tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Mikrovaltio

Mikrovaltio on pieni alue, joka on julistettu itsenäiseksi valtioksi esimerkiksi taiteen harjoittamiseksi tai poliittisten mielipiteiden ilmaisemiseksi.
Kuvaus.
Mikrovaltiot eroavat todellisista itsenäisyysliikkeistä. Ne ovat tyypillisesti tarkoitusperiltään erikoisia ja lyhytaikaisia hankkeita, jotka on perustanut yksittäinen henkilö tai pieni ryhmä ihmisiä. Jotkut mikrovaltiot hankkivat tuloja myymällä tuotteita internetissä.
Tunnettuja mikrovaltioita ovat muiden muassa Ladonia, Liberland, Nova Roma, Molossian tasavalta, Sealand, Neue Slowenische Kunst sekä Gay and Lesbian Kingdom of the Coral Sea Islands. Italialainen insinööri Giorgio Rosa rakensi vuodesta 1957 alkaen omaa tekosaarta ja vuonna 1968 perusti sille mikrovaltion L’Isola delle Rosa (Ruususaari), joka toimi 55 päivän ajan, kunnes Italian viranomaiset valtasivat saaren ja räjäyttivät sen dynamiitilla. Suomen alueelle perustettu mikrovaltio oli Ari Peltosen perustama Valtio.
Helsingissä järjestettiin maailman ensimmäinen mikrovaltioiden huipputapaaminen 2003. Tapahtuman järjesti Muu ry yhdessä nykytaiteilijoiden Tellervo Kalleisen ja Oliver Kochta-Kalleisen kanssa. Paikalle osallistuivat Sealand, Transnational Republic, Neue Sloweniche Kunst, Elgaland Vargaland ja Ladonia. Tapaamisen aikana perustettiin uusi mikrovaltio, The State of Sabotage.
Purjealus

Purjealus on vesiliikennealus, joka kulkee vedessä tuulen voiman vaikuttaessa sen purjeisiin. Purjeet levitetään aluksen takilaan puomien, raakapuiden ja harusköysien varaan. Meriteiden säännöissä "purjealus tarkoittaa jokaista purjehtivaa alusta edellyttäen, ettei kuljetuskoneistoa, jos sellainen on asennettu alukseen, käytetä". 
Suuria purjealuksia voidaan kutsua purjelaivoiksi ja pieniä vastaavasti purjeveneiksi. Mitään täsmällistä kokorajaa näiden nimitysten välillä ei ole. Purjealukset luokitellaan myös eri tyyppeihin takiloinnin, käyttötarkoituksen ja rungon muodon perusteella. Purjealusten nimien edessä käytetään usein tunnusta S/v tai S/y.
Purjealusten tyyppejä.
Takilatyypin mukaan jaoteltuna.
&lt;br&gt;
Purjelaivojen historia.
Suomessa purjelaivoilla purjehdittiin valtamerillä laajemmin 1800-luvun puolesta välistä toiseen maailmansotaan asti. Museoituja purjelaivoja Suomessa ovat mm. "Sigyn", "Suomen Joutsen" ja "Pommern".
Kilroy

Kilroy-sarjakuvalehti ilmestyi Suomessa vuosina 1953–1954. Sitä julkaistiin 32 numeroa. Lehti ilmestyi maanantaisin vuorotellen Kädet ylös! -lehden kanssa. Kumpaakin lehteä julkaisi Suomessa Tähti-Sarjat.
Samoihin aikoihin ilmestyi useita muita suosittuja italialaisia sarjakuvia Suomessa kuten Tex Willer (ilmestyy yhä Suomessa), Villi Länsi, Viidakko ja Gordon Jim. Ne olivat liuskakokoisia (). Kilroy oli kooltaan niitä suurempi (noin A5).
Italiassa sarja ilmestyi 1946–1951 nimellä Amok. 1940-luvulla amerikkalaisilta kalskahtavat tekijänimet ovat varmaankin lisänneet sarjakuvan "hienoutta" vähän samaan tapaan kuin 1960-luvulla italowesterneissä. II maailmansodan aikaan ympäri maailmaa levisi amerikkalaisten sotilaiden mukana iskulause ja seinäteksti: "Kilroy was here!"
Kilroyn juonet olivat pulp-tyyliä ja se oli selvästi saanut vaikutteita Mustanaamio-sarjakuvasta. Kilroyn rakastettu oli nainen nimeltä Nikita. Lemmikkinään hänellä oli pantteri Kyo ja apurinaan lehtimies Bill. Tarinat sisälsivät paljon toimintaa ja eksoottisia paikkoja.
"Antonio Canale" (alias Tony Chan) ja "Cesare Solini" (alias Phil Anderson) ovat sarjakuvan alkuperäiset luojat. Canale piirsi myös Suomessakin julkaistua sarjakuvaa Agentti 13.
Ruotsissa Kilroy oli aikoinaan hyvin suosittu. Siellä sitä yritettiin viimeksi julkaista 1970-luvulla tavallisen sarjakuvalehden kokoisena, mutta suosio ei enää ollut entisensä. Piirtäjänä oli Francisco Cueto. Myös Rolf Gohs on piirtänyt Kilroyta Ruotsissa.
Kilroy 1953-1954 Suomessa:
Sala y Gómez

Sala y Gómez on Chilelle kuuluva asumaton saari Tyynellä valtamerellä. Saari on Polynesian itäisin kohta. Se sijaitsee noin 415 kilometrin päässä Pääsiäissaaresta ja noin 3 220 kilometrin päässä Chilestä. Ensimmäinen eurooppalainen, joka näki saaren oli espanjalainen José Salas Valdes vuonna 1793. 
Salas y Gómez koostuu kahdesta saaresta joita yhdistää 30 metrinen kapea kannas. Pienemmän saaren koko on noin 270 metriä pohjois-etelä suunnassa ja 200 metriä itä-länsi suunnassa. Suuremman koko on noin 500 metriä pohjois-etelä suunnassa ja 270 metriä itä-länsi suunnassa. Saaren korkein kohta on noin 30 metriä merenpinnasta.
Lautiosaaren vaihde

Lautiosaari () on Suomen rataverkon liikennepaikka Kemin kaupungissa. Liikennepaikka on nimetty sen pohjoispuolella sijaitsevan Keminmaan kuntaan kuuluvan Lautiosaaren kylän mukaan. Liikennepaikka sijaitsee rataosalla , noin kaksi kilometriä pohjoiseen Kemin rautatieasemalta, ja noin 400 metriä Nelostien pohjoispuolella. Liikennepaikka sijaitsee Kemin ja Tornion välisellä rataosuudella, Kemi-Tornion lentoaseman länsilaidalla. Se on avattu liikenteelle vuonna 1985 yhtä aikaa rataosan kanssa.
Lautiosaari on Elijärven kaivosradan erkanemisasema, ja käsittää nykyisellään vain erkanemisvaihteen turvavaihteineen sekä pääopastimineen. Elijärven radalle voidaan liikennöidä kulkusuuntaa vaihtamatta ainoastaan Tornion suunnasta: Kemin suunnasta saapuvien junien on peräytettävä kaivokselle.
Lautiosaaren liikennepaikan liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan kaukokäytöllä Oulusta käsin. Liikennepaikalla ei ole matkustajapalvelua eikä asemarakennusta, ainoastaan laitekaapit.
Widsith

Widsith on 144:stä säkeestä koostuva runo, joka on kirjoitettu muinaisenglanniksi. Runo alkaa erisnimeksi ymmärretyllä sanalla "Widsith", jolla koko runo yleisesti tunnetaan. Runon arvioidaan olevan peräisin 500–600-luvuilta, ja sen vanhin kirjallinen muoto on löydetty Exeter-kirjasta (Exeter Book, Codex Exoniensis), joka on kirjoitettu 900-luvulla. Runon sisältö on suurimmaksi osaksi luettelomainen yleiskatsaus kansainvaellusajan Euroopan kansoista, kuninkaista ja sankareista. Alkusanojen ja loppukaneetin lisäksi runo koostuu kolmesta luettelosta: ensimmäiseksi käsitellään kuninkaat muodossa "[kuninkaan nimi] hallitsi [kansan nimi]" ja "[kuninkaan nimi] [kansan nimi]", toiseksi käsitellään kansat, joiden luona kertoja on käynyt muodossa "olin [kansan nimi] luona ja [kansan nimi] luona olin", kolmanneksi luetellaan goottilaiset sankarit, joiden luona kertoja vieraili muodossa "[sankarin nimi] etsin käsiini ja [sankarin nimi] ja [sankarin nimi]." 
Runo sisältää lyhyen maininnan finnien Caelic-nimisestä kuninkaasta. Runossa mainitaan erikseen myös scridefinnit, joiden on tulkittu tarkoittavan saamelaisia. Widsith on ensimmäinen teksti, jossa tehdään selkeä ero näiden kahden välille. Caelic-nimen yhteydellä Kalevaan on useampikin tutkija spekuloinut, mutta mitään varmaa nimestä ei voida sanoa.
Runon 24 ensimmäistä säettä on esitetty seuraavassa:
Widsið maðolade, wordhord onleac,
se þe monna mæst mægþa ofer eorþan, 
folca geondferde; oft he on flette geþah 
mynelicne maþþum. Him from Myrgingum 
[5] æþele onwocon. He mid Ealhhilde, 
fælre freoþuwebban, forman siþe 
Hreðcyninges ham gesohte 
eastan of Ongle, Eormanrices, 
wraþes wærlogan. Ongon þa worn sprecan: 
[10] "Fela ic monna gefrægn mægþum wealdan! 
Sceal þeodna gehwylc þeawum lifgan, 
eorl æfter oþrum eðle rædan, 
se þe his þeodenstol geþeon wile. 
þara wæs Hwala hwile selast, 
[15] ond Alexandreas ealra ricost 
monna cynnes, ond he mæst geþah 
þara þe ic ofer foldan gefrægen hæbbe. 
ætla weold Hunum, Eormanric Gotum, 
Becca Baningum, Burgendum Gifica. 
[20] Casere weold Creacum ond Cælic Finnum, 
Hagena Holmrygum ond Heoden Glommum. 
Witta weold Swæfum, Wada Hælsingum, 
Meaca Myrgingum, Mearchealf Hundingum. 
þeodric weold Froncum, þyle Rondingum,
Luettelo Suomen pajuista

Luettelo Suomessa kasvavista pajuista. Suomessa on 20 alkuperäistä pajulajia. Seitsemällä lajilla on selväpiirteisiä, verraten helposti tunnistettavia alalajeja. Alalajit mukaan laskien Suomessa on alkuperäisiä pajuja yhteensä 29. Pajulajit risteytyvät luonnossa usein. Risteymiä ei kuitenkaan lueta omiksi lajeikseen.
Alun perin viljeltyjä koristepajuja (esimerkiksi salava) ei myöskään lasketa alkuperäisiin lajeihin, vaikka ne olisivat myöhemmin levinneet villiintyneinä Suomessa.
Suomessa tavattavat, luonnonvaraiset pajulajit ja niiden alalajit:
Suomessa kasvavia istutettuja pajuja:
Binjai

Binjai on kaupunki Pohjois-Sumatran provinssissa, Indonesiassa. Se sijaitsee noin 24 kilometrin päässä provinssin pääkaupungista Medanista. 
Väestö.
Binjain asukasluku on noin 246 000. Kaupungissa asuu muun muassa malaijeja ja jaavalaisia. Suurin osa asukkaista ovat muslimeja. Muita merkittäviä uskontoja ovat kristinusko, buddhalaisuus ja hindulaisuus.
James Horner

James Roy Horner (14. elokuuta 1953 Los Angeles, Kalifornia – 22. kesäkuuta 2015) oli yhdysvaltalainen elokuvamusiikin säveltäjä.
Horner opiskeli Lontoon Royal College of Musicissa, Etelä-Kalifornian yliopistossa ja Kalifornian yliopistossa. Hän aloitti elokuvasäveltäjänä ohjaaja-tuottaja Roger Cormanin B-tuotannoissa. Tämän jälkeen hän sävelsi musiikkia ja soundtrackejä useisiin tunnettuihin elokuviin, kuten "Gorkin puisto", "48 tuntia", "", "Aliens – paluu", "Unelmien kenttä", "Braveheart – taipumaton" ja "Apollo 13".
Hornerin kuuluisin luomus on musiikki James Cameronin ohjaamaan vuoden 1997 menestyselokuvaan "Titanic", joka sai Oscar-palkinnon sekä parhaasta musiikista että parhaasta laulusta (Céline Dionin esittämä tunnuskappale ”My Heart Will Go On”). "Titanicin" elokuvamusiikki toi Hornerille myös kolme Grammy-palkintoa ja kaksi Golden Globe -palkintoa. Soundtrack-levytystä myytiin maailmanlaajuisesti yli 24 miljoonaa kappaletta.
Horner kuoli 61-vuotiaana syöksyttyään maahan yksityiskoneellaan Los Padresin kansallispuistossa Santa Barbaran lähistöllä Kaliforniassa 22. kesäkuuta 2015.
Hornerilla oli tapana lainata elokuvamusiikkiinsa melodioita tunnetuista klassisen musiikin teoksista sekä kierrättää samoja musiikillisia teemoja useissa elokuvissa, mistä häntä toisinaan arvosteltiin. Tunnetuin esimerkki on niin sanottu ”Hornerin vaarateema” ("Horner’s danger theme"), lähestyvää uhkaa kuvaava muutaman sävelen mittainen melodia, jota hän käytti kymmenissä elokuvissa.
Sianpuolukat

Sianpuolukat ("Arctostaphylos") on kanervakasveihin (Ericaceae) kuuluva kasvisuku. Sianpuolukoita on kaikkiaan noin 70 lajia, joista Suomessa tavataan vain kaksi: sianpuolukka ("Arctostaphylos uva-ursi") ja riekonmarja ("Arctostaphylos alpina"). Riekonmarja luokitellaan usein myös riekonmarjojen ("Arctous") sukuun.
Sianpuolukoiden suvun on kuvannut ranskalainen kasvitieteilijä Michel Adanson vuonna 1763. Suvun tyyppilaji on sianpuolukka, jonka Carl von Linné alun perin sijoitti mansikkapuiden ("Arbutus") sukuun.
Suvun nimi "Arctostaphylos" tulee kreikan sanoista "arktos" (tarkoittaa karhua tai pohjoista) ja "stafyle" (tarkoittaa rypälettä). Sianpuolukoita voisi nimittää siten karhunrypäleiksi tai pohjanrypäleiksi. Molemmat suomalaiset lajit (sianpuolukka ja riekonmarja) ovat kuitenkin mauttomia, eikä niillä ole juuri marjastusarvoa.
Ulkonäkö.
Sianpuolukat ovat monivuotisia, matalakasvuisia, suikertavia leveälehtisiä varpuja, jotka kasvavat maassa usein mattomaisina mättäinä. Kukat ovat pienet, ruukkumaiset ja hyvin ahdassuiset. Hedelmä on marja (tai oikeastaan monikivinen luumarja), jossa on tavallisesti viisi siementä.
Levinneisyys.
Sianpuolukoihin luokitellaan 71 lajia. Ne esiintyvät muutamaa lukuun ottamatta kaikki Kaliforniassa tai muualla Länsi-Yhdysvalloissa. Lajeista sianpuolukalla on laaja, koko pohjoisen pallonpuoliskon kattava levinneisyys arktisella–lauhkealla vyöhykkeellä.
Sianpuolukkalajeja.
Riekonmarja ("Arctous alpina" eli "Arctostaphylos alpina", syn. "A. alpinus") on sijoitettu 2010-luvulle asti sianpuolukoihin, mutta laji on päätetty uudelleen luokitella riekonmarjoihin ("Arctous").
Santtu Karhu

Santtu Karhu (oik. Aleksandr Medvedev, s. 1967 Belomorsk, Neuvostoliitto) on itäkarjalaisen rockyhtyeen Santtu Karhu &amp; Talvisovat laulaja ja lauluntekijä. Petroskoissa asuva Karhu on toiminut eräänlaisena edelläkävijänä karjalan kielen ja karjalaisen perinteen vaalinnassa. Hän on tiettävästi ensimmäinen henkilö, joka on kirjoittanut kevyen musiikin lyriikkaa livvin eli aunuksenkarjalan kielellä. Karjalan kieltä taitavat pitävät Karhua taitavana sanankäyttäjänä, oikeana kielinerona. 
Santtu Karhu on julkaissut myös yhden singlen ennen Talvisovat-yhtyettä. Lisäksi hän vierailee Tellus-yhtyeen demolla "Pinnalla" kappaleessa ”Suolainen sade”. 
Kirjat.
Kääntäjänä:
Valeri Borzov

Valeri Pylypovitš Borzov (, s. 20. lokakuuta 1949 Sambir, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen, Neuvostoliittoa edustanut pikamatkojen juoksija, joka voitti kaksi olympiakultaa Münchenissä 1972. Urheilu-uransa jälkeen Borzov on toiminut kansanedustajana ja ministerinä.
Borzovin sanotaan olleen neuvostovalmennuksen esimerkkituote. Tieteellinen valmennus oli tärkeä osa hänen valmentautumistaan. Borzovin juoksutekniikka oli hyvä ja sen kehittämisessä oli tehty paljon työtä. Borzov aloitti urheilu-uransa vuonna 1968. Hänen ensimmäinen arvokisavoittonsa oli 100 metrin Euroopan-mestaruus Ateenassa 1969. Hän voitti molemmat pikamatkat vuoden 1971 Euroopan-mestaruuskisoissa Helsingissä. 
Münchenin olympialaisissa yhdysvaltalaiset pikajuoksijat Eddie Hart ja Rey Robinson eivät osanneet tulla oikeaan aikaan 100 metrin juoksun toisiin alkueriin, sillä heidän valmentajansa ilmoitti väärän kellonajan. Loppukilpailussa Borzov voitti kultaa ajalla 10,14 päihittäen kolmannen yhdysvaltalaisen Robert Taylorin 0,1 sekunnilla. Borzovilla oli 200 metrin loppukilpailussa vastassaan kolme yhdysvaltalaista, mutta hän voitti toisen kultamitalinsa ajalla 20,00; hopeamitalisti Larry Black hävisi hänelle 0,19 sekunnilla. Borzov sai lisäksi hopeaa pikaviestijoukkueessa. Münchenin ja seuraavien olympialaisten välillä Borzov vietti enemmän aikaa opintojensa parissa. Hän voitti kolmannen 100 metrin Euroopan-mestaruutensa vuonna 1974 Roomassa. Montréalin olympialaisissa 1976 hän saavutti pronssia 100 metrin juoksussa ja 4 × 100 metrin viestissä nostaen olympiamitaliensa määrän viiteen.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Borzov saavutti seitsemän kultaa ja kaksi hopeaa vuosina 1969–1977. Hän hävisi 50 metrin juoksussa puolalaiselle Zenon Nowoszille Belgradissa 1969 ja saavutti samoissa kisoissa hopeaa viestijuoksussa, mutta voitti sen jälkeen 50 tai 60 metrin juoksun mestaruuden seitsemän kertaa kahdeksan vuoden aikana.
Borzov lopetti urheilu-uransa vuonna 1979. Hän avioitui joulukuussa 1977 voimistelun olympiavoittaja Ljudmila Turištševan kanssa. Vuosina 1991–1998 hän toimi Ukrainan olympiakomitean presidenttinä. Hän on ollut myös Kansainvälisen olympiakomitean jäsen.
Borzov toimi vuosina 1991–1996 Ukrainan nuoriso- ja urheiluministerinä. Hänet valittiin Ukrainan parlamenttiin Verh’ovna Radaan vuonna 1998 Ukrainan kansanliikkeen listalta. Myöhemmin samana vuonna hän kuitenkin siirtyi Reform-tsentr-parlamenttiryhmään, vuonna 1999 Batkivštšynan ryhmään ja vuonna 2001 sosiaalidemokraattisen puolueen SDPU(o):n ryhmään. Vuonna 2002 hänet valittiin uudelleen parlamenttiin SDPU(o):n listalta. Parlamentissa hän toimi muun muassa nuoriso-, liikunta-, urheilu- ja turismivaliokunnan puheenjohtajana. Vuonna 2006 hän pyrki jälleen Verh’ovna Radaan oppositioblokki NE TAKin listalta, muttei tullut valituksi.
Riekonmarja

Riekonmarja eli tuntuririekonmarja ("Arctous alpina"), myös tunturisianmarja, on riekonmarjoihin ("Arctous") ja aiemmin sianpuolukoihin ("Arctostaphylos") kuuluva kesävihanta kasvi. Sen lehdet kuihtuvat talveksi ja suojaavat sitä kuivumiselta.
Kuvaus.
Riekonmarja kasvaa korkeintaan 50 senttimetrin pituiseksi. Lehdet ovat lievästi hammaslaitaiset. Kukat puhkeavat varhain keväällä lumien sulettua. Kukan teriö on vihertävänvalkoinen ja kellomainen. Marjat ovat raakoina vihreitä, sitten punaisia ja kypsinä mustia. Ne ovat lintujen tärkeää ravintoa. Marjojen poiminta-aika on elokuun lopulta syyskuun loppuun. Niistä voidaan tehdä mehua ja sosetta. Riekonmarjan kromosomiluku on 2n = 26. Ruska-aikana kasvin punaisiksi muuttuvat lehdet muodostavat huomattavan osan maaruskan väriloistosta.
Levinneisyys.
Riekonmarjaa tavataan koko pohjoisella pallonpuoliskolla, niin Euraasiassa kuin Kanadassa ja Alaskassakin. Muualla Yhdysvalloissa riekonmarjaa kasvaa vain koilliskolkassa Mainen ja New Hampshiren osavaltioissa.
Etelämpänä lajia esiintyy myös Alppien, Altain ja Pyreneiden vuoristoissa.
Suomessa riekonmarja on tunturikasvi ja sitä esiintyy yleisenä Lapissa. Se kasvaa paikoin yleisenä kankailla, tunturimetsissä ja rämeillä. Lounaisimmassa Suomessa on ollut 1900-luvulla Saaristomerellä Hangon lähellä erillisesiintymä, joka on hävinnyt. Nykyisin kasvia esiintyy Suomessa Pudasjärven Ison-Syötteen tunturilta pohjoiseen.
Endlan luonnonsuojelualue

Endlan luonnonsuojelualue () sijaitsee Keski-Virossa Järvamaan, Länsi-Virumaan ja Jõgevamaan maakuntien alueella. Alueen keskus on Toomalla Jõgevan kunnassa.
Tooman soidensuojelualue perustettiin vuonna 1910, laajempi Endlan luonnonsuojelualue vuonna 1985. Alueen pinta-ala on lähes 7 000 hehtaaria. Alueen päämääränä on tutkia ja suojella Viron keski- ja itäosien erityyppisiä soita ja metsiä sekä alueen järviä, jokia ja lähteitä sekä Pandiveren ylängön eteläreunan karstialueita.
Alue ulottuu Jõgevan, Põltsamaan, Järvan ja Väike-Maarjan kuntien alueelle. Alueen järviä ovat muun muassa Männikjärv ja Endla järv.
Avoimen tyypin osakeyhtiö

Avoimen tyypin osakeyhtiö (, AOOT) on venäläinen yhtiömuoto. Neuvostoliitossa 1990-luvun alussa yksityistämisten yhteydessä luotiin perestroikan aikaisten kooperatiivi- ja yhteysyritystyyppien rinnalle tuomaan paremmin markkinatalouteen sopivia yritystyyppejä lainsäädäntöön. Avoimen tyypin osakeyhtiö vastasi tavanomaista osakeyhtiötä, missä omistusosuus määräytyi osakkeiden mukaan, kun taas toinen osakeyhtiöksi mainittu suljetun tyypin osakeyhtiö puolestaan vastasi rajavastuuyhtiötä, missä omistusosuus määriteltiin vapaasti ostettavien ja myytävien osakkeiden sijasta yhtiöjärjestykseen kirjatuin omistusosuuksin. 
Näin ollen suljetun tyypin osakeyhtiön osuuksien muuttaminen edellytti yhtiöjärjestyksen muuttamista, jolloin omistuspohjan muuttaminen ei ollut niin helppoa kuin osakekaupoin. Yksityistämisaallossa suljetun tyypin osakeyhtiöt olivat usein suurten teollisuuslaitosten tytäryhtiöiksi muutettuja sivutoimipisteitä, mitä ei ollut tarkoituskaan saattaa omistukseltaan vapaan kaupankäynnin piiriin.
Kaarlo Koskelo

Kaarlo Koskelo (syntyjään Karl Anton Tanelinpoika Ääpälä, 12. huhtikuuta 1888 Kotka – 21. joulukuuta 1953 Astoria, Oregon, Yhdysvallat) oli painin olympiavoittaja Tukholman kisoista 1912. Hän edusti aktiiviaikanaan Kotkan Rientoa, jossa Koskelon valmentajana toimi Vilho Alhojärvi.
Suomen sisällissodassa Koskelo taisteli punaisten Savitaipaleen rintaman päällikkönä. Sodan jälkeen hän pakeni Venäjän kautta Yhdysvaltoihin ja perusti Oregonin Astoriaan Union Steam Baths -saunayrityksen.
Koskeloa voidaan pitää painin "tähdenlentona". Hän ei lyhyehköllä painiurallaan voittanut yhtään Suomen mestaruutta.
Emil Väre

Emil Ernst Väre (syntyjään Vilén, tunnettu myös nimellä Eemeli Väre; 28. syyskuuta 1885 Kärkölä – 31. tammikuuta 1974 Kärkölä) oli kaksinkertainen kreikkalais-roomalaisen painin olympiavoittaja ja maailmanmestari sekä epävirallinen Euroopan mestari. 
Emil Väre aloitti painijauransa vuonna 1907 nuorena rautatieläisenä Pietarissa. Hän voitti vuonna 1909 Suomen mestaruuden kevyessä 67,5 kilon sarjassa ja uudisti mestaruutensa 1911. Samana vuonna hän tuli myös kevyen sarjan maailmanmestariksi. Vuonna 1912 Väre voitti Euroopan mestaruuden ja olympialaisten kultamitalin sarjassaan.
Väreen ura oli varsin loistelias. Hän esimerkiksi voitti kaikki vuosina 1912–1916 painimansa ottelut. Väre oli Viipurin Voimailijoiden perustajajäseniä. Väre päätti kilpauransa Antwerpenin kultamitaliin, jonka hän voitti sopuottelussa Taavi Tammista vastaan.
Painin Suomen-mestaruuden Väre voitti 73 kg:n sarjassa vuosina 1909 ja 1911.
Aktiiviuransa jälkeen Emil Väre teki mittavan päivätyän painin järjestötehtävissä. Hän oli kymmenkunta vuotta Painiliiton hallituksessa sekä toimi kahteen otteeseen Viipurin Voimailijoiden puheenjohtajana. Hän toimi palkintotuomarina suurissa kilpailuissa ja hänen apuaan käytettiin myös kurssi- ja neuvontatoiminnassa. 
Hänelle myönnettiin Suomen urheilun kultainen ansioristi vuonna 1949.
Fabius Pictor

Quintus Fabius Pictor (n. 254 eaa. – ?) oli vanhin roomalainen historioitsija, senaattori ja yksi ensimmäisiä annalisteja. Hän sai cognomeninsa esi-isältään, joka vuonna 304 eaa. koristi Saluksen temppelin maalauksin. Cannaen taistelun jälkeen Pictor osallistui lähetystöön, joka kävi kysymässä neuvoa Delfoin oraakkelilta. Hän kirjoitti kreikaksi ja senaattorisäädyn näkökulmasta Rooman historian aina troijalaisista vaiheista toiseen puunilaissotaan saakka. Häntä käyttivät lähteinään Polybios, Livius ja Dionysios Halikarnassoslainen. Ciceron aikaan hänen teoksensa oli käännetty latinaksi.
Fabius Maximus Rullianus

Quintus Fabius Maximus Rullianus tai Rullus oli roomalainen sotapäällikkö, joka voitti vuonna 295 eaa. yhtyneet italialaiset kansat ratkaisevassa Sentinumin taistelussa. Hänen isänsä oli Fabius-suvun jäsen Marcus. Hän oli viisinkertainen konsuli ja samnilaissotien sankari.
Hänet mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 325 eaa. kun hän toimi Lucius Papirius Cursorin diktaattorivuonna "magister equitumina". Hän löi samnilaiset Imbriniumin lähellä. Cursor syytti Fabiusta senaatissa siitä että tämä oli toiminut ilman diktaattorin suostumusta. Kansa ja senaatti kannattivat kuitenkin Fabiusta ja lopulta Cursor armahti hänet. 
Fabiuksesta tuli konsuli ensimmäisen kerran vuonna 322 eaa., ja vuonna 315 eaa. hänet valittiin diktaattoriksi, mutta hän hävisi samnilaisia vastaa käydyn Lautulaen taistelun. Vuonna 310 eaa. hän oli taas konsulina ja taisteli etruskeja vastaan Sutriumissa. Vuonna 308 eaa. hän oli kolmannen kerran konsulina ja kukisti Perusian ja Nuceria Alfaternan. 
Vuonna 304 eaa. Fabius valittiin kensoriksi. Vuonna 297 eaa. hän oli neljännen kerran konsulina ja kukisti samnilaiset Tifernumin taistelussa. Vuonna 295 eaa. hänet valittiin yksimielisesti viidennen kerran konsuliksi. Viidennellä konsulikaudellaan hän kukisti etruskien, samnilaisten ja gallien liiton Sentinumin taistelussa, joka oli kolmannen samnilaissodan ratkaiseva taistelu.
Fabiuksen poika oli konsuli Quintus Fabius Maximus Gurges, ja hänen pojanpoikansa oli toisen puunilaissodan sotapäällikkö Quintus Fabius Maximus.
Fabius Maximus

Quintus Fabius Maximus Verrucosus (n. 275–203 eaa.) oli roomalainen aristokraatti ja sotilas. Hänet valittiin konsuliksi kaksi kertaa, vuosina 233 ja 228, ja kensoriksi vuonna 230. Toisessa puunilaissodassa hän toimi sotapäällikkönä. Fabiuksesta tehtiin diktaattori vuonna 217 eaa, jolloin hän oli jo 58-vuotias. Diktaattorin valtuuksilla varustetun Fabiuksen tehtävänä oli estää Hannibalin joukkoja valloittamasta Roomaa. Koska diktaattori käytti ylintä valtaa, hänellä ei ollut virkaveljeä, vaan varamies, jolla oli nimitys ratsuväen komentaja, "magister equitum". Tehtävään valittiin Marcus Minucius Rufus, joka oli ollut konsulina vuonna 221.
Fabius, joka pysytteli armeijansa komentajana yhden tai kahden päivämarssin päässä Hannibalista, sai varovaisen sodankäyntitapansa johdosta lisänimen "Cunctator" ("vitkastelija"). Fabiuksen tapa varjostaa puunilaisarmeijaa oli hyvin epäsuosittu hänen omien joukkojensa ja varsinkin ylempien upseerien parissa. Fabiusta nimiteltiin "paedagogus"-orjaksi, joka käveli roomalaisen koulupojan perässä kantaen hänen kirjojaan ja muita tarvikkeita. Tuon ajan sotilasteoreettisen tiedon perusteella Fabius toimi kuitenkin aivan oikein. Hänen alivoimainen ja kokematon armeijansa olisi lähes varmasti kärsinyt tappion Hannibalille joukkoyhteenotossa. 
Fabius yritti sulkea Hannibalin armeijan reitin Campaniassa sijainneeseen solaan, mutta vihollinen onnistui yöllä livahtamaan, mikä oli nöyryyttävää Fabiukselle. Kun Fabius oli ollut diktaattorin virassa kuusi kuukautta, hän luopui siitä ja palasi Roomaan. Hän oli onnistunut tärkeimmässä tehtävässään ja lisäksi hän oli järjestänyt roomalaisille lisäaikaa, jonka aikana he pystyivät toipumaan ja saamaan joukkonsa uudelleen kuntoon. Lisänimi "Cunctator" oli alun perin halventava, mutta roomalaisten kärsittyä Cannaessa vuonna 216 eaa. murskaavan tappion Hannibalia vastaan hänen taktiikkaansa palattiin uudelleen, tällä kertaa menestyksekkäästi.
Kun Hannibal oli lähtenyt Italiasta, lähes 90-vuotiasta Fabius Maximusta kunnioitettiin seppeleellä. Sitä pidettiin suurimpana kunnianosoituksena, joka koskaan oli tullut Rooman kansalaisen osaksi.
Faethon

Faethon () oli kreikkalaisessa mytologiassa auringonjumala Helioksen poika.
Myytin mukaan Faethonin ystävät eivät uskoneet häntä, kun hän kertoi olevansa auringonjumala Helioksen poika. Faethon meni isänsä luo ja pyysi, että saisi ohjata taivaankannen ylitse kulkevia auringonvaunuja osoittaakseen ystävilleen olevansa oikeasti auringonjumalan poika. Helios oli luvannut toteuttaa kaikki poikansa toiveet, ja niinpä Faethon sai isältään luvan ohjata auringonvaunuja.
Faethon ei kuitenkaan kyennyt ohjaamaan auringonvaunuja ja hevosia vaan joutui paniikkiin, syöksyi alas taivaalta lähelle maata ja oli polttaa kaiken tuhkaksi. Kertomuksen mukaan Faethonin syöksyessä maahan suurin osa Afrikan niemimaasta muuttui autiomaaksi ja etiopialaisten iho paloi mustaksi. Jumalten kuningas Zeus pelasti maailman syöksemällä Faethonin salamaniskulla Eridanos-jokeen. Faethonin sisaret, heliadit, muuttuivat häntä itkiessään poppeleiksi ja heidän kyyneleensä meripihkaksi.
Kreikkalainen tragediakirjailija Euripides on kirjoittanut kadonneen tragedian Faethonin surullisesta kohtalosta. Roomalaisista runoilijoista Ovidius käsittelee tragediakertomusta tunnetuimmassa teoksessaan "Muodonmuutoksia". Ovidiuksen on katsottu käyttäneen kreikkalaista tragediakertomusta lähdeteoksenaan. V. A. Koskenniemen runo "Poppelit" perustuu Faethonin tarinaan.
Faidra

Faidra (, ) oli kreikkalaisessa mytologiassa sankari Theseuksen vaimo.
Theseus meni Faidran kanssa naimisiin hänen edellisen vaimonsa Hippolyten kuoltua. Faidra rakastui näiden yhteiseen lapseen, poikapuoleensa Hippolytokseen, mutta ei saanut tältä vastarakkautta. Tästä kiivastuneena Faidra kertoi Theseukselle Hippolytoksen yrittäneen kohdella häntä väkivaltaisesti. Theseus uskoi vaimoaan, minkä vuoksi Hippolytoksen täytyi lähteä pakoon. Theseus rukoili Poseidonia rankaisemaan Hippolytosta, ja pakomatkalla merenrannassa merihirviö pelästyttikin Hippolytoksen hevoset siten, että hän putosi vaunuistaan ja kuoli. Kuultuaan tämän Faidra katui tekoaan, tunnusti miehelleen valehdelleensa ja surmasi itsensä.
Faidra oli Kreetan kuningas Minoksen tytär, ja hänellä oli useita sisaruksia.
Faiaakit

Faiaakit tai faieekit ovat kreikkalaisessa mytologiassa esiintyvä merenkulkijakansa, jonka nimi juontuu Faiaksista, Poseidonin ja nymfi Kerkyran pojasta. Kansa asui kaukana ihmisten ilmoilta Skherian saarella, mahdollisesti nykyisellä Korfulla. Argonautit vierailivat faiaakien saarella ja "Odysseiassa" se on Odysseuksen harharetkien viimeinen välietappi. Tunnetuimpia faiaakeja ovat heidän kuninkaansa Alkinoos ja hänen tyttärensä Nausikaa.
Tietoturva-aukko

Tietoturva-aukoilla eli haavoittuvuuksilla () viitataan virheisiin, joiden avulla ulkopuolinen voi päästä tekemään kohdetietojärjestelmässä toimia, joita ei normaalisti pitäisi päästä tekemään. Tietoturva-aukkoja on tyypillisesti ohjelmistoissa sekä myös laitteistossa kuten suorittimissa. Tietoturva-aukot pyritään yleensä korjaamaan ohjelmien päivityksissä.
Se, kuinka paha tietoturva-aukko on, riippuu itse aukosta mutta myös siitä, millaisessa ohjelmistossa aukko on. Esimerkiksi käyttöjärjestelmässä oleva tietoturva-aukko voi pahimmillaan antaa ulkopuoliselle taholle täydet käyttöoikeudet koneelle. Näin tietokoneelta voidaan esimerkiksi lukea ja tuhota tietoa.
Tietoturva-aukoista uutisoitaessa käytetään termiä nollapäivän aukko tai nollapäiväaukko (0-day, zero day). Se tarkoittaa uutta haavoittuvuutta, joka on hyödynnettävissä heti sen löytöpäivänä.
Guillaume Farel

Guillaume Farel (1489–1565) oli ranskalainen evankelista ja reformoidun kirkon perustaja nykyisten Neuchâtelin, Bernin ja Geneven kantonien alueella Sveitsissä.
Farel muistetaan useimmiten siitä, että hän taivutteli Jean Calvinin jäämään Geneveen 1536 ja palaamaan sinne 1541 heidän karkotuksensa jälkeen 1538. Farel työskenteli yhdessä Calvinin kanssa kouluttaen lähetyssaarnaajia, jotka levittivät protestanttisuutta muihin maihin, erityisesti Ranskaan.
Farel oli tulinen saarnaaja ja katolisen kirkon tarmokas arvostelija. Uskonpuhdistuksen varhaisvuosina hän oli Jacques Lefevre d'Etaplesin, uskonpuhdistusta kannattavan katolisen papin, oppilaana. Työskennellessään Lefevren kanssa Meauxissa Farel sai vaikutteita luterilaisuudesta ja hänestä tuli niiden innokas edistäjä. Hänen täytyi paeta Sveitsiin kuvien käyttöä jumalanpalveluksessa käsittelevien kirjoitustensa nostattamien erimielisyyksien takia.
Farisealaiset

Farisealaiset eli fariseukset (, sanasta "parash", "erottaa", lat. "pharisæ|us", -"i") olivat juutalainen uskonnollis-kansallinen puolue nykyisen Israelin alueella. Se koostui pääosin muista kuin papeista, ja Herodeksen aikana fariseusten lukumääräksi on arvioitu noin 6000. 
Farisealainen puolue syntyi alemman papiston keskuudessa ennen vuotta 100 eaa. vastavoimaksi ylemmän papiston saddukealaisille. He pitivät itseään juutalaisten uskonnollisina johtajina. Farisealaisille tunnusomaista oli juutalaisen lain tarkka noudattaminen pienimpiäkin yksityiskohtia myöten. 
Fariseukset olivat yhteiskunnallinen liike, johon liittyi jäseniä kaikista yhteiskuntaluokista. Tavallisen kansan keskuudessa fariseukset olivatkin suosittuja yläluokkaisiin ja aristokraattisiin saddukealaisiin verrattuna. Suosiota kansan keskuudessa lisäsi myös Rooman miehittäjähallinnon vastustaminen ja vahva kansallismielisyys, johon liittyi hellenististen vaikutteiden vastustaminen juutalaisessa yhteiskunnassa. Fariseukset eivät kuitenkaan varsinaisesti olleet aktiivisessa vastarinnassa. Liikkeen piirissä oli myös sovinnaisempia näkemyksiä, joiden mukaan Rooman kanssa toimeen tuleminen oli järkevää, koska se takasi kohtalaisen rauhalliset olot.
Fariseuksille tunnusomaista oli tiukka sitoutuminen Mooseksen lakiin ja "vanhinten säädöksiin", joita oli noudatettava tiukasti. He eivät noudattaneet vain Mooseksen lakia, vaan myös suullista perimätietoa. Paljolti fariseusten vaikutuksesta syntyi nykyisen kaltainen lakikeskeinen juutalaisuus. Vanha juutalaisuus, joka oli rakentunut uhrausten, Jerusalemin temppelin ja vuotuisten yhteisten juhlien ympärille, koki lopullisen romahduksen roomalaisten tuhottua Jerusalemin temppelin vuonna 73. Saddukeusten aristokratia murtui, ja juutalaisuus siirtyi yhä vahvemmin koteihin ja synagogiin.
Raamatun Uudessa testamentissa farisealaiset esitetään Jeesuksen vastustajana (Matt. 12:14, Mark. 3:6). Fariseusten vastustajina puolestaan esitettiin saddukeukset. Toisin kuin saddukeukset farisealaiset uskoivat kuolemanjälkeiseen elämään, kuolleiden ylösnousemukseen ja enkeleiden olemassaoloon. Apostoli Paavali oli alun perin fariseus, jolloin hänet tunnettiin vielä nimellä Saulus Tarsolainen. 
Jeesus oli itse lähempänä farisealaisia kuin muita Israelin tuon ajan puolueita: saddukeuksia, selootteja ja essealaisia. 
Fariseusta käytetään myös synonyyminä ulkokultaisuudelle Uuden testamentin evankeliumien painotusten mukaan.
Jeesuksella ja fariseuksilla oli kuitenkin hyvin vähän teologisia eroja. Jeesuksen kritiikki suuntautui siihen, että fariseukset eivät eläneet kuten he opettivat, ja siihen, että fariseukset painottivat Mišnaa Halakhan sijaan ja lain kirjainta sen hengen sijaan.
Publius Quinctilius Varus

Publius Quinctilius Varus (noin 53 eaa. – 9 jaa.) oli roomalainen kenraali ja Germanian maaherra 7–9 jaa. Arminiuksen johtamat germaanit voittivat Teutoburgin metsässä Varuksen johtamat kolme legioonaa, ja Varus teki taistelun loppuvaiheessa itsemurhan. Tappio oli valtava järkytys ja pysäytti Rooman laajentumisen Reinille.
Varus kuului vanhaan patriisisukuun, jolla ei ollut juuri poliittista vaikutusvaltaa. Hänen isänsä Sextus Quinctilius Varus osallistui Julius Caesarin salamurhaan, ja teki itsemurhan Filippoin taistelun jälkeen vuonna 42 eaa. Publius Quinctilius Varuksesta tuli jo varhain Octavianuksen, tulevan keisari Augustuksen, kannattaja. Varus kohensi asemaansa Augustuksen hallintokoneistossa menemällä naimisiin Augustuksen neuvonantajan Marcus Vipsanius Agrippan tyttären kanssa. Vuonna 13 eaa. hän oli konsulina yhdessä tulevan keisarin Tiberiuksen kanssa. Varus sai Afrikan provinssin prokonsulin viran vuosiksi 7–6 eaa., ja hänestä tuli myös Syyrian legaatti 6–3 eaa. Juudeassa syttyi kapina Herodes I Suuren kuoltua vuonna 4 eaa. Varus murskasi kapinalliset tehokkaasti ja palautti Rooman hallinnon alueelle. Roomalaiset lähteet eivät kuitenkaan mainitse kyseistä tapahtumaa ja Josephus jää yksin tapahtuman ainoaksi lähteeksi. Kuitenkin, Varuksen kyvykkyydestä vakuuttunut Augustus lähetti tämän lopulta vuonna 7 jaa. Rooman valtakunnan rajaseudulle, Reinin itäpuolelle, jossa Varus toimi legaattina eli sekä sotapäällikkönä että maaherrana. Hänen tehtävänään oli vakiinnuttaa Rooman toimi- ja tuomiovalta vastavalloitetulla alueella. 
Saavuttuaan Germaniaan Varus aloitti sen voimakkaan roomalaistamisen. Varuksen toimet nostattivat useat germaaniheimot vastarintaan. Keruskien taitava päällikkö Arminius nousi salassa pidetyn vastarinnan johtoon. Syyskuussa vuonna 9 Arminius onnistui johtamaan talvileiriin siirtymässä olleen Varuksen ansaan. Varukselle oli ilmoitettu, että eräs kaukainen heimo oli noussut kapinaan. Varus päätti kukistaa kapinan matkalla talvileiriin ja johti legioonansa Teutoburgin metsään, jossa Arminiuksen kokoamat germaanijoukot odottivat heitä. Maasto oli epäedullinen roomalaisten taistelutaktiikan kannalta, ja rankkasateet tekivät mutaisista rinteistä vaikeakulkuisia. Marssi metsän läpi kesti kolme päivää. Sen aikana roomalaiset tuhottiin täysin. Varus teki lopulta itsemurhan heittäytymällä miekkaansa.
Ikääntyvä Augustus oli surun murtama saatuaan kuulla hirvittävästä tappiosta. Hänen kerrotaan valittaneen: ”Varus, Varus, anna takaisin legioonani!” Rooma menetti kaikki Reinin itäpuolella olleet alueensa, ja Varuksesta tehtiin Augustuksen epäonnistuneen Germania-politiikan syntipukki. Taistelussa tuhoutuneiden legioonien numeroita ei enää koskaan käytetty. Keisari Augustus ymmärsi tappion laajemmat seuraukset: Rooma olisi suojaton, jos germaanit lähtisivät etenemään kohti pääkaupunkia. Germania-hankkeeseen uhratut varat olivat menneet hukkaan. Lisäksi keisari erotti kaikki germaanista syntyperää olevat henkivartijansa ja karkotti heidät valtakunnastaan. Uusia legioonia värvättiin ja maa oli lähes poikkeustilassa.
Vilho Tuulos

Vilho Immanuel ”Ville” Tuulos (26. maaliskuuta 1895 Tampere – 2. syyskuuta 1967 Tampere) oli olympiavoittaja, kolmiloikkaaja ja pituushyppääjä. Tuulos voitti olympiakultaa kolmiloikassa Antwerpenin kisoissa 1920. Karsintakilpailussa hypätty 14,50 metriä oli Tuuloksen paras tulos kisoissa ja se huomioitiin myös varsinaisessa kilpailussa. Hänen lempinimensä oli ”Hämeen heinäsirkka”, joka tuli hänen vahvasta ja pitkästä keskimmäisestä loikastaan.
Tuulos paransi kolmiloikan Euroopan ennätystä kahdesti: 20. heinäkuuta 1919 Tampereella hyppäämällä 15,30 m ja 6. heinäkuuta 1923 Boråsissa tuloksella 15,48 m. Jälkimmäinen jäi vain 4 cm:n päähän maailmanennätyksestä ja säilyi Euroopan ennätyksenä yli 16 vuotta.
Lomaivitin kieli

Lomaiviti on austronesialainen kieli, jota puhutaan Fidžin saaristovaltiossa, Tyynellä valtamerellä. Kieltä puhutaan pääasiassa Koron, Makogain, Ovalaun, Batikin, Nairain ja Gaun saarilla. Kielellä on noin 1 630 äidinkielistä puhujaa (2000). Se on hyvin läheistä sukua fidžille. Pienestä puhujamäärästään huolimatta sitä ei pidetä uhanalaisena..
Tafahi

Tafahi on saari Tongassa Tyynellä valtamerellä. Se sijaitsee valtion pohjoisosissa, noin yhdeksän kilometrin päässä suuremmasta Niuatoputapun saaresta. Tafahi on muodostunut kerrostulivuoresta, joka Tofuan vulkaanisen kaaren pohjoisin meren yläpuolelle kohoava huippu.
Tafahi on 3,42 neliökilometrin laajuinen, ja sen huippukohta on 546 metrissä. Saarella on yksi kylä, ja saarelle pääsee vain pienillä veneillä. Sitä reunustavalla riutalla on vain pieni kulkuväylä. Vuoden 2021 väestönlaskennan mukaan Tafahilla asuu 28 ihmistä.
Rimatara

Rimatara on saari Ranskan Polynesiassa. Kapteeni Samuel Pinder Henry löysi sen vuonna 1822. Rimatara on ympyrän muotoinen vulkaaninen saari, joka kuuluu Australsaariin. Se on saariryhmän pienin saari.
Rimataraa ympäröi riutta, jonka syvyys on 8–10 metriä. Saaren suurin kylä on Amaru, muita kyliä ovat Anaputo ja Mutua ura. Siellä on myös lentokenttä (IATA: RMT), josta pääsee Air Tahitin lennoilla Tahitille, Rurutulle ja Tubuaille. Kentän kiitotie on noin 1 500 metriä pitkä.
Matkaa naapurisaarelle Rurutulle on 150 kilometriä ja Ranskan Polynesian pääsaarelle Tahitille 550 kilometriä. Rahtilaiva Tuhaa Pae III käy saarella 2–3 viikon välein tuoden sinne elintarvikkeita ja muita tarvikkeita. Rimataralla käy joskus harvoin turisteja, joskaan saarella ei ole hotelleja. Rimataran korkein kohta on 83 metriä korkea Mount Uhau.
Vuonna 2012 saaren asukasluku oli 873.
La Palma

La Palma on saari Espanjalle kuuluvilla Kanariansaarilla. Saaren pinta-ala on 708 km² ja sen väkiluku oli 86 528 vuonna 2008. Asukkaista 17 132 asui saaren pääkaupungissa Santa Cruz de La Palmassa.
Maantiede ja luonto.
La Palman saari on tuliperäinen ja syntynyt vedenalaisen tulivuoren purkauksessa, jonka yhteydessä sen huippu on romahtanut ja muodostanut kalderan, Caldera de Taburienten. Saaren korkein kohta, Roque de los Muchachos, on 2 426 metriä merenpinnan yläpuolella ja on kalderan reunamuodostuman pohjoinen osa. Kalderan alueet muodostavat kansallispuiston. La Palman tulivuori alkoi purkautua 19.9.2021. Edellisen kerran La Palman tulivuorenpurkaus tapahtui vuonna 1971, kun saaren eteläkärjessä oleva Teneguia-tulivuori purkautui.
Saaren useimmat rannat ovat kallioisia, mutta siellä täällä on mustia hiekkarantoja, jotka ovat muodostuneet murentuneesta laavasta. Niitä on mm. Tazacortessa, Puerto Naosissa ja Los Cancajosissa. Saaren luonto on monin paikoin vehreää ja etenkin saaren pohjoisosassa on runsaasti metsiä. Näistä on syntynyt saaren lisänimi "La Isla Bonita" (kaunis saari).
Matkailu.
La Palma on useimmille vielä tuntematon matkailukohde. Upean luonnon ansiosta saari sopii erinomaisesti vaeltajille ja muille aktiivilomailijoille. Saarella voi viettää myös rauhallista lepolomaa laavahiekkaisten rantojen äärellä. Eksoottiset suola-altaat ovat La Palman erikoisuus ja matkailuvaltti.
Monet tähtiharrastajat pitävät saarta yhtenä maailman parhaista tähtientarkkailupaikoista. Roque de los Muchachosin reunalla on useita observatorioita, muun muassa Nordic Optical Telescope, joka on pohjoismaiden yhteinen tähtitorni ja on varustettu 2,5 m peilikaukoputkella.
Saaren pääkaupunki Santa Cruz de La Palma on pieni, tunnelmallinen kaupunki, jossa vaalitaan perinteistä kanarialaista arkkitehtuuria.
Liikenne.
La Palman lentoasema sijaitsee noin kahdeksan kilometriä pääkaupunki Santa Cruz de La Palman eteläpuolella. Saaren tieverkosto on hyväkuntoinen, mutta suurten korkeuserojen takia monin paikoin mutkainen ja mäkinen, ja kätevimmin saarella pääsee liikkumaan omalla autolla. Saarella on myös toimiva joukkoliikennejärjestelmä.
Pikajuna Suomessa

Pikajuna Suomessa tarkoitti lähi- ja taajamajunaliikennettä nopeampaa yhteyttä, joka on pysähtynyt pääasiassa vain keskikokoisilla ja sitä suuremmilla asemilla. Asemaväli pikajunilla on tyypillisesti ollut noin 50–100 kilometriä. Aikatauluihin pikajunat merkittiin P-tunnuksella. Vuonna 2024 pikajunat poistuivat Suomen rautateiltä, kun yöpikajunia alettiin kutsua yöjuniksi.
Historia.
Vuonna 1934 pääradalla Helsingin ja Tampereen välillä käynnistettiin ”Lentävänä Tamperelaisena” tunnettu pikajunaliikenne, jonka suurin sallittu nopeus oli 95 kilometriä tunnissa. Vuonna 1937 pikajunapareja liikennöi kahdesti päivässä väleillä Helsinki–Turku, Helsinki–Tampere ja Helsinki–Viipuri. Kahden seuraavan vuoden aikana pikajunaliikenne ulottui Seinäjoelle ja Iisalmeen.
Ensimmäiset pikajunavaunut saapuivat Saksasta vuonna 1961. Saksassa valmistettiin ensimmäiset 14 vaunua, minkä jälkeen valmistus siirtyi Suomeen Pasilan konepajalle ja Valmetille. Pikajunavaunuja valmistettiin kaikkiaan yli 600 kappaletta. Aina 2000-luvulle asti ne muodostivat VR:n junatarjonnan selkärangan. Vielä 1980-luvulla pikajunissa saattoi olla myös puukorisia päivä- ja makuuvaunuja.
Kokonaan niin sanotuista sinisistä vaunuista muodostetut pikajunat poistuivat liikenteestä maaliskuussa 2016. Kesäkuusta 2017 lähtien pikajunatunnuksella on ajettu vain yöjunia, Tolstoi-junaa ja yksittäisiä erikoisjunia. VR on korvannut pikajunat InterCity-, Pendolino- ja taajamajunilla.
VR ilmoitti vuonna 2024, että 15. huhtikuuta 2024 alkaen kaikkia junia, joissa on makuuvaunuja, alettiin kutsua pikajuniksi.&lt;ref name="tr 1/2024"&gt;&lt;/ref&gt; Myöhemmin kuitenkin ilmoitettiin, että yöjunia tullaan kutsumaan yksinkertaisemmin yöjuniksi. Siten pikajunat jäivät Suomen rautatiehistoriaan.
Päiväpikajuna.
Päiväpikajunat eli niin sanotut tavalliset pikajunat muodostuivat päiväkäyttöön tarkoitetuista henkilövaunuista, matkatavaraosastolla varustetusta konduktöörivaunusta sekä tavallisesti myös ravintolavaunusta. Päiväpikajunien suurin sallittu nopeus oli 140–160 km/h. Alle kolmen tunnin pikajunavuorojen vaunumäärä oli yleensä 5–7. Pidemmän matkan pikajunat vähentyivät huomattavasti 2010-luvulla InterCity-kaluston lisääntymisen myötä. Pidemmän matkojen pikajunien junapituus saattoi olla yli kymmenen vaunua.
Vuodesta 2004 kaikkien päiväpikajunien vaunut olivat toisen luokan vaunuja, sillä ensimmäisen luokan vaunut muutettiin toiseen luokkaan vuonna 2004. Päiväpikajunien palveluihin kuuluivat ravintola- ja invapalvelut, lemmikki- ja allergiaosasto sekä matkatavaran, polkupyörien ja lastenvaunujen kuljetus matkatavaravaunussa.
Päiväpikajunien keskeisin reitti oli 2010-luvun lopussa Kuopio–Kontiomäki–Oulu–Rovaniemi.
Vaunukuvaus.
Viiden vaunun junakokoonpano:
Misfits

Misfits on yhdysvaltalainen punkrock-yhtye. Glenn Danzig perusti yhtyeen vuonna 1977 New Jerseyn Lodissa. Misfits on yhdistetty varsinkin horror punkiksi ja deathrockiksi kutsuttuihin tyyleihin, joiden kehittäjänä yhtyettä pidetään.
Yhtyeen vaiheet.
Yhtyeen kokoonpano vaihteli sen kuuden vuoden olemassaolon aikana runsaasti, josta kertoo se että yhtyeellä oli näiden kuuden vuoden aikana kuusi rumpalia (Necros-yhtyeen rumpali Todd Swalla myös soitti pari keikkaa heidän kanssaan). Kaikki Misfitsin kappaleet ovat Glenn Danzigin sanoittamia sekä säveltämiä, tosin sävellykset yleensä hienosäädettiin muiden yhtyeen jäsenten kanssa. Kaikki Misfitsin levyt julkaistiin Glenn Danzigin levy-yhtiön Plan 9:n kautta (paitsi "Cough Cool" Blank Recordsin (myös Glennin oma), "Beware" englantilaisen Cherry Redin ja Evilive 12"EP sekä "Wolfs Blood/Earth A.D." saksalaisen Aggressive Rock Produktionen kautta). Misfits oli yksi ensimmäisistä yhtyeistä, jotka loivat hardcore-musiikille tietä, tosin tietämättään. Misfits on myös ollut vaikuttaja monille nykyajan isommillekin yhtyeille, kuten Metallicalle ja Guns N' Rosesille. Alkuperäinen Misfits hajosi vuonna 1983.
Yhtyeen jo alkuaikoina jättäneen Diane DiPiazzan korvasi piakkoin Jerry Only, joka vuonna 1995 toi Misfitsin takaisin ilman yhtyeen perustajaa, Glenn Danzigia. Tämä on usein vedenjakaja yhtyeen fanien kesken, jotkut pitävät tästä, toiset taas eivät. Tätä kokoonpanoa kutsutaan fanien keskuudessa nimellä Misfits '95.
Only, Danzig ja jo 80-luvulla yhtyeessä soittanut Doyle soittivat kaksi reunion-konserttia syksyllä 2016. Ensimmäinen niistä oli 4. syyskuuta Denverissä ja toinen syyskuun puolivälissä Chicagossa. Rumpalina niissä toimii Dave Lombardo.
Triviaa.
Vuonna 1998 Misfits julkaisi yhteistyössä John Cafieron kanssa singlen "I wanna be a NY Ranger" osana NHL-joukkue New York Rangersin ja Madison Square Gardenin promootiokampanjaa. Kappale oli alkujaan kirjoitettu Ramones-yhtyeen soitettavaksi, mutta heidän lopetettuaan vuonna 1996 siirtyi työ Misfitsille.
Arvostettu kauhuelokuvaohjaaja George A. Romero ohjasi vuonna 1999 Misfitsin musiikkivideon "Scream." Se jäi samalla Romeron ainoaksi työksi musiikkivideoiden parissa.
Kriittinen massa

Kriittinen massa on pienin määrä fissiokelpoista materiaalia, jossa itseään ylläpitävä ketjureaktio voi tapahtua. Toisin sanoen se on fissiilistä materiaalista tehdyn kappaleen massan raja-arvo, jossa kappaleen kriittisyys "k"=1. Kriittisen massan ylittyessä kappaleen kriittisyys "k" on suurempi kuin 1 (ylikriittinen kappale), ja alittuessa "k" on alle 1 eli kappale on alikriittinen. Ylikriittisessä kappaleessa tapahtuu (aina) spontaani ja progressiivinen ydinreaktioiden ketjureaktio, jossa atomien ytimiä halkeaa eli fissioituu ja vapautuu energiaa. Vastaavasti alikriittisessä kappaleessa ketjureaktiota ei synny. 
Ydinaseen toiminta perustuu kappaleen kriittisen massan ylittämiseen. Kappaleen kriittistä massaa voidaan pienentää ainakin kappaleen muodolla, materiaalilla, isotooppisella puhtausasteella, sekä hetkellisesti myös kappaleen energiatilalla (lämpö/painetila) sekä neutronilähteillä tai heijastimilla. Myös käsitettä kriittinen koko käytetään. Tällöin sovitut muuttujat jätetään huomioimatta tai asetetaan oletusarvoon ja lasketaan tällaisen oletuskappaleen muodostaman pallon halkaisija tai tilavuus. Ylikriittinen kappale voidaan luoda esimerkiksi puristamalla alikriittinen kappale pienempään tilaan räjähteillä. Kriittinen massa liittyy fysikaaliseen käsitteeseen vaikutusala, joka ilmoittaa reaktioiden todennäköisyyden atomiytimien ja ydinhiukkasten vuorovaikutuksissa. 
Puhtaan uraani-235:n kriittinen massa on noin 50 kg. Kriittistä massaa voidaan pienentää ympäröimällä kappale heijastinmateriaalilla. Silloin kappaleesta ulos vuotavat neutronit kimpoavat heijastimesta takaisin. Jos uraani-235 ympäröidään 10 cm paksulla berylliumheijastimella, niin kriittinen massa pienenee 14 kg:aan. Plutoniumin kriittinen massa on metallurgisesta rakenteesta riippuen 10–17 kg mutta sopivan heijastimen kanssa vain noin 6–8 kg. 
Ydinreaktorin kriittisyys.
Ydinreaktorin polttoaineessa on tavallisesti vain 2–5 prosenttia uraani-235:ttä, joten sen kriittinen massa on hyvin suuri. Ydinreaktorit toimivat täsmälleen kriittisen massan kohdalla, eli kasvutekijä on arvossa "k"=1. Tämä tarkoittaa, että fissioreaktioissa syntyvien neutronien määrä on keskimäärin sama kuin uusien fissioiden aiheuttamiseen kuluvien ja reaktorista karkaavien vapaiden neutronien yhteenlaskettu määrä. Toisin sanoen reaktioiden määrä per aikayksikkö pysyy samana, ja sitä kautta reaktorin teho pysyy vakiona. Reaktorin "ylikriittisyys" tarkoittaa, että kasvutekijä on yli 1 ja fissioreaktioiden määrä per aikayksikkö kasvaa. Alikriittisessä reaktorissa vastaavasti reaktioiden määrä per aikayksikkö vähenee. Reaktorin kriittisyyttä voidaan nostaa tai alentaa säätösauvoilla. Reaktorin säätämistä helpottaa, että 0,65 prosenttia fissiossa syntyvistä neutroneista on viivästyneitä ja ne vapautuvat vasta keskimäärin 13 sekuntia fission jälkeen. Ilman viivästyneitä neutroneita reaktori ei olisi kriittinen, mutta niiden kera se on. Viivästyneet neutronit hidastavat reaktorin tehon muutoksia.