Elinsiirto

Elinsiirto tarkoittaa lääketieteellistä toimenpidettä, jossa potilaan kehoon siirretään kokonainen tai osittainen elin, joka on saatu joko luovuttajalta tai potilaan omasta kehosta. Elinsiirtoja suoritetaan vaikeimpien munuais-, maksa-, sydän- ja keuhkosairauksien hoidossa. Lisäksi niitä voidaan käyttää esimerkiksi palovammoissa (ihonsiirto), verisyövissä (luuytimensiirto) ja sarveiskalvon vioissa (sarveiskalvonsiirto). Elinsiirron jälkeen potilas joutuu käyttämään hylkimisenestolääkitystä, jotta potilaan immuunipuolustus ei hyökkäisi siirteen soluja vastaan.
Luovuttaja.
Elinsiirtojen määrää rajoittava tekijä on yleensä pula luovuttajista. Luovuttajana toimii lähes aina aivokuollut henkilö. Poikkeuksen tähän muodostaa munuaisensiirto, jolloin luovuttajana voi toimia myös elossa oleva potilaan läheinen. Suomessa on käynnistynyt elinluovutustoiminta verenkierron pysähtymisen ja kuoleman toteamisen jälkeen. Tällöin on kysessä tehohoidossa olevasta potilaasta, jolla on vaikea aivovaurio ja jolla ei ole mahdollisuuksia selvitä. Maksansiirtoja voidaan tehdä myös eläviltä luovuttajilta, jolloin luovuttajalta siirretään vain osa maksasta. Kansainvälisesti osaelinsiirtoja on tehty myös joidenkin muiden elinten osalta. Myös luuydintä ja verta voi luovuttaa elävä henkilö. Suomessa Suomen Punaisen Ristin Veripalvelu huolehtii verenluovutustoiminnasta ja ylläpitää kantasolurekisteriä.
Luovuttajalla on yleensä oltava sama veriryhmä kuin saajalla, mutta aivan pienillä lapsilla edellytys ei ole enää ehdoton vaan veriryhmärajat ylittävä siirto voidaan tehdä pienille lapsille, joilla elistön vasta-ainetuotanto ei ole vielä kovin kehittynyt. Tästä hyötyvät erityisesti siirtosydäntä tarvitsevat pienet lapset, mutta siirto on onnistunut jopa viisivuotiaalle. Siirron saajalta poistetaan veriplasman vaihdolla vasta-aineita ja uusien vasta-aineiden muodostuminen estetään lääkkeillä. Lääkkeiden anto voidaan lopettaa muutaman kuukauden kuluttua.
Hyljintä.
Kun vierasta kudosta oleva elin siirretään ihmiselimistöön, immuunipuolustusjärjestelmä hyökkää sen kimppuun. Hyljintäreaktioita on olemassa kolmentyyppisiä.
Hyljinnänestolääkitys.
Kiinteiden elinten siirrot edellyttävät yleensä elinikäistä hylkimisenesto- eli immunosuppressiolääkitystä. Lääkitys perustuu yleensä 2–3 lääkkeen samanaikaiseen käyttöön; yleisin yhdistelmä on kalsineuriinin estäjä (syklosporiini tai takrolimuusi), nukleotidisynteesin estäjä (atsatiopriini tai mykofenolaattimofetiili) ja glukokortikoidi (metyyliprednisoloni tai prednisoloni). Luun-, luuytimen- ja sarveiskalvonsiirroissa pysyvä immunosuppressiivinen lääkitys ei yleensä ole tarpeen.
Elinsiirrot Suomessa.
Elinsiirrot aloitettiin Suomessa munuaisensiirrolla vuonna 1964. Nykyään maassa tehdään vuosittain noin 150–190 munuaisensiirtoa, 50 maksansiirtoa, 30 sydämensiirtoa, yli 200 sarveiskalvonsiirtoa ja 125 luuytimen- tai veren kantasolujen siirtoa. Suomessa tehtyjen elinsiirtojen tulokset ovat kansainvälisesti mitattuna erittäin hyvätasoisia: munuaissiirteen saaneista elossa on viiden vuoden kuluttua 91 prosenttia, maksansiirtopotilaista 80–90 prosenttia ja sydänsiirtopotilaista noin 70 prosenttia. Vaikka elinten luovuttajien määrä Suomessa on muihin länsimaihin verrattuna ollut kohtuullinen, luovuttajista esimerkiksi munuaisen- ja maksansiirtoon on jatkuvasti pulaa. Keskimääräinen jonotusaika 2000-luvulla ensimmäiseen munuaisensiirtoon on ollut noin vuosi ja maksansiirtoon 45 päivää. Munuaisensiirtojen tarve kasvaa tulevaisuudessa, kun tyypin II diabeteksen esiintyvyys ja dialyysihoidon tarve lisääntyvät. Ensimmäinen ohutsuolen siirto tehtiin Suomessa vuonna 2009. Yhtä aikaa siirrettiin munuainen ja haima Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 2010. Haiman siirrolla on pystytty palauttamaan tyypin 1 diabeetikkojen oma insuliinintuotanto. Vuonna 2016 tehtiin Suomessa ja Pohjoismaissa ensimmäinen kasvojen siirto Helsingin yliopistollisessa sairaalassa. 
Suomessa tehtävät isot elinsiirrot on keskitetty Helsinkiin HUS-alueen kahteen sairaalaan: aikuisten elinsiirrot Meilahden tornisairaalaan ja lapsipotilaat Uuteen lastensairaalaan.
Vuonna 2021 Suomessa tehtiin 420 isoa elinsiirtoa, joista 24 tehtiin lapsipotilaille. Elinluovuttajista 119 henkilöä oli aivokuolleita, ja kaikista elinluovuttajista 72 prosentilta saatiin useampi elin. Elinsiirroista munuaissiirtoja oli 268 kappaletta, niistä lapsipotilaille 11 ja eläviltä luovuttajilta saatiin 46 munuaista. Tilastojen mukaan munuaissiirrännäisistä 93 % toimi viiden vuoden kuluttua ja 86 % kymmenen vuoden kuluttua. Maksansiirtoja tehtiin 75, haimansiirtoja 31, keuhkonsiirtoja 24 ja sydänsiirtoja 22 kappaletta, vaikka sydänsiirtoihin soveltuvia luovuttajia oli vuoden aikana ennätyksellisen vähän.
Elinsiirtotoiminnassa Suomessa noudatetaan "Lakia ihmisen elimien ja kudoksien lääketieteellisestä käytöstä" (). Lain mukaan kuolleelta ihmiseltä voidaan irrottaa elimiä ja kudoksia, jollei ole syytä olettaa, että vainaja eläessään olisi vastustanut sitä tai että hänen lähiomaisensa tai muu läheinen vastustaisivat sitä. Jos ihminen eläessään on antanut suostumuksensa elimien ja kudoksien irrottamiseen, toimenpide voidaan lain mukaan suorittaa lähiomaisen tai muun läheisen kiellosta huolimatta. Kuitenkin käytännössä lääkintähenkilöstö noudattaa usein lähiomaisten tahtoa ja jättää läheisten vastustuksesta elinsiirron suorittamatta, vaikka luovuttaja olisi siihen eläessään suostunut.
Jos henkilö toivoo, että hänen elimiään käytettäisiin siirteinä hänen kuolemansa jälkeen, hän voi esimerkiksi täyttää elinluovutuskortin.