Baretti

Baretti ( litteä lakki ) on nykyistä baskeria muistuttava, mutta leveämpi ja pussimaisempi lakki.
Baretti oli 1300–1500-luvuilla muotipäähine. Se oli matalakupuinen ja lierillinen. Korkeakupuisena versiona se jäi monissa maissa tuomarien, oppineiden ja papiston virkapuvun päähineeksi. Baretti saattoi olla oli litteä, pyöreä tai kulmikas päähine. Siviilikäytössä baretteja näkee nykyään erityisesti espanjalaisilla baskitalonpojilla. Ensimmäiset sotilasbaretit otettiin käyttöön 1880-luvun lopulla ranskalaisia alppijääkäreitä perustettaessa. Sittemmin merkittävä osa länsimaisista armeijoista on ottanut baretin käyttöön; baretti kuuluu Suomessa varusmiesten loma-asuihin.
Barettia ei tule sekoittaa baskeriin, joka on historiallisesti erityisesti ranskalaisten talonpoikien suosiossa ollut, sittemmin myös laajempaan käyttöön päässyt päähine. Baskeria ei muotoilla, ja siinä on keskellä huopanypykkä.
Baretti suomalaisessa sotilaskäytössä.
Ensimmäiset suomalaiset baretit jaettiin 1960-luvulla Laskuvarjojääkärikoulun henkilökunnalle ja varusmiehille. Vuonna 1980 baretti otettiin käyttöön Rannikkojääkärikoulussa ja vuonna 1983 Panssariprikaatissa. Barettien värit valittiin länsimaisen perinteen mukaisiksi: laskuvarjojääkäreille viininpunainen, rannikkojääkäreille vihreä ja panssarimiehille musta. Erityisesti rannikkojääkäreiden baretti seurasi läheisesti ruotsalaista ja anglosaksista esikuvaa. Laskuvarjojääkärien baretin väri on kansainvälisesti ”viininpunainen”, monissa maissa oikeastaan punaruskea (). Punaisen baretin otti ensimmäisenä käyttöön vuonna 1942 Brittiläisen 1. laskuvarjodivisioonan komentaja kenraalimajuri Frederick Browning.
Suomessa bareteissa käytettiin 1980-luvulle saakka otsan keskikohdalle asetettua tavanomaista kokardia: kantahenkilökunnalla oli punainen leijonakokardi, varusmiehillä sinivalkoinen valtakunnankokardi. Koska vastaavaa tapaa ei ollut käytössä muualla kuin Kuubassa, puolustusvoimat otti käyttöön erityiset barettimerkit.
Rannikkojääkärikoulun päivystäjän tunnuksena käytettiin pitkään tummanvihreätä rannikkojääkärin barettia, jonka merkkinä on joukko-osaston olkapäämerkki virallisen barettimerkin sijasta.
Baretti otettiin käyttöön 1990-luvun jälkipuolella kaikissa suomalaisissa joukko-osastoissa Saksan esimerkkiä seuraten. Alkuvaiheessa suunniteltiin saksalaistyyppisiä aselajikohtaisia baretteja vastaavine barettimerkkeineen, mutta ajatuksesta luovuttiin osin kustannussyistä, osin estetiikan takia. Jos aselajivärejä olisi seurattu, Urheilukoulu olisi nimittäin saanut keltaisen ja Suojelukoulu oranssin baretin. Suurimmassa osassa maavoimien joukko-osastoja otettiin käyttöön yhtenäinen oliivinvihreä baretti vaatimattomine hopeisine barettimerkkeineen. Alkuperäisessä suunnitelmassa baretti oli suunniteltu vain maavoimien alokkaiden käyttöön.
Huomautuksia.
Puolustushaarojen (maavoimat, merivoimat, ilmavoimat) baretit jaetaan lähes kaikille asehaaran palvelukseen astuville varusmiehille. Sen sijaan erikoisyksiköiden baretit jaetaan vasta erityisten suoritusten jälkeen:
Baretin käyttö.
Päässä pitäminen.
Baretti kantamiseen liittyy sotilaskulttuurissa monia perinteitä ja tapoja. Maailmalla baretti yhdistetään erityisesti erikoisjoukkoihin, ja jokaisella joukolla on omat perinteensä baretin kantamisen suhteen.
Suomalainen ohje baretin kantamisesta.
Suomalaisessa sotilaskäytössä baretti on sileä ja laskeutuu juuri oikean korvan päälle. Baretin laita on juuri korvalehden yläpuolella eikä tule korvan päälle. Baretti asetetaan päähän siten, että sekä vasemman korvanlehden että kulmakarvan päälle jää kahden sormen kokoinen väli. Baretin tulee olla pari kokoa normaalia hattua pienempi, jotta vaatimukset täyttyvät. Baretin kurenauhan kireyttä säädetään naruilla; nämä tulee solmia ja piilottaa baretin alle pois näkyvistä - pois lukien kansainvälisissä edustustehtävissä toimivien varusmiessoittokuntalaisten barettien nauhat, jotka roikkuvat näkyvillä. Kokardin tulee olla suoraan vasemman silmän yläpuolella.
Oikeasta käyttötavasta on monia näkemyksiä, joista yllä mainittua pidetään oikeana niiden henkilöiden keskuudessa, jotka pitävät baretin käyttöä tärkeänä ja tarkkana asiana. Varsinaista ”oikeaa” tapaa ei kuitenkaan luultavimmin ole, eikä baretin käyttötyyliä valvota räikeimpiä tapauksia lukuun ottamatta erityisen tarkasti.
Hoito.
Suomalainen baretti on sileä ja sopivan levyinen. Tämä saavutetaan oikealla kokovalinnalla sekä baretin hoidolla. Baretit valmistetaan useimmiten huovasta, eikä materiaalin muokkaaminen poikkea juuri normaalista huovutuksesta. Baretti kastellaan läpikotaisin, joskus käymällä suihkussa ja saunassa baretti päässä, muotoillaan märkänä päähän sopivaksi ja rullataan siististi. Muutaman rullauksen jälkeen baretti kuivataan ennen käyttöönottoa. Tämä tulee toistaa noin kerran kuukaudessa, jotta baretti säilyttäisi muotonsa. Toinen tapa on nopeasti uittaa barettia kiehuvassa vedessä siten, että baretin huopaosa kastuu täysin. Nahkaremmin kastumista on vältettävä kovettumisen välttämiseksi. Barettia ei myöskään tarvitse pitää kiehuvassa vedessä kun noin 20 sekuntia. Kiehauttaminen saa baretin huovan hieman vetäytymään ja kutistumaan, samalla se myös omaksuu paremmin uuden muodon kuivuessaan. Seuraavaksi baretin sisälle sen vasempaan reunaan laitetaan talouspaperista tehty pötkö, jonka jälkeen baretti rullataan "banaaniksi" rullaamalla vasen puoli oikean puolen sisään. Rullaamisen täytyy olla tiukkaa. Rullaamisen jälkeen baretti väännetään banaanin muotoiseksi, ja se jätetään kuivumaan lämpöpatterin päälle. Baretti ei saa patterin päällä kuivana ollessaan lämmetä kuumaksi, muutoin nahkaremmi kovettuu ja alkaa halkeilla.