tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vallilan siirtolapuutarhamuseo

Vallilan siirtolapuutarhamuseo sijaitsee Helsingin Vallilanlaaksossa, Vallilan siirtolapuutarhan Mansikkapolulla. Se on siirtolapuutarhan ainoa alkuperäinen tyyppimökki vuodelta 1932, ja sen ovat suunnitelleet asemakaava-arkkitehti Birger Brunila ja arkkitehti Väinö Tuukkanen. Se oli alueen ainoa sallittu mökkityyppi 1930-luvulla.
Ajan mukaisesti kalustettu siirtolapuutarhamökki on yksi Suomen pienimmistä museoista, mutta 10 neliömetrin kokoisen mökin lisäksi museoon kuuluu myös piha-alue, joka on vuosina 2009–2010 palautettu 1930-luvun mallisuunnitelmia vastaavaan asuun. 
Palstan istutukset noudattavat kasvilajeja myöten puutarhakonsulentti Elisabeth Kochin alkuperäisiä Vallilan siirtolapuutarhalle tarkoitettuja istutussuunnitelmia. Vaikka 1930-luku oli pula-aikaa ja palstalla korostuu juuresten ja kasvisten hyötyviljely, oli koristekasveillakin merkittävä rooli viihtyisyyden lisääjinä.
Kesäsunnuntaisin yleisölle auki olevaa museomökkiä ylläpitää Vallilan siirtolapuutarhayhdistys, joka lunasti mökin museoksi vuonna 1977. Museon päätehtävä on nykyisin kertoa 1930-luvusta ja valottaa siirtolapuutarhan perustamiseen liittyviä yhteiskunnallisia ja aatteellisia virtauksia. 
Museon mökkielämään sekä puutarhan hoitoon ja muokkaukseen liittyvä esineistö on kerätty siirtolapuutarhan viljelijöiltä, ja esineistö on valokuvattu, numeroitu ja luetteloitu museoiden yleisten ohjeitten mukaan. Museorakennus on suojeltu.
Red Before Black

Red Before Black on Cannibal Corpsen 14. studioalbumi, joka julkaistiin 3. marraskuuta 2017.
Rauta-aika (kirja)

Rauta-aika. Suomimetallin historia 1988–2002 on Jone Nikulan kirjoittama, vuonna 2002 ilmestynyt kirja heavy metal -musiikin vaiheista. Kirjassa Nikula kertoo genren vaiheet varhaisesta speed metalista HIM-, Nightwish- ja Sonata Arctica -yhtyeiden kansainväliseen menestykseen.
Fatickin alue

Fatickin alue () on hallintoalue Senegalin länsiosassa. Sen keskus on Fatickin kaupunki. Alueen pinta-ala on 6 849 neliökilometriä. Vuoden 2023 väestönlaskennan mukaan siellä oli 906 922 asukasta.
Alue käsittää 3,7 prosenttia Senegalin pinta-alasta. Se rajoittuu luoteessa Thièsin, pohjoisessa Diourbelin ja idässä Kaffrinen ja Kaolackin alueisiin, etelässä Gambiaan ja lännessä Atlantin valtamereen. Maaperä on suolapitoista ja rannikko kärsii eroosiosta. Vesistöjä ovat Sine, Saloum ja Gambia sivujokineen.
Ilmasto on sudanilais-sahelilainen, mutta siihen vaikuttaa myös Atlantin valtameri. Kuukausien keskilämpötilat ovat 21–24 astetta joulu-helmikuussa ja 35–42 astetta maalis-kesäkuussa. Vuotuinen sademäärä on 400–1000 millimetriä.
Alue on muodostettu vuonna 1984 entisestä Sine-Saloumin alueesta. Siihen kuuluvat Fatickin, Foundiougnen ja Gossasin departementit, yhdeksän arrondissementtia ja 40 kuntaa. Kaupunkiväestön osuus on 22,8 prosenttia. Asukkaiden enemmistö on sererejä. Lisäksi on wolofeja, fulbeja, mandinkoja ja bambaroita.
Väestön pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, riisi, maissi ja lehmänpapu sekä myytäväksi kasvatettavat maapähkinä, seesami, vesimeloni, vihannekset ja hedelmät. Karjanhoito perustuu transhumanssiin ja kiinteään laiduntamiseen. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, siat, hevoset, aasit ja siipikarja. Kalastusta harjoitetaan etupäässä Saloumjoen suistossa. Muita elinkeinoja ovat käsityöammatit, pienimuotoinen kaupankäynti ja liikenne. Hyvin vähäinen teollisuus jalostaa kalaa ja maataloustuotteita sekä valmistaa suolaa. Matkailijoita houkuttelee muun muassa Saloumjoen suiston kansallispuisto.
Blackacidevil

Blackacidevil on Danzigin viides studioalbumi, ja se julkaistiin vuonna 1996.
Arao

Arao () on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Kumamoton prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin luoteisosassa Ariakenmeren rannalla ja rajautuu pohjoisessa Fukuokan prefektuurin Ōmutan kaupunkiin, jonka kanssa se muodostaa yhtenäisen kaupunkialueen. Araossa on 52 315 asukasta (elokuussa 2019) ja sen pinta-ala on 57,37 neliökilometriä.
Arao alkoi kehittyä voimakkaasti kaivoskaupunkina sen jälkeen, kun Miiken hiilikaivoksen Mandan kaivos avattiin sinne vuonna 1897. Toisen maailmansodan aikana ja sodan jälkeen sinne sijoittui myös muun muassa kemianteollisuutta. Silloiselle Araon maaseutukaupungille myönnettiin kaupunkioikeudet vuonna 1942, kun siihen liitettiin neljä muuta kuntaa. Myöhemmin kaupungin hiilikaivokset on suljettu. Miiken kaivos lisättiin vuonna 2015 Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ””. Kaupungin muita elinkeinoja ovat vanhastaan olleet omenapäärynöiden ("nashi") ja mikan-mandariinien viljely. Kaupungissa toimii myös Greenland-huvipuisto.
Araota palvelee JR Kyūshūn Kagoshima-päälinja.
Pelon laakso

Pelon laakso ("The Valley of Fear") on viimeinen neljästä Sir Arthur Conan Doylen kirjoittamasta pitkästä Shelock Holmes -romaanista. Ajallisesti se sijoittuu ennen "Viimeisessä tapauksessa" kerrottuja tapahtumia. Doylen romaani perustui löyhästi Molly Maguires -nimellä tunnetun salaliiton tapaukseen, jossa kaivosmiehet turvautuivat terrorismiin taistellessaan oikeuksiensa puolesta. Pelon laaksoa on sanottu ensimmäiseksi kovaksikeitetyksi rikosromaaniksi, sillä Holmes-romaaniksi se sisältää poikkeuksellisen paljon suorasukaista väkivaltaa. Teos on aiemmin ilmestynyt suomeksi vain kerran Timo Tuuran suomentamana nimellä "Kauhun laakso" vuonna 1915. Reijo Valta kävi Timo Tuuran käännöksen läpi ja julkaisi siitä 2017 uuden korjatun nykyaikaisemman version. Uuteen suomennokseen Valta kirjoitti myös jälkisanat.
Kirjan juoni.
Sherlock Holmes saa sisäpiirin agentiltaan salatun viestin, joka hänen onnistuu purkaa yhdessä tohtori Watsonin kanssa. He saavat selville, että Birlstonessa asuva John Douglas -niminen mies on vaarassa. Holmes epäilee, että suunnitelmien takana on professori Moriarty, jota lain silmissä pidetään syyttömänä kaikkiin miehen suunnittelemiin rikoksiin. Scotland Yard kuitenkin ilmoittaa pian samana aamuna, että Douglas on jo murhattu, jolloin Holmesin syyttävä sormi osoittaa "Rikosten Napoleoniin" ja epäilee tällä olleen vaikutusta asiaan. Holmes, Watson ja Scotland Yardin etsivä matkustavat Sussexiin John Douglasin murhapaikalle, joka on vanha Birlstonen kartano.
Talon muut asukkaat esittävät itselleen alibin, jonka mukaan he ovat olleet murhayönä muualla, kun herra Douglasia on ammuttu aseella päähän. Poliisi spekuloi, että murhaajan on täytynyt paeta kartanoa ympäröivän vallihaudan kautta, mutta jos asia on näin, jää edelleen mysteeriksi, miten murhaaja saattoi kiertää poliisit kulkiessaan märissä vaatteissaan kaupungin läpi. Haastatellessaan talon väkeä Holmes kuulee, miten "salainen järjestö" oli vainonnut Douglasia, ja miten Douglas oli ennen kuolemaansa maininnut paikan nimeltä Pelon laakso. John Douglas oli asunut aiemmin Amerikassa, mutta oli yllättäen muuttanut sieltä pois ja asettunut sitten asumaan Sussexiin.
Tapahtumien tausta on Yhdysvaltain Chicagossa, missä John Douglas - oikealta nimeltään Birdy Edwards - työskenteli yhtenä etsivätoimisto Pinkertonin agenttina. Birdy Edwards oli soluttautunut osaksi Vermissan laakson vaarallista rikollisjengiä, jonka vuoksi kyseistä seutua oli kutsuttu Pelon laaksoksi. Edwards oli onnistunut saattamaan jengin oikeuden eteen, mutta jotkut tuomituista olivat vapauduttuaan alkaneet vainota vasikkaa.
Holmes vakuuttuu siitä, että nimenomaan professori Moriarty on ilmiantanut Douglasia metsästäneille miehille tämän olinpaikan ja uuden henkilöllisyyden. Hän aikoo saada Moriartyn vielä kiinni ja upottaa tämän rikollisjärjestön, mutta huomauttaa Watsonille, että tavoitteen saavuttaminen vie aikaa.
Kevin Cheveldayoff

Kevin Chevaldayoff (s. 4. helmikuuta 1970) on entinen jääkiekkoilija ja nykyinen NHL-seura Winnipeg Jetsin General Manager. Hän aloitti Jetsissä kesällä 2011 seuran siirryttyä Winnipegiin ja vaihdettua nimensä Jetsiksi. Vuotta aiemmin hän oli voittanut Stanley Cupin Chigaco Blackhawksissa GM Stan Bowmanin apulaisena. New York Islanders varasi hänet ensimmäisellä kierroksella vuoden 1988 varaustilaisuudessa, mutta pelaajaura päättyi polvivammaan ilman NHL-otteluita.
Bägillinen Bägereitä

Bägillinen Bägereitä on vuonna 2019 julkaistu Konsta Saajannon albumi HurHur-taiteilijanimellä. Albumi sisältää humoristisia kappaleita, joista suurin osa on uudelleenversioitu aiemmin YouTubessa julkaistuista musiikkivideoista.
Vain elämää (10. tuotantokausi)

"Vain elämää" -sarjan kymmenes tuotantokausi esitettiin Nelosella syksyllä 2019. Sen kuvaukset alkoivat Hirvensalmen Satulinnassa 4. kesäkuuta 2019. Kausi on sarjan historian toinen all stars -kausi, jossa kaikki artistit ovat osallistuneet ohjelman aiemmille kausille (ensimmäinen oli 7. tuotantokausi).
Toisin kuin aiempina vuosina, jolloin kullakin kaudella on ollut seitsemän artistia, kymmenennellä kaudella artisteja oli kahdeksan. Kauden artistit olivat Antti Tuisku, Elastinen, Erin, Lauri Tähkä, Maija Vilkkumaa, Samu Haber, Vesala ja VilleGalle.
Kauden päätteeksi esitettiin kolme joulujaksoa, joissa kauden artistit (Samu Haberia lukuun ottamatta) versioivat tunnettuja joululauluja.
Kaudella esitetyt kappaleet julkaistiin singleinä kunkin jakson esityspäivänä. Lisäksi ne koottiin ensimmäinen ja toinen kattaus -albumeille, ja joulujaksojen laulut julkaistiin omalla "Vain elämää – joulu" -albumillaan. Kaikki kokoelmalevyt nousivat Suomen virallisen albumilistan kärkeen.
Jaksot.
1 Keskikatsojamäärä televisiossa jakson ensiesityspäivänä.
Juuso Haarala

Juuso Haarala (s. 22. syyskuuta 1996) on suomalainen maastohiihtäjä, joka on edustanut Pohti Ski Teamia kaudesta 2019–2020 alkaen. Aiemmin hän edusti IF Minkeniä.
Haarala voitti hiihdon Suomen-mestaruuskilpailussa 2017 perinteisen hiihtotavan parisprintissä kultaa yhdessä Matias Strandvallin kanssa. Hän voitti viestin Suomen-mestaruuden 2024. Hän saavutti 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa SM-pronssia 2025.
Haarala sijoittui nuorten MM-kilpailuissa parhaimmillaan 15:nneksi alle 23-vuotiaiden vapaan hiihtotavan sprintissä 2018 ja 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 2019. Maailmancupissa hän kilpaili ensimmäisen kerran Rukalla marraskuussa 2017, ja sai heti ensimmäiset maailmancupin pisteensä oltuaan perinteisen hiihtotavan sprintissä 29:s. Parhaimmillaan hän on sijoittunut 14:nneksi Rukan perinteisen sprintissä marraskuussa 2024.
Rappiotaidetta – Suomiräpin tekijät

Rappiotaidetta – Suomiräpin tekijät on Palefacen eli Karri Miettisen toimittama, vuonna 2011 julkaistu kirja rap -musiikin vaiheista Suomessa. 
Kirjassa Paleface kertoo aluksi lyhyesti hiphopin historiasta ja keskittyy sen jälkeen suomiräpin historiaan ja ominaispiirteisiin. Kirja sisältää kotimaisen hip hopin historian lisäksi 30 kotimaisen artistin, muun muassa Asan, Steen1n, Laineen Kasperin, Mattipeen, Juhanin, Elastisen, Davon ja Cheekin esittelyn. 
Kirjassa on listattu suomiräpin teemoja. Sanoituksen aiheita käsittelevässä osassa listataan suomiräppiä aihepiireittäin, kappaleita on tehty muun muassa aiheista ”poliisi”, ”naiset”, ”raha ja sen puute” ja ”marihuana”. Teoksessa 92 säkeistöä suomenkielistä lyriikkaa. Lisäksi teoksessa on kirjassa esiteltyjen artistien itsensä valitsemat tärkeimmät julkaisut.
Kirjan yhteydessä julkaistiin kokoelma-albumi Rappiotaidetta - Suomiräpin vaippaikä.
Marian kansakoulu

Marian kansakoulu oli koulu Pietarsaaressa. Nykyään rakennuksessa toimii Marjalan päiväkoti. Vuonna 1873 Otto A. Malm lahjoitti määrärahan koulurakennuksen rakentamiseksi. Koulu nimettiin Marian kansakouluksi Otto Malmin vaimon Maria Sophia Malmin mukaan, joka sai surmansa höyrylaiva Österbottenin tuhossa. Rakennuksen suunnitteli lääninarkkitehti Theodor Setterberg. Rakennuksessa oli tilat kolmelle luokkahuoneelle, juhla- ja voimistelusalille, veistosalille, kalusto- ja varastohuoneelle ja vahtimestarin asunnolle
Oppilasmäärän kasvun vuoksi vuonna 1892 lääninarkkitehti Väinö Reinius sai tehtäväkseen laatia kouluun laajennuspiirrustuksen. Molempiin päätyihin rakennettiin siipirakennukset.
Reino Luhtala

Reino Matti Luhtala (20. maaliskuuta 1917 Kittilä – 22. kesäkuuta 2005 Helsinki) oli opetusneuvos, joka toimi Suomen Liikemiesten Kauppaopiston rehtorina.
Henkilöhistoria.
Reino Luhtalan vanhemmat olivat konsulentti Matti Luhtala ja Anna Edith Sigrid Airisto ja puoliso vuodesta 1944 käsityönopettaja Rauni Tellervo Puurunen. Luhtala tuli ylioppilaaksi 1936 ja valmistui ekonomiksi 1943 ja kauppatieteiden kandidaatiksi 1949. Hän oli Valtion lentokonetehtaan konttoripäällikkö 1943–1946 Kuorevedellä ja Valtion ammuslataamon 1946–1951. Huhtamäki-yhtymän konttoripäällikkönä Luhtala toimi 1951–1954 ja talousjohtajana 1955–1956. Suomen Liikemiesten Kauppaopistossa Luhtala oli lehtori, yliopettaja, vararehtori ja sitten rehtori vuodesta 1969 vuoteen 1973, jolloin hän jäi eläkkeelle. Hänet tunnettiin myös opettajakouluttajana. Ansioistaan tietokirjailijana Luhtala sai Warelius-palkinnon vuonna 1991.
Aso (Kumamoto)

Aso () on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Kumamoton prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin koillisosassa Ōitan prefektuurin rajalla. Kaupunkiin kuuluu Aso-tulivuoren kalderan pohjoisosa, jossa loivapiirteistä Ason laaksoa ympäröivät tulivuoren kumpuilevat aluskukkulat. Kaldera kuuluu maailman suurimpiin. Suurin osa kaupungista kuuluu Aso-Kujūn kansallispuistoon. Asossa on 27 018 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 376,3 neliökilometriä.
Aso sai kaupunkioikeudet vuonna 2005, kun aiempaan Ason maaseutukaupunkiin liitettiin Ichinomiyan maaseutukaupunki ja Naminon kyläkunta. Ason seutu on suosittua matkailualuetta, jossa vieraili vuonna 2015 yli 15 miljoonaa henkeä. Tulivuoren ja alueen luonnon lisäksi merkittäviä nähtävyyksiä ovat kuuma lähde Aso-onsen ja Aso-jinjan pyhäkkö festivaaleineen. Lukuisista näköalapaikoista erityisesti näkymä Daikanbōvuorelta on kuuluisa. 
Asoa palvelee JR Kyūshūn Hōhi-päälinja.
Kun Suomi-rock puri ja löi

Kun Suomi-rock puri ja löi. Kapinarockin synty, nousu, vaino ja (t)uho. on Mato Valtosen, Moog Konttisen ja Kjell Starkin kirjoittama, vuonna 2015 julkaistu kirja. 
Teoksessa kuvataan artistien rock-elämää ja ilmapiirin muutosta 1970-luvun Suomesta kohti vapaampaa maata. Kirja kertoo, mitä rock on idealistisena elämäntapana, mitä on järkyttäminen tai vanhat teemat kuten sananvapaus, laki ja rangaistukset. Kirjassa käydään läpi myös sitä, miten sensuuri vaikutti muusikoiden elämään levyhyllytysten ja esiintymiskieltojen myötä. Kirjoittajat ovat kertoneet halunneensa tehdä kirjan, jossa nekin yhtyeet, jotka eivät päässeet esiintymään televisioon tai radioon, muistettaisiin. Tekstin lisäksi kirjassa on valokuvia, lehtileikkeitä ja laulujen sanoituksia. 
Kirjan julkistamistilaisuus oli Tavastialla 15. syyskuuta vuonna 2015. Tapahtumassa esiintyi Sleepy Sleepers All Stars vierailevina artisteinaan muun muassa Pelle Miljoona, Tumppi Varonen, Kari Peitsamo, M. A. Numminen, Pedro Hietanen, Moog Konttinen ja Mato Valtonen. Tapahtuman tuotto käytettiin Elmun kautta rockin tukemiseksi.
Väärälampi (Espoo)

Väärälampi on Uudellamaalla Espoon Lakiston kaupunginosassa, Takkulan ja Lakiston lähellä, sijaitseva järvi.
Maantietoa.
Väärälampi on 600 metriä pitkä, 120 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 4,0 hehtaaria. Nimestään huolimatta lampi on pitkänomainen ja suora. Se sijaitsee kallioisella metsäalueella mäkien välisessä painanteessa, joka on pohjaltaan soistunutta metsää. Ympäristön mäet kohoavat noin 15 metriä järvenpinnan yläpuolelle. Lammessa ei ole kartan mukaan saaria, ja sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä. Väärälampi on autio, mutta sinne johtaa Luukin ulkoilualueen polkuja. Myös Lakiston pellonreunasta tulee lammelle polku.
Virkistysarvoja.
Väärälampi on säilynyt erämaajärvenä varsin hyvin. Luukin ulkoilualueella on viitoitettu Luukin kartanolta alkava ”Seitsemän lammen kierros”, johon kuuluvat Väärälammen lisäksi Kaitalampi, Hepolampi, Käärlampi, Hauklampi, Mustalampi ja Halkolampi.
Vesistösuhteet.
Järvi sijaitsee Vantaanjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 21) Lepsämänjoen valuma-alueella (21.04), jonka Lakistonjoen valuma-alueeseen (21.044) järvi kuuluu. Laskistonjoki laskee Lepsämänjokeen, joka on Vantaanjoen sivujoki. Järven vedenpinnan korkeus on 65,7 metriä mpy. (N2000, ennen se oli myös 65,7 m (N60)).
Mustalampi (Espoo, Lakisto)

Mustalampi, toiselta nimeltään Mustlampi (), on Uudellamaalla Espoossa Lakiston kaupunginosassa sijaitseva järvi.
Mustalampi on erittäin yleinen järven nimi. Espoossa on Lakiston Mustalammen ohella Röylän Mustalampi ja Nuuksion Mustalampi. Lakiston Mustalammesta käytetään myös ruotsinkielistä nimeä Mustlam. 
Maantietoa.
Mustalampi on 200 metriä pitkä, 150 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,2 hehtaaria. Se on muodostunut kallioisen metsämaastoon mäkien väliseen soistuneeseen painaumaan. Siinä ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 500 metriä. Lampi on autio, vaikka siihen johtaa polut kolmelta suunnalta. Yksi tulee Skogbyn Rinnekodin suunnalta pohjoisesta ja kaksi muuta ovat viitoitettua Hauklammen ja Väärälammen välistä kävelypolkua.
Virkistysarvoja.
Luukin ulkoilualueella on viitoitettu Luukin kartanolta alkava ”Seitsemän lammen kierros”, johon kuuluvat Mustalammen lisäksi Kaitalampi, Hepolampi, Käärlampi, Hauklampi, Väärälampi ja Halkolampi.
Vesistösuhteet.
Järvi sijaitsee Vantaanjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 21) Lepsämänjoen valuma-alueella (21.04), jonka Lakistonjoen valuma-alueeseen (21.044) järvi kuuluu. Lammella ei ole tulo- eikä laskuojia, joten voidaan vain arvailla, että ylimääräiset vedet valuisivat kohti Vääräjärveä ja siitä eteenpäin kohti Lakistonjokea. Arvelua tukee vuoden 1957 peruskartassa piirretty vastaavanlainen suomaata seuraava puro kohti Vääräjärveä ja sitten kohti ”Lakistenpuroa”. Järven vedenpinnan korkeus on 74,3 metriä mpy. (N2000, ennen se oli 73,6 m (N60)).
Historiaa.
Ensimmäinen karttamaininta lammesta on vuodelta 1775 muodossa Musta Lambi. Retkeilypolku näkyy ensimmäisen kerran vuoden 1972 peruskartassa.
Don Sweeney

Don Sweeney (s. 17. elokuuta 1966) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija. Hän pelasi vuosien 1988–2004 välillä yli 1100 NHL runkosarjaottelua Boston Bruinssissa ja Dallas Starsissa. Vuodesta 2006 saakka Sweeney työskenteli Bruinsin AHL-joukkueen henkilökunnassa. Toukokuusta 2015 saakka Sweeney on toiminut Bruinsin toimitusjohtajana. Joukkue eteni Sweeneyn johdossa vuoden 2019 pudotuspeleissä Stanley Cupin finaaliin, mutta hävisi St. Louis Bluesille.
Kurkijärvi (Espoo)

Kurkijärvi on vajaan viiden hehtaarin laajuinen järvi koillisessa Espoossa Lahnuksen ja Kalajärven kaupunginosien rajalla. Kurkijärvi on järvisyydeltään runsaan Pohjois-Espoon itäisimpiä vakavesiä. Sen naapurijärviä ovat lounaassa sijaitsevat Luukinjärvi ja Kalajärvi. Länsiluoteessa on Lahnuksen Myllyjärvi. Vantaan raja kulkee Kurkijärven koillispuolitse.
Kurkijärveä ympäröi verraten luonnontilainen ja ekologisesti monimuotoinen metsäalue. Metsä on kuusivaltaista kangasmetsää ja kalliomännikköä. Siellä täällä on vaatimattomia räme- ja korpipainanteita. Kurkijärven pohjoispuolella on avoluhta. Metsäalueella on eräitä uhanalaisia lajeja, kuten punakarakääpä, valkorihmakääpä ja mesipillikääpä. Linnustoa edustavat muun muassa pohjantikka, pyy ja tiltaltti.
Horsfjärdenin räjähdys

Horsfjärdenin räjähdys oli Märsgarnin saaren sotasatamassa Tukholman saaristossa 17. syyskuuta 1941 tapahtunut tuhoisa räjähdys, jossa kolme Ruotsin merivoimien hävittäjälaivaa tuhoutui ja 33 merivoimien sotilasta sai surmansa. Märsgarnin saari sijaitsee Horsfjärdenin aukean vesialueen eli selän kaakkoispuolella. Tuhoutuneet alukset olivat "HMS Göteborg", "HMS Klas Horn" sekä "HMS Klas Uggla".
Räjähdyksen syytä ei saatu selville. Rannikkolaivaston sotaoikeus piti sabotaasia mahdollisena, mutta asiasta ei ole varmuutta. Vain kolme päivää aiemmin oli Helsingissä tapahtunut Katajanokan räjähdys, jossa tuhoutui neljä saksalaista miinanraivaajaa miehistöineen. Ruotsin laivasto suojasi Itämerellä saksalaisten kauttakulkua sekä Ruotsin malmikuljetuksia Saksaan.
Love Records 1966–1979

Love Records 1966–1979 on Miska Rantasen kirjoittama, vuonna 2005 julkaistu kirja suomalaisesta levy-yhtiöstä Love Recordsista. 
Rantanen on kirjoittanut levy-yhtiön vaiheet asianomaisten haastatteluiden ja muun aineiston perusteella. Yrityksen historian lisäksi Rantanen on kirjoittanut luonnehdinnat Love Recordsin artisteista. 
Teoksen lopussa on listaus Love Recordsin tuotannosta, diskografiassa on levytysten perustietojen lisäksi lisätietoja esimerkiksi levyjen etiketeistä. Teoksessa on valokuvia Love Recordsin arjesta ja juhlista sekä levykansista, jotka kuvaavat samalla suomalaisen äänitteiden visuaalista kehitystä.
Vuoden 2005 loppuunmyydystä painoksesta tehtiin uusi tarkastettu laitos vuonna 2014. Teosta ei muutettu radikaalisti. Biografiaosuutta ajantasaistettiin ja tekstiä muokattiin esimerkiksi sen mukaan, ketkä ovat kuolleet ensipainoksen julkaisemisen jälkeen. Diskografiaosaan on tehty pieniä korjauksia ja parin singlen kansikuvat lisättiin.
Korpilampi (lampi Espoossa)

Korpilampi on Uudellamaalla Espoossa Lahnuksen kaupunginosassa Korpilammella sijaitseva järvi. Lampi on tekolampi, joka kaivettiin hotellia varten vuonna 1975.
Maantietoa.
Korpilampi on 300 metriä pitkä, 100 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,5 hehtaaria. Se sijaitsee Lahnuksen itäpuolella ja Kurkijärven pohjoispuolella Tornimäen alla. Ympäristön mäet kohoavat 15–25 metrin korkeuteen vedenpinnasta. Se on erään tiedon mukaan 12 metriä syvä. Lammella on kartan mukaan yksi saari ja sen rantaviivan pituus on lammen pienestä koosta huolimatta 1,1 kilometriä. Etelärannassa toimii Korpilammen hotelli ja lammen luoteispuolella on kaksi mökkikylää . Läheinen laskettelurinne on lopettanut toimintansa, mutta tilalla oleva Serenan vesipuisto toimii yhä .
Vesistösuhteet.
Järvi sijaitsee Vantaanjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 21) Lepsämänjoen valuma-alueella (21.04), jonka Lepsämänjoen alaosan alueeseen (21.041) järvi kuuluu. Korpilammella ei ole kartassa näkyviä tulo- tai laskuojia, mutta se kuuluu korkeuskäyristä päätelleen Myllyjärven kanssa samaan Valkojan valuma-alueeseen. Järven vedenpinnan korkeus on 70,7 metriä mpy. (N2000, ennen se oli 70,2 m (N60)).
Hilti

Hilti on liechtensteinilainen rakentamiseen liittyvien pienkoneiden, tuotteiden ja ohjelmistojen valmistaja. Erityisesti yhtiö on tunnettu sähkökäyttöisistä iskuporakoneistaan. Yritys työllistää noin 32 000 ihmistä. Yhtiön liikevaihto on reilu kuusi miljardia Sveitsin frangia. Yrityksen pääkonttori on Schaanissa ja se toimii noin 120 maassa. Kaikki yrityksen osakkeet omistaa Martin Hilti Family Trust. Yrityskulttuuri perustuu neljälle arvolle: oikeudenmukaisuus, tiimityö, rohkeus ja sitoutuminen. 
Historiaa.
Hiltin (Maschinenbau Hilti oHG) perustivat Hiltin veljekset Martin ja Eugen vuonna 1941. Vuoteen 1945 yritys toimitti lähes yksinomaan sotatarvikkeita Saksaan. Toisen maailmansodan jälkeen Hilti erikoistui kiinnitystekniikoihin ja laajeni maailmanlaajuiseksi yritykseksi.
Martin Hilti.
Martin Hilti (1915–1997) oli opiskeluajoilta, 1930-luvun alkupuolelta alkaen mukana kansallissosialistisessa politiikassa. Hän toimi Liechtensteinissa poliittisen järjestön (Volksdeutschen Bewegung in Liechtenstein) aluejohtajana ja muun muassa suoritti Waffen-SS-koulutuksen Saksassa. Hän ei kuitenkaan osallistunut varsinaisiin sotatoimiin. Lokakuussa 1945 sveitsiläinen sotilastuomioistuin tuomitsi Hiltin seitsemäksi vuodeksi vankeuteen vakoilusta natsi-Saksan hyväksi. Tuomio muutettiin myöhemmin maahantulokielloksi. Martin Hilti oli aktiivisesti mukana Hilti-yhtiön kehittämisessä ja Liechtensteinin liike-elämässä.
Eugen Hilti.
Eugen Hilti (1911–1964) aloitti työuransa perustamalla vuonna 1933 autokorjaamon Schaaniin. Hän oli mukana Hiltin toiminnassa kuolemaansa asti.
Hilti Suomessa.
Hiltillä on Suomessa myyntiyhtiö Hilti (Suomi) Oy. Yritys on aloittanut toimintansa vuonna 1953. Vuonna 2021 sen liikevaihto oli 67,8 miljoonaa euroa, ja yhtiön palveluksessa oli 235 henkilöä.
Suomen muistomerkit

Suomen muistomerkit on kustannusyhtiö Väriteos Henna Oy:n vuosina 1994–2002 julkaisema 13-osainen, värivalokuvin kuvitettu, alueellisesti jaoteltu teossarja Suomen julkisista muistomerkeistä. 
* 
* 
* Suomen muistomerkit. Osa V: Lappi. 1996 , 
* Suomen muistomerkit. Osa VI: Häme. 1996 , 
* 
* 
* ja
Alo Põldmäe

Alo Põldmäe (s. 22. toukokuuta 1945 Tartto) on virolainen säveltäjä ja musiikkitieteilijä. Hänen tuotannossaan keskeisessä asemassa on kamarimusiikki, jota hän on säveltänyt erityisesti puhallinsoittimille. Hänen sävellystensä joukossa on myös näyttämö- ja orkesteriteoksia sekä lapsille sävellettyä musiikkia. Hän on usein hyödyntänyt ajalleen epätyypillisiä soitinvalintoja; hän esimerkiksi kuului ensimmäisiin kitaralle säveltäneisiin virolaisiin. Hän myös sävelsi maansa ensimmäiset konsertot oboelle ja lyömäsoittimille. Hänen varhaiset teoksensa ovat saaneet vaikutteensa avantgardesta, mutta myöhemmässä tuotannossa kompleksisuus on vähentynyt. Merkittävässä asemassa Põldmäen tuotannossa ovat olleet luontoaiheet ja virolaisuus. Jälkimmäistä teemaa säveltäjä on tuonut esiin maan kansanmusiikkisävelmien, historian ja runouden muodossa.
Põldmäe opiskeli kotikaupungissaan oboensoittoa Jaan Hargelin johdolla ja pääsi sitten Tallinnan valtionkonservatorioon, josta valmistui vuonna 1970 oltuaan Heino Ellerin sävellysluokalla. Hänestä tuli Viron säveltäjäliiton jäsen vuonna 1971 ja hän toimi sen pääsihteerinä sekä varapuheenjohtajana vuosina 1993–2009. Põldmäe perusti vuonna 2009 Viron kansallisen pianomuseon (). Hän on laatinut artikkeleita, koonnut laulukirjoja, katalogeja ja albumeita sekä opettanut lukuisia säveltäjiä, joihin ovat kuuluneet Tõnu Kõrvits, Helena Tulve, Mari Vihmand, Kristjan Kõrver, Ülo Krigul, Aare Kruusimäe ja Liis Jürgens. Hän on työskennellyt radiossa, Tallinnfilm-studiossa, orkesterin oboistina, kuorolaulajana ja vuosina 1993–2009 Viron teatteri- ja musiikkimuseon musiikkiosaston johtajana. 
Useat Põldmäen teokset ovat yhteistyössä esiintyjien, kuten Heiki Mätlikin, Mati Kärmasin, Jaan Õunin, Lemmo Erendyn, Kalle Randalun, Boris Björn Baggerin, Heli Läätsin, Villu Valdmaan, Tiiu Levaldin ja Tallinnan pianoduon kanssa luotuja. Baletissa säveltäjä on tehnyt yhteistyötä Ülo Vilimaan sekä kamarioopperoiden parissa Arne Mikkin, Toomas Hussarin ja Hardi Volmerin kanssa. Põldmäen teoksista on järjestetty merkittäviä ulkomaisia esityksiä Suomessa, Tanskassa ja Saksassa.
Põldmäe sai Heino Eller -musiikkipalkinnon (2007). Hänestä tuli Viron musiikkitieteellisen seuran jäsen vuonna 1998.
Hugo Enock

Hugo Enock (s. 24. marraskuuta 1997 Medellín, Kolumbia) on ruotsalais-kolumbialainen jääkiekkoilija, joka pelaa Ruotsin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Hockeyettan-joukkue Hudiksvalls HC:ssä. Hän pelaa joukkueessa hyökkääjänä, mutta Enock on pelannut urallaan myös puolustajana.
Ura.
Seuraura.
Enock syntyi Kolumbiassa, josta hänet adoptoitiin neljän kuukauden ikäisenä ruotsalaiseen perheeseen. Enockin kasvattajaseura on Bofors IK. Hän siirtyi juniorina sittemmin Färjestad BK:hon, jossa Enock voitti kauden 2012–2013 päätteeksi U16 SM:n mestaruuden. Kaudella 2015–2016 hän debytoi seuran miesten SHL-joukkueessa, jossa Enock sai tililleen yhden runkosarja- ja kaksi playoff-ottelua ilman tehopisteitä. Hän teki SHL-debyyttinsä runkosarjan päätöskierroksella 8. maaliskuuta 2016 vieraissa Djurgårdens IF:ää vastaan. Enock sai ottelussa jääaikaa 13.58 minuuttia.
Varsinaisella SHL:n tulokaskaudellaan 2016–2017 Enock teki Färjestadissa 33 runkosarjaottelussa tehot 1+1=2 sekä pelasi myös kuusi European Trophy -ottelua ilman tehopisteitä. Hän teki SHL-uransa avausmaalin 18. helmikuuta 2017 vieraissa Rögle BK:ta vastaan. Enock pelasi kauden aikana miesten pelejä myös kolmen ottelun verran lainalla Ruotsin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Hockeyettanin Forshaga IF:ssä. Hän pelasi ison osan kaudestaan myös Färjestadin J20-junioreissa. Enockin kausi jäi kuitenkin hyvin rikkonaiseksi ja se päättyi vain viikkoa ennen J20 SuperElitin pudotuspelejä polvivamman vuoksi.
Kaudeksi 2017–2018 Enock siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyAllsvenskan-joukkue Timrå IK:hon. Hän pelasi kauden aikana myös kaksi ottelua lainalla Färjestadin SHL-joukkueessa marraskuussa 2017. Enockin rooli Timråssa jäi kuitenkin lopulta varsin pieneksi, eikä hän mahtunut joukkueen kokoonpanoon SHL:n nousukarsintapeleissä. Timrån kausi päättyi sarjanousuun, mutta Enockin sopimus kuitenkin purettiin. Hän on sittemmin kertonut kärsineensä kauden aikana mielenterveysongelmista.
Heinäkuussa 2018 Enock teki vuoden mittaisen sopimuksen ECHL-joukkue Brampton Beastin kanssa. Hän vietti joukkueen vahvuudessa lopulta vain kymmenen päivää, kunnes Enockin sopimus purettiin henkilökohtaisista syistä jo ennen ensimmäistäkään sarjaottelua syyskuun lopulla. Lokakuussa hän siirtyi Ruotsin neljänneksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyTvåan-joukkue Filipstads IF:ään. Enock pelasi siellä viisi ottelua, kunnes hän siirtyi lokakuun lopulla alustavasti 6. marraskuuta 2018 asti kestävällä try-out -sopimuksella Allsvenskan-joukkue Leksands IF:ään. Marraskuun lopulla Enock sai joukkueeseen loppukauden 2018–2019 kattavan jatkosopimuksen. Leksandin kausi päättyi sarjanousuun SHL:ään.
Kaudeksi 2019–2020 Enock siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle Hockeyettan-joukkue Hudiksvalls HC:hen.
Maajoukkueura.
Enock on edustanut Ruotsia kolmessa nuorten maaottelussa.
Simona Aebersold

Simona Aebersold (s. 13. huhtikuuta 1998 Brügg, Bernin kantoni) on sveitsiläinen suunnistaja ja maailmanmestari. Seuratasolla hän on Suomessa edustanut Tampereen Pyrintöä. 
Aebersold oli vuoden 2018 suunnistuksen EM-kilpailuissa keskimatkalla kolmas. Hän saavutti suunnistuksen MM-kilpailuissa 2019 hopeaa keskimatkalla ja viestissä sekä pronssia pitkällä matkalla. Doksyn MM-kilpailuissa 2021 Aebersold saavutti viestissä hopeaa sekä sprinttiviestissä, keskimatkalla ja pitkällä matkalla pronssia. 
Vuoden 2021 EM-kilpailuissa Aebersold oli voittaneessa sprinttiviestijoukkueessa. Lisäksi hän oli pudotussprintissä toinen ja sprintissä kolmas.
Vuoden 2022 maailmanmestaruuskilpailuissa Aebersold tuli sprintissä toiseksi. Flims Flaaxin MM-kilpailuissa 2023 hän voitti pitkällä matkalla ensimmäisen maailmanmestaruutensa. Hän saavutti myös hopeaa Sveitsin viestijoukkueessa.
Vuoden 2023 EM-kilpailuissa Aebersold oli mukana Sveitsin toiseksi tulleessa sprinttiviestijoukkueessa ja oli sprintissä kolmas.
Edinburghin MM-kilpailuissa 2024 Aebersold saavutti sprintiviestin maailmanmestaruuden sprintissä hopeaa. ja pudotussprintissä pronssia. Saman vuoden EM-kilpailuissa Unkarissa Aebersold oli pitkällä matkalla toinen, voitti keskimatkan ja oli mukana Sveitsin voittaneessa viestijoukkueessa.
Kuopion MM-kilpailuissa 2025 hän voitti pitkän matkan maailmanmestaruuden ja saavutti pronssia Sveitsin viestijoukkueessa. Saman vuoden EM-kilpailuissa hän oli pudotussprinttikilpailussa kolmas ja lisäksi mukana Sveitsin toiseksi tulleessa sprinttiviestijoukkueessa.
Aebersoldilla on nuorten maailmanmestaruuskilpailuista yhdeksän kultaa ja kaksi hopeaa. Hän oli mukana Tampereen Pyrinnön joukkueessa, joka voitti Tiomilan naisten viestin vuonna 2019. IFK Göteborgissa Aebersold on ollut Tiomilan voittajajoukkueessa 2023 ja 2025 sekä Venlojen viestin voittajajoukkueessa 2023 ja 2025.
Aebersoldin isä Christian Aebersold voitti MM-kisoissa kolme viestikultaa 1990-luvulla. Myös hän on edustanut Pyrintöä.
Ness Ziona

Ness Ziona (hepr. נֵס צִיּוֹנָה‎, "Nes Tziyona") on kaupunki Israelin Keski-Israelin hallintoalueella. Kaupunki on perustettu vuonna 1883, ja sen asukasluku oli vuoden 2019 lopussa 50 351.
Maantiede.
Ness Ziona sijaitsee Israelin keskiosissa Rishon LeZionin ja Rehovotin kaupunkien välissä.
Historia.
Ennen nykyisen juutalaisen kaupungin perustamista Ness Zionan paikalla sijaitsi arabien asuttama kylä nimeltä "Wadi Hanin". Vuonna 1883 joukko juutalaisia siirtolaisia muutti kylän maille Venäjältä tulleen Reuben Lehrerin aloitteesta. Siirtolaisten perustama mošav sai nykyisen nimensä 1890-luvulla.
Ness Ziona kasvoi 1900-luvun alussa. Paikalliset sitruspuutarhat vaativat työvoimaa, jota saatiin uusien juutalaisten siirtolaisten muodossa. Paikalle muutti samalla saralla työllistyneitä arabeja. Ness Zionasta tulikin yksi harvoista juutalaisten ja arabien seka-asuttamista paikkakunnista. Heidän asuinalueitaan erotti kuitenkin Ness Zionan pääkatu.
Ness Zionan arabit pakenivat kodeistaan Israelin itsenäisyyssodan aikana vuonna 1948. Kaupunki kasvoi sodan jälkeen ensin nopeasti, mutta sittemmin sen kasvu on tasaantunut. Kaupungin aseman Ness Ziona sai vuonna 1992.
Talous.
Huomattava osa kaupunkiin kuuluvasta maasta on maatalouskäytössä. Alueella kasvatetaan edelleen sitrushedelmiä, minkä lisäksi Ness Ziona on yksi Israelin hunajantuotannon keskuksista. Maatalouden ohella kaupungissa on esimerkiksi elektroniikka-, elintarvike- ja metalliteollisuutta. Kaupungissa sijaitsee myös biologisen tutkimuksen instituutti (IIBR).
Väestö.
Ness Zionan asukasluku oli vuoden 2019 lopussa 50 351. Vastaava lukema oli 9 500 vuonna 1953, 11 900 vuonna 1968 ja 25 800 vuonna 2002.
Jack McDevitt

Jack McDevitt (s. 14. huhtikuuta 1935 Philadelphia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen tieteiskirjailija.
McDevitt tunnetaan muun muassa "Alex Benedict-" ja "Priscilla Hutchins" -sarjoistaan. Hänen ensimmäinen romaaninsa, "The Hercules Test" (1986), voitti parhaan ensiromaanin Locus-palkinnon ja oli ehdolla Philip K. Dick -palkinnon saajaksi. McDevittin romaaneista "Seeker" (2005) sai parhaan romaanin Nebula-palkinnon ja "Omega" (2003) palkittiin John W. Campbellin muistopalkinnolla. Hänen muut teoksena ovat olleet ehdolla muun muassa Hugo-palkinnon ja peräti 16 kertaa Nebula-palkinnon saajaksi.
McDevitt opiskeli kandidaatiksi La Sallen yliopistossa ja liittyi valmistumisensa jälkeen Yhdysvaltain laivastoon, jossa hän palveli vuosina 1958–1962. Tämän jälkeen hän työskenteli opettajana ja opiskeli maisteriksi Wesleyan yliopistossa, josta hän valmistui 1971. Vuodesta 1975 lähtien hän työskenteli tullissa aina eläkkeelle jäämiseensä asti. McDevitt meni naimisiin Maureen McAdamsin kanssa 1967 ja heillä on kolme lasta.
Mizerna cicha

Mizerna, cicha on Puolassa suosittu perinteinen joululaulu, jonka sanat on kirjoittanut Teofil Lenartowicz vuonna 1849. Alkuperäinen sävellyksen on tehnyt Jakub Wrzeciono 1800-luvulla, mutta nykyään tunnetuin versio on Jan Gallin säveltämä, noin vuodelta
1900.
Sanat.
Laulussa on alun perin ollut 11
säkeistöä,
joista nykyään lauletaan yleensä vain neljä tai
viisi, jotka on lueteltu alla.
Basava

Basava (tunnetaan myös nimillä Basavanna ja Basaveshwara) oli 1100-luvulla elänyt intialainen runoilija ja filosofi sekä hindulaisuuden uudistaja.
Basavaa pidetään veerashaivistisen lingayat-yhteisön perustajana, mutta joidenkin lähteiden perusteella hän herätti henkiin itseään vanhemman uskonnollisen tradition. Hänen elämäänsä on kuvattu 1300-luvulla kirjoitetussa Basava-purana-teoksessa. Hän arvosteli erityisesti kastilaitosta, temppeleissä suoritettua kuvien palvontaa ja rituaaleja vaikka olikin itse kastiltaan bramiini. 
Basava pyrki tekemään eri sukupuolista ja kasteista keskenään tasa-arvoisia, minkä seurauksena lingayat-yhteisö syntyi. Yhteisön ajama kastittomuus herätti vastarintaa, jonka seurauksena Basava karkotettiin maanpakoon.
Basavan luomasta lingayatismista kehittyi aikaa myöten vaikutusvaltainen uskonnollinen ryhmä ja kasti, jonka merkitys on huomattava varsinkin Karnatakan osavaltiossa. Nykyään lingayatit ovat suurin Karnatakan kastiryhmistä.
Lontoossa sijaitsee Basavalle omistettu patsas, jonka Intian pääministeri Narendra Modi paljasti vuonna 2015.
Wilhelm Batz

Wilhelm "Willi" Batz (21. toukokuuta 1916 Bamberg – 11. syyskuuta 1988) oli saksalainen lentäjä. Bambergissa 1916 syntynyt Batz liittyi Luftwaffeen vuonna 1935. Jagdgeschwader 52:ssa taistellut Batz lensi Messerschmitt Me 109 Bf-taistelukonetta ja keräsi 223 ilmavoittoa. Sodan jälkeen everstiluutnantin arvoinen Batz oli 1960-luvulla Nord Noratlas-kuljetuskonein varustetun Lufttransportgeschwader 63:n komentajana uudelleen perustetuissa Saksan ilmavoimissa.
UNIX System III

Unix System III on AT&amp;T:n Bell Labsissa kehitetyn Unix-käyttöjärjestelmän ensimmäinen kaupallisesti julkaistu versio. System III:n julkaisi AT&amp;T:n Computer Systems -osasto. 32/V-julkaisun jälkeen AT&amp;T:llä Unixin julkaisut siirtyivät eri osastolle, jonka ensimmäinen julkaisu oli System III.
System III ja sitä seuraava System V olivat perustana useiden muiden "valmistajien" kaupallisille Unixeille.
System III perustui versio 7:lle ("7th Editition", System I ja System II eivät koskaan olleet olemassa). System IV ei nähnyt päivänvaloa AT&amp;T:n ulkopuolella.
Uutuuksina julkaisussa olivat muun muassa nimetyt putket.
Monet System III:een perustuneet Unix-johdannaiset päivittivät System V:een sen julkaisun jälkeen kuten HP-UX, IRIX ja Xenix.
Kasper Fosser

Kasper Fosser (s. 1999) on norjalainen suunnistaja. 
Sarpsborgin MM-kilpailuissa 2019 Fosser sai hopeaa pitkällä matkalla. Doksyn MM-kilpailuissa 2021 Fosser saavutti pitkän matkan maailmanmestaruuden sekä hopeaa sprintissä, sprinttiviestissä. ja viestissä. Tanskan maailmanmestaruuskilpailuissa 2022 Fosser voitti sprintin ja oli Norjan kolmanneksi tulleessa sprinttiviestijoukkueessa. Flims Laaxin MM-kilpailuissa 2023 Fosser saavutti pitkän matkan MM-kultaa. Edinburghin MM-kilpailuissa Fosser saavutti sprinttiviestissä pronssia. Kuopion MM-kilpailuissa 2025 hän saavutti hopeaa keskimatkalla., voitti pitkän matkan maailmanmestaruuden. ja voitti viestin maailmanmestaruuden.
EM-kilpailuissa 2021 Fosser oli mukana Norjan kolmanneksi sijoittuneessa sprinttiviestijoukkueessa ja oli kolmas myös sekä sprintissä että pudotussprintissä. EM-kilpailuissa 2022 Fosser oli Norjan voittaneessa viestijoukkueessa. Vuoden 2023 EM-kilpailuissa Fosser oli sprintissä toinen. Vuoden 2025 EM-kilpailuissa Fosser oli mukana voittaneessa sprinttiviestijoukkueessa. Henkilökohtaisessa sprintissä hän oli toinen. 
Nuorten MM-kilpailuista Fosserilla on kuusi kultaa ja yksi pronssi.
Seuratasolla Fosser edustaa IFK Göteborg Orienteringia. Hän oli voittamassa Tiomila-viestiä vuonna 2019.
Kasper Fosserin äidinisä Per Fosser voitti suunnistuksen maailmanmestaruuden viestissä vuonna 1970.
Urvashi Rautela

Urvashi Rautela (; s. 25. helmikuuta 1994 Haridwar, Uttarakhand, Intia) on intialainen näyttelijä ja malli, joka työskentelee pääasiassa hindinkielisissä elokuvissa. Rautela on voittanut useita kauneuskilpailuja, joista viimeisimpänä hän voitti Miss Diva -kilpailun vuonna 2015 ja edusti maataan saman vuoden Miss Universum -kilpailussa.
Elizabeth Connell

Elizabeth Connell (22. lokakuuta 1946 Port Elizabeth, Etelä-Afrikka – 18. helmikuuta 2012 Lontoo, Englanti) oli eteläafrikkalaissyntyinen oopperalaulaja, jonka ääniala oli alun perin mezzosopraano, mutta vuodesta 1983 sopraano. Hänen ensiesiintymisensä tapahtui Irlanninssa Wexfordin festivaalilla 1972.
Sittemmin Connell oli kiinnitettynä English National Operaan vuodesta 1975. Hänellä oli kiinteä yhteys Opera Australiaan siitä lähtien kun hän lauloi Sydneyn oopperatalossa Prokofjevin "Sodassa ja rauhassa" 1973.
Connellin nimelle on omistettu lupaaville sopraanoille suunnattu laulukilpailu Elizabeth Connell Prize.
Michael Bishop

Michael Bishop (12. marraskuuta 1945 Lincoln, Nebraska, Yhdysvallat – 13. marraskuuta 2023) oli yhdysvaltalainen tieteis- ja fantasiakirjailija. Hän teoksiaan palkittiin muun muassa Nebula- ja Locus-palkinnoilla.
Elämä.
Bishop syntyi Lincolnissa Nebraskassa 1945. Hänen isänsä työskenteli Yhdysvaltain ilmavoimissa, minkä vuoksi Bishopin perhe muutti usein hänen lapsuudessaan ja vietti myöhemmin vanhempiensa eron jälkeen kesiä isänsä kanssa eri puolilla maailmaa. Bishop opiskeli englantia Georgian yliopistosta, josta hän valmistui kandidaatiksi 1967 ja maisteriksi 1968. Hän työskenteli opettajana Coloradossa neljä vuotta kunnes palasi Georgian yliopiston englannin laitokselle ohjaajaksi 1972. Muutamaa vuotta myöhemmin hän jätti työnsä keskittyäkseen täyspäiväisesti kirjoittamiseen.
Bishop oli naimisissa. Hän sai vaimonsa Jerin kanssa kaksi lasta – tyttären Stephanien ja pojan Jamien. Jamie työskenteli saksan opettajana Virgia Techissä ja hän oli yksi Virginia Techin verilöylyssä kuolleista. Lapsensa kuoleman jälkeen Bishop taisteli vaimonsa kanssa aserajoitusten lisäämisen puolesta.
Bishop siirrettiin kesäkuussa 2023 saattohoitokotiin, ja hän kuoli marraskuussa.
Teokset.
Bishopin ensimmäinen novelli, "Piñon Fall", julkaistiin 1970. Sen jälkeen Bishop kirjoittanut lukuisia romaaneja ja lyhyempiä tarinoita, joita on julkaistu useissa merkittävissä lehdissä, esimerkiksi "Asimov's Science Fiction"-, "Galaxy Science Fiction"- ja "Best American Short Stories" -lehdissä, ja kokoelmateoksissa. Bishop on kirjoittanut pääasiassa tieteis- ja fantasiakirjallisuutta, joihin punoutuu usein satiiria, komediaa ja politiikkaa.
Bishopin yksi tunnetuimmista romaaneista, "No Enemy But Time" (1982), on palkittu Nebula-palkinnolla ja "Brittle Innings" (1994) sai Locus-palkinnon. Lisäksi hänen romaanejaan on ollut ehdolla muun muassa Hugo-, Campbell-, World Fantasy- ja Arthur C. Clarke -palkinnon saajaksi. Hänen lyhyemmistä teoksistaan "The Quickening" sai parhaan pitkän novellin Nebula-palkinnon 1981 ja "The Pile" palkittiin parhaana novellina Shirley Jackson -palkinnolla 2008. Lisäksi Bishop on saanut tarinoistaan kolme muuta Locus-palkintoa ja hänen lyhyet kirjoituksensa ovat olleet ehdolla lukuisia kertoja muun muassa Nebula- ja Hugo-palkinnoille.
Bishop valittiin Georgian kirjailijoiden Hall of Fameen 2018.
Galaxy Science Fiction

Galaxy Science Fiction on yhdysvaltalainen science fiction -lehti, jota julkaistiin vuosina 1950–1980. Lehden perusti Horace Leonard Gold ja siitä tuli yksi merkittävimmistä tieteiskirjallisuuteen keskittyneistä lehdistä. Lehdessä julkaistiin muun muassa Ray Bradburyn tarina "The Fireman", jonka hän myöhemmin laajensi "Fahrenheit 451" -romaaniksi. "Galaxy Science Fiction" -lehteen ovat kirjoittaneet myös muun muassa Alfred Bester, Clifford D. Simak, Robert A. Heinlein, Isaac Asimov, Cordwainer Smith, Jack Vance, Harlan Ellison ja Robert Silverberg.
Asimov’s Science Fiction

Asimov's Science Fiction (1992 asti "Isaac Asimov's Science Fiction Magazine") on yhdysvaltalainen science fiction -lehti, jota on julkaistu vuodesta 1977. Lehti on nimetty tieteiskirjailija Isaac Asimovin mukaan. Nykyisin lehti ilmestyy kuusi kertaa vuodessa.
Asimov's Science Fiction -lehdessä julkaistut tarinat ovat voittaneet lukuisia Locus-, Hugo- ja Nebula-palkintoja. Lehteen ovat kirjoittaneet muun muassa Asimov, John Varley, Roger Zelazny, Connie Willis, Greg Bear, Octavia E. Butler, Frederik Pohl, George R. R. Martin, Robert Silverberg, Orson Scott Card, Pat Murphy, Kim Stanley Robinson, Harlan Ellison, Ursula Le Guin, Joe Haldeman ja Greg Egan.
Etelä-Korea kesäolympialaisissa 2020

Etelä-Korea osallistunee Tokion kesäolympialaisiin 2020. Eteläkorealaisurheilijat ovat saavuttaneet 24 paikkaa kuudessa lajissa (tilanne 11. syyskuuta 2019). 
Mitalistit.
"Ei mitalisteja"
Joukkue.
Ammunta.
Etelä-Korealla on vähintään 12 urheilijan edustus ammunnassa.
Jousiammunta.
Etelä-Korea on varmistanut paikan sekä miesten että naisten joukkuekilpailussa, joten se saa myös kolme urheilijaa yksilökilpailuihin.
Nykyaikainen viisiottelu.
Jun Woong-tae varmisti itselleen paikan olympialaisiin oltuaan vuoden 2019 MM-kilpailuissa kolmas.
Purjehdus.
Etelä-Korea on varmistanut paikan miesten Laserissa, kun Ha Jee-min oli vuoden 2018 MM-kilpailujen 22.
Uimahypyt.
Uimahypyissä Woo Ha-ram on varmistanut paikan miesten kolmen metrin ponnahduslaudassa ja 10 metrin kerroshypyissä
Yleisurheilu.
Yleisurheilussa eteläkorealaiset urheilijat ovat rikkoneet tulosrajan naisten maratonilla ja miesten 20 km kävelyssä.
Oralampi

Oralampi on vajaan neljän hehtaarin laajuinen metsäjärvi luoteisessa Espoossa. Virallisen kaupunginosajaon mukaan se sijaitsee Siikajärvellä. Nuuksion Pitkäjärvi sijaitsee Oralammen itäpuolella ja Siikajärvi länsipuolella. Oralammen ja Siikajärven välissä sijaitsee Ahvilampi. Oralammen eteläinen naapurijärvi on Sahajärvi ja luoteessa on pinta-alaltaan vähäinen Paskalampi.
Oralammen etäisyys Nuuksion Pitkäjärveltä on puolisen kilometriä. Nuuksion Pitkäjärven pinta on noin 36 metriä Oralampea alempana. Myös Sahajärvelle etäisyys on puolisen kilometriä. Sahajärven pinta on noin 20 metriä Oralampea alempana. Aivan Oralammen rantamilla puolestaan on alueita, jotka kohoavat noin 80 metriä merenpinnan yläpuolelle.
Oralammen nimi saattaa liittyä kaskeamiseen, kuten idempänä sijaitsevan Orajärven nimi.
Kaunonahkahapero

Kaunonahkahapero ("Russula romellii") on pääaasiallisesti lehdoissa kasvava haperolaji. Laji luokitellaan Suomessa elinvoimaiseksi. Sieni kasvaa elo-syyskuussa kuten useat muutkin sienet.
Laihalampi (Espoo)

Laihalampi, toiselta nimeltään Lajalampi, on vajaan kahden hehtaarin laajuinen metsäjärvi läntisessä Espoossa kuutisen kilometriä Espoon keskuksesta luoteeseen. Virallisen kaupunginosajaon mukaan se sijaitsee Vanha-Nuuksion kaupunginosassa. Nuuksion Pitkäjärvi sijaitsee Laihalammen länsipuolella ja Bodomjärvi itäpuolella. Koillisessa sijaitsee muun muassa Sorlampi ja etelässä Hakjärvi. Laihalammen pinta on lähes 30 metriä Nuuksion Pitkäjärveä korkeammalla. Laihalammen ja Pitkäjärven välissä puolestaan on selännettä, jonka korkeus merenpinnasta on noin 80 metriä.
Laihalammen yhteyteen kuuluu lähes kahden hehtaarin laajuinen Lajalammen pähkinäpensaslehto, jossa kasvaa pähkinäpensaiden ohella muun muassa hiirenporrasta ja imikkää.
Laihalammessa on esiintynyt aurinkoahventa, joka on Suomessa haitallinen vieraslaji. Elokuussa 2025 lampea myrkytettiin ja lammesta poistettiin noin 20 kilogrammaa kuolleita kaloja. Aurinkoahventen ohella lammessa ei ennen myrkytystä esiintynyt muita kalalajeja kuin ruutanaa.
Igelträsk

Igelträsk on noin puolentoista hehtaarin laajuinen metsäjärvi pohjoisessa Espoossa. Virallisen kaupunginosajaon mukaan se sijaitsee Röylässä. Igelträskin läntinen naapurijärvi on Velskolan Pitkäjärvi, jonka pinta on noin kuusitoista metriä Igelträskiä alempana. Pitkäjärven ja Igelträskin välissä sijaitsee pieni metsälampi nimeltään Lillträsk. Etelässä lähimmät naapurijärvet ovat Sorvalampi ja Häkläjärvi.
Gosling

Gosling on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Säämiskäkolibri

Säämiskäkolibri ("Leucippus fallax") on kolibreihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikan pohjoisosista.
Koko ja ulkonäkö.
Säämiskäkolibri kasvaa noin 9 cm pitkäksi. Päästään säämiskäkolibri on väriltään ruskea, ja selkä, siivet ja pyrstö ovat ruskehtavan vihreät. Pyrstön kärjet ovat valkoiset. Silmää ympäröi ohut valkoinen rengas. Säämiskäkolibrin kurkku ja rinta ovat punertavat, ja väritys vaalenee vatsaa kohden valkoiseksi. Nokka on pitkä ja musta.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Säämiskäkolibri elää Kolumbian, Venezuelan ja Ranskan Guayanan pohjoisosissa. Sen elinympäristöä ovat sateisina kuukausina kuivat pensaikkomaat ja tiheät kuivat metsät. Kuivina kausina sitä tavataan mangrovemetsistä. Säämiskäkolibrit elävät yleensä yksittäin. Linnun ravintoa ovat kukkien mesi ja lisäksi "Armatocereus"-kaktusten hedelmät ja lentävät hyönteiset. Lajin pesimäkausi kestää toukokuulta marraskuulle.