tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ljubčo Georgievski

Ljubčo Georgievski (, s. 17. tammikuuta 1966 Štip) oli Pohjois-Makedonian eli tuolloisen Makedonian tasavallan pääministeri 1998–2002.
Georgievski valmistui Pyhien Kyrilloksen ja Methodioksen yliopistosta 1988 pääaineenaan vertaileva kirjallisuus. Hän on julkaissut kaksi runokokoelmaa ja yhden novellikokoelman. Hän nousi vuonna 1990 nationalistisen VMRO-DPMNE-puolueen johtoon ja vuonna 1992 parlamenttiin. Vuonna 1999 hänestä tuli maailman nuorin pääministeri. Hallitus luotiin oikeistolaisen DA:n ja yllättäen albaanien NDP:n kanssa.
Makedonian tasavalta solmi diplomaattisuhteet Kiinan tasavallan (Taiwan) kanssa, jonka Kiina kosti YK:ssa estämällä YK:n rauhanturvaajien jatkoajan maassa. Tämä kostautui kun huhtikuussa 1999 maahan tuli 250 000 albaanipakolaista Naton pommittaessa Jugoslaviaa.
Kun Boris Trajkovski valittiin presidentiksi 1999, VMRO-DPMNE:n johtoasema oli taattu. Huolimatta aikaisemmasta maineesta kovan linjan nationalisteina, VMRO-DPMNE-laiset noudattivat maltillisempaa kristillisdemokraattista politiikkaa. Bulgarian kanssa päästiin viimein yhteisymmärrykseen maan tunnustettua makedonian kielen ja Jugoslavian titolaisen Bulgarian-vastaisuuden päättymisen jälkeen.
Vuoden 2001 alussa Kosovosta toimivat albaanisissit aloittivat kapinan maan pohjoisosassa painostaessaan hallitusta. Georgievski vetosi albaanivähemmistön isänmaallisuuden puolesta ja maahan muodostettiin uusi laaja hätätilahallitus molempien albaanipuolueiden tuella Georgievski edelleen pääministerinä. Albaanien oikeuksia parannettiin ja heinäkuussa 2001 solmittiin tulitauko ja maahan tuotiin noin 1 000 miehiset Nato-joukot.
Vuoden 2002 vaalien jälkeen VMRO-DPMNE jäi oppositioon. Georgievski halusi uudistaa puoluetta presidentinvaaleja varten. Kun puolueen johtaja Nikola Gruevski kieltäytyi tästä, Georgievski ja lähti ja perusti oman VMRO-kansanpuolueensa (ВМРО Народна партия), joka ei ole saavuttanut merkittävää menestystä.
Sofian uutistoimisto raportoi 16. heinäkuuta 2006 Georgievskin ja vaimonsa Snežana Georgievskan hakeneen Bulgarian passin 20 000 muun pohjoismakedonialaisen lailla, jotka esi-isiensä juurien perusteella pyrkivät tulevan Euroopan unionin maan kansalaisiksi. Georgievski sanoi televisiossa uutisen olevan valetta.
Sukelluskello

Sukelluskello on ylhäältä suljettu ja alhaalta avoin lieriön tai kellon muotoinen laite. Kun sukelluskello lasketaan veden alle jää sen sisään ilmatasku, jossa sukeltaja voi oleskella. Sukellustehtäviä varten sukeltaja poistuu kellosta. 
Varhaisista sukelluskelloista sukeltajat poistuivat henkeään pidättäen vain hetkeksi. Nykyaikaisia sukelluskelloja käytetään työsukeltajien laskemiseen sukelluskohteelle, työ kellon ulkopuolella tapahtuu sukellusvarusteissa. 
Laitteen nimitys tulee varhaisista kirkonkelloja muistuttavista laitteista. 
Sukelluskellon toimintaperiaate on tunnettu jo antiikin ajoista. Pian Wasa-laivan vuonna 1628 tapahtuneen uppoamisen jälkeen aluksen hylylle laskeuduttiin sukelluskellolla. 
Nykyään kelloja käytetään ammattisukelluksessa. Nykyiset sukelluskellot ovat sukeltajan toimintasyvyyteen paineistettuja kammioita. Niistä poistutaan yleensä suljettavan luukun kautta. 
Normaalisti sukelluskelloon johdetaan hengityskaasu ja sukelluspuvun lämmitykseen tarvittava kuuma vesi pinnalta umbilikaalia eli kaapeliletkuyhdettä pitkin. Normaaliin sukelluskelloon mahtuu neljä henkilöä. Sukelluskellojen rakentamisen käytäntöjä määritellään muun muassa American Society of Mechanical Engineers (ASME) -järjestön julkaisemissa ohjeissa.
Luettelo muuttuvista tähdistä

Tämä on luettelo muuttuvista tähdistä.
Huomautuksia: Kaikkien koordinaattien eepokki on vuodelta 2000,0
Eilenburg

Eilenburg on kaupunki Saksin osavaltiossa Saksassa. Se sijaitsee Leipzigista noin kaksikymmentä kilometriä koilliseen.
Eilenburgin pinta-ala on 46,84 km² ja asukasluku 15 578 (2016).
Petit

Petit (oik. Armando Gonçalves Teixeira; s. 25. syyskuuta 1976 Strasbourg, Alsace, Ranska) on ranskalaissyntyinen portugalilainen jalkapalloilija. Keskikentällä pelannut 178 senttimetriä pitkä Petit edusti kotimaansa seurojen lisäksi Saksan Bundesliigan 1. FC Kölniä.
Aikaisemmin Petit oli edustanut seuratasolla Esposendeä (1995–1996, 1998–1999), Gondomaria (1996–1997), Uniao de Lamasia (1997–1998), Gil Vicenteä (1999–2000), Boavistaa (2000–2002) ja SL Benficaa (2002–2008). Hän siirtyi kesällä yllättäen Saksan Bundesliigaan nousseeseen 1. FC Kölniin. Seurajoukkueuran parhaita saavutuksia ovat Portugalin mestaruudet vuosilta 2001 ja 2005.
Portugalin maajoukkueessa Petit on pelannut 42 ottelua ja tehnyt niissä neljä maalia. Maajoukkuedebyyttinsä hän teki 2. kesäkuuta 2001 pelatussa ottelussa Irlantia vastaan. Petit on edustanut maataan MM-kisoissa 2002, joissa hän pelasi avauskokoonpanossa Portugalin kaikissa kolmessa ottelussa, EM-kisoissa 2004 ja MM-kisoissa 2006. Vuoden 2004 kisoista hän sai EM-hopeaa ja vuonna 2006 hän oli häviämässä MM-pronssiottelua. Tuossa ottelussa Petit epäonnekseen ohjasi Bastian Schweinsteigerin ampuman vapaapotkun omaan maaliin.
David Miscavige

David Miscavige (s. 30. huhtikuuta 1960 Philadelphia, Pennsylvania) on "Religious Technology Centerin" hallituksen puheenjohtaja. Hänet tunnetaan kuitenkin parhaiten Skientologiakirkon hengellisenä johtajana – asema, jonka hän otti 1986 skientologian perustajan L. Ron Hubbardin kuoltua. Miscavigen johtama Religious Technology Center hallinnoi omistamiensa skientologia-aiheisten tavaramerkkien sekä Hubbardin tekijänoikeuksien alaisten tekstien käyttöä.
Miscavige toimi Tom Cruisen "best manina" tämän avioituessa Katie Holmesin kanssa marraskuussa 2006.
Seitsemän (elokuva)

Seitsemän () on David Fincherin ohjaama psykologinen jännityselokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1995. Sen pääosia esittävät Brad Pitt ja Morgan Freeman.
"Seitsemän" oli ehdolla parhaan leikkauksen Oscar-palkintoon vuoden 1996 gaalassa.
Juoni.
Nuori ja lupaava etsivä David Mills (Brad Pitt) sekä elokuvan alussa eläkkeelle seitsemän päivän päästä pääsevä William Somerset (Morgan Freeman) etsivät sadistista murhaajaa (Kevin Spacey), joka tekee seitsemään kuolemansyntiin perustuvia murhia.
Arvioita.
Ilta-Sanomien Timo Kuismin totesi (2011) synkeän tarinan kuvaajan Darius Khondjin loihtineen ”tunnelmaltaan sopivan, painostavan kellertävän värisävyn, joka kihisee ilkeää maailmanlopun tunnelmaa”.
Sindi

Sindi () on epäitsenäinen kaupunki Torin kunnassa Pärnumaan maakunnassa Virossa. Sindi sijaitsee noin kymmenen kilometrin päässä Pärnusta itään, Pärnunjoen rannalla. Vuonna 2011 sen asukasluku oli 3 979, pinta-ala 5,01 neliökilometriä ja asukastiheys 794,2 asukasta neliökilometrillä.
Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Aren, Saugan ja Torin kunnat sekä Sindin itsenäinen kaupunki yhdistettiin uudeksi Torin kunnaksi.
Sindi on saanut nimensä Clauss Zindtiltä, joka toimi vuonna 1565 Pärnun pormestarina. Asutuskeskus perustettiin vuonna 1833. Siitä tuli kauppala vuonna 1921 ja kaupunki vuonna 1938. 
Kaupungin nykyinen pormestari on Mati Mettus.
Väestö.
Vuonna 2011 Sindin kaupungissa oli 4 076 asukasta, joista 3 306 (81,1 %) oli virolaisia, 606 (14,9 %) venäläisiä ja 165 (4,0 %) muita kansallisuuksia.
Ivan Kostov

Ivan Jordanov Kostov (, s. 23. joulukuuta 1949 Sofia) on bulgarialainen poliitikko. Hän toimi maansa pääministerinä toukokuusta 1997 heinäkuuhun 2001 ja demokraattisten voimien liiton (Съюз на демократичните сили) johtajana joulukuusta 1994 heinäkuuhun 2001 sekä myöhemmin oman oikeistolaisen Demokraatit vahvan Bulgarian puolesta -puolueensa johtajana.
Elämäkerta.
Kostov valmistui lisensiaatiksi Karl Marxin talouspoliittisesta instituutista Sofiassa 1974 ja väitteli myöhemmin Pyhän Kliment Ohridskin yliopistossa talousprosessien matemaattisesta mallintamisesta. Hän oli vanhempi apulaisprofessori V. Iljitš Leninin mekaniikan ja sähkötekniikan korkeammassa instituutissa tieteellisen kommunismin laitoksella (nyk. teknillinen korkeakoulu) ja lähti politiikkaan vasta Berliinin muurin murtumisen jälkeen, jolloin hänestä tuli demokraattisen voimien liiton talousasiantuntija 1990.
Kostov valittiin suureen kansalliskokoukseen ensimmäisissä vaaleissa 1990, joissa SDS hävisi sosialisteille, mutta pääsi silti hallitukseen. Kostov toimi Dimitar Popovin ja Filip Dimitrovin hallituksissa valtiovarainministerinä 1990–1992.
Kostov valittiin SDS:n johtoon 1994 ja toukokuun 1997 vaalivoiton jälkeen hänestä tuli pääministeri. Hänen hallituksensä oli ensimmäinen joka istui koko vaalien välisen nelivuotiskauden, huolimatta tuskallisista talousuudistuksista. Talousuudistukset tehtiin EU-jäsenyyttä silmällä pitäen ja niitä on pidetty käännepisteenä Bulgarian integroitumiseen länteen. Valtion omistamia yrityksiä yksityistettiin laajasti, mikä johti myös syytöksiin väärinkäytöksistä ja virheistä.
Kostovin oikeistohallitus päätti 1999 tuhota Sofiasta entisen kommunistijohtajan Georgi Dimitrovin mausoleumin, jota Kostov kutsui totalitarismin symboliksi. Sosialistioppositio syytti hallitusta julkisuustempusta paikallisvaalien edellä. Purkutöistä tuli kuitenkin naurunaihe, kun räjäytykset eivät tuhonneet muistomerkkiä ja sen purkamiseksi jouduttiin työskentelemään viisi päivää lähes kellon ympäri.
Uudistuspolitiikka johti työttömyyden nousuun ja laajat korruptiosyytökset johtivat häviöön kesäkuun 2001 vaaleissa Simeon Sakskoburggotskin kansalliselle liikkeelle. Kostov erosi SDS:n johdosta ja perusti toukokuussa 2004 oman puolueensa, Demokraatit vahvan Bulgarian puolesta (Демократи за силна България; Demokrati za silna Bălgarija), mutta ilmoitti eroavansa toukokuun 2007 eurovaalien jälkeen, joissa puolue ei saanut yhtään edustajaa. Puolue kuitenkin äänesti hänet uudelleen johtajakseen lähes yksimielisesti.
Sepänkylä (Espoo)

Sepänkylä () on yksi Espoon kaupunginosista, Kauniaisista etelään sekä Turunväylän pohjoispuolella ja Kehä II:n länsipuolella.
Sepänkylässä on enimmäkseen omakoti- ja rivitaloasutusta. Ymmerstan osa-alueella on 2000-luvun alussa rakennettuja kerrostaloja. Alue on pääosin puistomaista.
Nimi.
Sepänkylän vanha nimi oli "Bengstby" joka vaihtui 1500- ja 1600-luvuilla nimeen "Smedsby", jonka taustalla todennäköisesti on jonkin talon isännän tunteminen sepän taidoistaan. Taloa on ensin alettu kutsua seppää tarkoittavalla nimellä "Smeds". Varhaisia kirjoitusasuja ovat "Smedz" (1616) ja "Smedzby" (1640). Suomenkielinen käännösvastine Sepänkylä ja nimipari virallistettiin vuonna 1965. Kaupunginosannimi siitä tuli vuonna 1976.
Historia.
Nykyisin Turunväylänä tunnetun Tarvontien rakentaminen alkoi vuonna 1956 ja se valmistui vuonna 1962. Sepänkylän eteläpuolella kulkeva Tarvontie oli Suomen ensimmäinen moottoritie ja se kulki Helsingin Munkkiniemestä Espoon Gumböleen. Sepänkylän itärajan muodostava Kilonväylä eli Kehä II rakentui vuonna 2000. Kehä II halkoo Smedsby–Hemtans–Dåvitsbyn kulttuurimaisemaa.
Palvelut.
Ymmerstan osa-alueella toimii peruskoulun ala-asteen koulu. Sepänkylässä toimii myös ruotsinkielinen ala-aste, Smedsby skola. Lisäksi alueella toimii päiväkoteja, eläinlääkäri, pizzeria ja urheiluhalli. Lähimmät kaupat, pankkipalvelut sekä posti ovat muutaman sadan metrin päässä Kauniaisissa. Sepänkylässä sijaitsee Espoon keskuspelastusasema.
Liikenne.
Koivuhovin rautatieasema on aivan Kauniaisten rajalla Sepänkylän läheisyydessä. Asemalla pysähtyvät pääkaupunkiseudun lähiliikenteen paikallisjunat , ja .
Sepänkylän läpi kulkevat linja 549 Tapiola (M) -Jorvi Stensintietä sekä linja 224 Leppävaara-Tuomarila Kauppalantietä.
Ulkoilu.
Sepänkylässä on ulkoilureittejä sekä koirapuisto. Espoon keskuspuiston välitön läheisyys antaa alueen asukkaille ulkoilumahdollisuudet.
Hapankaali

Hapankaali on kaalista maitohappokäymisen avulla valmistettava elintarvike, jota voi syödä sellaisenaan tai käyttää ruoanvalmistuksessa. Hapankaali sisältää vain vähän energiaa mutta paljon C-vitamiinia, entsyymejä, koliinia ja asetyylikoliinia. Maitohappokäymisen ja runsaskuituisuutensa vuoksi se on vatsaystävällistä. Joidenkin lähteiden mukaan hapankaali sisältää myös B12-vitamiinia, mutta tämä tieto on nykyään kiistanalainen.
Hapankaali valmistetaan käyttämällä raastettua tai leikattua ja vetiseksi nuijittua kaalia hapettomassa tilassa. Kaalin pinnalla on luontaisesti käymiseen tarvittavia bakteereita, mutta prosessia voidaan halutessa myös nopeuttaa lisäämällä kaalin joukkoon startteriksi esimerkiksi maitoheraa. Hapankaalista puristettua antimikrobista hapankaalimehua voidaan käyttää urheilujuomana. Sitä on myynnissä teollisesti valmistettuna.
Hapankaali yhdistetään etenkin venäläiseen ja saksalaiseen ruokakulttuuriin. Esimerkiksi englannin kielessä siitä käytetään saksankielistä nimeä "sauerkraut". Ensimmäisen maailmansodan aikaisen saksalaisvihamielisyyden aikana nimeksi muutettiin Yhdysvalloissa "vapauskaali". (). Tsekissä ja Slovakiassa hapankaali on syöty joskus paistetun makkaran kanssa. Hapankaalia on kokeiltu erilaisiin uusiin muotoihin, muun muassa sorbettiin ja sushin pohjaan.
Samarran suuri moskeija

Samarran suuri moskeija on islamilainen moskeija, joka sijaitsee Irakin Samarrassa. Moskeija oli rakentamisaikanaan 800-luvulla maailman suurin. Sen rakennuttamisen aloitti abbasidikalifi Al-Mutawakkil, joka hallitsi Samarrassa 847–861.
Moskeijan spiraaliminareetti on 52 metriä korkea ja 33 leveä. Moskeijassa on 17 laivaa ja sen seinillä on tummansinisestä lasista tehtyjä mosaiikkeja.
Marco Streller

Marco Streller (s. 18. kesäkuuta 1981 Basel, Sveitsi) on sveitsiläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän pelasi ammattilaisena vuosina 2000–2015. Hän edusti kotimaassaan FC Baselia sekä lainasopimuksilla Concordia Baselia ja FC Thunia. Saksassa hän pelasi VfB Stuttgartissa ja lainalla 1. FC Kölnissä.
Streller pelasi Sveitsin jalkapallomaajoukkuessa vuosina 2003–2011 yhteensä 37 maaottelua, joissa teki 12 maalia. Hänet valittiin vuoden 2004 EM-kisoihin, mutta loukkaantumisen takia kisat menivät hänen osaltaan pieleen. Saksan MM-kisoissa 2006 hän pelasi kolmessa ottelussa ja EM-kisoissa 2008 yhdessä ottelussa.
Saavutuksia.
Lähde: Soccerway
Georgi Părvanov

Georgi Sedeftšov Părvanov (, s. 28. kesäkuuta 1957) oli Bulgarian presidentti 22. tammikuuta 2002 – 22. tammikuuta 2012. Hän pitää itseään sosialistina ja tukee maan NATO- ja EU-jäsenyyttä.
Părvanov syntyi Sirišnikissä Pernikin piirissä. Hän opiskeli matematiikkaa Sofian Pyhän Kliment Ohridskin yliopistossa ja valmistui 1981. Hän väitteli historiasta 1988. Tutkimuksissaan hän keskittyi erityisesti kansallisuuskysymykseen.
Părvanov liittyi Bulgarian kommunistipuolueen historian instituuttiin tutkijana 1981. Samana vuonna hän liittyi kommunistipuolueeseen, josta tuli Bulgarian sosialistipuolue 1990. Părvanov nousi BSP:n puheenjohtajaksi 1994, samana vuonna kun hänestä tuli parlamentin jäsen. Parlamentissa hän oli "Ystävyys Kreikan kanssa" -ryhmän johdossa ja vuodesta 1997 "Demokraattisen vasemmiston" -ryhmän johtaja.
Hänet valittiin ensimmäisen kerran presidentiksi marraskuussa 2001.
Părvanov paljasti 2006, että hänestä oli kansio entisen kommunistisen tiedustelupalvelu KDS:n arkistoissa nimellä "Gotse". Kansiota ei ole julkistettu, mutta hänen mukaansa häneltä pyydettiin vain historioitsijana neuvoja muistelmakirjaa varten yli sadan vuoden takaisista tapahtumista.
Părvanov valittiin toiselle kaudelle lokakuussa 2006. Häntä oli toisella kierroksella vastassa äärioikeistolaisen Natšionalen săjuz Atakan Volen Siderov. Părvanov sai jo ensimmäisellä kierroksella 64 % äänistä, mutta koska äänestysprosentti jäi alle 50 %, hän kohtasi toisella kierroksella Siderovin, jonka voitti 75,9–24,1 %.
Toisella kaudella syytökset presidenttiä vastaan tiedustelupalveluyhteyksistä jatkuivat. Heinäkuussa 2007 salaisen poliisin jälkeenjääneitä papereita tutkinut erikoiskomissio vahvisti Părvanovin virallisesti salaisen palvelun agentiksi.
Părvanovia ja nykyistä salaista poliisia, NPS:aa vastaan hyökättiin myös väittämällä Părvanovin ja NPS:n keränneen salaa tietoja poliitikoista ja tuomareista. Tutkinnan jälkeen todisteita ei kuitenkaan löytynyt.
Asashimo

Asashimo (, ’aamukuura’) oli keisarillisen Japanin laivaston Yūgumo-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Palvelus.
"Asashimo" otettiin palvelukseen 27. marraskuuta 1943 Osakassa komentajanaan "Yūgirin" entinen päällikkö Maekawa Nisaborou. Alus liitettiin koulutuksen ajaksi 1. laivaston 11. hävittäjälaivueeseen. Aluksen päälliköksi määrättiin 27. tammikuuta 1944 "'Samidaren" päällikkö Sugihara Yoshirou.
"Asashimo" liitettiin 10. helmikuuta 2. laivaston 2. hävittäjälaivueen 31. viirikköön. Alus suojasi 26. helmikuuta joukkojenkuljetussaattuetta Ujinasta Saipanille ja Guamille. Alus vaurioitti 29. helmikuuta tykkitulella Yhdysvaltain laivaston sukellusvene "USS Rockia" ja se oli mukana upotettamassa sukellusvene "USS Troutia". Alus pelasti yhdessä "Okinamin" kanssa "Sakitomarulta" 1 720 henkiinjäänyttä. Alus palasi 15. maaliskuuta Japaniin.
"Asashimo" suojasi 20.–28. maaliskuuta joukkojenkuljetussaattuetta Yokosukasta Trukille ja 1.–14. huhtikuuta Trukilta Saipanille ja Balikpapanilta Linggaan. Alus suojasi 11.–19. toukokuuta säiliöaluksista koottua saattuetta Linggasta Balikpapanin kautta Tawitawille.
"Asashimo" otti osaa 19.–20. kesäkuuta Filippiinienmeren taisteluun, jossa se suojasi amiraali Takeo Kuritan lentotukialusosastoa. Alus suojasi 8.–16. heinäkuuta joukkojenkuljetussaattuetta Kuresta Okinawalle ja sieltä edelleen Linggaan. Alus suojasi 18.–20. lokakuuta laivasto-osastoa Linggasta Bruneihin.
"Asashimo" otti osaa 23.–25. lokakuuta Leytenlahden taisteluun, jossa se suojasi amiraali Kuritan 1. hyökkäysosastoa. Alus osallistui 23. lokakuuta "Atagolta" hengissä selvinneiden pelastamiseen, minkä jälkeen se saattoi vaurioituneen "Takaon" takaisin Bruneihin. Alus saapui 31. lokakuuta Bruneista Manilaan suojatakseen Leyteen lähetettäviä joukkojenkuljetusaluksia.
"Asashimo" suojasi 8.–12. marraskuuta joukkojenkuljetussaattueen TA No.4 Manilasta Ormociin. Alus liittyi 10. marraskuuta saattueeseen TA No.3 lähestyessään Ormocia. Ainoastaan se selvisi Yhdysvaltain ilmavoimien hyökättyä 11. marraskuuta saattuetta vastaan. Se palasi Manilaan, josta se purjehti 13.–22. marraskuuta Spratlysaarten kautta Linggaan.
"Asashimo" liitettiin osaksi San Josen tulitukiosastoa. Alus pelasti 26. joulukuuta uppoavalta "Kiyoshimolta" 167 henkiinjäänyttä. Alus suojasi 10.–20. helmikuuta 1945 taistelulaivoja "Ise" ja "Hyūga" Singaporesta Kureen, jossa alus siirrettiin 23. helmikuuta telakalle huollettavaksi.
"Asashimo" palasi 27. helmikuuta Kuren telakalta. Alus oli 6. huhtikuuta 1945 suojaamassa taistelulaiva "Yamatoa" sen viimeisessä hyökkäyksessä kohti Okinawaa. "Asashimo" jäi kuitenkin moottorivian vuoksi jälkeen taisteluryhmästä ja 7. huhtikuuta Task Force 58:n lentokoneet upottivat sen 275 kilometriä Nagasakista lounaaseen. Aluksen mukana menetettiin koko miehistö.
Neljän suora

Neljän suora on kahden pelaajan lautapeli, jossa pelaajat pudottavat vuorotellen kiekkoja pelilautaan yrittäen saada aikaan neljän suoran.
Pelin on alun perin julkaissut Milton Bradley vuonna 1974. Patentoimaton versio tunnettiin tällöin nimellä "The Captain's Mistress".
Säännöt.
Peliä pelataan 7 sarakkeen ja 6 rivin kokoisella pelilaudalla. Molemmilla pelaajilla on käytössään 21 kiekkoa, jotka erottuvat toisistaan kahdella eri värillä. Kiekkoja pudotetaan vuorotellen täyttämättömiin sarakkeisiin, jolloin kiekko varaa itselleen tyhjästä kohdasta sijansa. Voittaakseen pelin täytyy pelaajan asettaa omia kiekkojaan niin, että muodostuu joko pystysuorassa, vaakasuorassa tai vinoittain neljän kiekon suora. Jos pelilauta täyttyy ilman voittajaa, syntyy tasapeli.
Täydellinen pelaaminen.
Neljän suoran ovat ratkaisseet läpikotaisin Victor Allis sekä James D. Allen. Pelatessa täydellistä pelaamista syntyy varma voitto pelin aloitettaessa keskimmäisestä sarakkeesta. Aloitettaessa keskimmäisen sarakkeen viereisistä, syntyy tasapeli ja kulmista toinen pelaaja voittaa.
7 × 7 ruudukko.
Pelistä on tehty myöhemmin myös toinen versio, jossa peliruudukko on seitsemän ruutua korkea ja leveä. Tällaisella peliruudukolla ei ole voittoon johtavaa täydellistä pelaamista, mutta aloittajan etu on yhä voimassa, koska aloittava pelaaja saa laittaa maksimissaan 25 nappulaa kun vastapelaaja vain 24 (24 + 25 = (7 × 7) = 49).
Harmon-patsas

Harmon-patsas on Suomen Ilmailuliiton myöntämä kiertopalkinto, jonka saa vuosittain haltuunsa ansioitunut suomalainen lentäjä edellisen vuoden aikana tehdyistä korkealuokkaisista lentosuorituksista. Lähes metrin korkea fosforipronssiin valettu patsas kuvaa viittä lentäjäpukuista hahmoa, jotka kannattelevat käsillään maapalloa.
Historia.
Harmon-patsaan (Lafayette Escadrille Trophy) lahjoitti vuonna 1927 Suomeen amerikkalainen lentäjä ja miljonääri Clifford B. Harmon. Samalla perustettiin Kansainvälisen lentäjäliiton alajaosto, jonka tehtävänä oli jakaa palkinto vuosittain ansioituneimmalle suomalaiselle lentäjälle. Vuoden 1927 patsaan saaja, luutnantti Kustaa Pukkinen kuoli kuitenkin lento-onnettomuudessa edellisen vuoden elokuussa, ja alkuperäinen patsas sijoitettiin hänen haudalleen Helsingin uudelle hautausmaalle. Patsas poikkesi hieman tyyliltään nykyisestä; siinä oli kolmen ihmishahmon kannatteleman maapallon lisäksi kuvattuna kotka. C. B. Harmon luovutti uuden patsaan vuonna 1928, ja sen ensimmäinen haltija oli kapteeni Väinö Bremer. Palkinto myönnettiin vuosittain aina vuoteen 1939 asti, jonka jälkeen sitä ei enää toisen maailmansodan syttymisen vuoksi jaettu ennen vuotta 1957.
Kiertopalkinnon saaneet päättivät vuonna 1957 luovuttaa palkinnon Suomen Ilmailuliitolle jaettavaksi suomalaiselle lentäjälle tunnustuksena edellisen vuoden kuluessa tehdyistä korkealuokkaisesta lentosuorituksesta tai -suorituksista. Tarvittaessa palkinto voidaan jättää jakamatta.
Oscar Nikula

Karl Oscar Nikula (31. toukokuuta 1907 Vaasa – 14. joulukuuta 1996) oli suomalainen historioitsija ja Åbo Akademin pohjoismaisen historian professori. 
Ura.
Veturinkuljettajan perheeseen syntynyt Nikula kirjoitti ylioppilaaksi Svenska klassiska lyceumista vuonna 1926, jonka jälkeen hän opiskeli Åbo Akademissa. Nikula väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1934 aiheenaan ruotsalainen saaristolaivasto. Nikula työskenteli opettajana vuosina 1932–1945 ja 1945–1952 hän johti Turun kaupungin historiallista museota. Vuodesta 1962 lähtien Nikula oli Åbo Akademin rehtori. Vuonna 1982 Nikulalle myönnettiin Ruotsin akatemian Suomi-palkinto.
Nikulan puoliso oli historioitsija Sigrid Nikula (o.s. Rinne), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1933.
Hachiōji

Hachiōji () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Tokion metropolissa. Se sijaitsee Tokion länsiosassa Taman alueella Kantōn tasangon länsireunalla. Kaupungissa on 562 773 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 186,38 neliökilometriä. Hachiōji on nimitetty yhdeksi Japanin ydinkaupungeista.
Hachiōji tunnettiin vanhastaan silkkiperhosten viljelystä ja tekstiilien valmistuksesta, ja Meiji- ja Taishō-kausilla sinne kehittyikin tekstiiliteollisuutta. Japanin kuntalaitoksen perustamisen yhteydessä vuonna 1889 Hachiōjista tehtiin maaseutukaupunki, ja kaupunkioikeudet sille myönnettiin vuonna 1917. Myöhemmin se on kehittynyt Tokion asuinlähiönä ja yliopistokaupunkina. Kaupunki on kolmelta puolen vuorten ympäröimä. Jinbavuorelta (855 metriä) on kuuluisa näköala Fujivuorelle, Takaovuori (599 metriä) on helpompien reittien varrella.
Mános Chatzidákis

Mános Chatzidákis (joskus "Hadzidákis", , 23. lokakuuta 1925 Xánthi, Kreikka – 15. kesäkuuta 1994 Ateena) oli kreikkalainen säveltäjä, joka toi rebetiko-musiikin kansainväliseen tietoisuuteen. Hän sai vuonna 1961 Oscarin parhaasta elokuvasävelmästä tunnuslaulustaan elokuvaan "Ei koskaan sunnuntaisin" (pääosassa Melína Merkoúri). 
Chatzidákis aloitti säveltämällä näyttämömusiikkia ja työskenteli 1960-luvulla tunnettujen elokuvaohjaajien kuten Elia Kazanin ja Jules Dassinin kanssa. Vuosina 1966–1972 hän asui ja työskenteli Yhdysvalloissa. Kreikan sotilasjuntan kaaduttua hän perusti vuonna 1975 oman tunnetun radio-ohjelman, jota esitettiin 1975-1981. Vuonna 1989 hän perusti oman orkesterin.
Haugesund

Haugesund on kunta ja kaupunki Rogalandin läänissä Norjassa. Se perustettiin vuonna 1854, mutta alueella oli asutusta jo aiemmin. Kalasatamana paikkakunta tunnettiin jo 1700-luvulla. Haugesundin maapinta-ala on 68 neliökilometriä ja väkiluku vuoden 2023 alussa oli 37 855. Haugesund oli asukasluvulla mitattuna Norjan 28. suurin kunta vuonna 2021.
Haugesundin taajama ulottuu Haugesundin kunnan ohella etelään Karmøyn kunnan puolelle. Norjan tilastokeskuksen mukaan taajaman asukasluku oli vuoden 2021 alussa yhteensä 45 436.
Kulttuuri.
Haugesundissa pidetään vuosittain Norjan kansainvälinen elokuvafestivaali. Sildajazz-festivaalilla esiintyy noin 70 yhtyettä noin 180 konsertissa.
Liikenne.
Haugesundin satama on seudun kuuden kunnan yhteisesti omistaman Karmsund Havn IKS -satamayhtiön ylläpitämä satama. Satama on kuulunut rahtimäältään Norjan suurimpiin. Haugesundin kaupungin länsirannalle sijaitsevaalle Killingøyn saarelle ja sen lähistölle on rakennettu satamayhtiön ylläpitämä useiden offshore-alusten huoltotukikohta ja kotisatama.
Haugesundin lentoasema sijaitsee naapurikunta Karmøyn puolella.
Hallinto.
Kaupungin nykyinen pormestari on Nils Konrad Bua, joka valittiin tehtäväänsä syksyllä 2023.
Koulutus.
Haugesundissa on Vestlandetin korkeakoulun kampus.
Media.
Sanomalehti "Haugesunds Avis" ilmestyy kuudesti viikossa.
Hafnarfjörður

Hafnarfjörður (virallisesti Hafnarfjarðarkaupstaður) on Islannin kolmanneksi suurin kaupunki. Sen nimi tarkoittaa satamavuonoa. Vuonna 2019 siellä asui 29 799 asukasta. Kaupunki kuuluu suur-Reykjavikin alueeseen.
Suojaisan luonnonsataman takia Hafnarfjörður perustettiin jo 1400-luvulla. Sieltä tehtiin ulkomaankauppaa Englantiin ja Saksaan 1400-luvulla. Alueen pääasiallinen työllistäjä on kalastus. Islannin ensimmäinen troolari oli Hafnarfjörðurissä. Kaupungin lähistöllä on myös suuri alumiinisulatto.
Kaupungissa järjestetään vuosittain suuret viikinkifestivaalit. Siellä on kolme maauimalaa, jotka lämpiävät kuumien lähteiden avulla.
Urheilu.
Jalkapallojoukkue FH Hafnarfjördur on voittanut Islannin mestaruuden vuosina 2004, 2005 ja 2006.
Ystävyyskaupungit.
Hafnarfjörðurin ystävyyskaupungit:
Tintamareski

Tintamareski () on ilveilyteatteri, jossa henkilöt ja tausta on maalattu näyttelijöiden ja yleisön välissä olevaan levyyn tai verhoon.&lt;Hahmojen kasvojen kohdalla on reiät, joihin esiintyjät pujottavat päänsä. Joskus myös käsille tai jaloille on tehty omat reikänsä. 
Tintamareskeja käytettiin jo keskiajalla Etelä-Euroopassa, ja Pohjoismaihin ne levisivät 1900-luvun alkupuolella. Nykyään tintamareskeja käytetään usein humorististen valokuvien ottamiseen.
Mary Decker

Mary Teresa Slaney (o.s. Decker, käytti välillä myös sukunimeä Tabb, s. 4. elokuuta 1958 Bunnvale, New Jersey) on entinen yhdysvaltalainen kestävyys- ja keskimatkojen juoksija.
Decker nousi maailman kestävyysjuoksun huipulle vuonna 1982, jolloin hän teki yhteensä kuusi maailmanennätystä, muun muassa 5. heinäkuuta 5 000 metrin juoksussa ajan 15.08,26 sekä 16. heinäkuuta 10 000 metrin juoksussa 31.35,3. Decker oli samalla ensimmäinen nainen, joka alitti 10 000 metrillä 32 minuutin haamurajan. Seuraavana vuonna hän voitti Helsingin MM-kisoissa sekä 1 500 että 3 000 metrin juoksut. Hän sai saavutuksestaan James E. Sullivan -palkinnon parhaana yhdysvaltalaisena amatööriurheilijana ja lisäksi "Sports Illustrated" -lehti valitsi hänet vuoden urheilijaksi.
Decker oli ennakkosuosikki Los Angelesin olympialaisissa 1984, mutta 3 000 metrin loppukilpailussa hän törmäsi edellään juoksevaan Zola Buddiin ja joutui keskeyttämään. Myöhemmin hän ilmoitti lehdistötilaisuudessa, että törmäys oli Buddin syytä ja että se maksoi hänelle olympiakullan. Decker kilpaili menestyksekkäästi vielä vuonna 1985, mutta jätti väliin kilpailukauden 1986 synnytettyään ainoan lapsensa, Ashley Lynnin, 30. toukokuuta 1986. Myös seuraava kausi meni pilalle loukkaantumisten takia. Hän osallistui Soulin olympialaisiin 1988 ilman mainittavaa menestystä. Hän ei päässyt enää maansa joukkueeseen Barcelonan olympialaisiin 1992.
Vuonna 1996 37-vuotias Decker selviytyi Yhdysvaltojen joukkueeseen Atlantan olympialaisiin. Karsintojen jälkeen kuitenkin selvisi, että Decker oli antanut doping-näytteen, joka sisälsi testosteronia suhteessa epitestosteroniin yli sallitussa suhteessa. Decker väitti, että tämä johtui hänen korkeasta iästään sekä hänen käyttämistään ehkäisypillereistä, mutta Kansainvälinen yleisurheiluliitto IAAF ei hyväksynyt selitystä, vaan laittoi hänet kilpailukieltoon. Yhdysvaltojen yleisurheiluliitto oli Deckerin puolella, joten asia otettiin välitystuomioistuimen käsittelyyn. Tuomioistuin päätti asian IAAF:n hyväksi, joten Decker menetti 1997 sisäratojen MM-kisoissa voittamansa hopeamitalin. Myöhemmin Decker haastoi IAAF:n ja Yhdysvaltojen olympiakomitean oikeuteen, mutta oikeus päätti, ettei sillä ole asiassa tuomiovaltaa. Myös vetoomustuomioistuin tuli samaan tulokseen.
Decker pyrki vielä Sydneyn olympialaisiin 2000, mutta ei päässyt maansa joukkueeseen. Hänet nimitettiin Yhdysvaltojen yleisurheilun Hall of Fameen vuonna 2003. Decker avioitui vuonna 1981 maratonjuoksija Ron Tabbin kanssa. Pari erosi kaksi vuotta myöhemmin. Decker meni uudelleen naimisiin 1. tammikuuta 1985 englantilaisen kiekonheittäjän Richard Slaneyn kanssa.
Kalsiumkarbonaatti

Kalsiumkarbonaatti (CaCO3) on hiilihapon kalsiumsuola. Sitä esiintyy luonnossa monessa muodossa, kuten kalkkikivenä, marmorina ja liituna, mutta se tunnetaan myös valkeanharmaana jauheena tai suurina kirkkaina kiteinä, joita molempia käytetään lähtöaineena muita kalsiumin suoloja valmistettaessa. Kalsiumkarbonaatti on pehmeää ja täten helposti käsiteltävissä, mutta liukenee varsin huonosti veteen. Kalsiumkarbonaatin moolimassa on 100,1 g/mol, sulamispiste 825 °C (hajoaa), tiheys 2,8 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3) ja CAS-numero 471-34-1. 
Kalsiumkarbonaatti tunnetaan myös nimellä "polttamaton kalkki". Tämä perustuu siihen, että kalsiumkarbonaatista voidaan valmistaa poltettua kalkkia eli kalsiumoksidia (CaO) ”polttamalla” eli kuumentamalla sitä kalkkiuunissa noin 1 000 °C:n lämpötilassa, jolloin siitä lohkeaa hiilidioksidia. 
Käyttökohteita.
Kalkkikiveä, joka on kalsiumkarbonaattia, käytetään runsaasti sementin ja betonin valmistukseen.
Kalsiumkarbonaatin eräs muoto, marmori, on kiinteää, lujaa, pienenpienten kiteiden muodostamaa massaa. Käyttötarkoituksesta riippuen marmorin puhtaus vaihtelee. Kuvanveistäjien käyttämä marmori on hyvin hienojakoista ja kirkkaan valkoista. Rakennusten ulkopäällystyksiin taas käytetään enemmän värillisiä sekä kuviollisia marmorilaattoja.
Hienojakoisempaa kalsiumkarbonaattia käytetään taululiiduissa, joissa se on yleensä sekoitettu saveen.
Biljardi- ja snookerpeleissä käytetään liitua, joka estää pallon liiallisen liukkauden, kun palloon osutaan biljardikepillä.
Maataloudessa kalsiumkarbonaattia käytetään paljon maaperän happamuuden vähentämiseen ja kalsiumin lähteenä kalkituksessa. 
Elintarvikkeissa kalsiumkarbonaattia käytetään säilöntäaineena, paakkuuntumisenestoaineena ja väriaineena. Se merkitään pakkauksessa usein E-koodilla E 170.
Lisäksi kalsiumkarbonaattia käytetään närästyslääkkeenä ja lisäravinteena, koska se on edullinen kalsiumin lähde.
Paperiteollisuudessa kalsiumkarbonaattia käytetään aikakauslehti- ja hienopaperin täyteaineena. Se on halvempaa kuin aikaisemmin käytetty kaoliinisavi, mutta toisaalta se kuluttaa karheutensa vuoksi enemmän paperikoneiden märkäviiroja. Kalsiumkarbonaatista ja suuritiheyksisestä polyeteenistä ("HDPE") valmistetaan kivipaperia.
Kalsiumkloridi

Kalsiumkloridi (E509) (CaCl2·6H2O tai CaCl2) on kalsiumkarbonaatin ja suolahapon reaktiossa muodostunut valkoinen hyvin hygroskooppinen suola. Kidevedellinen muoto (CaCl2·6H2O) muodostaa kiteitä, kidevedetön (CaCl2) taasen pysyy jauheena. Molemmat muodot liukenevat veteen erittäin helposti. Kidevedellistä kalsiumkloridia käytetään maanteillä lähinnä kesäkaudella pölyn sitomiseen ja talvisin vähäisessä määrin yhdessä natriumkloridin kanssa valtateiden tienpintojen sulana pitämiseen. Kalsiumkloridi aiheuttaa autojen ruostumista. Kalsiumkloridia on myös käytetty eksikaattoreiden kuivausaineena, mutta nykyisin silikageeli on syrjäyttänyt sen lähes täysin.
Autuas Innocentius V

Innocentius V (n. 1225 – 22. kesäkuuta 1276), syntymänimeltään Pierre de Tarentaise oli paavina 21. tammikuuta 1276 – 22. kesäkuuta 1276. Hän liittyi nuorena dominikaanimunkkeihin ja tuli kuuluisaksi saarnaajaksi. Innocentius V:n lyhyen paavikauden merkittävin tapahtuma oli yritys hakea yhteyttä idän kirkon kanssa.
Eksikkaattori

Eksikkaattori, myös eksikaattori, on paksulasinen, tasohioksella varustettu astia. Sitä käytetään ilman kosteudelle herkkien aineiden säilytykseen. Eksikkaattori on valmistettu niin, että sen alaosaan voidaan tukea joko posliininen tai muovinen teline, ja tämän telineen alle kaataa kuivausmassa.
Eksikkaattoreita käytetään usein kemian kvantitatiivisissa töissä. Käyttökohteita on useita, mutta yleisimmin tarkoituksena on pitää haluttu yhdiste mahdollisimman kuivana. Kun esimerkiksi kuparisulfaattia hehkutetaan, se menettää kidevetensä. Jos kidevedetöntä kuparisulfaattia sisältävä upokas jätettäisiin huoneilmaan, imisi se ajan myötä itseensä kosteutta ja muuttuisi jälleen kidevedelliseen muotoonsa. Tämä voidaan estää eksikkaattorissa, jonka pohjalla oleva kuivausmassa imee itseensä kaiken tarkkaan suljetussa astiassa olevan kosteuden.
Hackman

Hackman Oyj oli suomalainen pörssiyhtiö, jonka italialainen Ali S.p.A. osti vuonna 2004. Hackmanin tytäryhtiöitä olivat tuolloin suurkeittiölaitteita valmistava Hackman Metos Oy ja kodintuotteita valmistava Iittala Oy Ab. Samana vuonna Hackman myi Iittala Oy Ab:n yhtiön toimivan johdon ja ABN AMRO Capitalin muodostamalle sijoittajaryhmälle. Hackman Oyj poistui pörssistä sen siirryttyä Ali S.p.A:n omistukseen.
Nykyisin Hackmanin ruokailuvälineet ja keittiötarvikkeet kuuluvat Iittala Groupiin. Iittala Group on vuodesta 2007 ollut osa Fiskars-konsernia. Hackman Kalustetehdas kuuluu Metos Oy Ab:hen, jonka omistaa italialainen Ali S.p.A.
Vuonna 2016 Hackman äänestettiin Suomen kymmenenneksi arvostetuimmaksi tuotemerkiksi "Markkinointi &amp; Mainonta" -lehden ja Taloustutkimuksen vuosittaisessa Brändien arvostus -kyselyssä.
Historia.
Hackmanin historia alkaa vuodesta 1790, jolloin saksalainen Johan Friedrich Hackman perusti Viipuriin kauppahuoneen, jonka nimeksi tuli sittemmin Hackman &amp; Co. Kauppahuone oli 1800-luvulla Savon ja Karjalan suurimpia sahateollisuus- ja puutavaraliikkeitä. Yhtiöllä oli sahat muun muassa Heinäveden Kermassa ja Palokissa, Sulkavan Lohikoskella, Äyräpään Pölläkkälässä ja Leppävirran Sorsakoskella.
Vuonna 1876 Hackman perusti aterin- ja hienotaetehtaan Nurmeen Viipurin lähelle. Vuonna 1891 aloitti samanlaisia tuotteita valmistava tehdas Sorsakoskella. Vuonna 1924 Hackman alkoi valmistaa aterimia ruostumattomasta teräksestä ja 1920-luvun lopussa valmistusohjelmaan tulivat aterinsarjat. Teräskattiloiden valmistus alkoi vuonna 1950.
Vuodesta 1910 Hackmanin sahateollisuus keskittyi Joutsenon Honkalahden sahalle. Saha myytiin vuonna 1991 Enso-Gutzeit Oy:lle.
Vuonna 1914 Hackman perusti yhdessä Suomen valtion kanssa Pohjois-Karjalan Kuusjärven kunnasta omistamaltaan maa-alueelta löydetyn kuparimalmion pohjalle nykyisen Outokummun edeltäjäyrityksen Outokumpu Kopparverkin, jonka omistuksen se myi Suomen valtiolle vuonna 1924.
Vuonna 1989 Hackman osti Norjasta Høyang Polaris -tehtaan ja Ruotsista Nilsjohan AB:n. Seuraavana vuonna Hackman osti Oy Arabia Ab:n, Rörstrand-Gustavsberg AB:n ja Iittala-Nuutajärvi Oy:n. Ostettujen yritysten emoyhtiöksi perustettiin Hackman Tabletop Oy.
Hackman Housewares ja Hackman Tabletop Oy yhdistettiin Hackman Designor Oy Ab:ksi 1994. Tämä yhtiö osti samana vuonna kattilavalmistaja ALU Oy:n.
Vuonna 2000 Hackman Designor Oy Ab:n nimeksi muutettiin Designor Oy Ab. Vuonna 2002 yhtiö osti ruotsalaisen BodaNova-Höganäs Keramik AB:n. Vuonna 2003 Designor Oy Ab:n nimi vaihdettiin iittala Oy Ab:ksi.
Vuonna 2004 Hackman myytiin italialaiselle Ali S.p.A.:lle, joka puolestaan myi sen hollantilaiselle ABN AMRO1Capital -yhtiölle vuonna 2005.
Sinkkikloridi

Sinkkikloridi (ZnCl2) on väritön tai valkoinen, hyvin vahvasti hygroskooppinen suola. Sinkkikloridi on heikko Lewis-happo, sen vesiliuoksen pH on noin 4. Sinkkikloridin liukoisuus veteen on 432 g/100 ml (25 °C), moolimassa 136,3 g/mol, sulamispiste 290 °C, kiehumispiste 732 °C, tiheys 2,9 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3) ja CAS-numero 7646-85-7. 
Sinkkikloridia käytetään suuria määriä tekstiiliteollisuudessa peittana, metallurgiassa metallien pinnoittamiseen sinkillä, paristoissa elektrolyyttinä ja orgaanisessa sekä epäorgaanisessa kemiallisissa synteeseissä.
Valmistus.
Vedetöntä sinkkikloridia voidaan valmistaa metallisen sinkin ja vetykloridin välisellä reaktiolla.
Zn(s) + 2HCl(g) → ZnCl2(s) + H2(g)
Vesiliuoksia taasen valmistetaan perinteisillä happo-emäs metodeilla, vaikkapa sinkkisulfidista (ZnS) tai sinkkioksidista.
ZnS(s) + 2 HCl(aq) → ZnCl2(aq) + H2S(l)
Nikolai Rubinštein

Nikolai Grigorjevitš Rubinštein (; 14. kesäkuuta 1835 Moskova – 23. maaliskuuta 1881 Pariisi) oli juutalais-venäläinen pianisti ja säveltäjä Anton Rubinšteinin nuorempi veli. 
Nikolai Rubinštein opiskeli vuosina 1844–1846 pianonsoittoa saksalaisen pianopedagogin Theodor Kullakin ja sittemmin myös sävellystä saksalaisen musiikkiteoreetikon Siegfried Dehnin johdolla. Samanaikaisesti hän opiskeli lakitiedettä vuoteen 1855 saakka. Rubinšteinin merkittävin elämäntyö oli Moskovan konservatorion perustaminen ja johtaminen (yhdessä ruhtinas Nikolai Petrovitš Trubetskoin kanssa). Hänet luettiin aikansa parhaimpiin pianisteihin, vaikka nykyään hän on jäänyt kuuluisamman veljensä varjoon. 
Säveltäjä Pjotr Tšaikovski halusi omistaa ensimmäisen pianokonserttonsa alun perin ystävälleen Nikolai Rubinšteinille. Tšaikovskin soitettua teoksen Rubinšteinille Moskovan konservatorion luokkahuoneessa jouluaattona 1874 Rubinštein kuitenkin haukkui sen hänelle "miltei täysin pataluhaksi". Rubinštein piti teosta mahdottomana esitettäväksi, mutta lupasi soittaa sen julkisesti, mikäli Tšaikovski tekisi siihen määräajassa hänen vaatimansa lukuisat muutokset. Suutuspäissään Tšaikovski pyyhki Rubinšteinin nimen omistussivulta ja kirjoitti tilalle saksalaisen pianistin ja kapellimestarin Hans von Bülowin, joka puolestaan kehui konserttoa kaikin puolin onnistuneeksi ja esitti sen ensimmäisen kerran julkisesti lokakuussa 1875. Myöhemmin Tšaikovski ja Rubinštein sopivat riitansa; Tšaikovski muokkasi konserttonsa piano-osuutta hieman vaivattomammaksi, ja Rubinštein puolestaan myönsi ensiarvostelunsa olleen epäoikeudenmukainen ja soitti teoksen Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1878. Rubinšteinin kuoltua Tšaikovski omisti viululle, sellolle ja pianolle säveltämänsä trion (a-molli, opus 50) "suuren taiteilijan muistolle".
Suomalaisista muusikoista Ina Lange opiskeli Rubinšteinin johdolla.
Mangaanidioksidi

Mangaanidioksidi, "mangaani(IV)oksidi", (MnO2) on musta, jauhemainen suola, joka tunnetaan myös nimillä ruskokivi ja pyrolusiitti-nimisenä mineraalina. Mangaanidioksidi on lähes poikkeuksetta teollisuuden lähtöaineena muita mangaanisuoloja valmistettaessa. Mangaanidioksidia käytetään tavallisissa kuivapareissa, paristojen keskeisissä rakennuspaloissa, joissa se pelkistyy alemmalle hapetusluvulle.
Mangaanidioksidi liukenee hyvin lämpimään, väkevöityyn rikkihappoon, kaava alla. Samalla vapautuu happea.
2MnO2(s)+2H2SO4(aq) → 2MnSO4(aq)+O2+H2O
Vastaava reaktio suolahapon kanssa.
MnO2(s)+4HCl → MnCl2+Cl2+2H2O
Molemmissa tapauksissa havaitaan mangaanin yhtenevyys lähisukulaiseensa, rautaan.
Mangaanidioksidi on veteen liukenematonta ja sen moolimassa on 86,9 g/mol, sulamispiste 553 °C (hajoaa dimangaanitrioksidiksi eli mangaani(III)oksidiksi Mn2O3 ja hapeksi), tiheys 5,0 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3) ja CAS-numero 1313-13-9.
Jodihappo

Jodihappo (HIO3) on erittäin vahva hapetin. Sitä voidaan valmistaa muun muassa hapettamalla jodia typpihapolla (HNO3) ja haihduttamalla näin saatu liuos kuiviin. Tällöin saadaan jodianhydridiä, dijodipentoksidia (I2O5), joka liukenee veteen; liuosta haihdutettaessa kehittyy jodihappoa värittöminä kiteinä. Toinen yleinen tapa on keittää kaliumkloraatin (KClO3) vesiliuosta jodin kanssa. 
Jodihapon moolimassa on 175,91 g/mol, sulamispiste 110 °C, tiheys (kiinteä) 4,62 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), liukoisuus veteen 269 g/100 ml (20 °C) ja CAS-numero 7782-68-5.
Yhdisteellä on käyttökohteita lääketieteessä. Lisäksi sitä on mahdollista käyttää kaasunaamareissa sekä sen suolojen valmistamiseen.
Jodihapolla on osoitettu olevan vaikutuksia myös ilmastoa lämmittävien pienhiukkasten syntyyn.
Moskovan konservatorio

Moskovan konservatorio () on Venäjän tärkeimpiä musiikkioppilaitoksia. Konservatorion perusti vuonna 1866 Nikolai Rubinštein, vuonna 1862 Pietarin konservatorion perustaneen Anton Rubinšteinin veli, ja ruhtinas Nikolai Petrovitš Trubetskoi. Pjotr Tšaikovski toimi konservatoriossa musiikin teorian opettajana yli kaksikymmentä vuotta, ja vuodesta 1940 konservatorio on ollut nimetty hänen mukaansa.
Zend Engine

Zend Engine on avoimen lähdekoodin komentosarjakielinen ydin, joka on tullut tutuksi etenkin PHP-ohjelmointikielen ytimenä. Zend Enginen kehitti alkujaan Andi Gutmans ja Zeev Suraski, ja se on nykyisin yksi Zend Technologiesin päätuotteista.
Ensimmäinen versio Zend Enginestä julkaistiin vuonna 1999 yhdessä PHP 4-version kanssa. Se oli kirjoitettu korkeasti optimoiduksi taustajärjestelmäksi, ja sitä oli mahdollisuus käyttää myös PHP:n ulkopuolisissa projekteissa. Suorituskyky, toimivuus ja laajennettavuus olivat myös keskeisessä osassa kehitystyötä.
Tällä hetkellä Zend Enginestä on versio 2, "The Zend Engine II" joka toimii PHP:n viidennen version ytimenä. Järjestelmää on ollut saatavilla ilmaiseksi vuodesta 2001 lähtien BSD:n tyylisellä lisenssillä, ja nykyisellään järjestelmää kehittävät useat ohjelmoijat ympäri maailmaa.
Rikkivety

Rikkivety (H2S), IUPAC-nimeltään divetysulfidi, on myrkyllinen, mädältä kananmunalta haiseva kaasu. Toisin kuin lähisukulaisensa vesi, se palaa, muodostaen rikkidioksidia ja vettä. Rikkivety on erittäin pahanhajuista jo pieninä pitoisuuksina, mutta turruttaa hajuaistin nopeasti ja voi siten aiheuttaa huomaamatta hengenvaaran huonosti ilmastoiduissa tiloissa. 
Synty ja valmistus.
Yleensä laboratoriokäyttöön tarkoitettu rikkivety valmistetaan rautasulfidin ja laimean rikkihapon välisellä reaktiolla.
FeS(s)+H2SO4(aq) → H2S(g)+FeSO4(aq)
Rikkivetyä syntyy myös johdettaessa vetyä sulaan rikkiin tai happojen vaikuttaessa sulfideihin. Sitä voi syntyä vaarallisia määriä, jos alkaliseen vetysulfidiliuokseen sekoittuu happoa: 
NaHS(aq)+H+(aq) → H2S(g)+Na+(aq)
Luonnossa rikkivetyä syntyy myös monien rikkipitoisten orgaanisten yhdisteiden hajotessa.
Kemialliset ominaisuudet.
Rikkivety on herkästi syttyvä, jopa räjähtävä kaasu, joka liukenee melko runsaasti veteen. Se on heikko kaksiarvoinen happo, jonka happotähteitä ovat vetysulfidi- ja sulfidi-ionit.
Rikkivety saadaan suprajohtavaksi noin –70 °C asteen lämpötilassa, mutta siihen vaaditaan yli 1,5 miljoonaa kertaa ilmakehän paine.
Käyttö.
Rikkivetyä käytetään reagenssina analyyttisessä kemiassa.
Esiintyminen.
Rikkivetyä esiintyy esimerkiksi kemiallisessa metsäteollisuudessa, vaikkapa sulfaattisellutehtaiden prosessi- ja jätevedenkäsittelytiloissa, joissa liikuttaessa on siksi useasti käytettävä rikkivetymittaria, jonka hälyttäessä pitää tilasta poistua tai, jos on mukana, ottaa hengityssuojain, vaikkapa paineilmahengityslaite, käyttöön. Samanlainen rikkivetyvaara esiintyy myös kunnallisia jätevesiä käsittelevissä pumppaamoissa ja puhdistamoissa.
Terveysvaikutukset.
Yleisin altistumistapa rikkivedylle on hengitysilman mukana, hengitysteiden kautta.
Rikkivedylle altistuminen voi pahimmissa tapauksissa johtaa kuolemaan. Lievemmissä tapauksissa rikkivedylle altistuminen aiheuttaa yleisimmin pahoinvointia, huimausta, ja hengitysvaikeuksia. Yleisesti on todettu yskää, kurkkukipua ja päänsärkyä.
Rikkivedylle altistuneilla on joissakin tapauksissa todettu tärinää ja voimakkaita kouristuksia sekä tasapainon häiriintymistä. Myös houreita, hajuaistin halvaantumista, rintakipua, silmävaivoja ja mahdollista ruokahalun vähenemistä on esiintynyt. Jo yksi henkäys korkean rikkivetypitoisuuden omaavaa kaasua voi aiheuttaa tajunnanmenetyksen ja astmaatikoille jopa pieni määrä sisäänhengitettynä voi aiheuttaa keuhkoputken ahtaumaa. Rikkivedylle altistuminen lisää keskenmenon riskiä.
Rikkivedyn myrkyllisyys on verrattavissa vetysyanidiin; se estää soluhengitykseen osallistuvien entsyymien toiminnan.
Rikkivedyllä on erittäin pienissä annoksissa todettu olevan positiivisia terveysvaikutuksia, jotka johtuvat rikkivedyn tärkeästä roolista soluviestinnässä. Kun rikkivetyä vapauttava osa lisätään perinteisen tulehduskipulääkkeen, kuten naprokseenin tai asetyylisalisyylihapon molekyyliin, käyttäjälle ei ilmaannu näille lääkkeille tyypillisiä ruoansulatuskanavan haavaumia . Tällöin lääkkeen kipua lievittävä vaikutus myös paranee huomattavasti, jolloin tarvittu annos pienenee .
Huhtinen

Huhtinen on Porvoon kaupunginosa. Suurin osa alueen asutuksesta on rakennettu 1980-luvun loppupuolella. Huhtisissa on suomenkielinen ala-aste, Huhtisen koulu, jota laajennettiin vuosina 2002–2003. Alueella on myös melko paljon opiskelija- ja vuokra-asuntoja. Ennen Huhtisissa toimi tunnettu Hopean talli. Nykyään Hopean talli sijaitsee Gammelbackan vieressä, Uddaksentien varrella. Huhtisen asukasluku on noin 3000.
Huhtisista Porvoon keskustaan on matkaa noin kaksi kilometriä. Keskustan ja Huhtisen välillä kulkee linja-autolinja, jonka vuoroväli on noin 1 tunti.
Nimi Huhtinen tulee sanasta "huhti".
Tuomas Celanolainen

Tuomas Celanolainen (, n. 1200 Celano, Abruzzo – 1270 Tagliacozzo) oli italialainen fransiskaanimunkki, joka tunnetaan erityisesti kolmen Fransiskus Assisilaisen elämää käsittelevän kirjan kirjoittamisesta, jonka paavi Georgius IX tilasi häneltä. Häntä pidetään myös "Dies irae" -runon, eli requiem-messun sequentia-osan, kirjoittajana. 
Tuomas Celanolainen oli yksi ensimmäisistä fransiskaaniveljistä ja liittyi järjestöön jo vuoden 1215 tienoilla ja tunsi Fransiskus Assisilaisen henkilökohtaisesti. Tuomas Celanolainen lähetettiin Saksaan edistämään liikettä ja hänestä tuli 1223 "Wormsin, Mentzin ja Kölnin luostareiden kustos ja myöhemmin Reinin piirien ainoa kustos" "ainoa vartija" () alueella. Hän palasi joidenkin vuosien päästä takaisin Italiaan, missä vietti elämänsä viimeiset vuodet klarissalaisluostarin rippi-isänä Tagliacozzossa.
Feodorit Kuolalainen

Pyhä Feodorit Kuolalainen, lappalaisten valistaja, lasketaan yhdeksi Suomen ortodoksisen kirkon kunnioittamista Karjalan valistajista.
Pyhä Feodorit meni jo 13-vuotiaana Solovetskin luostariin ja vihittiin munkiksi 14-vuotiaana. Kun hänet oli vihitty munkkidiakoniksi, hän lähti kiertelemään eri luostareissa ja tapasi matkallaan muiden muassa pyhittäjä Aleksanteri Syväriläisen ja pyhittäjä Trifon Petsamolaisen, jonka kanssa hän teki valistustyötä lappalaisten asuinalueilla.
Myöhemmin pyhä Feodorit asui useissa luostareissa ollen välillä myös igumenina. Hän kuoli Solovetskin luostarissa elokuun 17. päivänä 1571 ja kyseinen kuolinpäivä on hänen ortodoksinen muistopäivänsä.