tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aku Ankka -sarjakuvan maailma

Aku Ankka -sarjakuvan maailma on kuvitteellinen todellisuus, jossa Disney-sarjakuvien hahmot, kuten Aku Ankka, Tupu, Hupu ja Lupu sekä Roope Ankka elävät. Sarjakuva keskittyy Ankkalinnan kaupunkiin, joka sijaitsee kuvitteellisessa Calisotan osavaltiossa Yhdysvaltain länsirannikolla. Sarjakuvan maailman loi ennen kaikkea Carl Barks, mutta sen juuret ovat Walt Disneyn 1930-luvulta alkaen tuottamissa piirroselokuvissa sekä käsikirjoittaja Ted Osbornen ja piirtäjä Al Taliaferron tekemässä strippisarjakuvassa. Sarjakuvalla ja animaatiolla on ollut erilaisia ilmenemismuotoja. Eri piirtäjistä etenkin Don Rosa jatkoi Barksin maailman vakiinnuttamista.
Yksi epäloogisuus Aku Ankka -sarjakuvissa on, että hahmot eivät enimmäkseen vanhene eivätkä kuole. Esimerkiksi Tupu, Hupu ja Lupu, jotka ovat lapsia jo 1950-luvulle sijoittuvissa tarinoissa, ovat lapsia vielä internetaikaan sijoittuvissakin tarinoissa. Roope on jo aikuinen joissakin tarinoissa, jotka sijoittuvat Klondiken kultaryntäyksen aikaan ja kuitenkin esiintyy elävänä, joskin paljon vanhempana, sellaisissakin tarinoissa, jotka sijoittuvat nettiaikaan. Toisaalta Don Rosa hylkää tällaisen epäloogisuuden ja sijoittaa tarinansa enimmäkseen 1950-luvulle, jolloin on loogista, että Roope on elossa mutta paljon vanhempana kuin kultaryntäyksen aikaan. Lisäksi Aku Ankka -sarjakuvissa merkittäviä elämäntilanteen muutoksia (avioitumisia, lasten saamisia, työpaikan vaihdoksia, muuttoja jne.) kokevat vain sivuhahmot. Vakiohahmojen tämäntapaiset elämänasiat pysyvät aina ennallaan. Don Rosan mukaan Aku ja Iines kuitenkin avioituivat 1960-luvulla.
Valtimo (anatomia)

Valtimo () on verisuoni, joka kuljettaa verta sydämestä poispäin. Valtimo kuljettaa happea ja ravintoaineita veren mukana kudoksille. Poikkeuksen tekevät keuhkovaltimot, jotka vievät hiilidioksidipitoisen veren keuhkoihin hapettumaan.
Ruumiin päävaltimo on aortta, josta haarautuvat kaikki pienemmät valtimot. Aortta lähtee sydämen vasemmasta kammiosta. Aortta nousee ensin hetken ylöspäin ja sitten kaartaa alas läheltä selkärankaa. Kaaresta lähtee valtimot kohti päätä, kaulaa ja käsiä. Alaspäin kulkiessa aortasta saavat alkunsa kaikki rinnan alueen sisäelinten valtimot. Vatsanseudulla aortta haarautuu kahdeksi osaksi, jotka kuljettavat verta jalkoihin.
Valtimot haarautuvat aina vain pienemmiksi, kunnes päästään pikkuvaltimoihin, jotka kuljettavat verta mikroskooppisiin hiussuoniin. Niiden kautta happi kulkeutuu kudoksiin ja edelleen hiilidioksidi ja aineenvaihdunnan muut tuotteet laskimoihin.
Valtimon seinämän rakenne.
Sisimpänä valtimossa on sisäkalvo (), joka muodostuu endoteelista ja siihen liittyvästä sidekudoksesta. Endoteeli on litteää levyepiteeliä. Sisäkalvon ulkopuolella on keskikalvo (), joka muodostuu lähinnä kimmosyistä ja sileälihassyistä. Suurissa valtimoissa eli paineentasaajavaltimoissa on suhteellisen suuri määrä kimmosäikeitä, kun taas pienemmissä valtimoissa sileälihassyt ovat vallitsevana rakenteena. Paineentasaajavaltimoiden kimmosäikeet tasaavat verenvirtausta. Uloimpana kerroksena valtimossa on sidekudoksinen ulkokalvo (), joka kiinnittää verisuonen ympäristöönsä. Valtimoiden seinämät ovat paksumpia kuin laskimoiden, koska valtimoissa on suurempi verenpaine. Liian ohut seinämä repeytyisi valtimopaineen vaikutuksesta. Lisäksi veri virtaa nopeammin valtimoissa kuin laskimoissa, koska valtimoiden luumen (ontelo) on pienempi.
PETN

PETN eli pentaerytritolitetranitraatti ("pentriitti, nitropenta") on hyvin voimakas räjähdysaine, joka syttyy TNT:tä tai tetryyliä helpommin iskusta, lämmöstä tai kitkasta. PETN:n räjähdysnopeus on 8 400 m/s. Sen suhteellinen tehokerroin (RE) on 1,66. Tätä räjähdettä käytetään joskus räjäytinten toisena vaiheena joissain maamiinoissa ja kranaateissa sekä räjähtävän tulilangan ytimenä. Pentaeritrytolitetranitraattia käytetään myös muoviräjähteissä. PETN muistuttaa kemialliselta rakenteeltaan nitroglyserolia, joka on räjähdysnopeudeltaan hyvin lähellä PETN:ää.
Kemia.
PETN:in kemiallinen kaava on C5H8N4O12 ja rakennekaava C(CH2ONO2)4. Aineen moolimassa on 316,137 g/mol, sulamispiste 138 °C, tiheys 1,77 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3) ja CAS-numero 78-11-5. Pentaerytritolitetranitraatti ei liukene veteen. Molekyyli on pohjimmiltaan neliarvoisen alkoholin esteri, jossa jokainen hydroksyyliryhmä on esteröitynyt typpihapon kanssa. Pentaerytritolitetranitraattia valmistetaan nitraamalla pentaerytritolia nitraushapolla Lewis-happokatalyytin läsnä ollessa. 
Pentaerytritolitetranitraatti on happitasattu molekyyli, toisin sanoen molekyylin itsensä sisältämä happi riittää polttamaan kaikki sen muut alkuaineet oksideiksi. Tästä syystä pentaerytritolitetranitraatti on hyvin räjähdysherkkää, ja toisin kuin sotilasräjähteet yleensä, räjähtää iskusta. 
Räjähdysaineena.
Räjähdysnopeutensa (8 400 m/s) ansiosta PETN soveltuu erittäin hyvin räjähtävän tulilangan valmistamiseen. Sillä voidaan yhdistää panoskentän eri panokset toisiinsa esimerkiksi murrostetta valmistettaessa. Pentaerytritolitetranitraattipitoista räjähtävää tulilankaa ("f-cord 10, r-tulilanka") leikatessa tulee kelaa avata vähintään 20 metriä, jotta koko kela ei onnettomuuden sattuessa räjähdä panostajan vieressä.
Tulilankaa käytettäessä se pitää muotoilla siten, että se ei missään kohtaa tee yli 90 asteen kulmaa, eikä "leikkaa itseään" (eli sama lanka kulkee itsensä päältä). Räjähdysnopeudesta johtuen räjähdys pysähtyy esim. 90 astetta isompaan kulmaan.
Lääkinnällinen käyttö.
Aineella on myös lääkinnällistä käyttöä, esimerkiksi verisuonia laajentavana aineena angina pectoriksen hoidossa.
Historia.
PETN syntetisoitiin ensimmäisen kerran vuonna 1891, kun Tollens ja Wiegand nitrasivat pentaerytritolia. Tuotanto alkoi vuonna 1912, kun Saksan valtio oli patentoinut aineen. Saksan armeija käytti PETN:ää ensimmäisessä maailmansodassa. 
Vuonna 1983 "Maison de France" -talo Berliinissä romahti osittain, kun terroristi Johannes Weinrich räjäytti 24 kiloa PETN:ää.
Joulukuussa 2001 Richard Reid yritti räjäyttää American Airlinesin lennon 63 Pariisista Miamiin kenkään kätketyllä PETN:llä.
Nigerialaismiehellä, joka yritti räjäyttää yhdysvaltalaisen Northwest Airlinesin lentokoneen lennolla 253 25. joulukuuta 2009 on raportoitu olleen mukanaan 80 g PETN:iä.
HMX

HMX, oktogeeni eli syklotetrametyleenitetranitramiini on voimakas, mutta iskusta helposti räjähtävä nitroamiini, joka luetaan varsinaisiin räjähdysaineisiin. Se on väritön kiinteä aine. Oktogeeni hajoaa 280 °C:ssa. Oktogeenin räjähdysnopeus on suhteellisen suuri: 9100 m/s. Aine keksittiin vuonna 1940 kehiteltäessä heksogeenille uutta valmistustapaa. 
HMX:ää on käytetty lukuisissa sotilaallisissa sovelluksissa kuten onteloammuksissa ja ydinaseiden sytyttimissä sekä myös kiinteissä rakettipolttoaineissa. Usein sitä käytetään sekoitettuna TNT:hen tai johonkin muuhun aineeseen räjähdysherkkyyden vähentämiseksi. Tyypillisiä esimerkkejä ovat oktoli (75 prosenttia HMX:ää, 25 prosenttia TNT:tä) ja OKFOL (95 prosenttia HMX:ää, 5 prosenttia vahaa). Oktolia käytetään ontelokranaattien räjähteenä.
Oktogeeni on voimakas räjähde, koska sillä on suuri molekyylipaino ja se on heksogeenin tavoin happitasattu. Sen molekyyli sisältää kahdeksankulmaisessa molekyylissä neljä hiili- ja neljä typpiatomia, joihin jokaiseen liittyy nitroryhmä. Oktogeeni kuuluu voimakkaimpien räjähteiden ryhmään. Siihen kuuluvat myös HNIW ja oktanitrokubaani, jotka kuitenkin ovat HMX:ää voimakkaampia ja vähemmän herkkiä räjähtämään iskusta.
Oktogeenin nimilyhenne HMX juontuu englannin kielen sanoista "High Molecular weight rdX", "suurimolekyylipainoinen RDX". Brittiläisessä armeijaslangissa kirjaimet merkitsevät "Her Majesty's eXplosive".
HNIW

HNIW tai CL-20 on sama kuin 2,4,6,8,10,12-heksaanitroheksa-atsaisowurtsitaani, nitramiiniräjähde, jota pidetään liian epävakaana ja räjähdysherkkänä sotilaskäyttöön, mutta HMX:ään sekoitettuna se on yhtä vakaata kuin HMX.
HNIW kehitettiin Yhdysvaltain laivaston Naval Air Weapons Station China Lake -keskuksessa vuonna 1986. Laivasto on kiinnostunut käyttämään sitä rakettimoottoreissa pienemmän savunmuodostuksen vuoksi, mutta yhdistettä ei ole otettu käyttöön.
CL-20 on valkoista jauhetta. Se alkaa hajoamisen –215 °C:n lämpötilassa. Se liukenee asetoniin, estereihin ja eetterihin mutta ei veteen eikä aromaattisiin yhdisteisiin. CL-20:ä valmistetaan nykyisin myös Ranskassa. Sen hinta on yli tuhat euroa kilolta, joten useimmissa sovelluksissa se ei ole varteenotettava vaihtoehto.
Oktanitrokubaani

Oktanitrokubaani (kemiallinen kaava: C8N8O16) on tehokas räjähdysaine, joka TNT:n tapaan ei myöskään räjähdä mekaanisesta iskusta, kuten esim. iskettäessä sitä moukarilla. Oktanitrokubaanilla on kubaanin (C8H8) molekyylirakenne, jossa vetyatomit ovat korvautuneet nitroryhmillä. Oktanitrokubaani räjähtää 20–25 % voimakkaammin kuin HMX eli oktogeeni.
Aineen syntetisoivat Philip Eaton ja Mao-Xi Zhang 1999 ja sitä on tuotettu vain vähäisiä määriä sen jälkeen. Se ei ole yleisesti käytössä, ja sitä voidaan valmistaa vain laboratoriomittakaavassa ja silloinkin hankalasti. Aineen suhteellinen tehokerroin (RE) on 2,7 (TNTe/kg), mikä on erittäin suuri. Sen räjähdysnopeus on 10 100 m/s, mikä tekee siitä nopeimman tunnetun ei-ydinase-räjähteen.
Dave Grusin

Dave Grusin (s. 26. kesäkuuta 1934 Littleton, Colorado, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvasäveltäjä ja jazzpianisti, jonka musiikkia on kuultu lukuisissa elokuvissa ja tv-sarjoissa mm. "Tootsie – lyömätön lyyli", "Taivas saa odottaa", "Firma" ja "Oikukkaat sydämet".
Grusin opiskeli pianonsoittoa ensin Coloradon yliopistossa ja sitten kahden vuoden laivastopalveluksen jälkeen 1959–1960 Manhattan School of Musicissä New Yorkissa. Siellä hän pääsi Andy Williamsin yhtyeen pianistiksi ja sovittajaksi ja muutti Hollywoodiin, jossa Williams teki omaa tv-showtaan. Hänen ensimmäinen elokuvasävellysprojektinsa oli vuoden 1964 "Avioero amerikkalaisittain". Vuonna 1967 hän teki kohtausmusiikkia elokuvaan "Miehuuskoe" täydentämään elokuvassa käytettyjä Simon &amp; Garfunkelin lauluja. Oscar-ehdokkuuden tuottanut "Taivas saa odottaa" (1978) oli jo kolmaskymmenes elokuva, johon Grusin teki musiikkia.
Grusin perusti vuonna 1983 oman levy-yhtiön Larry Rosenin kanssa ja voitti samana vuonna ensimmäisen Grammy-palkinnon musiikistaan sairaalaan sijoittuneessa tv-sarjassa "St. Elsewhere". Hän on tehnyt paljon yhteistyötä elokuvaohjaaja Sydney Pollackin kanssa. Grusin on myös levyttänyt useille levymerkeille oman levy-yhtiönsä lisäksi. Musiikkityyli sijoittuu fuusion ja jazzin välimaastoon.
Olli Ahvenlahti

Olli Antero Ahvenlahti (s. 6. elokuuta 1949 Helsinki) on suomalainen pianisti, säveltäjä, sovittaja ja kapellimestari. Hän toimi Yleisradion kapellimestarina 1990-luvulla.
Ahvenlahti on soittanut urallaan lukuisien suomalaisten artistien taustalla ja ollut muun muassa UMO Jazz Orchestrassa ja Suomen jazzmusiikissa vankasti mukana 1970-luvulla. Hän on toiminut Helsingin Komediateatteri Arenan kapellimestarina. Ahvenlahti siirtyi vapaaksi taiteilijaksi kesäkuussa 2008.
Ahvenlahti on myös toiminut säveltäjänä. Hän on säveltänyt kappaleita mm. Suomen Euroviisukarsintoihin. Ahvenlahden lauluja ovat tulkinneet mm. Vesa-Matti Loiri, Arja Koriseva, Irina Milan, Heikki Kinnunen, Fredi, Kristiina Halkola, Jukka Sipilä, Paula Koivuniemi, Kai Hyttinen, Pepe Willberg ja Johanna Iivanainen.
1970-luvun puolivälissä Ahvenlahti teki kaksi soololevyä, "The Poet" ja "Bandstand". Ensin mainitulta päätyi ”Grandma's Rocking Chair” englantilaiselle acid jazz -cd-kokoelmalle. Ahvenlahti oli myös Vesa-Matti Loirin esittämän Jean-Pierre Kuselan taustapianistina nimellä Puppe. Hänellä on pieni rooli elokuvassa "Vääpeli Körmy – taisteluni".
Ahvenlahti sovitti eri yhteyksissä paljon Toivo Kärjen sävellyksiä sekä johti niiden esityksiä, itse pianoa soittaen: Vesa-Matti Loirin levyillä , televisiosarjassa "Neljän tuulen tiellä" vuosina 1994-1996 ja televisiosarjassa "Liljankukka" vuonna 2000 . 
Suomen Jazzliitto myönsi Ahvenlahdelle vuoden 1975 Yrjö-palkinnon. Ahvenlahti sai taiteilijaeläkkeen 2025.
Eurovision laulukilpailut.
Ahvenlahti toimi Yleisradion kapellimestarina Suomen karsinnoissa kuudesti ja Eurovision laulukilpailuissa seitsemän kertaa vuosina 1990–1998, kunnes suuren orkesterin käyttö laulukilpailussa lopetettiin. Lisäksi Ahvenlahti on säveltänyt kahdesti kappaleen Suomen karsintoihin: Irina Milanin esittämä "Päättymätön laulu" vuoden 1980 karsintoihin ja Arja Korisevan esittämä "Sulta laulun sain" vuoden 1993 karsintoihin. Ahvenlahti toimi myös Yleisradion viisukommentaattorina vuosina 1995 ja 1997, kun Suomi joutui pitämään huonon pistekeskiarvon vuoksi välivuodet laulukilpailusta.
Yksityiselämä.
Olli Ahvenlahden isä oli Valtionrautateiden pitkäaikainen mainospäällikkö Igor Ahvenlahti (1920–1996). Ahvenlahti on ollut naimisissa kahdesti: näyttelijä Liisa Paatson kanssa vuosina 1981–1999 ja uutistoimittaja Marjo Reinin kanssa vuosina 2004–2014. Liitostaan Liisa Paatson kanssa Ahvenlahdella on tytär.
Timo Pratskin

Timo Pratskin (s. 1963) on suomalaissyntyinen kosketinsoittaja ja säveltäjä. Hän on soittanut muun muassa Pepe Ahlqvist H.A.R.P. -yhtyeessä sekä eri artistien levyillä. Lisäksi Timo Pratskin julkaisi vuonna 2004 omaa nimeä kantavan instrumentaalilevyn "Update" jonka kappaleet ovat Timon käsialaa. Levyllä on vaikutteita progesta, rockista ja jazzista. 
Timo on aikaisemmin levyttänyt instrumentaalimusiikkia mm. Fission kautta. Lisäksi Timo on toiminut säveltäjänä ja sovittajana mm. Pepe Ahlqvistille ja Ilkka Helanderille. Timo on ollut myös Henki kulkee 3-levyn tekemisessä mukana.
Michel Petrucciani

Michel Petrucciani (28. joulukuuta 1962, Orange, Ranska – 6. tammikuuta 1999, New York, Yhdysvallat) oli ranskalaissyntyinen jazzpianisti, jonka vanhemmat olivat italialaisia. Hänen koko perheensä oli musikaalinen, ja hän soitti jo lapsena rumpuja yhtyeessä isänsä (Tony Petrucciani) ja veljiensä (Louis Petrucciani, Philippe Petrucciani) kanssa.
Petruccianilla oli synnynnäinen Osteogenesis Imperfecta -sairaus, joka ilmeni ulkoisesti pienikokoisuutena (pituus hieman yli metrin) ja luuston heikkoutena. Vaikka hän koki aina soittaessaan kipuja, hän oli lahjakas sekä taitava jazz-pianisti.
Kun Petrucciani oli lapsi, hänen isänsä osti vanhan, lähes hajonneen pystypianon, johon rakensi pedaalit, jotta Michel ylettyisi niille. Petrucciani opiskeli klassista musiikkia 8 vuotta, mutta muutti sen jälkeen tyylisuuntansa jazziksi, koska rakasti improvisoimista ja halusi tehdä omaa musiikkia. 
Petrucciani piti ensimmäisen konserttinsa ammattilaisena jo 14-vuotiaana "Cliousclat"-festivaaleilla, Ranskassa.
Petrucciani muutti 20-vuotiaana New Yorkiin. Hänen uransa pääsi täyteen vauhtiin kun hän tapasi saksofonisti Charles Lloydin Kaliforniassa vuonna 1982.
Henkilökohtainen elämä.
Petruccianin elämäntyyli alkoi jo 90-luvulla muodostua hänen terveydelleen ongelmaksi. Hän teki vuonna 1998 pelkästään 140 esiintymistä ja noina vuosina hän ajautui juomaan sekä käytti myös säännöllisesti kokaiinia. Petrucciani kuoli keuhkokuumeen aiheuttamiin komplikaatioihin vain viikko ennen hänen 36-vuotissyntymäpäiviään 6. tammikuuta 1999 newyorkilaisessa sairaalassa.
Hänet on haudattu Pariisissa sijaitsevalle Le Père-Lachaisen hautausmaalle, lähelle Frédéric Chopinin hautaa.
Bloomsday

 
Bloomsday on 16. kesäkuuta James Joycen "Odysseus"-romaanin ihailijoiden ympäri maailman viettämä juhlapäivä. Sen aikana kerrataan "Odysseus"-romaanin tapahtumia; romaanin tapahtumat sijoittuivat kesäkuun 16. päivään vuonna 1904. Nimi ”Bloomsday” tulee kirjan päähenkilöstä Leopold Bloomista. Dublinissa romaanin ihailijat pukeutuvat edvardiaanisiin asuihin ja kokoontuvat romaanin tapahtumapaikoille. The James Joyce Centre järjestää monien muiden tapahtumien lisäksi Bloomsdayn aamiaisia, joilla syödään muun muassa munuaisia, joita herra Bloom söi aamiaiseksi kirjassa.
Vuonna 2004, Bloomsdayn satavuotispäivänä, Dublinissa 10 000 ihmistä osallistui Bloomsdayn ulkoilma-aamiaiseen.
Liekomaiset

Liekomaiset kasvit (Lycopodiophyta, Lycophytina) ovat alkeellisia putkilokasveja. Niiden lajeja tunnetaan yli 1 300.
Kuvaus.
Eräät liekomaiset kasvit ovat kasvimaailman alkeellisimpia edustajia. Ryhmä oli ensimmäisten kasvien joukossa, jotka siirtyivät mereltä maalle siluuri- ja devonikaudella. Sopeutuakseen maaolosuhteisiin lieoille kehittyivät juuret imemään ravinteita maasta ja ankkuroimaan kasvin maahan. Lehdet kehittyivät tehokkaampaa yhteyttämistä varten auringonvalosta käydyn kilpailun lisäännyttyä, ja varresta tuli veden ja ravinteiden kuljetusväylä sekä tuki painovoimaa vastaan. Lehtien pinnalle kehittyi vahamainen kelmu, ja kasvin hengitys alkoi tapahtua pienten ilmarakojen kautta.
Liekomaisten kasvien elinkaarelle on ominaista sukupolvenvuorottelu. Siittiö- ja munasolut sisältävä suvullinen polvi on vain muutaman millimetrin kokoinen alkeisvarsikko, jonka pieni koko suojaa sitä liialta säteilyltä. Se turvautuu usein mykorritsan eli sienijuuren apuun ravinnonsaannissaan yhteyttämisen sijaan. Varsinaiset lieot ovat isosporisia eli ne tuottavat vain yhdenlaisia itiöitä. Mähkät ja lahnanruohot puolestaan ovat heterosporisia; suuremmat, naaraspuoliset itiöt sisältävät ravintoa tulevalle sukupolvelle.
Kivihiilikausi oli liekojen kukoistuksen aikaa; puumaiset lieot, kuten "Lepidodendron", muodostivat ensimmäiset suuret metsät. Niillä lehdet kasvoivat aluksi kaikkialla varressa, mutta putosivat puun kasvaessa jättäen näkyviin suomumaisen varren ja vain rykelmän lehtiä latvaan. Niiden jäännökset muodostivat useita kivihiiliesiintymiä. Nykyään useimmat liekomaisten kasvien suvut ovat kuolleet sukupuuttoon, ja jäljelle on jäänyt lähinnä pienikokoisia aluskasveja.
Luokittelu.
Alla on taulukko liekomaisten kasvien luokittelusta luokkiin, lahkoihin, heimoihin ja sukuihin. Taulukko sisältää vain nykyisin elossa olevat kasviryhmät.
Energiakasvi

Energiakasvi on kasvi, jota viljellään biopolttoaineiden raaka-aineeksi. Valmistettava polttoaine voi olla kiinteää, nestemäistä tai biokaasua.
Kiinteät polttoaineet.
Kasveja voidaan polttaa sellaisenaan (polttopuu), puuhiilenä tai pelletteinä. Kiinteät polttoaineet sopivat voimalaitoksiin ja rakennusten lämmitykseen. Yksinkertaisinta energiakasvien käyttöä on perinteinen puulämmitys.
Kiinteinä polttoaineina käytettäviä kasvilajeja esimerkiksi nopeasti kasvavat pajut, joita on kasvatettu 1970-luvulta asti käytettäviksi lämmitysenergian tuotannossa polttoaineena metsästä saatavan hakkeen rinnalla tai sijasta. Kasvaessaan paju varastoi auringon energiaa kemialliseen muotoon fotosynteesiä käyttäen. Pajun ongelmana on sen siitepölyn aiheuttamat oireet allergiaa sairastaville. Haittaa voi torjua viljelemällä vain naaraspuolisia eli emikasveja.
Tropiikissa haitallisena vieraslajina leviävä alkujaan eteläamerikkalainen vesihyasintti sopii pellettien raaka-aineeksi.
Nestemäiset polttoaineet.
Liikenteen käyttöön on kasveista jalostettu nestemäisiä polttoaineita kuten biodieseliä ja bioetanolia.
Euroopassa biodieseliä varten kasvatetaan rapsia. Vuonna 2012 dieseliin sekoitetusta kasvisöljystä 80% oli rapsiöljyä. Rapsiöljyntuotannon koko elinkaaren tarkastelu on kuitenkin osoittanut, etteivät kasvuhuonekaasujen päästöjen vähennykset kuitenkaan välttämättä täytä EU:n tavoitteita.
Myös hampun käyttöä energiakasvina on tutkittu. Hampun rakenne myös mahdollistaa suuren sadonkorjuuprosentin. Runko on paksu eikä ylimääräisiä lehtiä ja hauraita osia ole, jotka varisisivat maahan sadonkorjuun aikana.
Tropiikissa kasvatetaan paljon palmuöljyä. Ympäristöjärjestöt ovat kuitenkin huolissaan öljypalmun viljelyyn liittyvistä ympärisyöuhkista.
Muita kasvilajeja ovat öljyjatropa
Bioetanolia valmistetaan tärkkelys-, selluloosa- tai sokeripitoisista kasveista kuten suokeriruo'osta ja sokerijuurikkaasta, vehnästä ja maissista.
Biokaasu.
Biokaasu syntyy mädättämällä vihreää kasvimassaa anaerobisissa oloissa, jolloin syntyy metaania. Sitä voidaan käyttää sähkön- ja lämmöntuotannossa sekä puhdistaa liikennepolttoaineeksi tai suoraan kaasuverkkoon syötettäväksi. Maissi ja ahdekaunokki on todettu tähän hyvin sopiviksi lajeiksi.
Energiakasvit Suomessa.
Bioenergiayhdistys Finbion mukaan Suomessa voidaan tuottaa 8 TWh peltoenergiaa. Finbio arvioi energiakasvien viljelyalaksi 250 000 ha ja olkien keräysalaksi 100 000 ha (2020). Vuonna 2007 ruokohelpiä viljeltiin 20 000 ha ja käytettiin 30 voimalassa. Ruokohelven kuljettaminen osoittautui kalliiksi ja sen polttaminen vaikeaksi, joten 2010-luvulla voimalat luopuivat asteittain sen energiakäytöstä.
Sosiologi

Sosiologi tutkii ihmistä yksilönä ja osana ryhmää, ja pyrkii ymmärtämään, miten ihmiset toimivat yhteiskunnassa. Sosiologit ovat opiskelleet sosiologiaa, yhteisöllisiä ryhmiä ja yhteiskuntia tutkivaa tiedettä. Useimmat sosiologit toimivat suunnittelu-, hallinto- ja tilastointitehtävissä, opettajina, tiedottajina tai tutkijoina.
Koulutus.
Sosiologiaa voi Suomessa opiskella seuraavissa yliopistoissa: Helsingin yliopisto, Itä-Suomen yliopisto, Jyväskylän yliopisto, Lapin yliopisto, Svenska social- och kommunalhögskolan, Tampereen yliopisto, Turun yliopisto ja Åbo Akademi.
Sosiologian alalla on useita erilaisia tutkimussuuntia, ja sosiologit erikoistuvat yleensä yhteen tai muutamaan suuntaukseen. Näitä ovat muun muassa oikeus-, talous- ja ympäristösosiologia sekä sosiaaligerontologia ja -psykologia. Sosiologien kiinnostuksen kohteina ovat muun muassa 
työ, yhteiskuntarakenne, kasvatus, koulutus, talous, valta sekä tiede ja taide.
Työllistyminen.
Sosiologit voivat työskennellä useissa ammateissa ja tehtävissä, esimerkiksi tutkijoina, asiantuntijoina tai virkamiehinä, projektipäällikköinä, konsultteina tai tiedottajina. Suomessa sosiologit työllistyvät yleensä hallinto-, suunnittelu- ja koordinointitehtäviin sekä opetusalalle ja toimittajaksi. Myös kansainvälisissä tehtävissä edellytetään usein sosiologista asiantuntemusta.
Suuri osa sosiologeista on töissä julkisella sektorilla, mutta heitä on paljon myös kolmannen sektorin, median, yrityselämän ja tutkimuksen erilaisilla aloilla. Valmistuneet sijoittuvat hyvin koulutustaan vastaaviin tehtäviin. Sivuainevalinnoilla on suuri merkitys uran suuntautumisessa.
Kortteet

Kortteet ("Equisetum") on sanikkaisten suku, jonka nykyisin elävät lajit edustavat yksin kortekasvien (Equisetaceae) heimoa, Equisetales-lahkoa ja Equisetopsida-luokkaa (synonyymi Sphenopsida). Aiemman luokittelun mukaan kortteet muodostivat oman alakaarensa Equisetophytina (synonyymi Sphenophytina). Kortteisiin kuuluu 15 lajia, mutta kasviryhmä on ollut huomattavasti monimuotoisempi esihistoriallisena aikana, jolloin myös muita luokkia ja lahkoja on fossiililöytöjen perusteella ollut olemassa. Monet nykyisin elävät kortelajit ovat keskenään risteytymiskykyisiä.
Kuvaus.
Eräät trooppiset kortteet ovat ikivihreitä. Niiden koko vaihtelee tavallisesti 20 senttimetristä 1,5 metriin, tosin "Equisetum myriochaetum" voi kasvaa jopa kahdeksan metrin korkuiseksi. Monilla lajeilla kasvaa erityinen lehtivihreätön kevätverso, jonka yksittäisen varren päässä sijaitsee kukintoa muistuttava itiöpesäkkeiden rykelmä. Yhteyttävä ja steriili kesäverso puolestaan koostuu varresta, jonka jokaisesta jaokkeesta kasvaa säteittäisesti ohuita oksia, joiden juuressa puolestaan on yksi pieni ja alkeellinen lehti kutakin oksaa kohden.
Kivihiilikaudella kortteet olivat hallitsevia kasveja yhdessä liekojen ja saniaisten kanssa. Eräät lajit olivat jopa 30 metriä korkeita puita. Eräs merkittävä suku oli omaan heimoonsa kuulunut "Calamites".
Levinneisyys.
Kortteet ovat levinneet lähes maailmanlaajuisesti; ne puuttuvat vain Etelämantereelta sekä Australiasta ja Uudesta-Seelannista. Suomessa kasvaa kahdeksan eri kortelajia eli lähes puolet maailman kaikista lajeista ja lisäksi neljä eri risteymää. Jopa eristyneellä Islannin saarella tavataan seitsemän eri kortelajia.
Elinympäristö.
Monet lajit viihtyvät hiekkaisella maaperällä, kuten laajalle levinnyt peltokorte ("Equisetum arvense"), joka on erittäin vaikeasti hävitettävä peltojen rikkaruoho. Jotkin lajit taas viihtyvät vedessä tai märillä savikoilla.
Muuta.
Kortteista erityisesti järvikorte on ollut ennen merkittävä kotieläinten rehukasvi, jota käytetään rehuksi jossain määrin edelleen.
Klemens VII

Klemens VII (Giulio de' Medici, 26. toukokuuta 1478 – 25. syyskuuta 1534) oli paavina 19. marraskuuta 1523 – 25. syyskuuta 1534. Hän oli Giuliano de’ Medicin avioton poika ja paavi Leo X:n serkku. Leo X:n päästyä paaviksi Klemens valittiin Firenzen arkkipiispaksi 1513 ja saman vuoden lopulla kardinaaliksi.
Klemens VII yritti ajaa itsenäistä liittopolitiikkaa keisari Kaarle V:n ja Ranskan kuninkaan Frans I:n välisissä taisteluissa. Klemens VII liittoutui Ranskan kanssa, sillä hän pelkäsi Kaarle V:n vaikutusvallan kasvua Italiassa. Liittoutumisesta seurasi Rooman hävitys 1527 ja Klemens vangittiin puoleksi vuodeksi. Rauha solmittiin saman vuoden marraskuussa, jolloin Klemens vapautettiin.
Klemens vastusti Englannin kuninkaan Henrik VIII:n avioeroa, mikä johti välirikkoon ja anglikaanisen kirkon perustamiseen vuonna 1533. Samana vuonna Klemens pyysi Michelangeloa koristamaan Sikstuksen kappelin suurta alttariseinää. Michelangelo aloitti kuitenkin Viimeisen tuomion maalaamisen vasta vuonna 1535 paavi Paavali III käskystä.
Klemensin on väitetty kuolleen myrkytykseen syötyään kavalakärpässientä, mutta tämä on myöhemmän tiedon valossa epätodennäköistä.
Ravitsemustiede

Ravitsemustiede on tieteenala, joka tutkii ihmisen ravitsemukseen liittyviä kysymyksiä huomioiden niin fyysiset, psyykkiset, sosiaaliset ja kulttuurilliset tekijät. Näiden pohjalta pyritään löytämään ratkaisukeinoja kansallisiin ja kansainvälisiin ravitsemusongelmiin sekä yksilö- että väestötasolla. Ravitsemustieteen tutkijaa kutsutaan ravitsemustieteilijäksi. 
Ravitsemustiedettä voi opiskella Helsingin yliopistossa ja Itä-Suomen yliopistossa, Kuopiossa. Vain Kuopiosta valmistuu ravitsemusterapeutteja (Terveystieteiden maisterin tutkinto). Helsingistä valmistuu elintarviketieteiden maistereita, jotka sijoittuvat työelämässä ravitsemusasiantuntijan töihin esimerkiksi järjestöihin ja elintarvikeyrityksiin.
Muurola

Muurola on kylä Rovaniemellä. Kylä on vanhan Rovaniemen maalaiskunnan kolmanneksi suurin taajama Saarenkylän ja Ylikylän jälkeen. Vuonna 2019 Muurolan taajamassa asui 891 asukasta. Muurola sijaitsee 25 kilometriä kaupungin keskustasta lounaaseen valtatien 4 sekä Oulun ja Rovaniemen välisen rautatien varrella Kemijoen länsipuolella. VR:n junat pysähtyvät Muurolan rautatieasemalla.
Muurolassa on päiväkoti ja peruskoulu. Vuoteen 2016 asti siellä toimi lukio. Kylän muihin palveluihin kuuluu kaksi ruokakauppaa, ravintola (Nätin tupa, joka on nimetty Suomen tunnetuimman savottajätkän Nätti-Jussin mukaan), kirjasto, neuvola ja hammaslääkäri. Posti sijaitsee K-marketin yhteydessä. Muurolassa sijaitsee myös Lapin sairaanhoitopiiriin kuuluva Muurolan sairaala sekä Lapin päihdeklinikka. Kylässä on myös monitoimihalli (Totto-halli), nurmipintainen urheilukenttä ja hiihtostadion. 
Muurolassa varsinaista perusteollisuutta on vähän. Siellä toimii solumuovitehdas ainoana teollisuusalan yrityksenä. Työttömyysaste on kylällä korkea. Muurolan rakennuskanta on omakotitalopainotteinen, mutta alueella on myös kaupungin vuokrataloja. Vuokrataloja löytyy ainakin Karvontieltä, Totontieltä, Jaakonaukiolta, Jaakopintieltä ja Koulukankaalta. Viime vuosina Muurolan asukasluku on ollut vähenemään päin. 
Kuuluisia muurolalaisia on Hannele Pokka, joka on toiminut oikeusministerinä Suomen hallituksessa ja Lapin läänin maaherrana. Pokka on kuitenkin syntynyt Ruovedellä Pirkanmaalla.
Muurolassa käytiin osana Lapin sotaa Muurolan kahakka. 
Muurola sijaitsee Kemijoen länsipuolella. Ennen Petäjäskosken voimalaitoksen rakentamista kylään kuului alueita myös joen itäpuolelta, mutta voimalan rakentamisen myötä nämä osat jäivät veden alle.
Stanley Clarke

Stanley Clarke (s. 30. kesäkuuta 1951 Philadelphia, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen muusikko, joka tunnetaan sekä sähköbasson että kontrabasson taitajana kuten myös elokuvasäveltäjänä.
Elämäkerta.
Nuoruus.
Stanley Clarke syntyi Philadelphiassa. Hänen äitinsä oli ammattimainen oopperalaulaja, ja Clarke kuuli hänen usein laulavan kotona. Clarke on kertonut äitinsä olleen hänen ensimmäinen taiteellinen vaikuttajansa.
Clarke aloitti viulunsoiton opiskelun noin 12-vuotiaana, mutta hänen pituutensa ja pitkät sormensa aiheuttivat vaikeuksia. Hän löysi kontrabassosta itselleen sopivamman instrumentin. Bassokitaran soiton Clarke aloitti hieman alle 16-vuotiaana. Jatkaessaan klassisen musiikin opiskelua hän soitti myös kaikenlaista pop-musiikkia paikallisten yhtyeiden kanssa erilaisissa pubeissa ja juhlatilaisuuksissa. Oppikoulun jälkeen hän meni Philadelphian musiikkiakatemiaan opiskelemaan sinfonista kontrabasson soittoa.
Ura.
Clarke valmistui Philadelphian musiikkiakatemiasta ja muutti New Yorkiin vuonna 1971. Hän toimi siellä yhteistyössä monien kuuluisien muusikoiden, kuten Horace Silverin ja Art Blakeyn, kanssa. Hän tuli tunnetuksi Chick Corean vuonna 1971 perustamassa fuusio-yhtyeessä Return to Forever. Clarke alkoi näihin aikoihin myös tehdä soololevyjä.
Clarkea pidetään yhtenä basson suurimmista virtuooseista, ja hän hallitsee sekä akustisen basson että sähköbasson. Bassokitaran soitossa Clarke oli 1970-luvulla Jaco Pastoriuksen ohella suurin vaikuttajahahmo. Hän kehitti tunnistettavan soundinsa ja sovelsi funkissa käytettyä peukutustekniikkaa jazz -rock -musiikkiinsa. Clarke on myös kunnostautunut säveltäjänä. Sen lisäksi, että hän on säveltänyt soololevyjensä materiaalin ja monia Return to Foreverin kappaleita, hän on myös säveltänyt musiikkia useisiin elokuviin.
Toisin kuin muilla tunnetuilla 1970-luvun fuusio-yhtyeillä, Return to Foreverin ohjelmistoon kuuluivat pitkät bassosoolot, joissa Clarke pääsi näyttämään osaamistaan. Clarken omista levyistä merkittävin on vuonna 1976 julkaistu "School Days", joka on yksi keskeisiä bassolevyjä ja samalla fuusion keskeisiä klassikkojulkaisuja.
Huolimatta siitä, että Clarke on huomattavan taitava kontrabasson soittaja, hän ei ole kuitenkaan levyttänyt perinteisempää jazzia juuri lainkaan. 1970-luvun lopulla hän alkoi monien muiden tuon ajan artistien tapaan sisällyttää levyihinsä yhä popmaisempia vaikutteita etääntyen näin myös fuusiosta.
Clarken soololevyistä tunnetuin on "School Days" (1976), ja muita mainittavia ovat esimerkiksi "Stanley Clarke" (1974) ja "Journey to Love" (1975). Clarken soitto ja sävellykset ovat hyvin edustettuna mukana myös kaikilla Return to Foreverin levyillä.
Clarken bassosoundi perustuu Alembic-bassokitaroihin joissa on aktiivielektroniikka. Clarke alkoi käyttää Alembic-bassoja 1970-luvulla, kun Rick Turner niminen soittimenrakentaja kritisoi Clarken bassosoundia, mainiten että hänen soittonsa on hienoa mutta soundi surkea. Seuraavana iltana Turner toi Clarkelle Alembic-basson, johon tämä ihastui, ja alkoi käyttää yksinomaan tämän merkin bassoja. Turner myös rakensi Clarkelle uuden basson tämän ohjeiden mukaan.
Dennis Stratton

Dennis William Stratton (s. 9. lokakuuta 1952 Lontoo, Englanti) on brittiläinen muusikko, joka muistetaan parhaiten Iron Maidenin entisenä kitaristina. Hän toimi yhtyeessä tammikuusta lokakuuhun 1980, korvaten Tony Parsonsin. Ennen pestiään Iron Maideniin oli Stratton soittanut ja laulanut muun muassa Remus Down Boulevardissa.
Aluksi Strattonilla oli hankaluuksia opetella Iron Maidenin monipuolisia ja haastavia kappaleita, koska oli aiempien yhtyeidensä kanssa tottunut kevyempään ja melodisempaan musiikkiin. Hänen soittoaan voi kuulla Iron Maidenin ensimmäisellä albumilla "Iron Maiden", singleillä "Running Free", "Sanctuary" ja "Women in Uniform" sekä live-EP:llä "Live!! + One".
Strattonilla oli koko Iron Maiden -aikansa sekä musiikillisia että muitakin erimielisyyksiä perustajajäsenen, basisti Steve Harrisin kanssa. Välejä kiristivät muun muassa Strattonin ja Martin Levanin muiden tietämättä tekemät lisäykset ensimmäisen levyn kappaleeseen "Phantom of the Opera" sekä Strattonin liiallinen viihtyminen Kiss-yhtyeen jäsenien seurassa kiertueella (esim. matkusti mieluummin Kissin keikkabussissa), jolla Iron Maiden lämmitteli Kissiä. Harris koki Strattonin uhraavan yhtyeelleen liian vähän aikaa, joten vuoden 1980 loppupuolella Harris ja yhtyeen manageri Rod Smallwood vapauttivat Strattonin sopimuksestaan Iron Maidenin kitaristina. Viimeisenä velvollisuutenaan Stratton esiintyi "Women in Uniform"-kappaleen videossa muiden jäsenien kanssa. Hänen paikkansa Maidenin toisena kitaristina otti yhtyeen jäsenten vanha ystävä Adrian Smith.
Myöhemmin Stratton on vaikuttanut muun muassa yhtyeissä Praying Mantis ja Lionheart, sekä tehnyt albumeja entisen Iron Maiden -laulaja Paul Di'Annon kanssa.
Juha Kinnunen (yhteiskuntatieteen professori)

Juha Kinnunen on Itä-Suomen yliopiston terveyshallintotieteen osa-aikainen professori. Hänet on valittu Pirkanmaan hyvinvointialueen sairaalapalveluiden johtajaksi. Valinnan vahvisti Pirkanmaan hyvinvointialueen aluehallitus kokouksessaan 26. syyskuuta 2022. Aiemmin Kinnunen erosi Keski-Suomen sairaanhoitopiirin johtajan tehtävästä 19. tammikuuta 2022 kun sairaanhoitopiirin jäsenkunnat esittivät epäluottamusta Keski-Suomen Sairaala Novan ylittyneiden rakennuskustannusten sekä Aster – asiakas- ja potilastietojärjestelmän ylittyneiden kustannusten ja siitä johtuneen hankinnan kaatumisen johdosta. Virkasuhde päättyi 19. maaliskuuta 2022. 
Hän on ollut yhteiskuntatieteiden ja kauppatieteiden tiedekunnan dekaani, Minna Canth -instituutin varajohtaja sekä Kuopion hyvinvointitutkimuskeskuksen (KWRC, Kuopio Welfare Research Center) ma. johtaja.
Kinnunen on väitellyt terveydenhuollon tohtoriksi Kuopion yliopistossa 1990. Väittelynsä jälkeen hän on työskennellyt Kuopion yliopiston lisäksi Oulun yliopistossa sekä vierailevana tutkijana Yhdysvalloissa (Massachusetts Institute of Technology, Sloan School of Management).
Kuopion yliopiston yhteiskuntatieteellisen tiedekunnan varadekaani hän oli 1995-2000 ja dekaani 2001-2004.
Kuopion yliopiston ylioppilaskunta osoitti kunnioitustaan Kinnusen työlle opiskelijoiden hyväksi ja aktiiviselle näkymiselle tiedeyhteisön ulkopuolisessa mediassa valitsemalla hänet Uitettavaksi Proffaksi vuonna 2005. Uitettava proffa paljastetaan vapunaattona Kuopion torilla, jossa hänet heitetään uimaan Velj'mies-patsaan altaaseen. Proffa on heitetty altaaseen vuodesta 1974.
Kinnusen vetämässä Kuopion yliopiston Terveyshallinnon ja -talouden laitoksen HumanRe-tutkimusprojektissa (2004–2007), jossa tutkitaan henkilöstövoimavarojen johtamisen innovaatioita terveydenhuollossa, alustavat tulokset ylittivät uutiskynnyksen Suomen Kuvalehdessä. Lehti uutisoi näyttävästi ko. tutkimuksen mukaan Suomen terveydenhuollossa olevan paljon ylikapasiteettia. Esimerkiksi leikkauksista 30–40 prosenttia kerrottiin olevan turhia, terveyskeskuksissa on 2–3 kertaa enemmän henkilöstöä kuin on tarpeen ja sairaalapaikkoja on 5 000 liikaa. Vielä keskeneräisen tutkimuksen lopulliset tulokset julkaistaan lokakuussa.
Tutkimus poiki heti tuoreeltaan kritiikkiä peruspalveluministeri Paula Risikolta, jonka mielestä tutkimus sisältää rajuja yleistyksiä. Ministeri aikoi kuitenkin tarkastella terveysalan rakenteita, sillä leikkausjonoja on, mutta viime aikoina ei ole kiinnitetty huomiota siihen, mistä nämä johtuvat.
Etelä-Eurooppa

Etelä-Eurooppa on Euroopan eteläinen osa-alue. Yhdistyneiden kansakuntien tilastoinnissa siihen kuuluvat Portugali, Espanja, Gibraltar, Andorra, Italia, San Marino, Vatikaani, Malta, Slovenia, Kroatia, Bosnia ja Hertsegovina, Montenegro, Serbia, Albania, Pohjois-Makedonia ja Kreikka. Kotimaisten kielten keskuksen mukaan Etelä-Eurooppaan kuuluvat Portugali, Espanja ja Italia sekä Andorra, Malta, San Marino ja Vatikaani. 
Alueen valtiot sijaitsevat pääasiassa Pyreineiden, Apenniinien ja Balkanin niemimailla sekä Välimeren saarilla.
Kumpukerrospilvi

Kumpukerrospilvi ("stratocumulus", Sc) on joka puolella maailmaa hyvin yleinen pilvityyppi. Kumpukerrospilvi koostuu hattaroista ja rakenteeltaan se on usein kerrosmainen.
Kumpukerrospilviä on yleensä alle 2,4 kilometrin korkeudessa, tavanomaisesti niitä esiintyy 500-2000 metrin korkeudessa. 
Vaikka kumpukerrospilvi on joskus tumma ja uhkaavan näköinen, se sataa harvoin ja silloinkin vain jonkin verran vettä tai lunta. Kumpukerrospilvi voi myös paksuuntua sumupilveksi.
Stratocumuluspilvien rakenne.
Stratocumuluspilvi on pehmeistä pilvilaikuista tai litteistä hattaramaisista jonoista, "rullista" tai "makkaroista" koostuva matto. Tavallisemmin pilvi on laikkuina tai "aaltoina", joiden keskiosat ovat harmaita, reunat vaaleampia. Merien yllä joukko stratocumuluksia järjestyy toisinaan satelliittikuvista selvästi havaittaviin suuriin muotoihin. Pilvien alaosa voi olla tasainen, mutta yläosa on tavanomaisesti epätasainen. "Stratocumulus" muistuttaa toisinaan litteää, vieri vieressä harmaana pilvikerroksena olevia kumpupilviä.
Kumpukerrospilven väri voi olla valkoisen ja tummanharmaan väliltä. Tummat osat ovat mosaiikkimaisia tai kumpuilevia.
Kumpukerrospilvi muistuttaa hahtuvapilveä ("altocumulus"), mutta kumpukerrospilven hattarat ovat kookkaampia. Joskus kumpukerrospilvi muistuttaa paksua kumpupilveä, mutta on reunoiltaan epäterävä.
Stratocumuluspilvien syntyminen.
Joskus kumpukerrospilvi syntyy kumpupilvien latistuessa kerrosmaiseksi matoksi inversiokerrosta vasten. Monet tummat "yöpilvet" ovat päiväisten kumpupilvien jäänteitä, "raatocumuluksia". Kumpukerrospilvi syntyy siis usein levinneistä kumpupilven keski- tai yläosista. Kumpukerrospilvi voi syntyä myös ylhäällä olevan sumupilven noustessa tai tullessa epävakaaksi nousevissa, laskevissa ja aaltoilevissa ilmavirtauksissa.
Kumpupilven muuttuminen stratocumulukseksi.
Kumpupilviä muuttuu päivällä ja illalla kumpukerrospilveksi. Illalla kumpupilvistä syntyy "yöpilviä", "Stratocumulus vesperalis", joka kuuluu ylempään luokkaan "Statocumulus cumuliformis".
"Stratocumulus"-pilvien jako.
Esimerkiksi statocumulus statisformis opacus cumulogenitys on mattomainen kumpupilvimäisten kumpukerrospilvien muodostama harmaa pilvikerros.
Toinen stratocumulus-pilvien jako.
Stratocumulus undulatus-pilvet ovat litteitä kumpukerrospilviä. Statocumulus cumuliformis-pilviin liittyy pystysuoria, kumpupilvimäisiä osia.
Subtrooppinen vyöhyke

Subtrooppinen vyöhyke eli lämmin vyöhyke on maapallon lämpövyöhyke trooppisen ja lauhkean vyöhykkeen välillä. Se ulottuu molemmilla pallonpuoliskoilla suunnilleen kääntöpiireiltä 40. leveysasteille. Pohjoisella pallonpuoliskolla subtrooppiseen vyöhykkeeseen kuuluvat muun muassa Välimeren maat, suurin osa Lähi-itää, Etelä-Kiina, Meksikon pohjoisosa ja Yhdysvaltojen eteläosa. Eteläisellä pallonpuoliskolla subtrooppisella vyöhykkeellä ovat Etelä-Afrikka, suuri osa Australiaa sekä Etelä-Amerikassa, Argentiinan ja Chilen pohjoisosat sekä Uruguay. "Meridionaalinen" vyöhyke on viileämpi osa subtrooppisesta vyöhykkeestä. Sademäärien ja kasvillisuuden puolesta vyöhyke on hyvin vaihteleva.
Ilmasto.
Subtrooppisella vyöhykkeellä on pitkä, kuuma kesä ja lyhyt, leuto talvi. Yleensä ainakin kolmena kesäkuukautena keskilämpötila on yli 20 astetta. Viileimmän talvikuukauden keskilämpötila on yleensä 5–15 astetta riippuen alueen sijainnista. Vuoden keskilämpötila on lämpimällä vyöhykkeellä 13–18 astetta. 
Sademäärä ja sateen jakautuminen eri vuodenaikoihin vaihtelee suuresti. Pääosa maailman kuivista autiomaista sijaitsee lähellä kääntöpiirejä, subtrooppisella korkeapainevyöhykkeellä. Merelläkin on vastaavilla leveysasteilla pysyvän korkeapaineen alueita, jotka tunnetaan hepoasteiden nimellä. Kauempana päiväntasaajalta sateet keskittyvät tyypillisesti mannerten länsirannikoilla, kuten Välimeren maissa sekä Kaliforniassa, talveen ja mannerten itärannikoilla, kuten Kiinassa sekä Japanissa, sen sijaan kesään. Subtropiikin joillekin alueille saapuu trooppisia pyörremyrskyjä kesällä ja syksyllä, etenkin kosteammille seuduille.
Kasvillisuus.
Sademäärällä ja sen jakautumisella eri päiviin on suuri vaikutus kasvillisuuteen. Subtrooppisen vyöhykkeen alueella sijaitsee valtaosa maailman kuivuusaavikoista. Mantereiden länsirannikoilla talvisateiden alueilla on nahkealehtistä välimerenkasvillisuutta. Itärannikoilla kesäsateiden alueilla subtrooppista sademetsää esimerkiksi Kiinassa ja Uudessa-Seelannissa sekä monsuunimetsää Intiassa ja Bangladeshissa. Kuivilla ja runsassateisten vaihtelevien kausien alueilla kasvaa monsuunimetsiä, kuivemmilla alueilla voi olla savanneja tai piikkipensassavanneja. Lehtipuut ovat yleensä ainavihreitä.
Länsi-Eurooppa

Länsi-Eurooppa on alue Euroopassa. Yhdistyneiden kansakuntien tilastoinnissa siihen kuuluvat Ranska, Saksa, Itävalta, Alankomaat, Belgia, Luxemburg, Sveitsi, Liechtenstein ja Monaco. Kotimaisten kielten keskuksen määritelmässä Länsi-Eurooppaa ovat Alankomaat, Belgia, Irlanti, Luxemburg, Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta.
Kylmän sodan aikana poliittisella Länsi-Euroopalla tarkoitettiin kaikkia ei-sosialistisia Euroopan maita vastineena sosialistiselle itäblokille.
Verhopilvi

Verhopilvi ("Altostratus, As") on 2–5 kilometrin korkeudessa esiintyvä keskipilvi. Se muodostaa lähes piirteettömän pilvilautan, joka peittää usein koko taivaan. Kostealla ilmalla verhopilvestä tulee paksu ja harmaa, ja se peittää Auringon. Kuivalla ilmalla verhopilvi jää ohueksi ja läpikuultavaksi, jolloin Aurinko näkyy sen läpi ja Kuun ympärille voi syntyä punertava pilvikehä.
Verhopilvi koostuu yleensä pilvipisaroista, mutta joskus lisäksi jääkiteistä. Siinä saattaa olla aaltomaisia kuvioita. Verhopilvi muodostuu kosteasta ja nousevasta ilmasta tai ylempää laskeutuneesta harsopilvestä, joka on muuttunut paksummaksi. Se ennustaa lämmintä rintamaa ja pitkään kestävää sadetta, kesällä myös ukkosta.
Verhopilvipeite voi olla tuhansien neliökilometrien laajuinen. Kun verhopilvi on tarpeeksi paksu, se muuttuu laajaksi sadepilveksi ja siitä sataa vettä tai lunta. Silloin kun verhopilvi sataa maahan asti, sade on vähäistä. Verhopilvi voi aiheuttaa jään kerääntymisen sen läpi lentävään koneeseen.
Laaja sadepilvi

Laaja sadepilvi ("Nimbostratus, Ns") on matalalla roikkuva muodoton ja piirteeltään sateisen näköinen pilvipeite, jonka alapinta on keskimäärin runsaan kilometrin korkeudella. Se on tavallisesti yhteneväinen ja väriltään tummanharmaa. Laajasta sadepilvestä sataa tasaisesti lunta tai vettä, mutta siitä ei tule tihkua.
Laaja sadepilvi syntyy kostean ilman kohotessa hitaasti ylös laajalla alueella tai muiden pilvien, kuten verhopilvien, paksuuntuessa. Se on laaja-alainen, jopa useita tuhansia kilometrejä leveä, ja niin paksu, että se peittää auringon kokonaan. Laajan sadepilven alapuolelle voi syntyä repaleisia lisäpilviä ("fractus/pannus"), jotka ovat tiivistyneet sateesta haihtuneesta vesihöyrystä. Laajasta sadepilvestä ei ole alalajeja ja muunnoksia, vaan se on aina yhtenäinen, satava pilvimassa.
Harsopilvi

Harsopilvi ("cirrostratus, Cs") on laaja, tasapaksu ja ohut yläpilvi, jota esiintyy yli viiden kilometrin korkeudessa.
Synty.
Harsopilviä on yli viiden kilometrin korkeudessa. Harsopilvi syntyy usein laajojen ilmamassojen kohotessa hitaasti, untuva- ja palleropilven osien yhteyteen tai palleropilvestä putoilevista jääkiteistä. Pilvi voi syntyä myös verhopilvien ohetessa ja kuuropilvien alasimen levitessä.
Piirteitä.
Harsopilvi on laaja ja tasapaksu. Joskus siinä esiintyy pitkiä juovia ("Cirrostatus fibratus"). Aurinko näkyy aina sen läpi, ja joskus se on niin ohut, että sitä ei päivällä huomaa. Harsopilvi aiheuttaa usein haloilmiöitä Auringon ja Kuun ympärille.
Jos harsopilvessä näkyy varjoja, on se laskeutunut ja paksuuntunut ja enteilee varsinkin tasaisena usein lämpimän rintaman saapumista. Korkeammalle noustessaan se ei ennakoi nopeaa sään muutosta.
Palleropilvi

Palleropilvi ("cirrocumulus, Cc") on kumpumaisista palleroista koostuva, valkoinen tai läpikuultava yläpilvi. Sen pallerot ovat syntyneet, koska sen kehittyessä ilma on melko epävakaa. Se voi muodostua myös muiden yläpilvien, kuten harso- tai untuvapilvien, paksuuntuessa tai hajoavan hahtuvapilven noustessa alempaa korkeammalle. Palleropilviä ilmaantuu usein lämpimän rintaman tulon myötä, jolloin ilman kosteus on lisääntynyt korkealla. Niiden ilmaantuminen ei kuitenkaan yleensä aiheuta säässä muutoksia.
Palleropilven alareuna on yli viidessä kilometrissä. Niitä voi esiintyä erillisinä pieninä kokonaisuuksina tai laaja-alaisena lauttana, joka kattaa taivaasta alle puolet. Niissä voi olla aaltoja ja tasaisia alueita sekä kennomaisia tai vallinharjamaisia rakenteita, ja niiden osat ovat usein tasaisen kokoisia. Yksittäiset pallerot ovat suunnilleen ojennetun käden pikkurillin levyisiä. Palleropilvissä ei ole varjoja.
Keski-Sulawesi

Keski-Sulawesi (indonesiaksi "Sulawesi Tengah") on provinssi Indonesiassa. Se sijaitsee Sulawesin saarella. Keski-Sulawesilla on yhteistä maarajaa Gorontalon, Etelä-Sulawesin, Länsi-Sulawesin sekä Kaakkois-Sulawesin provinssien kanssa. Provinssin itäpuolella on Bandanmeri ja Molukkienmeri, sekä Sulawesin saaren rajaama Tomininlahti. Itäpuolella on Makassarinsalmi. Provinssin pinta-ala on 61 841 neliökilometriä ja asukasluku noin 2 521 800 (vuonna 2010). Keski-Sulawesin pääkaupunki on Palu.
Provinssin väestö koostuu kymmenistä eri etnisistä ryhmistä, joista mikään ei muodosta selkeää väestön enemmistöä. Runsaslukuisimmat ovat kailit ja bugisit.
Korte

Korte viittaa seuraaviin:
Sukunimi.
Henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Cumulus humilis

Cumulus humilis (Cu hum) on pieni kumpupilvi. Nämä pilvet ovat pieniä, päivällä valkeita, litteitä tai hattaramaisia ja lyhytikäisiä. Niitä esiintyy korkeapaineen aikana. Nämä pilvet ovat leveyttään matalampia. Pienet "cumulus humilikset" ovat pilvenriekaleita. Niitä kutsutaan myös kauniin ilman kumpupilviksi, koska ne esiintyvät muuten miltei pilvettömällä taivaalla.
Cumulus humilis on tyypillisesti yli kolme kertaa korkeuttaan matalampi.
"Cumulus humilis" -pilviä esiintyy tavallisesti 500–1 000 metrin, joskus jopa 2 000 metrin korkeudessa. Pilvien esiintymiskorkeus riippuu ilman kosteus- ja lämpötilajakaumasta. Korkeapaineen aikana yleinen laskeva ilmavirtaus estää suurten kumpupilvien syntymisen, ja tuolloin esiintyy vain "Cumulus humiliksia". "Cumulus humilis" -pilvien kasvu suuremmiksi keskipäivään mennessä voi ennakoida rankkoja iltapäivä- ja ukkoskuuroja.
Cumulus humilis pilven elinikä on tyypillisesti 20 minuuttia, mutta vaihtelee välillä 5–30 minuuttia.
Barranquilla

Barranquilla, Atlánticon departementin pääkaupunki, sijaitsee Pohjois-Kolumbiassa Magdalenajoen koillispuolella. 
Asukasluvultaan kaupunki on Kolumbian neljänneksi suurin. Barranquillan suurkaupunkialueella asui vuonna 2009 noin 1,8 miljoonaa ihmistä, itse kaupungissa 1,2 miljoonaa. 
Kaupunki perustettiin 1600-luvulla, mutta sen taloudellinen nousu alkoi vasta 1800-luvulla. Nykyään Barranquilla on yksi Kolumbian suurimmista vientikaupungeista ja myös suosittu matkakohde. Barranquillassa järjestetään Rio de Janeiron sambakarnevaalien jälkeen maailman toiseksi suurimmat karnevaalit joka vuosi. Barranquillan karnevaali on Unescon Aineettoman kulttuuriperinnön luettelossa.
Barranquilla valittiin vuonna 2013 Amerikan kulttuuripääkaupungiksi.
Väestö- ja rekisteröintilaki

Väestö- ja rekisteröintilaki () oli vuonna 1950 säädetty asetus, jonka mukaan Etelä-Afrikan kaikki kansalaiset oli luokiteltava rodullisten ominaisuuksien mukaan osana apartheid- eli erillisyysjärjestelmää. Kansalaisoikeudet, poliittiset oikeudet, koulutusmahdollisuudet ja taloudellinen asema riippuivat paljolti siitä, mihin väestöryhmään kansalainen kuului. Asetus kumottiin 1991.
Ihmisen rodun määrittelyn perustaksi otettiin ”yhteisön hyväksyntä”, ja sitä laajennettiin myöhemmin ottamaan lukuun henkilön ulkonäkö ja sukujuuret, jotta voitiin estää vaaleiden afrikkalaisten ”esiintyminen” valkoisina. Värillisten erottamiseksi valkoisista käytettiin muun muassa seuraavia määrittelyjä:
Konvektiosolu

Konvektiosolu tarkoittaa säätieteessä yleensä yksittäistä kuuropilveä, joka syntyy nousevassa ilmavirtauksessa. Pilveen kehittyy laskuvirtaus, jolloin ilma alkaa kiertää. Ilmakehässä on myös suuremman mittakaavan konvektiojärjestelmiä.