Jelisavettina

Jelisavettina () on maalaiskunta ja sen keskustaajama Leningradin alueen Hatsinan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Suuren-Kolppanan ja Volossovan välisen maantien varrella 15 kilometriä Hatsinasta länteen. Taajamassa on 3 100 ja kunnassa 5 000 asukasta (vuonna 2010).
Maantiede ja asutus.
Jelisavettinan kunnan pinta-ala on 128,48 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Hatsinan piirin Sääskelän, idässä Voiskovitsan ja etelässä Suuren-Kolppanan kuntiin sekä lännessä Volossovan piiriin. Pinta-alasta 45,4 % on metsää ja 44,5 % maatalousmaata.
Seutu kuuluu Inkerin ylänköön. Sen maisemaa leimaa kumpuileva tasanko. Kunnan alueella ei ole merkittäviä vesistöjä. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, sora, rakennuskivi ja turve.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu 25 kylää: Ahokylä (ven. "Avkolevo"), Aleksejevka, Eetu ("Edu"), Holopitsa ("Holopovitsy"), Häyskälä ("Jaskelevo"), Isora ("Ižora"), Jormonia ("Jermolino"), Koivula ("Bereznevo"), Kolotitsa ("Kolodezi"), Luiskentsa eli Luiskenitsa ("Luiskovitsy"), Molkkova eli Smolkkova ("Smolkovo"), Orloskoi ("Nataljevka"), Osnaakka ("Oznakovo"), Pornitsa eli Suuri-Pornitsa ("Bolšije Bornitsy"), Pulliala ("Puljevo"), Rapala ("Rabolovo"), Saappola ("Zapolje"), Spankkova, Tarovitsa ("Tarovitsy"), Tillitsa, Tupitsa ("Dubitsy"), Uusikylä ("Novaja"), Vilhosi eli Pieni-Pornitsa ("Malyje Bornitsy"), Vironkylä ("Verolantsy") ja Volkova ("Volgovo"). Jelisavettinassa asuu 60 % kunnan asukkaista. Toiseksi suurin asutuskeskus on 1 100 asukkaan Spankkova.
Historia.
Seudun asutus kuului keskiajalla Novgorodin Vatjan viidenneksen Kaprion kihlakunnan Tillitsan pogostaan. Ruotsin vallattua Inkerin 1600-luvulla sinne muutti suomalaisia uudisasukkaita, jotka myöhemmin muodostivat venäläisten ja inkerikkojen ohella huomattavan osan alueen väestöstä.
Inkerinsuomalaiset kuuluivat ennen toista maailmansotaa Spankkovan ja Kupanitsan luterilaisiin seurakuntiin. Saksalaismiehityksen aikana inkeriläiset siirrettiin Suomeen, josta heidät sittemmin palautettiin Neuvostoliittoon. Vain harvat heistä onnistuivat palaamaan kotiseudulleen.
Jelisavettinan taajama on syntynyt 1870-luvulla Hatsinan ja Ivangorodin välistä rautatietä rakennettaessa. Se on saanut nimensä läheisessä Tillitsan kylässä kartanon omistaneen Jelizaveta Trubetskajan mukaan. 1800-luvun lopussa seudulle syntyi huvila-asutusta.
Liikenne, talous ja palvelut.
Kunnasta on hyvät maantieyhteydet Hatsinaan ja Pietariin. Sen koillispuolella kulkee Pietarin eteläinen kehätie ja itäpuolella Pietarin ja Pihkovan välinen valtatie. Jelisavettinan kautta kulkee Hatsinan ja Opoljan välinen maantie sekä Namkun ja Ivangorodin välinen rautatie, jolla on henkilöliikenteen asema. Linja-autoreitit johtavat Hatsinaan ja Volossovaan.
Paikallisista elinkeinoista tärkein on maatalous. Suurin maatalousyritys on Spankkovossa toimiva Niva-1, joka tuottaa maitoa, lihaa, viljaa ja rehua. Jelisavettinassa toiminut maatalousyritys Družba on konkurssitilassa. 65 % työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella, lähinnä Voiskovitsassa, Hatsinassa ja Pietarissa.
Keskustaajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, peruskoulu, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja paikallissairaala. Eräitä julkisia palveluja on myös Spankkovassa. Kunnassa toimii ammattikoulun tasoinen Valtion talous-, finanssi-, oikeus- ja teknologiainstituutin maatalousteollinen tiedekunta. Jelisavettinassa on vuonna 2005 avattu puinen Vladimirin Jumalanäidin ikonin kirkko.
Nähtävyydet.
Seudulta on löydetty useita keskiaikaisia kurgaanihautoja. Tillitsan 1760-luvulla rakennettu tyyliltään klassistinen kartano on valtakunnallinen suojelukohde. Muita rakennusmuistomerkkejä ovat vuonna 1765 pystytetty Tillitsan ortodoksinen ja 1833 rakennettu Spankkovan luterilainen kirkko, jotka ovat nykyään raunioina. Historialliset kohteet liittyvät toiseen maailmansotaan.