Irakin juutalaiset

Irakin juutalaiset ovat Irakissa asunut juutalaisten diasporaryhmä. Irakin alueella sijaitsi merkittävimpiin ja vanhimpiin kuuluva juutalaisyhteisö, joka on sittemmin lähes kokonaan hävinnyt, ja nykyään irakinjuutalaisten jälkeläiset asuvat etupäässä Israelissa.
Historiaa.
Babylonin vankeudesta varhaiskeskiaikaan.
Juutalaisten historia nykyisen Irakin alueella sai alkunsa 500-luvulla eaa., kun vallatusta Juudan kuningaskunnasta pakkosiirrettiin väestöä Babyloniaan (Babylonin vankeus). Persialaisen Kyyros Suuren vallattua Babylonian juutalaisten sallittiin palata Juudaan, mutta osa päätti kuitenkin jäädä. Noin vuodesta 140 jaa. lähtien babylonialaisilla juutalaisilla oli Persian kuninkaan tunnustama eksilarkki, jolla oli maallinen auktoriteetti muun muassa oikeuteen kantaa veroja, mutta ei uskonnollista valta-asemaa. Rabbiininen oppineisuus kukoisti ja Babyloniaan muodostui oppikeskuksia. 500-luvulla koottiin babylonialainen Talmud, joka sai suuremman arvovallan kuin Palestiinan Talmud. Välillä juutalaisten asema heikkeni, mutta palasi aina pääpiirteittäin takaisin.
Juutalaiset dhimmeinä.
Arabien tultua 600-luvun puoliväliin mennessä myös Irakin hallitsijoiksi alueen juutalaiset joutuivat sopeutumaan arabien valtakunnan viralliseen uskontoon, joka ajan myötä kehittyi islamiksi. Tällöin juutalaiset alistettiin "dhimmi-"asemaan; heillä oli vähemmän oikeuksia kuin muslimeilla ja he joutuivat maksamaan suojelusta, mutta saivat pitää oman uskontonsa. Juutalaisten olosuhteet islamilaisen vallan alla myös jossain määrin vaihtelivat hallitsijan mukaan. 
Mongolien vallattua Irakin 1200-luvulla juutalaisyhteisöt Bagdadissa ja Basrassa kärsivät pahasti sodan seurauksena. Mongolihallitsijat suhtautuivat myönteisesti juutalaisiin, mikä kuitenkin muuttui Mahmud Ghazanin käännyttyä islamiin.
Irakista tuli osa turkkilaista Osmanien valtakuntaa vuonna 1534, ja juutalaiset asetettiin takaisin "dhimmi"-asemaan. 1623–1638 Irakin alue oli lyhytaikaisesti persialaisten vallan alla, jolloin juutalaisilla oli vaikeat olosuhteet. Osmanivaltakunnassa juutalaisten kokema kohtelu vaihteli ajoittain: välillä he saivat nauttia kohtalaisesta vapaudesta ja välillä heidän asemaansa heikennettiin. Irakissa juutalaisilla oli isossa kuvassa paremmat olot kuin muiden maiden juutalaisilla.
1800-luvulta nykypäivään.
Irakin juutalaisten olot paranivat 1800-luvulla valtakunnassa tehtyjen sosiaalisten muutosten myötä. Vuodesta 1855 lähtien juutalaisten ei enää tarvinnut maksaa "jizya"-veroa. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Irak tuli Yhdistyneen kuningaskunnan vallan alaiseksi ja juutalaiset saivat täydet kansalaisoikeudet. Irakin itsenäistyttyä vuonna 1932 juutalaiset nauttivat edelleen laillisesta tasa-arvosta ja olivat mukana maan politiikassa. Tämän myötä maan juutalaisyhteisö alkoi myös ”irakilaistua”.
Israelin valtioon perustamiseen tähdännyt sionistinen liike pyrki lisäämään kannatustaan Irakissakin, mutta alkuun se ei herättänyt laajaa innostusta asuinpaikkaansa hyvin sopeutuneissa irakinjuutalaisissa. Irakinjuutalaisten älymystössä esiintyi myös huolta siitä, että juutalaisnationalismi heikentäisi arabimaiden juutalaisten turvallisuustilannetta. Samaan aikaan juutalaisten ja arabien konfliktit Palestiinassa sekä natsi-ideologian vaikutus arabien keskuudessa levitti arabinationalistien joukossa juutalaisvastaisuutta. Hannu Juusola kuvaa tässä asetelmassa irakinjuutalaisten joutuneen ”vasten tahtoaan sionismin ja arabinationalismin väliseksi pelinappulaksi”.
Vuonna 1941 Rašid Ali al-Kailanin vallankaappauksen epäonnistuttua Irakissa syntyi levottomuuksia, joiden yhteydessä sadoittain juutalaisia loukkaantui ja ainakin 120 kuoli. Myös juutalaisia puolustaneita ei-juutalaisia joutui verilöylyn uhreiksi. Tapahtumista on käytetty nimitystä "farhud", joka viittaa järjestyksen katoamiseen. "Farhudin" jälkeen juutalaisille jäi aiempaa heikompi turvallisuudentunne mutta heidän elämänsä taas normalisoitui pian, kunnes 1940-luvun lopulla Israelin perustamisen ja palestiinalaisten karkotuksen seurauksena ilmapiiri kiristyi. Virkavalta alkoi sortaa juutalaisia ja rajoittamaan näiden oikeuksia.
Vuosina 1950–1951 tapahtui aseellisten hyökkäysten aalto juutalaisiin kohteisiin. Vuoden 1951 käsikranaatti-isku synagogaan tappoi useita juutalaisia, ja siitä on syytetty toisaalta joko Irakin hallitusta tai nationalisteja, mutta toisen näkemyksen mukaan sen takana olisikin ollut sionisteja, jotka pyrkivät kiihdyttämään juutalaisten muuttamista Israeliin. Kaksi irakinjuutalaista tuomittiin kuolemaan osallisuudesta terroritekoon. Israel kielsi sionistien osallisuuden siihen. Juusolan (2024) mukaan nykytutkimuksen valossa sionistisella maanalaisella liikkeellä näyttää olleen osuutta ainakin joihinkin iskuihin.
Israelin valtio järjesti operaatio Esra ja Nehemiaksi tai Ali Babaksi kutsutun 120 000 juutalaisen massamaahanmuuton Irakista Israeliin vuosina 1950–1951. Sionistit olivat saaneet tehtyä sopimuksen Irakin johdon kanssa, joka oli ollut kansainvälisen painostuksen alla ja toisaalta sai kansalaisuudestaan luopuvien juutalaisten lähdöstä rahallista hyötyä. Irak alkoi jäädyttää kansalaisuudestaan luopuneiden juutalaisten varoja vieden omaisuudet kymmeniltätuhansilta juutalaisilta, ja juutalaisten asemaa alettiin muutoinkin heikentää, mikä osaltaan vauhditti juutalaisten lähtemistä maasta.
Vuonna 1952 juutalaisten maastapoistumisesta tuli taas laitonta. 1960-luvulla Baath-puolue kaappasi vallan ja tiukensi juutalaisten kohtelua Irakissa entisestään. Juutalaisilta vietiin muun muassa työpaikkoja ja jäädytettiin pankkitilejä, ja vuonna 1968 lavastetun oikeudenkäynnin jälkeen vakoilusta syytettyjä juutalaisia hirtettiin julkisesti. Kansainvälisen painostuksen vuoksi Irak joutui sallimaan maan lopun juutalaisväestön muuttamisen Israeliin.
Keväällä 2021 Irakissa eli alle viisi juutalaista.
Kulttuuri.
Juutalaiset jakautuivat Irakissa kahteen ryhmään: alankoalueella (pääosin Bagdadissa) eläviin ja Kurdistanin alueella eläviin juutalaisiin. Pääosin irakinjuutalaiset puhuivat juutalaisarabiaa. He olivat omaksuneet arabian kielen aiemmin puhumansa aramean kielen tilalle 900-luvun alkuun mennessä, ja heillä kehittyi siitä erottuva murre. Kurdistaninjuutalaiset olivat jatkaneet paikallisen aramean murteen puhumista ja he osasivat myös kurdia, ja he olivat yleisestikin muista irakinjuutalaisista kulttuurisesti erottuva ryhmä.