tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Palleatyrä

Palleatyrä on tyrä, joka syntyy palleassa olevaan aukkoon (vamma, kehityshäiriö tai ruokatorven aukko), kun mahalaukku työntyy aukosta vatsaontelosta rintaonteloon.
Palleatyrät jaetaan kahteen eri luokkaan. Yleisempi on tapaus, jossa ruokatorven ja mahalaukun liitoskohta on liukunut rintaontelon puolelle. Toisessa tapauksessa osa mahalaukun isosta kaarroksesta työntyy rintaonteloon.
Aiheuttajia.
Seuraavat ovat mahdollisia syitä tai osasyitä palleatyrään:
Länsimaissa palleatyrää esiintyy noin 40 prosentilla iäkkäästä väestöstä, kun Afrikan alkuasukkailla tauti on harvinainen. Luultavasti länsimaisen ruoan vähäkuituisuus aiheuttaa ummetusta, jonka aikana ulostamisponnistuksen yhteydessä lisääntyvä vatsaontelon paine saa aikaan mahalaukun työntymisen rintaontelon puolelle.
Oireet.
Palleatyrä on usein täysin oireeton. Tautiin liittyy kuitenkin joskus närästystä, jota esiintyy yleensä ruokailun jälkeen. Kipu muuttuu voimakkaammaksi, jos potilas menee pitkälleen tai alkaa työskennellä raskaasti. Kipu tuntuu rinnassa ja ylävatsassa. Se voi myös säteillä, selkään, leukaperiin tai hartioihin. Joskus hapanta mahalaukun sisältöä saattaa päästä ruokatorveen, jolloin syntyy ruokatorventulehdus eli esofagiitti.
Hoito.
Potilaan tulisi syödä useita pieniä aterioita päivässä ja välttää tilanteita, joissa vatsaontelon paine kasvaa. Lisäksi kumarassa työskentelyä tulisi välttää, eikä potilas saisi syödä raskaita aterioita kolmea tuntia ennen nukkumaan menoa. Ylipainoisten potilaiden tulisi laihduttaa. Kirurginen toimenpide tulee kyseeseen joidenkin potilaiden kohdalla, vaikka sillä saattaa olla pieniä sivuvaikutuksia, kuten vatsa- ja suolistokaasujen syntymisen lisääntyminen.
Temporaali

Temporaali on asemaltaan kiistanalainen sijamuoto, joka ilmaisee aikaa. 
Unkarin kielessä temporaalin pääte on "-kor". Temporaali kuuluu niihin sijoihin, joiden asemaa unkarin kielen sijamuotona (eikä adverbityyppinä) on tiukempien kriteerien mukaan pidetty kyseenalaisena. Se liittyy pelkästään ajankohtaa ilmaiseviin sanoihin ("karácsonykor" ’jouluna’, "pünkösdkor" ’helluntaina’, "a vonat érkezésekor" ’junan saapumisaikaan’, "hétkor" ’seitsemältä’, "hét órakor" ’kello seitsemän’), sen pääte ei noudata vokaalisointua eli sillä ei ole etuvokaalista päätevarianttia, eikä se koskaan kuulu minkään verbirakenteen argumenttikehykseen eli pakollisiin määritteisiin.
Suomen kielessä on pieni joukko aikaa ilmaisevia "-lloin/-llöin"-päätteisiä muotoja ("milloin, jolloin, tällöin, silloin, tuolloin, muulloin)", joita kieliopinharrastaja Panu Mäkinen on nimittänyt ”temporaalisijaksi”. Suomen ja viron ns. kääpiösijoja eli tietyiltä piirteiltään sijamuotoa muistuttavia adverbityyppejä tutkinut Jussi Ylikoski puolestaan nimittää temporaaliksi ”kääpiösijaa”, jonka päätteenä on "-sin (iltaisin, viikonloppuisin)" ja jota Panu Mäkisen ”adverbisijojen” luettelossa nimitetään ”temporaaliseksi distributiiviksi”. Normaalisti suomen kieliopeissa sekä "-lloin/-llöin-" että "-sin-"päätteiset aikaan viittaavat muodot kuvataan adverbijohdoksina.
Humbucker

Humbucker oli alkujaan Gibsonin Les Paul -kitaroista yleistynyt kitaramikrofonityyppi. 
Englanninkielisen nimen ja mikrofonin teknisen ratkaisun taustalla on äänilaitevalmistaja Electro-Voicen keksintö "humbucking coil" ("hurinan estävä käämi") vuodelta 1934.
Historia.
Mikrofonin rakenteen keksi Seth Lover etsiessään ratkaisua häiriöäänelle, jota ympäristön muut verkkosähköä käyttävät laitteet aiheuttavat. Periaatteeltaan humbucker on kaksi vierekkäin olevaa, sähköisesti sarjaankytkettyä yksikelaista mikrofonia. Mikrofoneissa magneetit on asennettu napaisuudeltaan vastakkaisiksi, jolloin kitarankielen eri mikrofoneihin indusoimat jännitteet ovat keskenään vastakkaisvaiheisia. Sen vuoksi toisen mikrofonin käämin navat kytketään ristiin, mikä kääntää signaalit samanvaiheisiksi, jolloin ne vahvistavat toisiaan. Mahdollinen matalataajuinen hurinsasignaali taas kytkeytyy molempiin käämeihin samanvaiheisena mutta koska toisen käämin napaisuus on käännetty mikrofoneihin kytkeytyneet häiriösignaalit kumoavat toisensa. Lopputuloksena on voimakas signaali ja vaimentunut hurina.
Gretsch-yhtiöllä oli samanaikaisesti kehitteillä mikrofoni, joka tuli merkin kitaroihin nimellä Filtertron. Mikrofonin kehitti yhtiölle Ray Butts kitaristi Chet Atkinsin ehdotuksesta. 
Lover haki keksinnölleen patenttia, ja tästä alkuvaiheen sarjatuotantomikrofonit saivat tunnetuksi tulleen nimityksen P.A.F. Tämä oli lyhennös englannin kielen sanoista "patent applied for", "patenttia haetaan".
Humbucker-mikrofonien tuottama ääni ei ole täysin samanlainen kuin yksikelaisissa, sillä kieli ei värähtele täysin samalla tavalla molempien mikrofonien yllä. Ero riippuu muun muassa otteen korkeudesta, mutta yleisesti ottaen ääni on hieman pehmeämpi.
Jos mikrofoniin on asennettu väliulosotto, toinen kela voidaan kytkeä pois toiminnasta, jolloin mikrofoni toimii kuten yksikelainen.
Stack-humbuckerit.
Humbucker-mikrofonin kaksi kelaa voivat olla kytkettynä myös päällekkäin (, ks. kuva) ja ahdettuna samankokoiseen tilaan kuin yksikelainen mikrofoni. Vain yhdessä kelassa on magneetit ja toisen kelan tarkoituksena on pelkästään vaimentaa häiriöitä. Tällainen kela vastaa toistoltaan muuten yksikelaista ratkaisua.
Kytkentä.
Humbucker tarjoaa useita sähköisiä kytkentämahdollisuuksia joilla mikrofonista saadaan haluttaessa monipuolinen
äänensävyvalikoima valintakytkimiä käyttämällä.
Kitaran elektroniikka voidaan toteuttaa niin, että häiriön poisto ilman humbuckeria saadaan yhdistelemällä yksikelaisia mikrofoneja sopivasti kytkimien avulla. Tällöin saatetaan käyttää ilmaisua "hum cancelling position". Eräs tapa on käyttää yhtä magneettiselta napaisuudeltaan muiden kanssa vastakkaista mikrofonia. Näin se voi toimia humbucker-kytkennän toisena osana.
Peribsen

Peribsen (alun perin Sekhemib) oli muinaista Egyptiä 2. dynastian aikaan vuoden 2700 eaa. tienoilla hallinnut faarao tai mahdollisesti kaksi faaraota.
Peribsen ei ilmeisesti ollut Nynetjerin laillinen perillinen, vaan nousi valtaan muilla keinoin. Hän nousi mahdollisesti valtaan Egyptissä puhjenneen sisällissodan jälkeen. Peribsenin haudassa Abydoksessa kuvataan hänet voittoisana ottamassa vastaan Ylä- ja Ala-Egyptin kuninkaan paikkaa. Peribsen oli ensimmäinen faarao, joka kirjoitti nimensä kartussiin. Kartussilla ympyröity nimi löytyi Sakkarasta löytyneestä sinetistä.
Muista faaraoista poiketen Peribsen otti Horus-nimensä tilalle Seth-nimen, jossa serekhin eteen oli sijoitettu Horus-jumalaa kuvaavan haukan sijasta Seth-jumalaa kuvaava Seth-eläin. Egyptissa näiden jumalten välillä vallitsi ankara kilpailu ja Peribsenin nimenmuutos oli mitä todennäköisimmin poliittinen kannanotto. Jotkut egyptologit (mm. Nicolas Grimar ja Wolfgang Helck) kuitenkin uskovat, että Sekhemib ja Peribsen olivat eri henkilöitä, jotka hallitsivat peräkkäin.
Peribsenin hauta sijaitsee Abydoksessa ja on perinteinen neliskulmainen hauta, joka on ympäröity muurilla. Haudan yhteydestä on löytynyt kaksi steelaa, joissa mainitaan Peribsenin nimi. Oheishautoja lähistöltä ei ole löytynyt.
Les Paul

Lester William Polsfuss, taiteilijanimeltään Les Paul (9. kesäkuuta 1915 Waukesha, Wisconsin – 13. elokuuta 2009 White Plains, New York) oli yhdysvaltalainen kitaristi ja lauluntekijä. Parhaiten hänet kuitenkin tunnetaan yhtenä tärkeimmistä nykyaikaisen sähkökitaran ja äänitystekniikan kehittäjistä.
Les Paul syntyi Waukeshassa, Wisconsinissa. Hän kiinnostui musiikista kahdeksanvuotiaana ryhtyessään soittamaan huuliharppua. Yritettyään ensin banjon soittoa hän siirtyi kitaraan. 13-vuotiaana Les Paul soitti puoliammattilaisena kitaraa country-yhtyeessä. 1930-luvulla hän työskenteli radiossa jazzmusiikin esittäjänä. Hän julkaisi ensimmäiset levytyksensä vuonna 1936. Les Paul oli tyytymätön 1930-luvun puolivälin sähkökitaroihin, ja alkoi kehittää niitä. Vuonna 1941 hän suunnitteli ja rakensi yhden ensimmäisistä umpirunkoisista sähkökitaroista. 1950-luvulla Les Paul levytti useita vinyylialbumeita, joissa hän säesti jazzlaulajavaimoaan Mary Fordia.
Les Paul oli yksi umpirunkoisen kitaran kehittämisen pioneereista. Hän keksi, että äänen kiertoalttius vähentyi ratkaisevasti eliminoimalla akustinen kaikukoppa suurin piirtein samaan aikaan kuin Leo Fender teki saman havainnon. Hän kehitti kitaran, joka koostui höylätystä kakkosneloslaudasta, johon oli kiinnitetty kaula, talla ja sähköosat.
Les Paul oli myös uranuurtaja moniraitaäänityksen ja useiden kaikuefektien kehittäjänä. Hän keksi muun muassa "Selsync" (Selective Synchronization) -menetelmän, jolla haitallinen aikaero valmiin musiikin ja äänitettävän osuuden suorittamisessa vältetään, kun toisto- ja äänityspäät ovat fyysisesti erilliset. Menetelmässä moniraitainen äänityspää voidaan kytkeä halutulta osin toistopääksi, jolloin aikaero katoaa.
Hän oli koko aikuisikänsä kiinnitettynä Gibsonin kitaratehtaan kehitysosastoon. Les Paulin kehittämä kitara (Gibson Les Paul), joka siis kantaa myös kehittäjänsä nimeä, on tunnetuimpia sähkökitaramalleja maailmassa. Sen runkomalliin perustuvia kitaroita ovat tuottaneet useat kitaranvalmistajat kuten Gibson, Epiphone, ESP ja Tokai Gakki.
Les Paul esiintyi viikoittain vielä 94 vuoden iässä New Yorkissa, Broadwayllä sijaitsevalla Iridium Jazz Clubilla, vaikka nivelreuma oli jäykistänyt kaksi sormea hänen vasemmasta kädestään. Hän soitti Gibson Les Paulia, jossa on vibrakampi ja hänen itsensä käämittämät mikrofonit.
Les Paul oli Steve Millerin (Steve Miller Band) kummisetä. Hän opetti Millerille perussoinnut tämän ollessa 5-vuotias.
Les Paul kuoli 13. elokuuta 2009 keuhkokuumeeseen 94-vuotiaana.
Michael Stich

Michael Stich (s. 18. lokakuuta 1968) on saksalainen ammattilaisuransa lopettanut tennispelaaja. 
Stich voitti ensimmäisen kaksinpeliturnauksensa ammattilaisena 26. helmikuuta 1990 Memphisissä Tennesseessä. Hän saavutti uransa kohokohdan seuraavana kesänä Wimbledonin tennisturnauksessa. Hän järkytti tennismaailmaa ensin semifinaalissa, jossa hän voitti hallitsevan mestarin ja maailmanlistan ykkösen Stefan Edbergin neljässä erässä (4-6, 7-6, 7-6, 7-6), ja sitten finaalissa, jossa hän voitti kolminkertaisen Wimbledon-voittajan Boris Beckerin suoraan kolmessa erässä (6-4, 7-6, 6-4).
Vuonna 1992 Stich saavutti huomattavaa menestystä nelinpelissä. Hän voitti viisi erää ja yhteensä viisi tuntia kestäneen Wimbledonin nelinpelin loppuottelun John McEnroen parina. Ottelu pelattiin loppuun maanantaina, päivää myöhemmin kuin turnaus normaalisti loppuu, ja viimeinen erä päättyi luvuin 19-17. Myöhemmin samana kesänä hän voitti Barcelonan olympialaisissa nelinpelin kultaa parinaan Boris Becker. Stich voitti vuonna 1992 myös Grand Slam Cupin, jonka loppuottelussa Michael Chang hävisi suoraan kolmessa erässä.
Vuoden 1993 kohokohta Stichille oli ATP-mestaruusturnauksen voitto. Finaalissa kaatui Yhdysvaltain Pete Sampras. Stich voitti samana vuonna myös sekä Hopman Cupin että Davis Cupin Saksan joukkueessa.
Stich selviytyi vuoden 1994 Yhdysvaltain avoimissa Grand Slam -turnauksen kaksinpelin finaaliin toista kertaa urallaan mutta hävisi Andre Agassille suoraan kolmessa erässä. Hän oli samana vuonna myös voittamassa World Team Cupia Saksan joukkueessa.
Stichin viimeinen esiintyminen Grand Slam -finaalissa tapahtui vuonna 1996, jolloin hän hävisi Ranskan avointen finaalissa niukasti Jevgeni Kafelnikoville. 
Stichin lahjakkuus ja monipuolisuus (hän hallitsi yhtä lailla sekä syöttö-volley-pelin että pelin takalinjalla) tekivät hänestä yhden harvoista pelaajista, jotka ovat onnistuneet voittamaan turnauksia kaikilla alustoilla. Hän voitti ammattilaisurallaan yhteensä 18 kaksinpeliturnausta ja 10 nelinpeliturnausta. Hän oli maailmanlistalla korkeimmillaan sijalla kaksi (vuonna 1993). 
Stich lopetti uransa vuonna 1997. Tämän jälkeen hän on omistautunut suurimman osan ajastaan oman AIDS-säätiönsä (Michael Stich -säätiö, die Michael-Stich-Stiftung) toimintaan. Stich on ollut naimisissa kahdesti, vuodesta 1992 vuoteen 2003 saksalaisnäyttelijä Jessica Stockmannin kanssa ja vuodesta 2005 Alexandra Rikowskin kanssa.
Suzanne Vega

Suzanne Nadine Vega (s. 11. heinäkuuta 1959 Santa Monica, Kalifornia) on yhdys­valtalainen folkmuusikko ja laulaja-lauluntekijä. Hänen tunnetuimpia menestys­kappaleitaan ovat olleet säestyksetön ”Tom’s Diner” ja rokkaavampi ”Luka”, molemmat vuodelta 1987.
Varhainen elämä.
Suzanne Nadine Vega syntyi 11. heinäkuuta 1959 Santa Monicassa Kaliforniassa. Hänen vanhempansa erosivat pian Suzannen synnyttyä ja hänen äitinsä meni uusiin naimisiin puerto­rico­laisen kirjailijan kanssa, jolta Suzanne sai suku­nimensä. Perhe muutti New Yorkin Itä-Harlemiin. Vega luki lapsena paljon ja kirjoitti runoja. Hän opetteli soittamaan kitaraa 11-vuotiaana ja kirjoitti ensimmäisen laulunsa 14-vuotiaana.
Vega kävi New Yorkissa taide­lukiota ja opiskeli siellä modernia tanssia.
Ura.
Vega ryhtyi koulun jälkeen hän muusikoksi. Hän opiskeli englantia Barnard Collegessa ja esiintyi New Yorkissa pienissä klubeissa. Hän teki ensimmäisen levytys­sopimuksensa 1984. Vegan esikois­albumi "Suzanne Vega" (1985) poikkesi folk-musiikin silloisen valta­virran tyylistä ja sai hyvät arvostelut. Hänen musiikillinen tyyli kehittyi edelleen hänen seuraavilla levyillään "Solitude Standing" (1987), jonka kappaleista ”Luka” ja ”Tom’s Diner” tuli hittejä, sekä "Days of Open Hand" (1990).
Vega on saanut musiikillisia vaikutteita muun muassa Astrud Gilbertolta, Leonard Cohenilta, Lou Reedilta ja Lotte Lenyalta. Hänelle on tyypillistä suru­mielinen ja mutkaton laulu­tyyli, jossa ei ole vibratoa, ja hänen sanoituksensa ovat kirpeän runollisia ja tiiviitä, mutta eivät suoran poliittisia.
Vegan kappaletta ”Tom’s Diner” (1987) käytettiin MP3-pakkauksen ensimmäisenä referenssi­kappaleena.
Yksityiselämä.
Vuonna 1994 Vega sai ensimmäisen lapsensa Mitchell Froomin kanssa, jonka kanssa hän oli naimisissa 1995–1998.
Jomali

Jómali oli islantilaisen Bósin saagan mukaan bjarmien jumala. Saagan mukaan Jómalille oli pystytetty patsas, jolle uhrattiin arvometalleja. Patsaan kaulassa oli kultaketju, päässä kruunu, ja kädessä malja täynnä hopeaa.
Sana Jómali on todennäköisesti sukua suomen sanalle jumala. Bjarmit olivat itämerensuomalainen, mahdollisesti Vienanmeren rannalla asunut kansa. 
Katso myös.
Ekstropianismi

Ekstropianismi tai pelkästään ekstropia on transhumanistinen suuntaus, jonka filosofi Max More määritteli "Ekstropian periaatteissa". Ekstropianismi painottaa erityisesti jatkuvaa kehitystä, itsemuuntelua, käytännöllistä optimismia, älykästä teknologiaa, avointa yhteiskuntaa sekä yksilöllistä ja rationaalista ajattelua.
Ekstropia-sanan määritteli Tom Bell (T. O. Morrow) vuonna 1988 tarkoittamaan eliön tai systeemin älykkyyttä, vitaliteettia, järjestystä sekä halua ja kapasiteettia kasvaa ja kehittyä. Ekstropia on metafora, eikä se siten ole suoraan entropian vastakohta.
Falkenbach

Falkenbach on saksalainen folk/viking metal -yhtye.
Historia.
Falkenbach perustettiin vuonna 1989, jolloin ensimmäinen demo, "Havamal", julkaistiin. Demo sisälsi kolme kappaletta folk-musiikkia. Demoa tehtiin vain yhdeksän kappaletta. Vuoteen 1995 mennessä demoja oli tehty kolme: "Skinn Av Sverði Söl Valtiva", "Læknishendr" ja "Ásynja". Bändi aloitti "Havamal" -demoa lukuun ottamatta raa'alla tyylillä black- ja death metal-vaikuttein. Falkenbach on julkaissut 9 demoa, 9 kappaletta kutakin, mutta Laeknishendr -demoa tehtiin 33 kappaletta. Promo '95 -äänitettä tehtiin arviolta 100-200 kappaletta.
Vuonna 1995 alkoivat bändin debyyttialbumin, "Firebladen", äänitykset, mutta ne keskeytyivät äänitystavaroiden yhteydessä tulleiden ongelmien takia. "Firebladea" ei koskaan julkaistu ja saman vuoden joulukuussa alkoi ...En Their Medh Riki Fara...-albumin tekeminen.
Markus Tümmersistä, taiteilijanimeltään Vratyas Vakyas (vapaamuotoisesti käännettynä "etsivä kulkija") on julkaistu ainoastaan yksi kuva Falkenbachin ensimmäisen levyn, "...En Their Medh Riki Faran", sisälehdellä. Painos oli huonolaatuinen, ja levystä tehtiin toinen painos ilman kuvaa. Tümmers asui aikoinaan Islannissa, missä Falkenbach myös perustettiin vuonna 1989. Nykyisin Vratyas Vakyas asuu Düsseldorfissa, Saksassa.
Yhtyeen kappaleiden sanoitukset sisältävät vaikutteita Eddasta, mytologisesta, sankarillisesta ja aforismisesta islantilaisesta runoudesta 1200–1300-luvuilta. Esimerkiksi kappaleen "Infernum" sanat ovat peräisin Tacituksen Germania-teoksesta. Sanoitukset käsittelevät Skandinavian Asatru-pakanauskontoa ja sen Vartan-elämänfilosofiaa. Falkenbachin kolmen ensimmäisen levyn nimet on lainattu suoraan alkuperäisestä Eddasta.
Tuemmersilla on myös oma levy-yhtiö, Skaldic Art Productions. Vuonna 2006 Skaldic Art Productions julkaisi "An Hommage to Falkenbach" -tribuuttialbumin, jota tehtiin 500 kappaletta. Levyllä soittavat mm. Eluveitie, Vinterriket, Hildr Valkyrie.
Falkenbachin kahdella viimeisimmällä levyllä soittavat Tuemmersin lisäksi kolme jäsentä Vindsval-yhtyeestä: "Tyrann" (laulu), "Hagalaz" (kitara) ja "Boltthorn" (rummut).
Yhtyeen logon on tehnyt Christophe Szpajdel.
Yli kahdenkymmenen vuoden uransa aikana Falkenbach ei ole tehnyt ainuttakaan live-esiintymistä.
Diskografia.
Demot
Harlan Ellison

Harlan Jay Ellison (27. toukokuuta 1934 Cleveland, Ohio – 27. kesäkuuta 2018 Los Angeles, Kalifornia) oli useasti palkittu yhdysvaltalainen kirjailija, joka tunnetaan erityisesti lyhyistä novelleistaan, esseistään ja kritiikeistään. Suurin osa hänen tuotannostaan lasketaan kuuluvaksi tieteiskirjallisuuteen, vaikka hän itse luokittelikin tuotantonsa mieluummin maagiseksi realismiksi tai surrealistiseksi fantasiaksi. Hän kirjoitti kaikki tarinansa Olympia-merkkisillä kirjoituskoneilla. Ellison myös kertoi inhoavansa Internetiä, koska hänen mukaansa se tappaa kirjat. Ellisonilla oli tapana käyttää salanimeä Cordwainer Bird sellaisissa tapauksissa, joissa hän koki, että jokin hänen teoksensa on muokattu tunnistamattomaan muotoon. 
Ellison työskenteli myös konsulttina televisiosarjoissa "Pelon rajalla" ja "Babylon 5", kirjoitti novelleja kirjakauppojen ikkunoissa ja sai potkut Disneyltä ensimmäisenä työpäivänään. Lisäksi hänet tunnettiin ärhäkkäästä luonteestaan. Kerran Ellison nujakoi erään miehen kanssa sillä seurauksella, että tämän lantio murtui. Hän myös lähetti postitse kuolleen eläimen eräälle vihamiehelleen. Hän asui viidennen vaimonsa kanssa Los Angelesissa, Kaliforniassa ennen kuolemaansa. 
Ellisonille myönnettiin Writers Guild of America -palkinto "Star Trek" -sarjan jakson "Rajalta toiselle" alkuperäisestä televisiokäsikirjoituksesta.
Ellison on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista.
Alfredo Binda

Alfredo Binda (11. elokuuta 1902 Italia – 19. heinäkuuta 1986) oli italialainen ammattipyöräilijä, joka luetaan lajin historian parhaiden joukkoon.
Binda syntyi Italiassa, mutta vietti nuoruutensa Nizzassa Etelä-Ranskassa. Hän siirtyi ammattilaiseksi 1922. Kaksi vuotta myöhemmin hänen muuttaessaan Ranskasta Bindalla oli koossa jo 38 voittoa. Hän voitti urallaan Giro d'Italian viisi kertaa, joka on edelleen voimassa oleva ennätys. Sitä ovat myöhemmin sivunneet maanmies Fausto Coppi ja belgialainen Eddy Merckx. Binda keräsi "Girossa" huimat 41 etappivoittoa. Tämän ennätyksen rikkoi lopulta Mario Cipollini vasta vuonna 2003. Alfredo Bindan ylivoimasta 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa kertovat hänen kaksi rikkomatonta ennätystään: vuoden 1927 kilpailussa 12 etappivoittoa 15:stä mahdollisesta ja 1929 kahdeksan peräkkäistä etappivoittoa. Maglia rosaa eli johtajan vaaleanpunaista paitaa Binda piti yllään 60:llä etapilla.
Ylivoimaisuutensa takia vuonna 1930 Alfredo Bindalle maksettiin 22 500 puntaa (kokonaisvoitosta ja muutamasta etappivoitosta saatavaa palkintorahaa vastaava summa), jotta hän ei osallistuisi Giroon. Binda osallistuikin tuona vuonna Ranskan ympäriajoon ja voittikin kaksi etappia. Vuonna 1933 Binda voitti "Vuorten valtias" -kategorian eli kilpailun parhaan mäkimiehen tittelistä, josta kilpailtiin tuolloin ensimmäistä kertaa.
Binda loisti myös maailmanmestaruuskilpailuissa: hän voitti maailmanmestaruuden kolme kertaa. Tätä ennätystä ovat myöhemmin sivunneet Rik Van Steenbergen, Merckx ja Óscar Freire. Italian mestaruuden hän voitti neljä kertaa, Giro di Lombardian niin ikään neljästi ja Milano–San Remon kahdesti. Voittoja Binda keräsi kaiken kaikkiaan 115.
Murrettuaan reisiluunsa vuonna 1936 Binda lopetti aktiiviuransa. Hänen uusi roolinsa oli Italian maajoukkueen valmentaja, ja siinä Binda viihtyikin lopulta 22 vuotta.
Maglia rosa

Maglia rosa eli roosapaita on vaaleanpunainen paita, joka on kolmiviikkoisen pyöräilyn etappikilpailun Giro d'Italian eli Italian ympäriajon tärkeimmän ja arvostetuimman kategorian johtajan tunnus. Sitä pitää yllään kilpailija, joka johtaa kokonaiskilpailua eli on käyttänyt vähiten aikaa jo ajettuihin etappeihin. "Maglia rosan" historia alkaa vuonna 1931, jolloin päätettiin helpottaa kilpailun seuraamista pukemalla kokonaiskilpailun johtaja "Giron" alkuperäisen organisoijan, italialaisen päivälehden Gazzetta dello Sportin sivujen väriseen paitaan. Ensimmäisenä sen puki päälleen Learco Guerra, vuoden 1931 Giron ensimmäisen etapin voittaja.
Roosapaita jaetaan kilpailun johtajalle etapin jälkeisessä palkintoseremoniassa, jossa palkitaan myös etapin voittaja sekä muiden arvopaitojen haltijat. Kilpailukategorioiden johtajat saavat pitää paitoja yllään seuraavalla etapilla. Jo pelkästään roosapaidan saaminen ylleen on monelle ajajalle suuri saavutus, vaikka ei onnistuisikaan puolustamaan sitä kilpailun loppuun saakka.
Ranskan ympäriajossa vastaava kokonaiskilpailun johtajan paita on keltainen (ransk. "maillot jaune"), joka on lähtöisin kilpailun pääsponsorina toimineen "L’Auto"-lehden keltaisesta sivun väristä. Espanjan ympäriajoissa kokonaiskilpailun ykkösen paita on väriltään punainen ("maillot rojo").
Paitoja valmistetaan Italian ympäriajoa varten useita, sillä jokainen kilpailun johtaja saa oman paitansa. Paitoihin on painettu kilpailun sponsorien logot, mutta niissä on myös paikat johon johtavan pyöräilijän joukkuueen sponsorien logot voidaan painattaa. Monesti etapin jälkeisessä palkintoseremoniassa käytettävä paita on eri kuin itse kilpailutilanteessa käytettävä. Paitojen ulkoasu on muuttunut vuosien varrella ja sen värisävy on tummentunut alkuperäisestä vaaleasta roosanpunaisesta lähemmäksi vaaleaa fuksian- tai magentanpunaista.
Muut Italian ympäriajossa nähtävät paidat ovat:
Aiemmin käytössä olleet paidat:
Death Cult Armageddon

Death Cult Armageddon on norjalaisen Dimmu Borgir -yhtyeen kuudes albumi. Se äänitettiin keväällä 2003 ja julkaistiin saman vuoden loppupuolella. Levyyn sisältyvästä ”Progenies of the Great Apocalypse” -kappaleesta on julkaistu myös video. Osalla albumin kappaleista on mukana Prahan filharmoninen orkesteri. Levyn kappaleet on laulettu englannin kielellä lukuun ottamatta ”Vredesbyrdiä” ja ”Allehelgens død i Helveds Rikeä”, jotka ovat norjankielisiä.
Immortal-yhtyeen Abbath vieraili levyllä kappaleissa ”Progenies of the Great Apocalypse” ja ”Heavenly Perverse”.
Heikki Salo (muusikko)

Heikki Jari Salo (s. 9. marraskuuta 1957 Lapua) on suomalainen muusikko ja lauluntekijä. Hän on tullut tunnetuksi Miljoonasade-yhtyeen keulakuvana. Salo on myös julkaissut kolme soololevyä, joista viimeisin on "Hiili" vuodelta 2012. Omien levyjensä lisäksi hän on tehnyt tekstejä useille eri artisteille. Heikki Salo on kirjoittanut myös näytelmiä, tv-sketsejä, televisio- ja radio-ohjelmia, lehtipakinoita ja kirjoja. 
Salo teki vuonna 1999 Janne Louhivuoren kanssa lastenlevyn "Omskista". Levy poiki "Pikku Kakkosessa" esitetyn sarjan "Herra Heinämäen Lato-orkesteri". Vuonna 2004 Herra Heinämäen Lato-orkesterilta ilmestyi "Ilosofiaa!-"albumi, jolla Salon ja Louhivuoren lisäksi soittavat basisti Mikko Löytty ja rumpali Jouko Mäki-Lohiluoma. Seuraava albumi "Nyree näkkäri" ilmestyi marraskuussa 2007. 
Salo on tullut tunnetuksi myös kokoonpanosta SaloRantala Soi!, jossa hänen kanssaan soittaa Trio Töykeät -yhtyeen pianisti Iiro Rantala. Kaksikko on julkaissut kaksi albumia.
Heikki Salo on vetänyt myös sävellys- ja sanoituskursseja vuodesta 1987 lähtien. Salon laululyriikan oppikirja "Kahlekuningaslaji" ilmestyi vuonna 2006. Oppikirja on ensimmäinen suomenkielinen laululyriikkaa käsittelevä teos. Kirjan on kuvittanut Jarkko Martikainen. 
Yksityiselämä.
Salo on naimisissa näytelmäkirjailija-ohjaaja Sirkku Peltolan kanssa ja heillä on vuonna 1991 syntynyt tytär Pilke sekä 1998 syntynyt poika Valentin, joka on myös muusikko ja opiskelee musiikkituottajaksi. Pariskunta asuu Tampereen Pispalassa runoilija Lauri Viidan synnyintalossa. 
ks. "Miljoonasateen diskografia"
Aiheesta muualla.
[[Luokka:Suomalaiset sanoittajat]]
[[Luokka:Suomalaiset rocklaulajat]]
[[Luokka:Suomalaiset laulaja-lauluntekijät]]
[[Luokka:Suomalaiset lauluntekijät]]
[[Luokka:Pakinoitsijat]]
[[Luokka:Taiteen valtionpalkinnolla palkitut]]
[[Luokka:Vuonna 1957 syntyneet]]
[[Luokka:Elävät henkilöt]]
Maailmanpylväs

Maailmanpylväs on myyttinen maan taivaan yhdysside ja taivaankannen tukipilari. Maailmanpylvääksi kutsutaan myös tällaista kuvaavaa kulttiesinettä, esimerkiksi puupaalua tai kivipylvästä. Maailmanpylvään asemassa voi olla myös maailmanpuu, pyhä vuori, köysi, tikapuut tai jono nuolia. Maailmanpylväs sijaitsee useimmiten maailman keskellä.
Yhdysside.
Ihmiset ovat jo ihmislajin syntymästä saakka halunneet kohota ylemmäs, kohti jumalallisena pidettyä taivasta. Monissa myyteissä taivaan ja maan välillä on yhteysväylä, joka mahdollistaa tämän kohoamisen niin tarusankareilta kuin tietäjiltäkin. Maailmanpylväs lienee kuviteltu aluksi lähinnä yhteysväyläksi, ja vasta myöhemmin sille on tullut myös tukipilarin ja erottajan merkitys. 
Monissa myyteissä maailman alussa vallitsi aika, jolloin jumalallinen maailma oli täysin yhteydessä ihmisten maailmaan. Elämä oli loputonta ja onnellista, ja jumalolentojen toimet loivat maailmaa. Yhdysside kuitenkin katkeaa, maailmanpylväs tai -puu kaadetaan. Myös suomalaisessa tarustossa kaadetaan iso tammi, jonka jälkeen maailma on vasta valmis. Yhdyssiteen katkettua maailmasta katoavat täydellisimmät puolet, jumalallinen, toispuolinen maailma etääntyy tämänpuoleisesta.
Psykohistorioitsijat, kuten Lloyd DeMause, ovat tulkinneet maailmanpuu- ja maailmanpatsasmyytit vauvan syntymän symboliksi. Synnytystuskat ja vauvan muistot syntymästään ja ponnistuksistaan synnytyskanavan ja emättimen läpi ovat saaneet tällöin merkityksen maailman syntymyyttinä, mutta vasta napanuoran katkaiseminen - maailmanpylvään tai maailmanpuun kaataminen - tekee lapsesta valmiin, itsenäisen yksilön. Yhdyssiteen katkettua vauvan elämästä katoavat viimeiset siteet äitiinsä ja raskaudenaikaiseen kohdun turvaan, mutta samalla lapsesta on tullut oma itsensä eikä hän enää ole osa äitiään.
Taivaan tuki.
Taivasta on muinoin pelättykin. Ehkä maanviljelyyn siirtyminen on saanut ihmiset ajattelemaan, että taivaan kuuluukin olla ylhäällä, eikä suinkaan maan päällä. Maanviljelyyn ja kiinteään asumiseen siirryttäessä säistä on oltu yhä riippuvaisempia, ja ukkosesta on tullut pelätty jumaluus. Luontokäsitys on muuttunut: kun osaa luonnosta on voitu alkaa hallita, loppu on haluttu sulkea ulkopuolelle. Tähän pelottavaksi muuttuneeseen ulkopuoliseen on koettu tietysti myös etäinen, jumalainen taivas. Käsitykset maailmanpylväästä ovat saaneet uutta merkitystä maan ja taivaan erottajana. Taivas on usein käsitetty kuvuksi eli taivaankanneksi, joka voisi murskata maan ja ihmiset alleen pudotessaan, ja maailmanpylvään on katsottu voivan suojella maata tukemalla taivaankantta. Eurooppalaiset ovat pelänneet taivaankantta ainakin keskiajalta siihen asti, kun siihen uskominen on lakannut.
Maailmanpylvään symboleita.
Monilta kansoilta tiedetään maailmanpylvästä esittäviä rakennelmia. Suomen kielisukulaisilta tunnetaan maailmanpylvästä kuvaavia puupaaluja. Muinais-Saksalaisilla on tarinan mukaan ollut maailmanpylvästä esittävä Irminsul-pylväs ja pyhäkkö, jonka kristityt kuitenkin tuhosivat.
Aki Eronen

Aki Eronen (s. 14. maaliskuuta 1976 Joensuu) on suomalainen popmuusikko ja lauluntekijä. Hänet tunnetaan erityisesti konemusiikkiduo DISCOn toisena jäsenenä.
Ura.
Muusikko.
Musiikki ja eritoten laulaminen on ollut osa Erosen elämää jo aivan lapsesta asti. Hänellä oli kannustava ympäristö Kerimäen ala-asteella, jossa musiikinopettaja Terttu Jauhiainen ohjasi vilkasta nuorta miestä taitavasti eteenpäin. Ensimmäinen televisioesiintyminen oli 1986 MTV:llä esitetyssä Kilvanlaulajat ohjelmassa, jota juonsi Katri Helena.
Syvempi musiikkiin uppoutuminen tapahtui Savonlinnan taidelukiossa, jossa hän tutustui myös tulevan DISCO – yhtyeen toiseen jäseneen Olli Haloseen. 
Savonlinnan taidelukion aikana Eronen ihastui eritoten jazzmusiikkiin. Eronen on aina ollut musiikin suhteen avoin ja hän soitti lukioaikanaan niin Taidelukion kansamusiikkiyhtye Takamuksessa, kuin myös Halosen perustamassa V.T.H. nimisessä punk–yhtyeessä.
Aki Erosen levytysura alkoi vuonna 1997, jolloin hän julkaisi BMG levy-yhtiön kautta kaksi singleä taiteilijanimellä Eroné. Näistä ensimmäinen "Punahuulinen" nousi paikallisradioiden soitetuimpien listalla kärkisjoille ja toinenkin julkaisu "Taikauskoinen" sai kohtuullisesti radiosoittoa.
DISCO- yhtyeen Eronen perusti Olli Halosen kanssa vuonna 1998. Eronen on yhtyeen laulaja ja biisintekijä. Yhtye on julkaissut neljä albumia, yhden kokoelman, sekä keikkaillut aktiivisesti kaikkialla Suomessa. DISCOn kappaleista tunnetuimpia ovat Levottomat tuulet, Ketä sinä odotat, Ilkeitä Asioita, Hei älä luule, Tiedän että me palataan, Toiseen suuntaan ja Aurinko laski. 
DISCO on tekemässä paluuta keväällä 2022. Yhtye julkaisi singlen Muualla palaa 25. helmikuuta ja yhtyeen uuden albumin on määrä ilmestyä vuonna 2023.
Lentäjä.
Musiikin lisäksi Erosen toinen suuri kiinnostuksen kohde on aina ollut lentäminen. Hän pääsi opiskelijaksi Suomen Ilmailuopistoon ja valmistui liikennelentäjäksi 2006.
Hän on työskennellyt liikennelentäjänä Finnairilla vuodesta 2007.
Yksityiselämä.
Eronen on ollut kerran avioliitossa. Hänellä on tuosta avioliitosta kaksi lasta. Eronen asuu Helsingissä ja harrastaa aktiivisesti futsalia ja jalkapalloa. Juniorivuosilta hänellä on SM-mitaleita pöytätenniksestä. Eronen on opiskellut Maatalous – metsätieteitä Helsingin yliopistossa, Merenkulkua Satakunnan Ammattikorkeakoulussa Raumalla, sekä viestintää HEO – kansanopistossa Helsingissä.
Olli Halonen (muusikko)

Olli Halonen (s. 11. huhtikuuta 1975 Kitee) on suomalainen musiikintekijä, A&amp;R-manageri ja näyttelijä. 
Ura.
Musiikki.
Olli Halonen aloitti musiikkiuransa rumpalina. Hän perusti ensimmäisen yhtyeensä Demon lapsuuden ystäviensä Tero Kinnusen ja Pasi Kankkusen kanssa vuonna 1984. Yhtye vaihtoi nimensä myöhemmin Metoyer:ksi ja mukaan liittyi tuolloin myös kitaristi Jani Ikonen. Yhtyeen vaikutteet olivat aluksi perinteisemmässä heavy musiikissa, mutta nimenvaihdoksen myötä tyyli vaihtui speed- ja trash-metalliksi. 
Halosen muutettua Savonlinnaan Metoyer lopetti toimintansa ja vuonna 1989 Halonen perusti yhdessä koulukaveriensa Ville Leinosen, Jaakko Räisäsen, Pekka Erosen ja Janne Leinosen kanssa hardcore-punk–yhtyeen nimeltä V.T.H., jossa Halonen soitti kitaraa. Yhtye aloitti versioimalla YUP:n kappaleita, mutta melko pian yhtyeen jäsenet ryhtyivät säveltämään ja sanoittamaan omaa materiaalia. V.T.H. julkaisi vuonna 1991 ”Tauno Suuri” -nimisen ep:n, joka julkaistiin pienlevy-yhtiö SHJ-Recordsin kautta.
Ammattimainen musiikin tekeminen alkoi, kun Halonen perusti ystävänsä Aki Erosen kanssa DISCO –nimisen yhtyeen vuonna 1998. Halonen toimii yhtyeessä säveltäjänä, sanoittajana ja tuottajana. DISCO:n keikoilla Halonen soittaa kitaraa ja laulaa taustalauluja. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Levottomat tuulet”, ”Ketä sinä odotat”, ”Ilkeitä Asioita”, ”Hei älä luule”, ”Tiedän että me palataan”, ”Toiseen suuntaan” ja ”Aurinko laski”.
Halonen on myös soittanut kitaraa muun muassa Nightwish –yhtyeen ”Once” albumin kappaleella ”Creek Mary’s Blood” ja toiminut kitaristina Darude:n Suomen kiertueella.
DISCO:n lisäksi Halonen on toiminut tuottajana mm. Kevin- ja Rödsögården- yhtyeiden sekä Finn Anderssonin albumeilla. Hän on myös säveltänyt ja tuottanut mainosmusiikkia useille brändeille.
A&amp;R-manageri.
Vuonna 2008 Halonen aloitti A&amp;R-managerina Sony Music Entertainment Finland Oy:ssä. Hän on työskennellyt lukuisien projektien parissa kuten Isac Elliot, Alex Mattson, HIM, The 69 Eyes, Koop Arponen, Anssi Kela, Pete Parkkonen, Sandhja, Jope Ruonansuu, PIHLAJA, Titta, pehmoaino. Hän on ollut myös mukana tekemässä musiikkiohjelmia Idols, X-Factor, Talent, Tangomarkkinat ja Anna Laulu Lahjaksi. 
Näyttelijä.
Halonen on näytellyt Savonlinnan Teatterissa, Kajaanin Kaupunginteatterissa, Jyväskylän Kaupunginteatterissa, Teatteri Vanha Jukossa, Karirannan Kesäteatterissa ja ollut perustamassa Teatteriryhmä Helsinkiä.
Halonen on myös ollut mukana tv-sarjoissa Sydänjää, Kotikatu, Rikas mies, Loistavat Jerkun pojat ja Studio Julmahuvi-Jerico 2000. Elokuvarooleja Halonen on tehnyt elokuvissa FC-Venus, Matti ja Hylätyt talot, autiot pihat.
Yksityiselämä.
Halonen asuu Helsingissä, on naimissa ja kahden lapsen isä. Hän on harrastanut lapsena ja nuoruudessaan mäkihyppyä, pesäpalloa ja rullalautailua. Näissä lajeissa hän on voittanut useita suomenmestaruusmitaleja. Aikuisiällä Halonen on harrastanut joogaa, aikidoa, rullaluistelua ja meditointia. Hän on kouluttautunut mindfulness-ohjaajaksi ja valmistui vuonna 2019.
Rasputina

Rasputina on yhdysvaltalaisen Melora Creagerin luoma sello-rockyhtye, jonka kokoonpanolla on tapana vaihtua levystä toiseen. 
Creager toimii yhtyeen vokalistina, kirjoittaa yhtyeen sanoitukset ja tekee albumien kannet. Yhtyeen musiikkia kuvaillaan lähinnä synkeänä vaihtoehtorokkina.
Yhtye on ottanut vahvasti vaikutteita viktoriaanisesta ajasta. Tämä näkyy selkeimmin yhtyeen promootiovalokuvissa sekä esiintymisasuissa, joissa näkyy yleensä aikakaudelle tyypillisiä alusasuja kuten korsetteja.
Marja-Leena Kouki

Marja-Leena Kouki (s. 28. huhtikuuta 1945 Pori) on suomalainen näyttelijä.
Koukin uravalinta ratkesi 13-vuotiaana, kun Lohjan työväenteatteri vieraili Virkkalan työväentalossa, ja hän päästyään esityksen jälkeen näyttelijöiden pukuhuoneeseen hurmaantui puuterintuoksusta. Virkkalan yhteiskoulussa hän oli harrastanut lausuntaa ja teatterivierailun jälkeen hän liittyi työväenopiston näytelmäpiiriin. Kirvesmiesisä vastusti, mutta äiti kannusti teatteriuralle pyrkimistä. Kouki kävi oppikoulua viisi vuotta ja opiskeli Suomen teatterikoulussa 1963–1966.
Opintojen jälkeen Kouki sai kiinnityksen Mikkelin teatteriin vuosiksi 1966–1967, jonka jälkeen hän siirtyi Porin teatteriin vuosiksi 1967–1973. Muutto Helsinkiin 1973 toi töitä Radioteatterista ja kiinnityksen KOM-teatteriin 1973–1986. Seuraava kiinnitys oli Turun kaupunginteatteriin 1986–1991 ja sen jälkeen 1991 Kouki aloitti vapaana näyttelijänä.
Kouki on esiintynyt monissa televisiosarjoissa ja elokuvissa, ja hän näyttelee myös teatterissa. Hänet muistetaan ehkä parhaiten roolistaan "Sydän toivoa täynnä" -sarjan Annana.
Marja-Leena Kouki oli naimisissa säveltäjä Toni Edelmannin kanssa 1967–1971. Heidän poikansa on laulaja-näyttelijä Samuli Edelmann. Marja-Leena Kouki on näyttelijä Tapio Koukin sisar ja näyttelijä-teatterinjohtaja Mikko Koukin täti. Näyttelijä Juhani Kouki oli Marja-Leena Koukin veli.
Filmografia.
Elokuvat.
Lähde
Eero Aho

Eero-Matti Aho (s. 26. tammikuuta 1968 Oulu) on suomalainen Jussi-palkittu näyttelijä. Hän on esiintynyt useissa teatteri-, elokuva- ja televisiorooleissa. Aho tunnetaan muun muassa Antero Rokan roolista vuoden 2017 "Tuntematon sotilas" -elokuvassa. Televisiosarjassa "Koskinen" hän on esittänyt sen nimiroolia vuodesta 2021 lähtien.
Ura.
Aho kävi kaksi vuotta Kallion lukiota kunnes pääsi 18 vuotta täytettyään Teatterikorkeakouluun vuonna 1986. Hän valmistui vuonna 1991 ja oli kiinnitettynä KOM-teatteriin vuosina 1991–2005. Vuodesta 2005 hän on työskennellyt freelancerina. Aho on näytellyt muun muassa Turun kaupunginteatterissa, Helsingin kaupunginteatterissa ja Suomen Kansallisteatterissa.
Vuonna 2008 Aho palkittiin parhaana miesnäyttelijänä Marrakechin elokuvajuhlilla Marokossa roolistaan elokuvassa "Käsky". Vuonna 2014 Aho sai Jussi-palkinnon vuoden 2013 parhaana miesnäyttelijänä roolistaan elokuvassa "8-pallo". Vuonna 2015 Aholle myönnettiin Ida Aalberg -säätiön näyttelijäpalkinto. Vuonna 2017 Aho palkittiin Irlannissa Angela Award -palkinnolla Subtitle European Film -festivaaleilla Rokan roolista elokuvassa "Tuntematon sotilas". 
Yksityiselämä.
Aho syntyi Oulussa, mutta varttui Helsingin Pukinmäessä. Hänen isänsä oli veturinkuljettaja ja äiti työskenteli rautatiehallituksessa. Hänellä on kaksi vanhempaa sisarusta. Esiintymistä hän on harrastanut lapsesta saakka.
Vuosina 1994–2006 Aho oli naimisissa näyttelijä Tiina Lymin kanssa. Heillä on kaksi tytärtä, Iida (s. 1994) ja Ella (s. 1997). Ella pääsi Teatterikorkeakouluun vuonna 2018 ja valmistui myös näyttelijäksi vuonna 2023. Vuosina 2008–2013 Ahon naisystävä oli näyttelijä-laulaja Vuokko Hovatta. Kesällä 2017 Aho meni naimisiin toimittaja-juontaja Teresa Meriläisen kanssa. He ovat olleet yhdessä vuodesta 2013, ja saivat tyttölapsen helmikuussa 2016.
Risto Autio

Risto Juhani Autio (s. 22. elokuuta 1954 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja, käsikirjoittaja, laulaja ja entinen keskustan kansanedustaja.
Koulutukseltaan Autio on teatteritaiteen maisteri (1995). Hän valmistui Teatterikorkeakoulusta 1986, Jouko Turkan viimeisinä aikoina siellä. Hän oli kiinnitettynä Helsingin Kaupunginteatteriin 1986–1993. 
Autio näytteli Hannes Luotolan roolia TV1:n "Kotikatu"-sarjassa, jonka ensimmäinen jakso esitettiin 31. elokuuta 1995. Hän oli mukana sarjassa myös käsikirjoittajana. Vuonna 2006 hän jäi sarjasta pois asetuttuaan ehdolle seuraavan kevään eduskuntavaaleihin. Hän teki paluun sarjaan alkuvuodesta 2012.
Autio on kirjoittanut ja ohjannut teatteri- ja ravintolanäytelmiä sekä Radioteatterille kuunnelmia. Hän on myös julkaissut cd:n "Kotikatu".
Ennen teatteriuraansa Autio oli stuerttina Finnairilla ja yrittäjäosakkaana hämeenlinnalaisessa tennisalan kaupassa. 
Autio valittiin eduskuntaan 4 998 äänellä vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Suomen Keskustan listalta. Hän oli ehdolla Hämeen vaalipiiristä. Autio oli myös ehdolla seuraavissa vuoden 2011 vaaleissa mutta ei tullut enää valituksi toiselle kaudelle saatuaan 1 851 ääntä. Eduskuntatyön lisäksi Autiolla on ollut luottamustoimia. Hänet valittiin marraskuussa 2019 Suomen Näyttelijäliiton puheenjohtajaksi kolmivuotiskaudelle 2020–2022. Hän toimi myös Hämeen taidetoimikunnan ja näyttelijöiden tekijänoikeusjärjestö Filmexin puheenjohtajana.
Yksityiselämä.
Autiolla on ensimmäisestä avioliitostaan kolme lasta, toisesta liitosta kaksospojat. Autio jäi työkyvyttömyyseläkkeelle monilihaskipureuman vuoksi vuonna 2014 mutta voi jatkaa satunnaisesti näyttelijän, ohjaajan ja käsikirjoittajan töitä. Hän asuu Hämeenlinnassa.
Jukka Puotila

Jukka Petri Pauli Puotila (s. 9. syyskuuta 1955 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, koomikko ja imitaattori. Puotila työskenteli Suomen Kansallisteatterissa näyttelijänä vuosina 1984–2019. Hän on myös esiintynyt televisiosarjoissa, elokuvissa ja radiossa. Puotila sai kiinnityksen Kansallisteatteriin heti valmistuttuaan Teatterikorkeakoulusta vuonna 1984.
Puotila on esiintynyt muun muassa televisiosarjoissa "Kotikatu" (1995–2012), "Ruusun aika" (1990–1991) ja "Yökyö-peli" (1984–1985). Imitaattorina ja stand up -koomikkona hän on esiintynyt monien televisio-ohjelmien lisäksi yritystilaisuuksissa ja kesästä 2003 alkaen vuosittaisessa omassa show’ssaan Tampereen Komediateatterissa.
Vuonna 2015 Puotila sai Pro Finlandia -mitalin.
Puotilasta julkaistiin helmikuussa 2016 Taina Westin kirjoittama ja WSOY:n kustantama elämäkerta "Tänä iltana Jukka Puotila".
Yksityiselämä.
Puotila on ollut naimisissa Anneli Puotilan kanssa vuodesta 1983 saakka. Heillä on kolme lasta ja neljä lastenlasta (kesällä 2019). 
Puotila sairastui elokuussa 2015 syöpään.
Sinikka Nopola

Sinikka Marianna Nopola (26. marraskuuta 1953 Helsinki – 13. tammikuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, pakinoitsija ja kolumnisti.
Elämä.
Nopola syntyi Helsingissä, mutta vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Tampereella. Perheen koti sijaitsi Pyynikinrinteen kaupunginosassa vastapäätä Pyynikin urheilukenttää. Perheen isä työskenteli itsenäisenä yrittäjänä mainosalalla. Nopolan myöhempien Tampere-aiheisten kirjojen tapahtumaympäristönä oli Tampereen keskustan länsiosa. Nopola kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen yhteiskoulun lukiosta. 
Nopola opiskeli Tampereen yliopistossa humanististen tieteiden kandidaatiksi ja työskenteli "Helsingin Sanomien" toimittajana 1979–1985. Hän oli vapaa kirjailija ja journalisti vuodesta 1985 alkaen. Nopola asui Helsingin Lauttasaaressa.
Nopola kirjoitti pakinoita ja kolumneja "Helsingin Sanomien" Kuukausiliitteeseen, draamallisia romaaneja, novelleja, kuunnelmia, näytelmiä, laulutekstejä sekä TV-draamaa.
Pakinoitsijana Nopola tuli esille "Helsingin Sanomien" Kuukausiliitteessä. Pakinoista on julkaistu kolme kokoelmaa vuodesta 1997 alkaen. Teksteissään Nopola osaa tarttua yksityiskohtiin, joista hän kehittelee kummallisia yleisiä lainalaisuuksia, esimerkiksi sanoista Elikkä ja Toki, jotka seikkailevat ja heille syntyy keskinäinen romanssi. Nopolan pakinoitsijaminä pyrkii kokemaan asioita, joita pitää tärkeinä ja arvostettuna mutta epäonnistuu pyrkimyksessään. Hän kokee jääneensä rannalle, kun muut kokevat asioita. 
Yhdessä sisarensa Tiina Nopolan kanssa Nopola kirjoitti muun muassa lastenkirjasarjoja "Heinähattu ja Vilttitossu" ja "Risto Räppääjä" sekä useita lastennäytelmiä ja -musikaaleja sekä elokuvakäsikirjoituksia. Nopolat sanovat kirjoittavansa kirjat yhdessä istuen ja keskustellen, siksi kirjoissa on niin paljon elävää dialogia.
Sinikka Nopola kuoli 13. tammikuuta 2021 vaikeaan sairauteen. 
Yksityiselämä.
Sinikka Nopolalla on yksi lapsi. Nopola seurusteli muun muassa toimittaja Jake Nymanin kanssa.
Tuotanto.
Lastenkirjat yhdessä Tiina Nopolan kanssa.
Risto Räppääjä (1997–).
Kirjoja ovat kuvittaneet Aino Havukainen ja Sami Toivonen (1997–2011) ja vuodesta 2012 Christel Rönns.
Tiina Nopola

Kirsti Tiina Orvokki Nopola (s. 5. syyskuuta 1955 Helsinki) on suomalainen lastenkirjailija.
Elämä ja ura.
Nopola syntyi Helsingissä, mutta vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Tampereella. Nopola on toiminut erityislastentarhanopettajana. Vuonna 1994 hän siirtyi kokopäivätoimiseksi kirjailijaksi. 
Hän on kirjoittanut "Siiri"-kuvakirjoja, joissa on Mervi Lindmanin kuvitus, sekä sisarensa Sinikka Nopolan kanssa "Heinähattu ja Vilttitossu"- ja "Risto Räppääjä" -kirjoja. 
"Siiri"-sarja sai alkunsa Nopolan tyttären päiväkotimuistoista. Päiväkodissa oli kolme Otto-nimistä poikaa. Ensimmäisessä kirjassa Siiri haluaa kovasti saada koiran. Koiraa ei tule, mutta Siiri ystävystyy kolmen Oton kanssa. "Siiri"-kirjoja on käännetty ruotsiksi ja saksaksi.
Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke 2025.
Anaïs Nin

Anaïs Nin (oik. Angela Anaïs Juana Antolina Rosa Edelmira Nin y Culmell, 21. helmikuuta 1903 Neuilly, Ranska – 14. tammikuuta 1977 Los Angeles, Yhdysvallat) oli ranskalais-yhdysvaltalainen, kuubalaisille vanhemmille syntynyt kirjailija, joka kirjoitti romaaneja ja novelleja. Nin tunnetaan erityisesti alkujaan omakustanteina julkaistuista päiväkirjoistaan.
Elämä ja ura.
Nin syntyi Ranskassa vuonna 1903. Hän muutti vuonna 1914 äitinsä mukana New Yorkiin, missä hän kävi koulua kunnes palasi myöhemmin Eurooppaan. Ninin ensimmäinen julkaistu teos oli "D. H. Lawrence: An Unprofessional Study" (1932), joka johti elinikäiseen ystävyyteen yhdysvaltalaiskirjailija Henry Millerin kanssa.
Toisen maailmansodan alettua Nin palasi New Yorkiin, missä hän julkaisi omakustanteisesti lisää romaaneja ja novelleja. Ne eivät saaneet kriitikoilta tunnustusta, vaikka moni johtava kirjallisuuden hahmo arvostikin niitä. Vuonna 1966 ilmestynyt ensimmäinen osa hänen päiväkirjoistaan toi hänelle vihdoin mainetta kirjailijana. Päiväkirjat kattavat vuodet 1931–1974. Tietyt sensuroimattomat kohdat hänen päiväkirjoistaan julkaistiin vasta Ninin ja hänen aviomiehensä kuoleman jälkeen. Päiväkirjojen myötä myös Ninin aiempi teos "Cities of the Interior" (1959) alkoi herättää kiinnostusta.
Ninin kirjallinen tuotanto oli kiisteltyä hänen elinaikanaan ja hänen kuoltuaankin. Moni kriitikko on ihaillut hänen ainutlaatuista naiseuden kuvaustaan, lyyristä tyyliään ja psykologista ymmärrystään. Toiset ovat arvostelleet hänen omasta täyttymyksestään huolehtimista omahyväiseksi ja narsistiseksi. Hänen postuumisti julkaistu teoksensa "Erotica" (1977) sekä kokoelma tilaustyönä 1940-luvulla tehtyjä eroottisia tarinoita vahvistivat kahtiajakoista suhtautumista häneen.
Philip Kaufman ohjasi vuonna 1990 elokuvan "Henry ja June", joka perustuu Ninin varhaisiin päiväkirjoihin.
Risto

Risto on suomalainen miehen etunimi.
Risto on suomalainen muoto kreikkalaisesta nimestä Χριστόφορος, Khristoforos, joka tarkoittaa Kristuksen kantajaa.
Risto-nimen on saanut Suomessa maaliskuuhun 2025 mennessä 31 533 miestä ja alle kymmenen naista.
Viritys (musiikki)

Viritys musiikissa tarkoittaa soittimen säätämistä oikeaan vireeseen. Soittimien vireellä viitataan tuottamien äänien värähtelytaajuuteen. Yleensä musiikkia soitetaan länsimaisen järjestelmän mukaisesti, jolloin sävelille on ennalta määritelty tarkat värähtelytaajuudet. Jos soitin poikkeaa tästä vakiovirityksestä, on se epävireessä. Joillekin soittimille, kuten kitaralle, on olemassa myös useampia vaihtoehtoisia virityksiä. Sävelten suhteellisen virityksen lisäksi tärkeää on sävelten absoluuttinen vire. Esimerkiksi usein a1-sävel on taajuudeltaan 440 Hz tai 442 Hz, ja muut sävelet suhteutetaan tähän.
Eri soittimien suhteen on suuria eroja siinä, kuinka nopeasti ne menevät epävireeseen. Monia puhallinsoittimia ei tarvitse virittää, kun taas esimerkiksi harppua pitää virittää jatkuvasti. Myös pilliurut pysyvät vireessä, ja vanhoja urkuja tutkimalla onkin voitu selvittää, kuinka korkeassa tai matalassa vireessä aiemmilla vuosisadoilla soitettiin. Tutkimuksissa on todettu, että urkujen, ja näin ollen myös muiden soittimien, vireet vaihtelivat huomattavasti paikkakunnittain.
Viritys orkestereissa.
Monet orkesterien soittimet tarvitsevat jatkuvaa viritystä, joten ennen harjoittelua tai esiintymistä soittimet viritetään. Usein oboisti antaa viritysäänen. Jousiorkesterissa vireestä vastaava ykkösviulisti yleensä ”noutaa” tämän viritysäänen, virittää oman soittimensa sen mukaan ja antaa sen jälkeen äänen eri jousisoitinryhmille. Sen jälkeen oboisti antaa viritysääneen muille soitinryhmille. Virittäminen tapahtuu kurinalaisesti, jotta kaikki saavat kuulla viritysäänen mahdollisimman häiriöttömästi. Sinfoniaorkesterin viritysjärjestys on yleensä sellot ja kontrabassot ja sitten viulut ja alttoviulut, ja näiden jälkeen muut soitinryhmät.
Leonid Markelov

Leonid Igorevitš Markelov (, s. 25. toukokuuta 1963 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen poliitikko, joka toimi Venäjän kuuluvan Marin tasavallan päämiehenä vuosina 2001–2017. Koulutustaustaltaan hän on Neuvostoliiton puolustusministeriön alaisesta Puna-armeijan instituutista valmistunut juristi.
Markelov oli Venäjän liberaalidemokraattisen puolueen jäsen ja äärikansallismielisen Vladimir Žirinovskin kannattaja. Merkelov pääsi duumaan yhdeksi kaudeksi 1990-luvun alkupuolella. Liike-elämän puolella hän nousi suuren Rosgostrah-vakuutusyhtiön varapresidentiksi. 
Vuonna 2000 Markelov voitti Marin tasavallan presidentinvaalit suuren mainoskampanjan avulla. Muun muassa Euroopan parlamentti ja monet ihmisoikeusjärjestöt arvostelivat Markelovin hallintoa omassa tasavallassaan vähemmistönä elävän suomensukuisen kansan, marien, kansallisesta sorrosta ja marien kulttuurielämän tukahduttamisesta. Mareihin kohdistuvista pahoinpitelyistä, uhkailusta ja jopa murhista tuli arkipäivää Markelovin hallintokaudella.
Joulukuussa 2004 Markelov valittiin uudelle presidenttikaudelle valtapuolue Yhtenäisen Venäjän ehdokkaana. Vuoden 2009 lopussa presidentti Dmitri Medvedev esitti tuolloin voimassa olleen Venäjän lainsäädännön mukaisesti tasavallan parlamentille Merkelovin valitsemista kolmanneksi kaudeksi. Tätä ennen paikallista lainsäädäntöä oli muutettu niin, että presidentin toimikausi muuttui viisivuotiseksi. Tammikuussa 2010 Markelov aloitti kolmannen kautensa Marin tasavallan johdossa.
Huhtikuussa 2017 Venäjän presidentti Vladimir Putin vapautti Leonid Markelovin Marin tasavallan päämiehen tehtävästä. Markelov erosi omasta pyynnöstään. Markelovin kausi oli synkkä suomalaisten sukukansan aktivisteille, kun tasavallassa tapahtui useita selvittämättä jääneitä murhia ja pahoinpitelyjä.