Giuseppe Garibaldi

Giuseppe Garibaldi (, syntymänimeltään Joseph Marie Garibaldi; 4. heinäkuuta 1807 Nizza, Ranskan ensimmäinen keisarikunta – 2. kesäkuuta 1882 Caprera, Italian kuningaskunta) oli italialainen nationalisti ja Italian yhdistäjä. Hän osallistui jokaiseen suureen taisteluun Italiassa kolmen vuosikymmenen aikana ja taisteli sekä Euroopassa että Etelä-Amerikassa. Garibaldi nousi ensimmäiseksi kansainväliseksi vallankumoussankariksi ja saavutti laajaa kuuluisuutta. Häntä kunnioitetaan etenkin Italiassa.
Nuoruus.
Garibaldi syntyi kalastajien perheeseen, ja hän työskenteli yli 10 vuoden ajan merimiehenä. Vuonna 1832 hän sai kauppakapteenin pätevyyden ja toimi kauppalaivan kapteenina. Garibaldi tapasi Taganrogissa, Venäjällä Giovanni Batista Cuneon, poliittisen pakolaisen Italiasta ja salaisen Nuori Italia -järjestön jäsenen. Hän liittyi järjestöön ja otti tavoitteekseen kotimaansa Italian vapauttamisen Itävallan hallinnasta.
Vuosina 1833–1834 Garibaldi palveli Piemonten ja Sardinian kuningaskunnan laivastossa. Ollessaan laivastossa Garibaldi tapasi Giuseppe Mazzinin, joka pyrki Italian yhdistämiseen ja liberaaleihin tasavaltalaisiin ja sosiaalisiin uudistuksiin. Garibaldi tutustui myös ranskalaisen sosialistin Saint-Simonin kirjoituksiin. Vuonna 1834 Garibaldi osallistui epäonnistuneeseen kansannousuun Piemontessa, jonka tarkoituksena oli herättää tasavaltalainen vallankumous Piemontessa, mutta hanke epäonnistui ja Garibaldi joutui pakenemaan Ranskaan. Genovalainen tuomioistuin tuomitsi hänet kuolemaan poissaolevana.
Maanpaossa Etelä-Amerikassa.
Garibaldi asui maanpaossa Etelä-Amerikassa vuosina 1836–1848, ja nämä vuodet vaikuttivat voimakkaasti hänen uraansa. Garibaldi ilmoittautui vapaaehtoiseksi laivaston kapteeniksi Rio Grande do Sulin tasavaltaan, kun tämä pieni valtio yritti huonolla menestyksellä irrottautua Brasilian imperiumista. Garibaldi keskittyi lähinnä ryöstämään brasilialaisia laivoja. Tänä aikana Garibaldi tapasi myös naimisissa olleen Anna Maria Ribeiro da Silvan, jonaka kanssa hän karkasi ja josta sittemmin tuli Garibaldin vaimo sekä taistelutoveri Anita Garibaldi.
Brasilialaisten vuosina 1839–1840 saavuttamien perättäisten voittojen jälkeen Garibaldi päätti jättää Rio Granden palveluksen. Karjalauman kyydissä hän teki pitkän matkan Montevideoon Anitan ja heidän poikansa kanssa. Siellä Garibaldi yritti toimia kauppamatkustajana ja opettajana, mutta ei kyennyt sopeutumaan siviilielämään. Vuonna 1842 hänet asetettiin Uruguayn laivaston komentajaksi toiseen vapaussotaan – tällä kertaa Argentiinan diktaattoria Juan Manuel de Rosasia vastaan. Seuraavana vuonna, jälleen Uruguayn palveluksessa, Garibaldi otti Montevideossa vastaperustetun italialaislegioonan komentoonsa. Legioona oli ensimmäinen punapaitojen joukko, jota Garibaldi johti. Garibaldin joukot voittivat pienen mutta sankarillisesti käydyn Sant'Antonion taistelun vuonna 1846. Voiton jälkeen Garibaldin maine levisi Eurooppaan asti, ja Italiassa hänelle lahjoitettiin kunniamiekka.
Paluu Italiaan.
Garibaldi palasi Italiaan vallankumousvuotena 1848 ja tarjosi palveluksiaan Sardinian kuningas Kaarle Albertille. Monarkki toteutti jotakin liberaalisia uudistuksia, mutta suhteet Garibaldin kanssa olivat viileät ja epäluottavaiset. Rooman tasavalta oli julistautunut itsenäiseksi, mutta ranskalaiset sotavoimat oli lähetetty Napoleon III:n käskystä pysäyttämään itsenäisyyspyrkimykset. Garibaldi otti Mazzinin kehotuksesta johdettavakseen Rooman puolustuksen. Hänen vaimonsa Anita taisteli hänen kanssaan. Kaupunki kuitenkin vallattiin 30. kesäkuuta 1849 ja Garibaldin oli paettava pohjoiseen Itävallan sotilailta. Anita kuoli lähellä Ravennaa heidän pakonsa aikana.
Garibaldi pakeni väliaikaisesti ulkomaille. Hän eli New Yorkissa, missä hän tapasi Antonio Meuccin. Hän työskenteli jonkin aikaa tehtaassa Staten Islandilla. Garibaldi teki joitakin matkoja Amerikan mantereella. Garibaldi tapasi Andien vallankumouksellisen Manuela Saenzin Perussa.
Garibaldi palasi Italiaan taas vuonna 1854. Itävallan ja Sardinian sota antoi tilaisuuden osallistua taisteluihin. Garibaldi nimitettiin Sardinian sotajoukkojen johtajaksi, majurikenraaliksi. Garibaldi voitti vapaaehtoisjoukkojen avulla monia taisteluja itävaltalaisia vastaan. Garibaldi oli sodan lopputulokseen erittäin tyytymätön. Hänen kotikaupunkinsa Nizza luovutettiin Ranskalle.
Vuoden 1860 sotaretki.
Sisilian valtaaminen.
Huhtikuun alussa 1860 tapahtuivat kansannousut Messinassa ja Palermossa. Garibaldi ja hänen vapaaehtoisjoukkonsa "punapaidat" tekivät maihinnousun kahdella laivalla Marsalaan Sisilian länsiosassa 11. toukokuuta 1860.
Garibaldi valtasi nopeasti vapaaehtoisjoukkojen kanssa Sisilian länsiosat. Garibaldi voitti armeijan joukot Calatafilmissa 13. toukokuuta 1860. Garibaldi julisti itsensä Sisilian diktaattoriksi. Hän hyökkäsi Palermoon, saaren pääkaupunkiin ja asetti sen saartoon 27. toukokuuta 1860. Brittiläinen amiraali hyväksyi rauhanehdot.
Italian niemimaalla.
Saatettuaan päätökseen Sisilian valloituksen Garibaldi ylitti Messinansalmen ja marssi pohjoiseen päin. Garibaldi otettiin vastaan vapauttajana ja kansallissankarina. Hän saapui Molempain Sisiliain kuningaskunnan pääkaupunkiin Napoliin 7. syyskuuta 1860. Hän ei kuitenkaan koskaan voittanut kuningas Frans II:ta. Suurin osa Sisilian armeijasta oli uskollista kuninkaalle, ja he olivat linnoittautuneet asemiin Voltarno-joen pohjoisrannalle. Vaikkakin Garibaldin joukkoja oli noin 25 000, Garibaldi ei voinut voittaa heitä. Voltarnon päätaistelut käytiin 1.–2. lokakuuta 1860.
Sardinian pääministerin Cavourin ja Garibaldin välit olivat huonot. Cavour esti Garibaldin pääsyn Roomaan. Cavour laajensi Sardinian kuningaskuntaa ottamalla haltuunsa Sisilian ja Napolin. Garibaldi joutui syrjään vallasta. Viktor Emanuel II teki asian selväksi Garibaldille lokakuussa 1860. Garibaldi luopui heti päällikkyydestä ja vetäytyi Capreran saarelle.
Sotaretki Roomaa vastaan.
Garibaldi purjehti Genovasta ja nousi maihin Palermossa heinäkuussa 1862. Hänen tarkoituksenaan oli kulkea Italian mantereen poikki kahden tuhannen vapaaehtoisen kanssa. Garibaldi arvioi väärin, että hänellä olisi Italian hallituksen hyväksyntä sotaretkelleen Rooman Kirkkovaltiota vastaan. Kaksi sotajoukkoa kohtasi Aspromantessa 28. elokuuta 1862, jolloin yhteenotoissa kuoli muutamia vapaaehtoisia ja Garibaldi vangittiin. Hallitus kuljetti Garibaldin Variangoon, missä häntä pidettiin vankina. Garibaldin huonon terveyden vuoksi hänet vapautettiin, ja Garibaldi palasi Capreran saarelle.
Itävalta-Preussin sota.
Garibaldi tarttui aseisiin vuonna 1866, ja tällä kertaa hänellä oli Italian hallituksen täysi hyväksyntä asialle. Preussin-Itävallan sodassa Italia oli liittoutunut Preussin kanssa Itävaltaa vastaan. Toiveena oli Venetsian valtaaminen Itävallalta. Garibaldi oli 40 000 miehen vahvuisen sotajoukon johtajana. Hän johti joukkonsa Tiroliin. Garibaldi voitti itävaltalaiset Bezzeccan taistelussa. Italian viralliset joukot kärsivät tappion merellä ja maalla. Itävalta luovutti Venetsian Italialle. Sodan jälkeen Garibaldi johti poliittista puoluetta hyökätäkseen paavin Kirkkovaltiota vastaan. Garibaldi hyökkäsi Roomaan, paavin armeija voitti ranskalaisjoukkojen avulla Garibaldin vapaaehtoisjoukon. Hänet otettiin vangiksi ja pidettiin vankina jonkin aikaa, kunnes hän palasi Capreraan.
Ranskan-Preussin sota.
Ranskan-Preussin sodassa Garibaldi johti vapaaehtoisjoukkoja Preussia vastaan Ranskan suostumuksella vuonna 1870. Paavin Kirkkovaltio ja Rooma valloitettiin 20. syyskuuta 1870 ilman Garibaldin joukkoja. Viktor Emanuel II otti haltuunsa Rooman. Italiasta oli tullut yhtenäinen valtio.
Garibaldi kuoli Capreran saarella vuonna 1882. Italian laivasto on nimennyt viisi laivaa hänen mukaansa. Tunnetuin laivoista on toisen maailmansodan risteilijä ja tärkeä lippulaiva, lentotukialus "Giuseppe Garibaldi". Garibaldin patsaita on muun muassa New Yorkissa ja muualla Yhdysvalloissa sekä Italiassa.