tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ignalinan ydinvoimalaitos

Ignalinan ydinvoimalaitos on Liettuan koillisosissa sijaitseva, nyttemmin suljettu ydinvoimala, joka oli toiminnassa vuosina 1983–2009. Se oli maan ainoa ydinvoimala.
Laitos sijaitsee Visaginasissa, noin 15 kilometrin päässä Ignalinan kaupungista. Voimalasta on alle viisi kilometriä Valko-Venäjän ja alle kahdeksan kilometriä Latvian rajalle.
Reaktorit.
Voimalaan kuuluu kaksi RBMK-tyyppistä reaktoria, jotka valmistuivat vuosina 1983 ja 1987. Voimalan RBMK-1500-reaktorit olivat suuritehoisempia kuin Tšernobylin ydinvoimalaitoksen vesijäähdytteiset, grafiittihidasteiset RBMK-1000-reaktorit. Reaktorityyppi RBMK-1500 oli 1500 megawatin sähkötehollaan aikoinaan maailman suuritehoisin. Ignalinan sulkeminen oli yksi Liettuan EU-jäsenyyden ehdoista. Ykkösreaktori suljettiin vuoden 2004 lopussa ja 2-reaktori vuoden 2009 lopussa.
Ignalinan ydinvoimalaitoksen historiaa.
Ignalinan ydinvoimala perustettiin alun perin osaksi koko läntisen Neuvostoliiton energiajärjestelmää. Voimalalaitoksen rakentamistöiden valmistelu aloitettiin vuonna 1974. Varsinaiset maansiirtotyöt ykkösyksikön osalta aloitettiin maaliskuussa 1978 ja valmistuivat seuraavana syksynä. Vuoden 1980 syksynä aikana myös yksikkö 2:n maansiirtotyöt saatiin valmiiksi. Yksikkö 1 saatiin toimintakuntoon vuoden 1983 loppuun mennessä. Samaan aikaan päätettiin aloittaa kolmosyksikön rakentaminen.
Vuonna 1986 tapahtuneen Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden jälkeen Neuvostoliiton hallitus päätti Liettuan pyynnöstä keskeyttää kolmosyksikön rakentamisen. Kakkosyksikön luovutus tuotantokäyttöön siirtyi vuoteen 1987. Vuonna 1989 kolmosyksikön loppurakentamisesta luovuttiin. Onnettomuuden jälkeen RBMK-reaktoreiden turvallisuutta on kuitenkin parannettu alkuperäisiin suunnitelmiin nähden.
Liettuan valtiosta tuli voimalaitoksen omistaja itsenäistymisen jälkeen vuonna 1991. Ignalinan sulkeminen oli yksi avainkysymyksistä Liettuan EU-jäsenyysneuvotteluissa. Vuonna 2000 päätettiin Ignalinan ykkösreaktorin sulkemisesta vuonna 2005 ja kakkosreaktorin sulkemisesta vuonna 2009. Viimeinen reaktori suljettiin 31. joulukuuta 2009.
Voimalan merkittävyydestä.
Voimala tuotti noin 70 prosenttia Liettuan sähköenergiantarpeesta. Sulkemisen jälkeen maasta tuli riippuvainen fossiilisista polttoaineista, joista puolet joudutaan tuomaan Venäjältä.
Toimintavuosiensa aikana Ignalinan ydinvoimala tuotti kahdella yksiköllään yhteensä noin 307,9 miljardia kWh sähköä. Tästä 2004 suljetun ykkösyksikön osuus oli noin 136,9 miljardia kWh ja 2009 suljetun kakkosyksikön noin 170,2 miljardia kWh.
Uuden ydinvoimalan suunnitelmat.
Liettualla on ollut halu rakentaa Ignalinan tilalle korvaava, nykyaikaisempi ja turvallisempi voimalaitos, mutta valtion taloustilanne on rajoittanut hankkeen etenemistä. Liettua on neuvotellut uuden ydinvoimalan rakentamisesta länsimaiden kanssa. Viro, Latvia, Liettua ja Puola allekirjoittivat joulukuussa 2006 sopimuksen uuden ydinvoimalan rakentamisesta, mutta sopimus kaatui Liettuan lisättyä osuuttaan siinä. Liettuan tavoitteena oli rakentaa uusi ydinvoimala vuoteen 2018 mennessä.
Mars Exploration Rover

Mars Exploration Rover (MER)-kulkijat ovat NASAn kaksi Mars-mönkijää, jotka laukaistiin 10. kesäkuuta ja 8. heinäkuuta 2003. Nämä kulkijat laskeutuivat Marsiin 4. ja 24. tammikuuta 2004. Kulkijoiden nimet ovat "Spirit" ja "Opportunity". Ne tarkoittavat henkeä ja mahdollisuutta.
Maahan jätettiin kulkijoiden kaksoiskappale, jolla voidaan tehdä kokeita esim. hätätilanteissa. Sitä on kevennetty niin, että sen paino vastaa Marsissa olevien kulkijoiden painoa.
Kulkijoiden nimet ovat peräisin Yhdysvalloissa järjestetystä nimikisasta. Yli 10 000 ehdotuksen joukosta 9-vuotiaan Sofi Collisin nimiehdotukset voittivat.
Kulkijoiden alkuperäiseksi toiminta-ajaksi suunniteltiin 90 vuorokautta eli noin kolmea kuukautta, mutta ne ylittivät suunnitellun toiminta-aikansa moninkertaisesti. Spirit-kulkija on juuttui hiekkaan huhtikuun 29. päivä 2009, ja lopulta lakkasi toimimasta maaliskuun 22. päivä 2010. Opportunity puolestaan pysyi toiminnassa 10. kesäkuuta 2018 asti. Opportunityn Marsissa kulkema matka 45,16 kilometriä, on pisin minkä pyörillä kulkevan ajoneuvo on kulkenut maan ulkopuolella. 
26. marraskuuta 2011 NASA laukaisi onnistuneesti "Curiosity"-mönkijän kohti Marsia osana NASAn Mars Science Laboratory missiota.
Kadonneen kirjaston vartijat ja muita Don Rosan parhaita

Kadonneen kirjaston vartijat ja muita Don Rosan parhaita on vuonna 1995 julkaistu suomenkielinen kokoelma Don Rosan tekemiä Aku Ankka -sarjakuvia. Se oli ilmestyessään maailman ensimmäinen Rosan sarjoista koostettu kovakantinen kokoelma. Kirjan ovat toimittaneet Jukka Heiskanen ja Riku Perälä.
Kirja koostuu Don Rosan alkupuheesta, Jukka Lindforsin ”Don Rosan suuret ankkatarinat” -esittelystä sekä Rosan sarjakuvista, joista jokaiseen on liitetty Rosan omat kommentit kustakin tarinasta. Yhteensä kirjassa on 174 sivua.
Kirjan ensimmäisen oranssikantisen painoksen julkaisi Helsinki Media vuonna 1995. Se kuitenkin myytiin loppuun, ja suuren kysynnän vuoksi kirjasta julkaistiin uusi punakantinen painos. Yhteensä painoksia on toistaiseksi tullut kuusi. Ensijulkaisun yhteydessä julkaistiin myös sadan kappaleen nahkakantinen erikoispainos.
Kirjan tarinoista ainoastaan nimikkotarinaa "Kadonneen kirjaston vartijat" ei ollut aikaisemmin julkaistu Suomessa, mutta se on sen jälkeen julkaistu "Aku Ankassa" 44/2003.
Murhasta tuli totta

Murhasta tuli totta () on vuosina 1984–1996 esitetty yhdysvaltalainen etsiväsarja, jonka pääosassa oli J. B. Fletcheriä esittänyt Angela Lansbury. Sarjasta tehtiin myöhemmin televisioelokuvia vuoteen 2003 saakka. Suomessa sarjaa on esittänyt Kolmoskanava, Yle TV1 ja MTV3 Sarja.
Sarja.
Päähenkilö Jessica Fletcher on leski ja entinen opettaja, joka vanhoilla päivillään on alkanut kirjoittaa menestystä saaneita murhamysteeriromaaneja. Usein Jessica itse joutuu murhien ja salaperäisten tapahtumien keskelle, ja hänen on ratkaistava tapaukset joko poliisin avustamana tai itsenäisesti selvittäen. Jessican apuna ovat useissa jaksoissa hänen mainelaisessa kotikylässään Cabot Covessa asuvat ystävänsä, joihin kuuluvat muun muassa lääkäri Seth Hazlitt, seriffi Amos Tupper ja myöhemmin uudeksi seriffiksi saapunut Mort Metzger. Myös muita Jessican ystäviä ja sukulaisia on nähty sarjassa.
"Murhasta tuli totta" sai laajan yleisön ja oli useiden vuosien ajan yksi television pitkäaikaisemmista etsiväsarjoista. Sarjaa tuotettiin 264 jakson verran vuosina 1984–1996, ja lisäksi sen pohjalta on tehty neljä tv-elokuvaa vuosina 1997–2003. Sarjan monien kausien aikana siinä vieraili useita tunnettuja näyttelijöitä. 
Vaikka Angela Lansbury oli sarjan tähti, hän sai välillä irrottautua kuvauksista, jolloin Jessica Fletcherin sijasta joku hänen ystävistään toimi rikosten selvittäjänä. Yksi näistä hahmoista oli näyttelijä Jerry Orbachin esittämä yksityisetsivä Harry McGraw. Harryn hahmosta tuli niin suosittu, että hän sai oman lyhytaikaisen tv-sarjan "The Law &amp; Harry McGraw".
Tuotanto.
Murhasta tuli totta oli yksi Yhdysvaltain pitkäikäisimmistä ja omana aikanaan myös maan katsotuimpia draamasarjoja. CBS esitti sarjaa pitkään lauantai-illan prime time -aikaan, kunnes kanava päätti syksyllä 1995 siirtää sarjan ohjelmapaikan torstai-iltaan. Uudella ohjelmapaikalla sarjan piti kilpailla NBC-kanavan "Frendien" kanssa, minkä seurauksena sarjan katsojaluvut tippuivat rajusti. Laskeneiden katsojalukujen lisäksi sarja ei onnistunut houkuttelemaan mainostajien suosimia nuoria katsojia, minkä vuoksi CBS päätti lopettaa sarjan tuotannon vuonna 1996.
2010-luvulla sarjasta suunniteltiin uudelleenfilmatisointia, jossa pääosaa olisi esittänyt Octavia Spencer. Angela Lansbury kuitenkin vastusti uudelleenfilmatisointisuunnitelmia avoimesti, ja lopulta suunnitelmista luovuttiin vuonna 2014.
Gobintylli

Gobintylli ("Charadrius veredus") on kurmitsojen heimoon kuuluva kahlaajalintu. Lajin nimesi John Gould vuonna 1848.
Koko ja ulkonäkö.
Gobintyllillä on valkea pää ja kaula, punaruskea rinta, hiekanruskeat siivet ja selkä.
Sen voi sekoittaa kaspiantylliin. Linnun pituus on 22–25 cm ja paino 50 g.
Levinneisyys.
Gobintylli pesii Gobin autiomaan laitamilla, Pohjois-Kiinan ja Mongolian aroilla ja talvehtii Luoteis-Australiassa syys-maaliskuussa. Maailman populaation kooksi arvioidaan 70 000 yksilöä. Se on Suomessa ja koko Euroopassa äärimmäisen harvinainen. Suomen ja Länsi-Palearktisen alueen ensimmäinen yksilö nähtiin vuonna 2003 Ilmajoella.
Elinympäristö.
Pesii aroilla, suola-aavikoilla ja muilla kuivilla avomailla. Muuttoaikoina tavataan monenlaisilla avomailla ja rannoilla. Talvehtimisalueina suosii sisämaan tasaisia matalaruohoisia avomaita, esimerkiksi laitumia.
Lisääntyminen.
Pesintä huhti-kesäkuussa.
Ravinto.
Syö maasta kaivelemiaan hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia.
Benedictus XI

Paavi Benedictus XI syntymänimeltään Nicholas Boccasini, (1240 – 7. heinäkuuta 1304) oli paavina 22. lokakuuta 1303 – 7. heinäkuuta 1304. Benedictus XI oli dominikaani.
Vaikka hän olikin kardinaalina ollessaan puolustanut edeltäjäänsä Bonifatius VIII:aa, hän vapautti Ranskan kuninkaan Filip IV:n pannasta. Hän kuitenkin julisti 7. kesäkuuta 1304 pannaan Filip IV:n kanslerin Guillaume de Nogaret'n sekä kaikki italialaiset, jotka olivat avustaneet Bonifatius VIII:n vangitsemisessa. Benedictus XI:n äkillisen kuoleman on epäilty olleen Nogaret'n järjestämä murha.
Kaspiantylli

Kaspiantylli ("Charadrius asiaticus") on kurmitsojen heimoon kuuluva kahlaajalintu. Lajin nimesi ja kuvaili Peter Simon Pallas 1773.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 18–20 cm, siipien kärkiväli 55–61 cm ja paino 59–91 g. Kaspiantylli on vähän isompi kuin kotoinen tyllimme, ja muistuttaa aavikko- ja ylänkötylliä ulkonäöltään. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Levinneisyys.
Kaspiantylli pesii Keski-Aasiassa Kaspianmeren pohjois- ja itäpuolella. Maailman populaation koko on 40 000–55 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Se talvehtii itäisessä ja eteläisessä Afrikassa. Muuttomatkoillaan se joskus harhautuu Länsi-Eurooppaan. Suomessa kaspiantylli on havaittu kahdesti; Rovaniemellä lokakuussa 2005 ja Porissa maaliskuussa 2014.
Elinympäristö.
Kaspiantylli viihtyy avoimella ruohikkomaalla niin pesimä- kuin talvehtimisalueellaan.
Lisääntyminen.
Pesii yksittäisparein tai pienissä yhdyskunnissa, joissa on 10–25 paria. Kaspiantylli munii kolme munaa maahan rakennettuun pesään. Sekä naaras että koiras hautovat, ilmeisesti öisin vain naaras. Sukukypsä todennäköisesti 2-vuotiaana.
Ravinto.
Kaspiantylli on hyönteissyöjä, joka voi syödä myös muita pieniä selkärangattomia ja siemeniä.
Sammon salaisuus ja muita Don Rosan parhaita

Sammon salaisuus ja muita Don Rosan parhaita () on Helsinki Median (nykyinen Sanoma Magazines Finland) marraskuussa 1999 julkaisema Don Rosan Aku Ankka -sarjakuvien kokoelma.
Kokoelmassa on 192 sivua, ja se koostuu Don Rosan esipuheesta, varsinaisista tarinoista sekä Rosan kommenteista kuhunkin tarinaan. Sen ovat toimittaneet Jukka Heiskanen, Riku Perälä ja Elina Toppari. Kokoelman ensipainoksen yhteydessä julkaistiin sadan kappaleen nahkakantinen erikoispainos, jonka nimilehdellä on Don Rosan piirros – numeroissa 1–20 värillinen ja numeroissa 21–100 mustavalkoinen.
Kokoelma sai ilmestyessään runsaasti julkisuutta Kalevalaan liittyvän johtotarinan "Sammon salaisuuden" vuoksi. Tarinaan liittyi myös kirjan kansikuva, joka on Disney-hahmoilla höystetty versio Akseli Gallen-Kallelan "Sammon puolustus" -teoksesta. Kokoelmasta tuli myös myyntimenestys. Ensimmäinen 15 000 kappaleen painos myytiin nopeasti loppuun, ja jouluun mennessä kokoelmaa oli myyty jo 40 000 kappaletta. Syyskuuhun 2010 mennessä kokoelmasta oli julkaistu jo kymmenen painosta.
Rosan vierailu Suomessa.
Rosa kävi 10.–13. marraskuuta 1999 viidettä kertaa Suomessa juhlistamassa kokoelman julkaisua. Hän jakoi yhteensä tuhansia nimikirjoituksia kolmessa liikkeessä Tampereella, kahdessa Turussa, kuudessa Helsingissä ja yhdessä Vantaalla. Samalla hän antoi useita haastatteluja lehdissä, sekä televisio- ja radiokanavilla.
Jääkuikka

Jääkuikka "(Gavia adamsii)" on kuikista suurin. 
Koko ja ulkonäkö.
Jääkuikan väritys on musta-valkokirjava: pää on musta, vatsapuoli valkea ja vartalo mustan ja valkean kuvioima. Nokka on banaaninkeltainen. Lajin pituus on noin 77–90 cm, siipien kärkiväli 135–150 cm ja paino 5,8 kiloa.
Levinneisyys.
Jääkuikka pesii Siperiassa, Alaskassa ja Kanadassa ja talvehtii Norjan rannikolla, Japanin ja Kamtshatkan välisellä merialueella sekä Pohjois-Amerikan länsirannikolla. Venäjän Euroopan puoleisessa osassa pesii 50-100 paria. Suomessa jääkuikka on keväisin ja syksyisin erittäin vähälukuinen läpimuuttaja ja talvella hyvin harvinainen vieras. Vuosittain Suomessa tavataan joitain kymmeniä jääkuikkia, pääosin Suomenlahden ja Pohjanlahden rannikoilla huhti-toukokuussa.
Pohjois-Amerikan populaatio on kooltaan noin 16 000 yksilöä.
Elinympäristö.
Puuton tundra; sekä merenrannikoilla, isoilla järvillä että jokien suistoissa.
Lisääntyminen.
Pesä on maassa. Molemmat emot hautovat kahta munaa 4 viikkoa. Poikaset viipyvät pesässä 3 päivää, minkä jälkeen ne lähtevät emojen mukana uimaan. Emot ruokkivat poikasia 1½ kuukautta. Sukukypsä 4–5-vuotiaana.
Ravinto.
Jääkuikka syö kalaa.
Tundrakuikka

Tundrakuikka ("Gavia pacifica") on pieni holarktinen kuikka.
Koko ja ulkonäkö.
Tundrakuikka on hyvin samankaltainen kuin tavallinen kuikka ja luokiteltiin aiemmin sen alalajiksi. Pää on sirompi, reidellä vähemmän valkeaa ja kurkussa erilainen sävy. Linnun pituus on 60–68 cm ja siipiväli 95–115 cm. Painoa on koiraalla 1 135–2 450 g ja naaraalla 990–2 038 g, joten se on hieman kaakkuria kookkaampi.
Levinneisyys.
Tundrakuikka pesii Alaskassa ja Pohjois-Kanadassa, idässä aina Baffininsaarelle asti, sekä Venäjällä Lenan itäpuolella ja talvehtii Tyynenmeren pohjoisilla rannikoilla.
Tundrakuikka on havaittu Suomessa vuoden 2023 loppuun mennessä hyväksytysti yhden kerran, 10.–11. marraskuuta 2010 Järvenpäässä Tuusulanjärvellä.
Ravinto.
Tundrakuikka syö kalaa.
Amerikanvesipääsky

Amerikanvesipääsky ("Phalaropus tricolor") on suurin vesipääskyistä. Suomessa se on suurharvinaisuus. Ensimmäinen havainto on vuodelta 1973, sen jälkeen neljä muuta havaintoa. Lajin nimesi Louis Jean Pierre Vieillot 1819 ja antoi sille englanninkielisen nimen "Wilson's Phalarope" Alexander Wilsonin kunniaksi.
Koko ja ulkonäkö.
Amerikanvesipääsky on noin 23 cm pitkä, siipien kärkiväli on 39–43 cm ja paino 30-70 g. Se on kooltaan 20 % suurempi kuin vesipääsky ja höyhenpuvultaan eri värinen. Sukupuolet ovat kesäpuvussa erivärisiä, naaras on värikkäämpi ja suurempi.
Levinneisyys.
Amerikanvesipääsky pesii preerioilla Kanadan ja Yhdysvaltojen länsiosassa, ja talvehtii Etelä-Amerikassa Perusta Argentiinaan. Joskus se eksyy muuttomatkoillaan Eurooppaan. Maailman populaation koko on noin 1,5 miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö.
Amerikanvesipääsky pesii kosteilla niityillä, laitumilla ja heinäpelloilla sekä lampien ja järvien rantaniityillä. Muuttomatkoilla ja talvehtimisalueilla se viihtyy yleensä sisävesillä, mielellään suolajärvillä, joskus myös rannikoilla.
Lisääntyminen.
Naaras munii 3 tai 4 munaa maassa olevaan pesään. Koiras huolehtii hautomisesta ja poikueen hoidosta naaraan lähtiessä muuttomatkalle. Poikaset ovat pesäpakoisia ja ne etsivät itse ruokansa.
Ravinto.
Etsii ruokansa uimalla pientä ympyrää matalassa vedessä, jolloin syntyvä pyörre nostaa hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia pintaan.
Isovesipääsky

Isovesipääsky ("Phalaropus fulicarius") on arktisten alueiden kahlaajalintulaji. Suomessa sitä tavataan satunnaisesti, ei edes vuosittain. Se vaikuttaa usein pelottomalta ja päästää ihmisen varsin lähelle.
Koko ja ulkonäkö.
Nokka on suora ja paksumpi kuin vesipääskyllä. Naaras on isompi ja värikkäämpi kuin koiras.
Pituus on 20–23 cm, siipien kärkiväli 35–40 cm, paino 35–70 g.
Levinneisyys.
Isovesipääsky pesii Euraasian ja Pohjois-Amerikan pohjoisimmissa osissa, Euroopassa Islannissa ja Huippuvuorilla. Maailman populaation koko on 1–1,9 miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Se muuttaa meriä pitkin trooppisille merialueille talveksi. Pääosa kannasta viettää talvensa planktonrikkailla vesillä Atlantilla Afrikan länsipuolella ja Tyynellämerellä Etelä-Amerikan länsipuolella.
Elinympäristö.
Isovesipääsky pesii rannikolla kostealla tundralla tai joskus myös kuivemmilla alueilla, mutta aina makean veden tai murtoveden läheisyydessä.
Lisääntyminen.
Isovesipääsky tekee pesänsä veden ympäröimään mättääseen. Lajin sukupuoliroolit ovat käänteiset. Kirkkaamman väriset naaraat kokoontuvat kosimaan koiraita, jotka ne jättävät munien munimisen jälkeen hautomaan ja hoitamaan poikaset.
Ravinto.
Isovesipääskyn ravinto koostuu pääasiassa hyönteisplanktonista, poikkeuksellisesti myös siemenistä.
Arohyyppä

Arohyyppä "(Vanellus gregarius)" on harvinainen kahlaajalintu, jonka kannaksi koko maailmassa arvioidaan 600–1 800 yksilöä. Laji on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi. Sen tieteellisen nimen jälkiosa, "gregarius", merkitsee seurallista. Lajin kuvaili ja nimesi saksalainen luonnontieteilijä Peter Simon Pallas vuonna 1771.
Koko ja ulkonäkö.
Vartalon yleisväri on hiekanruskea, mutta päälaki ja alavatsa ovat tiilenpunaiset. Jalat ovat pitkät ja mustat, nokka lyhyt ja musta. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Lajin pituus on noin 25–30 cm, siipien kärkiväli 68–75 cm ja paino 150–250 grammaa.
Levinneisyys.
Arohyyppä pesii Irakissa ja sen lähiseuduilla keskisessä Aasiassa. Se muuttaa talveksi Pakistaniin, Sri Lankaan, Arabian niemimaalle ja Itä-Afrikkaan. Eurooppaan se voi joutua muuttoharhailijana. Suomessa se on tavattu viisi kertaa vuoteen 2006 mennessä.
Elinympäristö.
Pesimäaikana arohyypän tapaa aroilla, suola-aavikoilla, kuivatuilla tulvaniityillä ja muilla avomailla. Pesimäajan ulkopuolella se viihtyy kynnetyillä pelloilla, mutarannoilla, ylätasangoilla, hirssipelloilla ja niin edelleen.
Lisääntyminen.
Arohyyppä on yhdyskuntapesijä, jonka pesä on maahan rapsutettu kuoppa. Se pesii vain kerran kesässä. Munia on yleensä neljä, joskus viisi tai kolme. Haudonta-aika kestää noin 25 päivää. Poikaset kuoriutuvat samanaikaisesti ja ovat pesäpakoisia. Ne oppivat lentämään 35–40 päivän ikäisinä.
Ravinto.
Arohyypän ravintoa ovat maassa elävät hyönteiset, etenkin kovakuoriaiset ja heinäsirkat. Myös kasvinosat kuuluvat sen ruokavalioon.
Suohyyppä

Suohyyppä ("Vanellus leucurus") on hyyppien sukuun kuuluva aasialainen kahlaajalintu. Lajin kuvaili Martin Lichtenstein vuonna 1823.
Koko ja ulkonäkö.
Suohyypän pyrstö on valkoinen. Pituus on 25–30 cm, siipien kärkiväli 60–70 cm ja paino 100–200 grammaa. Ääni muistuttaa töyhtöhyyppää.
Levinneisyys.
Suohyyppä pesii Irakin ja Iranin suoalueilla sekä Etelä-Venäjällä. Maailman populaation koko on 20 000–130 000 yksilöä. Venäläiset linnut muuttavat talveksi Aasiaan ja Itä-Afrikkaan. Muuttajat voivat harhautua Eurooppaan. Suomessa suohyyppä on tavattu toistaiseksi kahdeksan kertaa:
11.–16. toukokuuta 1975 Vehkalahdella
15. toukokuuta 1990 Siikajoella
11. toukokuuta 1997 Parikkalassa
21. toukokuuta 2000 Merikarvialla
20. toukokuuta 2021 Lapualla
04. kesäkuuta 2021 Turussa
28-29. kesäkuuta 2021 Kajaanissa
20. heinäkuuta 2022 Lappeenrannassa.
Elinympäristö.
Lajin elinympäristöä ovat järvien ja hitaasti virtaavien jokien rannat ja rantaniityt.
Lisääntyminen.
Suohyyppä on yksiavioinen ja se pesii hajanaisissa yhdyskunnissa. Pesä on kuoppa maassa. Munia on neljä ja niitä haudotaan runsaat kolme viikkoa.
Ravinto.
Linnun ravintoa ovat maassa elävät selkärangattomat.
Siperiankurmitsa

Siperiankurmitsa ("Pluvialis fulva") on keskikokoinen kahlaajalintu. Aikaisemmin sitä pidettiin amerikankurmitsan alalajina.
Koko ja ulkonäkö.
Kapustarinnan näköinen kahlaaja. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori yksilö ja talvipukuinen täyskasvuinen ovat lähes samannäköisiä. Ääni muistuttaa mustaviklon kutsuääntä.
Levinneisyys.
Siperiankurmitsa pesii Pohjois-Siperiassa ja Länsi-Alaskassa. Koko maailman populaation koko on 170 000–220 000 yksilöä – laji on elinvoimainen. Se talvehtii Etelä-Aasiassa ja Australiassa. Suomessa siperiankurmitsa on tavattu vuoden 2023 loppuun mennessä 92 kertaa.
Elinympäristö.
Muuttomatkoillaan siperiankurmitsa lepäilee ja ruokailee lieterannoilla, niityillä ja pelloilla. Se pesii tundralla.
Lisääntyminen.
Pesä on maassa, kasvillisuuden suojassa. Munia on kerralla 4. Niitä kumpikin puoliso hautoo noin 26 päivää. Poikaset ovat lentokykyisiä noin 22 päivän ikäisinä.
Ravinto.
Hyönteiset, nilviäiset, marjat.
Luettelo oopperoista laulukielen mukaan

Tässä luettelossa on tunnetuimpia eri kielillä laulettuja oopperoita.
"Katso myös Luettelo englanninkielisistä oopperoista"
"Katso myös Luettelo italiankielisistä oopperoista"
"Katso myös Luettelo ranskankielisistä oopperoista"
"Katso myös Luettelo saksankielisistä oopperoista"
"Katso myös Luettelo suomenkielisistä oopperoista"
"Katso myös Luettelo tšekinkielisistä oopperoista"
Musonius Rufus

Gaius Musonius Rufus (s. noin 20–30 – k. ennen 98) oli ensimmäisellä vuosisadalla vaikuttanut roomalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi.
Elämä.
Musonius oli kotoisin Volsiniista, Etruriasta. Roomassa hän joutui eettisten opetustensa vuoksi keisari Neron asettamaan pannaan, ja hänet karkotettiin Gyaruksen saarelle. Tekaistun syytteen mukaan hän oli osallistunut Pison salaliittoon Neroa vastaan. Hän palasi Roomaan keisari Galban aikana.
Musonius oli Vitelliuksen ja Vespasianuksen ystävä. Hän rohkeni esittää syytteet Publius Egnatius Celeriä, toista stoalaista filosofia, vastaan. Tämän todistuksen perusteella Nero oli tuominnut kuolemaan hänen suojelijansa ja oppilaansa Barea Soranuksen. Musonius teki myös kaikkensa saarnatessaan rauhaa ja hyvää tahtoa Vespasianuksen sotilaille. Häntä kunnioitettiin niin paljon, että Vespasianus teki hänen kohdallaan poikkeuksen karkottaessaan kaikki muut filosofit Roomasta.
Nero surmautti Musoniuksen oppilaista Barea Soranuksen lisäksi Rubellius Plautuksen ja Thrasea Paetuksen. Heidät tunnetaan kolmena ”stoalaisena marttyyrinä”.
Musoniuksen kuoleman tarkkaa ajankohtaa ei tiedetä. Tiedetään vain, että hän ei elänyt enää keisari Trajanuksen aikana.
Filosofia.
Tunnetumpi stoalainen filosofi Epiktetos oli Musoniuksen oppilas. Musoniuksen filosofia oli melko identtistä Epiktetoksen filosofian kanssa. Se oli ensi sijassa hyvin käytännönläheistä. Hän ei hylännyt logiikkaa ja fysiikkaa aivan täysin, mutta opetti, että hyve on ihmisten elämän ainoa oikea päämäärä. Tämä hyve ei ole mikään määrätty asia tai teoria, vaan käytännöllistä, elävää todellisuutta. Se on identtinen filosofian kanssa sanan varsinaisessa merkityksessä, ja siten todella hyvä ihminen on myös todellinen filosofi.
Historiallisen tietosanakirjan "Sudan" mukaan Musonius kirjoitti lukuisia teoksia. Näihin kuuluu muun muassa joukko Apollonios Tyanalaiselle kirjoitettuja kirjeitä. Osa kirjeistä on kuitenkin todennäköisesti epäaitoja. Claudius Pollio kokosi hänen näkemyksiään ja kirjoitti teoksen, josta Stobaios hankki Musoniusta koskevat tietonsa.
Deccanin laavapurkaukset

Deccanin laavapurkaukset Deccanin ylängöllä läntisessä ja keskisessä Intiassa ovat yksi Maan laajimmista laakiopurkauksista. Ne tapahtuivat liitukauden lopussa ja niitä onkin arveltu yhdessä asteroidin törmäyksen lisäksi liitukauden joukkosukupuuton syyksi. 
Purkaukset tapahtuivat aikavälillä 63 miljoonaa – 67 miljoonaa vuotta sitten. Laavaa tuli kahden kilometrin paksuinen kerros. Basalttisen laavakentän laajuus on yli 500 000 km2 ja sen syntymisessä kesti yhteensä yli miljoona vuotta. Alun perin laavakenttä on saattanut olla kooltaan jopa 1,5 miljoonaa km2. Purkauksen syynä on mahdollisesti ollut Maan vaipasta ylöspäin noussut pluumi.
Laavasta on tutkittu 600 metrin paksuinen kerros, joka on saattanut syntyä 30 000 vuoden aikana eli riittävän nopeasti vapauttaakseen samalla rikkipitoisia kaasuja, jotka saivat aikaan tappavia muutoksia maapallon ilmastossa. Dinosaurukset kuolivat K/T-rajan aikaan mahdollisesti vulkanismin ja asteroidin törmäyksen yhteisvaikutuksesta. Nykyisin asteroiditörmäyksen katsotaan kuitenkin olleen laavapurkauksia merkittävämpi tekijä joukkosukupuuton aiheuttajana.
Eskimosirri

Eskimosirri ("Calidris bairdii"), vanhalta nimeltään bairdinsirri, on harvoin Suomeen harhautuva rantalintu. Lajin nimesi ja kuvaili tieteelle Elliott Coues 1861, Spencer Fullerton Bairdin kunniaksi.
Koko ja ulkonäkö.
Pituus on 14–19 cm, siipien kärkiväli 30–38 cm ja paino 27–63 g. Suosirrin kokoinen ja näköinen, nokka lyhyempi ja hennompi.
Levinneisyys.
Eskimosirri pesii arktisilla pohjoisilla rannoilla Koillis-Siperiassa, Alaskassa, Kanadan pohjoisosissa ja Grönlannin luoteisosissa. Maailman populaation koko on noin 300 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Se talvehtii Etelä-Amerikassa Andien länsipuolella Ecuadorista Tulimaahan. Suomessa se on tavattu 5 kertaa vuoteen 2006 mennessä.
Elinympäristö.
Pesimäaikana tundran kuivahkot osat, myös soiden ja lampien rannat. Muuttomatkoilla ja talvehtimisalueilla suosii sisämaan rantoja, kosteikkoja ja lyhytkortisia avomaita. Tavataan Andeilla jopa 4 kilometrin korkeudella.
Lisääntyminen.
Pesä on maassa. Munia on 4 ja niitä haudotaan noin 21 päivää.
Ravinto.
Eskimosirri syö hyönteisiä, nilviäisiä ja muita pieniä selkärangattomia.
Pitkäkoipisirri

Pitkäkoipisirri ("Calidris himantopus", aiemmin myös "Micropalama himantopus") on harvoin Suomessa vieraileva lintu. Lajin kuvaili ja nimesi Charles Lucien Bonaparte vuonna 1826.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 18–23 cm, siipien kärkiväli 37–42 cm ja paino 50–70 g. Vaalean värityksensä, pitkän kaulansa ja kaarevan nokkansa takia pitkäkoipisirri muistuttaa kuovisirriä, mutta sen koivet ovat paljon pidemmät ja vaaleammat. Lentävästä linnusta huomaa, ettei pitkäkoipisirrillä ole vaaleaa raitaa siivissä. Sukupuolet ovat saman väriset.
Levinneisyys.
Tämä pitkän matkan muuttolintu talvehti Etelä- ja Keski-Amerikassa ja pesii Pohjois-Amerikan pohjoisosissa Alaskan ja Kanadan pohjoisimmilla tundraan rajoittuvilla rannikoilla. Maailman populaatio on kooltaan noin 200 000 yksilöä. Laji on mahdollisesti taantumassa, mikä saattaa johtua lumihanhien lisääntymisestä niiden pesimäalueilla, sillä laiduntavat hanhilaumat häiritsevät sirrien pesintää. Se harhautuu joskus Eurooppaan muuttomatkoillaan. Suomessa pitkäkoipisirri on tavattu toistaiseksi kahdesti; kesäkuussa 1983 Kotkan Hovinsaaressa, ja heinäkuussa 2013 Porissa.
Elinympäristö.
Pesimäaikana tundran vetisillä niityillä ja soilla. Muuttoaikoina levähtää lieterannoilla, suuremmassa määrin sisämaan vesistöjen kuin meren rannalla.
Lisääntyminen.
Pitkäkoipisirri tekee kolmesta neljään munaa. Koiraalla on erityinen soidinlentopyrähdys.
Ravinto.
Syö pääasiassa rantavedessä ja lietteessä eläviä pieniä selkärangattomia, vähäisessä määrin vesikasvien osia.
Kohtalo

Kohtalo (, mon. "fata") tarkoittaa ennalta määrättyä tapahtumien kulkua. Usko jonkinlaiseen kohtaloon kuuluu osaan uskonnoista. "Kohtalouskoa" kutsutaan "fatalismiksi". 
Jotkut ajattelevat, että kohtalo tarkoittaa sitä, että ihminen toimii mekanistisesti syyn ja seurauksen lakien mukaan kuin kone, ja siksi seuraa ennalta määräytynyttä maailmanviivaa. Toisille kohtalon aikaansaa henkiolento, joka pyrkii tuottamaan ihmiselle tai asialle haluamansa kaltaisen tapahtumahistorian, vaikka tämä haluaisi muuta.
Ihmisen kohtalo saattaa joidenkin mielestä määräytyä esimerkiksi syntymähetkellä, toisten mukaan se on määräytynyt jo maailman syntyessä. Voidaan ajatella että on olemassa yksilön kohtalo, mutta myös suurempia, kuten kansakuntien tai maailman kohtaloita, joihin yksilön kohtalo nivoutuu. 
Kohtalo saattaa olla täysin orjuuttava, johonkin suuntaan vetävä, tai jotain siltä väliltä. Joidenkin mukaan kohtalo toimii aina samalla tavalla, esimerkiksi huono-onniseksi syntynyt kokee aina huonoa onnea. Toisten mukaan kohtalo taas vaihtelee.
Ennustaminen perustuu siihen uskomukseen, että asioilla on jonkinlainen ennalta määräytynyt tulevaisuus, eli siis kohtalo.
Marita Koch

Marita Koch (nykyään Marita Meier-Koch, s. 18. helmikuuta 1957 Wismar, Saksan demokraattinen tasavalta) on entinen DDR:ää edustanut pikajuoksija ja olympiavoittaja.
Koch voitti kultamitalin 400 metrillä ja hopeamitalin 4 × 400 metrin viestijuoksussa Moskovan olympialaisissa vuonna 1980. Koch voitti Euroopan mestaruuden 400 metrillä vuosina 1978, 1982 ja 1986.
Koch juoksi vuonna 1979 ensimmäisenä naisena 200 metriä alle 22 sekunnin juostuaan ajan 21,71. Viisi vuotta myöhemmin hän sivusi ME-aikaansa. Koch juoksi yleisurheilun pitkäikäisimpiin kuuluvan, yhä voimassa olevan 400 metrin maailmanennätyksen 47,60 maailmancupissa Canberrassa 5. lokakuuta 1985. Valmentaja Wolfgang Meier mittasi suojatilleen väliajat 10,9–11,5–11,7–13,5. Yleisurheiluhistorioitsija Roberto L. Quercetani onkin pitänyt juoksua yhtenä hienoimmista uroteoista naisten yleisurheilussa. Koch teki maailmanennätyksiä myös sisäradoilla 50 ja 60 metrin matkoilla. DDR:n viestijoukkueissa hän juoksi uudet maailmanennätykset 4 × 100 metrin viestijuoksussa vuosina 1979, 1983 ja 4 × 400 metrin viestijuoksussa vuosina 1980, 1982 ja 1984.
Sisäratojen MM-kisoissa 1985 Kochista tuli ensimmäinen urheilija, joka on saavuttanut kaikki eurooppalaiselle yleisurheilijalle mahdolliset henkilökohtaiset arvokisavoitot: olympiakullan, MM-kullan sisällä ja ulkona sekä EM-kullan sisällä ja ulkona.
Muiden itäsaksalaisten huippu-urheilijoiden tapaan myös Koch kuului DDR:n systemaattiseen dopingohjelmaan. Hän käytti saksalaisten dopingtutkijoiden mukaan vuosina 1981–1984 Oral-Turinabol-nimistä anabolista steroidia 530 milligrammasta 1460 milligrammaan vuodessa.
Koch lopetti urheilu-uransa vuonna 1987.
Rusokaulasirri

Rusokaulasirri "(Calidris ruficollis)" on Suomeen harvoin harhautuva erittäin pieni kahlaaja. Suomessa se nähtiin 1990-luvulla kolme kertaa, ensihavainto 1991 Kemiössä ja toistaiseksi viimeinen 2001 Kristiinankaupungissa. Lajin nimesi Peter Simon Pallas 1776.
Koko ja ulkonäkö.
Tummat jalat ja levottomat liikkeet erottavat rusokaulasirrin useimmista muista kahlaajista. Sen nokan kärki on ohut, varpaiden välissä ei ole räpylää ja vartalo on pitkänomainen. Kaula, niska ja rinta ovat juhlapuvussa punertavat. Pituus on 12–14 cm, siipien kärkiväli 34–37 cm ja paino keskimäärin 25 g.
Levinneisyys.
Rusokaulasirri pesii Koillis-Siperiassa ja satunnaisesti Alaskassa, ja talvehtii Kaakkois-Aasiassa ja Australiassa, jopa Tasmaniassa asti. Maailman populaation koko on noin 320 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Muuttomatkoillaan se joskus harhautuu Eurooppaan.
Elinympäristö.
Pesimäaikana arktisen tundran soistuneet alavat maat, yleensä ei pesi merenrannoilla. Talvehtimisalueilla se elää sekä vuorovesirannoilla että sisämaan lampien, järvien ja suola-altaiden rannoilla.
Lisääntyminen.
Pesä on maassa varvikon suojassa. Munia on 4 ja molemmat emot osallistuvat haudontaan.
Ravinto.
Maassa elävät hyönteiset, nilviäiset ja muut pienet selkärangattomat.
Athenodoros Kananalainen

Athenodoros Kananalainen (, ; n. 74 eaa. – 7) oli antiikin kreikkalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi.
Elämä.
Athenodoros syntyi Kananassa lähellä Tarsosta nykyisessä Turkissa. Hänen isänsä nimi oli Sandon. Hän oli Poseidonios Rhodoslaisen oppilas ja Octavianuksen, tulevan keisari Augustuksen, opettaja Apolloniassa.
Vuonna 44 eaa. hän seurasi Octavianusta Roomaan ja jatkoi hänen neuvonantajanaan toimimista siellä. Hänen kerrotaan nuhdelleen keisaria avoimesti, ja neuvoneen tätä luettelemaan mielessään aakkoset aina suuttuessaan ennen kuin tekee mitään hätiköityä. Myöhemmin Athenodoros palasi Tarsokseen. Siellä hän osallistui Boëthuksen hallinnon karkottamiseen ja kaupungin uuden perustuslain muotoiluun. Lopputuloksena oli roomalaisia suosiva oligarkia.
Athenodoroksen kuoleman jälkeen tarsoslaiset viettivät vuosittaista uhrijuhlaa hänen kunniakseen.
Teokset.
Muun muassa Strabon, Cicero ja Eusebius ovat osoittaneet teoksissaan kunnioitustaan Athenodorokselle. Hänen nimiinsä on laitettu seuraavanlaisia teoksia:
Yksikään näistä teoksista ei ole säilynyt. Hän auttoi myös Ciceroa tämän kirjoittaessa teostaan "Velvollisuuksista" ("De officiis"). On myös esitetty, että hänen teoksensa olisivat vaikuttaneet Senecaan ja apostoli Paavaliin.
Athenodoros

Athenodoros (, ) voi viitata seuraaviin antiikin kreikkalaisiin henkilöihin:
Indrit

Indrit (Indridae, aiemmin Indriidae) ovat puoliapinoita, jotka elävät Madagaskarin metsissä ja pensasalueilla. Niillä on lyhyt ja paljas kuono.
Lorit

Lorit (Lorisidae) ovat Afrikassa ja Etelä-Aasiassa eläviä puoliapinoihin kuuluvia nisäkkäitä. 
Lori liikkuu hitaasti, mikä johtuu käsien ja jalkojen voimakkaista, harkituista otteista. Tarttumisraajat ovat tehokkaat. Häntä on joko lyhyt tai puuttuu kokonaan. Lorien silmät ovat suuret ja suuntautuvat eteenpäin. Kooltaan lorit ovat lajista riippuen noin 20–40 cm:n mittaisia ja painavat noin 0,3–2 kg.
Lorit ovat aktiivisia päivisin ja elävät puissa. Lorien kantoaika on noin viisi kuukautta. Ne synnyttävät kerrallaan yhden tai kaksi poikasta. Poikanen pysyttelee emonsa turkin suojissa kunnes se tulee toimeen omillaan. Poikanen piileksii pesässä sen aikaa, kun emo hakee ruokaa.
Lorit elävät joko yksin tai pareittain. Täysikasvuiset lorit eivät rakenna pesää, vaan ne nukkuvat yleensä puunonkaloissa tai oksanhaarukoissa.
Lorien ruokavalio koostuu hyönteisistä, pienistä liskoista ja nisäkkäistä, linnunmunista, lehdistä ja hedelmistä.
Loyd Jowers

Loyd Jowers (20. marraskuuta 1926 – 20. toukokuuta 2000) omisti Jim’s Grill -ravintolan motelli Lorrainen vieressä, missä Martin Luther King murhattiin 4. huhtikuuta 1968. Joulukuussa 1993 Jowers väitti ABC:n "Prime Time Livessa" kuuluneensa Kingin murhan suunnitelleeseen salaliittoon ja saaneensa 100 000 dollaria murhan järjestelyistä. Hän kertoi palkanneensa Kingin ampuneen murhaajan ja saaneensa murha-aseen mieheltä, jota kutsuttiin Raouliksi. Vuonna 1998 Kingin suku nosti kanteen Jowersia ja ”muita tuntemattomia salaliittolaisia” vastaan Memphisin siviilioikeudessa. 8. joulukuuta 12 henkilön valamiehistö totesi Jowersin syylliseksi ja katsoi että Jowersin lisäksi salaliittoon kuului myös valtiovallan edustajia.
26. elokuuta 1998 Yhdysvaltain oikeusministeriö käynnisti tutkinnan Jowersin väitteistä. Tutkinta valmistui kesäkuussa 2000. Jowersin väitteitä salaliitosta ei pidetty uskottavina. Jowers kuoli sydänkohtaukseen 73-vuotiaana vain hieman aiemmin, 20. toukokuuta 2000.
Galagot

Galagot eli korvamakit (Galagidae) ovat afrikkalaisia puoliapinoita. Heimoa pidettiin aiemmin lorien Lorisidae-heimon alaheimona. Siihen kuuluu noin kaksikymmentä lajia ja useita alalajeja, jotka jaetaan kolmeen sukuun:
Luettelo Yhdysvaltain liittovaltion tunnustamista intiaaniheimojen entiteeteistä

Tämä on luettelo Yhdysvalloissa sijaitsevista liittovaltion Bureau of Indian Affairsin tunnustamista intiaanien entiteeteistä. Tällaisiksi lasketaan muun muassa liittovaltion tunnustamat intiaanireservaatit ja paikallishallinnot. ( )
Näiden lisäksi on olemassa ainoastaan osavaltioiden tunnustamia entiteettejä.
Sääsket

Sääsket (Nematocera) on kaksisiipisten alalahko, johon kuuluvat muun muassa polttiaiset, mäkärät, vaaksiaiset, hyttyset, surviaissääsket ja harsosääsket. Jotkin lajit ovat merkittäviä ihmisen ja muiden eläinten sairauksien levittäjiä. Usein varsinaisista hyttysistä (Culicidae) käytetään arkikielessä nimitystä ”sääsket”, mutta tieteellisessä kielessä sääsket ovat paljon tätä laajempi hyönteisryhmä, jonka eräs alaryhmä hyttyset puolestaan ovat.
Sääskien koko vaihtelee runsaan millimetrin mittaisista polttiaisista useiden senttimetrien kokoisiin vaaksiaisiin. Ruumiinrakenne on yleensä hoikka ja hyönteinen on huomattavasti pituuttaan kapeampi. Tuntosarvissa on ainakin kuusi jaoketta ja koirasyksilöiden tuntosarvet ovat usein tuuhean sulkamaiset. Siivet ovat yleensä pitkät mutta voivat myös puuttua kokonaan. Siipisuonitus on harva ja muiden kaksisiipisten tapaan takasiivet ovat surkastuneet väristimiksi.
Monien sääskien toukat elävät vedessä elinympäristöjen vaihdellessa järvistä tilapäisiin lammikoihin ja veden täyttämiin onkaloihin. Toukka hengittää kiduksilla tai roikkuu vedenpinnasta hengitysputken varassa. Muita toukkien elinympäristöjä ovat esimerkiksi sienet ja lahoava kasviaines.
Suippopyrstösirri

Suippopyrstösirri ("Calidris acuminata") on Siperiassa esiintyvä pienikokoinen kahlaajalintu. Lajin nimesi ja kuvaili tieteelle Thomas Horsfield vuonna 1821.
Koko ja ulkonäkö.
Suippopyrstösirrin pituus on 17–22 cm, siipien kärkiväli 42–48 cm ja paino 45–100 g.
Levinneisyys.
Suippopyrstösirri pesii Siperian tundralla Janajoelta itään ainakin Kolymalle saakka ja talvehtii Kaakkois-Aasiassa ja etenkin Kaakkois-Australiassa. Maailmanpopulaation koko on noin 73 000 yksilöä, ja lajin kanta on vaarantunut. Syysmuuton aikana suippopyrstösirri saattaa harhautua Pohjois-Amerikkaan tai jopa Eurooppaan. Suomessa on tehty kaksi havaintoa: 23.–24.8.1984 Kotkassa ja 27.–30.8.2010 Maarin lintutornissa Espoon Otaniemessä.
Elinympäristö.
Pesimäaikana suippopyrstösirri elää arktisen tundran palsasoilla ja kuivemmilla lyhytkortisilla, jäkäläisillä ja sammaleisilla avoimilla alueilla.
Lisääntyminen.
Pesä on maassa kasvillisuuden suojassa, ja munia on yleensä neljä.
Ravinto.
Suippopyrstösirrit syövät hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia mudasta ja maasta.
Valkoperäsirri

Valkoperäsirri ("Calidris fuscicollis") on pieni rantalintu, joka vierailee harvoin Suomessa. Lajin kuvaili ja nimesi tieteelle Louis Jean Pierre Vieillot 1819.
Koko ja ulkonäkö.
Kesäpuvussa selkäpuoli on tummanruskea ja vatsapuoli valkea. Talvipuvussa selkä on vaaleanharmaa. Siivet ovat pitkät, ulottuvat pyrstön takapuolelle, kun lintu on maassa. Lajin pituus on noin 15–20 cm, siipien kärkiväli 34–45 cm ja paino 25–50 grammaa.
Levinneisyys.
Pesii Kanadan pohjoisilla saarilla ja paikoin myös mantereella, harvinaisena myös Alaskassa. Talvehtii Etelä-Amerikassa, pääosin Andien itäpuolella Paraguaysta Tulimaahan ja Falklandsaarille. Maailman populaation koko on noin 6 200 000 yksilöä ja lajin kanta on vaarantunut. Suomessa valkoperäsirri on tavattu hyväksytysti vuoden 2024 loppuun mennessä 10 kertaa.
Elinympäristö.
Pesimäaikana tundran kosteikot, kuten suot, lampien, järvien ja jokien rannat. Muuttomatkalla ja talvehtimisalueilla se viihtyy rannikoiden vuorovesirannoilla, laguuneissa ja kosteikoilla.
Lisääntyminen.
Pesä on maassa kasvillisuuden suojassa. Munia on 3 tai 4. Haudonta-aika on 21–22 päivää.
Ravinto.
Syö maassa eläviä hyönteisiä, nilviäisiä, äyriäisiä ja myös hieman kasvien osia.
Pesto

Pesto ( &lt; "pestato," 'murskattu') on italialainen jähmeähkö, lämmittämättömänä nautittava maustekastike tai maustetahna. Se on alkuaan Ligurian alueelta Pohjois-Italiasta, erityisesti Genovasta ("pesto genovese"). Sen juuret ovat roomalaisessa juusto-yrttikastikkeessa "moretumissa".
Pääaineet.
Peston pääaineosia ovat jauhetut basilika, juusto, pinjansiemenet ja valkosipuli sekä oliiviöljy. Juustona käytetään yleensä parmesaania tai pecorinoa.
Valmistus ja käyttö.
Sopiva pestoon käytetyn oliiviöljyn määrä riippuu siitä, kuinka paksua tai ohutta kastikkeesta halutaan. Aineksia voidaan jauhaa morttelissa tai hienontaa monitoimikoneella, jolloin samalla öljy lisätään vähitellen. Aineksia voidaan silputa myös veitsellä. Vihreä pesto sisältää pääasiassa vihreitä yrttejä ja punainen pesto myös tomaattia, paprikaa ja chiliä. Pestoon voidaan käyttää myös pinaattia, lehtikaalia, rucolaa tai porkkanaa. Pesto syödään yleensä leivän tai pastan kanssa, joskaan sen käyttö ei ole rajoitettu näihin. Kaupallisessa pestossa käytetään usein cashew-pähkinöitä pinjansiementen tilalla, koska ne ovat halvempia ja niillä on samankaltainen rakenne. Pestoa käytetään myös kala- ja rapuruokiin, perunoiden kastikkeena tai keittoihin.
Keltajalkaviklo

Keltajalkaviklo ("Tringa flavipes") on Eurooppaan harvoin eksyvä keskikokoinen kahlaajalintu. Suomessa se on nähty seitsemän kertaa: vuonna 1978 Oulussa, toukokuussa 2006 Köyliössä, kesäkuussa 2008 Lempäälässä, toukokuussa 2009 Kokkolassa ja Lempäälässä, toukokuussa 2017 Lohjalla sekä toukokuussa 2020 Porissa. Lajin nimesi Johann Friedrich Gmelin 1789.
Koko ja ulkonäkö.
Pituus on 24 cm, paino 50–110 g. Linnulla on pitkät keltaiset jalat ja pitkä ohut tumma suunnilleen pään pituinen nokka. Vartalo on harmaanruskea päältä ja vaalea alta, niskassa ja rinnassa on tummia raitoja. Pyrstö on valkoinen.
Levinneisyys.
Pesii Alaskassa ja Kanadassa. Maailman populaation koko on noin 650 000 täysikasvuista yksilöä ja lajin kanta on vaarantunut. Talvehtii Meksikonlahden rannalla ja Etelä-Amerikassa. Harhautuu joskus muuttomatkoillaan Eurooppaan.
Elinympäristö.
Ruohostoiset niityt ja suot, harvapensaikkoiset avoimet metsät.
Lisääntyminen.
Pesä maassa esimerkiksi puun tyvellä tai pensaan suojassa, tavallisesti lähellä vettä. Munia on 3 tai 4 ja haudonta-aika on 22-23 vrk.
Ravinto.
Liejussa elävät selkärangattomat, madot ja nilviäiset.
Amerikansipi

Amerikansipi, aikaisemmalta nimeltään amerikanrantasipi ("Actitis macularius" tai "Actitis macularia") on kurppien heimoon kuuluva lintulaji, joka on nähty Suomessa kahdesti: vuonna 1982 Iissä ja vuonna 1989 Oulun seudulla. Lajin nimesi Carl von Linné vuonna 1766.
Koko ja ulkonäkö.
Amerikansipin pää ja selkä yksivärisen ruskeat, rinta ja vatsa muuten valkoiset, mutta niissä on harvakseltaan ruskeita pilkkuja. Sillä on tumma silmä, oranssi nokka, melko pitkät keltaiset jalat. Amerikansipi on helpoin tunnistaa nyökkivästä, västäräkkimäisestä liikehdinnästään. Sen pituus 20 senttiä, siipien kärkiväli 35 senttiä ja paino noin 35–50 grammaa.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Amerikansipi pesii Alaskassa, Kanadassa ja Yhdysvalloissa lukuun ottamatta kaakkoa ja keskietelää. Maailman populaation koko on noin 250 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Se talvehtii Keski- ja Etelä-Amerikassa, pieni osa Yhdysvaltain eteläosissa. Amerikansipi on pesinyt Skotlannissa vuonna 1975. Se elää samanlaisilla kivikkoisilla ja kallioisilla rannoilla kuin rantasipi.
Lisääntyminen.
Amerikansipin pesä on kuoppa maassa kasvillisuuden suojassa. Naaras munii neljä munaa, joita molemmat puolisot hautovat 21–22 päivää. Naaraalla on toisinaan kaksi koirasta, joista toinen joutuu itse hautomaan oman pesyeensä. Poikaset ovat pesäpakoisia ja etsivät itse ruokansa. Ne oppivat lentämään 18–21 päivän ikäisinä. Amerikansipi saavuttaa sukukypsyyden 1–2-vuotiaana.
Ravinto.
Amerikansipi syö etupäässä maassa eläviä hyönteisiä, myös muita selkärangattomia.
Geminos

Geminos Rhodoslainen (, ; 1. vuosisata eaa./jaa.) oli antiikin kreikkalainen tähtitieteilijä, matemaatikko ja stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hänen elinajakseen on arvioitu 130–60 eaa. tai 10 eaa. – 60 jaa.
Geminoksen katsotaan opiskelleen Rhodoksen koulussa ja myöhemmin Poseidonioksen alaisuudessa. Hän kirjoitti uransa aikana johdantoteoksia matematiikkaan ja tähtitieteeseen. Hänen tähtitieteelliset havaintonsa sisältävät muun muassa havainnon siitä, että päivän pituus vaihtelee eri puolilla maailmaa. Hänen teoksensa "Isagoge" perustui Hipparkhoksen teoksiin.
Hänen matemaattiset teoksensa jakoivat matematiikan puhtaaseen ja sovellettuun matematiikkaan. Puhtaaseen matematiikkaan kuuluivat lukuteoria ja lukujen erilaiset ominaisuudet. Sovellettuun matematiikkaan kuuluivat maanmittaus, musikaalinen harmonia, optiikka, tähtitiede, mekaniikka ja kirjanpito.
Kuussa oleva kraatteri "Geminus" on nimetty hänen mukaansa.
Yola

Yola eli "Forth and Bargy -kieli" oli englannin kielestä eriytynyt murre, oikeastaan erillinen kieli, jota puhuttiin Wexfordin kreivikunnassa Irlannissa 1800-luvulle asti. Yolan kieli (nimi "yola" on sama sana kuin englannin "old", vanha) oli periaatteessa keskienglannin murre, joka levisi Irlantiin 1100-luvulla ensimmäisten englantilaisten uudisasukkaiden mukana. Tämä asutus joutui kuitenkin ajan myötä erilleen Dublinin seudun englantilaisasutuksesta, ja suurin osa Wexfordin englantilaisten uudisasukkaiden jälkeläisistä sulautui iirinkielisiin, jotka olivat koko Irlannin väestön enemmistönä 1800-luvun nälkäkatastrofiin. Vain pieni joukko sinnitteli 1800-luvulle saakka sulautuakseen sitten nykyenglannin puhujiin.
Yolan kielen tärkeimpiä tunnusmerkkejä olivat soinnilliset hankausäänteet soinnittomien paikalla – esimerkiksi [z] standardienglannin [s]:n sijasta – sekä keskienglantilaisten vokaalien säilyminen muuttumattomina. Monikonpäätteenä "-(e)n" oli selvästi yleisempi kuin nykyenglannissa. Iirinpuhujien saartamina vuosisatoja eläneet yolan puhujat omaksuivat kieleensä runsaasti sanastoa ja vaikutteita myös iiristä. Esimerkiksi iirin diminutiivinpääte "-ín" esiintyy monissa yolan sanoissa. 
Yolaa ei ole dokumentoitu kovin tarkasti: tallella on sanasto ja kourallinen kansanlauluja. Yksittäisiä sanoja on jäänyt elämään Rosslaren seudun nykymurteisiin, mutta erillisenä, englantilaisille vaikeasti ymmärrettävänä kielenä yola katosi 1870-luvulla, jolloin viimeinen yolaa puhunut vanhus, Martin Parle, kuoli Carnsore Pointissa.
Bund

Bund eli Liettuan, Puolan ja Venäjän juutalaisten Yleinen Työväenliitto () oli sosialistinen juutalaisten poliittinen puolue, joka toimi monissa Euroopan maissa 1890-luvulta 1930-luvulle.
Se perustettiin 1897 juutalaisten sosiaalidemokraattisten ryhmien edustajakokouksessa Venäjän keisarikunnan Vilnassa. Se yhdisti etupäässä puoliproletaarisia aineksia, Venäjän läntisten alueiden juutalaisia käsityöläisiä. Bund oli sekulaari ja vastusti sionismia.
Damaskios

Damaskios (, ; s. noin 480) oli kreikkalainen uusplatonilainen filosofi. Hänen katsotaan olleen viimeinen uusplatonikko ja Platonin akatemian johtaja, ja siten viimeinen antiikin kreikkalaisten filosofien pitkässä ketjussa.
Elämä.
Damaskios oli kotoisin Damaskoksesta. Varhaisessa nuoruudessaan hän muutti Aleksandriaan, jossa hän vietti kaksitoista vuotta osaksi Theonin oppilaana, osaksi retoriikan opettajana. Tämän jälkeen hän palasi filosofian ja tieteen pariin, ja opiskeli Hermeiaan ja hänen poikiensa Ammonioksen ja Heliodoroksen alaisuudessa.
Myöhemmin hän muutti Ateenaan ja jatkoi opintojaan matemaatikko Marinoksen, Zenodotoksen ja dialektikko Isidoroksen alaisuudessa. Hänestä tuli Isidoroksen läheinen ystävä, ja hän seurasi tätä Ateenan koulun eli Platonin akatemian johdossa. Hän kirjoitti myös Isidoroksen elämäkerran, josta on säilynyt osa Fotioksen teoksessa "Bibliotheca".
Vuonna 529 Ateenan filosofikoulu menetti julkisen rahoituksensa kaupungilta, minkä takia se suljettiin. Vuonna 532 Damaskios etsi kuuden kollegansa kanssa töitä Persian kuninkaan Khosrau I:n hovista. Olosuhteet osoittautuivat kuitenkin sietämättömiksi, ja kun Justinianus ja Khosrau solmivat seuraavana vuonna rauhansopimuksen, siihen sisältyi myös lupaus siitä, että filosofit voisivat palata. Uskotaan, että Damaskios palasi Aleksandriaan ja omistautui siellä teostensa kirjoittamiselle. Hänen kuolemansa ajankohtaa ei tiedetä.
Teokset.
Damaskioksen merkittävin tutkielma on nimeltään "Ensimmäisten prinsiippien ongelmat ja ratkaisut" (). Se tutkii luontoa ja Jumalan ja ihmissielun ominaisuuksia. Nämä tutkimukset ovat kahdellakin tavalla suuressa ristiriidassa muutamien muiden uusplatonilaisten kirjoittajien ajatusten kanssa. Ensinnäkin siitä puuttuu jostain syystä kokonaan kaikki se itämainen mystiikka, joka on hyvin tavallista myöhemmässä eurooppalaisessa pakanallisessa filosofiassa. Toisekseen se ei sisällä lainkaan polemiikkia kristinuskoa vastaan, eikä se edes sisällä mitään viittauksia kristinuskoon.
Damaskioksen tärkein johtopäätös on se, että Jumala on ääretön ja siten käsittämätön; että Jumalan hyvyyden, tiedon ja voiman ominaisuudet laitetaan hänen nimiinsä ainoastaan johtopäätöksenä niiden vaikutuksista; ja että tämä johtopäätös on loogisesti pätevä ja riittävä ihmisajattelulle. Hän piti tiukasti kiinni Jumalan ykseydestä ja jakamattomuudesta, kun taas Plotinos ja Porfyrios hyväksyivät ei ainoastaan kolminaisuutta vaan jopa enneadin eli yhdeksänosaisen persoonallisuuden.
Ranskan tasavallan presidentti

Ranskan tasavallan presidentti () on Ranskan valtionpäämies. Ensimmäinen presidentti valittiin jo 1848, joten Ranskan presidentin virka on Euroopan vanhin. Ranskan presidentti on kansainvälisesti ajatellen varsin vahva, erityisesti ulkopoliittisissa asioissa. Presidentin virkakauden pituus oli seitsemän vuotta ennen vuotta 2000, jolloin pituudeksi säädettiin viisi vuotta. Tasavallan presidentti on ainoa henkilö Ranskassa, jolla on valta laukaista maan ydinaseet. Kausien määrää rajoitettiin vuonna 2008 kahteen peräkkäiseen. 
Espanjan Urgellin piispa ja Ranskan tasavallan presidentti toimivat muodollisesti yhdessä Andorran ruhtinaskumppanina.
Ranskan presidentinvaalit.
Ranskan presidentti valitaan nykyään suoralla kaksivaiheisella vaalilla. Ehdokkaaksi päästäkseen täytyy kerätä 500 vaaleilla valitun edustajan (esimerkiksi parlamentaarikko, kunnanjohtajan) julkista tuki-ilmoitusta. Lisäksi ehdokkaiden tulee olla vähintään 23-vuotiaita Ranskan kansalaisia.