Tapio Heinonen

Tapio Rafael Heinonen (29. joulukuuta 1941 Porvoo – 6. tammikuuta 1985 Porvoo) oli suomalainen kevyen musiikin laulaja, säveltäjä ja sanoittaja. Heinosta on tituleerattu Suomen ”ainoaksi oikeaksi trubaduuriksi”.
Elämä ja ura.
Tapio Heinonen syntyi jatkosodan aikaan Porvoossa kaksikieliseen perheeseen. Hänen isänsä työskenteli leipomoalalla ja kuului Borgå Sångarbröderna -kuoroon. Perheen kodista löytyi myös lukuisia instrumentteja ja Heinonen on perinyt musikaalisuuttaan isältään. Heinonen esiintyi jo opiskeluaikoinaan pienimuotoisesti kitaransa säestyksellä ja voitti ensimmäiset iskelmälaulukilpailut jo 16-vuotiaana. Jo tuolloin hänen tyylikseen vakiintui tunnelmallinen laulelmamusiikki.
Heinosen kirjoitettuaan ylioppilaaksi vuonna 1962 hän lähti kiertämään ympäri Eurooppaa toimien trubaduurina kitaran säestyksellä muun muassa Andalusiassa. Hän kävi armeijan vuosina 1963–64 ja tämän jälkeen hän muutti Porvoosta opiskelemaan Myynti- ja mainoskouluun Helsinkiin. Opintojensa jälkeen hän toimi hetken lelukauppiaana. Vuonna 1966 Heinonen meni ensimmäisen kerran naimisiin ja hänen ensimmänen lapsensa syntyi jouluaattona 1967.
Vuonna 1966 Heinonen liittyi ruotsalaisseura Visans Vänneriin. Seuran lauluiltoja äänitettiin ja eräs näistä nauhoista päätyi levy-yhtiö Discophonin tuottajan Mosse Vikstedtin käsiin, joka kiinnostui suuresti samettiäänisestä laulajasta. Vikstedt solmi yhdessä Heinosen kanssa levytyssopimuksen ja debyyttisingle ”Palanen maata” / ”Odotan hyräilen” levytettiin maaliskuussa 19668. Debyyttisingle ei tavoittanut vielä suurta yleisöä, vaikka sillä näkyvät jo Heinosen lahjakkuudet. Seuraava single levytettiin loppuvuodesta 1968, kun kappale ”Yöllä on tuhat silmää” levytettiin yhdessä Seidat-tyttötrion kanssa. Vaikka yhteistyö Discophonin kanssa jatkui, kaupallisia menestyksiä ei juuri tullut. Heinonen saavutti kuitenkin huomiota esiintymällä Helsingin Kalastajatorpalta taltioidussa televisio-ohjelmassa vuonna 1968. Muun muassa ohjelmaa juontanut iskelmälaulaja Carola julisti Heinosta omaksi löydökseen. Heinosen ja Discophonin yhteistyö päättyi ja vuoden 1969 alusta hän solmi sopimuksen EMI:n kanssa.
Elokuussa 1969 julkaistiin single ”Solenzara” / ”Yön sävel”, joka herätti hieman mielenkiintoa myös suuren yleisön silmissä. Hyvin pian edellisen singlen jälkeen ilmestyi single ”Julian Grimau” / ”Monta vuotta sitten kello kymmenen”. Nimikappale on kansansävelmä, jonka teksti kertoo Julián Grimausta, joka oli Espanjassa teloitettu vasemmistopoliitikko. Kari Tuomisaari suomensi kappaleen ja kappaleesta muodostui Heinosen todellinen läpimurto. Saman vuoden marraskuussa single oli Suomen seitsemänneksi myydyin. Vaikka kappale on hyvin poliittisteemainen, Heinonen ei ottanut kantaa kappaleen herättämiin poliittisiin kysymyksiin. Muutamaa vuotta myöhemmin Pentti Saaritsa laati sävelmään uuden suomennoksen ja Kristiina Halkola levytti kappaleen taistolaisliikkeen käyttöön.
Heti 1970-luvun alussa Heinonen levytti yhden hänen uransa tunnetuimmista kappaleista, ranskalaisperäisen ”Eilen kun mä tiennyt en”. Kappale on Reino Bäckmanin suomennos alun perin Charles Aznavourin sanoittamasta ja esittämästä kappaleesta ”Hier encore” vuodelta 1964. Päivi Paunu levytti kappaleen Bäckmanin suomentamana kappaleen jo vuotta Heinosta aikaisemmin, mutta Heinosen versio on yleisesti tunnetumpi. Samana vuonna ilmestyi myös Heinosen omaa nimeä kantava esikoisalbumi, joka koostui singlekappaleiden lisäksi pitkälti Gilbert Bécaudin säveltämistä käännöskappaleista, joihin suomenkieliset sanoitukset laati Chrisse Johansson. Seuraavana vuonna albumi julkaistiin uudella Emidisc-levymerkin ”kukkakantisessa” halpalevysarjassa ja levy nimettiin hänen läpimurtosinglensä mukaan "Julian Grimau".
1970-luvun alkupuolella Heinonen osallistui Suomen esiintymisten lisäksi paljon myös ulkomailla. Hän edusti Suomea muun muassa Kultaisen Orfeuksen laulukilpailussa Bulgariassa, Sopotin laulufestivaaleilla Puolassa, Tokion laulufestivaaleilla Japanissa sekä Itä-Saksassa Rostockin Itämeren viikoilla. Vuonna 1976 hän osallistui Grand Prix de la Chansoniin Pariisissa. Muita esiintymisiä Heinonen teki myös Yhdysvalloissa, Isossa-Britanniassa sekä Australiassa. Pian debyyttialbumin teon jälkeen levy-yhtiö näki Heinosessa olevan potentiaalia myös ulkomaille ja täten hänet laitettiin levyttämään myös englanniksi ja ruotsiksi. Ensimmäinen ruotsinkielinen albumi "När livet börjar le" ilmestyi loppuvuodesta 1970. Heinosen nimi vaihdettiin Tommy Vaughniksi, sillä se istui paremmin Ruotsissa myytävään albumiin. Sanoittaja Chrisse Johansson on muistellut, että idea ruotsinkielisestä albumista tuli Reino Bäckmanilta. Albumilla Heinosta säestää pääosin Ove Lindin johtama ruotsalainen taustaorkesteri, mutta muutamalla kappaleella käytettiin samoja suomalaisia taustoja kuin Heinosen debyyttialbumilla julkaistuilla kappaleilla. Levy ei menestynyt Ruotsissa, mutta samoihin aikoihin Heinonen lopetti Suomessa päivätyönsä ja alkoi kokopäiväiseksi muusikoksi. Vuoden 1971 loppupuolella Heinoselta ilmestyi artistin nimeä kantava englanninkielinen albumi, joka ei myöskään menestynyt erikoisesti. Albumi levytettiin käytännössä hyödyntäen jo valmiiksi levytettyjä Heinosen kappaleita, jotka laulettiin englanniksi suomalaisten taustanauhojen päälle. Komeaääninen Heinonen herätti pienoista kiinnostusta Yhdysvalloissa ja levytysmahdollisuus oli vähällä aueta alkuvuodesta 1972, mutta mahdollisuus jäi haaveeksi Heinosen sairastuttua akuuttiin korvakipuun.
Heinosen seuraava suomenkielinen albumi "Vielä kerran…" julkaistiin vuonna 1971 ja se koostui pelkästään käännöskappaleista. Saman vuoden syksyllä Heinoselta julkaistiin single ”En kadu mitään” / ”Marie Blanche”, jonka myötä Heinonen osallistui A-puolen omalla sävellyksellään vuoden 1971 Syksyn sävel -laulukilpailuun sijoittuen kahdeksanneksi. Vuonna 1972 ilmestyi suomalaisia kansanlauluja sisältävä "Oottakos kuullu…", jossa kansanlauluista tehtiin modernit sovitukset Erkki Ertaman ja Heikki Laurilan toimesta. Albumin kappaleet ”Aamulla varhain” ja ”Yksi ruusu on kasvanut laaksossa” lukeutuvat Heinosen tunnetuimpien levytyksien joukkoon.
Vuonna 1972 Heinonen tähtäsi myös kappaleellaan ”Syksy sun tuo” Syksyn sävel -kilpailuun, muttei päässyt loppukilpailuun. Seuraavana vuonna levy-yhtiö EMI:n toiminta ajettiin väliaikaisesti kokonaan alas ja Heinonen joutui vaihtamaan levy-yhtiötä. Viimeisenä yhteistyönä EMI:n kanssa julkaistiin kokoelma-albumi "Tapio Heinosen parhaita" vuonna 1974. Samoihin aikoihin Heinosen ensimmäinen avioliitto päättyi ja seuraavasta avioliitosta Heinoselle syntyi kaksi poikaa vuosina 1974 ja 1976. EMI:ltä Heinonen siirtyi Henry Haapalaisen johtamaan Fonovox-levy-yhtiöön, jonka toimesta Heinosen seuraava studioalbumi "Lämmöllä" julkaistiin vuonna 1974. Albumi ei menestynyt kaupallisesti kovinkaan hyvin, mutta sitä on sittemmin pidetty yhtenä artistin onnistuneimmista studioalbumeista ja se tehtiin Suomen eturivin studiomuusikoiden voimin Finnvox-studioilla.
Pienen levytystauon jälkeen Heinonen teki paluun vuonna 1976 country-henkisellä studioalbumillaan "Vaeltaja". Levy sisälsi pääasiassa tuttuun tyyliin käännöskappaleita, mutta mukana oli myös muutamia suomalaisia sävellyksiä. Vuonna 1979 Heinoselta ilmestyi jo kolmas Fonovoxille tehty studioalbumi "La Boheme", joka sisältää yhtä kappaletta lukuunottamatta pelkästään cover-kappaleita. Albumi jäi viimeiseksi Heinosen äänitykseksi Fonovoxille, sillä levy-yhtiö ajautui konkurssiin pian albumin julkaisun jälkeen. Samoihin aikoihin terveysongelmat vaikuttivat artistin lauluääneen ja hän joutui vetäytymään keikkailusta pahentuneen Ménièren taudin takia, jota hän oli sairastanut jo nuoresta pojasta saakka.
Vuonna 1980 Heinonen solmi sopimuksen toistamiseen EMI:n kanssa, joka oli selviytynyt 1970-luvulla vallinneesta organisaatiouudistuksesta. Kitaristi Taisto Wesslinin tuottama, pelkästään käännöskappaleita sisältävä uusi studioalbumi "Vain tavallinen mies" julkaistiin vuonna 1980. Seuraavana vuonna albumi julkaistiin myös Ruotsissa nimellä "En ensam man", mutta ei saavuttanut kummassakaan maassa suurta huomiota. Heinosen viimeiseksi levytykseksi jäi vuonna 1981 julkaistu ”Vain kaksi nauhaa”, joka oli "Vastatuuleen"-televisiosarjan tunnusmelodia. Kappaleen singlejulkaisu sai hyvän vastaanoton ja oli ensimmäinen Heinosen levytys, joka nousi Suomessa musiikkilistoille sitten vuoden 1969. 
Heinonen muutti sairauksien uuvuttamana takaisin synnyinkaupunkiinsa Porvooseen alkuvuodesta 1983, jossa hän lauloi isänpäiväkonsertissa vielä samana vuonna. Hän menehtyi aivokalvontulehdukseen vain 43-vuotiaana loppiaisena vuonna 1985. Hänet on haudattu Näsinmäen hautausmaalle Porvooseen.