Sanojen johtaminen

Sanojen johtaminen eli derivaatio tarkoittaa uusien sanojen luomista olemassa olevien sanojen pohjalta, tyypillisimmin johdinten avulla. 
Johtamisen tuloksena syntynyttä sanaa kutsutaan johdokseksi. Sanaa, josta johdos on muodostettu, kutsutaan kantasanaksi. Johtaminen on tyypillisesti rekursiivinen prosessi, eli johdettuihin sanoihin voidaan liittää uusia johtimia: "sana &gt; sanasto &gt; sanastollinen." 
Johtaminen on yksi sananmuodostuksen laji. Muita sananmuodostuskeinoja ovat yhdyssanojen muodostaminen sekä täysin keinotekoisten sanojen luominen. 
Johtamisen lajit.
Sanoja johdetaan tyypillisimmin johdinten eli uusia sanoja muodostavien affiksien avulla: esimerkiksi substantiivista "kala" voidaan muodostaa verbi "kala-sta-a," adjektiivista "reilu" kielteinen vastine "epä-reilu." 
Nollajohdossa eli konversiossa sana siirtyy sanaluokasta toiseen ilman, että siihen lisättäisiin affiksi: esimerkiksi englannin adjektiivia "empty" ’tyhjä’ voidaan ruveta käyttämään sellaisenaan verbinä ’tyhjentää’. 
Kolmantena johtamisen lajina voidaan erottaa takaperoisjohto (retrogradinen tai regressiivinen derivaatio), jossa useampiosaisesta tai useampiosaiseksi tulkitusta sanasta abstrahoidaan kuviteltu kantasana. Esimerkiksi suomen sana "tarra" on tällä tavalla verbistä "tarrata" muodostettu uudissana, ja suomen yhdysverbit (esim. "aivopestä, palovakuuttaa") kuvataan usein substantiiveista "(aivopesu, palovakuutus)" takaperoisjohdetuiksi. Samoin englannin verbi "edit" ’toimittaa’ on muodostettu substantiivista "editor" ’toimittaja’, ei toisinpäin: puhujat ovat hahmottaneet tässä samanlaisen johtosuhteen kuin useissa "or"-johtimisissa tekijännimissä (esim. "creditor" ’luotonantaja’, joka on muodostettu sanasta "credit" ’luotto’).
Suomalaisessa tutkimusperinteessä erotetaan lisäksi korrelaatio. Korrelaatiosuhteessa keskenään ovat sanat, joilla on yhteinen kanta mutta joita ei voi selittää toisistaan johdetuiksi. Esimerkiksi "kevyt" ja "keveä, hypätä" ja "hyppiä, pusakka" ja "pusero" ovat kaikki johdettuja sanoja ja vaikuttavat saman kannan johdoksilta, mutta tällaista kantaa "(*kevä, *hyppä, *pusa)" ei kielessä ole olemassa.
Sananjohdon tehtävät kielessä.
Sananjohdon tehtäväksi määritellään uusien sanojen luominen. Tämä tehtävä tulee näkyväksi etenkin kielenhuollon alalla, kun kieleen tietoisesti luodaan uudissanoja, termejä tai nimikkeitä esimerkiksi uusille asioille ja ilmiöille. Suomessa ja monissa muissakin eurooppalaisissa kielissä sananjohtoon nojaavalla sanastonsuunnittelulla on pitkät perinteet. Jotkin johtimet ja johdostyypit ovat olleet erityisen suosittuja suomen kielen sanastoa kehitettäessä. Esimerkiksi "ohdake" ja "saareke" olivat suomen kielessä olemassa jo viimeistään 1700-luvulla, mutta 1800-luvun lopulla käynnistyi innokas "ke"-johtimisten uudissanojen kehittäminen. 1800-luvulla kieleen luotiin esimerkiksi "pesäke, kastike" ja "parveke," 1900-luvulla tulivat esimerkiksi "savuke, korvike, lisäke, seisake" ja "hyödyke," ja tämä uudissanamuoti koettiin jo niin ärsyttäväksi, että suosittu lauluntekijä Matti Jurva irvaili aihetta 1934 iskelmässään "Lauluke."
Sananjohto siis määritellään uusien sanojen luomiseksi, ja tässä se eroaa sanojen taivuttamisesta, jossa samasta sanasta muodostetaan eri muotoja. Johtamisen ja taivuttamisen eronteko ei kuitenkaan aina ole selvä. Jos johdin on täysin produktiivinen eli sillä voidaan muodostaa johdos lähes mistä hyvänsä tietynlaisesta kantasanasta, näitä johdoksia on vaikea erottaa taivutusmuodoista: niitä ei aina listata sanakirjoihin (esimerkiksi suomen kielen sanakirjoissa ei yleensä erikseen mainita jokaisesta verbistä "-ja/jä"-johtimella muodostettua tekijännimijohdosta, vaikka sellainen luultavasti voidaan tarpeen tullen muodostaa lähes kaikista verbeistä), eivätkä maallikko-kielenpuhujat aina hahmota näissä tapauksissa eroa johtamisen ja taivuttamisen välillä. Esimerkiksi suomen kielessä "-sti-"adverbit ("kauniisti, nopeasti, demokraattisesti)" tai "-ttAin-"adverbit ("vuosittain, yksittäin)" luetaan yleensä adverbijohdoksiksi, mutta näillä adverbinmuodostusmalleilla on niin paljon sijamaisia piirteitä, että niitä on ehdotettu luokiteltaviksi myös sijoiksi tai ”kääpiösijoiksi”. Tällöin "sti-" tai "-ttAin-"adverbien muodostaminen ei olisi johtamista vaan taivuttamista. 
Sanojen johtaminen suomen kielessä.
Suomessa ja sen sukukielissä sananjohtojärjestelmä on tyypillisesti rikas. Useat johtimet ovat myös ikivanhoja, ja niillä on vastineita jopa kaukaisimmissakin sukukielissämme. Esimerkiksi suomen karitiivijohtimella "-tOn" ("onneton, työtön"), tekijännimijohtimella "-jA (opettaja, tekijä)," järjestyslukujohtimella "-s: -nte- (viides, kymmenes)" tai kausatiiviverbijohtimella "-ttA- (laulattaa, syöttää)" on vastineita kautta kielikunnan. Eeva Kangasmaa-Minnin mukaan johtimet ovat ”pienimuotoista kieliperimäämme” ja ”niittaavat suomen kielen niin lujasti suomalaiseen peruskallioon, ettei sitä saada siitä irti muuten kuin räjäyttämällä koko kallio taivaan tuuliin”. 
Substantiiveja muodostavia johtimia on suomessa noin 70. Näihin johdostyyppeihin kuuluvat esimerkiksi ominaisuudennimet "(kaunis → kauneus"), kollektiivijohdokset ("saari → saaristo") ja affektiset johdokset ("nenä → nenu, ukko → ukkeli"), samoin esimerkiksi paikkaa merkitsevät johdokset ("mummo → mummola)." On myös lukuisia verbikantaisia substantiivijohdostyyppejä, esimerkiksi teonnimiä "(tehdä → tekeminen, kaataa → kaato, kiintyä → kiintymys"), tekijännimiä ("pyöräillä → pyöräilijä, kaapata → kaappari"), välineennimiä "(keittää → keitin, painaa → painike") tai paikkojen ja tilaisuuksien nimiä "(ohjata → ohjaamo, haudata → hautajaiset").
Adjektiiveja muodostavia johtimia on toistakymmentä. Näistä monikäyttöisin on "-inen (rauta → rautainen, kuoppa → kuoppainen, koko → kokoinen"), joka esiintyy myös useiden yhdysjohtimien osana ("hirtehinen, erillinen, erikoinen, vaistomainen, puolinainen...)". Lisäksi on possessiiviadjektiiveja ("raha → rahakas, sopu → sopuisa, liha → lihava)," karitiivijohdoksia "(työ → työtön)" ja moderatiiviadjektiiveja ("pieni → pienehkö").
Verbejä muodostavia johtimia on suomessa nelisenkymmentä. Ne voidaan jakaa muuttamis-, muuttumis- ja muuntelujohtimiin. Muuttamisjohtimilla muodostetaan kausatiivisia, aiheuttamista merkitseviä verbejä (esim. "pudota → pudottaa, kävellä → kävelyttää, kenkä → kengittää, satula → satuloida"). Muuttumisjohtimilla ilmaistaan jotakin subjektitarkoitteeseen kohdistuvaa toimintaa (refleksiivi- tai automatiiviverbit: "pestä → peseytyä, siirtää → siirtyä, palella → paleltua") tai subjektin muuttumista johonkin tilaan (translatiiviverbit: "kipeä → kipeytyä, tumma → tummua, suuri → suureta)." Muuntelujohdoksia muodostetaan yleensä verbeistä, ja niihin kuuluvat esimerkiksi frekventatiivi- "(elää → elellä, hyppiä → hyppelehtiä, tunkea → tungeksia") ja momentaanijohdokset "(sitoa → sitaista, hypätä → hypähtää"). Lisäksi voidaan erottaa essentiaali- ("emäntä → emännöidä, sairas → sairastaa") ja sensiiviverbit "(paha → paheksua").
Adverbinjohtimia on suomessa runsaat kymmenen kiistatonta. Näistä produktiivisimpia ovat johtimet "-sti (kauniisti, nopeasti, kolmesti), -(i)mmin (nopeimmin, paremmin)" ja "-ttAin (parittain, päivittäin)." Adverbijohdokset ilmaisevat usein toiminnan tapaa mutta myös määrää, aikaa tai asentoa.