tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kaukalopikaluistelu talviolympialaisissa 2006

XX talviolympialaisissa Torinossa järjestettiin kaukalopikaluistelussa kahdeksan kilpailutapahtumaa. Kisat käytiin Palavelan 8 285-paikkaisella areenalla. Olympialaisissa lajiin osallistui noin 110 urheilijaa. 
Monista muista lajeista poiketen kaukalopikaluistelussa on käytössä ikärajat, sillä kilpailijan pitää olla täyttänyt 15 vuotta viimeistään 1. heinäkuuta. 
Tulokset.
Miehet.
1 000 m.
18. helmikuuta
1 500 m.
12. helmikuuta
5 000 m viesti.
(*) Oh Se-jong ei kilpaillut loppukilpailussa mutta sai mitalin.
Naiset.
500 m.
15. helmikuuta
Kanada valitti lopputuloksesta Urheilun vetoomustuomioistuimeen (CAS), sillä Kanadan mielestä Radanovalla oli oikea luistin ilmassa hänen ylittäessään maaliviivan. Sääntöjen mukaan molemmat luistimet pitää olla kiinni jään pinnassa maaliin tultaessa. Vetoomus ei kuitenkaan mennyt läpi ja maaliintulojärjestys säilyi.
1 500 m.
18. helmikuuta
3 000 m viesti.
22. helmikuuta
Paul Tergat

Paul Kibii Tergat (s. 17. kesäkuuta 1969 Baringo, Kenia) on kalenjin-heimoon kuuluva kestävyysjuoksija.
Ratajuoksuissa Tergat on usein joutunut tyytymään arvokisoissa kakkossijoihin. Sekä 1996 Atlantan ja 2000 Sydneyn olympiakisojen 10 000 metrillä Tergat johti kilpailua ennen viimeistä kierrosta, mutta molemmilla kerroilla etiopialainen Haile Gebrselassie vei kultamitalin. Lopputulosten osalta sama asetelma toistui kympillä myös 1997 Ateenan ja 1999 Sevillan MM-kisoissa. Vuosina 1999 ja 2000 Tergat voitti puolimaratonin MM-kullan. Vuonna 2002 Lontoon maratonilla Tergat voitti ensimmäistä maratoniaan juosseen Gebrselassien sijoittuen toiseksi Khalid Khannouchin perässä. Maastojuoksun maailmanmestaruuskilpailuista Tergatilla on henkilökohtaisesta kilpailusta viisi kultaa ja yksi pronssi ja joukkuekilpailusta lisäksi kahdeksan kultaa.
Tergat juoksi 28. syyskuuta 2003 Berliinin maratonilla maratonin maailmanennätyksen 2.04.55, vaikka hänen jalkansa oli kipeä ja hän harhautui eräässä kohtaa reitiltä. Haile Gebrselassie rikkoi hänen ennätyksensä juoksemalla vuoden 2007 Berliinin maratonilla ajan 2.04.26.
Ennen vuoden 2004 Ateenan olympiakisoja Tergat ilmoitti Ateenan olympiamaratonin olevan hänen viimeinen arvokisaedustuksensa Kenian joukkueessa. Maratonilla Tergat joi väärän lämpöistä vettä, mikä aiheutti hänelle kramppeja ja hän sijoittui lopulta kymmenenneksi. Tergat tavoitteli pääsyä vuoden 2008 Pekingin olympialaisten maratonille, mutta ilmoitti huhtikuussa 2008 ettei ole tarpeeksi hyvässä kunnossa kilpaillakseen Pekingissä.
Paul Tergat valittiin vuonna 2013 KOK:n jäseneksi ja vuonna 2017 Kenian olympiakomitean puheenjohtajaksi.
Ferriitti

Ferriitti (α-Fe) on raudan ja rautavaltaisten metalliseosten kiderakenne (tilakeskinen kuutio) tai mikrorakenteen faasi. Ferriitillä on suuri magneettinen permeabiliteetti, minkä takia sitä käytetään monissa sähkötekniikan sovelluksissa. Ferromagneettiset teräkset ja valuraudat sisältävät aina jotain ferriitin muotoa.
Ferriitti on puhtaan raudan kiderakenne (lujuus = 280 N/mm2). Ferriittinen kiderakenne voi kuitenkin sisältää hieman hiiltä, 0,03 % 723oC lämmössä ja 0,006 % huoneen lämmössä. Ferriittisen rakenteen lujuus on niin alhainen, että sillä ei juurikaan ole käyttöä rakennemateriaalina. Puhtaasti ferriittisiä rautaseoksia käytetäänkin lähinnä magneettisten ominaisuuksiensa vuoksi. Sähkötekniikassa ferriittisiä rautaseoksia käytetään ohuista levyistä koottuina erilaisten käämien sydäminä esimerkiksi muuntajissa ja sähkömoottoreissa.
Useimmat pehmeät teräkset (maks. 0,2 % hiiltä) muodostuvat pääosin ferriitistä. Mikäli hiilipitoisuus on suurempi, on huoneenlämpöinen rakenne ferriittis-perliittinen ja hiilimäärän edelleen lisääntyessä täysin perliittinen. Mikäli hiilipitoisuus on vielä suurempi, syntyy perliitin raerajoille runsaasti hiiltä sisältävää sementiittiä.
Perliitti on mikrorakenne, jossa esiintyy ohuina lamelleina sekä niukkahiilistä ferriittiä että runsashiilistä raudan ja hiilen muodostamaa karbidia, sementiittiä. Bainiitti ja martensiitti ovat hiiliylikylläisiä ferriitin muotoja, joita syntyy lämpökäsittelemällä sellaisia teräksiä, joiden hiilipitoisuus on niin suuri, etteivät ne normaalisti esiinny huoneenlämmössä puhtaasti ferriittisinä.
Pajarit

Pajarit eli bojaarit (, ’ylimys’) olivat Venäjän ylimmän ruhtinaallisen palvelusluokan jäseniä ennen Pietari Suuren aikaa. Pietari Suuri lakkautti pajarien neuvoston eli pajariduuman vuonna 1711. Pajarit toimivat sotureina ja hallitsijan neuvonantajina.
Pajari-nimitystä käytettiin myös muun muassa Unkarin ja Romanian alueella.
Pajarien alkuperä.
Venäläiset pajarit on perinteisesti jaettu kolmeen eri kategoriaan:
Intro

Intro (lyhennys sanasta "introduction") eli alkusoitto, johdanto, on musiikillisen teoksen alussa tai teoksen kahden jakson välissä oleva osa, joka johdattelee kuulijan kappaleeseen tai uuteen jaksoon.
Intro ei välttämättä noudata itse teoksen tahtijakoa tai sävellajia, eikä se välttämättä ole edes musiikkia sanan varsinaisessa merkityksessä. Intro voi olla myös puhetta, linnunlaulua, hälyääniä tms. Klassisessa musiikissa alkusoittoa kutsutaan usein myös preludiksi. Laajemmin ymmärrettynä preludi on lyhyt musiikkikappale, jolla yleensä ei ole tarkkaan määriteltyä sisäistä rakennetta, urkusävellyksiä lukuun ottamatta. Urkusävellyksen nimenä preludi viittaa tavallisesti kokonaisuuteen, jossa improvisatoriset fantasia-ainekset vuorottelevat ankarampien fuugajaksojen kesken. 
Musiikkikappaleen lopussa oleva, hiljaisuuteen johdatteleva osa on vastaavasti nimeltään "outro" (yhdistelmä sanoista "out" ja "intro").
Intro multimediassa ja tietotekniikassa.
Introlla voidaan laajemmin tarkoittaa myös esimerkiksi tietokoneohjelman tai multimediaesityksen alussa esitettävää erillistä materiaalia kuten lyhyttä videoesitystä. Tietotekniikassa intro voi viitata muun muassa demoskenen yhteydessä tehtyihin tuotoksiin tai esimerkiksi niin sanottuihin "cracktroihin", joita tyypillisesti liitetään järjestelmällisesti levitettyjen luvattomien ohjelmakopioiden, yleensä pelien alkuun.
Vastapaino (kirjankustantamo)

Vastapaino on syksyllä 1981 Tampereella perustettu ja toimiva tiede- ja tietokirjakustantamo. Julkaisutoiminnan painopiste on koko toiminnan ajan ollut yhteiskuntatieteellisessä, humanistisessa ja filosofisessa tutkimus- ja tietokirjallisuudessa. Kustantamon ensimmäinen julkaisu oli Raimo Blomin "Yhteiskuntateoria ja valtio" huhtikuussa 1982.
Vastapainon kirjoja käytetään runsaasti yliopistojen ja korkeakoulujen oppi- ja kurssikirjoina, mutta niillä on ollut paikkansa myös osana yliopistomaailman laajempaa yhteiskunnallista keskustelua. Käännösten osuus julkaisuista on noin puolet. Osa teoksista julkaistaan myös e-kirjoina. Vastapaino julkaisee vuosittain 20–30 uutuutta. Kustantamolla on ollut Tieteellisten seurain valtuuskunnan myöntämä vertaisarviointitunnus vuodesta 2015
Yritysmuodoltaan Vastapaino on osakeyhtiö (vuodesta 2016), jonka suurin osakas on Osuuskunta Vastapaino. Jäseniä osuuskunnassa on noin 2 500 (vuonna 2014). Yrityksen toimitusjohtaja on ollut Kimmo Jylhämö vuodesta 2015.
Osuuskunnan perustajien mielestä Suomessa ei 1980-luvun alussa julkaistu ”juuri lainkaan kriittistä yhteiskuntatieteellistä, filosofista ja humanistista kirjallisuutta”. Vastapaino pyrki edistämään ”kriittistä tieteellistä tutkimusta ja opiskelua sekä antamaan pontta yhteiskunnalliselle keskustelulle”. Teokset päätettiin julkaista pehmeäkantisina, jotta ne olisivat hintansa puolesta saavutettavia. Osuusmaksu oli aluksi 100 markkaa. Osakkaat saivat lunastaa julkaisut omakustannehintaan. Osuuksia sai lunastaa useampia, mutta kokouksissa kaikilla osakkailla oli vain yksi ääni. Päätösvalta oli vuosikokouksella, joka valitsi hallituksen.
Gaudeamus

Gaudeamus on Helsingin yliopiston omistama tieto- ja tiedekirjakustantamo. Vuoden 2016 alkuun saakka sen omisti Helsingin yliopiston ylioppilaskunta. 
Kustantamon historia alkaa 1960-luvun lopulta, jolloin Helsingin yliopiston ylioppilaskunta aloitti pienimuotoisen kustannustoiminnan. Ensimmäinen kustanne "Lääketieteen ylioppilaiden fysiikan harjoitustöitä" ilmestyi vuonna 1968 ja 1970-luvun alussa alkoi toiminta Gaudeamus-nimen alla.
Gaudeamus julkaisee laajaa yleisöä kiinnostavia tietokirjoja, eri tieteenalojen perusteoksia, yliopisto- ja ammattikorkeakoulujen oppimateriaaleja, tutkimuksiin pohjaavia teoksia sekä ammattikirjallisuutta. Teokset ovat saaneet lukuisia palkintoja ja tunnustuksia.
Kustantamon erikoisaloja ovat yhteiskuntatiede, filosofia, historia, humanistiset tieteet, ympäristö, talous ja kasvatus. Gaudeamus julkaisee myös Helsingin yliopiston tiedekasvatuksen kanssa ideoitua lastenkirjasarjaa sekä Helsingin yliopiston Tiedekulman kanssa suunniteltua Tiedekulmapokkarien sarjaa. Lisäksi Otatieto-sarjassa julkaistaan tekniikan alan kirjallisuutta. 
Gaudeamuksen tuotantoon kuuluu myös klassikkokäännöksiä, muun muassa Aristoteleen, Ciceron, René Descartesin, Immanuel Kantin, Edmund Husserlin, Jacques Derridan ja Michel Foucault’n teoksia. Vuonna 2006 valmistunut Aristoteleen teosten yhdeksänosainen suomennossarja on kansainvälisestikin harvinaislaatuinen.
Julkaisufoorumin suomenkielisten tiedejulkaisujen tasoluokituksessa Gaudeamus sijoittuu kirjakustantajien tasoluokkaan 2 yhdessä yhdessä muun muassa kansainvälisten yliopistokustantamojen kanssa.
Sana "gaudeamus" on latinaa ja tarkoittaa ”iloitkaamme”.
Taksvärkki

Taksvärkki ( ”päivätyö”) oli alun perin vuokratilallisen päivätyövelvollisuus. Vuokratilallisia olivat torpparit ja mäkitupalaiset. Vuokralaisen oli työskenneltävä isäntätalossa tietty määrä päiviä viikossa tai tarjottava työmies, jos vuokra oli sovittu suoritettavaksi osin tai kokonaan päivätyönä; näitä kutsuttiin arkikielessä taksvärkkipäiviksi. Sana poistui alkuperäisestä käytöstään vuokratilallisten vähetessä 1900-luvun alkupuolella torpparilain vaikutuksesta.
Nykyään sanalla tarkoitetaan peruskoulun yläluokilla vuosittain järjestettävää taksvärkkipäivää, jolloin koululainen käy päivän töissä jossakin ja saa sovitun summan palkakseen, joka annetaan hyväntekeväisyyteen.
TV-kortti

TV-kortti on tietokoneen lisälaite, jonka avulla televisiolähetys voidaan vastaanottaa tietokoneella. Suurin osa tietokoneiden TV-vastaanottoon tarkoitetuista laitteista on malliltaan koneen sisään asennettavia kortteja, mutta on olemassa myös muilla tekniikoilla toteutettuja vastaanottimia, kuten tietokoneen USB-liintäntään kytkettäviä pieniä ulkoisia laitteita. 
TV-kortteja on olemassa kahta pääryhmää, analogiset ja digitaaliset. Digitaaliset TV-kortit toimivat kuten tavalliset televisioiden digivastaanottimet. Osa tv-korteista osaa myös pakata tv-lähetystä reaaliaikaisesti tietokoneen ymmärtämään digitaaliseen videomuotoon, mahdollistaen tietokoneen toiminnan kiintolevytallentimena.
Videokuvan tallentaminen mahdollistaa myös ns. ajansiirtotoiminnon käytön. Tällöin reaaliaikainen TV-lähetys voidaan keskeyttää milloin tahansa ja jatkaa katsomista myöhemmin samasta kohtaa mihin aiemmin jäi. Toiminto perustuu televisiolähetyksen tallentamiseen kiintolevylle tauon aikana ns. puskurimuistiin. Kun katsoja jälleen jatkaa ohjelman katsomista, se esitetään kiintolevyltä samalla kun meneillään oleva lähetys tallentuu edelleen levylle. Puskurimuistin koosta riippuu, kuinka pitkä tauko voi olla.
Digitaalisissa TV-korteissa voi olla kaksi viritintä, jolloin voidaan katsoa toista ohjelmaa ja tallentaa samalla toisen kanavan lähetystä. Kaksi viritintä mahdollistaa myös ns. PiP-toiminnon (Picture in Picture), jolloin kahden kanavan lähetys näytetään päällekkäin samassa ruudussa. Yleensä ensisijaisen kanavan lähetys näkyy taustalla koko ruudun kokoisena ja toisen kanavan lähetys pienenä kuvana ensimmäisen lähetyksen päällä. Toisinaan on mahdollista kytkeä tietokoneeseen kaksi TV-korttia omiin lisäkorttipaikkoihinsa, jolloin saadaan käyttöön yllä mainitut ominaisuudet kuten kahdella virittimellä varustetun kortin kanssa.
TV-korttien muita ominaisuuksia.
Digitaalisilla TV-korteilla voi kuunnella joitakin digitaalisia radiokanavia. Korteista löytyy monesti tuki HDTV-kuvan vastaanottoon ja esittämiseen. TV-korttien mukana toimitetaan kaukosäädin, jonka infrapunavastaanotin kytketään tietokoneen USB- tai sarjaliitäntään. Kaukosäätimellä pystyy ohjaamaan varsinaisen televisionkatseluohjelman lisäksi muita tietokoneen ohjelmia.
Joistakin televisiokorteista löytyy analogiselle signaalille S-video- tai komposiittisisäänmenoliitäntä, jonka kautta pystytään kaappaamaan analogista tv-kuvaa vaikkapa VHS-nauhurista. Kortilla olevat piirit muuntavat kuvan digitaaliseksi, pakkaavat sen esimerkiksi MPEG2-muotoon ja tallentavat pakatun videokuvan kiintolevylle. Muihin ominaisuuksiin kuuluvat elektroninen ohjelmaopas EPG, kuvakaappausten ottaminen lähetyksestä sekä tallennuksen ajastustoiminto.
Idan Raichel

Idan Raichel (; s. 1977) on Kfar Sabasta läheltä Tel Avivia Israelista kotoisin oleva aškenasijuutalaisiin kuuluva muusikko. 
Hän on saavuttanut kotimaassaan ja kansainvälisesti suurta suosiota elektronista musiikkia, juutalaisia balladeja ja Israelin etiopianjuutalaisten vähemmistön kansanmusiikkia yhdistävällä maailmanmusiikillaan, jota soittaa yhtyeensä "Idan Raichel Projectin" (הפרוייקט של עידן רייכל) kanssa. 
Ennen yhtyeen perustamista Raichel oli tunnettu taitavana kosketinsoittajana. Hänen ensilevynsä myi Israelissa 120 000 kappaletta, eli moninkertaisen platinalevyn verran, ja toi Raichelille muun muassa ”vuoden artisti”- ja ”vuoden albumi” -palkinnot. Myös seuraava levy "Mimaamakim" nousi Israelin albumilistan kärjeen ja myi platinaa. Suurin osa Raichelin musiikista esitetään hepreaksi, mutta osa lauluista lauletaan myös amharaksi.
Sigfrid Edström

Johannes Sigfrid Edström (21. marraskuuta 1870 Orustin kunta – 18. maaliskuuta 1964 Tukholma) oli ruotsalainen tehtailija ja Kansainvälisen olympiakomitean puheenjohtaja vuosina 1942–1952. 
Edström syntyi Morlandassa ja opiskeli Chalmersin teknillisessä korkeakoulussa Göteborgissa ja myöhemmin Sveitsissä ja Yhdysvalloissa. Nuorena Edström oli pikajuoksija; hänen ennätyksensä oli 100 metriä 11 sekunnissa.
Edström oli ruotsalaisen teknologiayritys ASEAn johtaja vuosina 1903–1933. Sen jälkeen hän toimi ASEA:n hallituksen puheenjohtajana vuosina 1934–1939.
Samaan aikaan Edström oli aktiivinen Ruotsin urheiluliiton jäsenenä. Hän oli mukana järjestelemässä vuoden 1912 kesäolympialaisia, jotka pidettiin Tukholmassa. Samana vuonna hänestä tuli perustetun Kansainvälisen yleisurheiluliiton (IAAF) pitkäaikainen puheenjohtaja aina vuoteen 1946 asti. Tähän ajanjaksoon liittyy vuoden 1932 Los Angelesin kesäkisojen yhteydessä tapahtunut Paavo Nurmen ammattilaiseksi julistaminen, joka esti häntä osallistumasta näihin kisoihin. Kieltopäätöksen syntymisessä Edströmillä oli keskeinen ja iso rooli, ja päätös henkilöityi Edströmin ja Suomen silloisen yleisurheiluliiton puheenjohtajan Urho Kekkosen keskinäiseksi kiistaksi ja keskeytti vuosiksi muun muassa Suomen ja Ruotsin väliset yleisurheilumaaottelut.
Edströmistä tuli Kansainvälisen olympiakomitean jäsen vuonna 1920 eversti Viktor Balckin erottua KOK-jäsenyydestään ja varapuheenjohtaja vuonna 1931. Vuonna 1942 Kansainvälisen olympiakomitean silloinen puheenjohtaja Henri de Baillet-Latour kuoli, ja Edströmistä tuli uusi puheenjohtaja. Sigfrid Edströmillä oli tärkeä rooli sodan jälkeisellä olympiatoiminnalla. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1952. Kansainvälisen olympiakomitean puheenjohtajaksi tuli hänen jälkeensä yhdysvaltalainen Avery Brundage. Edströmille myönnettiin 9. maaliskuuta 1955 Suomen Urheilun kultainen ansioristi.
Vuonna 1899 Edström meni naimisiin Ruth Miriam Randallin kanssa. Heillä oli neljä lasta.
Kössi Kenguru

Kössi Kenguru on suomalainen pala-animaatiosarja, jota valmistettiin vuosina 1968–1978 sekä 1997, 2000 ja 2002. Sarjaa esitettiin pääasiallisesti "Pikku Kakkosen" yhteydessä. Hahmon loi animaattori Heikki Prepula. Kössi Kenguru seikkaili myös sarjakuvassa, joka ilmestyi "Me"-lehdessä vuosina 1973–1990.
Kössi Kenguru on yksinkertaisista geometrisista paloista muodostuva vihreä kenguru. Kössin ohella animaatioissa esiintyvät hänen ystävänsä Masa Myyrä, Anselmi Avaruusapina ja Allu Alligaattori.
Jaksot.
YLE TV2:n tuottamat jaksot:
Heikki Prepulan tuottamat Kössi-jaksot:
Zoetrooppi

Zoetrooppi on optinen lieriönmuotoinen laite, jonka sisälaidalle piirretyt kuvat synnyttävät liikkeen illuusion, kun kuvia katselee sen pyöriessä lieriön laidoille tehdyistä rei'istä. Laitteen esitteli 1834 bristolilainen William George Horner.
Zoetrooppia edelsivät useat muut liikkeen illuusion luovat lelut, kuten esimerkiksi fyysikko Joseph Antoine Ferdinand Plateaun kehittämä fenakistoskooppi, jossa oli kaksi samalle akselille asennettua kiekkoa. Ensimmäisessä kiekossa oli urat reunoilla ja toisessa peräkkäin olevat piirrokset. Jokainen piirros esitti liikesarjan yhden vaiheen. Kun kiekkoa pyöritettiin ja sitä katsottiin peilistä urien läpi, katsojalle syntyi vaikutelma liikkeestä.
Vuonna 1834 William George Horner kehitti Plateaun fenakistoskooppiin perustuvan kätevämmän laitteen, jossa ei tarvittu peiliä ja jonka avulla useat ihmiset pystyivät katsomaan laitetta samanaikaisesti.
Hornerin laitteessa oli rumpu, jonka sisäreunalle oli asetettu paperiliuskalle piirretty kuvasarja. Kuvia voitiin katsella rummun ulkopinnassa olevien aukkojen kautta. Kun rumpua pyöritettiin, nopeasti peräkkäin vaihtuvat kuvat loivat illuusion liikkeestä. Horner kutsui keksintöään Daedalumiksi, mutta se unohtui vuosikymmeniksi. Vuonna 1887 William F. Lincoln patentoi laitteen Yhdysvalloissa ja antoi sille nimen Zoetrope.
Mikkelin teatteri

Mikkelin Teatteri on suomalainen Mikkelissä toimiva kannatusyhdistyksen ylläpitämä ammattiteatteri.
Historia.
Teatteri on aloittanut toimintansa vuonna 1919 Mikkelin Työväen Näyttämö -nimisenä harrastajateatterina. Vuosina 1930–1944 se oli nimeltään Mikkelin Työväenteatteri. Tuolloin teatteri toimi yhdistyspohjaisena. Vuonna 1930 teatterille palkattiin ensimmäiset päätoimiset henkilöt: teatterinjohtaja ja kaksi näyttelijää. Vuonna 1944 teatterista tuli Mikkelin Teatteri.
Ensimmäinen näytelmä, Minna Canthin "Anna Liisa", sai ensiesityksensä 28. syyskuuta 1919.
1940-luvun alusta teatterin harjoitustilana toimi kaupungin juhlasali palokuntatalossa, minne teatterin koko toiminta vähitellen siirtyi. Teatterin 50-vuotisjuhlassa 15. marraskuuta 1969 Mikkelin kaupunki luovutti kaupungin juhlasalin kokonaan teatterin käyttöön.
Kesäteatteriesitykset Naisvuorella aloitettiin kesällä 1956. Ensimmäinen näytelmä oli Artturi Järviluoman "Pohjalaisia".
Nykyaika.
Nykyisin Mikkelin teatterin henkilökuntaan kuuluu johtajan lisäksi taiteellisena henkilökuntana ohjaaja, 11 päätoimista näyttelijää, lavastaja-pukusuunnittelija sekä teknistä henkilökuntaa. Teatterin suurella näyttämöllä on 315 paikkaa. Lisäksi teatteritalossa on 70-paikkainen pieni näyttämö. Naisvuorella toimivalla kesäteatterilla on 558-paikkainen katettu katsomo. Syksyllä 2009 teatteri juhli 90-vuotista taivaltaan. Teatterinjohtajana aloitti 1. elokuuta 2011 Mika Nuojua. Hänen määräaikainen johtajasopimuksensa päättyy heinäkuun 2014 lopussa, ja Katriina Honkanen oli teatterinjohtajana vuosina 2014-2018. Uutena johtajana aloitti Aleksander Anria.
Lindsay ja Sidney Greenbush

Kaksoset Rachel Lindsay Rene ja Robin Sidney Danae Bush (s. 25. toukokuuta 1970 Hollywood, Kalifornia) ovat yhdysvaltalaisia näyttelijättäriä. Vuosina 1974–1982 he esiintyivät yhdessä Michael Landonin tuottamassa draamasarjassa "Pieni talo preerialla", jossa he näyttelivät Ingallsin perheen tytärtä, Carrieta. Sarjassa heidät oli esitelty yhteisnimellä Lindsay Sidney Greenbush eikä heitä erikseen mainittu identtisiksi kaksosiksi. He eivät ole näytelleet teini-iän jälkeen.
Lindsay Greenbush on nykyisin naimisissa Frank Dornanin kanssa ja heillä on yksi tytär, Katlynn (s. 1995) sekä kaksi ottolasta, Shaylene (s. 1986) ja Dan (s. 1990).
Sidney Greenbush oli naimisissa William "Rocky" Fosterin kanssa. Foster oli ammatiltaan eläinlääkäri ja hevosjalostaja. Foster teki itsemurhan toukokuun 5. päivänä 2009 pariskunnan yhteisessä kodissa.
Naisvuori

Naisvuori on Mikkelin keskustan välittömässä läheisyydessä sijaitseva korkea mäki. Mäen huippu on 43 metriä Saimaan ja 122 metriä meren pinnan yläpuolella. Naisvuori vesitorneineen on tunnetuimpia Mikkelin maamerkkejä. Naisvuori on osittain Maunukselan ja osittain Kalevankankaan kaupunginosan alueella.
Tarinan mukaan Naisvuori ja sen pohjoispuolella oleva Akkavuori olisivat saaneet nimensä naisista, jotka näiltä korkeilta paikoilta seurasivat Porrassalmen taistelun kulkua vuonna 1789. Tarinan mukaan silloisen Mikkelin kirkonkylän vanhimmat naiset kiipesivät Akkavuorelle ja nuoremmat Naisvuorelle nähdäkseen edes jotain kuuden kilometrin päässä riehuvasta taistelusta. Ainakin Naisvuori-nimi esiintyy kuitenkin jo vuonna 1775 piirretyssä kartassa. Toisen tarinan mukaan nimet liittyisivät siihen, kuinka naiset olisivat seuranneet vuonna 1597 nuijasodan Suur-Savon taistelun joukkosurmaa. 
Naisvuorelle rakennettiin 1800-luvun lopulla puisto ravintoloineen ja huvimajoineen. Vuosina 1911–1912 paviljongin paikalle rakennettiin Selim A. Lindqvistin suunnittelema vesitorni, sen pohjakerrokseen sijoitettiin keittiö ja sen reunaan katoksellinen paviljonkihuone. Rakennuksen avajaisia vietettiin vappuna 1912. Se on Suomen toiseksi vanhin varsinainen vesitorni ja vanhin säilynyt. Vesitorni on ollut pelkästään näkötornina vuodesta 1953 lähtien. Näkötornin peruskorjaus on tehty vuonna 2022 ja sen jälkeen näkötornin alimman osan kahvila on kesäisin toimiva lounas-kahvila.
Naisvuoren kupeeseen valmistui vuonna 1911 Mikkelin työväentalo. Suomen sisällissodan alussa Mikkelin punakaarti piti Naisvuorta päivän ajan hallussaan, mutta antautui 29. tammikuuta 1918 valkoisten kehotuksesta ilman vastarintaa.
Talvi- ja jatkosodan aikana Naisvuoressa toimi päämajakaupunkia suojannut ilmavalvonta. Välirauhan aikana louhittiin Naisvuoren matalampaan osaan eli Pikku-Naisvuoreen luolasto, johon jatkosodan sytyttyä sijoitettiin Päämajan viestikeskus Lokki. Uudelleen rakennettu Lokki avattiin museona yleisölle vuonna 1996. Lokki on nykyisin suljettu turvallisuussyistä luolan katon romahdettua.
Sotien jälkeen vuoreen louhittuja luolastoja on laajennettu. Kesällä 1971 Naisvuoren kallion sisään rakennettiin maanalainen uimala, Naisvuoren uimahalli, "maailman vahvin uimahalli". Lisäksi Naisvuoren luolia käyttää muun muassa Mikkelin maakunta-arkisto ja teleoperaattorit. Lisäksi niitä käytetään väestönsuojina.
Naisvuoren matalammalla osalla on myös toiminut Mikkelin teatterin kesäteatteri vuodesta 1956. Entinen Mikkelin työväentalo on kunostettu upea historiallinen rakennus, nykyisin Kulttuuritalo Tempo, joka on toimiva ja suosittu tapahtumapaikka.
Vesitornin vieressä Naisvuoren laella on Johannes Haapasalon pronssiveistos "Vaeltaja", joka on 1920-luvulta. Se esittää tähyilevää alastonta miestä.
Ladysmith Black Mambazo

Ladysmith Black Mambazo on eteläafrikkalainen kuoro, joka esittää säestyksetöntä mbube-musiikkia. Kuoro saavutti kansainvälistä mainetta esiintyessään Paul Simonin albumilla "Graceland". 
Kuoron perusti Joseph Shabalala (1940–2020). Köyhään kahdeksanlapsiseen perheeseen Etelä-Afrikan Ladysmithissä syntynyt Shabalala lauloi zulukuoro Blacksissa, jonka johtaja hänestä sittemmin tuli. Ladysmith Black Mambazon hän perusti 1975 kuultuaan Jumalan äänen, joka määräsi hänet paastolle. Paasto sai hänet näkemään näkyjä uudenlaisesta laulumusiikista, joka syntyikin kun Shabalala yhdisti zulu-perinteen kolme erillistä laulutapaa ja otti vaikutteita myös amerikkalaisesta gospelista.
Vuonna 1973 Ladysmith Black Mambazo julkaisi ensimmäisen albuminsa "Amabutho", jota myytiin kuoron kotimaassa kultalevyyn oikeuttava määrä. Tämän jälkeen kuoro on esiintynyt laajalti Yhdysvalloissa ja Euroopassa muun muassa The Corrsin, Stevie Wonderin, Dolly Partonin ja George Clintonin kanssa. Kuoro on voittanut Grammy-palkinnon vuonna 1987 parhaasta folk-levystä albumilla "Shaka Zulu" ja parhaan maailmanmusiikkialbumin palkinnon vuonna 2005 albumilla "Raise Your Spirit Higher".
Ladysmith Black Mambazo vieraili Pori Jazz -festivaaleilla vuonna 2004.
Savilahden kivisakasti

Savilahden kivisakasti on Mikkelin Maunukselassa keskellä Porrassalmenkatua sijaitseva vanhan Savilahden pitäjän kirkkorakennuksen kivinen sakastiosa, joka säilyi kirkon tuhoutuessa. Alkuperäisestä rakennuksesta on säilynyt seinät, joiden jatkeena aikoinaan oli hirsiset päätykolmiot ja laakea puukatto.
Kivisakastia on pidetty Savon vanhimpana rakennuksena. Rakennusajankohtaa ei ole kuitenkaan pystytty varmistamaan. Nykyään se on tunnetuimpia Mikkelin kaupunkiin liitettäviä symboleja. Nykyisen ulkoasunsa sakasti sai 1800- ja 1900-lukujen vaihteen korjauksissa.
Kaupunginvaltuusto myönsi vuonna 1930 museoyhdistykselle varoja kivisakastin muodostamiseksi kirkollisaiheiseksi museoksi. Museo avattiin seuraavana vuonna. Siellä on esillä kirkollisia museoesineitä Mikkelistä ja Mikkelin ympäristöstä. Kivisakasti kuuluu Mikkelin kaupungin ylläpitämään Suur-Savon museoon.
Historiaa.
Samalla paikalla Savilahden pohjukkaan laskevan virran länsirannalla, jossa keskiajalta peräisin oleva kivisakasti vieläkin on, on ollut Savilahden katolisen pitäjän vanhin tunnettu kirkko.
Kivisakasti pystytettiin vanhan puukirkon viereen luultavasti 1500-luvun ensi puoliskolla, todennäköisimmin vuosivälillä 1520–1560. Se oli tarkoitettu ensi askeleeksi kivikirkon rakentamiseen. Suunnitelma raukesi kruunun takavarikoitua seurakunnalta siihen tarkoitetut varat. Uusi puukirkko rakennettiin 1664, joskin sen puumateriaali on kaadettu Leniuksen tilan kirkkotallin puulustotutkimusten mukaan talvella 1661–1662. 1700-luvun alkupuolella kirkko oli jo pahasti rappeutunut, ja se alkoi käydä ahtaaksi seurakunnalle. Tästä syystä rakennettiin vuosina 1753–1754 seurakunnalle uusi kirkko nykyisen Kirkkopuiston koilliskulmaan. Kirkko paloi 1806 salaman sytytettyä sen.
Kylmilleen jätettyä vanhaa kirkkoa käytettiin tämän jälkeen enää säätyläisten hautapaikkana. Kivisakastissa lepää kaikkiaan 22 vainajaa. Vuonna 1769 pitäjänkokouksessa tehtiin päätös kirkon purkamisesta. Asia kuitenkin raukesi, kunnes vuonna 1776 kirkko päätettiin myydä huutokaupalla. Kirkon puisen osan lunastaja käytti hirret läheisen rusthollin ulkorakennuksien pystyttämiseen.
Myös itse kivisakasti olisi myyty ja purettu jo 1700-luvulla, mutta ostajia ei löytynyt, ja se jäi paikalleen rappeutumaan. Uudelleen kivisakasti aiottiin hävittää 1850-luvulla, mutta siitä luovuttiin ja huonokuntoinen sakasti päätettiin korjata, ja 1853 sille tehtiinkin korjauksia. Perusteellisiin korjauksiin ryhdyttiin 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Tällöin kivisakasti sai nykyisen ulkoasunsa: korkean paanukaton, kattoratsastajan ja koristeelliset tiilipäädyt. Suunnitelmat laati arkkitehti Magnus Schjerfbeck. Sakariston liittävät muihin keskiajan kivisakaristoihin pohjoisseinän sakramenttikomero ja itäseinän ikkuna.
Pappila on vuodelta 1440 säilyneen tiedon mukaan sijainnut aikaisemmin kirkon pohjoispuolella, mutta siirretty myöhemmin kirkon eteläpuoliselle saarelle.
Kirkon kellot ovat olleet telineessä varsinaisen kirkon länsipuolella sijaitsevalla Kellokalliolla.
Isicathamiya

Isicathamiya (zuluksi "vaanien") tai Mbube ("leijona") eteläafrikkalaista, erityisesti zulujen vokaalimusiikkia, jonka tunnetuimipia esittäjiä on eteläafrikkalainen Ladysmith Black Mambazo -kuoro.
Isicathamiyan ensimmäisiä edustajia oli Johannesburgiin Zulumaasta 1930-luvun puolivälissä muuttanut Solomon Linda. Lindan johtama lauluyhtye The Evening Birds oli yksi isicathamiya-musiikin uraanuurtajista. 
Iscathamiyaa on ollut olemassa jo kauan, mutta nykyiseen muotoonsa se kehittyi 1960-luvulla. Musiikkia esitetään tavallisesti ilman säestystä, ja sen harmonioissa on paljon gospel-vaikutteita. Laajemman yleisön tietoisuuteen tyyli tuli Paul Simonin "Graceland" -levyn myötä, jolla Ladysmith Black Mambazo esiintyy muun muassa kappaleilla "Diamonds on the Soles of her Shoes" ja "Homeless".
The Wreck of the Edmund Fitzgerald

”The Wreck of the Edmund Fitzgerald” on kanadalaisen folkmuusikko Gordon Lightfootin sanoittama ja esittämä kappale, joka on omistettu 10. marraskuuta 1975 Pohjois-Amerikan Yläjärvellä tapahtuneessa höyrylaiva SS Edmund Fitzgeraldin haaksirikossa menehtyneiden 29 merimiehen muistolle. Kappale julkaistiin vuonna 1976 Lightfootin albumilla "Summertime Dream" ja myöhemmin myös singlenä. Se on yksi Lightfootin tunnetuimpia singlejä. Kappale nousi marraskuussa 1976 Billboard-listan kakkossijalle, mikä on Lightfootin toiseksi korkein listasijoitus vuoden 1974 ”Sundownin” ykkössijoituksen jälkeen. Kappale myös teki "ss" "Edmund Fitzgeraldin" haaksirikosta Suurten järvien tunnetuimman yksittäisen onnettomuuden, ja se kuuluu edelleen Lightfootin vakiokappaleisiin.
Kappaleen sanoituksessa laivan kerrotaan olevan täyteen lastattuna matkalla Clevelandiin, kun alus tosiasiassa oli matkalla Detroitiin.
Christy Moore lainasi kappaleen sävelmän vuonna 1984 lauluunsa ”I Wish I Were Back Home in Derry”, joka puolestaan on mukaelma Bobby Sandsin runosta ”The Voyage”. Myös Tony Rice esitti kappaleen albumillaan "Chuch Street Blues".
Myös The Dandy Warhols esitti kappaleen kahteen otteeseen albumeillaan "Come On Feel The Dandy Warhols" sekä "The Black Album". "Come On Feelillä" esitetty versio on tyyliltään samanlainen kuin Lightfootin alkuperäisesitys, kun taas "The Blackillä" lyhyemmin ”The Wreckiksi” nimetty versio on paljon kovempi.
Camille West on tehnyt kappaleesta parodiaversion ”The Nervous Wreck of Edna Fitzgerald”, joka on julkaistu Four Bitchin' Babesin albumilla "Gabby Road".
Henri Oreiller

Henri Oreiller (5. joulukuuta 1925 Pariisi, Ranska – 7. lokakuuta 1962) oli ranskalainen alppihiihtäjä ja kaksinkertainen olympiavoittaja.
Oreiller otti ylivoimaiset voitot St. Moritzin talvikisoista sekä syöksylaskussa että alppiyhdistetyssä. Syöksylaskussa Oreiller voitti toiseksi tulleen Franz Gablin neljällä sekunnilla. Alppiyhdistetyn syöksyssä Oreiller oli viisi sekuntia nopeampi kuin toiseksi paras. Pujotteluosuudessa hän sijoittui viidenneksi, mikä riitti koko alppiyhdistetyn voittoon. Vielä pujottelukisassakin Oreiller onnistui nousemaan palkintokorokkeelle pronssimitalin voittajana.
Oreiller osallistui olympialaisiin myös Oslossa 1952, mutta ei päässyt kymmenen joukkoon syöksylaskussa eikä pujottelussa.
Myöhemmin Oreiller siirtyi autourheilun pariin. Hän kuoli onnettomuudessa Montlhéryn radalla käydyssä autokisassa menetettyään Ferrarinsa hallinnan.
Tendu

Tendu ("taandyy"), koko nimeltään battement tendu, on baletissa käytetty – ja siitä myös muiden tanssilajien käyttöön lainattu – termi jalan ojentamiselle suorana pitkin lattiaa "harjaten" siten, että nilkka samalla ojentuu. Liike voidaan tehdä eri suuntiin (sivulle, eteen, taakse) alkaen suljetusta jalkojen asennosta - ensimmäisestä, kolmannesta tai viidennestä. Muissa tanssilajeissa – esimerkiksi Cunningham-tekniikassa (nykytanssitekniikka) – saatetaan käyttää myös viistosuuntia. 
Tendu on monen tanssiliikkeen perusosa ja harjoittaa nilkkaa, jalkojen aukikiertoa (baletin tapaan aukikierretyssä asennossa tehtäessä – muissa tanssilajeissa tendu voidaan tehdä myös "paralel"-asennossa), vartalon asennon hallintaa ja painonsiirtoa yhdelle jalalle. Siitä on myös olemassa monia muunnelmia kuten "battement tendu jeté", "battement tendu pour le pied", "battement tendu plié soutenu" jne. Balettitunnilla battement tendu -harjoitussarjat tehdään yleensä tankoharjoitusten alussa "plié-"harjoitusten jälkeen ja toistetaan vielä keskilattiaharjoitusten yhteydessä. Nykytanssissa liikkeestä käytetään rinnakkaisesti suomenkielistä nimikettä "harjaus".
Veniamin Aleksandrov

Veniamin Veniaminovitš Aleksandrov (, 18. huhtikuuta 1937 Moskova – 6. marraskuuta 1991 Moskova) oli neuvostoliittolainen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli oikea laitahyökkääjä.
Aleksandrov pelasi kaudet 1955–1969 TsSKA Moskovassa, jossa voitti Neuvostoliiton mestaruuden kymmenen kertaa (1956, 1958–1961, 1963–1966 ja 1968). Vuonna 1963 Aleksandrov voitti liigan maalikuninkuuden tehtyään kauden aikana ennätykselliset 53 maalia. Koko uransa aikana hän teki sarjassa 345 maalia 400 ottelussa.
Aleksandrov pelasi Neuvostoliiton maajoukkueessa vuosina 1956–1968. Sinä aikana hän voitti kaksi olympiakultaa (1964 ja 1968, olympiapronssin (1960) sekä lisäksi neljä maailmanmestaruutta (1963, 1965, 1966 ja 1967). Hänet valittiin MM-kisojen tähdistökentälliseen vuosina 1966 ja 1967. Uransa aikana Aleksandrov teki 161 maaottelussa 119 maalia. Hän muodosti aluksi vaarallisen hyökkäysketjun Aleksandr Almetovin ja Konstantin Loktevin kanssa. Myöhemmin hän pelasi Boris Mihailovin ja Vladimir Petrovin kanssa, kunnes Valeri Harlamov otti hänen paikkansa.
Entertainment Software Rating Board

Entertainment Software Rating Board (ESRB) on itsesäätelevä organisaatio, jonka ikäluokitusjärjestelmä videopeleille ja muulle multimedialle toimii Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Sen perusti Interactive Digital Software Association vuonna 1994.
Historia.
Yhdysvaltain kongressi järjesti vuonna 1992 kuulemisia videopelien väkivallasta ja käytti "Mortal Kombatia" sekä "Night Trapia" esimerkkeinä. Sega perusti omilla alustoillaan julkaisuja varten ikäluokituksille Videogame Rating Councilin. Myös muita ikäluokituksia perustettiin kuten Recreational Software Advisory Council ja kongressin uhan alla Interactive Digital Software Association. Sega ehdotti omaa luokitustaan teollisuusstandardiksi mutta kilpailijat hylkäsivät tämän. Vuonna 1994 neutraali ESRB perustettiin.
Åke Seyffarth

Åke Seyffarth (15. joulukuuta 1919 Tukholma, Ruotsi – 1. tammikuuta 1998) oli ruotsalainen pikaluistelija ja olympiavoittaja.
Seyffarth oli yksi 1940-luvun parhaista luistelijoista. Hän teki 3. helmikuuta 1941 5 000 metrin uudeksi maailmanennätysajaksi 8.13,7. Tasan vuotta myöhemmin hän luisteli 1 500 metrin maailmanennätykseksi ajan 4.45,7 ja nousi niin sanotun aateliskalenterin kärkipaikalle, jota hän piti hallussaan kuukautta vaille kymmenen vuotta.
Toisen maailmansodan takia kansainvälisiä kilpailuja ei järjestetty. Yleisluistelun MM-kilpailut järjestettiin ensimmäisen kerran sodan jälkeen vuonna 1946. Seyffarth sijoittui seitsemänneksi. Seuraavana vuonna hän voitti kultaa EM- ja pronssia MM-kisoista.
Vuonna 1948 järjestettiin St. Moritzissa talviolympialaiset. Seyffarth jäi 5 000 metrillä vasta seitsemänneksi törmättyään valokuvaajaan, joka oli hypännyt radalle. Kaksi päivää myöhemmin hän voitti 10 000 metriä 9,7 sekunnin erolla seuraavaan ajalla 17.26,3. Lisäksi Seyffarth sai kisoista hopeaa 1 500 metrillä ajalla 2.18,1.
Käyn kohti sinua, oi Herrani

Käyn kohti sinua, oi Herrani (vanhana käännöksenä Sua kohti, Herrani) on maailmanlaajuisesti tunnettu hengellinen laulu. Sen alkusanat englanninkielisessä alkutekstissä ovat Nearer, my God, to Thee ja sen on kirjoittanut englantilainen runoilija Sarah Adams. Laulu julkaistiin ensimmäistä kertaa vuonna 1841 laulukirjassa "Hymns and Anthems", jonka julkaisi unitaariseurakunnan pastori William Johnson Fox. 
Laulun sanoitus perustuu Ilmestyskirjan tekstiin ja siinä oli viisi säkeistöä. Tekstiin on liitetty useita eri sävelmiä. Tunnetuin sävelmä on amerikkalaisen säveltäjän Lowell Masonin tekemä, joka tunnetaan nimellä Bethany (Mason), vuodelta 1856. Suomessa virren sävelmänä on Lowell Masonin sävelmä. Muista sävelmistä tunnetuin on englantilaisen John. B. Dykesin sävelmä Horbury vuodelta 1861. 
Virsi on ilmeisesti sävelletty 4/4-tahtilajiin, mutta esiintyy jo ranskalaisessa "Cantiques chétiens" -virsikirjassa (Pariisi 1909) 6/8-tahtilajissa. Sävelmää tavataan myös tahtilajeissa 2/2, 3/4 ja 6/4. 
Virsi tunnetaan myös nimellä Titanic-hymni, sillä se yhdistetään yleisesti vuonna 1912 tapahtuneeseen RMS "Titanicin" haaksirikkoon. Sen kerrottiin olleen viimeinen kappale, jonka laivan orkesteri soitti ennen aluksen uppoamista.
Suomennokset.
Virsi suomennettiin ensimmäisen kerran vuonna 1894 metodistikirkon laulukirjaan "Rauhanvirsiä". Tunnetummaksi tuli myöhemmin Aune Krohnin suomennos vuodelta 1912.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjaan virsi tuli vuonna 1986 Niilo Rauhalan uudelleen suomentamana. Se on virsi 396. Nykyisessä muodossaan sanat kuitenkin poikkeavat alkuperäisistä siinä määrin, että sitä on pidettävä pikemminkin mukaelmana kuin suoranaisena käännöksenä. Virsi esiintyy monissa suomalaisissa hengellisten laulujen kokoelmissa, esimerkiksi seuraavissa: Hengellinen laulukirja (numero 483, "Käyn kohti sinua"), Seurakunta laulaa (numero 301," Käyn kohti sinua"), Siionin kannel (numero 459 "Sua kohti, Herrani") sekä Hengellisiä lauluja ja virsiä (numero 243, "Sua kohti, Herrani, sua kohti ain").
Virsi on myös Ruotsin kirkon virsikirjassa numerolla 271 ("Käyn kohti sinua"). Virren viisisäkeistöisen tekstin on uudelleen suomentanut ruotsinkielisen tekstin mukaan Niilo Rauhala vuonna 1999.
"Käyn kohti sinua, oi Herrani" on yksi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon hautaan siunaamisessa käytettävistä virsistä. Virsikirjassa se on sijoitettuna osastoon "Jumalan varjelus ja johdatus".
Tenley Albright

Tenley Emma Albright (s. 18. heinäkuuta 1935 Newton, Massachusetts) on yhdysvaltalainen taitoluistelija. Hän oli ensimmäinen amerikkalainen naisten taitoluistelun olympiavoittaja.
Albright osallistui ensimmäisen kerran olympialaisiin 1952 Oslossa, jolloin hän sijoittui toiseksi heti Jeannette Altweggin jälkeen. Neljä vuotta myöhemmin Cortina d'Ampezzossa hän voitti kultaa. Hänen osallistumisensa Cortinan kisoihin oli vaarassa, kun pari viikkoa aikaisemmin hän oli harjoitellessaan kaatunut luistimensa osuttua railoon. Vasen luistin viilsi pahasti oikeaa nilkkaa. Albrightin kirurgi-isä kuitenkin saapui paikalle kaksi päivää myöhemmin ja paikkasi hänet kilpailukuntoon.
Albright lopetti kilpauransa olympialaisten jälkeen. Toisin kuin useimmat muut huippuluistelijat, Albrigth ei ikinä aloittanut ammattilaisuraa. Hän keskittyi uransa jälkeen opiskeluun ja valmistui vuonna 1961 Harvardin yliopiston lääketieteenkoulusta.
MM-kisoissa Albright voitti kaksi kultaa (1953 ja 1955) sekä kaksi hopeaa (1954 ja 1956).
Marco Sturm

Marco Johann Sturm (s. 8. syyskuuta 1978 Dingolfing, Länsi-Saksa) on pelaajauransa lopettanut saksalainen jääkiekkoilija ja Saksan jääkiekkomaajoukkueen päävalmentaja ja general manager. Kaikkia hyökkäyspaikkoja pelaamaan kykenevä Sturm oli San Jose Sharksin ensimmäisen kierroksen varaus vuodelta . Sturm oli peliurallaan erinomainen luistelija ja erinomainen alivoimapelaaja. 
Pelaajaura.
Seuraura.
Sturm oli aikoinaan harvoja saksalaislupauksia ikäluokastaan. Hän aloitti uransa kaudella 1995–1996 EV Landshutin joukkueessa, DEL:ssä, jossa pelasi myös varauksensa jälkeen kauden 1996–1997. Vuodesta 1997 alkaen Sturm pelasi San Jose Sharksissa lähes kahdeksan kautta, kunnes siirtyi kaudella 2005–2006 Wayne Primeaun ja Brad Stuartin kanssa Boston Bruinsiin. Hänet vaihdettiin kyseisellä kaudella NHL:n pistepörssin eli Art Ross Trophyn ja arvokkaimman pelaajan palkinnon eli Hart Trophyn voittaneeseen Joe Thorntoniin. Vuonna 1999 Sturm pelasi ssa. Työsulkukauden 2004–2005 hän pelasi DEL:n ERC Ingolstadtissa.
Sturm teki vuonna 2007 Bruinsin kanssa sopimuksen kevääseen 2011 asti, kausipalkkana 3,5 miljoonaa dollaria. Sturmin kausi 2008–2009 jäi lyhyeksi loukkaantumisen takia. Joulukuussa 2010, kesken kauden 2010–2011, hän siirtyi Los Angeles Kingsiin, jota hän edusti kahden kuukauden ajan. Helmikuussa 2011 hän siirtyi Washington Capitalsiin waiver-listan kautta. Sturm edusti loppukauden Capitalsia ja teki heinäkuussa 2011 sopimuksen Vancouver Canucksin kanssa. Tammikuussa 2014 Sturm ilmoitti uransa päättymisestä.
Maajoukkueura.
Sturm on pelannut kahdet olympialaiset ja neljät maailmanmestaruuskilpailut (yhdet 1. divisioonassa). Sturm pelasi myös kaudet alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut ja kahdet alle 18-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut. Vuonna 1996 hän voitti Euroopan-mestaruuskilpailujen pistepörssin ja hänet valittiin tähdistökentälliseen. 
Valmennusura.
Pelaajauransa jälkeen Sturm on toiminut Los Angeles Kingsin apuvalmentajana. Hän valmensi joukkueen farmiseuraa AHL:ssa, eli Ontario Reigniä. On arvioitu, että Sturm voi edetä päävalmentajaksi NHL:äänkin. Kesäkuussa 2025 Boston Bruins palkkasi hänet päävalmentajakseen.
Cadarache

Cadarache on Saint-Paul-lez-Durancen kunnassa Bouches-du-Rhône departementissa Provence-Alpit-Rivieran provinssissa, Ranskassa sijaitseva ydinenergian tutkimuskeskus. Sen perusti vuonna 1959 Ranskan atomienergiakomissio ("Commissariat à l'Énergie Atomique"). Samana vuonna Ranskan presidentti Charles de Gaulle käynnisti Ranskan ydinenergiaohjelman. Perustamisestaan lähtien jatkunut tutkimus saa jatkoa, kun kansainvälisenä yhteistyönä rakennettava koefuusioreaktori ITER päätettiin rakentaa sinne Moskovassa pidetyssä kokouksessa 28. kesäkuuta 2005.
Toiminta.
Vuonna 1988 keskuksessa aloitti toiminsa Tore Supra -tokamakfuusiokoreaktori. Suuremman ITER -koereaktorin on tarkoitus valmistua noin vuonna 2020. 
Rakenteilla olevaa Jules Horowitz Reactor -kiehutusvesireaktoria on tarkoitus käyttää materiaalien testaamiseen ja se on tarkoitus ottaa käyttöön 2016.
Tamara Press (urheilija)

Tamara Natanovna Press (, 10. toukokuuta 1937 Harkova – 26. huhtikuuta 2021) oli Neuvostoliittoa edustanut yleisurheilija. Hän voitti naisten kiekonheitossa ja kuulantyönnössä kolme kultamitalia ja yhden hopean vuosien 1960 ja 1964 olympiakisoissa ja rikkoi urallaan 11 maailmanennätystä.
Elämä ja ura.
Tamara Press syntyi 10. toukokuuta 1937 Harkovassa Ukrainassa. Perhe evakuoitiin toisen maailmansodan aikana Samarkandiin, Uzbekistaniin. 18-vuotiaana Press muutti Leningradiin harjoittelemaan valmentaja Viktor Aleksejevin alaisuudessa.
Press nousi kansainvälisesti tunnetuksi voitettuaan Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1958 kultaa kiekonheitossa ja pronssia kuulantyönnössä. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti Rooman olympialaisissa kultaa kuulassa ja hopeaa kiekossa. Tokion olympialaisissa 1964 hän voitti kultaa sekä kuulassa että kiekossa, rikkoen molemmissa lajeissa samalla olympiaennätyksen. Myös hänen sisarensa Irina Press voitti samoihin aikoihin useita olympiamitaleja.
Tamara ja Irina Press olivat rotevia, minkä vuoksi heitä kutsuttiin pilkallisesti ”Pressin veljeksiksi”. Pressit jättäytyivät pois Budapestin Euroopan-mestaruuskilpailuista 1966, joissa oli ensi kertaa käytössä sukupuolitestit. Neuvostoliittolaiset viranomaiset antoivat kisoista pois jättäytymisen syyksi sairaan äidin hoitamisen. Press kävi viimeisen kilpailunsa vuonna 1967 ja lopetti sitten uransa.
Yhtäkkisen ja ennenaikaisen lopettamisen vuoksi kumpaakin sisarusta on epäilty intersukupuoliseksi tai anabolisten steroidien käyttäjäksi.
Press teki urallaan vuosien 1959–1965 välillä 11 maailmanennätystä. Hänen ennätyksensä kuulantyönnössä oli 18,59 metriä ja kiekonheitossa 59,70 metriä.
Urheilu-uransa jälkeen Press työskenteli insinöörinä ja valmentajana. Hän vaikutti erilaisissa urheilun luottamustehtävissä, väitteli kasvatustieteiden tohtoriksi ja julkaisi useita tieteellisiä kirjoituksia. Hänet palkittiin Leninin ansiomerkillä vuonna 1960, Neuvostoliiton kunniamerkillä (орден "Знак Почёта") vuonna 1964 sekä Ystävyyden kunniamerkillä vuonna 1997.
Tiirismaa

Tiirismaa eli Tiirismäki on Päijät-Hämeen korkein mäki, joka sijaitsee Hollolassa, noin seitsemän kilometrin päässä Lahdesta länteen. Mäen korkeus on 223 metriä merenpinnasta.
Geologinen muodostuma.
Tiirismaa on jäänne muinaisesta Svekofennidien vuoristosta, ja se on säilynyt verrattain korkeana maaston runsaan kvartsiittipitoisuuden vuoksi.
Tiirismaan alue kokonaisuutena muodostuu Messilän kartanon alueella olevasta Kartanonmäestä, Hakalaukunmäestä ja Tiirismäestä. Tiirismaa on suurehko ja miltei asumaton alue, joskin luonnonsuojelualueeseen liittyvän Iso-Tiilijärven pohjoisrannallakin on vapaa-ajan asuntoja. Iso-Tiilijärvi rajoittuu etelässä Tiilikankaan asuinalueeseen.
Tiirismaata on kutsuttu myös Messiläksi siksi, että Messilän kartanon vaikutus on ulottunut myös Tiirismaalle. Nykyään Messiläksi kutsutaan Messiläntien eteläpuolista osaa ja sen Messilän puoleista päätä venerantoineen ja leirintäalueineen, kun taas tien pohjoispuolinen osa on jo Tiirismaata.
Tiirismaalla on Natura 2000 -ohjelmaan kuuluva Tiirismaan luonnonsuojelualue.
Tiirismaalla oli 1960-luvulta asti laskettelukeskus, joka kilpaili läheisen Messilän laskettelukeskuksen kanssa. Se kuitenkin lakkautettiin kannattamattomana vuonna 1996. Tiirismaalla on ollut aikaisemmin Messilän kartanosta nykyisiä laskettelumäkiä korkeampi Tiirismaan hiihtokeskuksen mäki, joka etäisenä on jätetty luonnontilaan ja kasvanut umpeen pensasmaista puuta.
Tiirismaan radio- ja televisiomasto.
Tiirismaalla Televisiotien jatkeen, Arvi Hauvosen tien päässä, on 327 metriä korkea Digita Oy:n lähetysmasto, jonka kautta lähetetään Päijät-Hämeessä radio- ja televisiolähetykset. Masto jakaa Suomen korkeimman rakennelman tittelin Haapaveden maston kanssa. Tiirismaalta lähetetään myös Lahden radiolähetykset.
Maston rakentaminen aloitettiin 1966 alussa. Sen peruskivi muurattiin 27. toukokuuta 1966, ja Tiirismaan radioaseman harjannostajaisia vietettiin 11. elokuuta 1966. Kolmikerroksinen radioasemarakennus valmistui lokakuussa 1966. Ensimmäinen radio- ja tv-masto oli 302 metrin korkuinen, ja sen tuotti Rauma-Repolan Porin tehdas. Mastossa oli ohjelmansiirtolinkkiantenneja ja 280 metrin korkeudessa television ykköskanavan antenni. Kakkoskanavan antenni oli mastonjatkeessa noin 20 metrin matkalla. Radio- ja televioaseman koelähetykset alkoivat 20. helmikuuta 1967 sekä radion rinnakkaisohjelmaa lähettävän ULA-II:n lähetykset 6. maaliskuuta 1967 ja yleisohjelmaa lähettävän ULA-I:n 21. maaliskuuta 1967. Television kakkosohjelman lähetykset alkoivat runsaat viisi vuotta myöhemmin syksyllä 1972. Masto uudistettiin vuonna 1988.
Tiirismaalla on kaksitoista lähetintä:
Irina Press

Irina Natanovna Press (, 10. maaliskuuta 1939 Harkova – 21. helmikuuta 2004 Moskova) oli menestynyt monipuolinen neuvostoliittolainen yleisurheilija, joka voitti kaksi olympiakultaa.
Maansa mestaruuksia hän saavutti yleisurheilun viisiottelijana sekä aitajuoksijana vuosien 1959 ja 1966 välisenä aikana.
Vuoden 1960 olympiakisoissa Irina voitti 80 metrin aitajuoksun tuloksella 10,8. Viisiottelu ei silloin kuulunut naisten ohjelmaan.
Vuoden 1964 olympiakisoissa Irina voitti viisiottelun pistemäärällä 5246, joka oli maailmanennätys. Samoissa kisoissa hän sijoittui 80 metrin aitajuoksun erikoiskilpailussa neljänneksi ja kuulantyönnössä kuudenneksi.
Pressin sisar Tamara oli myös menestynyt yleisurheilija. Sisarusten sukupuolesta esitettiin koko heidän uriensa ajan epäilyksiä. Kumpikin lopetti urheilu-uransa vuonna 1966, kun pakolliset sukupuolitestit otettiin käyttöön.
Muuta.
Sisarusten isä oli kaatunut toisessa maailmansodassa vuonna 1942 ja perhe muutti sen seurauksena Harkovasta Uzbekistanin Samarkandiin. Urheilu-uransa jälkeen Irina suoritti sisarensa tavoin akateemisen loppututkinnon ja teki sitten työuransa erilaisissa rooleissa urheilun sektorilla. Vuodesta 2000 aina kuolemaansa asti hän johti urheilukulttuurin komiteaa Moskovassa.
Wille Mäkelä

Wille Mäkelä (s. 2. maaliskuuta 1974 Hyvinkää) on suomalainen entinen curling-pelaaja. Hän toimi Markku Uusipaavalniemen kipparoiman joukkueen kakkosmiehenä, kolmantena heittäjänä. Hän oli varsinkin kovien poistojen erikoismies.
Mäkelän parhaat saavutukset ovat EM-kulta vuodelta 2000, kaksi EM-pronssia (1999 ja 2002), kaksi MM-pronssia (1998 ja 2000) ja olympiahopea vuonna 2006. Suomen mestaruuksia hänellä on 7 kappaletta vuosilta 1997—2003. Seuratasolla Mäkelä edusti Oulunkylän Curlingia. 
Välissä Mäkelä toimi oman joukkueensa kapteenina. Hänen joukkueensa edusti Suomea vuoden 2003 EM-kisoissa ja putosi B-sarjaan, josta Uusipaavalniemen joukkue nosti sen seuraavana vuonna takaisin A-sarjaan. Pian tämän jälkeen Mäkelä palasi takaisin Uusipaavalniemen johtamaan joukkueeseen olympiaprojektia varten. Olympiahopean jälkeen Mäkelä ilmoitti lopettavansa curlingin aikapulan vuoksi.
Mäkelä on 170 senttimetriä pitkä ja painaa 86 kiloa. Koulutukseltaan hän on yo-markkinointimerkonomi. Hän toimii nykyään Hyvinkään Liikenteen toimitusjohtajana.
Curling talviolympialaisissa 2006

XX talviolympialaisten curling-kilpailut käytiin Pinerolossa. Sekä miehet että naiset pelasivat kymmenen joukkueen yksinkertaisen sarjan, jonka neljä parasta joukkuetta etenivät välieriin.
Pelaajat moittivat turnauksen alkuvaiheissa Pinerolon hallin jäätä huonoksi ja liian suoraksi. Sittemmin jäätä tehtiin ilmeisesti kourumaisemmaksi, jotta kivet kiertäisivät paremmin. 
Kisoihin kelpuutettiin isäntämaan Italian lisäksi kolmien viimeisien MM-kilpailujen perusteella yhdeksän parasta maata sekä Iso-Britannia, jota MM-kisoissa edustaa Skotlanti.