseenkin harvinainen, mutta on 1970-luvulta lähtien yleistynyt. Patrikin lempinimi on usein Pate tai Patu. 
Nimen naispuolinen vastine on Patricia.
Nimen alkuperä.
Nimi Patrik tai Patrick tulee roomalaisesta nimestä Patricius, joka on latinaa ja tarkoittaa aatelismiestä. Rooman valtakunnan alkuaikoina patriisit muodostivat erioikeuksia nauttineen säädyn. Nimen on tehnyt suosituksi Irlannissa varhaiskeskiajalla toiminut lähetyssaarnaaja, Irlannin kansallispyhimys Pyhä Patrik.
George Robert Waterhouse

George Robert Waterhouse (6. maaliskuuta 1810 Lontoo–21. tammikuuta 1888 Lontoo) oli englantilainen luonnontieteilijä.
1833 Waterhouse äänestettiin Lontoon kuninkaallisen hyönteistieteellisen seuran (Royal Entomological Society of London) kirjastonhoitajaksi sekä hyönteisten ja tallenteiden intendentiksi.
1836 Waterhousesta tuli Lontoon eläintieteellisen seuran (Zoological Society of London) museon intendentti. Charles Darwin uskoi hänelle "HMS Beaglen" matkalla kootun nisäkäs- ja kovakuoriaiskokoelman tutkimisen. 1843 hänestä tuli British Museumin mineralogian ja geologian osaston apulaisintendentti ja 1851 intendentti Charles Konigin kuoltua. 1857 osasto jaettiin kahtia ja hänestä tuli geologian intendentti, jossa virassa hän pysyi vuoteen 1880 saakka.
Waterhouse julkaisi teoksen "A natural history of the Mammalia" (1846-48). Hän nimesi linnuista muun muassa punanokkafrankoliinin ("Pternistis adspersus"), nykyisin "Francolinus adspersus".
Paul Nitsche

Hermann Paul Nitsche (25. marraskuuta 1876 – 25. maaliskuuta 1948) oli saksalainen psykiatri, joka työskenteli natsi-Saksassa vajaamielisten, mielisairaiden ja muiden ”epätoivottujen” henkilöiden surmaamiseen tarkoitetun T-4-eutanasiaohjelman johdossa.
Nitsche oli Sonnensteinin klinikan vastaava johtaja vuosina 1913–1918 ja johtaja 1928–1939. Vuonna 1940 hänestä tuli T-4-ohjelman johtaja Werner Heyden jälkeen. 
Nitsche tuomittiin kuolemaan lääketieteellisistä sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan Dresdenissä ja teloitettiin giljotiinilla 1948.
Eeka Mäkynen

Eerikki "Eeka" Jaakko Juhana Mäkynen (s. 1980) on suomalainen muusikko. Hän tuli tunnetuksi yhdessä kilpakumppaninsa Tatu Ferchenin kanssa MTV3:lla esitetyn Far Out -ohjelman suvereenista voitosta. 
Mäkynen on laulanut Design19-yhtyeessä. Hän toimi Elävän Musiikin Yhdistyksen ELMU ry:n ylläpitämässä Nosturissa nuorempana johtajana. Sen jälkeen vuonna 2014 Mäkynen siirtyi Finnish Metal Eventsin (FME) toimitusjohtajaksi.
Jan Einar Thorsen

Jan Einar Thorsen (s. 31. elokuuta 1966) on entinen norjalainen alppihiihtäjä, olympiamitalisti ja supersuurpujottelun maailmancup-voittaja.
Thorsen kilpaili kansainvälisellä tasolla vuosina 1987–1994. Hän sijoittui Crans Montanan MM-kilpailuissa 1987 alppiyhdistetyssä yhdenneksitoista. Vailin MM-kisoissa 1989 hän oli syöksylaskussa neljästoista ja Saalbachissa 1991 samassa lajissa viides.
Thorsen saavutti olympiapronssia supersuurpujottelussa Albertvillessä 1992. Hän hävisi kilpailun voittaneelle Kjetil André Aamodtille 79 sadasosasekuntia, toiseksi sijoittui Marc Girardelli. Thorsen oli lisäksi viides syöksylaskussa ja yhdestoista alppiyhdistetyssä. Lillehammerin olympialaisissa 1994 hän sijoittui suurpujottelussa neljänneksi, super-G:ssä seitsemänneksi ja syöksyssä kymmenenneksi.
Thorsen voitti supersuurpujottelun maailmancupin kokonaiskilpailun kaudella 1993–1994. Hän voitti kaikkiaan kolme maailmancupin osakilpailua ja sijoittui kahdeksan kertaa kolmen parhaan joukkoon.
Meurthe (departementti)

Meurthe on entinen Ranskan departementti, joka oli olemassa 1790–1871. Alueen läpi virtaavan Meurthe-joen mukaan nimetty departementti muodostui osasta historiallista Lothringenin provinssia. Sen pääkaupunki oli Nancy. Departementti oli jaettu viiteen arrondissementtiin, joiden keskuspaikat olivat Nancy, Château-Salins, Lunéville, Sarrebourg ja Toul. Vuonna 1866 Meurthessä oli 714 kuntaa, sen pinta-ala oli 6 070 km² ja väkiluku 428 387.
Historia.
Meurthen departementti perustettiin Ranskan vallankumouksen yhteydessä 4. maaliskuuta 1790 yhtenä alkuperäisestä 83 departementista. Ranskan–Preussin sodan seurauksena Meurthen departementin koillisosa (suunnilleen Château-Salinsin ja Sarrebourgin arrondissementit) sekä pääosa Mosellen departementista liitettiin yhdessä Elsassin kanssa 1871 vasta perustettuun Saksan keisarikuntaan ja osaksi Elsass-Lothringenin valtakunnanmaata. Departementin Ranskalle jääneeseen osaan yhdistettiin Mosellesta Brieyn ja Longwyn alueet, ja näistä muodostettiin uusi Meurthe-et-Mosellen departementti. Tilapäiseksi tarkoitettu järjestely jäi voimaan siitä huolimatta että Saksalle 1871 luovutetut alueet palautettiin Ranskan osaksi ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Maureen Connolly

Maureen Connolly (17. syyskuuta 1934 – 21. kesäkuuta 1969) oli yhdysvaltalainen tennispelaaja. Hän voitti ensimmäisenä naispelaajana Grand slamin eli kaikki neljä arvostetuinta tennisturnausta samana vuonna.
Connolly ei ollut vielä täyttänyt edes 17 vuotta, kun hän voitti ensimmäisen arvoturnauksensa, Yhdysvaltain avoimet vuonna 1951. Seuraavana vuonna hän voitti Wimbledonin ja uudelleen Yhdysvaltain avoimet, ja vuonna 1953 "Little Mo" ("Pikku-Mo") voitti kaksinpelin kaikissa neljässä arvoturnauksessa. Australian avoimissa hän voitti ensimmäisen kerran mestaruuden myös naisten nelinpelissä, parinaan Julie Sampson.
Vuoden 1954 Ranskan avoimissa Connolly voitti naisten kaksinpelin, naisten nelinpelin parinaan australialainen Nell Hopman ja sekanelinpelin parinaan Australian Lew Hoad. Kesällä hän otti kolmannen mestaruutensa Wimbledonissa voittamalla loppuottelussa Louise Broughin. Pari viikkoa myöhemmin hän törmäsi autoon ollessaan ratsastamassa ja loukkasi jalkansa niin pahasti, että hän lopetti tennisuransa ollessaan vain 19-vuotias.
Connolly sairastui 1960-luvulla syöpään ja kuoli 34-vuotiaana. Hänet valittiin International Tennis Hall of Fameen vuonna 1969.
Échelle-hilaspektrometri

Échelle-hilaspektrometri on optinen hila -järjestelmä, jota voidaan käyttää spektrometriassa. Tässä hilatyypissä heijastavan hilan urat on muotoiltu siten, että heijastuvan valon määrä on optimoitu tiettyyn suuntaan ja korkeammilla diffraktion kertaluvuilla. Tällöin päästään suureen suhteelliseen tarkkuuteen ja voidaan havaita parhaimmillaan muutaman miljardisosan suuruisia muutoksia valon aallonpituudessa, kuten esimerkiksi eksoplaneettojen etsinnässä käytettävässä HARPS-mittalaitteessa.
Petsi

Petsi on puunkäsittelyyn tarkoitettu vesi-, öljy- tai liuotinohenteinen väriaine, joka muuttaa puumateriaalin alkuperäistä väriä, jättäen kuitenkin sen syyrakenteen näkyviin.
Erityyppisiä petsejä.
Vesipetsi.
Vesipetsi myydään joko valmiiksi veteen liuotettuna tai värijauheena. Jauhe sekoitetaan lämpimään veteen ja värin voimakkuutta voi säädellä veden määrällä. Vesiohenteisella petsillä on kuitenkin taipumus nostaa puunsyiden päät pystyyn, jättäen pinnan karheaksi. Siksi vesipetsattu pinta edellyttää yleensä huolellista hiontaa ennen viimeistä lakkauskerrosta. Petsattava pinta kannattaa kostuttaa vedellä ja hioa hienolla paperilla ennen petsausta. Vesipetsi on yleisimmin käytetty petsausaine.
Öljypetsi.
Öljypetsi tunkeutuu syvälle puuhun ja kuivuu hitaasti, mikä helpottaa tasaisen lopputuloksen aikaansaamista myös suurille käsiteltäville pinnoille. Tästä syystä öljypetsiä käytetään usein esimerkiksi puulattioiden ja huonekalujen käsittelyyn. Sitä voidaan käyttää sekä lämpimissä paikoissa että kylmissä paikoissa sijaitseviin kohteisiin. Sitä levitetään pintaan ohuelti lastalla. Se sopii useimmpiin pohjoisessa tai keskisessä Euroopassa kasvavista puista tehtyihin puupintoihin, mutta ei monille etelämmässä kasvaville puulajeille. 
Liuotinpetsi.
Liuotinpetsi kuivuu nopeasti, eikä juuri nosta puun syitä pystyyn. Liuotinpetsien käyttö on työturvallisuussyistä vähentynyt merkittävästi ja myös niiden saatavuus on heikentynyt. Liuotinpetsit sopivat rakennuksille ja remonttikohteisiin. Jotkut niistä sisältävät nitroselluloosasideainetta. Joitakin niistä voi sekoittaa liuotinpohjaisiin lakkoihin.
In the Court of the Crimson King

In the Court of the Crimson King on brittiläisen King Crimson -yhtyeen vuonna 1969 julkaistu esikoisalbumi. Se on eräs ensimmäisistä progressiivisesta rockia edustavista albumeista. Albumi on remasteroitu ja julkaistu uudelleen vinyylinä ja CD:nä vuosina 1980 ja 1990.
Albumi valittiin vuonna 2005 hakuteokseen "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään".
Kappaleet.
Kaikki kappaleet sanoittanut Peter Sinfield.
A-puoli
B-puoli
Puolitelavaunu

Puolitelavaunu on siviili- tai sotilasajoneuvo, jota ohjataan etuakselin renkailla tai suksilla, takaosan suurimman osan ajoneuvon ja sen taakan massasta kannattavien telaketjujen toimiessa vetokoneistona. Puolitelavaunun rakenteella pyritään yhdistämään tela-ajoneuvon maastokelpoisuus ja rengasajoneuvon käsiteltävyys. 
Lähinnä saksalais- ja yhdysvaltalaisvalmisteisia puolitelavaunuja käytettiin yleisesti toisen maailmansodan kaikilla rintamilla. Saksassa eräät puolitelavaunut tunnettiin nimellä Sonder-Kraftfahrzeug, lyhenteenä SdKfz, kuten SdKfz 251. 
Moottorikelkka on eräänlainen kevyt puolitelavaunu.
Carl Jaenisch

Carl (Karl) Ferdinand von Jaenisch (11. huhtikuuta 1813 Viipuri – 7. maaliskuuta 1872 Pietari) oli suomalais-venäläinen shakkiteoreetikko ja shakinpelaaja.
Jaenisch opiskeli Moskovassa ja Pietarissa. Vuonna 1837 julkaistiin hänen ensimmäinen shakkitutkielmansa, "Découvertes sur le Cavalier aux échecs". Vuonna 1840 hän erosi Venäjän armeijasta, jossa oli ollut majurina, omistautuakseen kokonaan shakille. Hän keskittyi kehittämään teoreettisia avausperiaatteita ja julkaisi vuosina 1842 (1. osa) ja 1843 (2. osa) kirjan "Analyse Nouvelle des Ouvertures du Jeu des Échec". Kirja muodostui klassikoksi. Sen ja Bilguerin "Handbuch"in julkaisusta katsotaan alkaneen nykyaikaisen avausteorian kehitys.
Jaenisch analysoi ja kehitti muun muassa venäläisen pelin Aleksandr Petrovin kanssa ja Jaenischin gambiitin espanjalaiseen peliin. Jaenisch julkaisi avausteoreettisia tutkimuksiaan eri maiden shakkilehdissä läpi elämänsä.
Vammelsuu

Vammelsuu () on entinen suomalainen kylä ja nykyään yksi Pietarin kaupunkiin kuuluvan Kurortin piirin kunnallishallintoalueista. Vuonna 2002 Serovossa oli 252 asukasta. Serovo sai uuden nimensä sotilaslentäjä ja Neuvostoliiton sankari Vladimir Serovin (k. 26.6.1944) mukaan. Serov tuhosi 44 viholliskonetta.
Vuoden 1944 alueluovutuksiin saakka Vammelsuun kylä kuului Uudenkirkon kuntaan rajoittuen idässä Terijokeen. Nimensä mukaisesti Vammeljärvestä Suomenlahteen laskevan Vammeljoen suulla sijaitsevan Vammelsuun tärkeimpiä nähtävyyksiä olivat Rakkauden hauta ortodoksikirkkoineen sekä Kuolemankuiluksi kutsuttu Vammeljoen jyrkkä rantatörmä. 
Jatkosodan toisen puolustuslinjan eli VT-linjan eteläinen päätepiste oli Vammelsuussa.
Puukirkko

Puukirkko tarkoittaa kirkkoa, joka on rakennettu puusta. Puukirkko on perinteinen kirkkomalli erityisesti pohjoisen Euroopan havumetsäalueella.
Rakennusmateriaalina puu on herkkä ja useat varhaisimmista puukirkoista ovat joko palaneet tai mädäntyneet, mutta lukuisia puukirkkoja on yhä jäljellä.
Suomessa suosittiin pitkään puuta rakennusmateriaalina, koska sitä oli suhteellisen vaivatonta hankkia. Ruotsin vallan aikana annettiin määräys tehdä kirkot kivestä, mutta puun käyttö jatkui. Kirkonrakentajat kuitenkin pyrkivät rakentamaan kirkoista arvokkaampia, kivestä rakennetun näköisiä esimerkiksi käyttämällä lyhyitä salvoksia. 
Unescon maailmanperintöluettelossa on lukuisia puukirkkoja, kuten Petäjäveden vanha kirkko (Suomi), Urnesin sauvakirkko (Norja), Vähä-Puolan eteläosan puukirkot, Jaworin ja Świdnican rauhankirkot (Puola), Puolan ja Ukrainan Karpaattien puiset tserkvat, Maramureșin puukirkot (Romania) ja Slovakian Karpaattien puukirkot.
Uurteisvalaat

Uurteisvalaat (Balaenopteridae) on yksi neljästä hetulavalasheimosta. Heimoon kuuluu nykykäsityksen mukaan yhdeksän lajia kahdessa suvussa.
Uurteisvalaiden nimi tulee niiden uurteisesta kurkkunahasta, joka ulottuu alaleuasta vatsan keskivaiheille. Kurkkunahan oietessa myös kurkunseutu paisuu. Myös suuontelo laajenee, joten siihen mahtuu tällöin valtavasti ravintoa. Hetulat ovat lyhyemmät, jäykemmät ja leveämmät kuin silovalailla. Kaikista muista hetulavalaista poiketen uurteisvalailla on pienehkö selkäevä. Kiilanmuotoinen pää on ylhäältä katsottuna leveä, sivuilta litteä ja pienempi kuin silovalailla. Keskellä päätä kuonosta sierainaukkoon päättyvä harju. Suu ei kaareudu yhtä voimakkaasti ylöspäin kuin silovalailla. Rasvakerros on melko ohut ja virtaviivaisen ruumiinmuotonsa ansiosta uurteisvalaat ovat melko nopeita uimareita. 
Uurteisvalaita tavataan kaikissa valtamerissä. Suurin osa lajeista vaeltaa kesäksi napa-alueiden tuntumaan. Vain bryden- ja edeninvalaat pysyttelevät ympäri vuoden lämpimissä ja lauhkeissa vesissä. Napa-alueilla ne yleensä ruokailevat, mutta vaeltavat lämpimämmille vesille parittelemaan. Kantavat naaraat vaeltavat muiden mukana ruokailualueille ja palaavat seuraavana vuonna synnyttämään. Poikasia imetetään yleensä 6–7 kuukautta, jolloin ne ovat jo palanneet ruokailualueille.
Uurteisvalaiden mieluisinta ravintoa ovat krillit, mutta ne syövät paljon myös hankajalkaisia ja kaloja, kuten makrillia, silliä ja turskaa. Lämpimillä seuduilla ravintoa on vähemmän kuin navoilla, ja valaat saattavat joutua paastoamaan tropiikissa vietetyn ajan. Ne liikkuvat yleensä pienissä ryhmissä.
Psyko II (romaani)

Psyko II on vuonna 1982 ilmestynyt Robert Blochin kirjoittama rikos-, toiminta-, kauhu- ja jännitysromaani, joka on jatkoa hänen vuonna 1959 ilmestyneelle 
psykologiselle trillerilleen "Psyko", johon pohjautuvan samannimisen elokuvan Alfred Hitchcock ohjasi vuonna 1960. Samannimisyydestään huolimatta vuonna 1983 julkaistu Richard Franklinin ohjaama elokuva elokuva Psyko II, joka on jatko-osa Hitchcockin elokuvalle, ei pohjaudu tähän romaaniin.
Romaanin ilmestymisen aikoihin elokuvien tyyli oli muuttunut Hitchcockin päivistä huomattavasti, ja tässä romaanissa Bloch onkin keskittynyt kritisoimaan modernien skandaalinkäryisten ja väkivallalla mässäilevien nk. slash- ja splatter-elokuvien pinnallisuutta. Romaanin miljöönä on elokuvastudio, jossa filmatisoidaan tässä vaiheessa jo useiden vuosien takaista Batesin motellin murhatapausta, ja kohta elokuvan teko alkaakin muistuttaa epämiellyttävällä tavalla todellisuutta.
Psyko II:n jatko-osa on "Psycho III: Psycho House", joka ilmestyi vuonna 1990. Sitä ei ole suomennettu.
Juoni.
Sarjan ensimmäisestä kirjasta tutuksi tullut suihkumurhaaja Norman Bates on elänyt vankimielisairaalassa yli 20 vuoden ajan ja haikailee vapaata elämää mielisairaalan kaltereiden ulkopuolella. Tohtori Adam Claibornen tiukassa kontrollissa hänestä on tehty täysin oireeton, eikä hän enää kuvittele olevansa äitinsä, mutta hänet luokitellaan edelleen vaaralliseksi hulluksi ja psykopaattiseksi tappajaksi, jota ei uskalleta päästää vapaalle jalalle. Erakkomainen Bates on löytänyt itselleen mieluisaa tekemistä mielisairaalan harrastajateatterista ja kirjastonhoitajana.
Eräänä päivänä Bates kauhukseen huomaa, että mielisairaalaan tulee "pingviinejä"; kaksi nunnaa, jotka ovat saapuneet sinne antaakseen sielunhoitoa mielisairaalan asukeille. Samaan aikaan mielisairaalaan saapuu käsikirjoitus tositapahtumiin perustuvaan tekeillä olevaan Hollywood-elokuvaan ja pyyntö, saisivatko elokuvan tekijät hyödyntää Batesin murhatapausta tämän elokuvan juonessa.
Kausikortti

Kausikortti oli Yle Teemalla vuosina 2006–2008 lähetty musiikki-TV-ohjelma, jossa esitettiin Radion sinfoniaorkesterin konsertteja. Ohjelmassa oli konserttien lisäksi säveltäjä Osmo Tapio Räihälän vetämiä studiokeskusteluja ja muusikkohaastatteluja. Ohjelman erikoinen piirre oli reaaliaikainen kriitikko, jona toimi filosofian tohtori Susanna Välimäki.
Tiejyrä

Jyrä on maan tiivistämiseen rakennustyössä tarkoitettu kone.
Jyrätyypit.
Varhaiset tiejyrät olivat höyrykäyttöisiä, mutta nykyisin omalla koneella liikkuvat jyrät ovat miltei yksinomaan dieselkäyttöisiä. Ensimmäisen moottorijyrän kehitti Hans Hamm vuonna 1911. Jyriä on monenlaisia. Niiden tärkein osa on pyörinä toimiva raskas sylinterinmuotoinen tela eli valssi, joita on yhdestä kolmeen kappaletta. Hinattavissa jyrissä on yleensä vain yksi valssi, suuremmissa omalla koneella liikkuvissa on kahdesta kolmeen. 
"Tandem-jyrissä" on kaksi vetävää valssia. Tandem-jyrä keksittiin vuonna 1953. Jyrän klassinen muoto on "kolmivalssijyrä", jossa on takana kaksi kapeampaa ja edessä yksi leveä valssi. Valssit voivat olla onttoja ja vesitäytteisiä, jolloin jyrän painoa voidaan säädellä lisäämällä ja vähentämällä vesimäärää.
"Täryjyrän" avulla voidaan tiivistää jyrättävää ainesta epäkeskokoneiston tuottamaa tärinää käyttäen enemmän kuin pelkällä jyrän painolla ja liikkeellä. Kun tandem-jyrän kummassakin valssissa on oma täry, puhutaan tandem-täryjyrästä.
Käyttö.
Jyrä on tärkeä työkone teiden rakentamisessa ja korjauksessa ja muissakin maaperän pohja- ja päällysrakenteen tiivistämiskohteissa. Jyriä ei ole yleensä rekisteröity, koska ne on pääsääntöisesti tarkoitettu rajatuille työmaa-alueille. Siirrot tehdään kuorma-autoilla tai laveteilla. Pienempiä jyriä voidaan myös hinata lyhyitä siirtomatkoja.
Massimo Moratti

Massimo Moratti (s. 16. toukokuuta 1945 Bosco Chiesanuova, Italia) on italialainen liikemies, joka tunnetaan parhaiten jalkapalloseura Internazionale Milanon entisenä omistajana ja puheenjohtajana.
Morattin suku lukeutuu Italian varakkaimpiin. Hän on muun muassa öljy-yhtiö Sarasin omistajia. Morattin isä Angelo toimi Interin puheenjohtajana sen kultakaudella 1960-luvulla. Hän on pyrkinyt nostamaan seuran vastaavanlaiseen menestykseen.
Moratti on toiminut Interin puheenjohtajana vuosina 1995–2004 ja uudelleen vuodesta 2006 lähtien. Hänen kaudellaan seura ei ole yleensä saavuttanut odotettua menestystä. Morattin aikana Inter onkin tullut tunnetuksi lähinnä lukuisista valmentajanvaihdoksista ja kalliista pelaajahankinnoista. Seura on saavuttanut hänen aikanaan UEFA Cupin voiton (1998), Mestarien liigan voiton (2010) seurajoukkueiden maailmanmestaruuden (2010) viisi Italian-mestaruutta (2006, 2007, 2008, 2009, 2010), kolme Italian cupin voittoa (2005, 2006, 2010) ja kolme Italian supercupin voittoa (2005, 2006, 2010). Kaudella 2009/2010 Inter onnistui voittamaan ensimmäisenä italialaisena seurana harvinaisen triplan voitettuaan mestareiden liigan Serie A:n ja Italian cupin.
Vuonna 2013 Moratti myi seuran indonesialaisille.
Martti Similä

Martti Iisakki Similä (9. huhtikuuta 1898 Oulu – 9. tammikuuta 1958 Lahti) oli suomalainen pianisti, kapellimestari, teatterinjohtaja, laulaja ja näyttelijä. Hän sävelsi muun muassa orkesterikappaleita ja elokuvamusiikkia, minkä lisäksi hän teki runsaasti sovituksia kuorolle ja orkesterille.
Similä toimi Helsingin kaupunginorkesterin ylikapellimestarina vuosina 1945–1951, Lahden kaupunginorkesterin johtajana 1951–1957 ja oli mukana kaikkiaan neljänkymmenenyhden elokuvan teossa. Hän sävelsi musiikin muun muassa elokuviin "Suomisen Ollin tempaus", "Suomisen perhe", "Lapatossu", "Tavaratalo Lapatossu &amp; Vinski", "August järjestää kaiken", "Serenaadi sotatorvella eli sotamies Paavosen tuurihousut" ja "Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin".
Lyseolaisena Similä osallistui sisällissotaan 1918 hallituksen alaisessa Suomen tasavallan joukoissa eli valkoisissa.
Martti Similä oli Aapo Similän veli ja Jean Sibeliuksen läheinen ystävä. Hänen poikansa oli toimittaja ja kirjailija Markus Similä.
Laulajanura.
Laulajana Martti Similä levytti 1920-luvun puolenvälin jälkeen kaikkiaan 13 kappaletta savikiekoille. Lisäksi Similä levytti kaksi omaa "Kuriton sukupolvi" -elokuvaan tekemäänsä sävellystä Eugen Malmsténin johtaman Rytmi-Pojat-yhtyeen kanssa.
Kappaleet olivat äänitysjärjestyksessään seuraavat:
.11.1937.
Lisäksi Similä johti Homocord-orkesteria vuoden 1929 savikiekoilla ainakin kappaleilla ”Pasin lauluja 1” ja ”Pasin lauluja 2” sekä ”Pikku mustalainen” .
 vie Raita-tietokantaan, jossa kappaleesta on mp3-tiedosto.
Hermès

Hermès [ɛʁmɛs] on vuonna 1837 perustettu ranskalainen luksustuotteiden suunnittelija, valmistaja ja markkinoija. Liike aloitti satulakauppana.
Hermès on erikoistunut nahkatuotteisiin, asusteisiin ja parfyymeihin. Yhtiön tunnistaa hevoskärrylogosta. Hermès-tuotteita myydään vain Hermès-myymälöissä sekä virallisessa verkkokaupassa. Yhtiö tunnetaan hinnakkaista luksustuotteistaan: esimerkiksi kuuluisan Birkin-käsilaukun lähtöhinta on noin 6000 dollaria. Hermès on saavuttanut mainetta myös laajoilla, muutaman kerran vuodessa vaihtuvilla solmiomallistoillaan. Suomea lähin Hermèsin edustus löytyy Tukholmasta.
Hermèsin suvulla oli vuoden 2017 lopulla hallussaan 66 prosenttia yhtiön osakepääomasta ja äänimäärästä. Axel Dumas on toiminut yhtiön toimitusjohtajana vuodesta 2013, mutta tämä lisäksi Hermèsin sukua edustava Émile Hermès SARL nimittää yhtiölle toisen toimitusjohtajan. Tässä tehtävässä on vuodesta 2006 toiminut Henri-Louis Bauer.
Raggars

Raggars on lahtelainen rock-yhtye. Yhtyeen perustivat vuonna 1985 Esa "Iso-Enzo" Etola (12.2.1953–26.7.2020), Arto Vatanen ja Timo Vilska. Raggars soitti ensimmäisen keikkansa Pellon urheilutalossa 20. toukokuuta 1985. 
Alkuun Raggars teki paljon yhteiskeikkoja Irwin Goodmanin kanssa sekä pari yhteiskiertuetta mäkihyppääjä Eddie Edwardsin kanssa. Yhtyeen esittämiä kappaleita ovat muun muassa "Lännen lokari", "Elämän valttikortit", "Eno ja Pietari", "Unihiekkaa", "Äidin pienet perkeleet" ja "Maamies". 
Kokoelmalevyllä "20 vuotta laitumella – 1985–2005" todetaan humoristisesti, että yhtyeen kappaleista ”Puhelu hevoselle” tunnetaan "Orimattilan kansallislauluna". Laulussa on kuultavissa seudun vanhemmalle väelle tyypillinen päijät-hämäläinen puheenparsi ja murre, jossa käytetään esimerkiksi sanaa "konu".
Virtain pataljoona

Virtain pataljoona alias Pataljoona Hallström oli valkoisten armeijan Hjalmarsonin osastoon kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentajana oli ruotsalainen luutnantti Erik Hallström. Pataljoona liitettiin myöhemmin Pohjois-Pohjanmaan rykmentin 3. pataljoonaksi.
Pataljoonan muodostaminen.
Pataljoona muodostamisen ja harjoittamisen sai tehtäväkseen entinen tsaarin armeijan ratsuväen eversti Viljo Forssell eversti Martin Wetzerin käskystä helmikuun lopulla vuonna 1918. Virroille saavuttuaan Forssell jakoi saatavilla olevan miehistön neljään komppaniaan. Erityiskomppanian aseman sai Ähtäriläisiä vaapaaehtoisia johtanut jääkäri Ahtiainen, loput kolme komppaniaa olivat koottu Virtain ja Ruoveden asevelvollisista ja vapaaehtoisista miehistä. Lisäksi pataljoona sai kolme konekivääriä joita johtamaan määrättiin komppanianpäälliköksi jääkäri Kauppinen. Eversti Forssell oli tarkoitus nimittää näin muodostamansa pataljoonan komentajaksi, mutta hän luovutti pataljoonan komentajuuden 7. maaliskuuta 1918 ruotsalaiselle vapaaehtoiselle luutnantti Erik Hallströmille, joka oli kunnostautunut aikaisemmin muun muassa Saksan armeijassa. Erik Hallström oli entuudestaan tuttu suomalaisille jääkäreille olihan hän ollut Jääkäripataljoona 27:ssä päällystö- ja ohjaustoimissa. Virtain pataljoonaa kutsuttiin myös nimellä Hallstömin pataljoona.
Joukko-osastot.
Päällikkö: jefreitteri Karl Rafael Dahlman.
Päällikkö: jääkäri Kosti Johannes Pollari (siirrettiin Porin rykmentin 2. pataljoonaan).
Päällikkö: jefreitteri Antti Oskar Ahtiainen.
Päällikkö: jääkärivaravääpeli Jaakko Nikolai Rannanjärvi (kaatui 25. maaliskuuta 1918 Ylöjärvellä).
Päällikkö: jääkärivänrikki Arvo Kosti Kauppinen.
Komppaniassa palvelleet Saksan jääkärit: jääkärialiupseeri Juho Heikki Junttila.
Salim Iles

Salim Iles (14. toukokuuta 1975, Oran) on algerialainen uimari. Hän edusti Algeriaa kesäolympialaisissa 2004, sijoittuen 50 metrin vapaauinnissa kahdeksanneksi ja 100 metrin vapaauinnissa seitsemänneksi. Hän voitti 100 metrin vapaauinnin MM-hopeaa lyhyellä radalla Indianapolisissa 2004. Kaksi vuotta aikaisemmin Iles oli voittanut MM-pronssia samalla matkalla.
Iles valittiin Algerian vuoden miesurheilijaksi vuonna 2006.
Ari Kettunen

Ari "Arvid" Kettunen (toukokuu 1961 Forssa) on suomalainen pianisti, laulaja ja säveltäjä. Hän oli yksi Lapinlahden Linnut -yhtyeen perustajajäsenistä, ja vaikutti yhtyeessä vuosina 1983–1988. Kettusen tunnetuimpia sävellyksiä Linnuille ovat muun muassa "Lipputangon nuppi", "Tero ja minä", "Kyllä elämä on ihanaa", "Tapasin naisen" ja "Pikkumiesten laulu". Yhtyeen debyyttialbumin kaikki kappaleet ovat Kettusen säveltämiä, paitsi "Ojasta noustaan", joka on kosketinsoittaja Pekka Hedkrokin sävellys. Seuraavan, "Jep"-albumin monet kappaleet ovat Kettusen ja Hedkrokin yhteisiä sävellyksiä.
Ennen Lapinlahden Lintuja Kettunen soitti yhtyeessä nimeltä U-Bahn.
Kettunen teki lisäksi Lapinlahden Linnuille myös sanoituksia yhtyeen muiden jäsenten kanssa, esimerkiksi "Miksei asioista puhuta" -kappaleen hän sävelsi yhdessä Hedkrokin ja Toikan kanssa mutta sanoituksen tekemiseen osallistui kaikki yhtyeen jäsenet, lisäksi kappaleet "Kyllä elämä on ihanaa" ja "Tapasin naisen" ovat Kettusen ja Heikki Salomaan yhdessä tekemiä. U-Bahnin kappale "Tuo lohkolämmitin on minun" on Kettusen säveltämä ja sanoittama. 
Myöhemmin Kettunen on toiminut Puujumalat-yhtyeessä yhdessä Timo Erängön ja Pekka Hedkrokin kanssa.
Volver (kappale)

Volver on Carlos Gardelin säveltämä ja Alfredo Le Peran sanoittama tango vuodelta 1934. Sen on suomeksi levyttäneet nimellä "Luokses jään" Eino Grön vuonna 1984 ja Matti Korkiala 1999. Suomennoksen on tehnyt Aappo I. Piippo . Sana "volver" on espanjaa ja tarkoittaa "palata".
Syntyhistoria.
Volver on sävelletty elokuvaan "El dia que me quieras", joka julkaistiin vuonna 1935. Siinä Gardel esittää laulajaa, joka elämänsä vaikeuksissa päätyy muuttamaan pois Argentiinasta. Saavutettutaan kuuluisuutta uudessa maassa, hän palaa menestyneenä ja varakkaana miehenä 20 vuotta myöhemmin kotimaahansa. Laivamatkalla takaisin Gardel esittää kotiinpaluusta kertovan kaihoisan sävelmänsä. 
Volver muissa elokuvissa.
Vuonna 2006 kappale esitettiin kahdessa elokuvassa. Estrella Morente esittää osan kappaleesta flamencotyylillä Pedro Almodóvarin samannimisessä elokuvassa Volver ja se soi Gardelin tulkitsemana Aki Kaurismäen elokuvassa Laitakaupungin valot.
Yrjö Suomalainen

Yrjö Johannes Suomalainen (24. huhtikuuta 1893 Parikkala – 28. elokuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen viulutaiteilija, musiikkiarvostelija ja musiikkikirjailija. Hänen puolisonsa oli kuvanveistäjä Emil Wikströmin vanhin tytär Estelle (1897–1970). Heidän tyttärensä oli oopperalaulaja Maaria Eira ja poikansa pilapiirtäjä Kari Suomalainen.
Yrjö Suomalainen kirjoitti ylioppilaaksi 1912 ja opiskeli viulunsoittoa Helsingin musiikkiopistossa 1914–1916. Hän jatkoi viuluopintojaan Pietarissa 1917 Leopold Auerin oppilaana ja Pariisissa 1919–1920 Maurice Hewittin ja Lucien Capet'n oppilaana. Vuosina 1916–1922 Suomalainen konsertoi Helsingissä ja eri puolella Suomea. Hän oli Turun kaupunginorkesterin jäsen 1918–1919 ja soitti Helsingin kaupunginorkesterissa 1922–1929. Hän toimi 1922–1926 Helsingin musiikkiopiston ja 1923–1948 Sivistysjärjestöjen kansankonservatorion opettajana. Suomalaisen tunnetuimpia oppilaita ovat Paavo Berglund ja Heikki Louhivuori.
Merkittävä osa Suomalaisen elämäntyötä oli Uuden Suomen musiikkiarvostelijan toimi 1929–1952 nimimerkillä Y.S. Arvostelijana hän nautti asiantuntemuksellaan yleistä luottamusta. Hän oli myös "Suomen Musiikkilehden" vakinainen avustaja ja esiintyi radiossa omaleimaisena musiikkipakinoitsijana.
Yrjö Suomalainen on haudattu Sääksmäen hautausmaalle.
28 (luku)

28 (kaksikymmentäkahdeksan) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 27 ja seuraa luku 29.
Karl Schöngarth

Tohtori Karl Eberhard Schöngarth (22. huhtikuuta 1903 – 16. toukokuuta 1946) oli SS-kenraali natsi-Saksan ja toisen maailmansodan aikana. Hän otti osaa Wannseen konferenssiin, jossa päätettiin juutalaisten joukkotuhosta.
Schöngarth syntyi Leipzigissa Saksissa. Hänestä tuli SS:n tiedustelupalvelu SD:n jäsen vuonna 1933. Hänestä tuli myöhemmin turvallisuuspoliisi SIPO:n päällikkö ja Alankomaiden Gestapon johtaja.
Ollessaan palveluksessa Puolan Krakovassa hänestä tuli Erikois-Einsatzgruppen-ryhmän johtaja. Hän vastasi yli 4 000 juutalaisen murhaamisesta syys–joulukuussa 1941.
Schöngarth oli mukana Wannseen konferenssissa vuonna 1942 tohtori Rudolf Langen kanssa (Einsatzgruppen A), joka myös oli ottanut osaa joukkomurhiin. Schöngarth vangittiin sodan lopussa. Hänet todettiin syylliseksi sotavangiksi saadun lentäjän murhaan lokakuussa 1944. Brittiläinen oikeusistuin Burgsteinfurtissa tuomitsi hänet kuolemaan 11. helmikuuta 1946. Hänet hirtettiin saman vuoden toukokuussa.
Wannseen konferenssista kertovassa elokuvassa "Lopullinen ratkaisu" (2001) Schöngarthia esittää Peter Sullivan.