John Arthur Roebuck

John Arthur Roebuck (28. joulukuuta 1802 – 30. marraskuuta 1879) oli englantilainen poliitikko. Hän edusti parlamentin alahuoneessa Bathia itsenäisenä liberaalina vuodet 1832–1837 ja 1841–1847 ja myöhemmin Sheffieldiä vuodet 1849–1868 ja 1874–1879.
Roebuck osoitti poliittisen uransa aikana useita erilaisia ristiriitaisia mielipiteitä ja kannatti ristiriitaisia tavoitteita. Hän vieraantui ajan mittaan yhä selvemmin aiemmista liberaalien piiristä löytyneistä tovereistaan ja lähentyi uransa loppuvaiheessa konservatiiveja. Vuonna 1844 poliitikko George Smythe luonnehti häntä pilkallisesti ”Bathin Diogeneeksi”, jonka teot olivat aina keskenään ristiriidassa.
Elämä.
Roebuckin isä Ebenezer Roebuck (k. 1807) oli keksijä ja teollisuusmies John Roebuckin poika. John Arthur Roebuck syntyi Madrasissa Intiassa, missä Ebenezer toimi valtion virkamiehenä. Ebenezerin kuoltua tämän vaimo Zipporah Tickell matkusti Britanniaan ja meni uusiin naimisiin John Simpsonin kanssa, minkä jälkeen perhe muutti vuonna 1815 Ylä-Kanadaan. Roebuck palasi Englantiin vuonna 1824 ja sai vuonna 1831 oikeuden lakimiehen ammatin harjoittamiseen, mutta ei koskaan ollut alalla erityisen aktiivinen eikä itse pitänyt lakimiehistä ihmisryhmänä. Vuonna 1834 hän avioitui pappi Thomas Falconerin tyttären Henriettan kanssa, jonka kanssa sai ainakin yhden tyttären.
Poliittisen uran alku.
Roebuck valittiin ensi kertaa alahuoneeseen Bathin vaalipiiristä vuoden 1832 vaaleissa William Napierin kieltäydyttyä asettumasta ehdolle ja kannatettua Roebuckia tehtävään. Roebuck piti 5. helmikuuta 1833 ensimmäisen puheensa alahuoneessa, ja siinä hän julistautui riippumattomaksi parlamentin jäseneksi. Hän osoitti halveksuntaa kaikkia hänen kanssaan eri mieltä olevia, eritoten whigejä, kohtaan. Hän tuki Daniel O’Connellin oikeustaistelua Irlannin puolesta, kun taas irlantilaista chartisteihin kuuluvaa poliitikkoa Feargus O’Connoria hän luonnehti vuonna 1839 ”pahantahtoiseksi ja pelkurimaiseksi kansankiihottajaksi”.
Roebuck teki vuonna 1835 ehdotuksen ylähuoneen ehdottoman veto-oikeuden poistamisesta ja muuttamisesta viivyttäväksi, tosin hän itse olisi halunnut lopettaa ylähuoneen instituutiona kokonaan. Veto-oikeuden muutos toteutui lopulta vuonna 1911 Parliament Actin myötä. Hänen samana vuonna julkaisemansa "Pamphlets for the People" -traktaattisarjan sanomalehtiä kritisoiva osa "The Stamped Press and its Morality" sai "The Morning Chronicle" -lehden päätoimittajan John Blackin haastamaan hänet kaksintaisteluun. Kumpikaan osapuoli ei loukkaantunut, kun kaksintaistelu järjestettiin 19. marraskuuta 1835.
Roebuckia ei valittu Bathista uudestaan vuoden 1837 vaaleissa, jolloin hän lähti uudelleen joksikin aikaa Kanadaan, missä osti maatilan asuttavakseen ja harjoitti jonkin verran lakimiehen tointa. Hän palasi alahuoneeseen samasta vaalipiiristä seuraavissa vaaleissa vuonna 1841. Vuonna 1843 hänen aloitteensa sekulaarista opetuksesta maassa hylättiin alahuoneessa äänin 60 puolesta ja 156 vastaan.
Roebuck jätti Bathin vaalipiirin lopullisesti jäätyään vailla edustajanpaikkaa vuoden 1847 vaaleissa ja siirtyi Sheffieldiin, mistä hänet valittiin alahuoneeseen ilman vastaehdokkaita toukokuussa 1849.
Krimin sota.
Roebuck kannatti monen muun brittiläisen liberaalin tavoin aluksi Krimin sotaa. Sodan kääntyessä epäsuotuisaksi hän kuitenkin alkoi voimakkaasti kritisoida maan johtoa. 23. tammikuuta 1855 Roebuck vaati äänestystä epäluottamuslauseesta hallitusta kohtaan. Alahuone äänesti 29. tammikuuta 1855 äänin 305 epäluottamuslauseen puolesta ja 148 sitä vastaan, ja pääministeri George Hamilton-Gordonin hallitus erosi seuraavana päivänä. Roebuck nimitettiin johtamaan kymmenestä parlamentin jäsenestä koostuvaa komiteaa, joka tutki pääasiassa rintamaoloissa tapahtuvaan sairaanhoitoon ja sen puutteisiin liittyviä tekijöitä. Komitean haastattelemiin henkilöihin lukeutui useita kenraaleja, muun muassa John Fox Burgoyne ja lordit Raglan ja Lucan, useita alempia upseereita, lääkintähenkilöstöä sekä yksi aliupseeri. Komitean raportin ensi versio esitettiin parlamentille 18. kesäkuuta 1855 huolimatta siitä, että Hamilton-Gordonia pääministerinä seurannut lordi Palmerston oli yrittänyt saada Roebuckia ja alahuonetta yleensä luopumaan tutkimuksesta.
Vuonna 1855 Roebuck oli myös yksi lyhytaikaisen Administrative Reform Association -järjestön vaikuttajista Charles Dickensin ja Samuel Morleyn ohella. Järjestö oli Krimin sodan ja sen aristokraattiseksi mielletyn johdon vastainen ja sai inspiraationsa suurelta osin George Trevelyanin ja Stafford Northcoten vuonna 1855 julkistaman raportin johdosta. Eräs sen tärkeimpiä tavoitteita oli saada maan valtionhallinnosta selkeämmin ymmärrettävää ja sen työntekijöiden värväämisestä puhtaammin osaamiseen perustuvaa.
Joulukuussa 1855 Roebuck pyrki epäonnistuneesti Metropolitan Board of Works -paikallishallinnon puheenjohtajaksi. Asema olisi taannut hänelle mahdollisuuden vaikuttaa merkittävästi moderniin Lontooseen. Tehtävään kuitenkin valittiin 22. joulukuuta pidetyssä äänestyksessä John Thwaites Roebuckin jäädessä toiseksi.
Krimin sodan jälkeen.
Krimin sodan jälkeen Roebuck pyrki yhdistämään Britannian radikaalit liberaalit vaikuttajat yhdeksi kokonaisuudeksi, joka voisi onnistuneesti ajaa edistysmielisiä uudistuksia maassa. Edward Miall ja Thomas Milner Gibson olivat tähän halukkaita, mutta Roebuckin mukaan halajama Richard Cobden kieltäytyi, koska hänen mielestään Roebuck oli turhamainen halussaan saada aina ylimmän aseman.
Roebuck ja Milner Gibson esittivät vuonna 1858 väittelyssä parlamentin alahuoneessa, että Yhdistyneen kuningaskunnan ei pitäisi estää Ranskaa rakentamasta kanavaa Suezille. Roebuck sai asiassa vastaansa insinööri Robert Stephensonin, jonka mielestä kanavan rakentaminen oli lähtökohtaisesti mahdotonta hänen vuonna 1847 tekemänsä tutkimusretken mukaan.
Yhdysvaltain sisällissodan ollessa käynnissä Roebuck kannatti etelävaltioita ja luonnehti Unionin armeijan koostuvan ”Euroopan saastasta”, vaikka oli vuonna 1859 eräässä kirjeessään osoittanut ihailua Yhdysvaltoja kohtaan. Kesäkuussa 1863 hän esitti puheessaan, että Yhdistyneen kuningaskunnan pitäisi yhdessä tuumin Ranskan kanssa tunnustaa etelävaltioiden itsenäisyys. Roebuckin mielestä etelävaltioiden asenne mustaan vähemmistöönsä oli myös itse asiassa vähemmän sortava kuin pohjoisvaltioiden. Hän väitti, että myös pääministeri Palmerston oli hänen tapaansa etelävaltioiden kannattaja. Roebuck oli myös Itävallan keisarikunnan Italian hallinnon tukija. Vuonna 1864 hän erosi Reform Clubista, jonka jäsenenä oli ollut ennen tätä vuosikymmeniä.
Vaikka Roebuck valittiin Sheffieldistä parlamentin alahuoneeseen vuosina 1852, 1857, 1859 ja 1865, hänen jyrkkenevät mielipiteensä ja yleinen poliittinen jääräpäisyytensä olivat osana vaikuttamassa siihen, että häntä ei valittu enää vuoden 1868 vaaleissa. Hänen sijastaan Sheffieldin vaalipiiristä alahuoneeseen nousi työväenluokalle ja ammattiliitoille myötämielinen A. J. Mundella. Roebuck oli sen sijaan tehnyt selväksi kielteisen mielipiteensä ammattiliittoja kohtaan ja luonnehtinut työväenluokkaa perheväkivaltaan taipuvaisiksi ja tuhlareiksi. Hän oli myös suhtautunut vuoden 1867 vaalitavan uudistukseen epäilevästi ja varoittanut antamasta poliittista valtaa ”tietämättömien” haltuun.
Vuoden 1874 vaaleissa Roebuck valittiin konservatiivipuolueen tukemana uudestaan alahuoneen jäseneksi Sheffieldistä Mundellan rinnalle. Roebuckin kanssa paikkaa tavoitteli myös Joseph Chamberlain. Turkin sodassa hän kannatti osmanien valtakunnan tukemista Venäjää vastaan. Hänestä tehtiin Privy Councilin jäsen 14. elokuuta 1878.
Kuolema.
Roebuck kuoli sydämen vajaatoimintaan Westminsterissä Lontoossa 30. marraskuuta 1879.