tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Dmitri Mušketov

 
Dmitri Ivanovitš Mušketov (; 19. maaliskuuta 1882 (G: 31. maaliskuuta) – 18. helmikuuta 1938) oli venäläinen geologi ja paleontologi, joka vangittiin ja teloitettiin Stalinin vainojen aikana väärennettyjen todisteiden nojalla.
Elämäkerta.
Mušketov syntyi Pietarissa. Hänen vanhempansa olivat Pietarin kaivosinstituutin geologi Ivan Vasiljevitš Mušketov ja Jekaterina Pavlovna Mušketova. Hän sai äidiltään perusteellisen kotiopetuksen, johon kuului saksan, ranskan ja englannin oppiminen. Vuosina 1891–1899 suoritettujen lukio-opintojen jälkeen hän siirtyi kaivosinstituuttiin vuonna 1899 ja valmistui sieltä vuonna 1907. Saman vuoden toukokuussa hän siirtyi Geologian komitean palvelukseen.
Venäjän maantieteellinen seura (RGO) myönsi vuonna 1905 Mušketoville pienemmän hopeamitalin tunnustuksena osallistumisesta Darvazin alueelle suuntautuneelle tutkimusmatkalle.
Mušketov kulki uransa aikana eri puolilla maailmaa keräämässä näytteitä ja suorittamassa tutkimuksia, mutta erityisesti hän keskittyi Keski-Aasian alueen geologiseen kartoittamiseen. Vuosina 1906–1916 hän kartoitti itäisen Ferganan alueen, ja myöhemmin teki tektoniset kartat Turkmenistanista ja Keski-Aasiasta. Laattatektoniikan ja seismologian ohella hän perehtyi myös muun muassa geomorfologiaan, jäätiköihin ja resurssimineraaleihin, ja kirjoitti uransa aikana yli 50 tieteellistä julkaisua. Mušketov lisäksi tuotti isänsä vuosina 1888–1891 kirjoittamasta kaksiosaisesta geologian oppikirjasta uusilla tiedoilla päivitettyjä uusintapainoksia, joista 4. ja viimeinen ilmestyi vuonna 1936.
Mušketov nimitettiin kaivosinstituutin johtajaksi vuonna 1918 ja toimi virassa 9 vuotta. Lisäksi hän oli Geologian komitean johdossa vuosina 1926–1929. Hän saavutti tutkijanuransa aikana runsaasti arvostusta kansainvälisen asiantuntijayhteisön keskuudessa, ja hänet valittiin useiden niin venäläisten kuin ulkomaalaisten geologianseurojen jäseneksi.
Mušketov osallistui Kansainväliseen geologian konferenssiin vuosina 1922 (Belgia), 1926 (Espanja) ja 1929 (Etelä-Afrikka). Hän valmistautui matkustamaan konferenssiin myös vuonna 1933 (U.S.A.), mutta häntä kiellettiin osallistumasta tilaisuuteen. Mušketovin sijasta Neuvostoliiton delegaatiota johti geologi Ivan Gubkin.
Vuonna 1937 Mušketov oli valmistautunut osallistumaan vuoden Kansainväliseen geologian konferenssiin Moskovassa, mutta hänet pidätettiin 29. kesäkuuta, 23 päivää ennen tilaisuuden alkamista. 29. maaliskuuta 1956 Neuvostoliiton korkein oikeus paljasti Mušketovin kohtalon vastauksena Geologian tutkimuksen komission viralliselle tiedustelulle. Mušketovin pidätyksen syynä olivat väärennetyt syytteet vallankumouksen vastaisen fasistiliikkeen organisoinnista vuonna 1930 ja muista väitetyistä sabotaasitoimista. Hänet teloitettiin 18. helmikuuta 1938. Mušketovin maine palautettiin hänen kuolemansa jälkeen 8. joulukuuta 1956 suojasään aikana.
Kertšinsalmen välikohtaus 2018

Kertšinsalmen välikohtaus oli 25. marraskuuta 2018 sattunut Venäjän ja Ukrainan välinen kahakka. Se alkoi, kun Venäjä otti Kertšinsalmessa haltuunsa kolme ukrainalaista alusta ja 24 merimiestä Krimin niemimaan lähellä. Alukset olivat Venäjän mukaan tunkeutuneet Venäjän aluevesille. Venäjä hinasi alukset Kertšin satamaan Krimille ja sulki laivaliikenteen salmessa päivän ajaksi tukkimalla silta-aukon säiliöaluksella. Seuraavana päivänä Ukraina julisti tiettyihin osiin maata 30 päivää kestävän poikkeustilan.
Euroopan unioni, Nato ja lukuisat Euroopan maat ovat tuominneet Venäjän käyttämän aggression.
Taustaa.
Venäjä on rakentanut Kertšinsalmeen yli 17-kilometrisen sillan, joka yhdistää Venäjään vuonna 2014 liitetyn Krimin niemimaan Venäjän mantereeseen. Tämä Krimin silta eli Kertšinsalmen silta valmistui toukokuussa 2018. Sillan pohjoispuolelle jää Asovanmeren rannalla olevia Ukrainan satamakaupunkeja, muun muassa Mariupol. Venäjä pystyy häiritsemään ja hidastamaan Asovanmeren laivaliikennettä esimerkiksi tarkastuksilla. Venäjän ja Ukrainan vuonna 2003 solmima sopimus antaa Venäjälle oikeuden valvoa liikennettä Kertšinsalmessa, mutta takaa Ukrainan aluksille vapaan kulun alueella. Krimin miehityksen jälkeen Venäjä on alkanut pitää koko vesialuetta omanaan. 
Välikohtaus.
Kansalaisjournalistien ryhmä Bellingcatin kokoamien tietojen mukaan tapahtumat alkoivat sunnuntaina 25. marraskuuta vähän puolenyön jälkeen Ukrainan aikaa. Ukrainan merivoimien pieni saattue oli kansainvälisillä vesillä ja suuntasi kohti pohjoista, kun Venäjän rajavartiosto ampui saattuetta Kertšinsalmessa. Bellingcat on mitannut etäisyyden Krimin rannikolta Venäjän turvallisuuspalvelu FSB:n ilmoittamaan pisteeseen ja toteaa, että tykkivene Berdjansk oli ammutuksi joutuessaan kansainvälisellä merialueella ainakin 500 metrin päässä aluevesirajasta – kuuluipa niemimaa kenelle tahansa.
Ukrainalaiseen sattueeseen kuuluivat tykkivene Berdjansk, tykkivene Nikopol ja hinaaja Jany Kapu. Ne pakenivat tulitusta kansainväliseltä vesialueelta Krimin alueelle kello 06.10. Laukausten jälkeen venäläiset törmäsivät tahallaan Ukrainan hinaaja Jany Kapuun. Presidentti Vladimir Putin ei kiistänyt tietoa, jonka mukaan ukrainalaisalukset olisivat olleet ammunnan aikana pakenemassa. Hän piti Venäjän toimia kaikesta huolimatta oikeutettuina.
Jälkiselvittely.
Ukrainan kolme alusta ja niiden miehistöt olivat pitkään Venäjän hallussa. Kansainvälinen merioikeus määräsi toukokuussa 2019, että miehistöt on vapautettava, mutta Venäjä oli jo etukäteen ilmoittanut, ettei se aio tunnustaa oikeuden päätöstä. Miehistö pääsi vapaaksi Venäjän ja Ukrainan välisessä vankienvaihdossa syyskuussa 2019, ja alukset palautettiin Ukrainalle marraskuun 2019 puolivälissä.
Selkkaukseen osallistui "Naima"-niminen venäläinen säiliöalus, joka sulki kaappauspäivänä silta-aukon ukrainalaisaluksilta. Tankkerin nimi muutettiin jälkeenpäin "Nika Spiritiksi". Ukraina otti aluksen kiinni 25. heinäkuuta 2019 Izmajilin satamassa Ukrainan Odessassa. Tankkerin kyydissä oli ainakin seitsemän miehistön jäsentä, kaikki Venäjän kansalaisia.
Lähteet.
Aleksandr Baranov

Aleksandr Andrejevitš Baranov (; 1747 Kargopol – 16. huhtikuuta 1819 Sundasalmi) oli venäläinen kauppias, virkamies ja Venäjän Amerikan ensimmäinen kuvernööri. Hän johti Venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanian operaatiota Alaskassa vuosina 1799–1818.
Ura.
Baranov syntyi Kargopolissa kauppiasperheeseen. Hän muutti 1780-luvulla Irkutskiin, missä hän otti vastaan Šelihovin kauppakomppanian pääjohtajan viran vuonna 1790. Baranov saapui vuonna 1791 Alaskaan, missä hän pysyi vuoteen 1818 asti. Hänen alaisuudessaan Alaskan alueella turkiskauppaan keskittyneestä Šelihovin yrityksestä tuli Venäjän Amerikan siirtokunta. Baranovin alaisuudessa siirtokunnan talous kasvoi ja sen hallitsema alue laajeni huolimatta työvoiman ja materiaalin puutteesta, mikä teki hänestä suositun johtajan niin Pietarin hovissa kuin Šelihovin yrityksen päämajassa. Vuodesta 1799 lähtien Baranov oli siirtokunnan absoluuttinen hallitsija poistumiseensa asti.
Baranov perusti vuonna 1799 siirtokunnan pääkaupungiksi Novo-Arkhangelskin pikkukaupungin. Hän keskittyi kuvernöörinä toimiessaan kolonialistiseen ekspansioon, kauppakomppanian taloudelliseen kasvuun ja Venäjän Pohjois-Amerikan turvallisuuden takaamiseen. Siirtokunnassa työskennelleet lähetyssaarnaajat kritisoivat Baranovia alkuperäisväestön käännytystyön ja opetuksen väheksymisestä. Uskonnolliset menot ja käännytystyön Baranov näki rasitteena taloudellisille tavoitteille. Lisäksi lähetyssaarnaajat eivät hyväksyneet Baranovin alaisuudessa tapahtunutta alkuperäisväestön julmaa kohtelua.
Baranov jäi eläkkeelle kuvernöörin virastaan vuonna 1818 omasta pyynnöstään. Matkallaan takaisin Venäjälle hän kuoli merellä keltakuumeeseen.
Yksityiselämä.
Baranov avioitui 1770-luvulla Matrjona Markovan kanssa. Matrjona ei kuitenkaan seurannut puolisoaan Alaskaan, missä Baranov otti rakastajattarekseen alkuperäisväestöön kuuluvan naisen, joka otti kasteessa nimekseen Anna Grigorjevna. Puolisonsa kuoltua Baranov otti Anna Grigorjevnan viralliseksi vaimokseen ja heille syntyi kolme lasta: poika Antipatr (1795) sekä tyttäret Irina (1804) ja Jekaterina (1808).
24 Pesula (yritys)

24 Pesula Oy on suomalainen itsepalvelupesula-ketju ja pesulalaitteiden valmistaja. Yritys toimii kaupallisten keskusten yhteydessä yhteensä 45 pesulapisteellä Suomessa ja on keskittynyt tarjoamaan itsepalvelulaitteita suurten kodintekstiilien ja mattojen pesuun. Pesulalaitteiden valmistus tapahtuu Tampereella, jossa valmistetaan mm. patentoitua itsepalvelukäyttöön suunniteltua tasopesukonetta kovapohjaisten mattojen pesuun. Yrityksen tytäryhtiö 24 Laundromat toimii Isossa-Britanniassa.
24 Pesulan toimitusjohtajana toimii Isto Kiviniemi ja hallituksen puheenjohtajana Asko Nevala. Yrityksen liikevaihto oli 4 milj. € vuonna 2020, kasvua edelliseen vuoteen oli + 21 %.
Verstas Arkkitehdit

Verstas Arkkitehdit Oy (Verstas Architects) on vuonna 2004 perustettu arkkitehtitoimisto, joka on tunnettu erityisesti koulu- ja yliopistorakennuksista. Verstas Arkkitehtien tunnetuimpia suunnitelmia ovat Espoossa sijaitsevat oppimiskeskukset Kirkkojärven koulu ja Saunalahden koulu, ja Aalto yliopiston kampusrakennus Otaniemessä, Espoossa, joka koostuu Aalto yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun Väre-rakennuksesta, Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulun Otaniemen päärakennuksesta, liiketiloista ja sisäänkäynnistä Aalto-yliopiston metroasemalle.
Verstas Arkkitehdit on saavuttanut yli 30 palkinto- tai kunniamainintasijaa kotimaisissa ja kansainvälisissä arkkitehtuurikilpailuissa. Verstas Arkkitehdeille myönnettiin Arkkitehtuurin valtionpalkinto vuonna 2015. Toimiston osakkaat ovat perustajat Väinö Nikkilä, Jussi Palva, Riina Palva ja Ilkka Salminen.
Johannes Anyuru

Johannes Anyuru (s. 22. maaliskuuta 1979) on ruotsalainen kirjailija ja runoilija.
Anyurun romaani "Myrsky nousee paratiisista" palkittiin vuonna 2012 Svenska Dagbladetin kirjallisuuspalkinnolla ja oli ehdolla myös August-palkinnon ja Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Anyurun romaani "He hukkuvat äitiensä kyyneliin" voitti August-palkinnon ja P. O. Enquist -palkinnon 2017 ja Tähtivaeltaja-palkinnon vuonna 2019.
Anyurun isä on ugandalainen ja äiti ruotsalainen.
Veden muisti

Veden muisti on kuvanveistäjä Pekka Jylhän suunnittelema valtioneuvos Harri Holkerin hautamuistomerkki. Se on mustaa graniittia, jossa on käytetty materiaalina myös pronssia. Hautamuistomerkissä oleva Harri Holkerin nimi on kirjoitettu valtioneuvoksen omalla käsialalla, tekstit ovat mustaksi maalattua terästä.
Rudolf Höhnl

Rudolf Höhnl (s. 21. huhtikuuta 1946 Lomazice, Ústín lääni) on tšekkiläinen mäkihyppääjä, joka aktiiviurallaan edusti Tšekkoslovakiaa.
Höhnl saavutti Falunin MM-kilpailuissa 1974 pronssia suurmäessä. Vysoké Tatryn MM-kilpailuissa 1970 hän sijoittui normaalimäessä neljänneksi. Lentomäen MM-kilpailuissa hän oli viides 1973.
Höhnl kilpaili kolmissa olympialaisissa. Grenoblessa 1968 hän sijoittui suurmäessä 12:nneksi ja Sapporossa 1972 normaalimäessä 29:nneksi. Innsbruckissa 1976 hän oli normaalimäessä kuudestoista ja suurmäessä 34:s.
Höhnl sijoittui Keski-Euroopan mäkiviikon kokonaiskilpailussa kuusi kertaa kahdeksan parhaan joukkoon, parhaimmillaan viidenneksi vuodenvaihteessa 1970–1971. Hän voitti mäkiviikon osakilpailun Bischofshofenissa tammikuussa 1973 ja sijoittui kolmanneksi Innsbruckissa tammikuussa 1971.
Ernst Lindberg

Ernst Fredrik Lindberg (4. elokuuta 1864 Turku – 20. toukokuuta 1934 Turku) oli suomalainen päätoimittaja ja tietokirjailija. 
Henkilöhistoria.
Ernst Lindbergin vanhemmat olivat kauppias Karl Fredrik Lindberg ja Eva Augusta Ollonqvist ja puoliso vuodesta 1902 Kristina (Kate) Vilhelmina Löthner, o.s. Nyström. Lindberg tuli ylioppilaaksi 1883 ja opiskeli yliopistossa. "Åbo Underrättelser" -lehden avustaja hän oli vuodesta 1889, toimittaja vuodesta 1893 ja pää- ja vastaava toimittaja 1896–1907. Hänellä oli myös useita luottamus- ja yhdistystoimia Turussa, kuten Turun VPK:n päällikkyys 1898–1917.
Aleksei Borovitin

 
Aleksei Aleksejevitš Borovitin () s. 14. helmikuuta 1954 Kirov) on venäläinen mäkihyppääjä, joka aktiiviurallaan edusti Neuvostoliittoa. Seuratasolla hän edusti Dynamo Kirovia.
Borovitin saavutti Falunin MM-kilpailuissa 1974 pronssia normaalimäessä ja sijoittui suurmäessä neljänneksi. Lahden MM-kilpailuissa 1978 hän sai suurmäessä pronssia. Lentomäen MM-kilpailuissa hän oli neljäs Vikersundissa 1977.
Borovitin kilpaili kaksissa olympialaisissa. Innsbruckissa 1976 hän sijoittui normaalimäessä 15:nneksi ja suurmäessä 19:nneksi, Lake Placidissa 1980 normaalimäessä 21:nneksi ja suurmäessä 36:nneksi.
Borovitin voitti Holmenkollenin kisojen mäkihyppykilpailun 1977. Salpausselän kisoissa hän voitti suurmäen kilpailun 1974 ja 1977.
Brin-luokka

Brin-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston viiden vuosina 1936-1939 valmistetun sukellusveneen muodostama alusluokka, jonka alukset palvelivat toisessa maailmansodassa.
Suunnittelu.
Tosin suunnittelemat osittain kaksoisrunkoiset alukset olivat muunnoksia Archimede-luokan aluksista. Niistä kolmen ensimmäisen valmistus aloitettiin 1936 ja ne valmistuivat 1938. Viimeiset kaksi aloitettiin 1937 korvaamaan Espanjalle luovutetut samat nimiset Archimede-luokan alukset. Luovutuksen salaamiseksi alukset saivat samat nimet kuin luovutetut alukset ja ne valmistuivat 1939.
Alusten maksimi sukellussyvyys oli etriä. Niiden aseistuksena oli keulassa neljä ja perässä neljä 533 millimetrin torpedoputkea, joihin oli neljätoista torpedoa. Aluksilla oli lisäksi 120 millimetrin 43 pituuskaliiperin tykki, joka oli asennettu tornin takaosaan ja varustettu kilvellä. Tykki korvattiin sodan alettua tornin eteen asennetulla 120 millimetrin 47 pituuskaliiperin kansitykillä.
Kristina Schulgin

Kristina Schulgin (s. 23. syyskuuta 1945 Helsinki) on suomalainen dokumenttielokuvien ohjaaja, leikkaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja. Hän valmistui Taideteollisen oppilaitoksen kamerataiteen osastolta vuonna 1971. Kristina Schulgin on työskennellyt valmistumisestaan lähtien TV-yhtiöissä sekä kymmenissä elokuva-alan yhtiöissä sekä ohjaajana että leikkaajana. Oma tuotantoyhtiö Kristalli-Filmi Oy perustettiin vuonna 1988. 
Elokuvatyönsä lisäksi Schulgin nimitettiin ensimmäiseksi dokumenttielokuvalinjan lehtoriksi Taideteolliseen korkeakouluun vuonna 1999. Hän toimi dokumenttielokuvan ensimmäisenä vt. professorina 2001–2003. Vuosina 2004–2007 hän toimi Helsingin dokumenttielokuvafestivaali DocPointin taiteellisena johtajana. Hän sai Jussi-kunniakirjan elokuvastaan "Emmi" (1982). Vuonna 1994 hän voitti elokuvallaan "Miksi en puhu venäjää" (1993) sekä Tampereen elokuvajuhlien parhaan suomalaisen dokumenttielokuvan palkinnon että Tutkivan Journalismin Yhdistyksen Lumilapio-palkinnon. Vuonna 2004 hänet palkittiin valtionpalkinnolla elokuvasta "Kasvoista kasvoihin" (2003). Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2020.
Hänen pitkiä palkittuja dokumentäärisiä elokuviaan ovat mm. "Miksi en puhu venäjää" (1993) "Dicipline, Tie tanssijattareksi" (1996) ja "Kasvoista kasvoihin" (2003).
Gekko (kirja)

Gekko on Reijo Mäen vuonna 2018 ilmestynyt 29. Vares-dekkari. 
Gekkossa Jussi Vares saa romanisuvun päämieheltä tehtäväkseen tämän kadoksissa oleva kummitytär Elssan etsimisen. Vares selvittää tapausta haahuilun ohessa haastattelemalla Elssan kanssa samassa kollektiivissa asuneita naisia, mikä tarjoaa kirjoittajalle mahdollisuuden kommentoida kuvataiteen lisäksi myös feminismin suuntauksia.
Kirjassa on useita viittauksia Morgan Kaneen, johon Mäki on Vareksen hahmoa rinnastanut ennenkin. Vares saa samanmuotoisen arven kuin Morgan Kanellakin on. Kirjan nimi viittaa liskoon mutta myös Gordon Gekkoon.
Vastaanotto.
Helsingin Sanomien Pertti Avolan mielestä hyvää on, että kun juoni kulkee, se kulkee hyvin. Toisaalta huonoa on liiallinen notkuminen, turha jorina ja karikatyyrimäiset sivuhenkilöt. Hänestä Vares-kirjat ovat tietyn ikäpolven ja asennemaailman miespolvelle täsmäsuunnattuja ja niistä tulee eltaantuneisuuden ja pysähtyneisyyden tuntu.
Myös Turun Sanomien Matti Komulainen toteaa, että lääräämistä ja sanailua riittää viidennes teoksesta ennen kuin mitään merkittävää tapahtuu. Mäki kuitenkin virittää taustalla juonirihmoja, jotka hän naamioi henkilögallerian ja kaupunkikuvan esittelyksi ja punoo lopussa yllättävästi yhteen. Muoti-ilmiöistä veistelyn sijaan Mäki keskittyy varsinaissuomalaisen kaamoksen synkkyyteen. Uusia aiheita ovat lemmikkiliskojen ruokavalio, taidehistorian suuntaukset, romanien perinnäistavat ja antiikkikalusteiden erikoisuudet.
Gekko oli ilmestymisvuonnaan Suomen seitsemänneksi myydyin kaunokirjallinen teos. Sitä myytiin 26 400 kappaletta ja lisäksi sähkökirjana 7 700 ja äänikirjana 12 500 kappaletta.
Helios (yritys)

Helios on suomalainen valokuvausalan kauppaketju, joka oli 1900-luvun loppuvuosikymmeninä yksi Suomen suurimmista alallaan. Esimerkiksi vuonna 1976 Helios Oy:llä oli 25 myymälää 14 paikkakunnalla sekä kuvatilausten postimyyntipalvelu. Joulukuussa 1985 Helioksella oli jo 36 myymälää 23 eri kaupungissa. Syksyllä 2018 ketjuun kuului puolen tusinaa itsenäistä yrittäjää eri puolilla Suomea, jotka eivät enää välttämättä käytä Helios-ketjutunnuksia.
Nykyään liikeketjua ei ole enää olemassa
Historia.
Helioksen historia juontaa Hankoon, jossa vuosina 1926–1931 toimi valokuvaaja Eino Partasen ensimmäinen Helios-niminen liike. Vuosina 1931–1939 Partanen piti Heliostaan Viipurissa. Sivuliike Helsingissä hänellä oli vuodesta 1937 ja Tampereella vuodesta 1938. Sotavuosina toiminta siirtyi Viipurista Helsinkiin. Vuonna 1955 perustettiin Helioksen sisaryritys, kuvavalmistamo Kuva-Sampo Oy, ja vuonna 1959 valokuvausalan tukkuliike Mitras Oy, joka toi maahan muun muassa View-Master-katselulaitteita. Sotien jälkeen Helios toimi Helsingissä Mannerheimintie 10:ssä, johtajana Reino Partanen. Vuonna 1961 Helioksella oli myymälä myös Riihimäellä, Hämeenlinnassa, Tampereella, Turussa, Lappeenrannassa, Imatralla, Kuopiossa ja Oulussa.
1970-luvulla alkupuolella Helios, Kuva-Sampo ja Mitras muodostivat Suomen suurimman valokuvausalan yritysryhmän. Tuolloin Helios Oy:n pääkonttori oli Malminkatu 20:ssä, jossa toimi pitkään myös Helioksen suuri myymälä. Vuoden 1977 paikkeilla Helios, Kuva-Sampo ja Mitras purkivat yhtymärakenteen ja alkoivat kukin toimia itsenäisesti. Tällöin Helios siirsi kuvavalmistuksensa Kuva-Sammosta ensin Tuhatkuvalle ja sitten Eirille ja Kodakille. Muun muassa Konica-kameroita maahantuonut Mitras kuului 1980-luvun keskivaiheilla Kaukomarkkinoihin ja myöhemmin Eiriin ja teki konkurssin 2000-luvulla.
Vuonna 1976 Helios perusti neljän keskieurooppalaisen valokuvausalan yrityksen kanssa yhteisen Europa-Foto GmbH -yrityksen, josta tuli Euroopan suurin valokuvausalan vähittäiskauppayritys. Sillä oli perustamisvaiheessa yli 700 liikettä noin 500 kaupungissa. 
1980- ja 1990-luvuilta Helios muistetaan televisiomainoksistaan, joiden lopussa mustavalkoinen animoitu lintu raakkui ketjun nimeä.
Liuzzi-luokka

Liuzzi-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston neljän vuosina 1938-1940 valmistetun sukellusveneen muodostama alusluokka, jonka alukset palvelivat toisessa maailmansodassa.
Suunnittelu.
Luokan alukset olivat suurennettuja Brin-luokan aluksia ja niiden valmistus alkoi 1938-1939. Alukset valmistuivat 1939-1940. Muutoksen tarkoituksena oli parantaa alusten vakautta, varustaa ne tehokkaammalla propulsiolla ja keveämmällä tornin eteen asennetulla kansitykillä. Alusten toimintamatka oli pinta-ajossa kahdeksan solmun nopeudella 11 300 merimailia ja sukellettaessa kolmen solmun nopeudella 108 merimailia.
Aapo Repo

Aapo Repo (s. 15. marraskuuta 1977 Imatra) on suomalainen nukketeatteritaiteilija, joka johtaa yhden miehen teatteri Reaktoria, jonka hän perusti vuonna 2007. Hänet palkittiin vuonna 2018 Lastenkulttuurin valtionpalkinnolla.
Ura.
Repo aloitti harrastajateatteritoiminnan vuonna 1994. Teatteri Imatrassa hän esiintyi vuosina 2000–2003 ja Mustan ja valkoisen teatterissa 2002–2005. Repo perusti vuonna 2007 yhden miehen nukketeatteri Reaktorin.
Revon ura kansainvälistyi vuonna 2014, kun hän liittyi tanskalais-irlantilaiseen Teater Refleksion -ryhmään, joka on kiertänyt esiintymässä ympäri maailmaa. Suomessa Repo on edistänyt nukketeatteritoimintaa alan kansainvälisen järjestön UNIMAn Suomen yhdistyksessä. Hän oli siellä ensin hallituksen jäsenä, ja vuodesta 2015 hän on toiminut yhdistyksen puheenjohtajana.
Repo on toiminut urallaan myös Etelä-Savon lastenkulttuurin läänintaiteilijana ja mikkeliläisen Satujen sateenvarjo -nukketeatterifestivaalin taiteellisena johtajana.
Tyyli ja tunnustukset.
Repo johtaa yhden miehen teatteri Reaktoria. Hän ideoi, käsikirjoittaa, ohjaa, lavastaa ja näyttelee esityksissään. Hän valmistaa myös bunraku-nukkeja. Repo palkittiin vuonna 2018 lastenkulttuurin valtionpalkinnolla. Sitä perusteltiin Revon tavalla luoda paperista turvallisia leikkimaailmoja, jotka ovat turvallisia vauvoja myöten.
Tadžikistanin kansalliskirjasto

Tadžikistanin kansalliskirjasto (; ; ) on Tadžikistanin pääkaupungissa Dušanbessa toimiva, vuonna 1933 perustettu kansalliskirjasto. 
Tadžikistanilaisten lukutaito.
Tadžikistanin vähintään 15-vuotiaista asukkaista oli YK:n kehitysohjelma UNEPin mukaan lukutaitoisia 99,5 prosenttia vuonna 2000.
Tiffany-timantti

Tiffany-timantti on suuri 128,54 karaattia painava keltainen timantti.
Timantti löydettiin vuonna 1877 Etelä-Afrikasta Kimberleyn kaivoksesta. Raakatimantin paino oli tuolloin 287,42 karaattia. Seuraavana vuonna Tiffany &amp; Co. -jalokiviliikkeen perustaja Charles Lewis Tiffany osti raakatimantin. Hän lähetti sen Pariisiin, missä se leikattiin ja hiottiin 128,54 karaattia painavaksi timantiksi. Timantti nimettiin Tiffany-timantiksi.
Timantti oli näytteillä vuonna 1893 Chicagon World's Columbian Exposition -näyttelyssä ja vuonna 1901 Buffalon Pan-American Exposition -näyttelyssä. Vuonna 1955 timantti oli ensimmäisen ja ainoan kerran nähtävillä Tiffany &amp; Co:n lippulaivamyymälän näyteikkunalla New Yorkin Fifth Avenuella.
Vuonna 1961 ranskalainen korusuunnittelija Jean Schlumberger asetti Tiffany-timantin kaulakoruun, joka oli Audrey Hepburnin kaulalla elokuvan Aamiainen Tiffanylla mainosvalokuvissa. Vuonna 1972 Timantti oli myynnissä 24 tunnin ajan viiden miljoonan dollarin hinnalla, mutta kauppoja ei syntynyt. Vuonna 1995 korusuunnittelija Jean Schlumberger teki timantista teoksen "Bird on a Rock", ja se oli näytteillä Pariisin Musée des Arts Décoratifssa.
Vuonna 2012 oli Tiffany &amp; Co:n perustamisen 175-vuotisjuhla, ja Tiffany-timantti asetettiin valkoisista timanteista tehtyyn kaulaketjuun. Nykyään se on näytteillä kunniapaikalla yrityksen Fifth Avenuen myymälässä.
Maksim Borisov

Maksim Borisov (s. 10. kesäkuuta 1995) on venäläinen pöytäjääkiekkoilija, joka edustaa Legion-Niki -nimistä seuraa. Hän on voittanut lajin maailmanmestaruuden 2015 ja 2019 sekä hopeaa 2017 ja pronssia 2013. Pöytäjääkiekon EM-kilpailuissa hän on saavuttanut kolme kultaa, mikä on toistaiseksi ennätys. Borisov on tällä hetkellä ITHF:n maailmanrankingin kärjessä.
Ura.
Borisov aloitti pelaajauransa vuonna 2003. Ensimmäisen ison turnauksen, Swedish Mastersin, hän voitti 2012. Samana vuonna Borisov voitti myös ensimmäisen euroopanmestaruutensa, Helsinki Openin sekä Riga Cupin. Vuoden 2013 maailmanmestaruuskilpailuista Borisov voitti pronssia latvialaisen Atis Siliksen napatessa maailmanmestaruuden. Borisov voitti myös samana vuonna Helsinki Openin sekä Riga Cupin. Riiassa 2014 hän voitti euroopanmestaruuden.
Vuoden 2015 maailmanmestaruuskilpailuissa Borisov voitti ensimmäisen maailmanmestaruutensa. Finaalissa hän voitti Atis Siliksen Edgars Caicsin jäädessä pronssille. Kaksi vuotta myöhemmin vuoden 2017 MM-kilpailuissa Borisov hävisi finaalissa Caicsille. Borisov putosi pian kisojen jälkeen maailmanrankingissa toiseksi, mutta nousi uudestaan kärkeen joulukuussa. Helmikuuta 2018 lukuun ottamatta Borisov on ollut sen jälkeen rankingin ensimmäisellä sijalla.
Borisov voitti kolmannen euroopanmestaruutensa Eskilstunassa 2018. Finaalissa hän päihitti Edgars Caicsin. Raubichin MM-kilpailuissa 2019 Borisov saavutti toisen maailmanmestaruutensa voittaen loppuottelussa Anton Umanskin.
Amurinlahna

Amurinlahna ("Parabramis pekinensis") on aasiankarppien heimoon (Xenocyprididae) kuuluva aasialainen särkikalalaji. Se on sukunsa Parabramis ainoa laji.
Laji elää Itä-Aasiassa, etenkin Amurjoen vesissä ja Kiinan itäosissa. Se on yksi Kiinan tärkeimmistä kaupallisista kaloista.
Amurinlahna on suurikokoinen kala. Se muistuttaa suuresti lahnaa. Evät ja pyrstö ovat punertavanharmaat. Amurinlahnan erikoisen pitkä peräevä tuo mieleen sulkavan.
Foca-luokka (sukellusvene, Italia)

Foca-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston kolmen sukellusveneen muodostama alusluokka, jonka alukset palvelivat toisessa maailmansodassa.
Suunnittelu.
Luokan alukset olivat paranneltuja versioita "Pietro Miccasta". Niiden uppouma oli pinnalla 1 305 ja sukelluksissa 1 625 tonnia. Alusten pituus oli 82,85, leveys 7,17 ja syväys 5,2 metriä.
Pinta-ajossa alusten voimanlähteenä oli kaksi 1 440 bhp:n dieselmoottoria, jotka kumpikin oli kytketty omaan akseliin. Sukelluksissa voimanlähteenä oli kaksi 625 hevosvoiman sähkömoottoria. Alukset kykenivät pinta-ajossa 15,2 solmun ja sukelluksissa 7,4 solmun huippunopeuteen.
Alusten aseistuksena oli keulassa neljä ja perässä kaksi 533 millimetrin torpedoputkea, joihin oli ainoastaan putkiin ladatut torpedot. Lisäksi aluksilla oli 100 millimetrin 47 pituuskaliiperin kansitykki, joka oli alun perin sijoitettu tornin taakse. Myöhemmin tykki siirrettiin tornin etupuolelle samalla kuin tornia pienennettiin. Aluksilla oli ilmatorjunta-aseina kaksi kaksiputkista 13,2 millimetrin konekivääriä. Aluksille oli mahdollista sijoittaa 36 miinaa, joista 20 oli keskellä alusta ja kuusitoista kahdessa perässä olevassa laskukiskossa.
Sosialistivallankumouksellinen taisteluosasto

Sosialistivallankumouksellinen taisteluosasto () oli Venäjällä 1900-luvun alussa toiminut Sosialistivallankumouksellisen puolueen terroristisiipi. Se oli puolueen ryhmittymä, jolle oli tehtävänsä vuoksi annettu autonomia puolueen sisällä. Muistelmissaan osaston jäsen Boris Savinkov kutsui ryhmittymää ”terroristiprikaatiksi”. Osaston jäsenyys pyrittiin usein salaamaan jäsenten oman turvallisuuden vuoksi.
Osaston johto ja tausta.
Sosialistivallankumouksellisen taisteluosaston perusti Grigori Geršuni vuonna 1902. Geršuni pidätettiin vuonna 1904, jolloin Jevno Azef valittiin hänen seuraajakseen oikeana kätenään Boris Savinkov. Azef toimi ohranan vakoojana. Hänen aikanaan osasto siirtyi käyttämään räjähteitä tuliaseiden sijasta. Jäsenistöön kuului yli neljäkymmentä miestä ja toistakymmentä naista. Kaikki eivät olleet talonpoikia ja työväkeä, vaan osa kuului aatelistoon, papistoon ja porvaristoon. Suuri osa jäsenistä oli 20–30-vuotiaita. Boris Savinkov valittiin vuonna 1908 osaston johtoon Azefin seuraajaksi, mutta taisteluosaston toiminta hiipui pian.
Toimintaa.
Perustamisvuotensa 1902 huhtikuussa Sosialistivallankumouksellinen taisteluosasto suunnitteli ja toteutti Venäjän sisäministerin Dmitri Sipjaginin salamurhan. Toukokuussa 1903 osasto salamurhasi Ufan kuvernöörin Nikolai Bogdanovitšin. Heinäkuussa 1904 taisteluosasto salamurhasi Sipjaginin jälkeen sisäministeriksi valitun Vjatšeslav von Plehwen, jonka vaunuihin heitettiin pommi. 
Suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitšin salamurha.
Suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitš, joka oli aikaisemmin toiminut Moskovan kenraalikuvernöörinä, oli 15. helmikuuta 1905 Elisabet Fjodorovnan Punaisen Ristin hyväntekeväisyyskonsertissa Bolšoi-teatterissa. Sosialistivallankumouksellinen taisteluosasto tunsi hänen reittinsä hyvin ja oli valmistellut hänen salamurhaansa sille päivälle. Salamurha oli tarkoitus toteuttaa pommilla. Aleksandrovitšin vaunuissa olivat myös tämän ottolapset, jotka huomattuaan eräs taisteluosaston aktiiveista päätti jättää heiluttamatta nenäliinaa, joka oli sovittu merkiksi muille, että he valmistautuisivat heittämään pommin. Syynä lienee ollut, että osaston tarkoituksena oli salamurhata Aleksandrovitš vahingoittamatta tämän perhettä, sillä maine raakalaismaisena ryhmänä olisi haitannut sosialistivallankumouksellisten tarkoitusperien toteuttamista.
Kaksi päivää myöhemmin, 17. helmikuuta, suuriruhtinas Aleksandrovitšin reki kulki Kremlin muurien ulkopuolelle kello 14.45, jolloin Sosialistivallankumouksellisen taisteluosaston jäsen Ivan Kaljajev heitti häntä kohti nitroglyseriinipommin, joka putosi suoraan Aleksandrovitšin syliin. Suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitš kuoli saamiinsa vammoihin heti.
Edgars Caics

Edgars Caics (s. 17. heinäkuuta 1989 Riika, Latvian SNT) on latvialainen pöytäjääkiekkoilija. Hän edustaa BJC Laimite -nimistä seuraa. Caics on pelannut pöytäjääkiekkoa vuodesta 2001 lähtien. Hän on voittanut yhden maailmanmestaruuden vuonna 2017. Caics on tällä hetkellä ITHF:n maailmanrankingissa sijalla 2.
Ura.
Caics aloitti pelaajauransa joulukuussa 2001. Vuonna 2003 hän voitti junioreiden Latvian mestaruuden. Seuraavana vuonna hän voitti avoimen sarjan Latvian mestaruuden, kun finaalissa kaatui Atis Silis. Samana vuonna Caics voitti Riga Cupin, johon osallistui 106 pelaajaa. Hän voitti saman turnauksen myöhempinä vuosina kolmesti. Enemmän Riga Cupin voittoja on ainoastaan Maksim Borisovilla. Caics voitti pronssia Moskova Cupista 2005, johon osallistui 140 pelaajaa. Vuonna 2007 Caics voitti Tallin Cupin. Finaalissa hän voitti Aleksander Miloradovin. Caics voitti 2009 Moskova Cupin, johon osallistui peräti 157 pelaajaa. Hän kohtasi finaalissa Ahti Lammen. Vuonna 2012 Caics voitti Czech Openin.
Vuonna 2017 Caics voitti ensimmäisen maailmanmestaruutensa. Hän voitti finaaleissa hallitsevan mestarin Maksim Borisovin seitsemännen pelin jatkoajalla. Vuonna 2019 Caics voitti yhdeksännen Latvian mestaruutensa.
Muuta.
Caics on pelannut myös aloittelijoiden keilailu- ja rantalentopallokilpailuissa. Lisäksi hän valmentaa työkseen pöytäjääkiekkoa nuoremmille.
Fortelius

Fortelius on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Hans Österman

Hans Österman (s. 1978) on ruotsalainen pöytäjääkiekkoilija, joka pelaa NUHL8-nimisessä seurassa. Österman on tällä hetkellä ITHF:n maailmanrankingissa sijalla 22.
Ura.
Österman on voittanut kolme maailmanmestaruutta vuosina 1997 Helsingissä, 2001 Plzenissä ja 2005 Riiassa. Hän debytoi ITHF:n turnauksessa vuonna 1991. Österman on ollut yhteensä 75 kuukautta ITHF:n maailmanrankingin ykkössijalla. Österman on voittanut 7 Ruotsin mestaruutta. Enemmän Ruotsin mestaruuksia on vain Jacob Lindahlilla (8). 
Muuta.
Österman on myös toimittaja Aftonbladet-nimisessä iltapäivälehdessä.
Robert Reino

Robert Reinhold Ryynänen (Reino) (1. syyskuuta 1869 Pielisjärvi – 30. syyskuuta 1905 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Aikalaisteos "Suomalainen näyttämötaide 1902" kuvailee Reinoa humorististen ja kavaljeeriosien huomattavaksi esittäjäksi.
Ura.
Robert Reino syntyi kauppiaan perheeseen. Käytyään kaksiluokkaisen Joensuun lyseon hän työskenteli neljä vuotta mekaanisella alalla. Näyttämöuransa Reino aloitti Suomalaisessa Teatterissa syksyllä 1890. Pesti kesti kolme vuotta, ja Reino sai koko tuon ajan opetusta Kaarola Avellanilta. Syksyllä 1893 Reino liittyi Kansanteatteriin. Vuonna 1899 hän siirtyi Suomalaiseen Maaseututeatteriin, joka oli Viipurin Kaupunginteatterin edeltäjä. Siellä hän näytteli kolme vuotta. Reino valittiin vähän ennen kuolemaansa Tampereen Työväen Teatterin johtajaksi.
Reino näytteli muun muassa balladinäytelmässä "Elinan surma" ja komediassa "Nummisuutarit", jossa hän teki Iivarin roolin. Victorien Sardoun komediassa "Kirjeen kujeet" ("Les Pattes de mouches") hän näytteli Prosper Blockin roolin. Reinon näyttämötehtäviä olivat niin ikään Jensenin osa Henrik Ibsenin tragikomediassa "Villisorsa" ja Kustaan osa Minna Canthin yhteiskunnallisessa näytelmässä "Työmiehen vaimo".
Leonid Dobytšin

Leonid Dobytšin () (17. kesäkuuta (J: 5. kesäkuuta) 1894 Ludza, Vitebskin kuvernementti — 28. maaliskuuta 1936) oli venäläinen kirjailija.
Varhainen elämä.
Dobytšin syntyi Ludzan kaupungissa paikallisen lääkärin perheeseen, ja hän vietti lapsuutensa Daugavpilsin kaupungissa. Hän aloitti 1911 opinnot Pietarin polyteknisessä yliopistossa ja valmistui sieltä vuonna 1916. Vuonna 1918 hän muutti Brjanskin kaupunkiin, jossa hän työskenteli opettajana sekä tilastotieteilijänä. Myöhemmin Dobytšin muutti Leningradiin, jossa hän aloitti kirjallisen uran.
Teokset.
Dobytšin aloitti kirjallisen uransa kirjoittamalla tarinoita leningradilaiseen aikakauslehteen Sovremennikiin. Tämän jälkeen Dobytšin kirjoitti vuonna 1927 ensimmäisen tarinakokoelmansa Встречи с Лиз ja tämän jälkeen vuonna 1931 kokoelman Портрет. Dobytšinin varhaistuotanto pyrki kuvailemaan uuden vallankumouksellisen maailman ja vanhan vallan kohtaamista. Dobytšin kirjallisen uran pääteos on vuonna 1935 julkaistu "Город Эн". Teoksessa Dobytšin kuvaa venäläisen periferian elämää lapsen elämän kautta.
Myöhempi elämä ja kuolema.
Esitettyään vuonna 1936 teoksensa "Город Эн" Leningradin kirjailijaliitolle Dobytšin joutui ankaran kritiikin kohteeksi teoksensa sisällöstä. Liiton silmissä Dobytšin oli venäläisen formalismin pääedustaja, jota vastaan "Pravda" oli samana vuonna aloittanut hyökkäyksen kaikilla taiteen aloilla. Teoksen vuoksi liitto syytti Dobytšinia luokkaviholliseksi. Sen jälkeen Dobytšin katosi niin julkisesta kuten myös kirjallisesta elämästä. On oletettu, että Dobytšin teki itsemurhan samana vuonna.
Symphonic Terror – Live At Wacken 2017

Symphonic Terror on Acceptin livealbumi vuoden 2017 Wacken Open Airin konsertista. Se julkaistiin 23.11.2018. Konsertti oli osa Wacken Open Airin perinteistä Night To Remember -konseptia, jossa yhtyeet esiintyvät ainutkertaisella tavalla.
Konsertti.
Konsertti oli jaettu kolmeen osaan. Ensimmäisessä osassa yhtye soitti ilman orkesteria yhtyeen uutta ja vanhaa materiaalia. Toisessa osassa ensiesityksensä saivat kitaristi Wolf Hoffmanin vuonna 2016 julkaiseman "Headbangers Symphony" -albumin kappaleet, joita säesti Tšekin kansallissinfoniaorkesteri. Kolmannessa osassa Accept esitti sinfoniaorkesterin kanssa valittuja klassikoita yhtyeen tuotannosta. 
Katsojia oli paikan päällä 80 000, lisäksi konsertti näytettiin myös suoratoistona festivaalin sivuilla.
Vastaanotto.
Konserttitaltiointi nähtiin hyvänä tallenteena unohtumattomasta illasta ja vahvana jatkona Acceptin levykatalogissa. Siitä, toiko yhteistyö sinfoniaorkesterin kanssa lisäarvoa Acceptin esiintymiselle, on ollut jonkin verran eriäviä näkemyksiä mutta yleensä ottaen siitä ei ole nähty olleen haittaakaan . Julkaisu sijoittui kuudenneksitoista Billboardin klassisen musiikin listalla. 
Kappaleet.
Accept.
1.Die By The Sword
2.Restless And Wild
3.Koolaid
4.Pandemic
5.The Final Journey
Headbanger’s Symphony.
6.Modest Musorgski: Night On Bald Mountain (Yö autiolla vuorella)
7.Ludwig van Beethoven: Scherzo
8.Sergei Prokofjev: Romeo And Juliet
9.Ludwig van Beethoven: Pathétique
1
0.Antonio Vivaldi: Double Cello Concerto in G Minor
11.Wolfgang Amadeus Mozart: Symphony No. 40 in G Minor
Accept ja orkesteri.
12.Princess Of The Dawn
13.Stalingrad
14.Dark Side Of My Heart
15.Breaker
16.Shadow Soldiers
17.Dying Breed
18.Fast As A Shark
19.Metal Heart
20.Teutonic Terror
21.Balls To The Wall
Bonus-osa.
Making Of: Wacken
Making Of: Headbanger’s Symphony
Julkaisuformaatit.
Lisäksi konsertista julkaistiin 10-tuumainen vinyylisingle ”Balls To The Wall/ Symphony No.40 in G Minor”.
Rainbow Dash

Rainbow Dash on yksi "" -animaatiosarjan päähenkilöistä. Se on taivaansininen pegasos, joka edustaa uskollisuuden elementtiä.
Kuvaus.
Rainbow rakastaa lentämistä ja kilpailemista. Hän asuu pilvitalossaan Ponyvillen ja Equestrian yläpuolella. Rainbow on kuuluisa "Sonic Rainboom" -tempustaan, jonka hän on tehnyt ainoana Equestrian ponina. Hänellä on myös lemmikkinä maakonna nimeltä Tankki. Rainbow ihailee Sähikäiset (engl. "Wonderbolts") -taitolentojoukkuetta ja haluaisi olla yksi heistä. Sarjan kuudennella kaudella Rainbow pääseekin Sähikäisiin. Hahmon söpöysmerkki on valkoinen pilvi, josta iskee salama.
Alkukielisessä versiossa Rainbow Dashia näyttelee Ashleigh Ball ja suomenkielisessä versiossa Katja Sirkiä.
Merkitys.
Rainbow Dash on Derpy Hooves-hahmon ohella Friendship is Magic-sarjan fanikunnan, bronyjen, epävirallinen maskotti ja sarjan suosituimpia hahmoja, josta on tehty useita oheistuotteita. Hahmon väritystä ja käytöstä on pidetty muun sarjan ohella sukupuolirajoja rikkovana. 
Hahmo on ääninäyttelijä Katja Sirkiän tunnetuimpia rooleja ja hän on maininnut sen yhdeksi suosikikseen. 
Kritiikki.
Ms-lehden journalisti Kathleen Richter arvioi Rainbow Dashin hahmon olevan stereotyyppinen kuvaus poikatytöistä ja lesboista. Sarja luoja Lauren Faust on kiistänyt asian vastineessaan ja todennut, ettei missään vaiheessa sunnittelut hahmoa kuvastamaan mainittuja ihmisryhmiä.
Sarjassa on viitattu hahmolla olevan romanttisia tunteita Applejack-hahmoa kohtaan. Kun huhuille kysyttiin vahvistusta tv-sarjan ohjaajalta Jim Milleriltä, hän ei vahvistanut niitä, vaan on sanonut asian olevan "vapaa tulkinnoille". Sarjan viimeisessä jaksossa ”Viimeinen ongelma” hahmojen kuitenkin viitataan olevan pariskunta.
Samarium(II)jodidi

Samarium(II)jodidi (SmI2) on samarium- ja jodidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä muun muassa pelkistimenä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Samarium(II)jodidi on huoneenlämpötilassa vihreää kiteistä ainetta. Yhdiste on vahva pelkistin ja reagoi esimerkiksi veden kanssa pelkistäen sen vedyksi. Aine liukenee eräisiin orgaanisiin liuottimiin, kuten tetrahydrofuraaniin ja asetonitriiliin. 
Samarium(II)jodidia voidaan valmistaa kuumentamalla samarium(III)jodidia tai pelkistämällä sitä metallisen samariumin tai alkalimetallien avulla. Yhdistettä voidaan valmistaa myös samariumin ja dijodimetaanin tai 1,2-dijodietaanin välisellä reaktiolla hapettomassa orgaanisessa liuottimessa, kuten tetrahydrofuraanissa tai asetonitriilissä.
Samarium(II)jodidia käytetään orgaanisen kemian synteeseissä. Se pelkistää muun muassa karbonyyliyhdisteen alkoholeiksi ja alkyylihalogenidit hiilivedyiksi. Tämän lisäksi sitä käytetään katalyytteinä pinakolitoisiintumisissa, kytkentäreaktioissa, esimerkiksi Barbier-reaktioissa ja radikaalireaktioissa. Yhdistettä on käytetty reagenssina useiden luonnonaineiden synteeseissä.
Maksim Mamin

Maksim Vladimirovitš Mamin (s. 13. tammikuuta 1995 Moskova, Venäjä) on venäläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Hän pelaa KHL-joukkue TsSka Moskovassa. 
Ura.
Mamin debytoi KHL:ssä kaudella 2014–15 TsSKa Moskovan paidassa. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi 39 ottelua tehoin 5+10=15. Muutaman KHL-kauden jälkeen Mamin matkasi VHL:n kautta NHL:ään. Florida Panthersissa hän pelasi 26 ottelua tehden 3 maalia. Kaudeksi 2018–19 Mamin palasi TsSKA Moskovan riveihin. Hän keräsi NHL:ssä yhteensä tehot 3+1=4.
Venezuelanlahti

Venezuelanlahti (espanjaksi "Golfo De Venezuela") on Venezuelaan ja Kolumbiaan rajautuva lahti Karibianmerellä, jonka pituus pohjois-eteläsuunnassa on noin 120 kilometriä ja länsi-itäsuunnassa noin 150 kilometriä. Lahti toimii tärkeänä kuljetusreittinä sen eteläpuolella sijaitsevan Maracaibojärven alueella tuotettavalle maaöljylle.
Koba Zakadze

Koba Zakadze (myös "Koba Tsakadze", , ; "Koba Vardenovitš Dzakadze"; s. 19. elokuuta 1934 Bakuriani) on georgialainen entinen mäkihyppääjä, joka kilpaili Neuvostoliiton edustajana vuosina 1955–1972. Hän voitti kaksi Keski-Euroopan mäkiviikko-sarjan osakilpailua, ensimmäisen 1955–1956 ja toisen 1960–1961. Hän osallistui myös kaksi kertaa hiihdon maailmanmestaruuskilpailuihin.
Virittävä puu

Virittävä puu () on graafiteoriassa sellainen aligraafi T graafissa G, joka on yhtenäinen syklitön aligraafi, joka sisältää kaikki G:n solmut.
Pienin ja suurin virittävä puu.
Virittävien puiden yhteydessä puhutaan usein "pienimmästä" ja "suurimmasta virittävästä puusta" (joskus myös "minimi" ja "maksimi"), joiden määritelmänä on virittävän puun määritelmä, mutta siten, että painotettujen (suunnattujen tai suuntaamattomien) kaarien paino on pienin tai suurin mahdollinen. Graafilla voi olla useita virittäviä puita.
Algoritmeja.
Pienimmän virittävän puun löytämiseksi on esitetty useita algoritmeja, joista tunnetuimpia ovat
Walt Disney Animation Studios

Walt Disney Animation Studios, joskus vain Disney Animation, on yhdysvaltalainen animaatiostudio, joka valmistaa piirrosanimaatioita The Walt Disney Companylle. Studion perusti Walt Disney ja Roy Oliver Disney 16. lokakuuta 1923 ja on yksi maailman vanhimmista animaatiostudioista. Studio oli ennen Walt Disney Productions ja Walt Disney Feature Animation, ja vuonna 2007 studio nimitettiin Walt Disney Animation Studiosiksi. Se on tuottanut perustamisen jälkeen yli 65 elokuvaa, joista uusin on vuonna 2023 julkaistava "Toive".
Elokuvat.
Studio tuotti aluksi lyhytelokuvia, kunnes ensimmäinen täyspitkä animaatioelokuva "Lumikki ja seitsemän kääpiötä" julkaistiin vuonna 1937.
Akira Miyazaki

Akira Miyazaki (, 27. lokakuuta 1934 Tokio – 25. marraskuuta 2018 Saitama) oli japanilainen käsikirjoittaja ja ohjaaja, joka työskenteli paljon animaation parissa. Hän oli käsikirjoittamassa 1970–1990-luvuilla televisioon tehtyjä animesarjoja, joista monet perustuivat länsimaisen lastenkirjallisuuden klassikoihin, muun muassa "Tom Sawyerin ja Huckleberry Finnin seikkailut", "Ihmemaa Oz", "Makiba no shōjo Katri" (”Katri, niittyjen tyttö”), "Ai no wakakusa monogatari" (”Pikku naisia”), "Alfred J. Kwak" ja "Muumilaakson tarinoita". Hän käsikirjoitti "Muumilaakson tarinoihin" 32 jaksoa ja oli myös "Muumipeikko ja pyrstötähti" (1992) -elokuvan pääkäsikirjoittaja. Miyazaki kävi sarjan tuotannon aikana kahdesti Suomessa ja tapasi toisella kerralla kirjailija Tove Janssonin.
Animaatioiden ohella Miyazaki työskenteli ohjaajana ja käsikirjoittajana Shochiku-studion elokuvissa. Hänen ensimmäinen ohjauksensa oli vuonna 1971 valmistunut elokuva "Naite Tamaru ka". Hän käsikirjoitti kuusi elokuvaa suosittuun "Otoko wa Tsurai yo" -elokuvasarjaan sekä animaatioelokuvan "Aladdinin taikalamppu" (1979).
Miyazaki kuoli 84-vuotiaana, 25. marraskuuta 2018 sappikanavan syöpään.
The Solids

The Solids on yhdysvaltalainen vuonna 1996 perustettu power pop/vaihtoehtorock-yhtye.
Yhtyeen kappale ”Hey, Beautiful” on tilannekomediasarja "Ensisilmäyksellä" tunnuskappale. Sarjan ovat luoneet yhtyeen jäsenet Carter Bays ja Craig Thomas.
In Sides

In Sides on brittiläisen elektronista musiikkia tuottavan yhtyeen Orbitalin neljäs studioalbumi, jonka julkaisivat FFRR Records ja Internal Records 29. huhtikuuta 1996. Albumin julkaisua edelsi single "The Box", joka julkaistiin 15. huhtikuuta 1996.
Albumin lauluosuudet tuotti Goldfrapp-yhtyeen laulaja Alison Goldfrapp. Albumi eroaa yhtyeen aiemmista julkaisuista, siihen on otettu enemmän vaikutteita teknosta ja downtemposta.
Arripi

Arripi ("Arripis trutta") on arripien heimoon kuuluva kalalaji. Lajia tavataan pääosin Australian ja Uuden-Seelannin läheisyydessä sekä murtovesialueilla. Arripi on petokala. Suurimmat yksilöt saattavat painaa jopa 6 kiloa, mutta tavallisimmin arripit painavat noin 5,2 kg. Arripit ovat tärkeitä talouden kannalta, ja laji onkin usein kalastuksen kohteena.
Malte

Malte on miehen etunimi. Nimi on todennäköisesti syntynyt lyhentymänä saksalaisesta nimestä "Helmwald", jonka osat tarkoittavat suojelijaa ja valtiasta.
Suomessa nimi Malte on marraskuuhun 2025 mennessä annettu noin 260 henkilölle, joista suurin osa on syntynyt vuoden 1980 jälkeen. Vuodesta 2020 lähtien Malten nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 28. marraskuuta. Sama päivä on Ruotsissa jo ennestään ollut Malten nimipäivä.
Juri Skofzov

Juri Aleksandrovitš Skofzov (; 20. helmikuuta 1929 Moskova – 1998) oli venäläinen mäkihyppääjä, joka osallistui kahteen Keski-Euroopan mäkiviikko-kilpailuun. Hän osallistui myös hiihdon maailmanmestaruuskilpailuihin 1954.
Kulttuurikeskus Isa

Kulttuurikeskus Isa (, ) on Bahrainin kuningaskunnan pääkaupungissa Manamassa sijaitseva, maan edesmenneen valtionpäämiehen, Bahrainin emiiri Isa ibn Salman Al Khalifan mukaan nimetty kulttuurikeskus. Kulttuurikeskus vihittiin käyttöön joulukuussa 2008. Rakennuksessa toimii esimerkiksi Bahrainin kansalliskirjasto ja lastenkirjasto.
Lukutaito Bahrainissa.
Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelma UNEPin mukaan Bahrainin vähintään 15-vuotiaista asukkaista oli lukutaitoisia 94,6 prosenttia vuonna 2010.
Ryan Murphy (käsikirjoittaja)

Ryan Patrick Murphy (s. 30. marraskuuta 1965 Indianapolis, Indiana, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen ohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hän on luonut ja tuottanut useita menestyneitä televisiosarjoja kuten "Muodon vuoksi" (2003–2010), "Glee" (2009–2015), "American Horror Story" (2011–) ja "9-1-1"(2018–). 
Murphy ja Brad Falchuk ovat luoneet yhteistyössä useita televisiosarjoja. He loivat yhdessä Ian Breannin kanssa musikaalisarja "Glee"n, jonka pilottijakso esitettiin vuonna 2009. Vuonna 2011 Murphyn ja Falchukin loivat yhteistyössä kauhu/draamasarja "American Horror Story"n, joka sai ensiesityksensä Yhdysvalloissa 5. lokakuuta 2011. 
Yksityiselämä.
Murphy ja David Miller alkoivat seurustelemaan vuonna 2010. He menivät naimisiin vuonna 2012.
Anneli Nygren

Anneli Nygren (s. 1958) on suomalainen mediataiteilija, jonka tuotantoon kuuluu videoita, dokumentteja, animaatiota ja musiikkivideoita. 
Ura.
Nygren on suomalaisen videotaiteen uranuurtajia, joka aloitti videoiden tekemisen jo 1980-luvun alussa.
Vuonna 1958 syntynyt Nygren on itseoppinut taiteilija. Hän ei ole saanut virallista taidekoulutusta, mutta hän alkoi piirtää jo varhaisteini-iässä. Nygren aloitti uransa 1980-luvun alkupuolelta, ja hän julkaisi vuonna 1982 videoteoksen "Rakkaudesta rocktähteen".
Nygrenin teoksia on ollut näyttelyissä ja festivaaleilla vuodesta 1989 lähtien. Kun Turku oli vuonna 2011 Euroopan kulttuuripääkaupunkina, Nygrenin teos "Pyykki" (1992) oli esillä nykyvalokuvataiteen Liisa ihmemaassa -suurnäyttelyssä Logomossa. Nygrenin teos "When Noise and Death Meet" (2006) sai vuonna 2015 Suomen Queer-tutkimuksen seuran eurovisio-palkinnon.
Nygren tuotantoon kuuluu videotaiteen lisäksi dokumentteja, animaatiota ja musiikkivideoita. Hänet palkittiin vuonna 2018 mediataiteen valtionpalkinnolla.
Šelonin taistelu

Šelonin taistelu käytiin 14. heinäkuuta vuonna 1471 Moskovan ruhtinaskunnan ja Novgorodin tasavallan välillä Šelonin joen varrella. Taistelu päättyi moskovalaisten voittoon, vaikka novgorodilaisilla oli huomattava miesylivoima. Käytännöllisesti katsoen Novgorod menetti itsenäisyytensä, ja siitä tuli osa Moskovan ruhtinaskuntaa. 
Taustaa.
Moskovan ruhtinaskunnan ja Novgorodin tasavallan välillä oli ollut konflikteja jo 1300-luvulta lähtien. Viimeisin oli johtanut vuonna 1456 Jaželbitsyn rauhansopimukseen, jota novgorodilaiset kuitenkin rikkoivat pyytäessään roomalaiskatolilaiselta Puola-Liettualta tukea. Moskovan ruhtinas Iivana III ja ortodoksinen metropoliitta syyttivät Novgorodia petturuudesta ja ortodoksisuuden hylkäämisestä. Liettualaiset eivät tulleet apuun, kun Moskova julisti sodan. Novgorodin ja Liettuan välinen sopimusluonnos löydettiin taistelun jälkeen. Novgorod palkkasi Mihail Kiovalaisen johtamaan joukkojaan. Hän kuitenkin hylkäsi novgorodilaiset, kun he eivät suostuneet tukemaan hänen vaatimustaan Kiovan kaupungista. Tasavalta kohtasi Moskovan siis yksin.
Taistelu.
Novgorodin ja Moskovan armeijat kohtasivat 14. heinäkuuta 1471 Šelonin joen varrella. Novgorodin armeija koostui 20 000–40 000 miehestä, joista valtaosa oli huonosti organisoituja paikallisia miliisejä. Moskovalla oli vain noin 5 000 miestä. Alivoimasta huolimatta Moskova voitti taistelun ja surmasi 12 000 miestä. Moskova on ehkä liioitellut lukuja. Taistelun kulkuakin on vaikea hahmottaa lähteiden eroavuuksien takia, mutta näyttää siltä, että moskovalaiset houkuttelivat novgorodilaiset väijytykseen. Novgorodilaisten perääntyminen oli kaaosmaista.
Seuraukset.
Kymmenen päivää Šelonin taistelun jälkeen osapuolet kohtasivat uudelleen Štšilinka-joen varrella. Novgorod kärsi jälleen tappion, vaikka sillä oli noin 12 000 miestä moskovalaisten noin 3 000:ta vastaan. Samana päivänä Iivana III teloitti novgorodilaisten komentajan, Dmitri Isaakovitš Boretskin. Rauhanteossa Novgorodin itsenäisyys pieneni. Novgorod ja sen vallassa olleet alueet liitettiin vähitellen Moskovan ruhtinaskuntaan vuoteen 1478 mennessä. Kyseisenä vuonna novgorodilaiset yrittivät kapinoida Moskovaa vastaan, minkä vuoksi Iivana marssi armeijansa kanssa kaupunkiin ja lakkautti sen viimeisetkin autonomian rippeet.