tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Etelä-Aasian maanjäristys 2005

Etelä-Aasian maanjäristys 2005 oli pohjoisessa Pakistanissa 8. lokakuuta 2005 kello 8.50 paikallista aikaa (03:50:38 UTC) iskenyt, voimakkuudeltaan noin 7,6 momenttimagnitudin suuruinen maanjäristys. Järistyksen keskus oli Muzaffarabadin kaupungin lähellä kiistellyn Kashmirin alueen länsiosissa. Eniten järistys aiheutti tuhoa Azad Kashmirin alueella, missä monet talot romahtivat. Järistyksessä kuoli yli 74 000 ihmistä ja vammautui yli 10 000.
Järistyksen sijainti.
United States Geological Survey (USGS) mittasi järistyksen voimakkuudeksi Mw 7,6. Järistyskeskus sijaitsi vuoristossa 19 kilometriä Azad Kashmirin pääkaupungista Muzaffarabadista luoteeseen sekä noin 95 kilometriä Islamabadista pohjois-koilliseen ja noin 10 kilometrin syvyydessä. Keskuksen sijainti oli koordinaatteina 34° 25′ 55″ N, 73° 32′ 13″ E. Pääjäristystä seurasi useita jälkijäristyksiä, joista voimakkain oli magnitudiltaan 6,2. Seuraavien 18 tunnin aikana tuli noin 20 kohtalaisen voimakasta jälkijäristystä. Yhteensä jälkijäristyksiä laskettiin 157, ja ne jatkuivat heiketen päivien ajan. Azad Kashmir sijaitsee Intian ja Pakistanin mannerlaattojen rajalla. Intian laatta puskee siellä kiinni Euraasian laattaan, mikä aiheuttaa siellä melko usein voimakkaita maanjäristyksiä.
Henkilövahingot.
Pakistanin pääministerin Shaukat Azizin 1. marraskuuta antaman lausunnon mukaan järistyksessä kuoli noin 57 000 ihmistä ja loukkaantui noin 78 000. Heti seuraavana päivänä kenraalimajuri Faruk Ahmed Khan kertoi kuolleiden määrän olevan peräti 73 276 ja loukkaantuneita olevan yli 69 000. Uhriluvun arvioitiin tuolloin vielä kohoavan. Intian hallinnoimalla alueella kuoli 1 360 ihmistä ja 6 622 loukkaantui. Järistyksessä kuoli myös neljä ihmistä Afganistanissa. Lokakuussa 2006 arvioitiin että Pakistanissa ja Intiassa kuoli yhteensä 74 000 ihmistä ja 3,5 miljoonaa jäi kodittomaksi.
Järistyksen syy.
Järistys sattui Intian mannerlaatan ja Euraasian laatan saumakohdassa, jossa Intian laatta liikkuu noin 4 senttimetriä vuodessa Euraasian laattaa kohti. Laattojen puristuminen yhteen aiheuttaa painetta, joka purkautuu toisinaan maanjäristyksissä. Alue on kärsinyt ennenkin voimakkaista maanjäristyksistä, ja on vääjäämätöntä, että näin käy jatkossakin. Näiden mannerlaattojen törmäys on kasvattanut Himalajan vuoriston.
Jälleenrakennuksen ja asuttamisen hitaus.
Lokakuussa 2006 kymmenet tuhannet pakistanilaiset asuivat yhä teltoissa. YK:n arvion mukaan telttaleireissä eli n. 33 000 ihmistä. Arveltiin myös, että lukumäärä saattaisi lähes kaksinkertaistua vuoriston asukkaiden laskeutuessa talveksi kaupunkeihin.
Vuonna 2011 uutisoitiin, että vain kansalaisjärjestöjen toteuttamat jälleenrakennusprojektit ovat valmistuneet, kun taas Pakistanin hallituksen vastuulla olleista kouluista, sairaaloista ja silloista yli puolet oli kesken tai kokonaan rakentamatta. Alueelta raportoitiin myös laajamittaisesta korruptiosta.
Antiokhos IV Epifanes

Antiokhos IV Epifanes, alkuperäiseltä nimeltään Mithradates, oli Syyrian seleukidisukuinen hallitsija vuosina 175–164 eaa. 
Rooman ja seleukidien välisen sodan loputtua 188 eaa. Antiokhos joutui Roomaan panttivangiksi. Hänet vapautettiin sen jälkeen kun hänen veljensä Seleukos IV nousi valtaistuimelle. 
Antiokhos kaappasi vallan Seleukos IV:n kuoltua. Oikea kruununperijä, Seleukoksen poika Demetrios, oli tuohon aikaan roomalaisten panttivankina. Antiokhos julisti itsensä sijaishallitsijaksi Seleukoksen nuoremman pojan holhoojana ja murhautti tämän myöhemmin.
Kuudennen syyrialaissodan aikana Antiokhos valloitti Egyptin vuonna 170 eaa. Antiokhos julisti nuoren Ptolemaios VI:n Egyptin kuninkaaksi. Vuonna 168 eaa. Antiokhos joutui vetäytymään Egyptistä roomalaisten painostuksesta. 
Vuonna 167 eaa. Antiokhoksen sotapäällikkö Eukratides yritti turhaan vallata takaisin Parthian ja Arian jotka parni-heimo oli aikaisemmin vallannut. 
Hän aloitti myös juutalaisten vainon. Makkabealaisten johdolla juutalaiset nousivat kapinaan seleukidejä vastaan. Niin sanottu Makkabilaiskapinaa käytiin vuosina 166–165 eaa. Antiokhos valtasi Jerusalemin ja hävitti sen temppeliä, mutta hävisi sen jälkeen jatkuvasti taisteluja kapinallisille. Antiokhos kuoli valmistellessaan uutta Juudean sotaretkeä. 
Vuonna 165 eaa. Antiokhos valtasi Armenian pääkaupungin Artaksiaan ja vuonna 164 eaa. hän jatkoi matkaansa Babylonaiaan ja Elamiin. Hän kuoli vuoden 164 eaa. lopulla sen jälkeen kun hän oli epäonnistunut valtaamaan Susan. Häntä seurasi hänen poikansa Antiokhos V joka kuitenkin oli liian nuori hallitsemaan, joten hallitsijaksi tuli Lysias.
Rautias

Rautias eli raudikko on hevosväri. Rautiaat ovat karvaltaan ruskeita tai punertavanruskeita, ja niiden jouhet ovat samoin ruskeat mutta voivat olla karvaa tummempia tai vaaleampia. Rautiaan sävyjä ovat esimerkiksi "punarautias", "vaaleanrautias", "tummanrautias", "sysirautias" ja "liinakko" (jonka jouhet ovat hyvin vaaleat). 
Karvaltaan myös ruskeasta ruunikosta rautias eroaa siten, että jouhien lisäksi rautiaan jalat, korvat ja turpa ovat aina ruskeat, eivät mustat kuten ruunikolla. 
Värin nimi on vanha ja tulee ilmeisesti rauta-sanasta viitaten mahdollisesti punaiseen ruostuneeseen rautaan.
Aina rautiaita hevosrotuja ovat haflinger, suffolkinhevonen ja juutinhevonen. Suomenhevosista noin yhdeksän kymmenestä on väriltään rautiaita.
Värin genetiikka ja periytyminen.
Rautias väri on yksi hevosten kolmesta perusväristä, joista kaksi muuta ovat ruunikko ja musta. Jokainen hevonen on pohjaväriltään eli geneettisesti jonkin näistä kolmesta väristä edustaja ja periyttää pohjaväriä sen mukaisesti, vaikka eläin saattaakin muiden väriin vaikuttavien tekijöiden vuoksi ulkonäöltään olla esimerkiksi täysin valkoinen. Perusvärien periytyminen on melko monimutkaista ja perustuu kahteen eri lokukseen (niin kutsutut A- ja E-lokukset) osuneisiin geenien alleeleihin. Rautias on hevonen, joka on perinyt E-lokukseen molemmilta vanhemmiltaan resessiivisen alleelin "e" eli on genotyypiltään tämän lokuksen suhteen "ee". Tällöin on samantekevää, mitä alleeleja A-lokuksessa on, eivätkä sen erilaiset genotyypit ("AA", "Aa", "aa") nykykäsityksen mukaan näy rautiaan hevosen ulkonäössä mitenkään.
Käytännön seurauksena perusvärien genetiikasta on se, että kahden rautiaan tai väriltään rautiaspohjaisen (esimerkiksi voikko, punahallakko) hevosen jälkeläinen voi olla väriltään ainoastaan rautias tai rautiaspohjainen. Rautias onkin ainoa hevosen väri, joka on suhteellisen helppo vakiinnuttaa rodun ainoaksi väriksi. Joskus jommankumman vanhemman väri (esimerkiksi hopeanruunikko tai kuloutunut musta tai ruunikko) on kuitenkin tunnistettu virheellisesti rautiaaksi, jolloin varsakaan ei välttämättä olekaan rautias. Rautiaan hevosen kummankaan vanhemman ei tarvitse olla rautias, ja rautiaan parittaminen mustan tai ruunikon hevosen kanssa saattaa tuottaa varsalle minkä tahansa perusvärin.
Samankaltaisia värejä.
Jotkin jopa geneettisesti rautiaasta täysin poikkeavat värit voivat muistuttaa rautiasta. Monia tällaisia hevosia on ennen hevosvärien genetiikan tuntemista rekisteröity esimerkiksi kaneli- tai savakkorautiaksi.
Kerman kanava

Kerman kanava on yksisulkuinen, 250 metriä pitkä kanava Heinäveden kunnassa Pohjois-Karjalassa Kermankosken vieressä. Kanava yhdistää Kermajärven Haukiveteen yhdessä Pilpan ja Vihovuonteen kanavien kanssa. Kanavalinja kulkee Kermajärven ja Koskilahden välissä olevan kannaksen läpi.
Kanava on rakennettu vuosina 1903–1905. Työt alkoivat vuonna 1903, ja vuoden 1905 aikana valmistuivat kaivutyöt ja kivisulku. Kanavan yli kulkeva rullasilta valmistui samanaikaisesti.
Kanava on nykyään itsepalvelusulku. Kanavan etävalvonta suoritetaan Varistaipaleen kanavalta. Pudotuskorkeutta kanavalla on 2,3–2,4 metriä. Kanavan läpi voivat kulkea alukset, joiden suurin pituus on 31,2 metriä, leveys 7,1 metriä, syväys 1,8 metriä ja korkeus 9,5 metriä. Kanavan ylittävän kääntösillan alikulkukorkeus on suljettuna 4,4 metriä. Kanavan sulkuportit ovat tyypiltään puurakenteisia salpausportteja tyhjennys- ja täyttöluukuilla. Silta ja sulkuportit ovat toiminnaltaan sähkömekaanisia.
Kerman kanava on osa historiallista kansallismaisemaksi valittua Heinäveden reittiä. Nykyään kanava on ahkerassa käytössä.
Kerman kanavalla sulkumestarina toiminut Kalle Pakarinen ("Kerman Kalle") oli 1960–1980-luvuilla sääennustaja. Hän keräsi myös vanhaa kanavilla käytettyä työvälineistöä.
Heinäveden reitin sekä Varistaipaleen ja Taivallahden kanavien käyttö- ja kunnossapitotehtävistä vastaa Väyläviraston urakoitsijana Arctia Meritaito Oy.
Thomas Tallis

Thomas Tallis (30. tammikuuta 1505 – 23. marraskuuta 1585) oli englantilainen säveltäjä. Hän toimi urkurina Walthamin apottiluostarissa vuosina 1536–1540. Hän oli myös Englannin hallitsijoiden Henrik VIII:n, Edvard VI:n ja Elisabet I:n hoviurkurina. Tallisia on kutsuttu ”Englannin kirkkomusiikin isäksi”. Hänen oppilaisiinsa kuului muiden muassa William Byrd.
Tallis sävelsi pääasiassa kirkkomusiikkia, kuten messuja ja motetteja. Yksi hänen moteteistaan on "Spem in alium", jossa on mukana neljäkymmentä lauluääntä. Firenzeläinen Alessandro Striggio sävelsi samoihin aikoihin 40-äänisen motetin, joka kenties inspiroi Tallista.
John Taverner

John Taverner (n. 1490 Lincolnshire, Englanti – 18. lokakuuta 1545 Boston, Lincolnshire) oli englantilainen säveltäjä. Hän sävelsi pääasiassa vokaalimusiikkia, kuten messuja ja motetteja.
Taverner syntyi Lincolnshiressa. 1520-luvun alussa hän sai töitä kirkossa Tattershallissa. Vuonna 1526 hänestä tuli kuoromestari Oxfordissa. Vuonna 1528 hänet vangittiin harhaoppisuudesta ja kaksi vuotta myöhemmin hän lähti Oxfordista. 
Peter Maxwell Davies on säveltänyt Tavernerin elämästä oopperan.
Tomás Luis de Victoria

Tomás Luis de Victoria (1548 – 27. elokuuta 1611) oli espanjalainen säveltäjä ja pappi.
Victoria syntyi Sanchidriánssa ja opiskeli Segoviassa Bartolomé de Escobedon johdolla. Noin vuonna 1564 Victoria muutti Roomaan. Täällä hänen arvellaan opiskelleen Giovanni Pierluigi da Palestrinan johdolla. Italiaan muutettuaan hän alkoi käyttää sukunimensä Italian kielistä käännöstä ”Vittoria”, joten monia hänen sävellyksiään löytyy myös tällä nimellä. Vuonna 1575 Victoria vihittiin papiksi. Vuonna 1586 hän palasi Espanjaan, jossa hän loppuelämänsä ajan toimi pappina, säveltäjänä, kuoronjohtajana ja urkurina.
Päistärikkö

Päistärikkö on hevosen väritys, jossa hevosen karvapeitteessä on erityisesti rungossa valkoista karvaa värillisen seassa. Tällöin runko näyttää vaaleammalta kuin hevosen pää ja jalat. Päistärikön rungossa on kuitenkin usein tummia pilkkuja ja viiruja. Pohjavärinsä perusteella päistärikköä kutsutaan esimerkiksi ruunikonpäistäriköksi. 
Päistärikkö voi näyttää eri vuodenaikoina hyvin erilaiselta, sillä valkea karva tulee eri tavalla näkyviin karvapeitteen ollessa ohut tai paksu. Varsoilla päistärikköys tulee tavallisesti näkyviin vasta paksun varsakarvan lähdettyä. Päistärikköä ei pidä sekoittaa iän myötä kauttaaltaan harmaantuvaan kimoon.
Raivaussaha

Raivaussaha on metsän, pääasiassa pensaikon ja vesakkojen, raivauksessa ja taimikonhoidossa käytettävä moottorikäyttöinen saha. Raivaussahan leikkausteränä käytetään yleensä sirkkelinterän kaltaista leikkauslaikkaa. Raivaussahalla voidaan helposti katkoa 4–10 cm:n paksuisia puita; tätä paksumpien puiden katkaisuun raivaussaha ei ole kovin käytännöllinen. 
Raivaussaha koostuu leikkausterästä ja moottorista sekä näitä yhdistävästä varresta, jonka sisällä kulkee terää pyörittävä akseli. Käyttövalmista raivaussahaa kannetaan käyttäjälle puettaviin valjaisiin kiinnitettynä. Ohjausvarren ja valjaiden kiinnityskohta on yleensä tasapainotettu siten, että sahan käyttö on vaivatonta. Käyttäjän selän takana sijaitseva moottori toimii terän ja varren vastapainona. Varren pituus on yleensä noin 1,5–2 metriä, josta noin kaksi kolmasosaa on käyttäjän etupuolella.
Monikäyttömallisiin raivaussahoihin on saatavissa erilaisia leikkuuteriä ja muun tyyppisiä työkaluja kuten lehtipuhallin, oksasaha, pyörivä harja ja moottorisahan laippa. 
Raivaussahoja tekevät yleensä samat valmistajat, joiden valikoimaan kuuluvat myös moottorisahat. Raivaussahoissa on perinteisesti käytetty kaksitahtimoottoria, joka on rakenteeltaan ja iskutilavuudeltaan lähes vastaava kuin keskikokoisissa moottorisahoissa (30-60 kuutiosenttimetriä). Sittemmin on alettu siirtyä pienempipäästöisiin nelitahtimoottoreihin. Suurimpia sahamerkkejä Euroopassa ovat saksalainen Stihl ja ruotsalaiset Electroluxin omistamat Husqvarna ja Jonsered.
Raivaussahalla työskennellessä on oltava asianmukaiset varusteet, joita ovat valjaiden lisäksi silmikollinen kypärä, kuulonsuojaimet, viiltosuojatut housut tai haalari ja metsurin saappaat tai kengät.
Kevytrakenteista, siimaleikkuriterällä varustettua raivaussahatyyppistä laitetta kutsutaan trimmeriksi tai siimaleikkuriksi. Sellaisia käytetään nurmikonleikkuussa niiden kohtien leikkaamiseen, joihin ruohonleikkuri ei ulotu. Heinikon leikkaamisessa käytetään siimaleikkuriterää tai 3 tai 4-hampaista ruohoterää. Siimaleikkurilla ja ruohotrimmeriterällä varustettuna laite ei ole varsinainen raivausaha. Puutarhakäyttöön tarkoitetuissa trimmereitä valmistetaan myös sähkömoottorilla (verkkojohdolla tai akkukäyttöisenä); sähköakulla varustettu laite on akkutrimmeri.
Eblan kieli

Ebla on kuollut seemiläinen kieli, jota puhuttiin Eblan kaupungissa, nykyisen Syyrian alueella 2000-luvulla eaa. Ebla oli läheistä sukua akkadin kielelle. 
Ebla oli ensimmäinen kirjoitettu seemiläinen kieli.
Lusitanian kieli

Lusitania oli Lusitaniassa puhuttu indoeurooppalainen kieli. Kielen on arveltu olevan joko itaalinen tai kelttiläinen kieli. Kaikki säilyneet lusitaniankieliset kirjoitukset on kirjoitettu latinalaisilla aakkosilla.
Isohaarahaukka

Isohaarahaukka ("Milvus milvus") on keskikokoinen päiväpetolintulaji.
Koko ja ulkonäkö.
Isohaarahaukka on väriltään ruosteenruskea. Sen syvälovinen pyrstö on tiilenpunainen ja pää harmahtava. Mustakärkisten siipien alapinnalla erottuu laaja valkea alue. Se on haarahaukkaa ("Milvus migrans") kirkasvärisempi ja solakampi. Isohaarahaukan pituus on noin 61–66 senttimetriä, siipiväli noin 175–195 senttimetriä, ja paino noin 757–1 221 grammaa.
Levinneisyys.
Isohaarahaukka pesii Euroopassa, luoteisimmassa Afrikassa, Kanariansaarilla sekä miltei hävinneenä Kap Verdellä. Maailman populaatiosta 90 prosenttia pesii Euroopan unionin alueella. Euroopan pesimäkanta on 33 000 – 38 000 paria. Lajin kanta on luokiteltu Euroopassa elinvoimaiseksi ja kasvavaksi. Vahvin kanta on Saksassa. Pohjoisimmat populaatiot ovat muuttolintuja, jotka talvehtivat Välimerenmaissa. Etelä-Ruotsin kanta kasvaa hitaasti ja on nyt noin 3 500 paria. Laji ei pesi Suomessa, mutta kierteleviä yksilöitä havaitaan vuosittain.
Elinympäristö.
Isohaarahaukka suosii avoimia ympäristöjä, kuten ruoho- ja viljelysmaita sekä avoimia metsämaita.
Lisääntyminen.
Isohaarahaukka käyttää muun muassa vanhoja hiirihaukan tai korpin pesiä. Pesä on tavallisesti lehtipuussa, joskus harvoin kalliojyrkänteellä. Pesä voi olla käytössä useita vuosia peräkkäin, joskus jopa 17 vuotta. Se verhoilee pesänsä mitä kummallisimmilla aineksilla, niistä on löydetty muun muassa alusvaatteita ja nallekarhuja. Pesään naaras munii 1–4 munaa, tavallisimmin kaksi, joita haudotaan 31–32 päivää. Haudonta alkaa jo ensimmäisestä munasta, joten kolmimunaisen pesyeen haudonta kestää noin 38 päivää. Naaras hoitaa pääosan hautomisesta, joskin koiras voi päivällä hautoa lyhyitä hetkiä, alle puoli tuntia kerrallaan. Naaras lämmittää ja hoivaa poikasia ensimmäiset kaksi viikkoa, jolloin koiras huolehtii poikueen ravinnosta. Myöhemmin molemmat emot saalistavat. Poikaset oppivat lentämään noin seitsemän viikon ikäisinä, mutta jos ravintoa on ollut niukasti, voi lentoonlähtö onnistua vasta 60–70 päivän iässä. Poikaset lähtevät syysmuutolle vanhempiensa kanssa. Laji on sukukypsä kaksivuotiaana.
Isohaarahaukka voi toisinaan risteytyä haarahaukan kanssa. Tällainen haarahaukan ja isohaarahaukan pari yritti pesiä myös Suomessa vuonna 2016, mutta pesintä epäonnistui.
Ravinto.
Isohaarahaukka syö lähinnä haaskoja sekä pieniä nisäkkäitä ja lintuja. Sille kelpaavat kuitenkin myös sammakkoeläimet, matelijat, kalat ja kastemadot.
Imitaatio

Imitaatio eli jäljittely on keskeinen länsimaisen estetiikan tradition käsite. Imitaation ja mimesiksen avulla on yritetty teorisoida taiteellisen ilmaisun oleellista osaa, ominaisuutta joka erottaa taideteokset muista ilmiöistä, sekä niistä lukuisista tavoista, joilla koemme ja reagoimme niihin.
Käännöstieteessä imitaatio on käännöstapa, jossa kääntäjä ottaa kirjailijan vapauksia ja tekee haluamiaan muutoksia niin sisältöainekseen kuin merkityssisältöihinkin.
Kirjallisuustieteessä.
Kirjallisuustieteessä imitaatiota on ainakin kolmea lajia:
Jo antiikin aikana pohdittiin taiteen jäljittelevää luonnetta. Senecalta periytyy fraasi "Omnis ars naturae imitatio est" (Kaikki taide on luonnon jälittelyä). Horatiuksen runousopissa suositellaan jäljittelemään parhaita mestareita.
Taideteoriassa.
Imitaation käsite ei ole ollut suosiossa, koska romantiikka samasti imitaation virheellisesti kopioinnin kanssa. Vaikka latinan "imitatio"-sana liittyy kreikan mimesikseen, se ei taideteoriassa pyri tarkoittamaan pelkästään luonnon kopioimista, vaan parhaimpien taideteosten kaanonien jäljittelyä ja sellaisena sitä pohdittiin Quintilianuksen "Puhujan kasvatuksessa". Imitaatiossa ei ollut kyse suoranaisesta vanhemman taiteen kopioinnista, vaan dialogin luomisesta menneisyyden parhaimpien teosten kanssa. Imitaatio oli elävä aihe läpi keskiajan. Renessanssista alkaen siitä tuli useiden uusien taideyeoroiden keskeinen osa. Taideakatemiat institutionalisoivat käsitteen, jota täsmennettiin uskolla sääntöihin ja ennakkoesimerkkeihin, joiden arveltiin puuttuvan käsityövaltaisilta killoilta.
Näin luotiin perusta opille suurten taiteilijoiden kopioimisesta. Se vakiintui myöhemmin koulutusta hallitsevaksi menneisyyden kunnioittamiseksi, joka hallitsi taidekasvatusta ja -koulutusta. Vain vahvimmat taiteilijat pystyivät vapautumaan sen vaikutuspiiristä. Romantiikan alkuperäisyyden arvostamisesta tuli keskeinen ominaisuus ja imitaatiota alettiin yhdistämään muun muassa parodian ja pastissin kaltaisiin ilmaisumuotoihin, jotka olivat tärkeitä postmodernismin aspekteja.
Abebe Aragai

Abebe Aragai (1903–1960) oli etiopialainen sotilasjohtaja ja poliitikko. Abebe johti Etiopian Italia miehityskaudella italialaisten vastaisia taistelijoita. Toisen maailmansodan päättyessä Itä-Afrikassa hän sai useita tehtäviä maan hallinnossa esimerkiksi eri kuvernöörin ja ministerin viroissa. Vuosina 1957–1960 Abebe oli Etiopian pääministeri, kunnes hän sai surmansa vallankaappausyrityksen yhteydessä.
Elämäkerta.
Abebe Aragai syntyi Aksumissa 18. elokuuta 1903. Hän sai kirkollisen koulutuksen, minkä lisäksi hän oppi amharan kieltä, lakia ja hallintoa. Myöhemmin Abebe opiskeli myös Addis Abebassa Tafari Makonnenin koululla. Koululta Abebe värväytyi Tafari Makkonenin eli myöhemmän keisari Haile Selassien henkilökuntaan. Abebe palveli keisari Haile Selassien henkivartiojoukoissa 1930-luvulle asti ja hänestä tuli edelleen Addis Abeban poliisipäällikkö.
Italia hyökkäsi Etiopiaan vuonna 1935. Keisari pakeni Addis Abebasta 2. toukokuuta 1936, jolloin Abeben vastuulle jäi järjestyksen ylläpito. Pitäen tehtävää mahdottomana hän itsekin lähti pääkaupungista asettuen Shewan alueelle. Abebesta tuli yksi Italian vastaisen sotilaallisen vastarintaliikkeen johtohahmoista. Hänen johtamansa joukot toimivat Sinisen-Niilin ja Kassamjoen välisellä alueella. Monet taistelijoista värvättiin Ankoberin, Gindeberetin, Marabatien ja Menzin alueilta. Italialaiset tekivät toistuvia yrityksiä Abeben taistelijoiden kukistamiseksi tässä kuitenkaan onnistumatta.
Italian kärsittyä tappion Itä-Afrikassa ja Etiopian tullessa vapautetuksi maahan palannut keisari Haile Selassie antoi Abebella aatelisarvon "ras", jota hänen seuraajansa olivat epävirallisemmin käyttäneet hänestä jo aikaisemmin. Abebesta tuli vuonna 1941 myös Addis Abeban kuvernööri. Myöhemmin hän toimi myös Sidamo kuvernöörinä vuosina 1941–1942 ja Tigrayn kuvernöörinä vuosina 1943–1955. Vuosina 1947–1955 sisäministerinä ja vuosina 1955–1960 Etiopian puolustusministerinä. Vuonna 1957 Abebesta tuli Etiopian pääministeri. Hänen virkakautensa päättyi kuolemaan 16. joulukuuta 1960 sotilasjoukkojen tulituksessa vallankaappausyrityksen yhteydessä. Hänen surmaajansa oli Mengistu Newaye, keisarin henkivartiokaartin päällikkö ja yksi vallankaappausyrityksen pääsuunnittelijoista.
Luang Prabang (provinssi)

Louangphabang tai Louangphrabang eli Luang Prabang () on provinssi Laosin pohjoisosassa. Sen pinta-ala on 16 875 neliökilometriä. Vuoden 2015 väestönlaskennan mukaan sen asukasluku oli noin 431 889. Provinssin pääkaupunki on nimeltään Louangphabang.
Louangphabang jakautuu yhteentoista hallinnolliseen alueeseen:
Luang Prabang

Luang Prabang on Luang Prabangin provinssin pääkaupunki Laosissa. Se sijaitsee kallioniemekkeellä Nam Khan- ja Mekongjoen yhtymäkohdassa, noin 425 kilometrin päässä Vientianesta pohjoiseen. Kaupungin asukasluku on noin 67 000. Luang Prabang oli muinoin samannimisen kuningaskunnan pääkaupunki.
Historia.
Koko yhdistyneen Laosin historia alkaa Luang Prabangista. 1300-luvulla Lane Xang'in eli "Miljoonien Elefanttien Maan" ensimmäinen hallitsija, kuningas Fa Ngoum valitsi sen valtakuntansa pääkaupungiksi. Fa Ngoum kasvoi Khmer-hovissa Angkorissa, missä hän omaksui buddhalaisen uskonnon. Myöhemmin hän julisti theravada-buddhalaisuuden valtakuntansa viralliseksi uskonnoksi. Kun Fa Ngoum meni naimisiin Khmer-prinsessan kanssa, hän sai morsiamensa isältä, Kambodžan kuninkaalta, lahjaksi mittaamattoman arvokkaan kultaisen Buddhan patsaan, Phra Bangin, josta koko Luang Prabangin kaupunki sai nimensä. Phra Bang on edelleen koko Laosin tärkein uskonnollinen symboli. Patsaan kopio on nähtävillä Luang Prabangin kuninkaallisessa palatsissa, joka toimii nykyisin museona.
Vaikka pääkaupunki siirrettiin Vientianeen jo 1563, säilyi Luang Prabang edelleen kuninkaallisen hovin asuinpaikkana kommunistien valtaantuloon eli vuoteen 1975 saakka. Viimeinen kuningas Savang Vatthana kuoli epäselvissä olosuhteissa ns. uudelleenkoulutusleirillä.
Nähtävyydet.
Kaupungin maamerkki on Phousivuori, jolta näkee koko kaupungin ja sen ympäristön.
Kaupungin tärkeimpiä nähtyvyyksiä ovat temppelit eli wat'it. Toiminnassa on yli kolmekymmentä temppeliä. Laonkieliselle sanalle wat ei ole tarkkaa käännöstä, sillä se tarkoittaa sekä temppeliä että luostaria. Joka tapauksessa temppelin alueella toimii yleensä aina myös luostari. Edelleen suurin osa laolaisista miehistä elää elämästään jonkun aikaa munkkina. Aikaisemmin luostari oli myös ainoa tie opilliseen sivistykseen.
Tarkan aikataulun mukaan elävät oranssikaapuiset ja kaljupäiset munkit ovat läsnä kaikkialla kaupungissa. Varsinkin keskipäivän jälkeen munkit kulkevat vierailemassa luostarista toiseen.
Kaupungin suurin temppeli on kuninkaiden suojeluksessa ollut Wat Xien Thong. Se rakennettiin jo vuonna 1559. Wat Xien Thongiin kuuluvat rakennukset on huolella entisöity; joitain sivurakennuksia ja elementtejä on lisätty myöhempinä aikoina.
Nykyisen kaupunkikuvan muotoutumiseen ovat vaikuttaneet paljolti myös ranskalaiset. Ranskan siirtomaavaltaa kesti Laosissa vuosina 1886–1954. Ranskan siirtomaavallan aikana uskonnollisissa rakennuksissa noudatettiin edelleen vanhaa Lao-traditiota. Maallisissa rakennuksissa perinteinen Lao-arkkitehtuuri ja ranskalainen siirtomaa-arkkitehtuuri alkoivat vähitellen saada toisiltaan vaikutteita.
Luang Prabang otettiin mukaan Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1995. Kriteereissään Unesco kehui sen laosilaisen perinteisen arkkitehtuurin ja siirtomaa-ajan eurooppalaistyylisten rakennusten fuusiota, joka on muotoutunut vuosisatojen aikana.
Luang Prabangista käsin voi tehdä retkiä Mekongjokea pitkin. Lähistön suosituimmat nähtävyydet ovat Kuang Sin putoukset sekä Pak Ou -luolat.
Juha Laitila

Juha Kullervo Laitila (s. 24. elokuuta 1953 Helsinki) on suomalainen esiintyvä taiteilija, koomikko, imitaattori, juontaja, muusikko, näyttelijä, käsikirjoittaja, säveltäjä ja sanoittaja.
Elämä ja ura.
Helsingin Maunulassa työläisperheessä varttunut Juha Laitila teki ensimmäisen maksetun keikkansa jo 14-vuotiaana lauluyhtyeen jäsenenä. Esiintymisinto tuli verenperintönä äidin laulavaiselta suvulta sekä isältä, joka harrasti näyttelemistä ja kuplettien laulamista. Myös Juha Laitila tutustutettiin musiikkiin yhdessä sisaren Pirjo Laitilan kanssa, joka valittiin vuoden 1971 Miss Suomeksi. Juha Laitila kävi Espoon ammattikoulun asentajalinjan, mutta teki sen alan töitä vain vuoden verran valtion palveluksessa ennen varusmiespalvelusta.. 
Imitointi alkoi kiinnostaa armeija-aikana vuoden 1973 paikkeilla varuskunnan yhtyeessä. Hän sai oppia yhtyeen kitaristilta Tom Pyynöseltä ja myöhemmin alan uranuurtajalta Reijo Salmiselta. Ammatiksi viihde tuli 1970-luvun puolivälissä, kun Laitilan ensisingle ”Eino Viitanen, Jiven ihmemies” / ”Kaikki jiveämään” julkaistiin. Kesällä 1975 Laitila lähti mukaan saman levy-yhtiön Sleepy Sleepers -yhtyeeseen soittamaan komppikitaraa. Hän esiintyi yhtyeen keikoilla myös joulupukiksi pukeutuneena dj:nä ja Johnny Cash -imitaattorina nimellä Juha Käteinen. Hän kiersi Suomea myös monien mainoskiertueiden juontavana tiskijukkana sekä Aira Samulinin Rytmikkäät-tanssiryhmän ja Dannyn kiertueiden valo- ja ääniteknikkona.
1990-luvun alussa Laitila esiintyi imitaattorikollegoidensa Jukka Laaksosen, Joonas Myllyveräjän ja Jukka Puotilan kanssa Yle TV1 -kanavan viihdesarjassa "Kiitos ja hyvästi". Sama jatkui vuosikymmenen lopulla Nelosen "Huuliveikot"-ohjelmassa, nyt ilman Puotilaa. Laitila on tehnyt imitaatioita edelleen, mutta valittaa että nykyisin julkisuuden henkilöillä on kovin samanlainen, koulutettu ja harjoiteltu puhetapa, josta on vaikea saada kiinni.
Vuodesta 2001 Laitila on esiintynyt muun muassa Komediateatteri Arenassa, Pyynikin kesäteatterissa ja Hämeenlinnan Teatterissa. Hän asuu Porvoossa, jossa hän on 55-vuotiaasta lähtien ollut joka vuosi kesäteatterissa sekä esiintyjänä että yhä enemmän myös käsikirjoittajana. Porvoon kesäteatteri ja Porvoon ravintolateatteri ovat Laitilan ja hänen vaimonsa yrityksiä. Kesäinen vakiokeikkapaikka on ollut myös Ränssin kievari Jyväskylässä, ja talvisin Laitila on usein vieraillut Fuengirolan suomalaisyhteisössä Espanjassa.
Juha Laitila on ollut naimisissa Satu Laitilan kanssa vuodesta 1978 lähtien.
Suippumyrkkyseitikki

Suippumyrkkyseitikki ("Cortinarius rubellus") on tappavan myrkyllinen seitikkilaji.
Ulkonäkö.
Suippumyrkkyseitikin kuparinruskean sävyinen lakki kasvaa 3–13 cm leveäksi ja lakin keskelle muodostuu joskus kohouma, josta sieni on saanut nimensä. Suippumyrkkyseitikin jalka ja heltat ovat lakin väriset. Jalassa saattaa olla keltaisia seittivöitä, mutta siinä ei ole kuitenkaan rengasta.
Kasvuaika- ja paikka.
Suippumyrkkyseitikki kasvaa syksyllä enimmäkseen kangasmetsissä Etelä-Suomessa, mutta sitä on löydetty myös Lapista.
Myrkyllisyys.
Suippumyrkkyseitikki sisältää orellaniinia, joka on erityisesti munuaisia vaurioittava hengenvaarallinen solumyrkky. Sienen
orellaniinipitoisuus on itiöissä 0,09 %, lakissa 0,78 %, jalassa 0,42 % ja sienirihmastossa 0,03 %. Myrkyt eivät häviä keittämällä eivätkä millään muullakaan käsittelytavalla. Kokeellisen ja kliinisen myrkytyskuvan perusteella on päätelty, että sienessä olisi myös kortinariini A ja B -nimisiä rengasrakenteisia peptidejä, jotka myös vahingoittavat munuaisia. Kortinariineja on varmistettu esiintyvän muissa seitikkisuvun sienissä.
Suippumyrkkyseitikin maku on mieto ja sienen sisältämä myrkky vaikuttaa usein vasta vuorokausien jälkeen sienen syömisestä. Myrkky tuhoaa ihmisen munuaiskudosta ja on vaarallista pieninäkin määrinä. Suomessa tunnetaan ainakin kolme suippumyrkkyseitikin aiheuttamaa kuolemantapausta. Noin kolmasosalle myrkytyksen saaneista potilaista jää pysyvä vaikea munuaisvaurio, mutta suotuisissa tapauksissa munuaisten toiminta voi palautua kokonaan tai osittain, ja virtsaneritys alkaa uudelleen .
Samankaltaisia lajeja.
Keskieurooppalainen lehtomyrkkyseitikki ("Cortinarius orellanus") on suippumyrkkyseitikin tapaan tappavan myrkyllinen, mutta sitä ei ole löytynyt Suomesta. Aiemmin myös kangasmyrkkyseitikkiä, jota nykyisin nimitetään myös keltavyöseitikiksi ("Cortinarius gentilis"), pidettiin yhtä vaarallisena, mutta nykyisin sen myrkkyjä pidetään huomattavasti lievempinä.
Kultarousku

 
Kultarousku ("Lactifluus volemus", syn. "Lactarius volemus") on erinomainen ruokasieni. Sen lakki on oranssin- tai kullanruskea ja kookas. Lakin reuna on kiertynyt ja lakki on 8–25 senttimetriä leveä. Sienen jalka on 4–12 senttimetriä pitkä, tukeva ja väriltään hieman lakkia vaaleampi. Muiden rouskujen tavoin kultarousku erittää valkoista maitiaisnestettä, joka kuitenkin ruskettuu ilmassa. Malto on valkoista. Sienen haju on sillimäinen ja maku on mieto. Kultarousku on Suomessa varsin harvinainen ja kasvaa lähinnä Etelä-Suomen lehdoissa, tammen, pähkinäpensaan, koivun ja kuusen seurassa. Kasvuaika on elokuusta syyskuuhun. Suomessa laji on luokiteltu elinvoimaiseksi. Kultarouskua löytyy Euroopan lisäksi Amerikasta Kanadan eteläosista, Yhdysvaltojen länsirannikolta ja myöskin Meksikosta. Lajia tavataan myös Aasiassa esimerkiksi Kiinassa ja Japanissa. Sientä ei tarvitse esikäsitellä ryöppäämällä, koska sen maku on mieto.
Johnny Lee Michaels

Johnny Lee Michaels (oik. Jouni Turpeinen , s. 1963 Helsinki) on suomalainen muusikko ja säveltäjä. 
Johnny Lee Michaels aloitti uransa 1980-luvulla ja on tehnyt elokuva- ja televisiosarjamusiikkia sekä perinteistä hard rockia. Hän sijoittui toiseksi Suomen euro­viisu­karsinnassa vuonna 1987 kappaleellaan ”Kesätuuli”.
Sittemmin Johnny Lee Michaels on toiminut myös tuottajana. Hän on tuottanut muun muassa 22-Pistepirkon ja The 69 Eyesin ("Blessed Be", "Paris Kills", "Devils", "Angels", "Universal Monsters") albumeita. Michaelsilla on avioliitosta Kata Kärkkäisen kanssa Kasimir-niminen poika.
Juice Leskinen teki "Turpeinen ja Kärkkäinen"-nimisen kappaleen Michaelsista ja Kata Kärkkäisestä, jotka olivat 1980-luvulla julkkispari.
Diskografia.
Musiikkia televisioon
Musiikkia elokuviin
Muita sävellystöitä
Saarivaltio

Saarivaltio on valtio, joka koostuu kokonaisuudessaan yhdestä tai useammasta saaresta. Valtioita, jotka koostuvat useammista saarista, voidaan kutsua myös "saaristovaltioiksi". Saarivaltion vastakohta on sisämaavaltio.
Maailmassa on 47 saarivaltioita, joihin kuuluvat useimmat maailman pienimmistä valtioista. Jotkin saaret jakautuvat useamman saarivaltion kesken. Muun muassa Haiti sijaitsee samalla saarella kuin Dominikaaninen tasavalta. Itsenäisten valtioiden lisäksi maapallolla on monia saaria tai saaristoja, jotka ovat erityyppisiä isäntämaidensa itsehallintoalueita tai vastaavia, kuten Réunion, Montserrat tai Cookinsaaret.
Ville Vallaton

Ville Vallaton () on Hank Ketchamin luoma sarjakuva, jonka päähenkilönä on Ville Vallaton, joka on vaaleatukkainen, noin kuusivuotias pojanvintiö. Ville aiheuttaa alituista harmia vanhemmilleen ja naapurin sedälle, herra Karjuselle. Ensimmäinen "Ville Vallaton" -strippi ilmestyi Yhdysvalloissa sanomalehdissä 12. maaliskuuta 1951.
Ketcham käytti koko ajan apupiirtäjiä. 1950- ja 1960-luvulla sarjakuvalehtiin piirsi yksi Ketchamin avustajista, Al Wiseman. "Dennis the Menace" -sarjakuvalehteä julkaisi USA:ssa Standard Pines Comics vuosina 1953–1958, Fawcett 1959–1979 ja Marvel 1981–1982. "Ville Vallaton" -sarjakuvalehti ilmestyi Suomessa 1960–1978 ja 1987–1989 Semicin julkaisemana.
Vuosien myötä Ketcham jättäytyi yhä enemmän sivuun myös sanomalehtisarjojen piirtämisestä. Marcus Hamilton piirsi päivittäisen stripin ja Ron Ferdinand sunnuntaisarjat. Päiväsarja on "pilakuva", yksi iso ruutu. Kun Ketcham kuoli 31. toukokuuta 2001, sarjakuva jatkoi ilmestymistään ilman mitään taukoa. Sarjakuvaa levittää nykyisin King Features Syndicate 1200 lehteen.
1990-luvulla on tehty kaksi Ville Vallaton -elokuvaa, joissa esiintyivät oikeat ihmiset, "Ville Vallaton" (1993) ja "Ville Vallaton iskee jälleen" (1998). Sarjakuvasta on tehty myös piirrossarja televisioon. Sarjaa esittää MTV Juniori. Ville Vallaton -nimellä myydään myös jäätelöpuikkoja.
Sven Krohn

Sven Ilmari Krohn (9. toukokuuta 1903 Helsinki – 26. kesäkuuta 1999 Tampere) oli suomalainen filosofi.
Koulutus.
Krohn valmistui ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1921. Hän opiskeli filosofiaa Helsingin yliopistossa vuodesta 1921 alkaen. Vuonna 1949 Krohn valmistui filosofian lisensiaatiksi ja vuonna 1950 Turun yliopistossa filosofian tohtoriksi. Väitöskirjassaan Krohn arvosteli loogisen empirismin perusväitteitä: hänen mukaansa filosofian tehtävänä ei ole toimia vain kielen kritiikkinä, vaan sen pitää olla myös esimerkiksi pohjana etiikalle. Tätä käsitystään hän kehitteli 1950-luvulla julkaistuissa saksankielisissä julkaisuissaan.
Työura.
Valmistuttuaan maisteriksi vuonna 1929 Krohn siirtyi veljensä Eino Krohnin kanssa opettajaksi Helsingin Kulmakouluun opettaen saksan kieltä, filosofiaa ja sielutiedettä sekä historiaa. Jo sitä ennen hän oli löytänyt teosofisen Ruusu-Risti-liikkeen. 
Krohn oli Turun yliopiston vt professori filosofiassa 1956–1959 ja 1960–1970 filosofian professori. Hänen johdollaan Turusta tuli fenomenologis-hermeneuttisen filosofian keskus Suomessa. Krohnin oppilaina ovat opiskelleet muun muassa Matti Juntunen, Lauri Rauhala, Lauri Routila, Lauri Mehtonen ja Seppo Sajama.
Krohn oli Suomen parapsykologisen tutkimusseuran puheenjohtaja 1938–1956 ja kunniajäsen vuodesta 1958.
Perhe.
Krohn oli vuodesta 1930 naimisissa sairaanhoitaja Ruth Sigrid Sofia Krohnin (os. Grönroos) kanssa (1904–2001). Krohnilla oli viisi lasta.
Domenico Alberti

Domenico Alberti (noin 1710 Venetsia – 14. lokakuuta 1746 Rooma) oli italialainen säveltäjä ja cembalisti. 
Hänen sonaattinsa käyttävät sointukulkua, joka tunnetaan nimellä Albertin basso. Vaikka hän ei luultavasti ollut sointukulun kehittäjä hän käytti sitä toistuvasti. Säestystä käyttivät myös Joseph Haydn, Ludwig van Beethoven ja Wolfgang Amadeus Mozart. 
Alberti opiskeli musiikkia Antonio Lottin johdolla ja tunnettiin Roomassa laulajana ja cembalistina. Albertin sävellyksiä on plagiariosoinut tämän oppilas Giuseppe Jozzi. Albertin sävellyksiin kuuluu muun muassa kosketinsoitinsonaatteja. Hän sävelsi niitä noin 36, mutta vain 14 on säilynyt.
Jean-Baptiste Lully

Jean-Baptiste Lully (alun perin Giovanni Battista Lulli, 28. marraskuuta 1632 Firenze – 22. maaliskuuta 1687 Pariisi) oli italialaissyntyinen ranskalainen säveltäjä. Hän vietti suurimman osan elämästään Ludvig XIV:n hovin palveluksessa. Lully oli Ranskan kansalainen vuodesta 1661 lähtien. Lully sävelsi muun muassa baletteja ja oopperoita. 
Elämä.
Lully syntyi Firenzessä ja oppi lapsena soittamaan kitaraa ja viulua. Vuonna 1646 hän siirtyi Ranskaan kuninkaan serkun talouteen italian opettajaksi ja hämmästytti kitaransoitollaan. Täällä hän alkoi opiskella musiikin teoriaa Nicolas Métrun johdolla. Vuonna 1652 Lully nimitettiin kuninkaallisen hoviorkesterin kapellimestariksi ja vuonna 1653 hovisäveltäjäksi. Vuonna 1669 hän hankki siihen saakka Robert Cambertin ja Pierre Perrinin hallussa olleet oikeudet ranskalaisen kansallisoopperan johtoon ja hallitsi siitä lähtien miltei yksinvaltiaan tavoin ranskalaista oopperaa. Lully vakiinnutti ranskalaisen, silloisesta italialaisesta huomattavasti poikkeavan oopperatyylin, jossa kuoro- ja balettikohtauksilla on tärkeämpi rooli.
Lully teki yhteistyötä näytelmäkirjailija Jean-Baptiste Molièren kanssa: 1664–71 valmistui koomisia baletteja, joista tunnetuimpia ovat Le mariage forcé (“Pakkoavioliitto”, 1664) ja Le Bourgeois gentilhomme (“Porvari aatelismiehenä”, 1670). Koomisissa baleteissa Lully sävelsi näytelmän lomaan soitinnumeroita, lauluja ja tansseja. Lully oli mukana yhteensä 44 baletin tekemisessä vuosina 1652–1685.
Lully menehtyi kuolioon, joka syntyi, kun hän oli 8. tammikuuta 1687 osunut tahtisauvalla jalkaansa, johtaessaan Ludvig XIV:n leikkauksesta toipumisen juhlistamiseksi säveltämäänsä Te Deumia.
Alessandro Scarlatti

Pietro Alessandro Gaspare Scarlatti (2. toukokuuta 1660 Palermo – 24. lokakuuta 1725 Napoli) oli italialainen säveltäjä. Hän sävelsi muun muassa oratorioita ja oopperoita.
Taustaa.
Scarlatti lähetettiin noin 12-vuotiaana Roomaan, missä häneen vaikutti erityisesti Bernardo Pasquini. Hän opiskeli musiikkia Giacomo Carissimin johdolla Roomassa. Hänen ensimmäinen oopperansa "Gli equivoci nel sembiante" (1679) johti hänet Ruotsin kuningatar Kristiinan suosioon. Scarlatti sävelsi Kristiinalle teoksen "L’honestà negli amori" (1680) ja työskenteli tämän palveluksessa vuoteen 1684. Vuosina 1684–1702 hän työskenteli Napolissa ja sen jälkeen Firenzessä ja Roomassa.
Vuonna 1678 hän solmi avioliiton Antonia Anzalonen kanssa. Heidän kahdesta lapsestaan, Domenico Scarlattista ja Pietro Filippo Scarlattista, tuli tunnettuja säveltäjiä. Alessandron veli oli Francesco Scarlatti.
Tuotanto.
Scarlattin ensimmäinen ooppera "Gli equivoci nel sembiante" esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1679. Vuonna 1683 Scarlatti lähti Napoliin johtamaan hänen oopperoitaan esittävää teatteriseuruetta. Näitä olivat "Il Pompeo" ja "La Psiche ovvero Amore innamorato". Scarlatti jäi tällöin kymmeneksi vuodeksi Napoliin ja toimi siellä kuninkaallisen orkesterin (kapellin) johtajana. Tänä aikana hän sävelsi suuren määrän sekä uskonnollisia että maallisia teoksia. Hänen huippukautensa katsotaan alkaneen vuonna 1707, jolloin hän työskenteli Roomassa ja Venetsiassa, mutta palasi vuonna 1708 Napoliin. Paavit suhtautuivat ooppera-alaan melko niuvasti, kunnes vuonna 1717 paavi Klemens XI nimitti Scarlattin ritariksi (cavaliere). Sen jälkeen Scarlatti piti Roomassa parivuotisen arvostetun sarjan oopperoidensa esityksiä, joista moni oli ensi-iltoja. Tämän jälkeen hän vuonna 1721 vetäytyi Napoliin eikä enää esiintynyt.
Scarlattin laajaan tuotantoon kuuluu ainakin 115 näyttämöteosta, joista 36 on kokonaan tallessa ja 16 osaksi. Lisäksi on oratorioita ja suuria hengellisiä kantaatteja yhteensä 25, motetteja noin 100, messuja noin 15 ja muutama madrigaaleja.
Ars nova

Ars nova on myöhäiskeskiajalla vaikuttanut musiikkityyli, joka sai nimensa Philippe de Vitryn kirjoittamasta saman nimisestä teoksesta. Ars nova -tyylin merkittävin säveltäjä oli de Vitryn ohella ranskalainen Guillaume de Machaut.
Historia.
1300-luvulla Euroopassa tapahtui lukuisia mullistuksia suhteellisen rauhallisen 1200-luvun jälkeen. Syitä talouden alamäkeen ja epäväkauteen olivat ilmaston tilapäinen kylmeneminen, musta surma joka tappoi miltei kolmasosan Euroopan väestöstä ja useat pitkäkestoiset sodat kuten esimerkiksi satavuotinen sota Englannin ja Ranskan välillä. Kirkko ajautui myös kriisiin paavien Avignonin vankeuden ja suuren skisman myötä. Yhteiskunnalliset mullistukset vaikuttivat myös aikansa musiikkielämään ja aikaansaivat uusien musiikkityylien syntymisen.
Noin vuodelta 1320 peräisin oleva, ilmeisesti säveltäjän, runoilijan ja lopulta Meauxin piispan, Philippe de Vitry kirjoittama kirja "Ars nova" antoi nimensä uudelle ranskalaiselle musiikkityylille, joka kesti aina 1400-luvun alkuun asti. Ars novalle ominaiset piirteet syntyivät kahdesta uudesta rytmien merkitsemiseen liittyvästä keksinnöstä: nuottien pituuksia ryhdyttiin jakamaan kaksijakoisesti (epätäydellisesti) perinteiseen kolmijakoisen ("täydellisen") jaon rinnalla ja toinen mahdollisti siihen asti lyhyimmät pituusarvon,"semibreven", jakamisen pienempiin aikayksiköihin minimeihin. "Jehan des Murs" esitteli noin vuoden 1340 tietämillä vielä yhden merkittävän nuottikirjoitukseen liittyvän innovaation eli mensuraalinotaation, joka on modernin tahtilajimerkinnän edeltäjä.
Nämä keksinnöt mahdollistivat musiikin säveltämisen uusiin tahtilajeihin ja suuremman rytmisen joustavuuden teoksissa. Phillippe de Vitry käytti näitä menetelmiä säveltämissään isorytmisissä moteteissa.
Ars novassa käytettiin myös vapaammin epäpuhtaita intervalleja, terssejä ja sekstejä, kuin aikaisemmassa musiikissa. Vaikka nämä intervallit tuli edelleen purkaa puhtaisiin kvartteihin tai kvintteihin, ne saattoivat kestää pitempään tai niiden purkamista saatettiin pitkittää. Oktaavit ja rinnakkaiset kvintit olivat kuitenkin edelleen yleisiä, mikä erotti tämän musiikin seuraavan vuosisadan renessanssimusiikista.
Oro

Oro (Northern Province) on maakunta Papua-Uudessa-Guineassa. Sen pääkaupunki on Popondetta. Maakunnan pinta-ala on 22 800 neliökilometriä ja asukasluku 186 309 vuonna 2011. 
Tufin seudulla on kapeita, vuonoja muistuttavia lahtia. Maakunnassa sijaitsee muun muassa toimiva tulivuori Mount Lamington.
Orossa käytiin ankaria taisteluja kulkuväylästä Port Moresbyyn toisessa maailmansodassa. Erityisesti taisteluja käytiin Bunassa, Gonassa ja Sananandassa.
Oro on valtion ainoa maakunta, jossa anglikaaninen kirkko on enemmistönä. Maakunnan tärkein teollisuustuote on öljypalmu.
Oro (mytologia)

Oro on hahmo tahitilaisessa mytologiassa. Hän on sekä sodan että rauhan jumala. Rauhan aikana Oroa kutsutaan nimellä Oro-i-Te-Tea-Moe ("Oro keihäs alhaalla"). 
Oro on Tangaroan ja Hina-Tu-A-Utan poika ja Hoa-Tapun, Toi-Matan, Ai-Tupuain sekä Mahu-Fatu-Raun isä.
Filoimea Telito

Filoimea Telito (19. maaliskuuta 1945 – 11. heinäkuuta 2011) oli Tuvalun kenraalikuvernööri vuosina 2005–2010. Hän oli kotoisin Vaitupulta. Hän työskenteli muun muassa pastorina ja koulun rehtorina. Vuonna 2010 hänet nimitettiin Tuvalun kirkon puheenjohtajaksi.
Bernd Alois Zimmermann

Bernd Alois Zimmermann (20. maaliskuuta 1918 Bliesheim – 10. elokuuta 1970 Köln) oli saksalainen säveltäjä. 
Zimmermann syntyi katoliseen perheeseen, ja vanhemmat pyrkivät ohjaamaan häntä papin uralle. Hän opiskeli opettajaksi kunnes toinen maailmansota katkaisi opinnot. Hänen heikko terveytensä aiheutti sotavuosina sairaalakierteen. Vuonna 1942 Zimmermann aloitti Kölnin yliopistossa musiikkitieteen opinnot. 
Taidemusiikin koko kirjo avautui Zimmermannille kuitenkin vasta sodanjälkeisessä vapaassa ilmapiirissä, jolloin hän tutustui Igor Stravinskyn ja Paul Hindemithin tuotantoihin. Näistä muodostui hänen ensimmäisen tyylikautensa tärkeimmät esikuvat. Hänen ensimmäisen tyylikauden tunnetuimmat teokset ovat baletti "Alagoana", yksiosainen sinfonia ja viulukonsertto. 
Vähitellen Zimmermann alkoi kehittää sarjallisuuden käyttöä, mistä tuli yksi hänen taiteellisten pyrkimystensä tukipilareista. Zimmermann seurasi läheltä säveltaiteen modernismin kehittymistä, mutta ei tunnustautunut sen kannattajaksi. Hän piti itseään taiteellisesti ulkopuolisena. Hänen omassa säveltäjänkuvassaan keskeistä olivat 1950-luvun loppupuolelta alkaen sarjallisuus, pluralismi (eri lähteistä haettujen ainesten hyödyntäminen), uskonto ja sota. Hänen tärkeimpiä teoksiaan ovat muun muassa ooppera "Die Soldaten", kuoroteos "Requiem für einen jungen Dichter" ja lukuisat orkesteri- ja kamarimusiikkiteokset. Oopperan säveltämisen aikana Zimmermann tajusi oopperan muotoutuvan tulevaisuudessa niin sanotuksi totaaliseksi teatteriksi, jossa tasavertaisina elementteinä olisivat näytelmä, musiikki, sirkus, konemusiikki ja monen kuvalliset esityskeinot. 
Zimmermann teki itsemurhan vuonna 1970.
Batumi

Batumi (, aiemmin myös "Batum" tai "Batoum") on Adžarian autonomisen tasavallan pääkaupunki Georgian lounaisosassa Mustanmeren rannikolla. Kaupungissa on Georgian tilastoksekuksen vuoden 2014 arvion mukaan 152 839 asukasta ja sen pinta-ala on 64,9 neliökilometriä.
Batumissa on Georgian tärkeimpiin kuuluva satama, ja vaikka Kutaisi on asukasluvulla mitaten maan toiseksi suurin kaupunki Tbilisin jälkeen, Batumia pidetään usein maan toiseksi merkittävimpänä keskuksena, joka muodostaa poliittisen ja kulttuurillisen vastapainon Tbilisille.
Batumi sijaitsee vain muutaman kymmenen kilometrin päässä Turkin rajalta ja toimii siten myös porttina Georgiaan. Transkaukasian rautatien haara ja Baku–Batumi-öljyputki päättyvät kaupunkiin. Batumin subtrooppinen ilmasto ja sijainti meren rannalla tekevät siitä suositun lomakohteen.
Historia.
Batumi on Georgian vanhimpia kaupunkeja. Se perustettiin jo ennen ajanlaskun alkua 300-400 eaa. Nimen Batumi arvellaan juontuvan kreikan kielen sanasta, joka tarkoittaa syvää. Kreikkalainen filosofi Aristoteles (384–322 eaa) ja muut aikalaiset kutsuivat paikkaa nimellä “Pontus Bathea”. Antiikin aikaan seudun asukkaat kävivät kauppaa naapurimaiden ja laivamatkan päässä olevien kanssa.
Rooman keisari Hadrianus (117–138 jaa.) perusti Batumiin myös sotilasleirin. Batumi on aina ollut strategisesti tärkeä sijainniltaan. Roomalaiset rakensivat Gonion linnoituksen (tunnetaan myös nimellä Apsaros tai Apsaruntos) 15 km Batumista etelään Chorokhi-joen suulle. Ottomaanit hallitsivat aluetta aina 1700-luvulle saakka, ja myös Batumi oli miehitetty. Turkin sodan jälkeen Batumista tuli osa Georgiaa.
Ensimmäisen maailmansodan aikana toukokuussa 1918 Batumissa järjestettiin kansainvälinen konferenssi.
Greymouth

Greymouth on kaupunki Uuden-Seelannin Eteläsaarella. Se sijaitsee West Coastin alueella. Greymouthissa asuu noin 20 prosenttia koko West Coastin väestöstä. Kaupunki sijaitsee Grey River -joen suulla. 
Maorit, jotka asuttivat nykyisen Greymouthin aluetta ennen eurooppalaisten tuloa, kutsuivat sitä nimellä "Mawhera". Eurooppalaiset asuttivat alueen 1800-luvulla. Greymouth oli alueen suurin hiilisatama joka menetti asemansa vasta 1970 luvulla saarelta löytyneen suuren kaasuesiintymän vuoksi.
Timaru

Timaru (maoriksi "Te Tihi-o-Maru") on satamakaupunki Uuden-Seelannin Eteläsaarella. Se sijaitsee 160 kilometriä Christchurchistä etelään ja 200 kilometriä Dunedinista pohjoiseen. Timaru sijaitsee Tyynenmeren rannikolla. 
Nimi Timaru tulee maorin kielen sanasta 'Te Maru', joka tarkoittaa turvapaikkaa. Timarun alue asutettiin 1800-luvulla. Vuonna 1859 alueelle perustettiin kaksi kaupunkia, Government Town ja Rhodestown. Vuonna 1868 ne yhdistyivät Timaruksi.
Kura

Kura (, , ) on joki Etelä-Kaukasiassa. Sen lähde on Itä-Turkissa, mistä se virtaa Georgian kautta Azerbaidžaniin, jossa siihen yhtyy oikealta sivujoki Araks, ja laskee Kaspianmereen. Joen pituus on 1 364 kilometriä.
Joidenkin määrittelyjen mukaan Kura muodostaa Aasian ja Euroopan rajan Suramin solan kohdalta alkaen.
Vanhoissa asiakirjoissa joki tunnetaan nimellä Kyrus (kreikaksi Kyros). Joen georgialainen nimi "Mtkvari" tarkoittaa ”hidasta”.
Kura oli aiemmin purjehduskelpoinen Tbilisiin asti, mutta siihen rakennettujen vesivoimaloiden myötä joki on madaltunut ja sen virtaus on hidastunut.