tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Grönlanninvalas

Grönlanninvalas ("Balaena mysticetus") on pohjoisilla merialueilla elävä suurikokoinen hetulavalaslaji.
Tuntomerkit.
Grönlanninvalas on tumma eikä kovin sulavalinjainen eläin, jonka alaleuka on kaareva ja yläleuka kapea. Sen hetulat ovat pidemmät kuin millään muulla hetulavalaalla, jopa yli kolmemetriset. Grönlanninvalaan kallo on kovaa luuta, ja se hakkaa päällään jään alapintaan puhkaistakseen hengitysaukkoja. Pisimmät grönlanninvalaat ovat yli 20-metrisiä naaraita; uros on jonkin verran pienempi. Grönlanninvalas on maailman toiseksi painavin eläin, ja sinivalaan ohella ainoa, jonka suurimmat yksilöt voivat painaa toistasataa tonnia. Tavallisesti grönlanninvalaan paino on noin 50–60 tonnia.
Ikä.
Vuonna 1999 löydettiin grönlanninvalas, joka todettiin silmän aminohappojen perusteella 211-vuotiaaksi. Toukokuussa 2007 inuitit löysivät Barrow’ssa, Alaskassa grönlanninvalaan, jonka kyljessä oli 1800-luvun lopulla käytetyn harppuunan kappaleita. Valaan iäksi arvioitiin noin 115–130 vuotta. Aiemminkin arveltiin, että grönlanninvalas voisi elää noin 80–100-vuotiaaksi.
Levinneisyys.
Grönlanninvalas on ainoa hetulavalas, joka elää koko elämänsä arktisilla merialueilla. Pohjoisesta jäämerestä levinneisyys ylettyy Atlantin ja Tyynenmeren pohjoisimpiin osiin.
Ravinto.
Grönlanninvalas siivilöi hetuloillaan planktonia vedestä. Se syö lähinnä "Calanus"-suvun äyriäisiä sekä "Spiratella"- ja "Limacina"-sukujen nilviäisiä.
Uhanalaisuus.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee grönlanninvalaan nykyään elinvoimaiseksi lajiksi, sillä lajin yksilömäärä on maailmanlaajuisesti kasvussa. Beringinmeren, Tšuktšimeren ja Beaufortinmeren populaation arvioidaan olevan yli 7 000 yksilön suuruinen, ja sen arvioidaan palautuneen jo valaanpyynnin aloittamista edeltäneelle tasolle.
Besoaarigaselli

Besoaarigaselli eli besoaariantilooppi ("Antilope cervicapra") on pienikokoinen intialainen antilooppilaji ja "Antilope"-suvun ainoa laji.
Ulkonäkö.
Uroksen säkäkorkeus on 80 senttiä, naaras on vähän pienempi. Uroksen turkki on hyvin tummanruskea muualta paitsi vatsapuoli on valkoinen. Sarvet ovat kierteiset ja pitkät, jopa 70 cm. 
Levinneisyys.
Luontaisella elinalueellaan Aasiassa besoaarigaselleita elää nykyisin Intiassa ja Nepalissa. Aiemmin niitä tavattiin myös Bangladeshissa ja Pakistanissa. Niitä on istutettu Argentiinaan ja 1930-luvulla Yhdysvaltoihin Texasiin.
Sizzla

Sizzla Kalonji tai yksinkertaisemmin Sizzla, oikealta nimeltään Miguel Orlando Collins, (s. 17. huhtikuuta 1976 Kingston, Jamaika) on jamaikalainen reggae- ja dancehall-laulaja. Hän syntyi rastafari-perheeseen köyhässä August Townissa, Kingstonissa. Sizzla on julkaissut kymmenvuotisen esiintyjän uransa aikana yli 20 albumia, joista tunnetuimmat ovat Phillip ”Fatis” Burrellin tuottama "Praise Ye Jah", sekä Bobby Digitalin tuottamat "Black Woman and Child" ja "The Real Thing". Artisti tunnetaan laajasta ohjelmistosta, joka ulottuu 1990- ja 2000-luvun tiedostavan roots-musiikinanthemien lisäksi myös dancehall-, R'n'B- ja hiphop-vaikutteisiin hitteihin.
Sizzla on saanut kyseenalaista huomiota homovastaisilla sanoituksillaan, joiden takia hän joutui peruuttamaan keikkoja Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Ranskassa.
Aspiskyy

Aspiskyy "(Vipera aspis)" on Keski-Euroopassa elävä käärmelaji. Se on kyytä myrkyllisempi ja on aiheuttanut kuolemia. Lajilla on erilaisia värimuotoja, kuten punertava.
Tuntomerkit.
Aspiskyyn pituus on 60–70 cm, joskus jopa 94 cm; koiraat ovat suurempia kuin naaraat. Tummanharmaalla pohjalla on kapeiden mustien vinojuovien muodostama kuvio.
Levinneisyys.
Aspiskyytä tavataan Sveitsissä, eteläisessä Saksassa, Ranskassa, Italiassa, Espanjan pohjoisosissa ja Sloveniassa.
Retuperän WBK

Retuperän WBK on Helsingissä vuonna 1933 perustettu teekkariorkesteri, jonka kotipaikkana on nykyään Espoon Otaniemi. 
Yhtye parodioi 1900-luvun alkupuolella soittaneita vapaapalokuntien orkestereita. Yhtye konsertoi kahden vuoden välein Finlandia-talossa, jota yhtye nimittää Töölönlahden palokunnantaloksi. Tilaustapahtumissa yhtye esittää omalla tyylillään torviseitsikolle sovitettua tanssimusiikkia. Esitykseen kuuluvat musiikin lomassa pidettävät ”palopuheet”.
Sisäasiainministeriön pelastusosasto nimesi Retuperän Wapaapalokunnan laatuaan ensimmäiseksi ministeriön kunniasopimuspalokunnaksi vuonna 2009.
Palotorwi oli Retuperän WBK:n 1980-luvun alkupuoliskolla julkaisema vappulehti. 
Vuonna 1981 Alko pullotti erän valikoitua 1980-vuosikerran Koskenkorvaa Retuperän käyttöön. 
Kokoonpano.
Retuperän WBK:n kokoonpano on vaihdellut historian aikana, mutta viime aikoina se on vakiintunut sisältämään konserttikokoonpanossaan seuraavat soittimet:
Retuperän WBK:n tämänhetkinen kapellimestari on Minna-Aria Häsling.
Diskografia.
Näiden äänitteiden lisäksi Retuperän WBK on esiintynyt useilla muilla äänitteillä, muun muassa Ylioppilasteatterin näytelmän "Aristofanes: Rauha" -soundtrack-EP:llä, Varsovan jazzjamboreen 1969 parhaat -äänitteellä, sekä Martti Servon säestäjänä joululevyllä "Joulu Puussa".
Näkyvän valon spektri

Näkyvän valon spektri tarkoittaa valon aallonpituusalueen silmin nähtävissä olevaa värijakaumaa. Valon spektri tulee näkyviin esimerkiksi valon kulkiessa prisman läpi: prismassa valon eri aallonpituudet taittuvat eri tavoin ja silmä erottaa ne eri värisinä. Eräänlaisena luonnon prismana toimii vesipisara. Valo taittuu vesipisarassa, ja tuloksena on sateenkaari.
Maapallon ilmakehä päästää läpi sähkömagneettista säteilyä näkyvän valon alueella sekä huomattavasti matalamman taajuuden alueella radioaaltoja. Ihminen ja suurin osa muista eläimistä kykenevät havaitsemaan näkyvää valoa ja käyttämään hyväkseen värispektriä asioiden tunnistamiseen näköaistin avulla.
Näkyvän valon lyhytaaltoinen pää on violetti ja pitkäaaltoinen punainen. Näkyvä valo kattaa aallonpituusalueen 380–750 nm. Ihmissilmän herkkyys on suurin 555 nanometrissä, mikä vastaa vihreää valoa. Yksittäisen valon aallonpituuden aiheuttama väriaistimus muuttuu violetista punaiseen, kun aallonpituus muuttuu 400–700 nm.
Spektrissä näkyvän valon viereisiä alueita ovat lähimpinä ultravioletti ja infrapuna.
Kansainvälinen energiajärjestö

Kansainvälinen energiajärjestö (englanniksi "International Energy Agency", IEA) on OECD:n vuonna 1974 perustama kansainvälistä energia-alan yhteistyötä edistävä järjestö. Se palvelee OECD:n jäsenmaita tieteellisenä ja alan kehitystä tukevana asiantuntijajärjestönä. IEA:n tehtävänä on edistää maailman energiaturvallisuutta, energian saatavuutta ja kestävän kehityksen mukaista taloudellista kasvua.
IEA perustettiin 1970-luvun öljykriisin jälkeen, kun maailmanlaajuisen energiayhteistyön välttämättömyys kävi ilmeiseksi. Sen tehtäviä ovat ennaltaehkäistä öljyn saatavuuden häiriöitä sekä tarjota luotettavaa tutkimus- ja tilastotietoa öljy- ja energiamarkkinoille. 
IEA tukee ja edistää fossiilisten polttoaineiden korvaamiseen tähtäävää tutkimusta ja tekee yhteistyötä OECD:n ydinenergiajärjestön NEA:n kanssa. IEA on huolissaan öljynkulutuksen kasvusta ja tarjonnan vähenemisestä. Valmisteilla olevan raportin mukaan IEA arvioi, että kansainvälisten öljy-yhtiöiden varannot ovat ehtymässä ja öljyntuotanto siirtyy yhä enemmän kansallisten yhtiöiden käsiin. Aiemmin kysynnän kasvusta suurin osa tuli Euroopasta ja Yhdysvalloista. Jatkossa kysyntää kasvattavat Kiina, Intia ja Lähi-itä.
Jäsenmaat.
Lähde: 
Tarkkailijavaltiot.
Lähde: 
Ilmastonmuutos.
IEA:n mukaan maailma on hyvin kaukana kestävästä kehityksestä. Järjestön alkuvuonna 2008 julkaistun raportin mukaan kasvihuonepäästöt on saatava vähenemään, jotta ilmastonmuutoksen aiheuttamilta meren pinnan nousulta ja äärimmäisiltä sääolosuhteilta vältyttäisiin. IEA:n mukaan hiilidioksidipäästöjen vähennys vaatisi energiateknologian vallankumousta, jonka aikaan saamisesta ovat vastuussa eri maiden hallitukset. Muutoksen kokonaiskustannuksiksi raportti arvioi 30 000 miljardia euroa 40 vuoden aikana, joka olisi noin yksi prosentti maailman bruttokansantuotteesta. IEA:n mukaan todellinen käänne ilmastonmuutoksessa vaatisi hiilidioksidipäästöille määritellyn hinnan nostamista noin 80-200 euroon tonnilta. Raportin julkaisuaikaan Euroopassa käytiin päästökauppaa hintaan 20 euroa/tonni.
Atomivoima.
IEA ennusti vuonna 2003, että ydinsähkön osuus sähköstä laskee vuoden 2001 19 %:sta 12 %:iin vuoteen 2025 mennessä. Osuus oli vuonna 2004 16 % ja vuonna 2007 13,8 %.
Viri

Viri oli Suomessa vuonna 1936 suunniteltu ja rakennettu yksipaikkainen taitolentokelpoinen lentokone.
Koneen suunnittelun teki diplomi-insinööri Arvo Ylinen ja sen rakennelaskelmat teki Olavi Miekk-oja. Sen toteutuksen rahoitti Ilmailuinsinöörien kerho. Se rakennettiin Veljekset Karhumäki -yhtiön tehtaalla, Keljossa. Se valmistui 15. syyskuuta 1936. Kone lensi pari vuotta tunnuksella OH-IIK. Se tuhoutui onnettomuudessa 1. tammikuuta 1938. Sen korvaavaa konetta kaavailtiin tehtäväksi talvisodan alkaessa, mutta sodan alkaminen esti sen.
Tekniset tiedot.
Viri oli yksimoottorinen, ylätasoinen kevyt siviililentokone. Sen moottorina toimi Szekely SR-3-0-moottori, jonka teho oli 37 hevosvoimaa. Koneen kärkiväli oli 8 metriä ja pituus 6 metriä. Koneen paino oli 350 kg. Sen huippunopeus oli 142 km/h.
Museokoneita Suomessa.
Alkuperäisestä lentokoneesta ei ole jäljellä mitään, mutta vuosina 2005–2007 oli rakenteilla koneen replika Suomen ilmailumuseossa.
Titus Hjelm

Titus Hjelm (s. 15. lokakuuta 1974 Helsinki) on suomalainen uskontotieteilijä ja muusikko. Hänet tunnetaan erityisesti saatananpalvontaa koskevista tutkimuksistaan. Hjelmin uskontotieteen väitöskirja "Saatananpalvonta, media ja suomalainen yhteiskunta" tarkastettiin Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa 2005. Hjelm soittaa bassoa power metal -yhtye Thunderstonessa.
Elämä ja ura.
Hjelm kirjoitti ylioppilaaksi Sibelius-lukiosta 1993 ja valmistui teologian maisteriksi 1999 uskontotiede pääaineenaan. Hjelm työskenteli Sibelius-lukiossa uskonnon ja elämänkatsomustiedon opettajana 1997–2002.
Hjelm työskenteli University College Londonissa sosiologian lehtorina 2007–2018. Vuonna 2018 Hjelm aloitti Helsingin yliopiston uskontotieteen apulaisprofessorina. Tammikuusta 2022 alkaen Hjelm on toiminut uskontotieteen professorina.
Hjelm on soittanut Thunderstonen lisäksi muun muassa Antidote-yhtyeessä.
Juhannuskokko

Juhannuskokko on juhannusyönä poltettava kokkovalkea, juhannustuli.
Yleensä perheet, suvut, yhteisöt tai seurueet rakentavat ja polttavat juhannuskokon yhdessä. Juhannuskokkoja on tapana polttaa vesistöjen rannoilla tai aukeilla paikoilla. Juhannuskokot ovat hyvin vanha perinne, joka tunnetaan edelleen varsinkin Itämeren lähialueilla, mutta myös esimerkiksi Irlannissa. Suurimmassa osassa Suomea juhannuskokot ovat erittäin yleisiä, sillä monet menevät juhannukseksi kesämökille, josta usein löytyy turvalliseksi ja näkyväksi polttopaikaksi soveltuva ranta. Kokkoja poltetaan myös yleisillä rannoilla ja aukioilla, jolloin lähialueiden väkeä saattaa olla runsaastikin seuraamassa. Mikäli maasto on kuivaa, kokko voidaan rakentaa myös lautan päälle ja ankkuroida kauas rannasta, jolloin tuli ei pääse kovin helposti leviämään.
Suomessa juhannuskokkoja poltettiin perinteisesti lähinnä Itä- ja Sisä-Suomessa sekä Karjalassa. Juhannuskokon ”perinteisin” polttopaikka onkin järvenranta, jollaisia löytyy eniten Järvi-Suomesta. Isoja tulia poltettiin Länsi-Suomessakin, esimerkiksi pääsiäiskokot ja Helluntain helavalkeat. Osassa Suomesta juhannuskokon polttaminen yleistyi vasta 1800-luvun lopulla. Suuressa osassa Pohjanmaata juhannuskokko ei vieläkään ole yleinen. Sen sijaan poltetaan pääsiäiskokkoa pääsiäisenä.
Karjalassa on poltettu vieri vieressä useita kokkotulia rannansuuntaisena ketjuna. Näistä isointa ja keskeisimmällä paikalla sijaitsevaa on kutsuttu "Ukko-kokoksi". Piikkimäisen kapea ja korkea juhannuskokko "säärikokko" eli "tornikokko" on tunnettu vain Karjalankannaksella, tosin Alpeilla on poltettu samantapaisia juhannuskokkoja.
Kokkotulien eräs alkuperäinen tarkoitus on ollut pitää pahat henget loitolla. Henkiä on peloteltu myös meluamalla. Vastaavia tulia on poltettu myös talvipäivänseisauksen aikoihin. Ilmeisesti uskottiin, että näinä taianomaisina aikoina, kun auringon liike näyttää pysähtyvän vähäksi aikaa ääripäähänsä, tulevat henkiolennot levottomiksi ja lähtevät liikkeelle.
Venäjällä on joskus juhannuksena tavattu laittaa palava kärrynpyörä vierimään rinnettä alas. Latviassa on poltettu juhannusyönä mäkien päällä Jāņi-tulia. Jāņi-tulessa poltetaan paaluun kiinnitetty, tervattu kärrynpyörä. Pyöriä polttamalla on symboloitu vuodenkiertoa.
Kaartinkaupunki

Kaartinkaupunki () on Helsingin eteläisessä kantakaupungissa sijaitseva kaupunginosa. Se käsittää Esplanadin puiston ja Tähtitorninvuoren välisen alueen. Sen ensimmäinen asemakaava vahvistettiin vuonna 1812, mutta kaupunginosa sai nimensä vasta vuonna 1959. Se on Helsingin 3. kaupunginosa ja kuuluu Ullanlinnan peruspiiriin ja Eteläiseen suurpiiriin. Kaartinkaupunki on saanut nimensä Kasarmitorin vierellä sijaitsevan Kaartin kasarmin mukaan. Kasarmin vanhin osa valmistui 1822. Se rakennettiin alun perin Helsingin opetuspataljoonan, Suomen kaartin alkumuodon, asunnoksi.
Kaupunginosan maapinta-ala on 0,32 neliökilometriä. Vuoden 2023 lopussa Kaartinkaupungin asukasluku oli 1 032, ja työpaikkoja alueella oli vuoden 2022 lopussa 13 449.
Kaartinkaupungin rajat kulkevat suunnilleen seuraavasti:
Yrjönkatu – Uudenmaankatu – Erottajankatu – Mannerheimintie – Pohjoisesplanadi – Katajanokan kanava, jonka kohdalla raja kääntyy etelään. Eteläsataman vesialueen keskellä se kääntyy Makasiiniterminaalin pohjoispuolitse terminaalin pysäköintialueen yli kohti Eteläranta neljää. Etelärannan itäreunan suuntaisena se kulkee etelään (saksalaisten sotilaiden muistomerkki sijaitsee selvästi Ullanlinnan puolella) Saksalaisen kirkon eteläpuolitse Tähtitorninvuoren puistoalueen reunaa pitkin ja jatkuu edelleen reittiä Fabianinkatu – Kaartinkuja – Kasarmikatu – Punanotkonkatu – Yrjönkatu.
Kaartinkaupunkiin kuuluvat myös Esplanadin puisto ja Kauppatori sekä niiden pohjoisreunaa pitkin kulkevan Pohjoisesplanadin katualue kokonaisuudessaan, mutta eivät mainitun kadun varrella olevat rakennukset tontteineen, jotka kuuluvat jo Kruununhakaan tai Kluuviin.
Kaartinkaupungin ohi kulkevat raitiolinjat 2 ja 10.
Punatauti

Punatauti eli dysenteria on yleisnimitys suolistotulehduksille, joille ovat ominaisia veriset ulosteet. Yleensä termillä tarkoitetaan joko amebapunatautia ("amebatauti", "amebiaasi", "amebadysenteria", "dysenteria amoebica") tai bakteeripunatautia ("shigelloosi", "shigelladysenteria") mutta varsinkin maataloudessa myös esimerkiksi babesioosia ("naudan punatauti"), joka voi myös tarttua ihmisiin.
Bakteeripunatauti.
Bakteeripunatauti eli shigelloosi on suoliston bakteeritauti. Sitä esiintyy käytännöllisesti katsoen vain kädellisillä. Yleensä tautia esiintyy huonon hygienian oloissa ja poikkeusolojen, kuten sotien, aikana. Olosuhteissa, joissa jätehuolto ei toimi, ulosteita pääsee pintavesiin, joita käytetään juomiseen. Myös kärpäset levittävät tautia lentäessään ulosteista elintarvikkeisiin. Nykyisen nestehoidon aikana kuolleisuus punatautiin on länsimaissa pientä, mutta lapsille ja heikkokuntoisille, kuten AIDS-potilaille, tauti on vaarallinen. Bakteeripunatautia vastaan on myös bakteerilääkkeitä, mutta bakteerien vastustuskyky näyttää kehittyvän helposti.
Aiemmin tauti oli vakava ongelma Suomessakin. Vuonna 1852 pelkästään Hämeenlinnan piirilääkärin alueella lähes 2 000 ihmistä kuoli bakteeripunatautiin. Suomen nykyisissä oloissa punatauti ei leviä. Se tuodaan ulkomailta ja löydetään ripuloivan matkailijan ulostetutkimuksessa.
Taudin aiheuttavat "Shigella"-suvun bakteerit, esimerkiksi "Shigella dysenteriae". Shigellat ovat hieman kolibakteeria muistuttavia sauvabakteereja. Taudinkuva muistuttaa salmonellan aiheuttamaa infektiota. Oireina ovat pahoinvointi, oksentelu, mahakivut ja ripuli. Koska bakteeri aiheuttaa suolen limakalvolle haavaumia, tulee veriulosteita, mistä nimitys "punatauti" juontunee.
Bakteeripunataudin jälkiseurauksena voi silloin tällöin olla niveltulehduksia.
Amebapunatauti.
Amebapunataudin tärkein aiheuttaja on suoliameba eli "Entamoeba histolytica", joka on taudin alussa suolistossa elävä ja monissa maissa levinnyt alkueläin. Koko maapallon väestöstä 10 prosenttia on sairastanut amebapunataudin. Tautitapauksia arvioidaan olevan vuosittain jopa 500 miljoonaa, mutta noin 90 prosenttia ameban kantajista on oireettomia. Tautia esiintyy trooppisilla ja subtrooppisilla vyöhykkeillä, erityisesti lämpimissä ja huonon hygienian oloissa.
Tartunta saadaan saastuneen veden, ruoan tai likaisten käsien välityksellä, ja siksi käsi-, vesi- ja elintarvikehygienia ovat tärkeitä. Ameba aiheuttaa pääasiassa suolistotulehduksia, mutta se voi johtaa myös muiden sisäelinten , jopa keuhkon tai aivojen (AIDS-potilaat), sairastumiseen. Joka vuosi noin 50 miljoonaa ihmistä sairastaa paksusuolen tulehdusta tai maksapaisetta. Ripuli on tavallisin oire, ja vaikeimmissa tapauksissa se on veristä ja limaista. Muita tavallisia oireita ovat kouristavat mahakivut, lämpöily, väsymys, ruokahaluttomuus ja päänsärky. Oireet voivat hävitä ja palata esimerkiksi stressin tai rasituksen yhteydessä.
Tauti todetaan osoittamalla ameba ulostenäytteestä tai vaikeammissa tapauksissa ameban vasta-aine verinäytteestä. Amebapunatauti paranee yleensä hyvin antibioottihoidolla. Annokset ovat suuria, ja joillakin lääkkeillä voi esiintyä haittavaikutuksia.
Aromaattinen hiilivety

Aromaattinen hiilivety, "areeni" tai "aromaatti" on aromaattinen yhdiste ja hiilivety, jossa on tasomainen rengasrakenne, jossa π-sidosten elektronit ovat delokalisoituneet koko renkaan ylle. Näin voi käydä, kun nimellisesti joka toinen sidos on kaksoissidos, joka toinen yksinkertainen sidos (ks. aromaattinen yhdiste). Termiä käytetään usein synonyyminä bentseenirenkaan sisältäville yhdisteille, mutta muitakin on olemassa.
Delokalisaation vuoksi aromaattinen rengas on entrooppisista syistä vakaampi kuin kaksois-, ja yksöissidosten ketju, joten aromaattien rengas on vakaa eikä reagoi helposti. Yksinkertaisin neutraali aromaattinen hiilivety on bentseeni. Yksinkertainen polyaromaatti on naftaleeni.
Monilla aromaattisilla hiilivedyillä on voimakas tuoksu, mistä nimitys alun perin tuli.
Poul Schlüter

Poul Holmskov Schlüter (3. huhtikuuta 1929 – 27. toukokuuta 2021) oli tanskalainen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä vuosina 1982–1993.
Schlüter valmistui oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1957 ja asianajajaksi vuonna 1960. Hän nousi kansankäräjille vuonna 1964 ja toimi siellä aina vuoteen 1994 asti. Hän oli myös Konservatiivisen kansanpuolueen (KF) puheenjohtaja vuosina 1974–1977 ja 1981–1993.
Hän on ensimmäinen ja tähän mennessä ainut puolueensa pääministeriksi noussut puheenjohtaja. Vuonna 1984, pääministeriuransa alussa, hän ansaitsi tittelin "Vuoden pohjoismaalainen poliitikko". Sen jälkeen hänet palkittu myös lukuisilla muilla kansallisilla ja kansainvälisillä palkinnoilla. 
1980-luvun lopussa muutaman vuoden noususuhdanteen jälkeen Tanskan talous syöksyi lamaan, ja Schlüterin hallitus aloitti säästöohjelmat. Ne olivat epäsuosittuja kansan keskuudessa, ja siksi niitä haukuttiin nimellä "kartoffelkuren" ().
Ennen pääministeriyttään Schlüter oli toiminut Euroopan neuvoston jäsenenä vuosina 1971–1974 ja Tanskan delegaation johdossa Pohjoismaiden neuvostossa 1978–1979. Hän joutui eroamaan pääministerin paikalta vuonna 1993, kun selvisi, että hän oli antanut parlamentille vääriä tietoja. Tapaus tunnetaan nimellä "Tamilsagen" johon liittyi Sri Lankan sisällissodan tamilipakolaisten turvapaikkahakemuksia.
Pääministeriuransa jälkeen Schlüter oli Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 1994–1999, ensimmäiset kolme vuotta hän toimi parlamentin varapuhemiehenä.
Schlüterin omaelämäkerta "Sikken et liv" julkaistiin vuonna 1999.
Maakaasubussi

Maakaasubussi on linja-auto, joka käyttää polttoaineena maakaasua. Tyypillisiä tuntomerkkejä näillä busseilla ovat katon päällä oleva iso "kuhmu", eli maakaasusäiliö ja dieselmoottorin äänestä poikkeava matala hyminä. 
Maakaasubussien käyttö vähentää hiukkasten ja typen oksidien päästöjä sekä laskee liikenteen melutasoa verrattuna perinteisiin linja-autoihin. Maakaasubussien etuja ovat ympäristöystävällisyyden lisäksi alemmat käyttökustannukset ja haittoja puolestaan hankinta- ja huoltokustannukset. Maakaasubussi on noin 40 000 euroa kalliimpi kuin perinteinen dieselkäyttöinen linja-auto. Lisäksi haittapuoli on se, että maakaasu voi olla räjähdysherkkää sisätiloihin joutuessaan ja tämän johdosta maakaasubusseilla ei saa ajaa esimerkiksi Kampin keskuksen maanalaiselle linja-autoasemalle kuten Helsingin Kampin linja-autoasemalle. Maakaasun käyttäminen polttoaineena edellyttää myös korkeaa painetta kestäviä kaasusäiliöitä jotka ovat tilaavieviä, painavia ja kalliita. Saman toimintamatkan saavuttamiseksi maakaasubussien polttoainesäiliö vaatii kuusi kertaa suuremman tilavuuden verrattuna dieseltankkiin. 
Maakaasubussit Suomessa.
Maakaasubusseja oli Suomessa käytössä vain pääkaupunkiseudulla. Bussit tankattiin Helsingin Bussiliikenne Oy:n varikolla Ruskeasuolla, Pirkkolan tankkausasemalla tai tankkausasemalla Helsingin Malmilla, Tattarisuon teollisuusalueen tuntumassa.
Helsingin ensimmäiset maakaasubussit otti käyttöön Tammelundin Liikenne Oy vuonna 1996. Nämä bussit ovat liikennöineet Helsingin kaupungin alueella siitä alkaen. HKL-Bussiliikenne (nyk. Helsingin Bussiliikenne Oy) otti ensimmäiset maakaasubussit käyttöön vuonna 1998. Concordia Bus Finland sai kolme ainoaa maakaasubussiansa vuonna 2000. Ne poistettiin tammikuussa 2011. 11.8.2007 Helsingin sisäisessä liikenteessä oli käytössä 84 maakaasubussia, joista 62 kpl Helsingin Bussiliikenteellä, 11 kpl Tammelundin Liikenteellä ja loput Concordia Bus Finlandilla. Vuonna 2009 Helsingin Bussiliikenteellä oli 85 maakaasubussia.
Vuoden 2011 alussa Helsingin seudulla oli käytössä noin sata maakaasubussia, mutta maakaasubussien suosio oli laskussa muun muassa kiristyneen maakaasuverotuksen vuosi. Lopulta vuonna 2013 Helsingin Bussiliikenne Oy ilmoitti luopuvansa maakaasubusseistaan osana yhtiön säästöohjelmaa ja korvaavansa ne joko diesel- tai hybridikalustolla.
Talviolympialaiset 1992

Vuoden 1992 talviolympialaiset järjestettiin Albertvillessä Ranskassa. Kilpailut avattiin 8. helmikuuta ja päätettiin 23. helmikuuta vuonna 1992.
Kilpailut avasi virallisesti Ranskan presidentti François Mitterrand. Olympialaisten valan vannoi toimitsijoiden puolesta Pierre Bornat ja urheilijoiden puolesta Surya Bonaly. Olympiatulen sytyttivät Michel Platini ja François-Cyrille Grange. Albertvillen talviolympialaiset olivat viimeiset, jotka järjestettiin samana vuonna kesäolympialaisten kanssa.
Valintaprosessi.
Pitopaikka päätettiin KOK:n yleiskokouksessa 16. lokakuuta 1986 Lausannessa, Sveitsissä. Kilpailujen järjestäjäksi oli seitsemän hakijaa.
Lajit.
Olympiaohjelmassa oli 57 tapahtumaa 12 eri urheilulajissa. Lisäksi mukana oli kaksi varsinaista näytöslajia ja freestylehiihtoon kuuluvat näytöskilpailut, lajeina suksibaletti ja hypyt.
Osallistujamaat.
Kisoihin osallistui 1 801 urheilijaa 64 maasta. Urheilijoista miehiä oli 1 313 ja naisia 488.
Mitalitaulukko.
Vuoden 1992 talviolympialaisten mitalitaulukon ykkössijan saavutti Saksa.
Ponille kyytiä

Ponille kyytiä () on kolmen brittiläisen naiskoomikon, Fiona Allenin, Doon Mackichanin ja Sally Phillipsin, vetämä televisiosketsisarja. Sitä esitettiin Britanniassa vuosina 1999–2003. Sarjalla oli 2,5 miljoonaa katsojaa.
Sarjalle on tyypillistä satiirinen, jopa karski huumori, joka viittaa usein seksuaalisuuteen mutta myös muihin arkielämän ilmiöihin kuten työpaikkakiusaamiseen. On väitetty, ettei miehillä olisi mitään mahdollisuutta käsitellä arkoja aiheita sarjan esittämällä tavalla.
Suomessa sarjaa on esittänyt Yle TV1. Sarjasta on julkaistu Britanniassa parhaat palat -valikoima-DVD, ja keväästä 2008 alkaen sarjan kolme tuotantokautta on julkaistu DVD:nä Suomessa, Norjassa, Tanskassa ja Ruotsissa.
Bob Dole

Robert Joseph "Bob" Dole (22. heinäkuuta 1923 Russell, Kansas, Yhdysvallat – 5. joulukuuta 2021 Washington D.C., Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen republikaanipuolueen poliitikko. Dole toimi Yhdysvaltain senaatin enemmistöjohtajana 1985–1987 ja 1995–1996 ja oli presidenttiehdokkaana vuoden 1996 presidentinvaaleissa.
Hän oli Kansasin osavaltion edustaja Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1961–1969 ja Yhdysvaltain senaatissa vuosina 1969–1996. Hän oli republikaanisen puolueen virallisena valtakunnallisena ehdokkaana kahteen otteeseen, ensin Gerald R. Fordin varapresidenttiehdokkaana 1976 ja viisi vaalikautta myöhemmin presidenttiehdokkaana 1996, häviten molemmissa vaaleissa. Dole luopui poliitikonurastaan Bill Clintonin voitettua helposti vuoden 1996 presidentinvaalit.
Dolen oikea käsi halvaantui hänen taistellessaan Italiassa toisessa maailmansodassa. Hänen vaimonsa (vuodesta 1975) Elizabeth Dole on Yhdysvaltain entinen liikenneministeri (1983–1987) ja työministeri (1989–1990), joka on myös toiminut Yhdysvaltain senaatin jäsenenä, vuosina 2003–2009 Pohjois-Carolinan osavaltion edustajana. Dolen ensimmäinen vaimo oli Phyllis Holden, jonka kanssa hän oli naimisissa vuodesta 1948 vuoteen 1972, ja jonka kanssa hän sai yhden lapsen, vuonna 1954 syntyneen tyttären.
Dolella todettiin keuhkosyöpä alkuvuonna 2021. Hän kuoli sairauteensa 98-vuotiaana kotonaan Washingtonissa 5. joulukuuta 2021.
Lasertykki

Lasertykki on kuvitteellinen laser-ase, jota käytetään usein tieteiskirjallisuudessa ja tietokone- ja videopeleissä. Lasertykkien toimintaperiaate vaihtelee usein. Joidenkin tykkien ampumat säteet tavoittavat kohteen välittömästi, kun taas jotkin säteet käyttäytyvät kuten luodit, eli lentävät suhteellisen hitaasti kohteeseen huolimatta siitä, että säteiden tulisi olla valoa ja siten liikkua valonnopeudella. 
Yhteistä lasertykkien säteille kuitenkin yleensä on se, että niiden lentorata on havaittavissa. Todellisuudessa lasersäde ei näy tyhjiössä, vaan se ilmenee vain osuessaan johonkin aineeseen joka heijastaa valoa; ilmakehässä ammuttu lasersäde näkyy ilmakehän epäpuhtauksien ja happimolekyylien ansiosta. Pitää myös ottaa huomioon, että on olemassa runsas määrä näkymättömällä aallonpituudella toimivia lasereita, esimerkiksi hiilimonoksidilaser, joilla saavutetaan huomattavasti suurempi hyötysuhde kuin näkyvän valon lasereilla.
Toisinaan lasersäteet kuvataan räjähtäviksi osuessaan johonkin. Tämä voisi tarkoittaa sitä, että kyseessä ei olisikaan laserase, vaan esimerkiksi pitkulaisen muotoinen ammus jotain hehkuvaa ainetta, esimerkiksi plasmaa.
Naboo

Naboo on fiktiivinen planeetta George Lucasin luomassa Star Wars -elokuvasarjassa. Suurin osa sen pinnasta on metsien, laaksojen ja järvien peittämää kaunista aluetta, ja siellä oli muutamia kaupunkeja. Pääkaupunki on nimeltään Theed. Planeetalla on myös vedenalainen, itsenäistynyt kaupunki Otoh Gunga, gunganeiden pääkaupunki. Sanalla "naboot" tarkoitetaan Naboon tavallisia ihmisiä tai kaupunkeja. Naboolla ei ole kiinteää ydintä, vaan se koostui vesistöistä ja tunneliverkostoista. Vaikka suurin osa Naboon eläimistä ovat rauhallisia, niin valtamerissä on uhkaavia saalistajia. Se on Padmé Amidalan, Palpatinen ja Jar Jar Binksin kotiplaneetta.
Kuvaus.
Naboo on keskikehällä sijaitseva maalais- ja suoplaneetta, jota asuttivat sekä gunganien rotu ja vaaleilla valitun monarkin hallitsema ihmiskuningaskunta. Planeetan rakenne oli hyvin erilainen muihin verrattuna, koska sillä ei ollut kiinteää ydintä, vaan se koostui tunneliverkostoista, kivikappaleista ja tulvivista luolista. Naboon pinta koostui laajasta joukosta erilaisia maisemia, laaksoista ja ruohoisista kukkuloista soisiin järviin. Naboota pidettiin luonnollisten piirteidensä lisäksi klassisen kauneuden planeetaksi. Planeetalla asui paljon rauhallisia eliöitä, mutta valtamerissä eli paljon saalistavia petoja, kuten sando-merihirviöitä.
Aiheesta muualla.
Naboosta Jedipediassa
Georges Simenon

Georges Joseph Christian Simenon (13. helmikuuta 1903 Liège – 4. syyskuuta 1989 Lausanne) oli belgialainen kirjailija, joka kirjoitti ranskaksi. Hänet tunnetaan etupäässä komisario Maigret’stä kertovista salapoliisiromaaneistaan.
Elämä.
Simenon syntyi Liègessä Belgiassa ja toimi nuorena kotikaupungissaan toimittajana. Hän muutti Pariisiin vuonna 1922 ja alkoi välittömästi kirjoittaa erilaisia kertomuksia, aluksi kauhukirjallisuutta. Hän kirjoitti vielä tuolloin lähinnä salanimillä. Simenonin ensimmäinen varsinainen romaani, "Pietr-le-Letton" (Maigret ja latvialainen), ilmestyi vuonna 1930. Tämä oli hänen ensimmäinen Maigret-kirjansa. Hän kirjoitti Maigret'stä kertovia kirjoja aina vuoteen 1972 asti. Simenon kuoli Lausannessa Sveitsissä 86-vuotiaana.
Esikuvat ja tuotanto.
Ihmiskuvauksen mallia Simenon otti sekä ympäristöstään että maailmankirjallisuudesta: esikuvina voi nähdä Nikolai Gogolin ja Honoré de Balzacin. Hän oli jonkin aikaa työssä Pariisin rikospoliisissa. Toisen maailmansodan jälkeen Simenon alkoi matkustella laajalti eri maissa ja muuttikin ensin Yhdysvaltoihin ja myöhemmin Sveitsiin. Simenon on kuvannut Maigretin humanistiksi, joka ymmärtää ihmisten heikkouksia ja jonka myötätunto on pienen ihmisen puolella. Maigret-kirjojen rinnalla Simenon kirjoitti psykologisia romaaneja, joissa on usein mukana sortuminen yhteiskunnan lakien ulkopuolelle. Romaaneissaan Simenon kulkee eri maissa ja erilaisissa sosiaalisissa asemissa. Pääpaino on silti aina yksilössä, usein kriisiin ajautuneessa ihmisessä.
Myös Maigret-kirjoissaan Simenon kuvaa mitä erilaisimpia elinympäristöjä loistohotelleista köyhälistön kortteleihin. Hänen kirjoitustyylinsä on toteavaa ilman tehon tavoittelua tai dramaattisuutta. Alamaailman tunnelman hän pystyy luomaan käyttämättä alamaailman ilmaisuja. Hän ei myöskään esiinny sosiaalikriitikkona ja saarnaajana. Sen sijaan häntä on kutsuttu synkäksi kirjailijaksi ja skeptikoksi, mutta muutamissa teoksissaan hän silti kuvaa valoisaa, idealistista viattomuutta tai epäitsekästä rakkautta.
Simenon Suomessa.
Maigret-romaaneja on julkaistu suomeksi vuodesta 1953 alkaen. Suurimpaan painosmäärään on yltänyt teos "Sairaalan kellot".
Teokset.
Georges Simenon oli 1900-luvun määrällisesti tuotteliaimpia kirjailijoita: hän kirjoitti yli 400 romaania tai novellia ja kirjoitti työskennellessään noin 70 sivua päivässä.
Vaikka monet romaanit – varsinkin Maigret’n uraa käsittelevät – olivat hyvinkin kaavamaisia, arvostelijat eivät koskaan leimanneet Simenonia roskakirjailijaksi. Häntä pidetään edelleenkin erinomaisena todellisen elämän tunteen ja tunnelman luojana. Simenonin kirjoja on käännetty 55 kielelle ja niitä on myyty kansainvälisesti yli 1,4 miljardia.
Laakso

Laakso on suurehko, tavallisesti pitkänomainen maanpinnan laskeuma, jota rajoittaa ainakin kahdelta vastakkaiselta sivulta korkeammalla oleva maa. Laakso syntyy yleensä virtaavan veden tai jäätikön kaivertaessa kallioon uran. Laaksoa kutsutaan jokilaaksoksi, jos siinä virtaa edelleen joki.
Laaksot ovat aina olleet tärkeitä ihmisille etenkin niissä virtaavan joen vuoksi. Laaksojen reunat ovat myös suojelleet ihmisiä tuulelta ja muilta äärisäiltä sekä hyökkääjiltä.
Laaksot voidaan jakaa muotonsa perusteella V-laaksoihin, U-laaksoihin ja tasapohjaisiin laaksoihin.
V-laakso on kapea ja sen rinteet jyrkät. V-laakson synnyttää voimakas virta, joka kovertaa kallioon uran. V-laaksoja esiintyy vuoristoisilla seuduilla ja ylänköalueilla. Erityisen jyrkkäseinäistä, rotkomaista laaksoa kutsutaan kanjoniksi.
U-laaksossa on myös jyrkät rinteet, mutta ne loivenevat alhaalla, ja laakson pohja on leveä. U-laaksoja syntyy jokea tai V-laaksoa pitkin hitaasti liikkuvien jäätiköiden aiheuttamassa eroosiossa.
Tasapohjainen laakso on yleisin laaksotyyppi. Tasapohjaiset laaksot ovat vanhoja muodostelmia, jotka joki on aikoinaan kaivertanut. Ajan kuluessa niiden pohja on leventynyt ja joki on alkanut polveilla kun sen rinteet ovat murentuneet. Polveileva joki on edelleen leventänyt laaksonpohjaa. Tulvan sattuessa laaksosta tulee tulvatasanko.
Hieromasauva

Hieromasauva eli dildo on yleensä siitintä muistuttava esine, jota käytetään seksuaalisen mielihyvän tuottamiseen. Hieromasauva työnnetään emättimeen, jossa sitä liikutellaan edestakaisin. Sillä voi myös hieroa esimerkiksi klitorista. Peräaukkoon työntäminen on yleisempää miesten käytössä eturauhasen erogeenisyyden vuoksi. Lisäksi hieromasauvoja käytetään parien välisissä seksileikeissä. Joskus hieromasauvoissa on myös moottori, tällöin kyseessä on vibraattori.
Hieromasauvoja on monenvärisiä, -hajuisia ja -makuisia. Jotkut niistä ovat myrkyllisiä niiden valmistuksessa käytettyjen materiaalien vuoksi. Terveydelle haitalliset ftalaattipitoiset hieromasauvat ovat tunnistettavissa kuvaustekstin perusteella. Käytössä tulee huomioida myös hygienia, useat dildot ovat vesipestäviä ja puhdistetavissa saippualla. Tarkemmat puhdistusohjeet löytyvät pakkauksista. Ftalaattipitoisten sauvojen valmistusaineiksi mainitaan usein jelly, geeli (gel) tai kumi (rubber). Ne voi tunnistaa myös hajun ja liukkaan öljymäisen pinnan perusteella. Turvallisia hieromasauvan materiaaleja ovat esimerkiksi ei-huokoiset materiaalit, kuten keramiikka, borosilikaattilasi ja ruostumaton teräs. Myös silikoni on turvallinen käyttää limakalvoilla, vaikka se virallisesti luokitellaankin huokoiseksi materiaaliksi. Keramiikka, borosilikaattilasi, teräs ja silikoni eivät vapauta haitallisia aineita eivätkä kerää pintaansa bakteereja. Ne ovat siis terveydelle turvallisia ja hygienisiä käyttää. Jotkin silikonit, kuten platinakovetteisen silikonin, voi puhdistaa jopa keittämällä. Hieromasauvan pituus voi vaihdella alle kymmenestä senttimetristä jopa puoleen metriin. Osa hieromasauvoista on varustettu vibraattorilla eli värinätoiminnolla. Joihinkin malleihin kuuluu myös lanteille kiinnitettävä vyö, jolloin yhdistelmää kutsutaan nimellä strap-on. Erityisesti naiset voivat simuloida penetraatiota yhdynnässä strap-onin avulla eri seksiasennoissa.
Ensimmäisen höyryvoimalla käyvän hieromasauvan keksi Yhdysvalloissa vuonna 1869 George Taylor.
Väite vibraattorien käytöstä hysterian hoidossa.
Usein siteerataan Rachel Mainesin väitettä (1998), että 1800-luvun lääkärit käyttivät jatkuvasti sähkövibraattoreita stimuloimaan orgasmin naispotilaille hoitaakseen näiden hysteriaa. Kaksi tutkijaa kävi läpi Mainesin kirjan viitteet, eikä löytänyt yhdestäkään niistä minkäänlaista todistetta väitteelle. He pitävät Mainesin kirjaa varoittavana esimerkkinä akateemisen laadunvalvonnan epäonnistumisesta. Jo aiemmin Mainesin väitteitä oli pidetty virheellisinä.
Pyhä Linus

Pyhä Linus oli katolisen kirkon käsityksen mukaan kirkon toinen paavi, Pyhän Pietarin seuraaja. Hänen arvioidaan tulleen paaviksi noin vuonna 67 ja kuolleen noin vuonna 79. Linus lienee tullut Rooman piispaksi keisari Neron valtakautena, mutta todennäköiseti hänen aikanaan ei vielä käytetty arvonimeä "paavi". Pyhä Linus on mahdollisesti ollut silloisen Rooman seurakunnan johtoryhmän jäsenenä mutta ei ole enempää tietoa, asetettiinko hänet muiden yläpuolelle tuolloin. Rooman piispa alkoi kuitenkin erottua muiden piispojen joukosta vasta 200-300 luvulla.
Hänestä ei tiedetä oikeastaan yhtään mitään. Ei ole löydetty yhtään historiankirjoitusta, jonka hän olisi kirjoittanut tai josta olisi kirjoitettu hänen elinaikanaan. Harvat häntä käsittelevät lähteet on kirjoitettu kymmeniä vuosia hänen kuolemansa jälkeen ja niissä hänet mainitaan vain ohimennen. Ensimmäisenä hänet mainitsi kirkkoisä Irenaeus n. vuodelta 180" .Irenaeus luokitteli Linuksen ensimmäiseksi Rooman piispaksi. Hieronymus on esittänyt Linuksen "ensimmäiseksi sen jälkeen, kun Pietari oli vastuussa Rooman kirkosta" . Vielä ongelmallisempaa on, että eri lähteissä ohimennen mainitut perusasiat ovat ristiriidassa keskenään: edes Linuksen syntymävuotta ei pystytä määrittelemään niiden perusteella kymmenenkään vuoden tarkkuudella.
Linus-niminen henkilö mainitaan myös Uudessa testamentissa, Paavalin toisessa kirjeessä Timoteukselle. Vanhalla ajalla muun muassa kirkkoisä Irenaeus väitti, että kyseessä on sama Linus, josta myöhemmin tuli Rooman piispa. Tämä ei kuitenkaan ole varmaa, vaan kyseessä saattaa olla muukin saman niminen henkilö.
Nelitahtimoottori

Nelitahtimoottori on muun muassa lähes kaikissa nykyautoissa käytettävä polttomoottorityyppi. Nimi tulee neljästä moottorin toimintavaiheesta, jotka toistuvat moottorin käydessä. Nelitahtimoottori voi toimia joko otto- tai dieselprosessilla. 
Nelitahtimoottorin periaatteen kuvasi ensimmäisenä Alphonse Beau de Rochas vuonna 1862 myönnetyssä patentissa. Myös itävaltalaisen kellosepän Christian Reithmannin sanotaan patentoineen nelitahtisen moottorin 1860-luvun alussa. Saksalainen Nikolaus Otto kehitti Étienne Lenoirin kaasumoottorin pohjalta vuonna 1876 otto-sykliä käyttävän nelitahtimoottorin. Beau de Rochasin patentti löydettiin vuonna 1884, ja Otton saksalainen patentti mitätöitiin. Ottoa pidetään kuitenkin yleisesti nelitahtimoottorin keksijänä, koska hänen työnsä osoitti uuden moottoritekniikan mahdollisuudet.
Nelitahtimoottorin haittana kaksitahtimoottoriin nähden on monimutkaisempi rakenne ja siten suurempi paino. Nelitahtisen ottomoottorin etuna kaksitahtimoottoriin on parempi hyötysuhde ja puhtaammat pakokaasupäästöt, sillä nelitahtimoottorissa polttoaineen ja ilman seos ei juuri ollenkaan sekoitu pakokaasuihin. Tämän vuoksi polttoaineen palaminen on puhtaampaa ja tehokkaampaa kuin kaksitahtimoottorissa. Kaksitahtisissa dieselmoottoreissa polttoaineen huuhteluhäviötä ei esiinny. 
Nelitahtimoottorin kaasunvaihto on yleensä paremmin hallittavissa kuin kaksitahtimoottorin, koska venttiilien ajoitus ja nousu voidaan suunnitteluvaiheessa määrätä suhteellisen vapaasti. Sen sijaan mäntäohjattu kaksitahtikone on vaikeampi suunnitella siten, että saavutetaan riittävä tehollinen puristussuhde, riittävä täytös ja kunnollinen huuhtelu. Nelitahtimoottorin ominaisuuksia on myös helppo muokata jälkikäteen venttiilien ajoitusta tai nostokäyrää muuttamalla esimerkiksi vaihtamalla nokka-akseli. Nokka-akseleita pyöritetään uusissa moottoreissa jakohihnan tai jakoketjun avulla. 
Alkuasetelma, imutahti ja puristustahti. 
Polttoaineseoksen syttyminen, työtahti ja poistotahti.
Guanako

Guanako ("Lama guanicoe") on kamelien heimoon kuuluva eteläamerikkalainen nisäkäslaji. Luonnonvarainen guanako on kesyn laaman kantamuoto. Guanako on laumaeläin, joka liikkuu jopa satapäisinä ryhminä. Guanako on tapiirin ohella Etelä-Amerikan suurin maaeläin.
Ulkonäkö ja koko.
Guanakon säkäkorkeus on noin metrin ja paino 80–120 kg. Kuten laamalla, guanakonkin turkki muodostuu alus- ja päällyskarvasta. Turkki on selästä punertavankeltainen, alempaa vaaleampi ja jalat ovat osin lähes valkoiset.
Levinneisyys.
Guanako elää Etelä-Amerikan länsiosan vuoristoissa ja tasangoilla. Levinneisyysalue ulottuu mantereen eteläkärjestä Tulimaasta Argentiinan ja Chilen kautta aina Perun Andien rinteille asti.
Guanakon elinalue on supistunut ja pirstoutunut, mutta niiden kokonaismäärä on kuitenkin yli puoli miljoonaa yksilöä, Noin 90 % populaatiosta elää Argentiinassa.
Ravinto ja elintavat.
Guanakon elinalue ulottuu merenpinnan tasosta aina 4 000 metrin korkeuteen asti. Ravinto vaihtelee asuinpaikan korkeuden mukaan. Andeilla guanako syö pääasiassa ruohoa, mutta alempana tasankoalueella myös puiden ja pensaiden lehtiä. Kuivilla seuduilla guanako selviää juomatta pitkiä aikoja, sillä se saa tarvitsemansa veden ravinnostaan.
Guanako synnyttää joka vuosi, ja se imettää vasaansa noin puoli vuotta. Guanakon vasa on melkein heti syntymänsä jälkeen ihmistä nopeampi.
Guanakon karvasta valmistetaan korkealuokkaisia neuleita sekä päällystakki- ja peitekankaita.
Fossa

Fossa ("Cryptoprocta ferox") on harvinainen Madagaskarilla elävä petonisäkäs.
Koko ja ulkonäkö.
Ulkomuodoltaan fossa muistuttaa kissan ja koiran risteytystä, mutta se on evoluution saatossa kehittynyt mangustista. Käyttäytymiseltään se on hyvin kissamainen. Koiras on 75–80 senttimetriä pitkä, sen häntä on 70–90-senttinen ja paino 6–10 kilogrammaa. Naaras on vähän pienempi.
Levinneisyys.
Fossa elää vain Madagaskarilla. Saaren suurimpana petoeläimenä sillä ei ole luontaisia vihollisia, mutta ihmiset tappavat fossia, sillä ne saattavat saalistaa kanoja. Vuonna 2000 fossia laskettiin olevan alle 2 500 aikuista yksilöä, minkä vuoksi laji on luokiteltu uhanalaiseksi.
Fossaa uhkaa elinympäristön katoaminen metsien hakkuun seurauksena.
Elintavat.
Fossa on yöeläin, tosin viime aikoina on havaittu, että ne ovat aktiivisia myös päivällä. Se on hyvin notkea ja voi hyppiä puusta toiseen kuin orava. Fossan pennut syntyvät sokeina ja karvattomina. Ne pysyvät pesässä nelikuukautisiksi asti ja ovat riippuvaisia emostaan vuoden ikäisiksi. Fossa saa ensimmäisen poikasensa yleensä 3–4-vuotiaana. Vankeudessa fossat voivat elää 20-vuotiaiksi, luonnossa elinikä on yleensä noin 15 vuotta.
Ravinto.
Fossat käyttävät ravinnokseen matelijoita, jyrsijöitä ja hyönteisiä.
Godefroy de Bouillon

Godefroy de Bouillon, Godefroi de Bouillon (ransk.: "Godefroy"; holl.: "Godfried"; saks.: "Gottfried"; ; Gottfried Bouillonilainen tai Bouillonin Godefroy); (n. 1060 – 18. heinäkuuta 1100 Jerusalem) oli ensimmäisen ristiretken johtohahmoja ja Palestiinan ensimmäinen kristitty hallitsija.
Suku.
Godefroy oli Boulognen kreivi Eustace II:n ja Lorrainen kreivitär Ida d'Ardennen, Ala-Lorrainen herttua Godefroy II:n tyttären poika. Hänen nuorempi veljensä Balduin I seurasi häntä valtaistuimelle, vanhin veli peri isänsä tittelin nimellä kreivi Eustace III. Hän kuului Flanders-sukuun. Vaikka hänen setänsä nimesi hänet Ala-Lorrainen herttuakunnan perilliseksi vuonna 1076, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Henrik IV otti herttuakunnan pojalleen ja jätti Godefroy Bouillonille herttuakunnan Ardennien alueella Ranskassa. Godefroy voitti takaisin herttuakuntansa vuonna 1089 palkkiona uskollisesta palveluksestaan ​​Henrikin sodassa Saksia vastaan.
Ristiretkeläinen.
Paavi Urbanus II:n saarnat Jerusalemin vapauttamiseksi tekivät Godefroy de Bouilloniin vaikutuksen, ja vuonna 1095 hän myi kaiken omaisuutensa ja liittyi ristiretkeläisiin veljiensä Eustacen ja Balduinin kanssa. Godefroyn ja Balduinin johtama 40 000 miehen vahvuinen armeija lähti Lorrainesta vuonna 1096. Saman vuoden marraskuussa joukot saavuttivat Konstantinopolin. Godefroy oli ensimmäinen ristiretken johtajista, joka saapui kaupunkiin. 
Ristiretkeä johtivat aluksi Toulousen kreivi Raimund IV, Antiokian ruhtinas Bohemond ja Flanderin kreivi Robert II, Godefroyn ollessa merkitykseltään heitä vähäisempi. Hänen vaikutusvaltansa kuitenkin kasvoi Antiokian valloituksen jälkeen vuonna 1097. Hän sai Raimundin vakuutettua siitä, että ristiretkeläisten armeija oli johdatettava kohti Jerusalemia. Godefroy de Bouillon oli tärkeässä asemassa Jerusalemin piirityksessä, ja hän oli ensimmäisten joukossa, kun kaupunki vallattiin 15. heinäkuuta 1099. 
Jerusalemin kuningas.
Raimundin kieltäytyessä Jerusalemin kuninkuudesta Godefroy de Bouillon valittiin kuninkaaksi. Godefroy ei kuitenkaan halunnut ottaa kuninkaan arvonimeä kaupungissa, jossa Jeesus oli ristiinnaulittu. Sen sijaan hän omaksui arvonimen "Advocatus Sancti Sepulchri", "Pyhän haudan vartija". Hallitsijana Godefroy oli heikko, mutta pitkä ja komea. Vaaleatukkainen Kaarle Suuren jälkeläinen esitettiin myöhemmissä legendoissa ja lauluissa ihannoituna hahmona, "täydellisenä kristittynä ritarina ja koko tarumaisen ristiretken verrattomana sankarina".
Godefroy teki aselevon muslimien hallitsemien Askalonin, Kesarean ja Akkon rannikkokaupunkien kanssa ja torjui onnistuneesti Egyptin hyökkäyksen. Godefroy tunnusti itsensä myös Jerusalemin patriarkka Daimbertin vasalliksi, mikä loi perustan tuleville valtataisteluille maallikoiden ja niiden kirkollisten henkilöiden välillä, jotka pyrkivät hallitsemaan valtakuntaa.
Perintö.
Godefroy de Bouillon kuoli todennäköisesti johonkin tarttuvaan tautiin noin 40-vuotiaana 18. heinäkuuta 1100 Jerusalemissa, naimattomana ja ilman perillisiä. Hänen nuorempi veljensä Balduin I valittiin sen jälkeen Jerusalemin kuningaskunnan ensimmäiseksi kuninkaaksi ja kruunattiin 25. joulukuuta 1100.
Jaakko Tallus

Jaakko Tapio Tallus (s. 23. helmikuuta 1981 Lieksa) on suomalainen yhdistetyn hiihtäjä, joka saavutti 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä useita arvokisamitaleja, muun muassa yhden olympiakultamitalin. Hän edusti urallaan Lieksan Hiihtoseuraa.
Tallus voitti junioreiden MM-kilpailuissa kultaa joukkuekilpailussa 1998 ja 2000 sekä hopeaa normaalimatkalla, sprintissä ja joukkuekilpailussa 2001. Hän sijoittui Lahden MM-kilpailuissa 2001 sprinttikilpailussa neljänneksi, normaalikilpailussa kymmenenneksi ja oli saavuttamassa pronssia joukkuekilpailussa. 
Tallus voitti Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002 henkilökohtaisessa normaalikilpailussa hopeaa, oli sprintin neljäs ja oli mukana Suomen olympiakultaa voittaneessa yhdistetyn joukkueessa. Talluksen hyvät suoritukset myös hiihto-osuuksilla olivat suuri yllätys – uransa alussa hänet oli opittu tuntemaan paremminkin vahvana hyppääjänä.
Tallus oli mukana myös Val di Fiemmen MM-hiihtojen 2003 pronssia voittaneessa joukkueessa. Normaalimatkalla hän oli 13. ja sprintissä 20. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2005 hän sijoittui normaalimatkalla kahdeksanneksi, sprintissä 12:nneksi ja joukkuekilpailussa neljänneksi. Vuoden 2006 Torinon olympialaisissa Tallus oli normaalikilpailussa ja sprinttikisassa viides ja oli mukana joukkuekisan pronssimitalin voittaneessa Suomen joukkueessa.
Sapporon MM-kilpailuissa 2007 Tallus kuului Suomen kultajoukkueeseen ja sijoittui normaalikilpailussa 11:nneksi. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän oli yhteislähtökilpailussa yhdeksäs ja normaalimäen Gundersen-kilpailussa kahdeksastoista.
Tallus sijoittui maailmancupissa kaudella 2001–2002 kokonaiskilpailussa neljänneksi ja sprinttikilpailussa kuudenneksi.
Tallus ilmoitti kesäkuussa 2010 lopettavansa uransa vedoten motivaation puutteeseen ja perhesyihin. Uran jälkeen Tallus valmensi vuoden verran yhdistetyn urheilijoita Kuopion alueella kunnes pääsi opiskelemaan pelastusopistoon. 2013 Tallus muutti perheensä kanssa Jyväskylään ja toimii nykyisin Keski-Suomen Pelastuslaitoksella palomiehenä.