tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Saija Lentonen

Saija Marjatta Lentonen (s. 7. huhtikuuta 1977 Tampere) on suomalainen näyttelijä. Teatterilavojen lisäksi hän on tullut tunnetuksi muun muassa televisiosarjoista "Headhunters" ja "Salatut elämät" sekä elokuvasta "Sooloilua". 
Ura.
Lentonen syntyi insinööri Risto Lentosen ja merkonomi Marjatta Lentosen perheeseen. Lapsuutensa ja nuoruutensa hän vietti Tampereella. Balettiharrastuksen myötä hän pääsi kosketukseen teatterilavojen kanssa jo tyttöiässä. Lentonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1996. Hän opiskeli Teatterikorkeakoulussa 1997–2001 ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi. Hän on näytellyt muun muassa Ryhmäteatterissa näytelmässä "Eläviä ja kuolleita" (2000) sekä Q-teatterissa näytelmissä "Kaksi aurinkoa" (2001) ja "Berlin Alexanderplatz" (2002). Kaudella 2002–2003 Lentonen oli kiinnitettynä Oulun kaupunginteatteriin, jossa hänellä oli osa muun muassa näytelmässä "Rajamaa". Oulusta hän palasi Etelä-Suomeen. Vuonna 2005 näyttelijä sai Alfred Kordelinin säätiöltä apurahan elokuvanäyttelemisen opintoihin Yhdysvalloissa.
Ensimmäinen elokuvarooli Lentosella oli vuonna 2001 Arto Lehkamon elokuvassa "Young Love". Lisäksi hän on näytellyt lyhyissä fiktioissa sekä muun muassa draamaelokuvassa "Levottomat 3". Lauri Nurksen romanttisessa komediassa "Sooloilua" hän tulkitsi naispääosan. Nelosen kymmenosaisessa draamakomediassa "Headhunters" (2004) Lentonen näytteli keskushenkilöä Sara Immosta. Lentosella on ollut sivuroolit television suosikkisarjoissa "Kotikatu" ja "Isänmaan toivot" (osa "Saari" vuonna 2002). Yle TV2:n draamasarjassa "Lemmenleikit" hän esitti sosiaalivirkailija Elina Jokista.
Syksyllä 2009 hän vieraili televisiosarjassa "Salatut elämät", jossa Lentonen esitti Sara Polvijärveä. Hänen roolihahmonsa Sara nähtiin vielä vuonna 2010 ja huhtikuussa 2011 sarjassa Katariina Mäkelän takaumissa.
Tammikuussa 2018 Lentonen kertoi, että lopetti pääroolien näyttelemisen elokuvissa, koska kyllästyi alalla vallinneeseen seksismiin. Lentosen mukaan hän joutui esimerkiksi näyttelemään maksullista naista tai stripparia, kun samalla miesnäyttelijä sai esittää valta-asemaa. Lentonen kertoi myös joutuneensa pyynnöstä nostamaan koekuvauksissa paitansa ylös, ”että voidaan katsoa, millaiset rinnat minulla on”. 
Näyttelijäntyöstä Saija Lentonen on todennut: "Mitä enemmän opin elämästä sitä enemmän opin näyttelemisestä." Lentonen työskentelee jooga-ohjaajana. Lentosella on kaksi kouluikäistä lasta ja hän oli ehdolla kuntavaaleissa 2021 Kristallipuolueen ehdokkaana.
Forssa Print

Forssan Kirjapaino Oy eli Forssa Print oli Forssassa toimiva kirjapaino. Yhtiöllä on painettavanaan noin 400 erilaista arkkipainotyötä, jotka ovat pääasiassa erikoisaikakauslehtiä. Yhtiön perusti vuonna 1920 Esko Aaltonen tuolloin vielä Tammelaan kuuluneeseen Forssaan nimellä Forssan Kirjapaino. Syntynyt kirjapaino oli Suomen ensimmäinen maaseutupitäjään perustettu kirjapaino. Ensimmäinen painokone hankittiin Saksasta. Yhtiö selvisi lamakaudesta, ja vuonna 1937 sen painamassa "Forssan Lehden" joulunumerossa oli värillinen joulukuva.
Yhtiön toimitusjohtajana vuosina 1952–1985 toimi Esko Aaltosen poika Matti Aaltonen. Hänen aikanaan yhtiö rakensi itselleen uuden painotalon nykyisen Esko Aaltosen kadun varrelle vuonna 1958 ja "Forssan Lehti" alkoi ilmestyä kuudesti viikossa. Uusi sanomalehtipaino rakennettiin 1990-luvulla. Painotekniikkaa ja ladontatekniikkaa uusittiin 5–10 vuoden välein. Vuonna 1985 yhtiöön liitettiin Nordmanin Kirjapaino Oy. Vuonna 1993 yhtiö alkoi viedä painotuotteita Ruotsiin ja Baltiaan – lehtiä ja kirjoja. Joitakin töitä vietiin Venäjälle Finnprint Osuuskunnan kautta.
Heinäkuussa 2007 yhtiö laajeni sen ostettua Acta Print Oy:n aikakauslehtitoiminnot. Kauppaan sisältyi Helsingin Hietalahden pääkonttori ja Tampereen Raholassa sijainnut painotalo. Yritysfuusion myötä yhtiö otti käyttöön nykyisen nimensä.
Yrityksen päätösvalta pysyi perustajasuvun hallussa yritysfuusioon asti.
Forssa Print lakkautti sanomalehtipainon vuonna 2012, jolloin "Forssan Lehden" paino siirtyi aluksi Saloon Lehtitehtaalle. "Forssan Lehden" päädyttyä "Hämeen Sanomien" osaksi lehteä on painettu vuoden 2015 alusta "Hämeen Sanomien" omistamassa painotalossa Hämeenlinnassa. Myöhemmin Forssan Lehden painatus siirtyi Alma Manun (Aamulehti) painolle Tampereelle
Paperisen median rakennemuutosten seurauksena Forssa Print hakeutui yrityssaneeraukseen keväällä 2015. Saneerausohjelman osana muun muassa Tampereella sijainnut entinen ActaPrintin paino lakkautettiin. Forssassa Esko Aaltosen kadulla sijainneen arkkipainon toiminnot on pääosiltaan siirretty sanomalehtipainolta vapautuneisiin tiloihin. 
Forssan Kirjapaino Oy:n koko osakekanta siirtyi Pohjois-Karjalan kirjapaino OyJ:n omistukseen syyskuussa 2018 ja painotoiminta jatkuu PunaMusta-nimen alla.
Johan Jakob Tengström

Johan Jakob Tengström (22. lokakuuta 1787 Kokkola – 11. huhtikuuta 1858 Helsinki) oli suomalainen tiede- ja kirjallisuusmies. Hän toimi 1827–1848 Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston käytännöllisen filosofian professorina. Hän kirjoitti "Aura"-lehteen sen ilmestyessä 1817–1818 ja kehotti siinä suomen kielen tutkimiseen ja kansanrunouden kokoamiseen. Hänen oma kotinsa oli Turun isänmaallis-kirjallisten harrastusten keskuksena Turun romantiikan aikana.
Tengström julkaisi muiden muassa Johannes Gezelius vanhemman ja nuoremman elämäkerrat ja teoksen "Chronologiska förteckningar och anteckningar öfver finska universitetets fordna procancellerer samt öfver faculteternas medlemmar och adjuncter" (1838).
Tengström oli arkkipiispa Jakob Tengströmin veljenpoika ja vävy. Hänen poikansa Johan Robert Tengström (1823−1847) taas oli isänsä jälkiä seuraten filosofian dosentti ja isänmaallinen kirjailija.
Tengströmin kansallinen kulttuuriohjelma.
Aura-seuran jäsenet julkaisivat kansallisia kulttuuriohjelmia. Tähän sarjaa lukeutuu myös Tengströmin kirjoitus "Muutamista Suomen kirjallisuuden ja kulttuurin esteistä" ("Några hinder för Finlands litteratur och kultur", 1817). Ohjelmiin innoitti Suomen asema autonomisena suuriruhtinaskuntana.
Seuran jäsenistä Adolf Iwar Arwidsson kiivaili suomalaisten oman kansallisuuden puolesta. Tengström sen sijaan oli varovainen ja konservatiivinen. Hän kuvasi autonomian ensimmäisiä vuosia mustaksi aukoksi onnellisen muinaisuuden ja uhkaavan tulevaisuuden välissä. Hän pelkäsi maan kulttuurin luisuvan Venäjän vallan alla alaspäin. Tengströmin tulevaisuusskenaarioita kahlitsi ennen kaikkea menneisyyden haikailu. Hänen mielestään historian esimerkit olisivat olleet välttämättömiä, sillä Suomi oli liian köyhä epävarmoihin kokeiluihin.
Tengström etsi suomalaisille kuvastimia luonnosta. Hän ylisti Suomen maaperää, jota virrat, järvet, vuoret, kukkulat ja metsät halkoivat. Suomen ilmastoa hän sen sijaan piti voittamattomana esteenä kulttuurin kehittymiselle: "Missä ihmiseltä vaaditaan raskasta ja uutteraa työtä ensimmäisten fyysillisten tarpeiden tyydyttämiseksi, siellä ei kulttuurin siemen idä niin helposti". Käsitys nojasi Montesquieun maaperä- ja ilmasto-oppiin, jonka mukaan ihmiset ja kasvit saavat eri ilmapiireissä ja eri paikoissa oman fysionomiansa. Käsityksestä versoi deterministinen maailmankuva, jonka mukaan annetut olosuhteet määräsivät kehityksen rajat.
Tengström korosti kunkin kansan ominaislaatua ja murehti ranskalaisen kulttuurin epäsuotuisaa vaikutusta Suomessa. Hänen mukaansa se oli veltostuttanut suomalaiset niin, että nämä olivat alkaneet kaihtaa työtä ja vaivaa ja etsiä aistillisia
nautintoja. Pohjolan karu luonto vaati ponnistuksia.
Tengström kirjoitti kulttuuriohjelmansa akatemian edustajana. Hänen ohjelmassaan ei esitetty konkreettisia toimia suomalaisen kulttuurin edistämiseksi toisin kuin esimerkiksi Suomen asiain komitean G. M. Armfeltin suomalaisuusohjelmassa. Tengströmille kansa oli vielä abstrakti. Hän päätyi toteamaan, että on ”helpompi oppia tuntemaan, mikä kansa ei ole, kuin mikä se todella on”.
Nivelmadot

Nivelmadot (Annelida) on yksi eläinkunnan pääjaksoista, johon kuuluvat muun muassa juotikkaat ja lierot. Ensimmäiset nivelmadot ilmaantuivat prekambrikauden lopussa, ja nykyään nivelmadoista tunnetaan yhteensä noin 15 000 lajia. Suomesta nivelmatoja tunnetaan 179 lajin verran.
Rakenne.
Perustyypissä jokaisessa jaokkeessa on sivulla kaksiosaiset sukasekkaat jalakkeet eli parapodit. Ruumista peittävän epiteelin pinnalla on ohut kutikula ja alla rengas- ja pitkittäislihasten kerros. Ruumiinontelo on yleensä hyvin kehittynyt, ruoansulatuskanava suora (lähes aina kaksiaukkoinen, jolloin etupään aukko on suu ja takapään aukko on anus) ja verisuonisto umpinainen. Nivelmadoilla ei ole sydäntä. Hengityseliminä ovat iho tai kidukset. Kussakin jaokkeessa on erityseliminä nefridioputket. Nivelmatojen hermosto on rakenteeltaan tikapuumainen, ja sen etupäässä on kaksi suurta hermosolua, jotka muistuttavat alkeellisia aivoja. Nivelmatojen verenkierto on suljettu, ja verenkiertoelimistö muodostuu sykkivistä verisuonista. Niiden hengityselimistönä toimii iho. Joillakin lajeilla on alkeellisia valonaistimia. Sukupuolirauhasten määrä vaihtelee, ja jotkin lajit ovat kaksineuvoisia.
Esiintyminen.
Nivelmadot elävät vedessä tai kosteassa maassa lahonsyöjinä tai petoina, ja niissä on myös loisia. Nivelmatoluokkia on kolme; harvasukasmadot, monisukasmadot ja juotikkaat. Tutuin nivelmato on kastemato, joka kuuluu harvasukasmatoihin. Osa nivelmadoista on kaksineuvoisia, eli suvullisessa lisääntymisessä yksilöt voivat olla sekä koiraita että naaraita. Jotkin lajit lisääntyvät suvuttomasti jakautumalla.
Luokittelu.
Nivelmadot Annelida
Papukaijat

Papukaijat (Psittacidae) ovat papukaijalintuihin kuuluvien lintujen heimo. 
Papukaijoihin kuuluu 2 alaheimoa, 36 sukua ja 161 lajia. Suuri osa lajeista elää tropiikissa.
Papukaijat tunnetaan vankasta koukkunokastaan ja yleisestä kyvystään matkia erilaisia ääniä, kuten ihmisen puhetta. Monia papukaijalajeja pidetään lemmikkeinä.
Levinneisyys.
Papukaijat elävät Amerikassa ja Afrikassa enimmäkseen trooppisilla seuduilla. Heimoon kuuluvat kaikki Amerikan papukaijalinnut sekä afrikkalaiset afrikankaijat ja harmaapapukaija.
Suvut.
Lajeja, joilla on oma sukunsa.
Aikaisemmin papukaijojen heimoon kuului enemmän lajeja, mutta heimosta on sittemmin erotettu omikseen kakadut, kaijat ja uudenseelanninpapukaijat.
Kristian Erik Lencqvist

Kristian Erik (Eerikinpoika) Lencqvist (19. helmikuuta 1761 Turku – 2. toukokuuta 1808 Lokalahti) oli suomalainen tieteilijä ja Lokalahden kappalainen. Hän tutki Suomen historiaa, mytologiaa ja suomen kieltä. Tässä työssä hän sai vaikutteita H. G. Porthanilta.
Lencqvist valmistui ylioppilaaksi vuonna 1776, ja hänet vihittiin papiksi vuonna 1782. Hän julkaisi 1782 väitöskirjan "De superstitione veterum Fennorum theoretica et practica" ("Vanhojen suomalaisten tietoperäisestä ja käytännöllisestä taikauskosta"). Väitöskirja perustui hänen isänsä Erik Lencqvistin tutkimuksiin.
Erik Lencqvist

Erik Lencqvist, alk. "Lemqvist" (17. syyskuuta 1719 Tyrvää – 11. helmikuuta 1808 Orivesi) oli suomalainen tieteilijä ja kirkkoherra.
Lencqvistin vanhemmat olivat turkulainen porvari Henrik Eriksson Lemlena (Lemblena, k. 1743) ja hänen ensimmäinen puolisonsa Maria Svensdotter Fontelius. Hän kävi Turun katedraalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi 1735. Lencqvist valmistui Turun akatemiasta filosofian maisteriksi 1745, ja hänet vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa 1746. Hänestä tuli Uppsalan yliopiston teologian kunniatohtori 1779.
Lencqvist oli Turun akatemian dosenttina vuodesta 1745. Hän toimi Karjalohjan kirkkoherran apulaisena vuodesta 1746, Piikkiön sijaiskirkkoherrana vuodesta 1748, Taivassalon vt. kirkkoherrana vuodesta 1749 ja Sauvon sijaiskirkkoherrana vuodesta 1754. Hänestä tuli Turun linnansaarnaaja 1756, Karjalohjan kirkkoherra 1764 ja Oriveden kirkkoherra 1773. Lencqvist sai rovastin arvon 1775 ja hänestä tuli lääninrovasti 1783. Hän julkaisi muun muassa esityksen suomen kielen murteista sekä Suomen taloudellisia oloja yms. käsitteleviä kirjoituksia Aurora-seuran julkaisemassa Åbo Tidningar -lehdessä. Hänen poikansa Kristian Erik Lencqvist jatkoi hänen työtään tieteellisillä tutkimuksillaan.
Lencqvist oli naimisissa 1750–1783 Brita Magdalena Roeringin (k. 1783) kanssa ja 1790–1805 Amalia Sofia Silfversvanin (k. 1805) kanssa.
Caudron G.4

Caudron G.4 oli ranskalainen kaksitasoinen ja kaksimoottorinen pommikone, joka oli ensimmäisen maailmansodan ensimmäisiä pommikoneita. Koneen olivat suunnitelleet René ja Gaston Caudron, ja sen edeltäjänä oli Caudron G.3. Kone oli varsin ruma sen poikkeavan, massiivisen mutta avoimen rakenteen vuoksi. Isot kellukkeet, suuri siipien kärkiväli, suuret moottoripellitykset ja kondolimallinen ohjaamo niiden välissä toivat vaikutelman massiivisesta koneesta. Siivissä ei ollut ohjainpintoja, vaan konetta kallistettiin taivuttamalla siipeä. Peräsinten lukumäärän ollessa G.3:ssa kaksi, G.4:ssä niitä oli neljä.
Ensimmäinen G.4 valmistui vuonna 1915. Sitä valmistettiin Ranskan lisäksi Englannissa ja Italiassa. 
Ranskassa konetta käytettiin tiedustelupommittajana, ja ranskalaiset tekivätkin pitkiä pommituslentoja Saksan sydämeen. Saksalaisten saatua hävittäjäpuolustuksensa toimimaan, ranskalaiset olivat pakotettuja käyttämään G.4-konetta yöpommittajana. 
Konetta käytettiin Ranskan ja Suomen lisäksi ainakin Belgiassa, Isossa-Britanniassa, Italiassa ja Yhdysvalloissa. 
Variaatiot.
Ensimmäinen G.4:n prototyyppi lensi maaliskuussa 1915. G.4-koneita rakennettiin kolmea pääversiota A2-mallia tiedusteluun, B2-mallia pommitukseen ja E2-mallia koulutukseen. A2 oli varustettu radiolla esimerkiksi tykistön tulenjohtoa varten, B2 pystyi kuljettamaan jopa 100 kg pommeja ja E2 oli varustettu kaksilla ohjaimilla. G.4IB (ransk. Blindage) oli panssaroitu versio. Koneesta oli myös muita pommitus- ja saattokoneversioita.
Kaikkia G.4:n eri versioita rakennettiin yhteensä 1 358 kpl.
Tekniset tiedot.
Suluissa olevat luvut suomalaisista lähteistä
Käyttö Suomessa.
Ilmailuvoimien ainoa Caudron G.4 ostettiin Flyg Aktiebolagetilta 26. huhtikuuta 1923 varaosien ja kahden Caudron G.3:n kera 100 000 markan hinnalla. Flyg Aktiebolaget oli ostanut koneen Ranskasta. Kone ei saanut tunnusnumeroa. 
Tyyppi oli käytössä mitä ilmeisimmin ambulanssikoneena vuonna 1923.
Ajin

Ajin on monen seemiläisen kielen aakkoston 16. kirjain. Se sisältyy heprealaiseen, foinikialaiseen, aramealaiseen ja arabialaiseen kirjaimistoon (ʿayn). Se on kreikkalaisen omikronin ja latinalaisen O:n edeltäjä.
Ajin translitteroidaan usein merkillä ʿ erotukseksi alefista, joka translitteroidaan ʾ. Joskus käytetään pelkkää heittomerkkiä. Ajinin alkuperäinen äännearvo oli soinnillinen faryngaalinen frikatiivi (foneettisessa merkinnässä /ʕ/). Kirjaimen nimi tulee silmää tarkoittavasta sanasta, ja sen alkuperäinen foinikialainen merkki olikin silmää kuvaava pisteellinen ympyrä. 
Ajin hepreassa.
Heprean kirjoitusjärjestelmässä ajin äännetään [ʕ]. Se voidaan muuttaa kuuluvaksi erilaisilla vokaalimerkeillä. Aikaisemmin ajin äännettiin syvänä g:tä muistuttavana kurkkuäänteenä, ja joihinkin sanoihin (Gaza, Gomorra) tämä ääntämys on jäänyt, vaikka uudessa hepreassa kirjain on alefin tapaan mykkä. Kreikkalaiseen ja latinalaiseen kirjaimistoon periytyessään ajinista tuli vokaalin merkki. Ajin on yksi niistä viidestä heprean kirjaimesta, jotka eivät voi kahdentua eli niiden sisässä ei voi olla dageš-pistettä.
Heprealaisessa numerojärjestelmässä ajinilla on lukuarvo 70. 
Esimerkkejä:
Metallisidos

Metallisidos on metalliatomien välillä vallitseva kemiallinen sidos. Sen voidaan ajatella yksinkertaistetusti koostuvan metallikationeista, joiden ympärillä ja välissä on vapaasti liikkuvaa ”elektronikaasua”, jonka liike siirtää sähköä, lämpöä ja valoa nopeasti läpi metallikiteen. Tarkempi metalliseoksen luonteen selittäminen perustuu orbitaaleihin.
Litiumin muodostama metallisidos.
Litiumatomin uloimmalla elektronikuorella on 1 kpl 2s-elektroneja. 
Molekyyliorbitaalien lukumäärä on aina sama, kuin niiden atomiorbitaalien lukumäärä, joista ne ovat muodostuneet. Eli kun kaksi litiumatomia (1s22s1) liittyvät toisiinsa muodostaen Li2-molekyylin, muodostuu kaksi molekyyliorbitaalia, jotka ovat sitova σ2s (lausutaan: ”sigma kaksi-s”) ja hajottava σ*2s (”hajottava sigma kaksi-s”). Näistä σ2s-orbitaalilla on pienempi energia; σ2s-orbitaali on näin ollen miehitetty kahdella elektronilla ja hajottava orbitaali on tyhjä.
Koska jopa aivan pienessä litiumkiteessä on valtava määrä atomeja, näillä on oltava erilaiset energiatasot. Suuri määrä energiatasoja voidaan ajatella kuvaajassa yhtenäiseksi vyöksi. Tätä vyötä nimitetään litiumin valenssivyöksi.
Litiumatomin uloimmalla kuorella on vain yksi elektroni. Näin p-orbitaalit jäävät kokonaan käyttämättä, ja ne muodostavat vähäisen energiansa vuoksi (verrattuna s-orbitaaliin) toisen vyön, joka asettuu osittain 2s-vyön päälle. Tätä vyötä kutsutaan johtavuusvyöksi, koska elektronit voivat liikkua siinä vapaasti energiatilalta toiselle ja näin johtaa sähköä. Elektronit siirtyvät huoneenlämpötilassakin helposti valenssivyöltä johtavuusvyölle.
Jos ajatellaan litiumatomeja olevan N kappaletta, niissä on yhteensä 4N kappaletta orbitaaleja (joille mahtuu korkeintaan 8N elektronia). Ne sisältävät N elektronia, eli yhdistetystä vyöstä on vain kahdeksasosa täynnä. Vöiden päällekkäisyyden vuoksi myös seuraava alkuaine, beryllium, johtaa sähköä.
Metallien ominaisuudet.
Edellä esitetty vyöteoria eli molekyyliorbitaalimalli selittää metallien ominaisuudet seuraavasti:
Eristeet ja puolijohteet.
Metallisidos selittää myös eristeiden (sähköä johtamattomat aineet) ja puolijohteiden (osittain sähköä johtavat aineet) ominaisuudet seuraavasti:
Simon Wiesenthal

Simon Wiesenthal (31. joulukuuta 1908 Buczacz, Itävalta-Unkari (nykyinen Butšatš, Ukraina) – 20. syyskuuta 2005 Wien, Itävalta) oli itävallanjuutalainen arkkitehti ja toisen maailmansodan aikaisten natsirikollisten jäljittäjä.
Ihmisenä Wiesenthalia pidettiin omapäisenä, yhteistyökyvyttömänä ja huonosti kritiikkiä sietävänä. Wiesenthal joutuikin kritiikin kohteeksi sekä muiden juutalaisten että kotimaansa, Itävallan, taholta. Esimerkiksi 1950-luvulla Wiesenthal ja Maailman juutalaiskongressi olivat erimielisiä siitä, miten natseihin tulisi suhtautua: Wiesenthal vaati moraalista hyvitystä, kun taas juutalaiskongressi kaipasi myös rahallista hyvitystä Länsi-Saksalta Israelille. Itävallassa taas konservatiivit eivät pitäneet Wiesenthalin vanhojen asioiden kaivelusta, ja vasemmisto syytti – kuitenkin perusteettomasti – Wiesenthalia amerikkalaisten vakoojaksi.
Vuonna 2010 ilmestynyt elämäkerta kertoi Simon Wiesenthalin olleen Israelin tiedustelupalvelun Mossadin palkkalistoilla. Kirjaa siteeranneen New York Times -lehden mukaan itävallanjuutalainen Wiesenthal sai Mossadilta kuukausipalkkaa ja Israelin passin.
Elämänvaiheet.
Wiesenthal syntyi rikkaaseen juutalaisperheeseen tuolloin Itävalta-Unkariin kuuluneessa Buczaczissa.
Hänen isänsä oli tukkukauppias. Wiesenthal opiskeli arkkitehdiksi Prahassa ja perusti oman arkkitehtitoimiston. Toisen maailmansodan syttyessä Wiesenthal asui silloin Puolalle kuuluneessa Lwówin kaupungissa (kaupunki kuuluu nykyisin Ukrainalle ja tunnetaan nimellä Lviv). Sodan alkuvaiheessa Neuvostoliiton vallattua Lwówin Wiesenthal lahjoi neuvostoliittolaisen virkamiehen ja vältti näin juutalaisille Neuvostoliiton valtaamilla alueilla yleisen kohtalon eli joko teloituksen tai karkotuksen Siperiaan. Natsi-Saksan vallattua Lwówin 1941 Wiesenthal joutui ensin pakkotyöleirille ja myöhemmin monille keskitysleireille. Vuoden 1945 toukokuussa amerikkalaiset vapauttivat Mauthausenin keskitysleirin, jossa Wiesenthal oli. 
Sodan loputtua hän työskenteli jonkin aikaa Yhdysvaltain maavoimille ja keräsi tietoa Nürnbergin oikeudenkäyntejä varten. Wiesenthal perusti Linziin, Itävaltaan, dokumenttikeskuksen, jossa kerättiin laajan avustajaverkoston kokoamia tietoja natseista. Mielenkiinto Wiesenthalin työtä kohtaan kuitenkin väheni kylmän sodan voimistuessa, ja keskus suljettiin vuonna 1954. Wiesenthal kuitenkin avasi keskuksen uudelleen Wienissä vuonna 1961.
Wiesenthal ja hänen järjestönsä vaikutti yli 1 200 natsin oikeuteen tuomisessa. Merkittävimpänä saavutuksenaan Wiesenthal piti Adolf Eichmannin Argentiinassa vuonna 1960 tapahtunutta sieppausta. Muita merkittäviä saavutuksia olivat Treblinkan keskitysleirin johtajan, Franz Stanglin, sieppaus Brasiliassa vuonna 1967 ja Anne Frankin pidättäneen natsiupseerin, Karl Silberbauerin, paikallistaminen.
Simon Wiesenthal -keskus.
Vuonna 1977 joukko amerikkalaisia rabbeja perusti Wiesenthalin nimeä kantavan Simon Wiesenthal -keskuksen Los Angelesissa, Kaliforniassa, jatkamaan Wiesenthalin työtä.
Olybrius

Anicius Olybrius oli Länsi-Rooman keisari 1. heinäkuuta – 23. lokakuuta vuonna 472.
Olybrius oli kotoisin Roomasta ja kuului erääseen ylimyssukuun. Olybrius meni naimisiin Valentinianus III:n tyttären Placidian kanssa noin vuonna 454. Ilmeisesti Valentinianus halusi saada Italian ylimystön edustajia puolellensa vastapainoksi mahtavalle kenraali Aëtiukselle. Vuonna 455 Valentinianus murhattiin, ja keisariksi nousi Petronius Maximus. Kun vandaalit hyökkäsivät Roomaan samana vuonna, pakeni Olybrius Konstantinopoliin. Vandaalit veivät mukanaan Afrikkaan Olybriuksen vaimon, tämän äidin, keisarinna Eudoxian, ja siskon Eudocian. Vandaalikuningas Geiserik pakotti nyt Eudocian menemään naimisiin poikansa Hunerikin kanssa.
Kun keisari Majorianus kuoli vuonna 461, halusi Geiserik, että Olybriuksesta tulisi uusi keisari. Hän lähetti myös Eudoxian ja Placidan Konstantinopoliin. Olybriuksesta ei kuitenkaan tullut keisaria, koska Libius Severus nousi valtaistuimelle. Vuonna 464 Itä-Rooman keisari Leo I nimitti Olybriuksen konsuliksi. Kun Severus kuoli vuonna 465, kannatti Geiserik taas sitä, että Olybriuksesta tulisi uusi keisari, mutta lopulta keisariksi julistettiin Anthemius. Kun Anthemiuksen ja Ricimerin välille syttyi riita vuonna 472, lähetti Leo Olybriuksen Roomaan neuvottelemaan heidän kanssaan. Ricimer päätti kuitenkin tappaa Anthemiuksen ja julistaa Olybriuksen keisariksi.
Olybriuksen hallituskaudesta ei tiedetä paljon mitään. Ricimer kuoli pian, ja Olybrius nimitti tämän veljenpojan Gundobadin uudeksi "magister militumiksi". Olybrius kuoli 23. lokakuuta, vain 13 päivää Ricimerin kuoleman jälkeen. Gundobad nimitti uudeksi keisariksi Glyceriuksen.
Kaupunginosa

Kaupunginosa on kaupungin kaavassa määritelty kunnanosa. Kunnat, jotka eivät ole kaupunkeja, on jaettu vastaavasti kunnanosiin, taajamiin ja kyliin. Näiden jaotteluiden rinnalla on kaavoittamattomilla alueilla aiemmin ollut käytössä maarekisterikyläjako.
Kaupunginosilla ei ole juurikaan hallinnollista merkitystä, vaan ne helpottavat kommunikointia. Esimerkiksi kun mietitään kaupungin alueiden kehittämistä, niin usein puhutaan kaupunginosista. Niitä käytetään myös kaavoituksessa.
Conspiracy.com

Conspiracy.com on vuonna 2001 Yhdysvalloissa valmistunut tietoteknikoista kertova jännityselokuva. Elokuvan alkuperäinen nimi oli Antitrust Microsoftia vastaan sovelletun Yhdysvaltojen lain mukaan. Nimi vaihdettiin Euroopan levitystä varten, koska alkuperäisen nimen ei uskottu olevan niin tunnettu. Elokuva on satiiri Microsoftin ja vapaan ohjelmoinnin, kuten Linuxin, huonoista väleistä.
Elokuvassa kuvataan nuoria innokkaita ohjelmoijia, jotka perustavat uuden yrityksen. Kontrastina pienyritykselle on suuryritys nimeltä NURV, joka tarjoaa rahaa, viihtyisän työympäristön ja mahdollisuuksia luovaan työskentelyyn. NURVin pääjohtaja vaikuttaa aluksi mukavalta ja ystävälliseltä, mutta lopulta elokuvan sankari saa selville yrityksen pimeän puolen...
Glycerius

Glycerius (noin 420 – noin 480) oli Länsi-Rooman keisari vuonna 473–474. 
Vuonna 472 Länsi-Roomaa todellisuudessa hallinnut Ricimer syrjäytti keisari Anthemiuksen ja julisti erään Olybriuksen keisariksi. Ricimer ja Olybrius kuitenkin kuolivat pian tämän jälkeen. Ricimerin veljenpoika, josta oli tullut uusi "magister militum", päätti tehdä Glyceriuksesta keisarin. Glycerius oli tuolloin "comes domesticorum", palatsikaartin komentaja Ravennassa. Glycerius julistettiin keisariksi maaliskuun alussa vuonna 473. 
Kun Itä-Rooman keisari Leo I sai kuulla Glyceriuksesta, lähetti hän erään Julius Nepoksen kukistamaan häntä. Kun Nepos pääsi perille seuraavana vuonna, Glycerius antautui ilman taistelua. Nepos teki Glyceriuksesta Salonan piispan ja julistautui itse keisariksi.
Boeing 767

Boeing 767 on kaksimoottorinen laajarunkoinen matkustajalentokone. Sitä voidaan pitää Boeing 757:n laajarunkoisena versiona. Konetyypin valmistaja on yhdysvaltalainen Boeing Commercial Airplanes. B767 on keskipitkän ja pitkän kantaman lentokone, jolla voidaan lentää myös mannerten välisiä lentoja. B767 on laajarunkoisista lentokonekonetyypeistä kapein.
Boeing ilmoitti saaneensa 24. helmikuuta 2011 sopimuksen KC-46 -ilmatankkauskoneen kehittämiseen 767-koneen pohjalta.
Luotettavuus.
Boeing 767 on yksi maailman luotettavimmista lentokonetyypeistä. Konetyyppi on ollut osallisena vain neljässä onnettomuudessa, joissa on tullut kuolonuhreja. Yksi konetyypille tapahtunut onnettomuus aiheutui teknisestä viasta (Lauda Air 26.5.1991, 223 kuollutta), yksi lentokoneen kaappaamisesta, mikä johti polttoaineen loppumiseen (Ethiopian Airlines 23.11.1996, 125 kuollutta), yksi kone putosi maahan, kun perämies tarkoituksellisesti ohjasi koneen syöksyyn ilmeisesti itsemurhatarkoituksessa (EgyptAir 31.10.1999, 217 kuollutta), ja yksi kone törmäsi laskeutuessaan nousevaan maastoon huonoissa sääoloissa (Air China 15.4.2002, 128 kuollutta). Lisäksi kaksi tämän tyypin konetta tuhoutui 11.9.2001 New Yorkin terrori-iskuissa (American Airlines, 92 kuollutta; United Airlines, 65 kuollutta).
Käymäjärven kivi

Käymäjärven kivi on Pohjois-Ruotsin Norrbottenissa Pajalan kunnan Käymäjärven kylällä Vinsavaaran luoteispäässä sijaitseva kivi. Kiven pinnassa on havaittavissa jälkiä, joiden on tulkittu muistuttaneen riimukirjoitusta. Nykytutkimuksen valossa kyseessä on erikoinen luonnonmuodostuma.
Ensimmäiset tiedot kivestä löytyvät Olof Rudbeckin (1630–1702) teoksesta "Atlantica" (1689). Teoksen mukaan kivessä on kolme kruunua ja tulkitsematonta kirjoitusta. Nykyisin kruunuja ei ole havaittavissa. Saamelaiset ja muut paikalliset asukkaat pitivät kiveä viestinä esi-isiltään. 1700-luvulla Maupertuis’n mukaan lappalaiset olivat jopa arvelleet kiven sisältäneen kaiken heiltä puuttuvan tiedon.
Muita kivestä kirjoittaneita tutkijoita ovat Eric Brunnius (1706–83) teoksessaan Tornion kaupungista ja sen lähipitäjistä ("De urbe Torna", 1731) ja Anders Celsius (1701–1744). Käydessään seudulla astemittausretkellä Celsius ja Pierre Louis Moreau de Maupertuis tutustuivat kiveen 11. huhtikuuta 1737. Celsius, joka oli myös runologi (riimukirjoitusten tutkija), katsoi, että kirjoitus ei ole ainakaan skandinaavista riimukirjoitusta. Molemmat kirjasivat merkit ylös, ja Celsius raportoi löydöstä Royal Societylle ja Maupertuis muun muassa Preussin kuninkaalliselle tiedeakatemialle vuonna 1747. Maupertuisin mukaan eläinten tapaan asuvilla lappalaisilla ei olisi voinut olla mitään muistiinmerkitsemisen arvoista tai taitoa sellaiseen, joten jos uurteet olisivat kirjoitusta, niiden olisi täytynyt olla varhaisemman ja lämpimämmän ilmaston sivilisaation tuotetta.
Vuonna 2018 julkaistussa tutkimuksessa kiven kuviot on osoitettu luonnonmuodostumiksi. Tutkimuksen teki Oulun yliopiston arkeologian ja historian tutkijaryhmä, jota johti arkeologian professori Vesa-Pekka Herva, ja tutkimuksen julkaisi Cambridge Archaeological Journal.
Tutkimuksessaan Herva ym. pitävät historiassa Käymäjärven kivestä käytyä keskustelua osoituksena Lapin eksotisoimisesta ja kolonialisoimisesta. Alueeseen on liitetty odotuksia aarteista, jotka ovat joko materiaalisia tai symbolisia, kuten kivi varhaisimpana tunnettuna merkkinä kirjoitetusta kielestä.
Julius Nepos

Julius Nepos (noin 430–480) oli Länsi-Rooman keisari vuosina 474–475 ja samalla myös Länsi-Rooman viimeinen laillinen keisari. 
Nepos oli Itä-Rooman keisari Leo I siskontyttären mies, ja hänen isänsä Nepotianus oli ollut magister militum vuosien 458-461 tienoilla. Vuonna 474 Leo lähetti Nepoksen kukistamaan Glyceriusta, jonka "magister militum" Gundobad oli julistanut keisariksi. Glycerius antautui Nepokselle, ja hänestä tehtiin Salonan piispa. Rooman senaatti vastusti Neposta tämän Itä-Rooman yhteyksien takia, mutta hänet kruunattiin Roomassa Zenon lähettilään läsnä ollessa. Hän oli keisari, mutta hänen valtansa rajoittui vain Italiaan ja Dalmatiaan, koska Välimeren saaretkin olivat joutuneet vandaalien haltuun. 
Nepoksella ei ollut kovinkaan paljon sotilaallista voimaa, minkä vuoksi neuvottelut olivat hänen ainoa keinonsa visigootteja ja vandaaleja vastaan. Hän saikin neuvottelujen visigoottien kuninkaan Eurikin kanssa avulla säilytettyä valtakunnallaan jonkinlaisen jalansijan nykyisen Provencen alueella, muun Gallian ollessa käytännössä menetetty. Sen sijaan neuvottelut vandaalien kanssa sujuivat huonommin, sillä Nepoksen oli tunnustettava tosiasiat ja virallisesti todettava Pohjois-Afrikan, Sisilian, Sardinian, Korsikan ja Baleaarien kuuluvan vandaaleille.
Nepos teki virheen nimittäessään erään Orestesin "patriciukseksi". Orestes karkotti 28. elokuuta 475 Nepoksen ja julisti oman poikansa keisariksi. Romulus Augustus oli Oresteksen ja erään roomalaisen naisen poika.
Nepos pakeni Dalmatiaan, jossa hän jatkoi hallitsemista keisarina. 4. syyskuuta 476 Odovakar valtasi Ravennan, tappoi Orestesin ja syrjäytti Romuluksen. Itä-Rooman keisari Zenon hyväksyi, että Odovakar olisi Italian uusi hallitsija, arvonimeltään "dux" eli herttua. Näin Länsi-Rooman keisarius lakkasi.
Vuonna 479 Nepos yritti kaapata takaisin vallan Italiassa. Nepoksen aikeista ei kuitenkaan tullut mitään. Hänen omat sotilaansa tappoivat hänet joko 25. huhtikuuta, 9. toukokuuta tai 22. kesäkuuta vuonna 480. Erään lähteen mukaan syrjäytetty keisari Glycerius taas yritti kostaa Nepokselle ja olisi ollut osallinen Nepoksen murhassa.
Friedrichshafen FF 41

Friedrichshafen FF 41 oli saksalaisen Friedrichshafen Flugzeugbaun suunnittelema ja valmistama varsin isokokoinen, puurakenteinen, kolmipaikkainen, kaksitasoinen ja kaksimoottorinen vesi- ja tiedustelulentokone.
FF 41 oli käytössä Suomen lisäksi ainakin Saksassa ja Virossa.
Valmistus.
Helmikuusta 1916 alkaen tuotettu kone suunniteltiin alun perin torpedoiden kuljettamiseen. Siinä oli kolmen hengen miehistö. Koneen voimanlähteenä oli kaksi 150 hevosvoiman Benz Bz III -moottoria, jotka oli sijoitettu metallikoteloon. Mallia valmistettiin kahdella erilaisella pyrstöratkaisulla ja niitä valmistettiin lopulta ainoastaan yhdeksän kappaletta.
A-mallista kehitettiin erityisesti torpedojen kuljettamiseen tarkoitettu muunnos FF 41AT, jossa rungon muotoilua oli muutettu ja alkuperäiset kolmoissivuperäsimet oli korvattu tavanomaisella. FF 41AT-mallia valmistettiin viisi kappaletta.
Käyttö Suomessa.
Suomen ilmavoimille ostettiin 26. marraskuuta 1918 Tallinnan saksalaiselta lentoasemalta yksi FF 41AT-kone. Yksilön tunnukseksi tuli 6.A1 ja se kuljetettiin alkuvuodesta 1919 osina Sortavalaan, missä se kunnostettiin ja koelennettiin. Vuonna 1922 se siirrettiin korjattavaksi Ilmailutelakalle Santahaminaan, jossa rungon etuosan muotoa muutettiin ja torpedoripustimet poistettiin. 21. marraskuuta 1922 alkaen sillä lennettiin kolme lyhyttä paikallislentoa ja alkukesästä 1923 vielä viisi lentoa, viimeinen lento oli 4. heinäkuuta 1923. Moottoreita ei saatu koskaan toimimaan kunnolla ja kone poistettiin rekisteristä 22. tammikuuta 1924. Kyseisen yksilön tunnettu lentoaika on 3 h 20 min.
Vuosina 1918–1924 käytössä ollut kone, jonka lempinimi oli "Friedrichshafen-suurkone", oli Suomen ilmavoimien ensimmäinen kaksimoottorikone.
ISO 9362

ISO 9362 (tunnetaan myös nimillä SWIFT-BIC, BIC-osoite, BIC-koodi tai SWIFT-osoite) on standardi pankkien osoitteille, jonka on hyväksynyt Kansainvälinen standardointiorganisaatio ISO. Jokaisella pankilla on oma uniikki osoitteensa. Näitä osoitteita käytetään pankkien välisessä maksuliikenteessä, erityisesti kansainvälisissä pankkisiirroissa. SWIFT () hoitaa osoitteiden rekisteröinnin ja pitää yllä osoiteluetteloa. Tämän vuoksi ISO 9362:n mukaisia pankkien osoitteita kutsutaan usein SWIFT-osoitteiksi. Nimitys BIC-osoite tulee sanoista "Bank Identifier Code".
Muodostuminen.
Osoite sisältää 8–11 merkkiä:
Kun käytetään kahdeksan merkin osoitetta, viittaa se aina pääkonttoriin.
Esimerkki.
Deutsche Bank on kansainvälinen pankki, jonka pääkonttori on Frankfurtissa, Saksassa. Pääkonttorin SWIFT-osoite on DEUTDEFF:
Deutsche Bank on antanut yksittäisille konttoreille tarkempia osoitteita, jotka ovat 11 merkin pituisia. Tämä mahdollistaa maksujen kohdistamisen valittuun konttoriin. Esimerkiksi, DEUTDEFF500 kohdistaisi maksun Deutsche Bankin konttoriin Bad Homburgiin.
Tietojen luovutus.
23. kesäkuuta 2006 The New York Times julkisti artikkelissaan "Bank Data Is Sifted by U.S. in Secret to Block Terror", että CIA saa SWIFTilta tietoonsa valuuttaliikennetietoja osana terrorisminvastaista taistelua.
Bari (kaupunki)

Bari on kaupunki, joka sijaitsee Etelä-Italiassa Adrianmeren rannalla. Antiikin aikaan kaupunki tunnettiin nimellä Barium. Bari on Apulian alueen ja Barin metropolikaupungin pääkaupunki ja tärkein satamakaupunki. Barissa asuu noin 326 000 asukasta, ja se on Italian yhdeksänneksi suurin kaupunki.
Kaupungissa on paljon historiallisesti arvokkaita nähtävyyksiä.
Maantiede.
Barin vanhakaupunki sijaitsee niemimaalla, jonka toisella rannalla on nykyinen satama, toisella historiallinen satama. Uusi kaupunki levittäytyy rannikolle molemmilla puolilla, ja teollisuusalueet ovat sisämaassa.
Historia.
Antiikki.
Barin alueella on ollut asutusta viimeistään 1500-luvulta eaa. Antiikin aikana syntynyt kaupunki tunnettiin kreikaksi nimellä "Barion" ja latinaksi nimellä "Barium". Se sai alkunsa peuketien heimon asutuksena. Kaupunki sai paljon kreikkalaisia vaikutteita Etelä-Italian kreikkalaiskaupungeista. Myöhemmin siitä tuli tavallinen roomalainen kaupunki. Barium oli tärkeä satama ja sijaitsi myös merkittävien teiden risteyskohdassa.
Myöhempi historia.
Varhaisella keskiajalla kaupunki toimi saraseenien linnoituksena ja Bysantin kuvernöörin asuinpaikkana. Barin piirityksessä normanniseikkailija Robert Guiscard valtasi kaupungin vuonna 1071 ja ajoi näin Bysantin viimeisestä tukikohdastaan Italiasta. Ristiretkeläiset kulkivat kaupungin kautta. 1300-luvulta vuoteen 1558 se oli itsenäinen ruhtinaskunta, mutta päätyi sitten Napolin alaisuuteen ja lopulta yhdistyvään Italiaan 1860. Toisessa maailmansodassa Bari oli 500 000 liittoutuneen sotilaan huoltotukikohta. Barin pommitus oli paha takaisku liittoutuneille, jotka menettivät 17 laivaa, tuhat sotilasta ja paljon rahtia. Satoja siviileitä haavoittui. Myöhemmin paljastui, että räjähtäneestä laivasta oli levinnyt ympäristöön sinappikaasua.
Talous ja palvelut.
Kaupungissa toimii muun muassa kemian-, metalli-, tekstiili- ja elintarviketeollisuutta sekä öljynjalostusta. Kaupungissa on yliopisto (Università degli Studi di Bari) ja teknillinen korkeakoulu (Politecnico di Bari).
Simon Wiesenthal -keskus

Simon Wiesenthal -keskus on Simon Wiesenthalin mukaan nimetty kansainvälinen, erityisesti juutalaisten asiaa ajava ihmisoikeusjärjestö. Keskus on maailman vaikutusvaltaisin juutalaisjärjestö. Nykyinen keskuksen johtaja on yhdysvaltalainen historioitsija ja tohtori Efraim Zuroff.
Järjestön perusti vuonna 1977 joukko kalifornialaisia oikeistolaisrabbeja johtohahmonaan rabbi Marvin Hier, joka osti itselleen Simon Wiesenthalin nimen käyttöoikeudet. Wiesenthalilla itsellään ei ollut nimen lisäksi varsinaista tekemistä nimeään kantavan järjestön kanssa. 
Järjestön toiminta perustuu holokaustin muiston vaalimiselle ja suvaitsevaisuuden sekä ihmisten välisten yhteisymmärryksen edistämiseen. Erityisesti järjestö keskittyy rasismin, antisemitismin, terrorismin ja kansanmurhien vastustamiseen. Tärkein tehtävä on kuitenkin toisen maailmansodan aikaisten natsirikollisten jahtaaminen.
Simon Wiesenthal -keskuksen jäseninä on yli 400 000 perhettä. Järjestön päämaja sijaitseen Los Angelesissa, ja sillä on lisäksi toimistot New Yorkissa, Torontossa, Miamissa, Jerusalemissa, Pariisissa ja Buenos Airesissa.
Keskus on myös muun muassa vaatinut Euroopan unionia poistamaan tuen palestiinalaishallinnolle. Kalifornian kuvernöörin vaaleissa se tuki avoimesti Arnold Schwarzeneggeriä. Simon Wiesenthal -keskuksen painostuksen ansiosta yksikään Hollywoodin suurista elokuvastudioista ei suostunut levittämään Mel Gibsonin kohuttua, juutalaisvastaiseksi väitettyä Jeesus-elokuvaa "The Passion of Christ". 
Natsien jahtaaminen.
Marraskuussa 2005 Simon Wiesenthal -keskus selvitti sotarikoksista epäillyn lääkärin Aribert Heimin piileskelleen Espanjassa 20 vuoden ajan. Samassa kuussa se julkisti lisäksi neljän muun natsin nimen Saksan viranomaisille. Wiesenthal-keskuksen tavoitteena on saada jo varsin iäkkäät natsit kiinni, ennen kuin he ehtivät kuolla.
Plymouth

Plymouth [] on noin asukkaan satamakaupunki "(city)" ja asukkaan yhtenäishallintopiiri Devonin muodollisessa kreivikunnassa Lounais-Englannissa.
Maantiede.
Plymouth sijaitsee Plym- ja Tamarjokien suulla. Joet laskevat Plymouthinlahteen, joka on suojaisa satamapaikka. Britannian laivasto on käyttänyt Plymouthia pitkään satamapaikkanaan.
Plymouthin pohjoispuolella ovat Devonin nummet, eteläpuolella Englannin kanaali. Kaupungin länsipuolella virtaava Tamar on myös Devonin ja Cornwallin kreivikuntien raja.
Historia.
Plymouthin historia alkaa yli tuhannen vuoden takaa anglosaksien ajalta. Se sai kaupunkioikeudet vuonna 1254. Vuoteen 1439 saakka kaupungin nimi oli "Sutton". 
Sir Francis Drake lähti Plymouthista ensimmäisenä englantilaisena Tyynellemerelle, ja viisi vuotta myöhemmin hän kiersi koko maapallon. Palattuaan hän juoni Espanjan armadan tuhon. Mayflower lähti Plymouthista kohti Amerikkaa vuonna 1620.
Myös James Cook ja Charles Darwin aloittivat kuuluisat matkansa Plymouthista.
Maaliskuussa 1941 saksalaisten pommitukset tuhosivat kaupungin keskustaa pahoin.
Kulttuuri, koulutus ja urheilu.
Plymouthin kaupunginmuseo koostuu yhdeksästä galleriasta ja kahdesta vaihtuvien näyttelyiden salista. Niiden lisäksi museoina on yksi talo Elisabet I:n ajalta ja kauppiaan talo 1500–1600-lukujen vaihteesta. 250 vuotta vanha Smeaton's Tower on entinen majakka ja nykyinen näkötorni.
Kaupungissa on yliopisto, jossa opiskeli lukuvuonna 2007–2008 lähes 20 000 opiskelijaa.
Kaupungin jalkapallojoukkue on Plymouth Argyle FC.
Ranskankielinen Wikipedia

Ranskankielinen Wikipedia () on Wikipedian ranskankielinen versio. Ranskankielisessä Wikipediassa on noin artikkelia, ja se on artikkelimäärältään viidenneksi suurin englannin-, cebuanon-, saksan- ja ruotsinkielisten versioiden jälkeen. Se perustettiin elokuussa 2001.
Historia.
Ranskankielinen Wikipedia aloitettiin elokuussa 2001. Viidestuhannes artikkeli kirjoitettiin 7. helmikuuta 2003. Sadantuhannen artikkelin raja rikottiin 21. huhtikuuta 2005 ja kolmensadantuhannen raja 10. kesäkuuta 2006. Miljoonan artikkelin raja rikottiin syyskuussa 2010 ja kahden miljoonan artikkelin raja 8. heinäkuuta 2018.
Suhoi Su-27

Suhoi Su-27 (Сухой Су-27, ) on alun perin neuvostoliittolainen hävittäjälentokone. Se oli vastine Yhdysvaltojen F-15 Eagle -koneille. Koneesta suunniteltiin siksi hyvin ketterä ja sen kantama on pitkä. Kilpailu koneen suunnittelusta järjestettiin 1969 heti kun Neuvostoliitto tuli tietoiseksi Yhdysvaltain F-15 Eagle -hankkeesta. Suhoi -projektia nimitettiinkin "Anti-F-15:ksi". Kilpailuvaiheessa pyydettiin MiGiltä ja Suhoilta ehdotusta mahdolliseksi hävittäjäksi.
Suunnittelu.
Su-27:n kehitystyö alkoi 1969, ja prototyyppi Suhoi T10-1 (Flanker-A) lensi 20. toukokuuta 1977.
Prototyyppivaiheessa useita koneita menetettiin ja uudistettu lopullinen kone Su-27S (Flanker-B) lensi ja otettiin palveluskäyttöön vuonna 1984.
Konetta on rakennettu kolmessa paikassa: KnAAPO Komsomolsk-na-Amuressa valmisti kylmän sodan aikana yksipaikkaisia malleja ja IAPO Irkutsk kaksipaikkaiset koneet. Kolmas valmistuspaikka on NAPO Novosibirsk.
Lännessä kone esiteltiin ensi kerran Le Bourgetissa kesäkuussa 1989.
Tuotanto ja käyttäjät.
Noin 680 Su-27-konetta valmistettiin Neuvostoliitossa. Venäjällä on käytössä 400 Su-27-konetta. Kazakstanilla on 30 konetta ja se on tilannut 12 lisäkonetta. Valko-Venäjällä on mahdollisesti 20 konetta, Ukrainalla 66 ja Uzbekistanilla 20.
Kiina osti 26 Su-27-konetta vuosina 1991–92 ja 24 lisäkonetta vuosina 1995–96.
Se osti 200 koneen valmistuslisenssin 1995. Venäjä peruutti myyntilisenssin 2006, kun paljastui että Kiina oli kehittänyt koneesta oman J-11B-kopion, joka varustettaisiin kiinalaisilla järjestelmillä. Tätä ennen Kiina oli valmistanut ainakin 95 konetta.
Vietnamilla on 24 Su-27:aa ja on tilannut 12 lisää. Etiopialla on 10 konetta. Malesia on tilannut 18 Su-30-konetta. Indonesialla on 2 Su-27:aa ja 2 Su-30-konetta. Kuusi on viety Eritreaan, 8 Angolaan ja 14 Syyriaan.
Intia on tilannut 50 Su-30-konetta ja sillä on lisenssi valmistaa 140 konetta.
Venäjän ilmavoimien 2009–2015 hankkimat koneet ovat tyyppejä Su-27SM (12 kpl), Su-30M2 (4) ja Su-35 (BM) (48).
Suomeen liittyen Suhoi Su-27:ää käyttävät Venäjän Leningradin sotilaspiirissä 159. lentorykmentti Karjalan Besovetsissa (Petroskoissa), 177. lentorykmentti Karjalan Lotinanpellossa ja 9. lentorykmentti Kilpajärvellä. Yksiköt kuuluvat Venäjän 6. ilma-armeijaan.
Venäläinen taitolentoryhmä Russian Knights käyttää Su-27-koneita.
William Shakespearen Romeo ja Julia

William Shakespearen Romeo ja Julia ("William Shakespeare’s Romeo + Juliet") on vuonna 1996 ensi-iltansa saanut elokuvasovitus William Shakespearen näytelmästä "Romeo ja Julia". Sen on ohjannut Baz Luhrmann, ja pääosissa Romeota ja Juliaa näyttelevät Leonardo DiCaprio ja Claire Danes.
Elokuvan vuoropuhelu on täysin Shakespearen mukaista. Kuvat ovat sen sijaan hyvin nykyaikaisia. Samoin näytelmän kuoron ovat korvanneet televisio ja uutislähetykset. 
Elokuva tapahtuu alkuperäisen Veronan sijaan kuvitteellisessa Verona Beachin kaupungissa Amerikassa. Mantova, johon Romeo on hetken aikaa karkotettuna, kuvataan aavikolla sijaitsevaksi röttelökyläksi. Koska alkuperäisessä vuoropuhelussa viitataan renessanssiaikaisiin aseisiin, elokuvan henkilöillä on käytössään "Sword" ('miekka') - ja "Dagger" ('tikari') -merkkisiä pistooleja sekä "Longsword" ('pitkämiekka') -merkkisiä kivääreitä.
Aivokalvontulehdus

Aivokalvontulehdus tai meningiitti on yleensä bakteerin (kuten meningokokki, hemofilus, pneumokokki) tai viruksen aiheuttama aivo- ja selkäydinkalvojen tulehdustila. Hoitamaton bakteerimeningiitti saattaa aiheuttaa kuoleman muutaman tunnin kuluessa ensimmäisten oireiden alkamisesta, ja joskus potilas kuolee parhaasta mahdollisesta hoidosta huolimatta.
Oireet.
Aivokalvontulehduksen tyypillisiä oireita ovat:
Patogeneesi.
Aivokalvontulehdus tarttuu yleensä heikosti. Bakteerimeningiitti on virustautia harvinaisempi mutta vaarallisempi. Virusmeningiitti on 3–4 kertaa bakteerimeningiittiä yleisempi sairaus. Hyvin harvinaisena aivokalvontulehduksen muotona esiintyy sienimeningiittiä, jonka aiheuttaa useimmiten hiivasieni "Candida albicans" tai "Cryptococcus neoformans". Sairautta ei juuri esiinny muutoin terveillä ihmisillä, vaan kohonnut riski on etupäässä potilailla, joilla immuunijärjestelmä on heikentynyt esimerkiksi HI-viruksen vaikutuksesta. 
Hoito.
Bakteerimeningiittiä hoidetaan suonensisäisellä antibiootilla. Virusmeningiitti on huomattavasti lieväoireisempi tauti, ja osa sitä sairastavista voidaan hoitaa kotona.
Diagnosointi.
Aivokalvontulehdusta epäiltäessä otetaan aivo-selkäydinneste- eli likvornäyte, joka paljastaa mahdollisen tulehduksen.
Epidemiologia.
Kyseessä on vakava mutta koko ajan harvinaistuva sairaus. Suomessa meningiittejä havaittiin 1980-luvulla jopa noin 1 200 tapausta vuosittain, nykyisin enää muutama sata. Sairaus saattaa pahimmillaan johtaa kuolemaan tai pysyviin vaurioihin, ja sitä on todettu kaikissa ikäluokissa. 
Lapsilla meningiitin riski on suurin syntymän ja kahden vuoden iän välillä.
Komplikaatiot.
Mikäli potilas on sairastumishetkellä pieni lapsi, vaarana on CP-vamma. Joillakin potilailla aivokalvontulehdus kehittyy sikotaudin oheissairautena. Aivokalvontulehdus voi aiheuttaa potilaalle pysyviä neurologisia haittoja, kuten kuulovamman.
Palaistra

Palaistra ( &lt; , ”paini”) eli palaestra (lat.) oli antiikin Kreikassa ja Roomassa nuorten miesten urheilu- ja taisteluharjoituskenttä, erityisesti painipaikka ja painikoulu. Siellä harjoitettiin painin lisäksi muun muassa nyrkkeilyä. Palaistroilla alettiin harrastaa myös henkistä kasvatusta 400-luvulta eaa. alkaen. Palaistroja oli sekä erikseen että gymnasionien osina, joissa niillä oli keskeinen osa. Arkkitehtonisen muotonsa se sai hellenistisellä ajalla. Nelikulmaisen hiekkakentän kaikilla sivuilla sijaitsivat pylväshallit, joiden katetuissa osissa oli peseytymis- ja pukeutumistilat.
Espanjankielinen Wikipedia

Espanjankielinen Wikipedia on Wikipedian espanjankielinen versio. Heinäkuun 2024 alussa espanjankielisessä Wikipediassa on 1 965 428 artikkelia, ja se on artikkelimäärältään kahdeksanneksi suurin. Se perustettiin toukokuussa 2001.
Espanjankielisessä Wikipediassa Espanjaan liittyvät artikkelit kirjoitetaan Espanjan espanjaksi, latinalaiseen Amerikkaan liittyvät artikkelit latinalaisen Amerikan espanjaksi ja Filippiineihin liittyvät Filippiinien espanjaksi.
Historia.
Espanjankielinen Wikipedia perustettiin 11. toukokuuta 2001, ja se rikkoi 50 000 artikkelin rajan 30. toukokuuta 2005. Miljoonan artikkelin rajan se rikkoi 16. toukokuuta 2013.
Karolinginen renessanssi

Karolinginen renessanssi tarkoittaa Kaarle Suuren kaudella ja sen jälkeen tapahtunutta kirjallisuuden, taiteiden ja oppineisuuden kukoistuskautta vuoden 800 tienoilla. Ajanjaksoa kutsutaan myös nimellä karolinginen renovaatio, sillä joidenkin mielestä termi "renessanssi" on harhaanjohtava, koska uudistukset rajoittuivat lähinnä papistoon, ja ajanjaksolla pyrittiin lähinnä elvyttämään klassista taidetta, joka oli kukoistanut Rooman tasavallan aikana.
Karolingisen renessanssin aikana kopioitiin paljon käsikirjoituksia sekä antiikin kirjoja oppikirjoiksi ja kirjastoihin säilytettäväksi. Tämän ansiosta pienaakkoset kehittyivät. Tunnetuin esimerkki karolingisesta käsikirjoituksesta on Kruunajaisevankeliumit, joiden koristelussa käytettiin kultaa ja purppuraa. Hahmojen kuvauksessa on käytetty klassisia asentoja ja kuvaustyylejä. Henkilöt ja esineet kuvattiin ilman syvyysvaikutelmaa, mutta kuvaan pyrittiin silti saamaan dramaattista vaikutelmaa. Kaudelta on säilynyt vain vähän kuvataidetta. Kirkkojen mosaiikkien ja seinämaalausten lisäksi karolingisesta maalaustaiteesta on säilynyt lähes ainoastaan käsikirjoitusten kuvitusta. Ne koristeltiin usein kullalla, norsunluulla ja jalokivillä. Kauden kuvanveisto keskittyi kullasta ja norsunluusta valmistettuihin kirkollisiin esineisiin.
Karolinginen arkkitehtuuri vallitsi 700-luvun lopulla ja 800-luvulla. Tyylin esikuvia olivat antiikki ja Bysantin varhaiskristillinen tyyli. Karolingisen kirkkoarkkitehtuurin pohjalta kehittyi koko länsimainen keskiaikainen kirkonrakentaminen. Sen suosimille pitkäkirkoille oli tyypillistä keskustornit, ristivarret, toisistaan selvästi erottuvat kuoriosat, runkohuoneet sekä poikkilaivat. Lisäksi karolingiseen arkkitehtuuriin kuului kuninkaanlinnojen suunnittelu.
Karolingista renessanssia seurasi ottolaisen taiteen kausi. Karolinginen renessanssi on eri asia kuin myöhempi renessanssiksi kutsuttu aikakausi.
Rouva Bovary

Rouva Bovary () on ranskalaisen kirjailijan Gustave Flaubertin tunnetuin romaani. Sen julkaisu 1857 aiheutti skandaalin ja sitä syytettiin siveettömyydestä. Kirja sai painoluvan vasta oikeusjutun jälkeen. Nykyisin romaania pidetään yhtenä ensimmäisistä moderneista realistisista romaaneista.
Rouva Bovary kertoo maalaislääkärin vaimosta, Emma Bovarysta, jolla on avioliiton ulkopuolisia suhteita ja joka elää yli varojensa paetakseen elämänsä tyhjyyttä. Romaanin peruskuvio on varsin yksinkertainen, mutta sen suurin merkitys löytyykin piilotasoista ja hyvin tarkoista yksityiskohdista. Flaubert kirjoitti romaania seitsemän vuotta.
Tyyli.
Romaani on malliesimerkki realismista. Flaubert ei kommentoi suoraan Emma Bovaryn moraalia ja välttää tämän aviorikosten tuomitsemista. Tästä jotkut aikalaiset päättelivät Flaubertin ihannoivan aviorikoksia, mikä johti skandaaliin.
Realismin ja romantiikan vastakkainasettelu näkyy romaanissa selvästi, kun Emman idealistiset haaveet asetetaan todellisuutta vasten. Romaani onkin usein nähty romanttisen haihattelun kritiikkinä. Kuitenkin Flaubertin lausuma "Emma Bovary, c'est moi" ("Minä olen Emma Bovary") mutkistaa tätä tulkintaa.