Leo XIII

Leo XIII, alun perin kreivi Gioacchino Vincenzo Raffaelle Luigi Pecci, (2. maaliskuuta 1810 Carpineto Romano, Italia – 20. heinäkuuta 1903 Apostolinen palatsi, Vatikaani) oli Rooman piispa eli paavi 20. helmikuuta 1878 – 20. heinäkuuta 1903.
Leo XIII oli Vatikaanin "Annuario Pontificio" -vuosikirjassa julkaistun virallisen, mutta perimätietoon perustuvan paaviluettelon mukaan 256. paavi. Leo XIII:n paavinkausi eli pontifikaatti tapahtui nk. Vatikaanin vankeudessa, jonka aikana paavinistuimen ja Italian valtion välillä vallitsi riita.
Leo XIII:n vuonna 1891 lähettämä kiertokirje "Rerum Novarum" oli merkittävä kannanotto sosialismiin. Paavi edeltäjiensä tapaan tuomitsi aatteen, mutta puolusti työläisten ihmisarvoa ja -oikeuksia sekä hyväksyi monet heidän vaatimuksistaan. Hän totesi työläisillä olevan oikeus kunnolliseen palkkaan ja hyväksyi heidän poliittisen järjestäytymisensä. Leo XIII:n mukaan valtion tulisi toimia siten, että sosiaalisen tasa-arvon olisi mahdollista toteutua.
Lapsuus ja nuoruus.
Gioacchino Vincenzo Pecci syntyi lähellä Rooman kaupunkia vuonna 1810. Hän kuului useiden muiden häntä paavinistuimella edeltäneitten tapaan Kirkkovaltion alempaan aateliin.
Gioacchino Pecci osoitti jo nuorena poikkeuksellista lahjakkuutta. 1823 hän laati kahdensadan heksametrisäkeen pituisen runon latinaksi. Se kertoi Pyhän Paavalin basilikan palosta. Lahjakkaana nuorena hän pääsi opiskelemaan "Accademia dei Nobili Ecclesiastici" -diplomaattikorkeakoulussa, joka oli tarkoitettu kouluttamaan Kirkkovaltion tulevaa kirkollista eliittiä.
1840-luvulla Pecci toimi nuntiuksena Belgiassa. Hän kuitenkin epäonnistui välittäjänä piispojen ja kuningashuoneen välisessä kiistassa, ja kuninkaan toiveesta hänen oli luovuttava tehtävistään 1846. Nuntiuksena olon jälkeen hänet nimitettiin Perugian piispaksi. Kyseinen piispanistuin ei ollut Italian tärkeimpiä, mutta johtaessaan sitä kolmenkymmenen vuoden ajan Pecci tuli tunnetuksi hyvistä hallintotaidoistaan.
1853 paavi Pius IX nimitti Peccin kardinaaliksi. Pecciä ei kuitenkaan kutsutti Roomaan, koska silloinen kardinaalivaltiosihteeri piti enemmän keskinkertaisista kardinaaleista alaisinaan. Kyseisen kardinaalivaltiosihteerin kuoltua paavi Pius IX kutsui Peccin kardinaalikamariherraksi eli camerlengoksi.
Valinta paaviksi.
Pius IX:n kuoltua 1878 kardinaalit kokoontuivat valitsemaan uutta paavia. Peccin mahdollisuuksia nousta paaviksi varjosti se, että yleisen käytännön mukaan camerlengoa ei valittu paaviksi.
Vuoden 1878 konklaavin kaikki Pius IX:n nimittäneet kardinaalit olivat konservatiiveja, joten seuraava paavi tulisi myös todennäköisesti olemaan konservatiivi. Pecci kuului itsekin konservatiiveihin, mutta ei ollut sitoutunut Pius IX:n jyrkkään ja modernismin tuomitsevaan linjaan. Sen sijaan hän oli julkaissut useita ajan tieteeseen ja kulttuuriin myönteisesti suhtautuvia kiertokirjeitä. Konklaavin äänestyksessä Peccille oli etua myös siitä, että hän ei kuulunut entisen kardinaalivaltiosihteeri Antonellin suosikkeihin. Peccin onnistuikin jo kolmannella äänestyskerralla saada taakseen tarvittava kahden kolmanneksen enemmistö.
Giacchino Vincenzo Pecci otti paavilliseksi nimekseen Leo XIII. Paaviksi tullessaan hän oli 67-vuotias ja hänen terveytensä oli suhteellisen heikko. Tästä huolimatta hän toimi paavina neljännesvuosisadan 1878–1903. Jo se, ettei uusi paavi ottanut nimeään kummaltakaan edeltäjältään herätti toiveikkuutta uudistusmielisissä katolilaisissa ja myös paavin päätös valita valtiosihteerikseen vapaamielinen kardinaali vaikutti heidän mielestään hyvältä merkiltä.
Tilanne Leo XIII:n noustessa paaviksi.
Leo XIII:n noustessa paavinistuimelle oli meneillään niin kutsuttu Vatikaanin vankeus eli Italian valtion ja paavin välinen kiista. Leo XIII:n edeltäjä Pius IX oli toiminut paavina 31 vuotta ja ollut paavinkautensa eli pontifikaattinsa aikana – sen alkua lukuun ottamatta – hyvin konservatiivinen ja tuominnut modernistuvan maailman. Pius IX oli myös tuominnut väitteen, jonka mukaan "Rooman paavi voisi ja hänen tulisi sopia edistyksen, vapaamielisyyden ja modernin kulttuurin kanssa". Toteamuksen nimittäminen harhaopiksi oli luonut syvän kuilun vanhoillisen paaviuden ja uudistuvan Euroopan välille. Pius IX oli myös julkaissut kiertokirjeen, jonka liitteenä oli "Syllabus errorum", erehdysten luettelo, jossa hän tuomitsi kahdeksankymmentä modernina harhaoppina pitämäänsä asiaa, muun muassa omantunnonvapauden, protestantismin, siviiliavioliiton sekä sosialismin.
Pius IX:n pontifikaatin aikana paavi oli menettänyt Kirkkovaltion yhdistyneen Italian liitettyä sen sotilaalliseksi osaksi Italiaa. Tämä tapaus oli luonut Vatikaanin vankeutena tunnetun kiistan paavinistuimen ja Italian valtion välille.
Paavina vuodet 1878–1903.
Konflikti Italian valtion kanssa.
Leo XIII peri edeltäjältään riitaisat suhteet eri Euroopan valtioihin ja varsinkin Italiaan. Vaikka paavi olikin vanhoillinen ja kannatti useita edeltäjiensä opetuksia, hän esitti ne erilaiseen tyyliin kuin edeltäjänsä. Leo XIII:n julkaistessa ensimmäisen kiertokirjeensä pani lehdistö merkille hänen ja Pius IX:n kielenkäytön väliset erot. Tosin samalla huomautettiin, että vaikka paavin kielenkäyttö oli miellyttävää, oli hänen viestiensä sisältö yhtä jyrkkä kuin Pius IX:n aikana.&lt;ref name="heininen/114"&gt;Heininen 2004: 114.&lt;/ref&gt;
Leo XIII toivoi yhä Kirkkovaltion takaisinsaamista, eikä hänkään poistunut paaviksi tultuaan Vatikaanista. Hän jopa uhkasi katkaista diplomaattisuhteet kaikkiin Euroopan valtioihin, joiden päämiehet ottaisivat vastaan Italian kuninkaan kutsun ja kävisivät valtiovierailulla tämän luona.
Kaksi Roomassa asuvaa tärkeää vaikuttajaa, paavi ja Italian kuningas, katsoivat molemmat olevansa kaupungin ainoa ja oikea hallitsija.&lt;ref name="heininen/115"&gt;Heininen 2004: 115.&lt;/ref&gt; Leo XIII järjestikin useita erilaisia juhlatilaisuuksia ja vastaanottoja, joiden aikana hän esiintyi arvomerkeissään ja häntä kannettiin paavillisessa kantotuolissa. Leo XIII käyttäytyi siis kuin olisi yhä Kirkkovaltiota hallitseva ruhtinaspiispa. Osa Rooman vanhasta aatelista, "mustaksi aateliksi" kutsuttu joukko, kieltäytyi hyväksymästä Italian kuninkaan kutsuja vastaaviin juhlallisuuksiinsa, kuten paavi oli käskenyt tekemään. Paavilla oli yhä kannattajia Roomassa ja muuallakin maailmassa, vaikka Kirkkovaltio olikin menetetty.
Paavin ja Italian valtion välinen konflikti jatkui pienenä provokaationa puolin ja toisin. Valistusfilosofi Voltairen kuoleman satavuotisjuhlat olivat erityisen näyttävät, ja vuonna 1889 pystytettiin inkvisition roviolle tuomitseman Giordano Brunon patsas suurin juhlallisuuksin Roomaan. Juhlittaessa Rooman valloitusta 1895 pystytettiin Roomaan Giuseppe Garibaldin patsas näköyhteyden päähän paavin palatsista. Garibaldi oli italialainen nationalisti ja vapaustaistelija, joka oli ollut mukana liittämässä Kirkkovaltiota Italiaan. Eräs osoitus Italian provokaatiosta paavinistuinta kohtaan oli myös jesuiittojen päämajan myöntäminen kansainvälisen vapaa-ajattelijoiden liiton kokouspaikaksi 1904. Kokouspäivä oli Kirkkovaltion menetyksen vuosipäivä eli 20. syyskuuta.
Paavi Leo XIII:n aikana Italian ja paavin suhteet eivät parantuneet merkittävästi, mutta riita hyödytti jonkin verran molempia osapuolia. Koska paavin ääntä kuunneltiin yhä maailmalla, oli Italian hallitukselle tärkeää että tämä ääni oli italialainen. Riita kuitenkin osoitti, ettei paavi ollut puolueellinen syntyperästään huolimatta. Näin Italian hallitus sai pidettyä paavin puolueettomana, mutta italialaisen paavin, ja hän saattoi ottaa puolueettoman välittäjän rooliin maailmanpolitiikassa. Eräs vuosisadan vaihteen aikoihin Italiassa lausuttu julistus totesi asian näin:
Sovinto Saksan kanssa.
Paavin ja Italian valtion välinen kiista oli osoitus paavin puolueettomuudesta ja mahdollisti hänelle uuden, puolueettoman välittäjän roolin maailmanpolitiikassa.
1886 Saksan valtakunnankansleri Otto von Bismarck tarjosi Leo XIII:lle juuri tällaista roolia pyytäessään tätä sovittelemaan Saksan ja Espanjan välistä kiistaa erään Tyynellämerellä sijaitsevan saaren omistuksesta. Von Bismarckin toiminta merkitsi paavinistuimen ja Saksan sovintoa ns. "kulttuuritaistelussa". 
1870-luvulla syntynyt yhdistynyt Saksa oli preussilaisjohtoinen ja luonteeltaan protestanttinen, vaikka kolmannes maan väestöstä tunnusti katolista uskoa. Kun Pius IX oli julistanut paavin erehtymättömäksi 1870-luvulla, oli von Bismarck alkanut epäillä, että Saksan katoliset puolueet eivät olleet uskollisia Saksalle vaan Roomalle. Von Bismarck olikin onnistunut ajamaan läpi erilaisia katolisvastaisia toimia, muun muassa katolisten pappien kiellon osallistua politiikkaan ja jesuiittojen karkottamisen maasta.
Paavi Pius IX oli vastannut tähän julistamalla kaikki von Bismarckin lait mitättömiksi. Valtakunnankanslerin ja paavin välinen kiista oli johtanut siihen, että useita pappeja oli vangittu ja peräti 1 400 seurakuntaa oli ilman pappia. Lisäksi paavi ja valtakunnankansleri olivat kiistassa ajautuneet niin pahasti riitoihin, että sovintoa ei ollut mahdollista saada aikaan ennen uuden paavin valtaannousua.
Neuvotteluissa Saksan kanssa Leo XIII osoitti kyvykkyytensä neuvottelijana. Paavinistuimen voidaan katsoa selvinneen kiistasta voittajana, sillä se joutui ainoastaan siirtämään kaksi Saksan erottamaa piispaa toisiin tehtäviin. Saksan parlamentti taas joutui lieventämään katolisvastaisia lakejaan, mikä merkitsi muun muassa sitä, että katolisten pappien valvonta loppui, maasta karkotetut munkit ja nunnat saattoivat palata Saksaan ja Saksan ja paavin diplomaattisuhteet solmittiin uudelleen.
Suhteet Ranskaan.
Leo XIII:n aikana Ranska oli Euroopan johtava katolinen valtio. Ranska oli kuitenkin jakaantunut kahteen leiriin, joista toinen kannatti uskontoa ja uskoi paavin arvovaltaan kirkon sisällä. Toinen leireistä taas koostui kirkonvastaisista tasavaltalaisista, jotka uskoivat tieteeseen uskonnon sijaan. 
Napoleon III:n Toinen keisarikunta oli ollut katolisella kirkolle suopea, mutta sen hävittyä sodan Saksalle oli alkanut 1871 Pariisin kommuuni, jonka aikana kirkkoja ja luostareita oli ryöstetty ja useita pappeja ammuttu.
Toisen keisarikunnan jälkeen Ranskassa seurasi kolmas tasavalta. Aluksi tasavalta tuki katolista kirkkoa, koska se oli Pius IX:n aikana vastustanut Saksaa. Tilanne kuitenkin muuttui 1879, jolloin tasavaltalaiset saivat enemmistön Ranskan parlamentin molempiin kamareihin. Tasavaltalaiset vastustivat kirkkoa ja pappisvaltaa ja he pyrkivätkin vähentämään niiden vaikutusvaltaa. Lainsäädännön avulla luostarien toiminta muuttui rajoitetummaksi ja jesuiitat karkotettiin Ranskasta 1880.
Leo XIII ilmoitti kiertokirjeessään vuonna 1892, että katolinen kirkko pystyy toimimaan sovussa kaikkien eri hallitusmuotojen kanssa.&lt;ref name="heininen/118"&gt;Heininen 2004: 118.&lt;/ref&gt; Siksi hän kehottikin Ranskan katolilaisia hyväksymään tasavallan ja demokratian sekä sopeutumaan vallitsevaan tilanteeseen. Kehotus ei kuitenkaan toiminut halutulla tavalla, sillä suurin osa papeista ja piispoista pysyi yhä kuningasvallan kannattajina. Tasavallan ja katolisen kirkon välinen kuilu syveni huolimatta Leo XIII:n sovitteluyrityksistä.
Kuolema.
Leo XIII kuoli 20. heinäkuuta 1903 hallittuaan paavinistuinta 25 vuotta. Hän oli kuollessaan 93-vuotias. Leo XIII oli hyvin sivistynyt henkilö, ja hän tiesi kirkon merkityksen länsimaisen kulttuurin kehittymisessä. Siksi hän oli antanut siirtää merkittävän keskiajan paavin Innocentius III:n maalliset jäännökset Perugiasta Vatikaanin alueelle. Leo XIII oli ihaillut suuresti Innocentius III:n asemaa kulttuurin suunnannäyttäjänä ja rauhanrakentajana, ja pyytänyt siksi tulla haudatuksi Innocentius III:n lähelle. Leo XIII:n kuoltua häntä ei haudattu Pietarinkirkkoon – kuten on tehty kaikille hänen seuraajilleen lukuun ottamatta Fransiscusta – vaan toiveensa mukaan hänet haudattiin nykyisen Vatikaanin alueella sijaitsevaan Lateraanikirkkoon, minne myös Innocentius III:n maalliset jäännökset oli siirretty.
Leo XIII:n perintö paavinistuimelle.
Paavina Leo XIII oli ollut sovittelevaisempi ja diplomaattisempi kuin edeltäjänsä ja hänen oli onnistunut parantaa suhteitaan eri Euroopan valtioihin. Hän oli myös ottanut paaviuden ensimmäisen askeleen modernin maailman uudelleenarviointiin yleiskirjeellään "Rerum novarum", jossa modernia yhteiskuntaa ei enää torjuttu. Tämä oli tärkeä tapahtuma 1800-luvun paaviudelle, joka oli jo vuosikymmeniä ollut kiistoissa modernisoituvan maailman kanssa.
Paavina Leo XIII myös yritti saada suurimman osan katolisesta papistosta hyväksymään tasavallan, mutta papisto kieltäytyi. Kirkon ja tasavallan välinen kuilu kasvoi entisestään, mutta paavi oli tehnyt voitavansa. Samoin Leo XIII:n sovittelut paavinistuimen ja muiden Euroopan valtioiden välillä olivat tärkeitä ja paransivat suuresti paavinistuimen diplomaattisuhteita, jotka olivat kärsineet suuresti Pius IX:n aikana.
Leo XIII:n toimiin kuuluu myös Vatikaanin arkistojen avaaminen tutkijoiden käyttöön 1883. Paavi perusteli päätöstään avata arkistot myös protestanttisille tutkijoille sanoen: "Kirkolla ei ole mitään pelättävää totuudessa." Leo XIII:n päätöksen seurauksena useat Euroopan valtiot perustivat Roomaan omia tutkimuslaitoksiaan. Samalla valtiot lähettivät historiantutkijoitaan tutustumaan arkistoihin. Lisäksi tutkijoiden työtehtäviin kuului jäljentää omaa maataan koskevia asiakirjoja. Leo XIII arvosti tieteellistä tutkimusta muutenkin, minkä seurauksena hän muun muassa modernisoi Vatikaanin observatorion.
Paavilliset opetukset.
Jo Leo XIII:n edeltäjän Pius IX:n aikana paavi oli julistettu erehtymättömäksi Vatikaanin ensimmäisessä kirkolliskokouksessa. Tällöin kokoukseen kutsutut edustajat – jotka kaikki edustivat katolista kirkkoa – olivat määritelleet paavin erehtymättömyyden seuraavalla tavalla:
Kirkkohistorioitsijoiden keskuudessa ei vallitse yksimielisyyttä siitä, käyttikö Leo XIII koskaan Vatikaanin ensimmäisen kirkolliskokouksen paaville suomaa "ex cathedra" -lausunto-oikeutta, jonka perusteella paavin julistukset olisivat olleet erehtymättömiä. Monet pitävät Leo XIII:n 1896 annettua julistusta "Apostolicae Curae", joka käsittelee anglikaanisen kirkon pappisvihkimysten mitättömyyttä, paavin erehtymättömyyden suoman arvovallan turvin annettuna.
Leo XIII:n opetuksista ja kiertokirjeistä myös vuodelta 1891 oleva "Rerum Novarum" on tärkeä julistus paaviuden historian kannalta. Kyseisessä kiertokirjeessä paavi ei enää torjunut modernia yhteiskuntaa. Tämä oli tärkeä tapahtuma paaviudelle, koska Leo XIII:n edeltäjät olivat jo vuosikymmenien ajan tuominneet modernismin ja modernistuvan yhteiskunnan ja leimanneet harhaopeiksi joitakin modernistuvaan maailmaan liittyviä asioita, kuten uskonnon- ja omatunnonvapauden . Kyseinen kanta oli luonut kuilua paavinistuimen ja modernistuvan yhteiskunnan välille. "Rerum Novarum" oli myös merkittävä kannanotto sosialismiin. Paavi edeltäjiensä tapaan tuomitsi sosialismin aatteena, mutta puolusti työläisten ihmisarvoa ja ihmisoikeuksia ja hyväksyi monet heidän vaatimuksistaan. Hän totesi työläisillä olevan oikeus kunnolliseen palkkaan, ja hyväksyi heidän poliittisen järjestäytymisensä. Leo XIII:n mukaan valtion tuli toimia siten, että sosiaalisen tasa-arvon olisi mahdollista toteutua.
Kritiikkiä.
Leo XIII:ta kohtaan esitettiin myös kritiikkiä. Häntä arvostettiin sovittelevammasta asenteesta muun muassa moderniin kulttuuriin ja rauhallisemmasta kielenkäytöstä erilaisissa kiistoissa kuin edeltäjiensä, mutta samalla hänen sanomansa katsottiin olevan yhtä ehdotonta ja joustamatonta kuin hänen edeltäjiensäkin aikoina. Juuri Leo XIII:n toiminta, kuten katolilaisten kielto osallistua politiikkaan, Italian valtion tunnustamisesta kieltäytyminen ja Italian ja paavinistuimen konfliktiin sekaantuvien valtioiden uhkaileminen, auttoi kirkkoa vastustavia tahoja pysymään vallassa.
Suomalaisen "Vartija-"lehden ulkomaanasioiden kommentaattori kuvaili Leo XIII:n viimeiseksi jääneen vuonna 1902 julkaistun kiertokirjeen sisältöä seuraavasti: