tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kulttuurinen kuluttajateoria

Kulttuurinen kuluttajateoria ( CCT) keskittyy tarkastelemaan ihmisten ja ihmisryhmien kulutusvalintoja kulttuurisesta ja sosiaalisesta näkökulmasta perinteisten taloudellisten ja psykologisten näkökulmien sijaan. Kulttuurinen kuluttajateoria ei ole suuri yksittäinen selittävä teoria, vaan enemmänkin viitekehys, jonka sisällä voi tutkia kulutustoimintojen, markkinoiden ja kulttuuristen merkitysten välisiä suhteita. Kulttuurinen kuluttajateoria näkee yhteiskunnan post-modernistisena, jolloin myös kulttuuriset merkitykset ovat fragmentoituneita ja niitä on useita erilaisia. Ei siis voida puhua yhdestä yhtenäisestä kulttuurisesta merkityksestä tai ryhmästä, kuten "suomalaiset", joka jakaisi yhteisen kulttuurisen merkityksen. Kuluttajakulttuurit nähdään sosiaalisina järjestelminä, joissa elettyjen kulttuurien, sosiaalisten resurssien, merkityksellisten elämäntapojen ja näihin liittyvät symbolit ja materia välitetään markkinoiden ja kulutuksen kautta. Kuluttajakultturien sisällä voidaan tutkia myös sitä kuinka kuluttaja valjastavat kaupallisesti tuotettuja tuotteita ja kulutuksensa avulla tuotettuja mielikuvia oman identiteettinsä rakentamiseen ja muiden ihmisten kanssa vuorovaikuttamiseen.
Metodologia.
Kultturinen kuluttajatutkimus yhdistetään usein laadullisiin metodeihin, kuten haastattelututkimukseen, etnografiaan ja tapaustutkimuksiin.  Vaikka kyseset metodit soveltuvatkin hyvin kulttuuriseen kuluttajantutkimukseen, ne eivät ole tutkimuksen edellytys.
Tutkimussuuntauksia.
Arnould &amp; Thompson (2005) tunnistivat neljä eri kulttuurisen kuluttajatutkimuksen tutkimussuuntausta:
Common Courtesy

Common Courtesy on A Day to Rememberin viides albumi, joka julkaistiin 8. lokakuuta 2013.
Bad Vibrations

Bad Vibrations on A Day to Rememberin kuudes albumi, joka julkaistiin 2. syyskuuta 2016.
Erik Appel

Sven Erik Appel (7. maaliskuuta 1924 Sulva – 17. tammikuuta 2020 Tallinna) oli suomenruotsalainen toimittaja ja tietokirjailija, koulutukseltaan filosofian kandidaatti.
Appel osallistui jatkosotaan ja opiskeli Åbo Akademissa. Hän työskenteli lähes kolmekymmentä vuotta (1955–1984) "Hufvudstadsbladetin" toimituksessa. Hän julkaisi useita tietokirjoja sota- ja paikallishistorian alalta.
LZ-3

LZ-3 on Lanzaroten saarella, Espanjassa kulkeva moottoritie, joka toimii saaren pääkaupunki Arrecifen ulempana kehätienä. Tie saa alkunsa Arrecifen satamasta ja päättyy Playa del Caplen kaupunginosaan. Tie yhdistää Arrecifestä säteittäin lähtevät päätiet; LZ-18 (koilliseen), LZ-1 (pohjoiseen), LZ-20 (luoteeseen) ja LZ-2 (länteen). Tie on pääosin kaksikaistainen ja vajaa 6 kilometriä pitkä. 
Lähteet.
Arvid Lilius

Arvid Reinhold Lilius (21. toukokuuta 1867 Lappeenranta − 9. helmikuuta 1917 Viipuri) oli suomalainen Krestyn vankilassa vangittuna ollut Viipurin hovioikeuden asessori.
Liliuksen vanhemmat olivat Lappeenrannan apteekkari Klas Robert Lilius (1826–1893) ja Karolina Olivia Savander. Hän pääsi ylioppilaaksi 1885 Viipurin ruotsalaisesta lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1889 ja molempien oikeuksien kandidaatiksi 1894. Lilius sai varatuomarin arvon 1897.
Lilius oli Viipurin hovioikeudessa kirjaajana ja notaarina sekä viimeksi hovioikeuden asessorina vuodesta 1910 alkaen aina syksyyn 1913 saakka. Hän oli yhdenvertaisuuslain vastustamisen vuoksi vangittuna Krestyn vankilassa Pietarissa syksyllä 1913. Lilius toimi myös Viipurin kaupunginvaltuuston sihteerinä 1900−1907 ja valtuuston notaarina.
Arvid Lilius oli naimisissa vuodesta 1903 Signe Hildur Matilda Lindholmin kanssa. Heidän tyttärensä oli arkkitehti Märtha Lilius-Tallroth.
Ilmastonmuutoksen kieltäminen

Ilmastonmuutoksen kieltäminen eli ilmastonmuutosdenialismi tai ilmastodenialismi tarkoittaa näkemyksiä, jotka kiistävät ihmisen aiheuttaman ilmastonmuutoksen. Näkemys on alan tutkijoiden joukossa hyvin harvinainen, ja noin 90–100 % tutkijoista kannattaa valtavirran näkemystä, jonka mukaan ihmisen toimet aiheuttavat tämänhetkistä ilmaston lämpenemistä.
Valenciennea decora

Valenciennea decora on "Valenciennea"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasivat ensimmäisinä Hoese ja Larson vuonna 1994.
Levinneisyysalue.
Lajia on tavattu Australiassa, Uudessa-Kaledoniassa sekä Fidžissä ja Tongassa.
Elinympäristö.
Se elää 2–33 metrin syvyydessä trooppisissa vesissä lähinnä riutoilla tai niiden lähistöllä.
Uha

Uha () on perinteinen venäläinen kirkas kalakeitto, jota syödään usein alkuruuaksi. Perinteinen uha valmistetaan mahdollisimman pian kalan pyydystämisen jälkeen. Joskus se valmistetaan jopa avotulella saman veden äärellä, josta kala saatiin. Keiton valmistukseen käytetty kala vaihtelee saatavuuden mukaan: lohta, ahventa, turskaa tai haukea.
Kalan lisäksi keittoon tulee myös erilaisia kasviksia kuten sipulia, perunaa ja porkkanaa. Mausteina toimivat usein pippuri, laakerinlehti ja toisinaan myös vodka. 
Uha kuuluu myös osaksi ukrainalaista keittiötä.
Gustav Freytag

Gustav Freytag (13. heinäkuuta 1816 Kreuzburg, Ylä-Sleesia – 30. maaliskuuta 1895 Wiesbaden) oli saksalainen kirjailija ja filologi. 
Freytag opiskeli filologiaa Breslaussa ja Berliinissä. Vuosina 1848–1870 hän toimitti Julian Schmidtin kanssa kansallisliberaalia "Die Grenzboten" -sanomalehteä. Vuosina 1867–1870 hän oli Pohjois-Saksan liiton lakiasäätävän elimen jäsen liberaalipuolueen ja Thüringenin alueen edustajana. Vuonna 1869 Freytag aloitti kirjallisen debatin säveltäjä Richard Wagneria vastaan ja syytti tätä antisemitismistä.
Freytagin kirjailijanuran pääteos on romaani "Soll und Haben" (1855), jonka roolihahmoissa asetetaan vastakkain ahne aatelinen kauppias ja työteliäs aateliton mies. Freytag halusi teoksellaan arvostella rappeutunutta Saksan aatelistoa. Tutkijanuralla hänen pääteoksensa on teos "Bilder aus der deutschen Vergangenheit" (1874–1876). Filologista tutkimusta on esimerkiksi "Die Technik des Dramas" (1863). Freytag sai vuonna 1893 rauhantyön "Pour le mérite" -palkinnon.
Valenciennea limicola

Valenciennea limicola on "Valenciennea"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasivat ensimmäisinä Hoese ja Larson vuonna 1994.
Levinneisyysalue.
Lajia on tavattu Thaimaassa ja Fidžissä.
Pitkäevätokko

Pitkäevätokko ("Valenciennea longipinnis") on "Valenciennea"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasivat ensimmäisinä Lay ja Bennett vuonna 1839.
Levinneisyys.
Sitä tavataan Indopasifisen merialueen länsiosissa.
Elinympäristö.
Se elää 2-30 metrin syvyydessä lähinnä riutoilla tai niiden lähistöllä. Se viihtyy trooppisissa, 22°C-25°C lämpöisissä, vesissä.
Heittäminen

Heittäminen on kappaleen saattamista vauhtiin pitämällä sitä kädessä, heilauttamalla kättä ja päästämällä irti. Tämän jälkeen kappale liikkuu enää vain painovoiman alaisena, ja sitä hidastaa väliaineen vastus.
Ihmisen varhaishistoriassa metsästäjät heittivät esimerkiksi kiveä ja keihästä. Vipukeihäs on muinainen väline, jonka avulla heitettäviin nuoliin saatiin lisää lähtönopeutta. Heittotaitoa tarvittiin ennen muinoin myös sodassa, jossa heitettiin tai lingottiin kiviä, keihäitä, nuijia, veitsiä ja kirveitä.
Ajanvietteenä harrastettua heittämistä ovat esimerkiksi tikanheitto, kyykänheitto ja frisbeen heitto. Heittäminen kuuluu moneen urheilulajiin. Yleisurheilun heittolajeja ovat keihäänheitto, kiekonheitto, moukarinheitto ja kuulantyöntö, joista jokaisessa on omanlaisensa heittoväline ja heittotekniikka. Kilpaurheilussa heiton tavoitteena voi olla suuri nopeus (esimerkiksi pesäpallo), pituus (yleisurheilun heittolajit) tai tarkkuus (amerikkalainen jalkapallo). Myös tenniksen ja lentopallon syöttö muistuttavat heittoliikettä.
Heittoliikkeitä on kahta erilaista tyyppiä, pystysuoraa ja vinoa. Pystysuoraa heittoa käytetään esimerkiksi pesäpallon syötössä. Eteenpäin suuntautuvat heitot edustavat vinoa heittoliikettä.
Heittoliikkeen tehokkuus riippuu käden liikkeen nopeudesta, vartalon kiertoliikkeen tehokkuudesta ja käden kytkemisestä osaksi vartalon liike-energiaa. Kappaleen lentopituuteen vaikuttavat myös kappaleen lähtökulma ja kappaleen liito-ominaisuudet.
Pitkät ja kovat heitot suoritetaan yliolanheittona, joka tapahtuu hartian tason yläpuolelta. Siinä keho muodostaa jousen tai lingon, ja lihaskalvojärjestelmä vedetään valmistavassa vaiheessa kireälle kuin vieteri. Heittoon osallistuvat myös keskivartalo ja jalat. Vauhdinotolla heittoon saadaan lisää nopeutta. Heittoliikkeessä käsivarsi ja käsi heilahtavat äkillisesti kiihtyen. Lantion kiertoliikkeellä ja alustalle lyötävällä tukijalalla on erityisen suuri merkitys, kun liike-energia siirretään vartalon kautta heittokäteen.
Yliolanheitto kuormittaa etenkin olkaniveltä. Vetovaiheen aikana olkavarsi kiertyy huomattavan suureen ulkokiertoon, jopa 180 astetta, mikä vaatii kudoksilta suurta joustavuutta. Heiton loppuvaiheessa olkavarren luun pää saattaa venyttyä 2,5 senttimetriä irti lapaluussa olevasta nivelkuopastaan.
SS. Cosma e Damianon kirkko

SS. Cosma e Damianon kirkko on Forum Romanumilla sijaitseva kirkko, joka on rakennettu osaksi antiikin roomalaisia rakennuksia käyttäen ja osaksi rakentamalla uusia rakennelmia. Kirkko on tunnettu varhaiskristillisestä taiteestaan, erityisesti mosaiikeistaan. Se on avattu vuonna 527. Kirkko on omistettu arabitaustaisille pyhimyksille Cosmasille ja Damianolle. He olivat ammatiltaan lääkäreitä.
Historiaa.
Osa kirkosta, sen nykyään käytöstä poistettu sisäänkäynti Forumilla, on ollut aikoinaan roomalainen temppeli. Temppeli oli omistettu keisari Maxentiuksen jumalaksi korotetulle pojalle Valerius Romulukselle. Itse basilika taas on osa keisari Vespasianuksen rakennuttamaa Rauhan temppeliä, luultavimmin sen kirjasto. Sen seinällä oli aikoinaan suuri Rooman kartta, Forma Urbis Romae.
Forumilla oli tulipalo vuonna 306 ja Maxentiuksen määräyksestä aloitettiin jälleenrakennusohjelma. Onko osa kirkosta Valerius Romuluksen temppeli, perustuu väljään tulkintaan, paikalta löydettyyn vuonna 307 lyötyyn rahaan, joka kuvaa rakennusta. Rakennuksen on spekuloitu olevan Juppiter Statorin temppeli, jonka Maxentius olisi jälleenrakentanut. Kirkoksi rakennus muutettiin ostrogoottien kuninkaan Teoderik Suuren määräyksestä vuonna 527. Kuningatar Amalasuntha määräsi kirkkoon liitettäväksi myös Rauhan temppelin kirjastorakennuksen.
Paavi Felix IV käynnistytti rakennustyöt, jotka yhdistivät kaksi rakennusta, joista tuli nyt basilika. Se omistettiin lääkäripyhimyksille Cosmalle ja Damianolle, jotka olivat veljeksiä. Kirkko toimi näin vastapainona Castorille ja Polluxille eli dioskuureille, joiden temppeli oli lähettyvillä. Kirkon sisätilat koristeltiin mosaiikeilla.
Paavi Urbanus VIII määräsi kirkossa tehtäväksi korjaustöitä. Tehtävän johtoon asetettiin arkkitehti Orazio Torriani vuonna 1632. Kirkon lattiatasoa nostettiin seitsemän metriä Forumin, jota kutsuttiin tuolloin Campo Vaccionoksi, tasolle. Näin vältettiin veden valuminen kirkkoon. Lisäksi sen yhteyteen rakennettiin luostari.
Uusia korjaustöitä tehtiin vuonna 1947. Tuolloin kirkko sai nykyisen sisäänkäyntinsä ja Romuluksen temppeliä palautettiin alkuperäiseen asuunsa.
Tiikeritetra

Tiikeritetra ("Hydrocynus forskahlii") on tetrakalojen (Characiformes) lahkoon ja alestien (Alestidae) heimoon kuuluva makean veden kalalaji, jota tavataan laajalta alueelta Pohjois- ja Länsi-Afrikasta. Sen kuvasi tieteelle ensimmäisen kerran Georges Cuvier vuonna 1819.
Tiikeritetra on hyvin suurikokoinen kala; se voi kasvaa jopa 78 senttimetrin mittaiseksi ja se painaa täysikasvuisena noin 2–10 kilogrammaa. Suurin tavattu yksilö painoi 15,5 kilogrammaa. Tiikeritetra muistuttaa suuresti linjatiikeritetraa ("Hydrocynus vittatus"). Tiikeritetran kyljet ovat hopeiset ja evät ovat harmaat. Pyrstön yläosa on hopeanharmaa ja alaosa kirkkaanpunainen.
Tiikeritetraa tavataan Pohjois- ja Länsi-Afrikasta. Lajia on tavattu vähintään kerran 28 Afrikan maasta. Yleisimmillään tiikeritetra on Turkanajärvellä, Kongojoessa, Niilissä ja Omojoessa. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut tiikeritetran elinvoimaiseksi lajiksi.
Tiikeritetra on petokala ja se käyttää ravinnokseen muita kaloja sekä hyönteisiä ja selkärangattomia. Joskus se saattaa syödä muita tiikeritetroja. Tiikeritetra elää yleensä matalissa vesissä ja lähellä veden pintaa.
Parijuovatokko

Parijuovatokko ("Valenciennea helsdingenii") on "Valenciennea"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasi ensimmäisenä Bleeker vuonna 1858.
Levinneisyysalue.
Sitä on tavattu eteläisellä Punaisella merellä, alueella Itä-Afrikasta Indonesiaan sekä Japanissa.
Elinympäristö.
Se elää 1-45 metrin, tai yleisemmin 1-30 metrin, syvyydessä lähinnä riutoilla tai niiden lähistöllä. Se viihtyy trooppisissa, 22°C-27°C lämpöisissä, vesissä.
Rubiinijuovatokko

Rubiinijuovatokko ("Valenciennea immaculata") on "Valenciennea"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasi ensimmäisenä Ni vuonna 1981.
Levinneisyysalue.
Sitä on tavattu eteläisellä Taiwanissa, Macaossa, Hongkongissa, Filippiineillä sekä alueella läntisestä Australiasta Sydneyyn.
Elinympäristö.
Se elää 1-30 metrin, tai yleisemmin 2-30 metrin, syvyydessä lähinnä riutoilla tai niiden lähistöllä. Se viihtyy trooppisissa, 22°C-27°C lämpöisissä, vesissä.
Valenciennea muralis

Valenciennea muralis on "Valenciennea"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasi ensimmäisenä Valenciennes vuonna 1837.
Levinneisyysalue.
Sitä on tavataan laajalti itäisellä Intian valtamerellä ja läntisellä Tyynellä valtamerellä.
Elinympäristö.
Se elää 1-15 metrin syvyydessä lähinnä riutoilla tai niiden lähistöllä. Se viihtyy trooppisissa vesissä.
Valenciennea parva

Valenciennea parva on "Valenciennea"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasivat ensimmäisinä Hoese ja Larson vuonna 1994. Laji on noin 10 senttimetrin mittainen.
Levinneisyysalue.
Sitä on tavattu muun muassa Ashmore-riutalla ja Malediiveillä. Pohjoisimmillaan sitä tavataan Riukiusaarilla ja eteläisimmillään Isolla valliriutalla.
Elinympäristö.
Se elää 1-20 metrin syvyydessä lähinnä riutoilla tai niiden lähistöllä. Se viihtyy trooppisissa vesissä.
Ketsuppisimppu

Ketsuppisimppu ("Hexagrammos lagocephalus") on vihersimppujen (Hexagrammidae) heimoon kuuluva lauhkean vyöhykkeen merivesissä elävä kalalaji.
Ketsuppisimpun maksimipituus on 61 senttimetriä ja suurin tavattu paino 830 grammaa. Sen selkäevässä on piikkejä 20–21 kappaletta. Ketsuppisimppu on väriltään punaruskea ja siinä on tummempia täpliä. Kyljissä on usein kirkkaanpunaisia laikkuja. Ketsuppisimppu muistuttaa kelppisimppua ("Hexagrammos decagrammus").
Ketsuppisimppua tavataan Tyynenmeren itäosissa Beringinmereltä ja Kuriileilta Point Conception-niemelle Kaliforniaan, Ohotanmereltä sekä Japaninmeren pohjoisosasta Hokkaidosta. Ketsuppisimppua esiintyy yleensä kivipohjaisissa matalissa vesistöissä erityisesti avoimilla rannikoilla. Se elää tyypillisesti 10–15 metrin syvyydessä vedenpinnasta, mutta kaikkiaan sitä on havaittu 0–596 metrin syvyysalueelta.
Ketsuppisimppu saavuttaa sukukypsyyden keskimäärin 35,5 senttimetrin mittaisena. Koiraiden on havaittu voivan elää 8-vuotiaaksi ja naaraiden 11-vuotiaaksi.
Sulam

Sulam (, ) eli historiallinen Sunem on pääasiassa arabien asuttama pieni kylä Israelin Pohjoisella hallintoalueella. Sen asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 2 567.
Maantiede.
Sulam sijaitsee Israelin pohjoisosassa Jisreelin tasangolla Moren kukkulan juurella Afulan kaupungin kaakkoispuolella.
Historia.
Muinainen Sulam tunnettiin nimellä Sunem. Paikka mainitaan historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran Egyptin faarao Thutmosis III:n valtaamien paikkojen luettelossa 1400-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Sittemmin paikka mainitaan Amarna-kirjeissä, joiden mukaan Sikemin viimeinen kuningas Labaia tuhosi Sunemin ja sen maita viljeli Megiddon kuningas. Vanhassa testamentissa paikka mainitaan Joosuan kirjassa ja ensimmäisessä kuninkaiden kirjassa mainitaan Daavidin ottaneen vaimokseen sunemilaisen Abisagin. Sittemmin paikan mainitaan tulleen faarao Siisakin valtaamaksi.
Historioitsija Eusebioksen mukaan Sunem sijaitsi noin kahdeksan kilometriä Taborinvuoresta etelään. Ristiretkien aikana paikka kuului läänityksenä Taborinvuoren luostarille. 
Talous.
Nykyisen Sulamin asukkaat viljelevät viljaa ja kasvattavat hedelmiä puutarhoisaan.
Väestö.
Sulamin asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 2 567. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 2 240 ja vuonna 1967 725. Kylän asukkaat ovat islaminuskoisia arabeja.
Valenciennea persica

Valenciennea persica on "Valenciennea"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasivat ensimmäisinä Hoese ja Larson vuonna 1994.
Levinneisyysalue.
Sitä tavataan Persianlahdelta Masiran saarelle yltävällä alueella.
Elinympäristö.
Se elää 2-12 metrin syvyydessä lähinnä riutoilla tai niiden lähistöllä. Se viihtyy trooppisissa vesissä.
Valenciennea randalli

Valenciennea randalli on "Valenciennea"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasivat ensimmäisinä Hoese ja Larson vuonna 1994.
Levinneisyysalue.
Sitä on tavattu Filippiineillä, Malesiassa, Palaulla, Salomoninsaarilla, Riukiusaarilla, Indonesiassa ja Isolla valliriutalla.
Elinympäristö.
Se elää 8-30 metrin syvyydessä lähinnä riutoilla tai niiden lähistöllä. Se viihtyy trooppisissa vesissä.
Täpläposkitokko

Täpläposkitokko ("Valenciennea sexguttata") on "Valenciennea"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasi ensimmäisenä Valenciennes vuonna 1837.
Levinneisyysalue.
Sitä on tavattu muun muassa Punaisella merellä sekä Persianlahdelta ja Itä-Afrikasta Samoalle yltävällä alueella. Pohjoisimmillaan sitä tavataan Riukiusaarilla ja eteläisimmillään Queenslandissa Australiassa.
Elinympäristö.
Se elää 3-25 metrin syvyydessä lähinnä riutoilla tai niiden lähistöllä. Se viihtyy trooppisissa, 22°C-28°C lämpöisissä, vesissä.
Henk Badings

Henk Badings (17. tammikuuta 1907 Bandung, Jaava – 26. heinäkuuta 1987 Vijlen, Alankomaat) oli alankomaalainen säveltäjä.
Badings syntyi Alankomaiden hallinnassa olleella Jaavalla ja oli aikuisena kiinnostunut mikrotonaalisuudesta lapsena kuulemansa indonesialaisen musiikin ansiosta. Hän valmistui vuonna 1931 Delftin teknologian yliopistosta ja aloitti uran insinöörin töiden sekä geologian parissa, mutta omistautui sitten kuitenkin säveltämiselle. Hän oli opiskellut sävellystä yksityisesti Willem Pijperin johdolla ja saanut ensimmäisen sinfoniansa kantaesitetyksi jo vuonna 1930. Badingsin vastaanottamien tilausten määrä nousi 1930-luvulla ja 1940-luvun alkupuolella, ja vuodesta 1935 hän myös opetti. Vuonna 1942 hän korvasi Haagin kuninkaallisessa konservatoriossa johtajan, jonka natsimiehittäjät olivat poistaneet juutalaisena virastaan. Tämän johdosta Badingsin toimintaa tutkittiin ja hän oli sensuurin kohteena, kunnes sai vuonna 1947 luvan jatkaa julkista toimintaansa säveltäjänä sekä opettajana. Toisen maailmansodan jälkeen huomattavaa suosiota Euroopassa saavutti Badingsin kolmas sinfonia (1943).
Badings perusti elektronisen musiikin studion Eindhovenissa vuonna 1956. Hän oli kiinnostunut myös radio-oopperasta; vuosina 1954–1960 hän tekikin kuusi oopperaa, joista kolme radioon. Näistä "Oreste" (1954) toi säveltäjälle Prix Italian ja tuli BBC:n lähettämäksi. Vuoteen 1960 mennessä Badings oli saavuttanut kansainvälisesti johtavan alankomaalaissäveltäjän maineen. Hän teki esimerkiksi töitä tilauksiin Isosta-Britanniasta ja Yhdysvalloista. Jälkimmäisessä maassa hänellä oli pitkäaikaisena yhteistyökumppaninaan Robert Austin Boudreaun johtama American Wind Orchestra. Hän sai myös työpaikan Stuttgartin musiikkiyliopistosta.
1960-luvun lopussa Badingsin natsikytkökset alkoivat herättää uutta mielenkiintoa, ja hänen esitettiin olleen laajemmin tekemisissä miehityshallinnon kanssa kuin oli aikoinaan myöntänyt. Kotimaassa tämä haittasi Badingsin uraa merkittävästi ja pysyvästi, sillä hänen musiikkiaan ei esitetty maan radiossa ja se katosi myös konserttisalien ohjelmista. Hän sai kaikesta huolimatta jatkaa opettamista; hänen johdollaan opiskeli esimerkiksi Ton de Leeuw. Alankomaissa Badings on jäänyt vähälle huomiolle; syntymän satavuotisjuhlavuosi (2007) ei saanut merkittävää näkyvyyttä.
Badingsin tuotantoon kuuluu oopperoiden ja sinfonioiden ohella esimerkiksi "Capriccio" sooloviululle ja kahdelle ääninauhalle (1959), josta tuli merkittävä elektroakustisen musiikin alalla. Badings myös kehitti oman 31-nuottisen mikrotonaalisen systeeminsä.
Mirjami Penttinen

Mirjami Penttinen (o.s. Paakkanen) on suomalainen taitoluisteluvalmentaja, jonka valmennuksessa muodostelmaluistelujoukkue Team Unique on voittanut yhden maailmanmestaruuden kaudella 2012–2013. Penttinen aloitti Helsingin Luistinklubin (HSK) muodostelmaluisteluryhmien päävalmentajana vuonna 2000, ja häntä on kuvailtu omistautuneeksi valmentajaksi.
Penttisen valmennusmenetelmistä nousi kohu alkuvuodesta 2020, kun Suomen Taitoluisteluliitto asetti hänet tammikuussa 12 kuukauden toimintakieltoon urheilun eettisten sääntöjen rikkomisesta, mikä on ankarin mahdollinen rangaistus. Toimintakielto perustui Suomen urheilun eettisen keskuksen (Suek) tekemään tutkintaan vuoden 2019 aikana. Penttisen kerrotaan käyttäneen toistuvasti ja useiden vuosien ajan valmennettaviaan kohtaan epäasiallista kieltä, huutaneen, nöyryyttäneen ja kehottaneen valmennettaviaan muun muassa tappamaan itsensä. Penttinen itse piti häneen kohdistunutta tutkintaa "kiusaamiskampanjana". 
Helsingin Luistinklubi valitsi uuden Penttistä tukevan hallituksen helmikuussa 2020. Seuran noin 80 yksinluistelijaa erosivat yhdistyksestä ja perustivat Helsingin Taitoluisteluakatemia -nimisen seuran yhdessä Oulunkylän Taitoluisteluklubi OTK:n kanssa maaliskuussa 2020. Myös yksi muodostelmaluistelujoukkue siirtyi Helsingin Taitoluisteluklubiin kaudeksi 2020–2021. 
Seuran uusi hallitus palautti Penttisen takaisin valmennustyöhön maaliskuussa 2020 puheenjohtajansa Mikael Nybergin johdolla. Nyberg perusteli palautusta ”reilun pelin periaatteilla” ja sillä, että seitsemän viikon palkallinen hyllytys valmennustyöstä on riittävä rangaistus Penttiselle. Taitoluisteluliitto ei hyväksynyt Penttisen palauttamista, jolloin seura hankki käräjäoikeuden väliaikaisen turvaamispäätöksen lykätäkseen Taitoluisteluliiton seuraan kohdistamia mahdollisia jatkotoimenpiteitä. 
Penttinen ja hänen asianajajansa Petteri Sotamaa valittivat saamastaan kilpailukiellosta urheilun oikeusturvalautakuntaan, jonka oli määrä käsitellä asiaa kesäkuussa 2020 kuullen uudelleen laajaa joukkoa todistajia. Taitoluisteluliitto, HSK ja Penttinen kuitenkin sopivat asian toukokuussa 2020: Penttisen 12 kuukauden toimintakielto Taitoluisteluliiton kilpailuissa jää voimaan, mutta hän saa jatkaa päivittäistä valmennustyötä seurassa ilman että liitto vastustaa sitä tai jatkaa prosessia seuran erottamiseksi jäsenyydestään. Penttinen puolestaan vetää valituksensa urheilun oikeusturvakeskuksesta ja suostuu hänelle räätälöityyn työnohjaukseen. Seura ottaa Helsingin käräjäoikeudesta pois turvaamiskanteensa liitosta erottamisensa estämiseksi. Taitoluisteluliiton puheenjohtaja Laura Raition mukaan sovinto syntyi, koska Penttiselle annettu 12 kuukauden kilpailukielto jää voimaan ja jatkokäsittelyn välttäminen suojelee raskaan prosessin jo läpikäyneitä Penttisen epäasiallisen toiminnan esiintuoneita luistelijoita. Penttisen kilpailukielto päättyi tammikuussa 2021, jolloin hän oli täysin vapaa jatkamaan valmennus- ja kilpailutoimintaa.
Hashimoto (Wakayama)

Hashimoto () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Wakayaman prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin koilliskulmassa Kijoen keskijuoksulla. Pohjoisessa kaupunki rajautuu Osakan, idässä Naran prefektuuriin. Hashimotossa on 62 376 asukasta (joulukuussa 2019) ja sen pinta-ala on 130,55 neliökilometriä.
Hashimoto sijaitsee historiallisten Ise-kaidō- ja Kōya-kaidō-tiereittien ja Kijoen jokiliikenteen risteyskohdassa. Kaupungin nimi on peräisin 1500-luvun lopulta, kun paikalle perustettiin Toyotomi Hideyoshin luvalla suolatori ja rakennettiin joen ylittävä silta ("hashi" tarkoittaa siltaa). Paikannimi jäi käyttöön, vaikka silta sortui vain kolme vuotta myöhemmin. Edo-kaudella Hashimoto oli yksi Kiin daimiokunnan paikallisista keskuksista. Kaupunkioikeudet Hashimotolle myönnettiin vuonna 1954, kun silloiseen Hashimoton maaseutukaupunkiin liitettiin viisi ympäristön kyläkuntaa. Kaupunki laajeni vuonna 2006, kun siihen yhdistettiin Kōyaguchin maaseutukaupunki. Kaupungin pohjoisosat ovat kehittyneet Osakan lähiönä. Merkittäviä elinkeinoja ovat puutarhaviljely, siipikarjan kasvatus, onkivapojen ja muiden bambutuotteiden valmistus sekä tekstiiliteollisuus. 
Hashimoton kulttuuriperintöön kuuluu muun muassa Suda Hachiman-jinjan pyhäkkö, jossa säilytetään kansallisaarteeksi valittua Suda Hachiman-jinjan pronssipeiliä. Siinä on maan vanhimpana pidetty metalliin kaiverrettu teksti. Muita vanhoja temppeleitä ovat Ōgo-ji ja Rishō Gokoku-ji, jonka päähalli on yksi Japanin tärkeän kulttuuriomaisuuden kohteista. Kaupungin pohjoisosat kuuluvat Kongōn–Ikoman–Kisenin puolikansallispuistoon. Hashimotoa palvelevat JR Nishi-Nihonin Wakayama-linja ja Nankai-rautateiden Kōya-linja.
Ancherythroculter

Ancherythroculter on aasiankarppien heimoon (Xenocyprididae) kuuluva itäaasialainen, makeissa vesissä elävä särkikalojen suku.
Lajit.
Sukuun kuuluu seuraavat viisi lajia:
Perunpiikkimakrilli

Perunpiikkimakrilli ("Trachurus murphyi") on piikkimakrillien (Carangidae) heimoon kuuluva subtrooppisissa merivesissä elävä kalalaji.
Ulkonäkö ja koko.
Perunpiikkimakrillin ruumis on pitkänomainen ja litistetyn muotoinen. Sen pää on suuri, samoin yläleuka, joka on leveä ja sen takaosa yltää samaan kohtaan silmän kanssa. Pienikokoiset sieraimet sijaitsevat lähekkäin. Kiduskannen takareunassa on selkeä lovi. Kylkiviivalla on 38–50 suomua. Selkäevässä on yhdeksän piikkiä ja vatsaevässä kolme. Tavallisesti perunpiikkimakrilli on 45 senttimetrin mittainen, ja maksimissaan sillä on mittaa 70 senttimetriä.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Perunpiikkimakrillia tavataan Tyynenmeren itäosissa, missä sen levinneisyyalue ulottuu Ecuadorin eteläosista Peruun. Lajia esiintyy myös Uudessa-Seelannissa, Malpelosaarella ja Galápagossaarilla. Sitä tavataan pelagisilla valtamerillä rannikolla ja avovesillä 10–300 metrin syvyydessä pintavedestä. Perunpiikkimakrillia esiintyy kumpuamisalueilla.
Ravinto ja elintavat.
Perunpiikkimakrillin ravintoa ovat kalojen poikaset ja pienet äyriäiset. Ne ovat vaelluskaloja ja muodostavat parvia. Sukukypsyyden laji saavuttaa 39–42 senttimetrin mittaisena. Pisin tunnettu elinikä on 16 vuotta.
Kalastus, käyttö ja uhat.
Perunmakrilleja pyydetään kaupallista tarkoitusta varten nuotilla, trooleilla ja katiskoilla. Vuoden 1900 kokonaissaalis oli 3 852 928 tonnia. Vuoden 1999 kokonaissaalis oli 1 423 447 tonnia. Perunpiikkimakrillia myydään tuoreena, säilykkeenä ja kalajauhona. Perunpiikkimakrilli on harvalukuistumassa runsaan kalastuksen vuoksi, ja sen kannat vähenivät pelkästään vuosien 2006–2011 aikana 63 prosentilla.
Ancherythroculter daovantieni

Ancherythroculter daovantieni on aasiankarppien heimoon (Xenocyprididae) kuuluva Vietnamin makeissa vesissä elävä särkikalalaji.
Dodekanaali

Dodekanaali eli n-dodekanaali eli lauryylialdehydi eli dodekyylialdehydi on orgaaninen yhdiste (aldehydi), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan kirkasta tai vaaleankeltaista nestettä. Sen kemiallinen kaava on C12H24O ja rakennekaava CH3(CH2)10CHO.
Dodekanaalin moolimassa on 184,32 g/mol, sulamispiste 12 °C, kiehumispiste 237–239 °C, tiheys 0,831 g/cm3, leimahduspiste 101 °C, taitekerroin 1,433–1,44 ja CAS-numero 112-54-9. Osa dodekanaalin fysikaalisista arvoista vaihtelevat eri lähteissä. 
Dodekanaali on erittäin hydrofobinen yhdiste, käytännössä veteen liukenematon. Monet sitrushedelmät sisältävät dodekanaalia.
Yhdistettä esiintyy kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Robert Abela

Robert Abela (s. 7. joulukuuta 1977 Sliema) on maltalainen poliitikko, joka on toiminut tammikuusta 2020 lähtien Maltan pääministerinä ja Maltan työväenpuolueen johtajana.
Hän on Maltan entisen presidentin George Abelan poika ja koulutukseltaan lakimies. Robert Abelan edeltäjä Maltan pääministerinä ja työväenpuolueen johtajana oli Joseph Muscat, joka joutui eroamaan tehtävistä journalistin murhasta nousseen kriisin takia. Maltan korruptiota tutkinut toimittaja Daphne Caruana Galizia murhattiin autopommilla vuonna 2017 ja pääministeri Muscatin suhtautuminen tapauksen tutkintaan herätti raivoa. Hänen syytettiin suojelevan murhan taustavoimia, minkä Muscat itse kiisti ehdottomasti.
Mazkeret Batya

Mazkeret Batya () on kaupunki Israelin Keski-Israelin hallintoalueella. Kaupunki on perustettu vuonna 1883 ja sen asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 14 680.
Maantiede.
Mazkeret Batya sijaitsee Israelin rannikkotasangolla Rehovotin kaupungista kaakkoon.
Historia.
Mazkeret Batya perustettiin vuonna 1883. Aloitteen perustamisesta teki Edmond de Rothschild. Paikka tunnettiin 1900-luvun alkupuolelle saakka nimellä Ekron raamatullisen paikannimen mukaan, mutta sittemmin se sai uuden nimen Edmond de Rothschildin äidin mukaan. Paikan ensimmäiset juutalaiset siirtolaiset saapuivat Venäjältä ja he harjoittivat maanviljelyä. Vesivarantojen vähyyden takia paikkakunnan kehitys oli kuitenkin hidasta. 1940-luvulla päästiin kuitenkin hyödyntämään suuria pohjaveden esiintymiä, mikä johti etenkin sitrushedelmien kasvatuksen kasvuun. Israelin itsenäistyttyä vuonna 1948 paikalle alkoi saapua suurempia määriä uusia siirtolaisia.
Väestö.
Mazkeret Batyan asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 14 680. Vuonna 2002 vastaava luku oli 7 300 ja vuonna 1969 845.
Prakash Karat

Prakash Karat (s. 7. helmikuuta 1948) on intialainen poliitikko, joka toimi marxilaisen kommunistisen puolueen pääsihteerinä vuosina 2005–2015.
Karat syntyi Rangoonissa, Burmassa vuonna 1948. Hänen isänsä työskenteli rautatieyhtiölle. Kuusi kuukautta vanhana hän muutti äitinsä kanssa Intian Keralaan. Hän muutti yhdeksänvuotiaana Madrasiin, jossa hän opiskeli kristillisessä koulussa. Hänen isänsä kuoli hänen ollessa 13-vuotias. Hän valmistui Madras Christian Collegesta, jonka jälkeen hän siirtyi opettajansa Duncan Foresterin suosituksesta opiskelemaan Edinburghin yliopistoon. Edinburghissa hän kiinnostui kommunismista historioitsija Victor Kiernanin vaikutuksesta.
Vuonna 1970 hän palasi takaisin Intiaan ja liittyi marxilaiseen puolueeseen. Samana vuonna hän siirtyi lommunistijohtaja A. K. Gopalanin pyynnöstä Jawaharlal Nehrun yliopistoon muodostamaan puolueelle opiskelijajärjestöä. Viisi vuotta myöhemmin pääministeri Indira Gandhin julistettua kansallisen hätätilan hän piiloutui maan alle. Hätätilan aikana hän tapasi vaimonsa Brinda Karatin.
Vuonna 2005 hänet valittiin ensimmäiselle kaudelleen puolueen pääsihteeriksi. Hänet valittiin toiselle kaudelle vuonna 2012. Vuonna 2013 hän ilmoitti toivovansa Intiaan hallitusta, jota johtaisi kansanpuolueen ja kongressipuolueen liittoumien ulkopuoliset puolueet. Hän kertoi haluavansa Mulayam Singh Yadavista seuraavan pääministerin. Hän luopui asemastaan puolueensa pääsihteerinä vuonna 2015, koska hänen mukaansa perustuslaki ei sallisi hänelle uutta kautta. Vuonna 2017 hän kertoi The Hindu -lehden haastattelussa, että hänen mielestään marxilaisen puolueen ja kongressin yhteinen liittouma olisi mahdoton johtuen puolueiden erilaisista talouspoliittisista näkemyksistä. Hän ajautui asiasta kiistaan seuraajansa Sitaram Yechuryn kanssa, koska Yechury suhtautui suopeammin laajaan kansanpuoluetta vastustavaan liittoumaan. Puoluekokous äänesti vuonna 2018 nurin Yechuryn yrityksen perustaa sekulaarien puolueiden suurliittouma äänin 55–31.
Baltic Sea Science Center

Baltic Sea Science Center (lyh. BSSC) on Tukholmassa sijaitseva Itämeren tutkimukseen erikoistunut tutkimuslaitos ja akvaario. Se on osa Skansenin ulkoilmamuseota. Sen johtaja on Anna Björn. Keskus avattiin 11. huhtikuuta 2019 ja virallisesti sen avasi Ruotsin kruununprinsessa Victoria.
Akvaariossa on Itämeressä tavattavia kalalajeja kuten lohia, silakoita ja ahvenia sekä Itämeressä tavattavia korvameduusoja. Tämän lisäksi pienemmissä akvaarioissa esitellään Itämeren erilaisia elinympäristöjä, kasveja ja leviä. Suurin osa kaloista on peräisin jo lakkautetusta Djurgårdenin akvaariosta. Akvaarion taustalla toimivat Skansenin lisäksi Baltic Sea 2020 -säätiö, Tukholman yliopisto ja Ruotsin maatalousyliopisto.
Minami Hamabe

Minami Hamabe (, 29. elokuuta 2000 Ishikawa, Japani) on japanilainen näyttelijä, joka on esiintynyt useissa draamasarjoissa. Hän on tullut laajalti tunnetuksi elokuvasta "Let Me Eat Your Pancreas".
Elokuvien ja televisiosarjojen lisäksi hän on esiintynyt myös musiikkivideoilla.
Hän on voittanut useita parhaan tulokkaan ja parhaan uuden artistin palkintoja.
Machher Jhol

Machher jhol (bengaliksi মাছের ঝোল) on suosittu bengalilaiseen keittiöön kuuluva mausteinen pataruoka, joka tarjoillaan yleensä riisin kanssa. Se tunnetaan myös Odishassa nimellä machha jhola (ମାଛ ଝୋଳ).
Machher jholin pääraaka-aine on kala, joka on yleensä jättilabeo ("Labeo rohita"), mutta myös muut kalat käyvät. Muita ainesosia ovat sipuli, tomaatti, inkivääri ja valkosipuli.
Jättilabeo

Jättilabeo ("Labeo rohita") on karppien heimon kalalaji, joka elää Etelä-Aasiassa.
Jättilabeo on elinvoimainen laji. Se on arvostettu ruokakala, ja sitä kasvatetaan ja kalastetaan suurissa määrin.
Koko ja ulkonäkö.
Jo vuoden ikäisenä jättilabeo on keskimäärin 35–45 senttiä pitkä ja painaa 700–800 grammaa. Suurimmat yksilöt painavat jopa 45 kiloa ja ovat parimetrisiä. Väriltään se on sinertävä ja vaalea. Yksi kalan tunnusomaisista piirteistä ovat sen paksuhkot huulet.
Kasvatus.
Jättilabeon kasvatus lähti nousuun 1970-luvulla. Miljoonan tonnin tuotantoraja meni rikki 2004, jolloin kalaa tuotettiin 1,38 milj. kiloa. Selkeästi suurin tuottaja on Intia, mutta kasvattajia on myös Bangladeshissa, Myanmarissa ja Laosissa. Kaloja myydään mieluiten elävänä, jolloin niistä saa korkeamman hinnan, mutta jäissä pidettyä kalaa kuljetaan jopa 3000 km päähän kasvattamosta.. 
Kalan myydään keskimäärin kilon suuruisina tai siitä ylöspäin.
Ruokana.
Jättilabeo on suosittu ruokakala Intiassa ja käytännössä kaikki viljellyt yksilöt päätyvät paikallisille toreille myyntiin. Kaloja ei juurikaan prosessoida, vaan ne myydään jäisinä tai elävinä sellaisenaan.
Ravintoarvoiltaan jättilabeo muistuttaa siikaa: rohun lihassa on (100 g kohden) 15,98 g proteiinia, 2,7 g rasvaa ja energiaa 88,49 kcal. 
Ruokia, joissa jättilabeota käytetään, ovat muun muassa machher jhol.
Nuolinoitamonni

Nuolinoitamonni ("Rineloricaria lanceolata") on noitamonnien ("Rineloricaria") sukuun ja imumonnien (Loricariidae) heimoon kuuluva kalalaji. Sitä tavataan Brasiliassa Amazonin altaassa jokien rantavesien kivikoissa. Laji viihtyy 25–28-asteisessa vedessä. Nuolinoitamonni kasvaa noin 12 senttimetriä pitkäksi.
Pini

Pini on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Jorma Laitinen

Jorma Laitinen (20. joulukuuta 1918 – 24. elokuuta 1999) oli suomalainen sotilas, joka palveli vapaaehtoisena toisen maailmansodan aikana Saksan SS-joukkojen Wiking-divisioonassa, tiedusteluosasto 5:n neljännen komppanian kuorma-autonkuljettajana. Sotilasarvoltaan hän oli SS-Rottenführer eli korpraali. Laitinen oli kotoisin Kemijärveltä ja hänen isänsä oli kunnanlääkäri.
Laitinen haavoittui 12. lokakuuta 1942 kranaattitulessa jalkaan. Hän palasi sotainvalidina takaisin Suomeen muiden SS-vapaaehtoisten mukana 1. kesäkuuta 1943. Sodan jälkeen hän työskenteli VR:n Puutavaratoimistossa ja taksiyrittäjänä. Hän avioitui ja sai kaksi lasta.
Laitisen päiväkirjamerkintöjen pohjalta suurlähettiläs Jari Vilén ja professori Markku Jokisipilä julkaisivat vuonna 2020 teoksen "Kiitoskortti Hitleriltä" (Minerva Kustannus).
Kazimir Barantsevitš

Kazimir Stanislavovitš Barantsevitš (; 3. kesäkuuta (j. 22. toukokuuta) 1851 Pietari – 26. heinäkuuta 1927) oli venäläinen novellisti, puolalaista sukujuurta. Hän on novelleissaan esittänyt tarkkanäköisiä havaintoja köyhien ja kärsivien elämästä, jonka tuntee omasta kokemuksestaan.
Barantsevitšin isä oli puolalainen ja äiti ranskalainen. Hänen oli elannon hankkimiseksi otettava työpaikka konttorissa. Hän meni 1873 naimisiin talonpoikaisnaisen kanssa ja otti työpaikan raitiovaunuyhtiöstä. 
Barantsevitš sai vuonna 1873 Aleksandrinski-teatteriin esitettäväksi näytelmänsä "Opritšina", joka on runomuotoinen versio A. K. Tolstoin historiallisesta romaanista "Ruhtinas Serebrjani". Hänen kertomuksiaan ja hahmotelmiaan julkaistiin ensin lehdissä, ja ensimmäinen kokoelma ilmestyi 1883, toinen 1885 ja lisäksi vielä kolme nidettä sekä romaani "Raba" (1888). Barantsevitšin kirjailijuutta voi lähinnä luonnehtia melankoliseksi romantiikaksi. Mieluiten hän kuvaa ihmisiä, jotka kärsivät kurjissa oloissa: köyhtyneitä aatelismiehiä, köyhiä virkamiehiä ja pikkuporvareita. Novelli Tšužak ('Vieras') käsittelee älykkään sivistysintoilijan kaupunkilaista suhdetta maalaisväestöön, ja "Bortsy" ('Painijat') ihannoi maalaiselämää verrattuna kaupunkielämään.
George Vella

George William Vella (s. 24. huhtikuuta 1942) on maltalainen poliitikko, joka valittiin huhtikuussa 2019 Maltan uudeksi presidentiksi. Hänen edeltäjänsä Marie Louise Coleiro Preca oli yksi Europaan harvoista naispresidenteistä. Vella on aikaisemmin toiminut Maltan ulkoministerinä ja ammatiltaan hän on lääkäri, joka on tunnettu abortin vastustajana.
76-vuotiaana virkaan valittu Vella on Maltan historian vanhin presidentti. Vaikka presidentin virka Maltalla on lähinnä seremoniallinen ja poliittinen valta on vähäistä, presidentti on maassa hyvin arvostettu ja vaikutusvaltainen henkilö. Vella on Maltan tasavallan kymmenes presidentti.
Maltan liityttyä Euroopan unioniin Vella oli Euroopan parlamentin jäsen Euroopan sosiaalidemokraattisen puolueen ryhmässä touko–heinäkuussa 2004. Tätä ennen hän oli toiminut vuoden ajan tarkkailijajäsenenä parlamentissa.
Kaspiantäplätokko

Kaspiantäplätokko ("Neogobius caspius") on täplätokkojen sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasi ensimmäisenä Karl Eichwald vuonna 1831.
Levinneisyysalue.
Sitä tavataan Kaspianmerellä.
Volgantäplätokko

Volgantäplätokko ("Neogobius pallasi") on täplätokkojen sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasi ensimmäisenä Lev Berg vuonna 1916.
Levinneisyysalue.
Sitä tavataan Kaspianmerellä ja Volgassa Moskovaan asti.
Nokihietatokko

Nokihietatokko ("Pomatoschistus bathi") on "Pomatoschistus"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasi ensimmäisenä Miller vuonna 1982.
Levinneisyysalue.
Sitä tavataan Välimeren läntisellä puolella sekä sen keski- ja itäosan Adrian- ja Marmaranmeressä.
Elinympäristö.
Se elää 7-14 metrin syvyydessä.
Kuultohietatokko

Kuultohietatokko ("Pomatoschistus lozanoi") on "Pomatoschistus"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasi ensimmäisenä de Buen vuonna 1923.
Levinneisyysalue.
Sitä tavataan Pohjanmereltä Luoteis-Espanjaan yltävällä alueella. Vastikään myös Portugalista on saatu havainto siitä.
Elinympäristö.
Se elää 70-80 metrin syvyydessä.
Koruhietatokko

Koruhietatokko ("Pomatoschistus quagga") on "Pomatoschistus"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasi ensimmäisenä Heckel vuonna 1837.
Levinneisyysalue.
Sitä tavataan Välimeren läntisellä puolella sekä Adrianmeressä.
Kirjohietatokko

Kirjohietatokko ("Pomatoschistus tortonesei") on "Pomatoschistus"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasi ensimmäisenä Miller vuonna 1969.
Levinneisyysalue.
Sitä tavataan Marsalassa, Sisiliassa ja Indonesiaan sekä Farwah-laguunissa, läntisessä Libyassa.
Marmorihietatokko

Marmorihietatokko ("Pomatoschistus marmoratus") eli aiemmin kuultohietatokko on "Pomatoschistus"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasi ensimmäisenä Antoine Risso vuonna 1810.
Elinympäristö.
Se elää 20–70 metrin syvyydessä. Se viihtyy 20–28 °C lämpöisissä merivesissä.
Levinneisyysalue.
Sitä tavataan ainakin Välimeressä, Mustassameressä ja itäisellä Atlantilla suurin piirtein Välimeren korkeudella.
Kirkkojärvi (Myrskylä)

Kirkkojärvi () on järvi Myrskylässä. Myrskylän kirkonkylä sijaitsee järven länsirannalla. Järven ainoa saari on pieni Nuottakallio-niminen luoto. Kirkkojärven veden suojelemiseksi perustetaan 3. marraskuuta 2022 Myrskylän peruskoululla Kirkkojärven vesiensuojeluyhdistys. Marjaana Koskinen on tehnyt Hämeen ammattikorkeakoulussa tutkielman Kirkkojärven tunnettavuudesta 2021.
Norjanhietatokko

Norjanhietatokko ("Pomatoschistus norvegicus") tai norjantokko on "Pomatoschistus"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasi ensimmäisenä Collett vuonna 1902.
Kivikkotokko

Kivikkotokko ("Pomatoschistus pictus") on "Pomatoschistus"-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva tokkokalalaji. Sen kuvasi ensimmäisenä Malm vuonna 1865.
Levinneisyysalue.
Sitä tavataan Trondheiminvuonolta aina Kanariansaarille asti. Tämän lisäksi sitä saatetaan tavata Välimerellä.
Elinympäristö.
Se elää 1-55 metrin, tai yleisemmin 2-50 metrin, syvyydessä.
Antoine Alexandre Barbier

Antoine Alexandre Barbier (1765–1825) oli ranskalainen kirjastonhoitaja ja bibliografi. Hän julkaisi tärkeän bibliografisen teoksen "Dictionnaire des ouvrages anonymes et pseudonymes".
Barbier oli ensin pappi, mutta luopui virasta 1793. Hän oli vuodesta 1794 taiteiden ja tieteiden komission jäsen ja pelasti joukon kirjallisia dokumentteja ja teoksia tuhoutumasta Ranskan vallankumouksen aikana. Hänestä tuli kirjastonhoitaja direktorion aikana ja sen jälkeen Napoleonin ja Ludvig XVIII:n, ja hän laati merkittäviä luetteloita, kuten luettelon anonyymeinä ja pseudonyymeillä julkaistuista teoksista "Dictionnaire des ouvrages anonymes et pseudonymes", publiés en français (1806–1808, 3. p. 1872).
IÉSEG School of Management

IÉSEG School of Management eli lyhyemmin IÉSEG on eurooppalainen kauppakorkeakoulu, joka toimii Lillessä ja Pariisin La Défensen kaupunginosassa. Koulu perustettiin Ranskassa vuonna 1964. IÉSEGillä on kansainvälinen kolmoisakkreditointi (AMBA, EQUIS ja AACSB). 
Vuonna 2019 IÉSEG sijoittui Financial Timesin Euroopan kauppakorkeakoulujen rankinglistalla sijalle 33.
Barbier

Barbier on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Cristopher Cellarius

Christoph (Keller) Cellarius (22. marraskuuta 1638 – 4. kesäkuuta 1707) oli saksalainen klassinen tutkija Schmalkaldenista, jolla oli tehtäviä Weimarissa ja Hallessa. Vaikka italialaiset renessanssin tutkijat Leonardo Bruni ja Flavio Biondo käyttivät aikaisemmin antiikin, keskiaikaisen ja modernin historianjakoa, Cellariusin maailmanhistoria jaettiin muinaiseen, keskiaikaiseen ja uuteen kauteen. Hänen jälkeensä tämä kolmijako tuli vakioksi.
Schmalkaldenin ammattikorkeakoulun kirjastossa on hänen nimensä, nimeltään "Cellarius Bibliothek", Cellariusin kunniaksi.
Auguste Barbier

Auguste Barbier (1805–1882) oli vallankumouksen innoittama ranskalainen kirjailija. Barbier julkaisi heti heinäkuun vallankumouksen jälkeen "Iambes", joissa hän värikkäästi ja kuvallisen kaunopuheisesti ruoski aikansa siveellistä rappiotilaa. Vaikka hänen myöhemmät runokokoelmansa olivat muodoltaan taidokkaampia, ne eivät enää kohonneet esikoiskokoelman rinnalle. Niitä olivat "Il Pianto" ja "Lazare", joista edellinen käsittelee Italian oloja, jälkimmäinen Englannin.
Jules Barbier

Paul Jules Barbier (1825–1901) oli ranskalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut, enimmäkseen yhteistyössä Michel Carrén ynnä muiden kanssa, näytelmiä, komedioja, laulukappaleita, kuten "Les marionnettes du docteur", "La loterie du mariage", "Les noces de Jeannette" ('Jeannetten häät'), useita oopperalibrettoja, kuten Gounod’n "Faustiin" ja "Romeoon ja Juliaan". Yksin hän on kirjoittanut draaman "Jeanne d’Arc".
Miikka Kinnunen

Miikka Kinnunen (s. 21. kesäkuuta 1991) on suomalainen maastohiihtäjä, joka edustaa Pohti SkiTeamia.
Kinnunen voitti pronssia Pohti SkiTeamin viestijoukkueessa hiihdon Suomen-mestaruuskilpailussa 2018.
Oksitetrasykliini

Oksitetrasykliini (C22H24N2O9) eli terramysiini on tetrasykliineihin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä ja eläinlääketieteessä antibioottina. 
Ominaisuudet ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa oksitetrasykliini on keltaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja etanoliin. Se on optisesti aktiivinen yhdiste. Oksitetrasykliinistä tunnetaan myös kidevedellinen dihydraatti. Oksitetrasykliinin antibioottiset ominaisuudet perustuvat siihen, että se sitoutuu bakteerien ribosomien 30S-alayksikköön ja estää proteiinisynteesin. Lääkeaine on laajakirjoinen antibiootti ja tehoaa moniin grampositiivisiin ja gramnegatiivisiin bakteereihin sekä mykoplasmoihin. Myös eräät alkueliöt ovat sille alttiita. Monet enterobakteerit kuten kolibakteeri kehittävät sille helposti vastustuskyvyn. Ihmisillä oksitetrasykliiniä käytetään lähinnä iho- tai silmätulehdusten hoitamiseen, eikä sillä ole suuria etuja verrattuna muihin tetrasykliineihin. Eläinlääkinnässä yhdistettä käytetään laajemmin esimerkiksi nautojen hengitystiesairauksien, sikojen leptospiroosin, kalojen bakteeritautien ja siipikarjan bakteeritautien hoitamiseen. 
Oksitetrasykliini eristettiin ensimmäisen kerran vuonna 1950 "Streptomyces rimosus"-altinobakteerin kasvatusliemestä. Tätä bakteeria käytetään edelleen yhdisteen tuotantoon. Oksitetrasykliinistä voidaan valmistaa myös muita tetrasykliiniantibiootteja kuten doksisykliiniä.
Haittavaikutukset.
Tyypillisimmät oksitetrasykliinin haittavaikutukset ovat ruuansulatuskanavan oireet. Muita mahdollisia haittavaikutuksia ovat ihottuma, trombosytopeeninen purppura ja lupus erythematosus.
Robert Heger

Robert Heger (19. elokuuta 1886 Strasbourg – 14. tammikuuta 1978 München) oli saksalainen kapellimestari ja säveltäjä.
Hegerin isä oli orkesterimuusikko Strasbourgissa. Poika opiskeli vuosina 1900–1902 Strasbourgin konservatoriossa Franz Stockhausenin johdolla ja jatkoi opintojaan Lothar Kempterin johdolla Zürichissä vuoteen 1905, sitten Max von Schillingsin johdolla Münchenissä vuoteen 1908. Hegerin teoksiin opiskeluajoilta kuuluu pianotrio (op. 14), jota olivat jo edeltäneet useat kuoroteokset.
Heger aloitti uransa kapellimestarina Strasbourgissa vuonna 1907 ja otti sitten vastaan kapellimestarinpaikat Ulmista (1908) sekä Barmenista (1909). Wienin Volksoperissa hän työskenteli vuodesta 1911. Kaksi vuotta myöhemmin hän jatkoi oopperan johtamista Nürnbergissä. Nürnbergin-ajoilta on peräisin Hegerin ensimmäinen ooppera, "Ein Fest auf Haderslev" (1919, uusi versio 1943). Teos ei ollut menestys, mutta vuonna 1920 Heger sai uuden paikan Bruno Walterin avustavana kapellimestarina Münchenin oopperasta, jossa työskenteli vuoteen 1925. Münchenin-vuosilta on hänen vokaali- ja orkesteriteoksensa "Ein Friedenslied" (1924).
Vuosina 1925–1933 Heger johti Wiener Staatsoperissa. Tältä kaudelta ovat peräisin ooppera "Der Bettler Namenlos" (1932) ja 1930-luvulla usein esitetty orkesteriteos "Variationen über ein Thema aus Verdis Maskenball" (1933). Wiener Staatsoperissa viettämänään aikana Heger johti myös Gesellschaft der Musikfreunden konsertteja. Vuonna 1933 Heger sai nimityksen kapellimestariksi Berliinin valtionoopperaan. Siellä hän vietti toisen maailmansodan vuodet ja sai monia tärkeitä sävellystilauksia, joista kahden tuloksena hän teki oopperat "Der verlorene Sohn" ja "Lady Hamilton". Adolf Hitlerin valtaannousun jälkeen hän otti vastaan myös tehtävät Kasselin yleismusiikkijohtajana ja Zoppotin Waldoperista, jossa järjestettiin Richard Wagnerin oopperoiden ulkoilmaesityksiä; tästä syystä Waldoper saikin kutsumanimen "Pohjoisen Bayreuth". Heger myös teki sotavuosina Staatskapelle Berlinin kanssa useita radioäänitteitä. Vielä sodan jälkeen hän johti Berliinissä Deutsche Operia. Syyskuussa 1945 häntä lyhyesti harkittiin Wilhelm Furtwänglerin korvaajaksi Berliinin filharmonikoissa, mutta osaa maasta miehittäneet yhdysvaltalaiset vastustivat tätä. Hän oli liittynyt vuonna 1937 Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen (NSDAP). Vuonna 1950 Heger lähti työskentelemään jälleen Münchenin oopperaan, jossa vuonna 1967 sai menestyksellä uudelleen esitettyä oopperansa "Der Bettler Namenlos". Vuoteen 1954 Heger työskenteli Münchenissä myös musiikkiyliopiston johtajana.
Vuosina 1925–1935 Heger vieraili usein Covent Gardenissa, jossa johti vuonna 1928 Wagnerin "Nibelungin sormuksen" ja "Parsifalin" sekä 1930-luvun alussa laajempaa ohjelmistoa. Viimeisen esiintymisensä Covent Gardenissa hän teki vuonna 1953, jossa johti Richard Straussin viimeisen oopperan "Capriccio". Säveltäjänä Hegerin tyyli oli kytköksissä Max Regerin, Hans Pfitznerin ja Richard Straussin myöhäisromanttisuuteen. Nykyään Heger muistetaan paremmin kapellimestarina kuin säveltäjänä. Hän teki useita tunnettuja oopperalevytyksiä.