Antoine Houdar de La Motte

Antoine Houdar de La Motte (18. tammikuuta 1672 Pariisi, Ranskan kuningaskunta – 26. joulukuuta 1731 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija, näytelmäkirjailija, dramaturgi, koreografi, libretisti sekä kriitikko, joka kokeili lähes kaikkia runouden lajeja. 
Hatuntekijän poika Antoine kävi oli jesuiittojen koulua, opiskeli sitten lakia ennen kuin omistautui kirjallisuudelle.
Näyttämökirjallisuus.
Vuonna 1693 hänen komediansa "Les Originaux" osoittautui täydelliseksi epäonnistumiseksi, mikä masensi kirjailijaa niin, että hän harkitsi liittymistä trappisteihin. Neljä vuotta myöhemmin hän kuitenkin alkoi jälleen kirjoittaa librettoja oopperoihin ja baletteihin, kuten "L’Europe galante" (1697), ja tragedioita, joista yksi, portugalilaisen runoilija Luís Vaz de Camõesin aiheeseen perustuva "Inès de Castro" (1723), esitettiin valtavalla menestyksellä Théâtre Français’ssa. Myös huvinäytelmä "Le Magnifique" herätti suurta kiinnostusta. Hän kirjoitti librettoja säveltäjä André Campralle, André Cardinal Destouches'lle ja Marin Marais'lle. Hän toi oopperaan kolme innovaatiota: baletin, pastoraalin ja komediabaletin. Hän tuotti myös kuusi komediaa, jotka olivat vähemmän menestyneitä, vaikka "Le Magnifique" ja "L'Amante difficile" saavuttivatkin jonkin verran menestystä vuonna 1716.
Hänet valittiin Ranskan akatemiaan vuonna 1710, ja pian sen jälkeen hän sokeutui alle 40-vuotiaana. 
Käännökset ja kirjallisuuskritiikki.
Hän oli modernin puolestapuhuja antiikin ja nykyajan uudelleen heränneessä kiistassa. Anne Le Fèvre Dacier oli julkaissut vuonna 1699 Homeroksen "Iliaan" käännöksen, ja La Motte, joka ei osannut kreikkaa, teki vuonna 1714 runokäännöksen hänen työnsä pohjalta. Hänen työnsä luonnetta voidaan arvioida hänen omasta ilmaisustaan: "Olen ottanut vapauden muuttaa sitä, mitä pidin siinä epämiellyttävänä." Hän puolusti modernia ajattelua käännökseensä liitetyssä "Discours sur Homèressa" ja "Réflexions sur la critiquessa" (1716). 
La Motte ei ollut ainoastaan ​​lyhentänyt Homeroksen teosta puoleen, lyhentäen sen 24:stä 12:een lauluun, vaan hän oli myös kaunistellut ja ajanmukaistanut sitä. Anne Dacier ei arvostanut tätä ja vastasi teoksessaan "Traité des causes de la corruption du goût". La Motte vastasi teoksessaan "Réflexions sur la critique" (1716), jossa hän herätti henkiin Charles Perraultin 1600-luvulla aloittaman kiistan antiikin ja nykyajan välillä ja asettui päättäväisesti nykyajan puolelle. Kiistan ansioista huolimatta hän säilytti aina henkevyyden ja kohteliaisuuden, jotka olivat erittäin suotuisassa ristiriidassa kilpailijoiden menetelmien kanssa. 
Silti hän mukaili muinaista tekstiä: Efesoksen matrona, ilmaisematta närkästystään lesken uskottomuudesta, joka oli valmis uhraamaan vanhan miehensä ruumiin pelastaakseen nuoren rakastajansa. Päinvastoin, hän näyttää hymyilevän nokkelasti tälle epätavalliselle tilanteelle. Asia aiheutti suurta kohua. Runoilija Jean-Baptiste Rousseau, joka ei voinut antaa La Mottelle anteeksi sitä, että tämä oli valittu hänen vastaehdokkaanaan ​​Ranskan akatemiaan, ampui häntä vastaan ​​myrkyllisiä epigrammeja. Aiheesta kirjoitettiin lyhyitä näytelmiä, joissa päähenkilöt oli helppo tunnistaa tekaistujen nimien alta. Lopulta François Fénelon, joka valittiin riidan tuomariksi, sai kaikki yksimielisyyteen julistamalla, "ettei nykyihmisiä, jotka ponnistelevat kovasti ohittaakseen antiikin ajan ihmiset, voi ylistää liikaa. Tällainen jalo jäljittely lupaa paljon; minusta tuntuisi vaaralliselta, jos se menisi niin pitkälle, että näitä suuria alkuperäisteoksia halveksittaisiin ja lakattaisiin tutkimasta."
La Motte kävi kirjeenvaihtoa Louis II Condén pojantyttären, kirjallista hovia pitäneen Mainen herttuatar Louise Bénédicte de Bourbonin kanssa ja oli kirjailija Bernard Le Bovier de Fontenellen ystävä. Hänellä oli sama vapaus ennakkoluuloista ja sama tiedonhalu kuin Fontenellella ja hänen maineensa perustuu erinomaiseen proosaan, jolla hän ilmaisee näkemyksiään. Hän oli yksi Mainen herttuattaren uskollisista seuraajista sisäpiirissä nimeltä "chevaliers de la Mouche à Miel" (Hunajakärpäsen ritarit) ja osallistui kirjallisuussalonkeihin sekä Grandes Nuits de Sceaux juhliin, joita herttuatar järjesti Château de Sceaux'n linnassaan.
Lambertin markiisitar Anne-Thérèse de Marguenat de Courcelles'n salongissa, jonka tukipilareita La Motte oli, hän keskustelti ystävänsä Fontenellen kanssa, siitä, olivatko runouden säännöt välttämätön osa runoutta. Lopulta katsottiin, että runomitta teki runoilijasta tarpeettomien, monimutkaisten ja haitallisten sääntöjen orjan, jotka suosivat idiomeja ja kiertelyä ja estivät runouden todellisen ilmaisun ja estivät runouden todellista ilmaisua. Suositeltiin palaamista proosan selkeyteen ja lujuuteen, erityisesti teatterissa sen luonnollisuuden vuoksi. Houdar de La Motte halusi osoittaa, että proosa voi hyvinkin palvella runoutta. Hän antoi esimerkkinä François Fénelonin "Telemakhoksen seikkailut" ja asetti proosaan kohtauksen Jean Racinen "Mithridateksesta", jonka hän vakuutti hyötyvän tästä käsittelystä. Jean de La Fontainen ihailijana hän kuitenkin kirjoitti runomittaisia eläinsatuja. Joissakin on erittäin taitava tyyli ja ne osoittavat tietynlaista pessimismiä.
Hän kirjoitti vuodesta 1639 lähtien kaikkiaan 31 näytelmää, balettia ja oopperaa. Antoine Houdar de La Motten näyttämöteokset "Œuvres du theâtre" ilmestyivät kahtena niteenä vuonna 1730, "Œuvres" "("kootut teokset) ilmestyivät 10 niteenä vuonna 1754.