tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Avaruustekniikan opetus Suomessa

Avaruustekniikka käsittää joko avaruuslentojen tarvitsemien laitteiden tekniikan tai laajemmin myös niiden hyväksikäyttöön tarvittavan tekniikan, esimerkiksi kaukokartoituksen data-analyysin. Tässä mielessä jopa avaruustiede ja satelliittikaukokartoitus voidaan lukea avaruustekniikkaan siltä osin kuin niissä tehdään muuta kuin perustutkimusta.
Kouluttajat.
Aalto-yliopisto.
Formaalisti alan koulutus Suomessa alkoi 1980-luvulla, kun TKK:hon perustettiin Avaruustekniikan laboratorio. Ensimmäiset suomalaiset avaruustekniikan diplomi-insinöörit valmistuivat 1980-luvun lopulla. Avaruustekniikan opetuksen painopiste on kaukokartoituksessa, etenkin mikroaaltoinstrumenteillä tehtävä kaukokartoitus, johon liittyvää tutkimusta tekee Suomessa myös TKK:n Radiolaboratorio, VTT Tietotekniikka ja ESAn ulkoinen laboratorio MilliLab. Laboratorio pyrki rakentamaan oman HUTSAT-nimisen mikrosatelliitin 1990-luvulla, mutta sen rahoitus keskeytyi 1994. Laboratoriolla on avaruustekniikaa tukeva Skyvan-mittauslentokone kaukokartoitusta varten. Vuonna 2009 laboratorio tuli osaksi Aalto-yliopiston Radiotieteen ja- tekniikan laitosta. Vuonna 2009 yksikössä on alkanut CubeSat-satelliitin suunnittelu, joka on merkittävä uudenlaisen opiskelumetodin kokeilu. Koulutusta johtaa professori Martti Hallikainen.
Satelliittikaukokartoitusta ja -paikannusta opettaa ja tutkii myös Fotogrammetrian ja kaukokartoituksen osasto. 
Vuodesta 2005 alkaen TKK:n eli 2010 lähtien Aalto-yliopiston opiskelijoilla on ollut mahdollisuus osallistua EU:n kansainväliseen SpaceMaster-maisteriohjelmaan. Ohjelma on kaksivuotinen ja johtaa kaksinkertaiseen maisterintutkintoon.
Vuonna 2003 silloisen TKK:n avaruustekniikan opiskelijaryhmä voitti Mars-lentojen opiskelijoille tarkoitetun suunnittelukisan. 
Tampereen teknillinen yliopisto.
Alan koulutus on 1990-luvun lopulla laajentunut Tampereen teknilliseen yliopistoon, jossa kuitenkin opetetaan vain muutamia kursseja. 
Molemmissa edellä mainituissa yliopistoissa oli avaruustekniikan koulutusta jo 1970-luvun alussa, etenkin satelliittien ratamekaniikkaan liittyen.
Ammattikorkeakoulut.
Avaruustekniikka-alan koulutusta on annettu 2000-luvulla Rovaniemellä ammattikorkeakoulussa. Tampereen ammattikorkeakoulu on aerospace-alalla kouluttanut vain lentokonetekniikkaa.
Muuta avaruusalan koulutusta.
Avaruustekniikan ulkopuolella mutta aihetta koskettaen annetaan koulutusta
Veeti &amp; The Velvets

Veeti &amp; The Velvets oli 1990-luvun alussa toiminut suomalainen a cappella -lauluyhtye. Sen jäsenistä Veeti Kallio, Aki Sirkesalo ja Sami Saari saavuttivat sen jälkeen menestystä soolona. Yhtyeeltä julkaistiin kaksi Jukka Orman tuottamaa levytystä Seal on Velvet -levymerkillä. Vuonna 2006 kaikki yhtyeen levytykset koottiin yksien kansien väliin, yhdessä arkistoista löytyneiden live-konserttitaltiointien kanssa. Kalliolla on ollut myöhemmin myös kokoonpano nimeltä Veeti &amp; The Helvets.
Sin Kim-dan

Sin Kim-dan (; s. 30. heinäkuuta 1938) oli pohjoiskorealainen juoksija, jonka uran huippuvuodet ajoittuivat 1960-luvulle.
Vuonna 1961 Sinin ilmoitettiin juosseen Pjongjangissa naisten 800 metrillä uuden maailmanennätyksen 2.01,2. Ennätystä ei virallisesti hyväksytty maailmanennätykseksi, sillä Pohjois-Korea ei tuolloin ollut IAAF:n jäsen.
Sinin vuonna 1962 Pohjois-Koreassa juoksema 400 metrin aika 51,9 hyväksyttiin maailmanennätykseksi. Se oli maailman ensimmäinen 52 ja 53 sekunnin alitus. Myöhemmin Sin juoksi matkan ajassa 51,2, mutta sitä ei enää hyväksytty maailmanennätykseksi.
Vuonna 1963 Sin kilpaili Moskovassa, mutta neuvostoliittolaiset juoksijat kiilasivat hänet ja kieltäytyivät myöhemmin kokonaan juoksemasta hänen kanssaan, koska hän muistutti enemmän nuorta miestä kuin naista.
Vuoden 1964 jälkeen Sin katosi kokonaan kansainvälisistä kilpailuista. Syyksi epäiltiin Pohjois-Korean epäonnistunutta projektia koskien Tokion kesäolympialaisia ja niiden yhteyteen liittynyttä pelkoa lääkärintarkastuksesta. Noina aikoina liikkui myös sitkeä huhu, jonka mukaan Sin olisi ennen kisoja Tokiossa oleskellessaan tavannut Etelä-Koreassa eläneen isänsä, joka olisi paljastanut hänet kadonneeksi pojakseen. Todellinen syy siihen, miksei Sin kilpaillut koskaan julkisesti kansainvälisissä huippukilpailuissa, on kuitenkin hämärän peitossa.
JPEG 2000

JPEG 2000 on aallokemuunnospohjainen kuvien pakkausstandardi. Sen laati "Joint Photographic Experts Group" -komitea ajatuksena korvata edellinen, diskreettiin kosinimuunnokseen pohjautuva JPEG-standardi. Tiedostopääte uuden standardin mukaisesti pakatuille kuville on .jp2. MIME-tyyppi on codice_1.
JPEG 2000 mahdollistaa suuremman pakkaussuhteen käytön ilman edellisen JPEG-standardin tyypillisiä artefakteja, kuten kuvan laatikoitumista sekä sumentumista. Myös kuvan progressiivinen tallennus on uudessa standardissa kehittyneempi kuin edeltäjässään.
Osa JPEG 2000 -standardista on julkaistu ISO-standardina (ISO/IEC 15444-1:2000). Internet-selaimet eivät vielä laajasti tue JPEG 2000 -standardia, minkä vuoksi sitä ei yleisesti käytetä internetissä.
JPEG 2000 on häviöllisesti vikasietoinen, eli jos tiedosto katkaistaan tai siitä puuttuu osia, koko kuva tulee tavallisesti näkyviin mutta suunniteltua heikommalla tarkkuudella. Perinteisestä JPEG-kuvasta jäisi osa näkymättä tai se laatikoituisi pahasti. Siten tämä pakkaus soveltuu hyvin häiriöalttiisiin "vähemmän kuin täydellisiin" välitystekniikoihin, kuten Digi-TV, joissa ei aina ole paluukanavaa eikä mahdollisuutta tilata virheellistä dataa uudestaan.
Stradivarius

 
Stradivarius on Stradivarien suvun, erityisesti Antonio Stradivarin (1644–1737), rakentama jousisoitin. Stradivari rakensi kaikkiaan yli 1 100 viulua, joista noin 650 on yhä jäljellä. Antonio Stradivari rakensi myös kaksi kitaraa ja yhden harpun. Etenkin Stradivarin rakentamat viulut ovat lajinsa kalleimpia ja arvostetuimpia.
Soinnin salaisuus.
Stradivariusten loistavan soinnin syistä on erilaisia teorioita.
Stradivariuksia rakennettiin Italian Cremonassa vuosina 1660–1731, jolloin Euroopassa vallitsi niin sanottu pieni jääkausi. Tämän arvellaan parantaneen puumateriaalin laatua.
On arveltu, että käytetty puulaji, soittimen muotoilu, bakteerit ja sienet tai jokin lakan ainesosa, kuten munasta tai eläimennahasta peräisin olevat proteiinit pohjakerroksessa ja meripihka, mirha tai jokin vielä eksoottisempi aine pintakerroksessa olisivat jäykistäneet soitinta. Tutkimuksissa soittimista on löytynyt muun muassa tulivuorentuhkaa. Tutkimuksia on vaikeuttanut soitinten harvinaisuus, arvo ja huono saatavuus.
Viulujen kaikukopan pohjissa käytetty puu on käsitelty sienieliöitä tuhoavilla kuparin, raudan ja kromin suoloilla. Puunsuoja-aineena käytetyt suolat muuttavat myös instrumenttien mekaanisia ja akustisia ominaisuuksia, minkä on arveltu vaikuttavan niiden ääneen parantavasti. 
Viiden Stradivariuksen tutkimuksissa selvisi, että Stradivarin käyttämä lakka olikin aivan yksinkertainen ja tavanomainen öljyn ja pihkan seos. Ensin soittimen pintaan siveltiin pähkinäpuu- tai pellavaöljykerros. Sitten seurasi kerros öljyn ja mänty-, kuusi- tai lehtikuusipihkan seosta, jossa oli mukana punaisia väriaineita.
Ilmiö saattaa olla pelkästään psykologinen. "Kenties soittaja, joka näkee kauniin soittimen, soittaa paremmin", Stradivariuksia tutkinut Jean-Philippe Échard arvelee.
Italiassa Cremonassa järjestetään kolmen vuoden välein Antonio Stradivarin triennaalen yhteydessä viulunrakennuskilpailu. Vuonna 2009 parhaaksi viuluksi valittiin suomalaisen viulunrakentajan Marko Pennasen viulu, jonka säätiö lunasti 12 000 eurolla.
Suomalaisista viulisteista ainakin Kasmir Uusituvalla ja Satu Vänskällä on käytössään Stradivarius. Uusituvan käyttämän viulun omistaa Pohjola Pankin Taidesäätiö. Vänskällä käytössä olevan viulun omistaa australialainen säätiö.
Luettelo Stradivariuksista.
Alttoviulut.
Antonio Stradivari rakensi yhteensä 13 alttoviulua, joista on jäljellä enää muutama.
Sellot.
Antonio Stradivari rakensi elämänsä aikana noin 70 selloa.
Kitarat.
Antonio Stradivarilta on säilynyt näihin päiviin kaksi kokonaista barokkikitaraa ja joitakin kitaran osia. Molemmissa säilyneissä kitaroissa on viisi kieliparia eli kymmenen kieltä.
OEM

OEM on lyhenne sanoista "original equipment manufacturer", joka tarkoittaa suomeksi alkuperäistä laitevalmistajaa. Joskus OEM-valmistusta kutsutaan myös omamerkkivalmistukseksi. Nimitys tarkoittaa laitteiston tai tuotteen suunnittelevaa, valmistavaa, lopputarkastavaa ja pakkaavaa yritystä, jonka nimi tai kauppanimi on merkitty tuotteeseen. Tuotteessa voi olla mukana kolmannen osapuolen tuotteita, kuten ohjelmistoja tai sovelluksia. OEM myy tuotteitaan jälleenmyyjille tai lopullisille käyttäjille.
Äärimmilleen vietynä OEM-valmistaja vastaa vain tuotteen spesifioinnista ja brändin luomisesta. Valmistaja on tällöin ulkoistanut alihankkijalleen suunnittelun (ODM), valmistuksen (EMS), kokoonpanon, lopputarkastuksen ja logistiikan. ODM (" original design manufacturer" tai "original design and manufacturing") on yritys, joka suunnittelee ja valmistaa tuotteita, joita toiset yritykset markkinoivat omilla tuotenimillään. EMS ("electronic manufacturing services") eli elektroniikan sopimusvalmistus on tuotantoa, jossa alkuperäisvalmistaja (OEM) on ulkoistanut elektroniikan valmistuksen ja kokoonpanon sellaiseen työhön erikoistuneelle yritykselle.
OEM nimitystä käytetään myös merkityksessä "lopputuotteen valmistaja". Tällöin toisen tekemä tuote myydään omana eli osana omaa tuotevalikoimaa, osana omaa tietojärjestelmää tai osana omaa laitteistoa.
OBL ("own-brand labeller") on yritys, joka on ulkoistanut tuotteen suunnittelun, valmistuksen, lopputarkastuksen, pakkaamisen tai osan näistä. Yritys markkinoi tuotetta omalla nimellään ja on siis oikeudellisessa mielessä valmistaja. Vaikka OBL ei harjoita teknistä suunnittelua tai valmistusta, saattaa se tarvita itselleen laatujärjestelmän.
VAR ("value added reseller") on lisäarvoa tarjoava jälleenmyyjä, joka käyttää tuotetta osana omaa sovellustaan tai palvelua, lisää siihen omia laajennuksiaan tai omia palveluitaan, kuten konsultointia, koulutusta tai käyttäjätukea.
Taishan

Taishan (eli Taivuori) on vuori Kiinan Shandongin maakunnassa, linnuntietä noin seitsemän kilometriä Tai’anin kaupunkikeskustan pohjoispuolella ja runsas 40 kilometriä Jinanista etelään. Se luokitellaan yleensä tärkeimmäksi Kiinan viidestä pyhästä vuoresta, ja liitetään esimerkiksi taolaisuudessa auringonnousuun, syntymään ja uudistumiseen. Vuoren ympäristöstä tunnetaan Dawenkoun kulttuuri (jo 4100–2600 eaa.). Vuoren rinteen temppeleitä on pidetty pyhiinvaelluskohteina ainakin kolmentuhannen vuoden ajan. Vuorella on useiden uskontojen, kuten taolaisten ja buddhalaisten temppeleitä.
Vuori on enimmäkseen lehtimetsävyöhykkeellä, 80 prosenttia sen pinta-alasta on kasvillisuuden peitossa. Siellä on kulttuurihistoriallisesti merkittäviä yksittäisiä puita kuten Han-dynastian sypressit, jotka keisari Wu Di istutti. Vuorelle nousevat pyhiinvaellusreitit kulkevat temppelien, porttien, portaikkojen ja kioskien kautta. 
Vuorenhuipulle johtaa neljä eri reittiä. Itäinen reitti on suosituin ja sitä pidetään Kiinan keisarien nousuunsa käyttämänä reittiä. Useimmat tämän reitin valinneista käyvät ensin vuoren juurella sijaitsevassa Dai-pyhäkössä ennen noin 7 200 porrasaskelman nousua vuorelle. Tavalliselta ulkoilijalta nousu vie noin kuusi tuntia, hyväkuntoinen hölkkääjä voi päästä huipulle 2,5–3 tunnissa. Sää- ja lämpötilaolot vuorella voivat poiketa huomattavasti alhaalla laaksossa vallitsevista olosuhteista ja lähiajan sääennusteeseen on hyvä tutustua ennalta. Kerrospukeutumista ja hyvää takkia suositellaan samoin on syytä varata juomaa ja evästä nousun ja paluun ajaksi. Fyysisesti helpointa on ajaa bussilla vuoren puoliväliin ja sieltä hisseillä ylös vuorelle.
Taishan on UNESCOn kulttuuriperintökohteiden luettelossa vuodesta 1987. Vuorella on kansallispuiston asema ja sillä on Kiinan merkittävimpien turistikohteiden AAAAA-luokitus.
CUPS

Common UNIX Printing System eli CUPS on useissa UNIX-yhteensopivissa järjestelmissä toimiva avoin tulostusohjelmisto. Nykyään se on käytössä muun muassa macOSin ja useimpien Linux-jakelupakettien pääasiallisena tulostusjärjestelmänä.
Historia.
CUPS syntyi syksyllä 1993 vastaperustetun Easy Software Products (ESP) -nimisen ohjelmistoyrityksen 3D-mallinnusohjelmaprojektin sivutuotteena. Yksinkertaista tekstiä monimutkaisempien dokumenttien tulostaminen oli UNIX-järjestelmissä perinteisesti hoidettu Adobe PostScript -sivunkuvauskieltä käyttäen, mutta tämä lähestymistapa edellytti tulostimelta suoraa PostScript-tukea, jota ei kuluttajatason tulostimista löytynyt. 
Tuolloin GhostScript, suosittu ilmainen PostScript-tulkki, ei ollut vielä varteenotettava vaihtoehto, joten ESP:n ohjelmoijat päätyivät ohjelmoimaan omat tulostinajurinsa ja tulostusohjelmansa. Vuonna 1994 nämä ohjelmat julkaistiin SGI IRIX-käyttöjärjestelmälle erillisenä tuotteena nimeltä ESP Print. ESP Print ohitti nopeasti ESP:n mallinnusohjelman yhtiön suosituimpana tuotteena, ja vuonna 1995 yhtiö lopettikin mallinnusohjelmansa tuottamisen keskittyen ESP Printin kehittämiseen. Ohjelmisto siirrettiin myös HP-UX- ja Sun Solaris-käyttöjärjestelmille.
Kun ESP:ssä alettiin pohtia ESP Printin siirtämistä Digital UNIX- ja Linux-käyttöjärjestelmille, törmättiin ohjelmistossa käytetyn Berkeleyn LPD-protokollan ("Line Printer Daemon") eri toteutusten välisiin epäyhteensopivuuksiin ja tiettyjen yleisessä käytössä olevien toteutusten teknisiin rajoituksiin, jotka lopulta johtivat LPD-protokollan korvaamiseen IPP-protokollalla. IPP-yhteensopiva ESP Print -ohjelmisto julkaistiin lokakuussa 1999 nimellä CUPS 1.0.
Apple osti projektin vuonna 2007 ja palkkasi sen kehittäjän Michael Sweetin. Marraskuussa 2017 Apple ilmoitti muuttavansa lisenssin GNU GPL:stä Apache-lisenssin versioon 2.0.
Sweetin lähdettyä Applelta perustamaan uutta yritystä projekti on saanut vähäistä huomiota Applelta.
Linux Foundationin OpenPrinting-projekti on forkannut CUPS-projektin väliaikaisesti ylläpitääkseen sitä. Applen lopetettua CUPS-kehityksen OpenPrinting jatkaa kehitystä yhteistyössä Sweetin kanssa.
Sweet on aloittanut PAPPL-projektin, jossa on IPP Everywhere -palvelu.
Ohjelmiston rakenne.
CUPSin tärkeimmät osat ovat tulostusjono ("scheduler/spooler"), suodattimet ("filters") ja taustaosa ("backend"). Kun käyttäjä antaa dokumentin tulostettavaksi, lisätään se ensin tulostusjonon viimeiseksi. Kun dokumentti tulee tulostusvuoroon, suodattimet muuttavat sen tulostimen ymmärtämään muotoon ja taustaosa toimittaa sen tulostimelle, joka voi olla paikallinen tulostin tai verkkotulostin.
CUPS toimii käyttäjätilassa käyttöjärjestelmän ytimen ulkopuolella, mistä johtuen
CUPS tukee kolmea TCP/IP-pohjaista protokollaa verkkoon kytkettäville tulostimille: AppSocket, Internet Printing Protocol ja Line Printer Daemon.
Kara-Kul

Karakul (Qaroqul) on järvi Vuoristo-Badahšanissa Tadžikistanin itäosassa ja Pamirvuoriston itäosissa.
Karakul on 380 neliökilometrin laajuinen, ja sen suurin syvyys on 238 metriä. Järven pinta on 3 929 metriä merenpinnan yläpuolella, ja sitä reunustavat vuoret kohoavat noin 5 000 metrin korkeuteen. Karakul on laskujoeton järvi, ja se saa pääosan vedestään sitä ympäröivien vuoristojen jäätiköiltä.
Järviallas on meteoriitin tekemä kraatteri, jolla on ikää alle viisi miljoonaa vuotta. Kraatterin läpimitta on 52 kilometriä ja se on nuorin näin suurista kraattereista.
Tajo

Tajo (, , ) on Iberian niemimaan pisin joki. Sen pituus on 1 038 kilometriä, josta 716 kilometriä on Espanjassa, 47 kilometriä Espanjan ja Portugalin välisellä rajalla ja loput 275 kilometriä Portugalissa.
Tajon alkulähde on 1 600 metrin korkeudessa Albarracínin vuoristossa Teruelin maakunnassa Aragoniassa, ja se laskee Atlanttiin Lissabonin kohdalla. Lähellä jokisuuta joen ylittää 12,3 kilometriä pitkä Vasco da Gama -silta, joka on Euroopan toiseksi suurin Krimin-sillan jälkeen.
Suurimmat joenrantakaupungit ovat Aranjuez, Toledo, Talavera de la Reina ja Alcántara Espanjassa sekä Santarém ja Lissabon Portugalissa.
Ipanema

Ipanema on kaupunginosa Rio de Janeiron kaupungissa Brasiliassa. Vuonna 1894 perustettu kaupunginosa sijaitsee Rio de Janeiron eteläosassa Atlantin valtameren rannalla. Nykyään Ipanema on yksi Rion suosituimmista ja kalleimmista kaupunginosista.
Ipaneman hiekkaranta ulottuu surffaajien suosimasta Arpoadorista Lebloniin. Rantamaisema on kuuluisa kuvioidusta jalkakäytävästään ja Leblonin päässä kohoavasta Dois irmãos (Kaksi veljestä) -vuoresta. 
Paikallisten keskuudessa Ipaneman hiekkaranta on jopa Copacabanaa suositumpi. Ipanema ei kärsi samanlaisesta seksimatkailusta kuin Copacabana, vaan on täynnä pieniä elegantteja kahviloita ja liikkeitä. Cariocat, eli riolaiset, suunnistavat rannalla hengenpelastustornien (Posto) mukaan. Postojen kahdeksan ja yhdeksän välinen alue on homoseksuaalien suosiossa, Posto yhdeksän taas on tunnettu laittomista marihuanan käyttäjistä.
Antônio Carlos Jobimin säveltämä ja Vinícius de Moraesin sanoittama kappale "Garota de Ipanema", 'Ipaneman tyttö', teki Ipanemasta kuuluisan vuonna 1962. Englanniksi käännetyn kappaleen "The Girl from Ipanema" lauloi muun muassa Frank Sinatra. Kappaleelle on omistettu pieni puisto Ipaneman itäosassa.
Ipanemalle pääsee parhaiten bussilla, tai metro-bussi -yhdistelmällä. Pysäköintipaikkoja on varsinkin aurinkoisina kesäpäivinä hyvin vaikea löytää. Iltaisin Ipanemassa voi olla rauhatonta, sillä lähistöllä on kaksi favelaa.
Copacabana

Copacabana on kaupunginosa Rio de Janeiron kaupungissa Brasiliassa. Copacabana on maailmankuulu puolikuun muotoisesta hiekkarannastaan, ja sen värikäs historia on innoittanut muusikoita, kirjailijoita ja taiteilijoita.
Copacabanan kaupunginosa alkaa Princesa Isabelin kadusta ja jatkuu aina hiekkarannan kuudenteen hengenpelastustorniin (Posto Seis) Copacabanan linnakkeen (Forte de Copacabana) lähellä. Copacabanasta länteen on pieni Arpoadorin uimaranta, sitten Ipanema ja Leblon. Idässä, ensimmäisellä hengenpelastustornilla, on Lemen kaupunginosa ja hiekkaranta. Copacabanan hiekkaranta ulottuu toisesta hengenpelastustornista kuudenteen.
30-, 40-, ja 50-luvuilla Copacabana tuli tunnetuksi boheemina ja rikkaana kaupunginosana, joka oli täynnä ravintoloita, elokuvateattereita, kauppoja ja teattereita. 1960-luvulla Copacabanasta oli kuitenkin tullut jo niin kuuluisa, että asukkaita virtasi enemmän kuin alueella oli tilaa. Vanhat talot korvattiin kerrostalojen pienillä huoneistoilla. Nykyään Copacabana on Rion tiheimmin asuttu alue 3400 asukkaallaan per neliökilometri. Uudisrakentamisesta huolimatta Copacabana on edelleen yksi Rion kauneimmista kohteista, jonka yli 80 hotelliin virtaa turisteja ympäri maailmaa. 
Copacabanan neljä kilometriä pitkä hiekkaranta on tunnettu valkoisin ja mustin aalloin koristellusta mosaiikkijalkakäytävästään. Hiekkarannan editse kulkeva Avenida Atlântica rajaa hiekkarannan muusta kaupunginosasta. Sunnuntaisin tie on autoilta suljettu, jolloin sen valtaavat lenkkeilijät, pyöräilijät ja rullaluistelijat. Itse hiekalla järjestetään hiekkajalkapallon ja -lentopallon maailmanmestaruuskilpailuja sekä konsertteja. Uuden vuoden ilotulitus kerää rannalle peräti kolme miljoonaa katsojaa. 
Kaupunginosan kuuluisin rakennus on hotelli Copacabana Palace, jota pidetään yhtenä Brasilian ylellisimmistä. Vuonna 1923 rakennetun hotellin suunnitteli ranskalainen arkkitehti Joseph Gire. 
Turistien suuri määrä houkuttelee myös kerjäläisiä ja taskuvarkaita, eikä kaupunginosa ole öisin kovinkaan turvallinen. Kaupunginosassa sijaitsee neljä favelaa. 
Copacabana on tunnettu myös yöelämästään: baareista, diskoista ja prostituoiduista.
Sadevaate

Sadevaatteita ovat muun muassa sadetakki (käytetyin), sadeviitta, sadehousut (joina yleensä ymmärretään vyötäröhousut), sadelahkeet, sadehaalarit (katso kurahaalarit) sekä sadehattu eli sydvesti. Sadevaatteiden suurin käyttäjäryhmä ovat lapset ja ulkona erilaisissa olosuhteissa työskentelevät.
Sadevaatteiden valmistuksessa käytetään PVC:tä ja muita muovilaatuja. Ennen muovin keksimistä käytettiin öljykangasta.
Andreanofsaaret

Andreanofsaaret () on Aleutteihin kuuluva saariryhmä Lounais-Alaskassa. Sen länsipuolella ovat Ratsaaret ja itäpuolella Foxsaaret. Saariryhmä levittäytyy noin 440 kilometrin alueelle. Ryhmän suurimmat saaret lännestä itään ovat Gorelei, Amatigras, Tanaga, Kanaga, Adak, Tagalak, Great Sitkin, Atka, Amlia ja Seguyam.
Saaret ovat yleensä sumuisia ja myös puuttomia lähes jatkuvan tuulen takia. Ne on nimetty venäläisen merenkulkijan Andrejan Tolstykin mukaan (), joka tutki ensimmäisenä saaria vuonna 1761. 
Toisen maailmansodan aikaan saarilla oli useita Yhdysvaltain armeijan tukikohtia. Adakissa olleita asemia laajennettiin ja niistä tehtiin pysyviä sodan jälkeen. Ne kuitenkin suljettiin vuonna 1995.
Ratsaaret

Ratsaaret () on Aleutteihin kuuluva saariryhmä Lounais-Alaskassa. Sen länsipuolella ovat Nearsaaret ja itäpuolella Andreanofinsaaret.
Ryhmän suurimmat saaret lännestä itään ovat Kiska, Rat, Little Sitkin, Amchitka ja Semisopochnoi.
Saarten englanninkielinen nimi Rat Islands nimi on käännös kapteeni Fjodor Petrovitš Litken antamasta venäläisestä nimestä "Крысьи острова, Krysji ostrova". Litke tutki saaria vuonna 1827 maailmanympäripurjehduksellaan.
Alue on hyvin altista maanjäristyksille, sillä se sijaitsee Pohjois-Amerikan ja Tyynen valtameren mannerlaattojen rajalla. 4. helmikuuta 1965 Ratsaarilla tapahtui maanjäristys, jonka voimakkuus oli Mw 8,7.
Nearsaaret

Nearsaaret () on pienin ja läntisin Aleuttien saariketjuun kuuluvista saariryhmistä Lounais-Alaskassa.
Ryhmän suurimmat saaret ovat Attu ja Agattu. Niiden välissä olevien muutamien karien lisäksi ryhmään kuuluvat niiden itäpuolella sijaitsevat Semichisaaret, jonka suurimmat saaret ovat Alaid, Nizki ja Shemya. Noin 35 kilometriä itäkaakkoon Shemyasta on ryhmä pieniä kareja, jotka tunnetaan nimellä Ingenstrem Rocks. Saarten kokonaispinta-ala on 1 144 km² ja saarilla asuu 47 ihmistä (2000). Ainoat asutetut saaret ovat Shemya ja Attu.
Venäläiset tutkimusmatkailijat antoivat 1700-luvulla saarilryhmälle nimen "Bližnije ostrova" (Ближние острова), "Lähisaaret", koska ne ovat lähimpänä Venäjän mannerta sijaitseva osa Aleutteja. Englantilainen nimi "Near Islands" on käännös tästä nimestä.
Unalaska

Unalaska on noin 4 300 asukkaan kaupunki Aleutteihin kuuluvalla Unalaskan saarella Alaskassa. Kaupunki tunnetaan myös nimellä Dutch Harbor, joka kuitenkin tarkasti ottaen käsittää vain Amaknak-saarella sijaitsevan satama-alueen. Amaknak Island on yhdistetty pääsaareen sillalla. 
Vuoden väestönlaskennassa kaupungissa oli 4 283 asukasta. Näistä 44,20% oli etnisesti valkoisia ("white").
Aleutit ovat eläneet alueella tuhansia vuosia. Noin 9000 vuotta sitten Unalaskan saarta asuttivat unangan heimoon kuuluvat ihmiset, nykyisten aleuttien esi-isät. Saaren alkuperäinen nimi oli Agunalaksh (tai Alaxsxaq), joka tarkoitti "rannat jotka taittavat meren selän". Agunalaksh vääntyi muotoon Ounalashka, sitten Unalaska. 
Vitus Bering löysi saaren vuonna 1741. Venäläiset turkiskauppiaat saapuivat saarelle 1759 ja perustivat sinne kauppasataman 1768. Heidän saapuessaan saarella oli 24 aleuttien kylää ja noin 1000 alkuasukasta. Myöhemmin Unalaskasta tuli tärkeä venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanian tukikohta. Ortodoksinen kirkko rakennettiin 1825. Alue siirtyi Yhdysvalloille Alaskan myynnin yhteydessä 1867.
Dutch Harborin nimesivät venäläiset (), jotka uskoivat hollantilaisen aluksen olleen ensimmäinen satamaan saapunut eurooppalainen laiva.
Toisessa maailmansodassa 3. kesäkuuta 1942 japanilaiset pommittivat Unalaskaa. Lähes kaikki alkuperäisasukkaat lähetettiin sodan aikana Kaakkois-Alaskaan. Nykyisissä asukkaissa aleutteja on melko vähän. Kaupungin tärkeimmät elinkeinot ovat kalastus ja kalankäsittely.
Camp Candy

Camp Candy on yhdysvaltalainen animaatiosarja, joka perustuu edesmenneen koomikon John Candyn kokemuksiin nuoriso-ohjaajana kesäleirillä. Sarja kertoo kuuden lapsen kesäleiristä Yhdysvaltain vuoristoseudulla. Sarjan pääosassa on kuusi lasta, toisinaan taustalla näkyy myös sivuosien näyttelijöitä. Lasten ikähaitari leirillä on 4 - 13 vuotta. 
Hermostunut leiriohjaaja Duncan kuvittelee välillä olevansa armeijan koulutusleirillä, kun taas Botch vetää kilpailevaa Camp Kickboottia, joka muistuttaa enemmän kommandojoukkojen koulutusleiriä kuin lasten kesäleiriä. Toistoa jokaiseen jaksoon tuo lomaosakekiinteistökehittäjä Rex de Forest III, joka yrittää tuhota leirin. Suomessa sarjan jaksoja on julkaistu 1990-luvun alussa videokasetteina. Suomenkielisestä jälkiäänityksestä vastasi Golden Voice Oy.
Liisa Tuomi

Liisa Helena Tuomi (17. kesäkuuta 1924 Helsinki – 4. tammikuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja musikaalitähti 1940- ja 1950-luvuilla. Tuomien teatterisukuun kuulunut näyttelijätär sai suosiota jo 17-vuotiaana operetin subrettina. Tuomi näytteli useissa elokuvissa, teatterinäytelmissä, musikaaleissa ja opereteissa, useimmiten komediennena.
Tuomen tunnetuimmat roolit olivat "Annie mestariampuja" Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterissa, "My Fair Lady" Ruotsalaisessa Teatterissa ja naispääosa elokuvassa "Herrojen Eeva" (1954). Hänen aloitti vuoden 1940 elokuvissa "Poikani pääkonsuli" ja "Yövartija vain..." pienissä sivuosissa. Seuraavana vuonna hän esiintyi balettitanssijana elokuvissa "Täysosuma", "Jos oisi valtaa..." ja "Poretta eli keisarin uudet pisteet". Hänen ensimmäinen suuri roolinsa oli viehättävä opiskelijatyttö Lotta Koskimaa komediassa "Hopeakihlajaiset" (1942). Tuossa elokuvassa hän esitteli kaksiosaisen uima-asun jo ennen kuin niitä markkinoitiin nimellä bikinit.
Tuomi näytteli usein pirteitä seurapiirityttöjä ja tummahiuksisia kaunottaria. Hyvin usein hänellä oli tanssijattaren osa. Hänen ominaispiirteitään olivat tummat hiukset, kissamaiset silmät, ilkikurinen hymy sekä temperamenttinen ja räiskähtelevä luonne. Vielä 1970-luvulla Tuomi esiintyi televisio-ohjelmassa "Lauantai-ilta MTV:ssä" Matti Raninin kanssa Taistelevat Virtaset -sketseissä.
Liisa Tuomen isä oli näyttelijä, teatterinjohtaja Arvi Tuomi, äiti näyttelijä-ohjaaja Santa Tuomi (o.s. Roth), ja niin ikään näyttelijöitä olivat veli Rauli Tuomi ja täti Emmi Jurkka. Hänen aviomiehensä Kauko Ahlström oli kauppaneuvos ja menestynyt keilaaja. Pari vihittiin Helsingissä 25. syyskuuta 1945. He saivat neljä lasta: Raila Liisa (1946), Hilkka Helena (1947), Timo Kalervo (1949), joka kuoli pian syntymänsä jälkeen, ja Martti Kalervo (1952). 
Tuomi on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Jurkka

Jurkka on suomalainen suku, joka tunnetaan monista näyttelijöistään.
Suvun jäseniä:
Suvun mukaan on nimetty myös Helsingissä toimiva Teatteri Jurkka.
Jascha Heifetz

Jascha Heifetz (2. helmikuuta 1901 Vilna – 10. joulukuuta 1987 Los Angeles) oli liettuanjuutalainen ja yksi 1900-luvun suurimpia viulisteja ja viulupedagogeja. Heifetz aloitti 1900-luvun suurten viulistien sarjan ja ohitti suosiossa 1800-luvulla eläneet tulkitsijat.
Heifetz syntyi Vilnassa ja aloitti kaksivuotiaana viuluopinnot isänsä opetuksessa. Nelivuotiaana hän aloitti viralliset opintonsa Ilja Malkinin johdolla Vilnan Keisarillisessa musiikkikoulussa. Seitsemänvuotiaana hän esiintyi ensimmäisen kerran julkisesti ja soitti Kaunasissa Mendelssohnin viulukonserton. Yhdeksänvuotiaana hän aloitti viuluopinnot opettajanaan Leopold Auer. Vuonna 1912 hän debytoi Saksassa soittaen Tšaikovskin viulukonserton. 
Heifetz lähti kuusitoistavuotiaana kiertueelle Yhdysvaltoihin ja soitti muun muassa New Yorkin Carnegie Hallissa. Sen jälkeen hän piti konsertteja ympäri maailmaa, muun muassa Lontoossa, Pariisissa sekä Aasiassa ja Etelä-Amerikassa. Hän sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden 24-vuotiaana.
Heifetzin 30-luvulla tekemä levytys Sibeliuksen viulukonsertosta nosti teoksen uudestaan unohduksesta kuuluisuuteen. Hän tulkitsi loistavasti näitä romantiikan ajan teoksia, mutta järin tunnettu klassisen ohjelmiston esittäjä hän ei ollut. Heifetz oli erityisen tarkka soittonsa artikulaatiosta.
Vuonna 1949 Heifetz muodosti trion sellisti Gregor Piatigorskyn ja pianisti Artur Rubinsteinin kanssa. 
Brooks Smith ryhtyi 1954 hänen säestäjäkseen, ja yhteistyö jatkui lähes kahden vuosikymmenen ajan. Viimeisen konserttinsa Heifetz piti Los Angelesissa 1972. Sen jälkeen hän jatkoi vielä viuluopettajana ja antoi myös kamarimusiikkiopetusta. Heifetz kuoli Los Angelesissa 10. joulukuuta 1987.
Jascha Heifetzin pojanpoika, yhdysvaltalainen rumpali Danny Heifetz on ollut jäsenenä mm. yhtyeissä Mr. Bungle ja Secret Chiefs 3.
Pekka Karjalainen

Pekka Karjalainen (s. 1961) on suomalainen elokuvaohjaaja ja äänisuunnittelija.
Karjalainen on saanut parhaan äänisuunnittelun Jussin kahdesti, vuonna 1999 elokuvasta "Tulennielijä" yhdessä Kauko Lindforsin kanssa sekä vuonna 2002 elokuvasta "Joki".
Kenneth I MacAlpin

Kenneth I MacAlpin (, n. 810–858) oli Skotlannin kuningas vuosina 843–858. Hän oli skottien kuninkaan Alpin II:n poika.
Kenneth valittiin isänsä kuoleman jälkeen kuninkaaksi Gallowayssa 843. Vuonna 843 skotit voittivat piktit ja yhdistivät skottien ja piktien kuningaskunnat. Kennethin kerrotaan pyrkineen päämääräänsä häikäilemättömästi. Kerran hän esimerkiksi kutsui joukon piktipäälliköitä juhlapäivälliselle ja sitten tappoi heidät. Kennethistä tuli yhdistyneen Alban kuningaskunnan kuningas. Tämän vuoksi häntä pidetään Skotlannin kuningaskunnan perustajana. Hän hallitsi pääkaupungistaan Sconesta käsin ja kuoli vuonna 858 tiettävästi kasvaimeen.
Hänen seuraajakseen tuli hänen veljensä Donald I sen aikaisen perimysjärjestelmän mukaisesti.
Nalle Luppakorva

Nalle Luppakorva () on puolalainen Zbigniew Rychlickin vuonna 1957 luoma opettavainen nukkeanimaatio. Suomessa sarjaa on esitetty "Pikku Kakkosessa" syksystä 1979 alkaen. Puolan televisio myi sarjan 22 eri maahan. Sarjassa on 104 jaksoa. Yksi jakso kestää noin kahdeksan minuuttia. Se esitettiin vuosina 1975–1987. Sarjan suomenkielisessä versiossa kertojana toimi Heikki Määttänen. Suomennoksista vastasi Jertta Ratia-Kähönen. 
Nalle Luppakorvasta on tullut Suomessa yksi suosituimmista "Pikku Kakkosen" ohjelmista.
Sarjassa Luppakorva kertoo ennen nukkumaan menoa päivän tapahtumista, joihin liittyy opetus. Hän on luultavasti metsän ainut yksin ilman vanhempia asuva lapsi. Hän leikkii naapurien lasten kanssa ja käy lastentarhassa. Luppakorva on useimmissa sarjan jaksoissa luonteeltaan ja käytökseltään aikuismaisempi ja siksi vanhemmatkin naapurit turvautuvat useinkin hänen apuunsa. Niinpä hän usein joutuu muun muassa lapsenvahdiksi ystävilleen. Lisäksi hän auttaa, on vähäosaisten ja pienempien tukena antamalla esimerkiksi hiiripariskunnalle ja pienille linnuille kodin ja ruokaa. Nallen sukulaisista tiedetään vain sen verran, että hänen tätinsä asuu teddykarhujen aseman lähellä, jonne on vain muutaman pysähdyksen matka junalla.
Osa sarjan jaksoista on julkaistu VHS:nä ja DVD:nä. Jaksoja on voinut katsoa myös Yle Areenasta.
Stereoskooppi

Stereoskooppi on laite stereografisten kuvien eli stereokuvien katselua varten. Stereokuvat ovat eräs stereoskopian muoto. Niissä on painettu kaksi toisistaan hiukan eroavaa kuvaa vierekkäin, ja kolmiulotteisuuden illuusio tulee näkyviin, kun kuvaa katsotaan stereoskoopilla. Syvyysvaikutelman voi saada aikaan myös ilman stereoskooppia: tällöin kuvaa on katsottava kieroon siten, että kahden sijasta näkyykin kolme kuvaa. Näistä keskimmäinen näyttää kolmiulotteiselta.
Stereoskoopit ja stereografiset kuvat olivat suosittuja 1800-luvulla.
Marine Museum of Manitoba

Marine Museum of Manitoba (virallisesti The Marine Museum of Manitoba (Selkirk) Inc.) on vuosina 1972–1973 perustettu kanadalainen merenkulkua esittelevä museo. Se on myös Kanadan keskilännen ainoa merenkulkumuseo. Museo sijaitsee Manitoban provinssissa Winnipegin pohjoispuolella Selkirkin kaupungissa, Redjoen länsirannalla. 
Marine Museum of Manitoba perustettiin vaalimaan Kanadan suurten keskilännen järvien, Winnipegjärven, Manitobajärven ja Winnipegosisjärven merenkulkuhistoriaa. 
Kokoelmat.
Museon kokoelmissa on seitsemän alkuperäistä Winnipegjärvellä purjehtinutta höyry- ja moottorialusta
Muu esineistö.
Näytteillä oleva muu esineistö käsittää useita merenkulun apuvälineitä sekä alusten osia ja tarvikkeita.
Sokeritoppa (vuori)

Sokeritoppa () on vuori Rio de Janeiron kaupungissa Brasiliassa. Se kohoaa 396 metriä merenpinnan yläpuolelle ja sijaitsee Guanabaranlahden suulla. Sen arvellaan saaneen nimensä sokeritoppaa muistuttavasta muodostaan. Nimitys otettiin käyttöön 1900-luvun alussa.
Sokeritoppavuori on Rio de Janeiron tunnetuimpia nähtävyyksiä. Sen huipulle pääsee köysirataa pitkin. Ensimmäinen rata rakennettiin 1912, se uusittiin 1970-luvulla ja vaunut uusittiin 2008.
Sokeritoppa on yksi Rion monista graniittisista ja kvartsiittisista doomeista. Se on syntynyt vuosimiljoonien aikana rapautumisen ja eroosion seurauksena, kun kemiallinen rapautuminen murensi sen ympäriltä gneissikerrostumat, ja ilmaston muuttuminen kosteammaksi sai rapautuneen maan huuhtoutumaan pois.
Vuori on kaupungin huomattavimpia maamerkkejä yhdessä Corcovado-vuoren ja sen suuren Kristus-patsaan kanssa.
Tapani Perttu

Tapani Perttu () oli suomalainen näyttelijä ja laulaja. Muutamasta elokuvaroolista ja televisiosta, muun muassa "Tuliportaat"-sarjasta Carolus Kaitalan roolistaan tunnetuksi tullut Perttu aloitti laulajana vuonna 1962 laulamalla iskelmiä salanimellä Perttu Kari. Perttu näytteli myös suositussa "Hovimäki"-televisiosarjassa Wilhelm Lindhofia.
Ura.
Perttu työskenteli Tampereen Teatterissa 1963–1987 ja sitten Suomen Kansallisteatterissa, mistä hän jäi vuonna 2005 eläkkeelle. Tapani Pertulle myönnettiin vuonna 1998 Pro Finlandia -mitali, sekä teatterineuvoksen arvonimi 2007.
Tapani Pertun ensimmäinen menestysrooli oli Tony musikaalissa "West Side Story", joka sai vuoden 1963 ensi-iltansa lisäksi lähes 200 esitystä. 1980-luvun alussa Perttu nähtiin "Amadeuksen" Salierina ja pian sen jälkeen Joena Tampereen Teatterin kaikkien aikojen menestyksekkäimmässä produktiossa "Piukat paikat", joka sai yli 300 esitystä.
Laulajana Perttu tuli tunnetuksi vuonna 1969 levytetyllä suomenkielisellä versiolla Gilbert Bécaud’n venäläisaiheisesta laulusta ”Nathalie” (1964). Lisäksi Perttu esitti muun muassa Leonard Cohenin ja Vladimir Vysotskin lauluja. Hän esiintyi muun muassa yhtyeessä Pertun pirteät pelimannit yhdessä Tuulikki-siskonsa kanssa.
Perttu teki myös äänirooleja animaatioelokuviin, kuten "Pocahontas", "Egyptin prinssi" ja "Atlantis – kadonnut kaupunki".
Vuonna 1990 Tapani Pertun poika Karri Perttu näytteli yhdessä isänsä kanssa elokuvassa "Porttikielto taivaaseen".
Yksityiselämä.
Tapani Perttu oli vuodesta 1964 naimisissa Tamara Pertun kanssa. Hän harrasti metsästystä, tennistä ja biljardia. Perttu sairasti Parkinsonin tautia. Hän asui Tampereella.
Tapani Pertun poika, Kansallisteatterissa järjestäjänä työskennellyt Karri Perttu kuoli maksasairauteen 43-vuotiaana vuonna 2009.
OAS

OAS ("L'Organisation de l'armée secrète" eli "Ranskan Salainen armeijakunta") oli lyhytikäinen ranskalainen äärioikeistolais-patriotistinen maanalainen organisaatio, joka syntyi Ranskan vetäytyessä Algeriasta. Se toimi vuosina 1961–1963 ja järjesti terrori-iskuja Ranskassa ja Algeriassa. OAS:n pääasiallisena tarkoituksen oli provosoida algerialainen FLN rikkomaan tulitauko, jotta vetäytyminen saataisiin estettyä, mutta se yritti myös useita kertoja surmata Ranskan poliittista johtoa. 
OAS:n kannattaja, sotilasinsinööri Jean-Marie Bastien-Thiry teloitettiin Ivry-sur-Seinessa epäonnistuneen Charles de Gaullea vastaan suunnatun attentaatin jälkeen. Tähän OAS:n toiminta käytännössä hiipui. Englantilainen kirjailija Frederick Forsyth kirjoitti tapauksen pohjalta läpimurtoromaaninsa "Shakaali". Kesäkuussa 1961 järjestö räjäytti pommin Strasbourgin ja Pariisin välillä kulkeneessa junassa, jolloin 28 ihmistä sai surmansa. 7. kesäkuuta 1962 OAS poltti Algerin yliopiston kirjaston.
Järjestöllä on yhä kannattajia Ranskan äärioikeistolaisessa liikkeessä. Jotkut OAS:n aikoja haikailevat esimerkiksi sytyttivät heinäkuussa 2006 tulen Riemukaaren alla olevalle tuntemattoman sotilaan haudalle muistellakseen 5. heinäkuuta 1962 Oranissa tapahtunutta eurooppalaisten joukkomurhaa.
Keskiselänne

Keskiselänne on valtamerissä mannerlaattojen saumoja pitkin kulkeva valtava merenalainen vuorimainen ketju. Keskiselänne näyttää tarkemmassa kuvassa samansuuntaisten vuorijonojen ryhmältä, jossa on sivuttaisia halkeamia eli transformisiirroksia, joiden kautta selänteen syvät vesimassat voivat kulkea sen läpi.
Keskiselänne on ympäröivää merenpohjaa noin 2 000 metriä korkeampi ja noin 1 500 kilometriä leveä. Mutkitteleva keskiselänne on yhteispituudeltaan noin 65 000 kilometriä. Keskiselänne kattaa maapallon pinta-alasta noin 22 prosenttia, ja se on maapallon laajin yhtenäinen geologinen muodostuma.
Korkeimmat huiput keskiselänteissä nousevat merenpinnan yläpuolelle saariksi, kuten Islanti ja Azorit Atlantilla. Vuorijonojen välissä oleva keskisyvennys nousee maan pinnalle ainoastaan Islannissa.
Selänteeseen liittyvissä halkeamavyöhykkeissä syntyy uutta merenpohjaa, sillä juuri siellä mannerlaatat pyrkivät etääntymään toisistaan. Atlantin keskiselänteessä uutta maankuorta syntyy muutaman sentin vuosivauhtia merenalaisten tulivuorenpurkausten jälkeen jäähtyvästä laavasta. Leveimmillään selänne on siellä, missä laatat ovat aktiivisimmillaan. Selänteen keskellä oleva kiviaines on uusinta, laidoilla oleva vanhempaa.
Ensimmäinen havaittu keskiselänne, Atlantin keskiselänne, löydettiin 1800-luvun lopulla, mutta sitä tutkittiin tarkemmin vasta 1950-luvulla. Sen kartoitus edesauttoi mannerliikuntoteorian hyväksymistä.
Clube de Regatas do Flamengo

Clube de Regatas do Flamengo, paremmin tunnettu pelkästään nimellä Flamengo, on Rio de Janeiron kaupungissa Brasiliassa toimiva urheiluseura, joka on tullut tunnetuksi jalkapallojoukkueestaan.
Historia.
Seuran perusti joukko Fluminensesta riidan vuoksi eronneita pelaajia vuonna 1895. Seura liittyi Rion osavaltion sarjaan vuonna 1912 ja voitti sen mestaruuden ensi kertaa 1914 ja seuraavana vuonna puhtaalla pelillä. Seura voitti useita osavaltionmestaruuksia seuraavinakin vuosikymmeninä. Menestyksen huipun se saavutti 1980-luvulla, jolloin se voitti Zicon johdolla sekä Etelä-Amerikan että koko maailman seurajoukkueiden mestaruudet vuonna 1981. Flamengolla on viisi Brasilian mestaruutta ja kolme cup-mestaruutta.
Flamengo on Brasilian suosituin jalkapalloseura. Brasilialaisen tutkimuksen mukaan Flamengolla on eniten kannattajia koko maassa: 35 miljoonaa.
Edustusjoukkue.
Päivitetty 5. tammikuu 2023.
Ossi Ahlapuro

Ossi Antero Ahlapuro (18. heinäkuuta 1939 Viipuri – 29. tammikuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja laulaja. Hän työskenteli Yleisradion Radioteatterissa 1967–2001 ja on tunnettu monista äänirooleistaan myös animaatioelokuvissa.
Elämä ja ura.
Nuorena Ahlapuro asui Helsingissä, jossa hänen isänsä työskenteli rautateillä. Viulunrakennusta harrastava isä laittoi Ossi-pojan viulutunneille, joilla hän kulki kymmenisen vuotta kunnes lopetti aloittaessaan työelämän. Ahlapurolla ei ollut teatterialan opintoja, mutta hyvänä laulajana hän pääsi mukaan Punainen Mylly teatteriin vuosiksi 1960–1963. Ensimmäinen rooli oli unkarilaisessa laulu­näytelmässä "Kylän heittiö", jossa hän arvostelijan mukaan elehti lavalla ”kuin lautapää­härkä”.
Punaista Myllyä seurasi vuosi Teatteri Jurkassa ja pari vuotta Kotkan kaupunginteatterissa, kunnes Ahlapuro sai kiinnityksen Radioteatteriin 1967. Yleisradion palveluksessa hän jatkoi 34 vuotta vuoteen 2001 saakka. Uraan mahtui ilmeisesti yli tuhat äänitehtävää, joista Ahlapuro arvosti eniten Leopold Bloomin roolia Timo Humalojan vuonna 1982 James Joycen romaanin pohjalta ohjaamassa "Odysseuksessa". Ossi Ahlapuro esitti Elmoa kuunnelmassa "Elmo, urheilija".
Kesällä 2009 Ahlapuro näytteli Samppalinnan kesäteatterissa Elviksestä kertovassa musikaalikomediassa "All Shook Up – Elvistellään". Syksyllä 2010 hän näytteli Zorbaksen roolin Varkauden Teatterissa, jossa hän kaksi vuotta aiemmin oli tehnyt Makar Tšudran roolin näytelmässä "Mustalaisleiri muuttaa taivaaseen".
Ahlapuro lauloi 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa duettoja Ritva Oksasen kanssa. Kesän 1970 suuri hitti Suomessa oli heidän levyttämänsä ”Maria Isabel”. Sen menestyksen myötä Ahlapuro sai levyttää esikoisalbuminsa "Minne kukat kadonneet", joka oli Suomen ensimmäinen näyttelijän tekemä levyalbumi. 1970-luvulta lähtien Ahlapuro esiintyi Suomen lisäksi Kreikan Ródoksella erityisesti suomalaisten suosimassa yökerho Ellissä.
Ahlapuro esiintyi pakastimeen jäätyneenä miehenä 1960-luvun lopun televisiosarjassa "Pidättekö ostereista". Toukokuussa 2009 Ahlapuro vieraili "Salatut elämät" -sarjassa, jossa hän näytteli Salla Mattilan isää Markku Mattilaa.
Ahlapuro kuoli syöpään 83-vuotiaana tammikuussa 2023.
Winnipegosisjärvi

Winnipegosisjärvi () on 5 370 neliökilometrin laajuinen järvi Kanadan keskiosissa Manitoban provinssissa. Järvi sijaitsee noin 300 kilometriä pohjoiseen provinssin pääkaupungista Winnipegistä, ja se on Kanadan 11. suurin järvi.
Järvi on 195 kilometrin mittainen, ja sen vedenpinta on 254 metriä merenpinnan yläpuolella. Järven enimmäissyvyys on 12 metriä. Järven nimi on johdettu creen kielen sanoista "win-nipi", "tummat vedet" ja pientä tarkoittavasta loppuliitteestä "osis". 
Se on toiseksi suurin kolmesta Manitoban eteläosan suurista järvistä. Järvistä suurin on Winnipegjärvi, ja pienin on Manitobajärvi. Kaikki kolme järveä ovat alkujaan syntyneet esihistoriallisen jääjärven Agassizjärven vetäytyessä.
Winnipegosisjärven valuma-alueen pinta-ala on 49 825 km², käsittäen suuren osan Manitoban ja Saskatchewanin raja-aluetta. Järveen laskevat mm. Red Deer -joki, Woodyjoki sekä Swanjoki. 
Järvi laskee Manitobajärveen Waterhenjoen kautta ja sitä kautta edelleen Winnipegjärveen, Nelsonjokeen ja edelleen Hudsoninlahteen.
Irina Milan

Irina Milan (o.s. Englund, s. 3. syyskuuta 1947 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, laulaja, laulukouluttaja ja sanoittaja. Hän on eniten levyttänyt suomalainen naislaulaja: Gramexin tilastojen mukaan Milan oli vuoteen 2015 mennessä esiintynyt 2 283 yksittäisellä levytetyllä kappaleella.
Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke 2025.
Ura.
Uransa alussa Irina Milan esitti pääasiassa pop- ja viihdemusiikkia. Hänen läpimurtohittinsä oli vuoden 1967 "Vaikka paljain jaloin", joka oli käännös Sonny Bonon menestyssävellyksestä "The Beat Goes On". 1970-luvun puolivälissä alkoi Milanin yhteistyö Jorma Panulan kanssa ja tyylilaji siirtyi iskelmästä lähemmäksi taidemusiikkia sekä laulelmaa.
Milan on ollut Eurovision laulukilpailussa Suomen edustuskappaleen taustalaulajana ja on osallistunut myös solistina karsintoihin kappaleilla "Pois kuihtuu ruusu kaunein" (1968), "Song for a Dove" (1973), "Päättymätön laulu" (1980) ja "Applause" (1986, yhdessä Eija Ahvon kanssa). Vuonna 1968 hän edusti Suomea Intervision laulukilpailussa euroviisukarsintoihinkin osallistuneella kappaleella ”Pois kuihtuu ruusu kaunein”. Milan on osallistunut myös Syksyn sävel -kilpailuihin kappaleilla "Miesparka" (1975), "Vanhan riekon laulut" (1976), "Piru mieheks" (1977) ja "Surun lempilapsi" (1980).
Milan on sanoittanut itselleen muun muassa kappaleen "Piru mieheks" (1975). Hänen muille artisteille sanoittamiaan kappaleita ovat muun muasa "Suuri star" (Lojax 1976, käännös Harpon hitistä "Moviestar"), "Marseillen poika" (Cumulus 1977, käännös italialaisen "Marseillen poika" eli "Il marsigliese" TV-sarjan tunnusmusiikista), "Ei vaadi paljon vain kaiken" (Maarit 1978, käännös James Taylorin kappaleesta "Benjamin"), "Enkelit heittää arpaa" (Annika Salminen 1978, käännös James Taylorin kappaleesta "Nobody Does it Better"), "Yes sir alkaa polttaa" (Eini 1978, käännös Baccaran hitistä "Yes Sir, I Can Boogie")
Levytyksien ohella Irina Milan on työskennellyt teatterissa. Ensimmäinen suuri rooli oli Edith Piaf Intimiteatterin näytelmässä "Bravo!" Sitä seurasivat vuodesta 1984 alkaen Helsingin kaupunginteatterin musikaalit "Chicago", "Cats" ja "Mambo Kings". Milan on toiminut Helsingin kaupunginteatterissa myös laulun valmentajana. Hän on tehnyt vierailuja Svenska Teaternissa, Lilla Teaternissa ja Uudessa Iloisessa Teatterissa. Syksyllä 2017 Irina Milan palasi teatterilavalle Tampereen Teatterin "Cats"-musikaalissa Grizabellan roolissa. 
Milanin merkittävin elokuvarooli oli Jaakko Pakkasvirran elokuvassa "Pedon merkki" (1981). Hän on näytellyt myös televisiosarjoissa (muun muassa "Samppanjaa ja vaahtokarkkeja").
Yksityiselämä.
Milan on säveltäjä Einar Englundin tytär. Hän on ollut kolmesti naimisissa: ensin Matti Milanin, sitten muusikko-levytuottaja Timo Lindströmin ja nykyään teatterialalla toimivan Ismo Salosen kanssa. Ensimmäisestä avioliitostaan hänellä on tytär, toisesta poika ja kolmannesta tytär. Hänellä on myös kuusi lastenlasta ja kolme lastenlastenlasta (2017).
Milan on kertonut olevansa näkörajoitteinen. Hän menetti toisesta silmästään näön 3-vuotiaana, kun hänen serkkunsa esitteli ja heilutteli syntymäpäivälahjaksi saamaansa puukkoa, jolloin se lensi Milania silmään.
Favela

Favela on Brasiliassa elintasoltaan alhainen kaupunkimainen asuinalue, joka ei täytä rakentamisen turvallisuusvaatimuksia. Virallisesti favelalla tarkoitetaan mitä tahansa laittomasti rakennettua asuinaluetta, mutta puhekielessä se on usein slummin synonyymi.
Nimityksen alkuperä juontaa juurensa Brasilian Bahiassa käydystä poliittis-uskonnollisesta Canudosin sodasta. Canudosin linnoitus rakennettiin sodan aikana turvapaikaksi vuorille, joista yksi oli koko vuoren peittävän tyräkkikasveihin kuuluvan favela-kasvin ("Cnidoscolus quercifolius") mukaan nimensä saanut "Morro de Favela". Sodan jälkeen Rio de Janeiroon palanneilla 20 000 veteraanilla ei ollut rahaa eikä asuinpaikkaa, joten he ja muut Rion kodittomat rakensivat vuonna 1897 uudet asumuksensa rakennuskieltoon asetetuille kaupungin kukkuloille. Siitä lähtien etenkin vuorille ja kukkuloille muodostuneita laittomia asumuksia on kutsuttu faveloiksi.
Rio de Janeiron Rocinhan favela on Etelä-Amerikan suurimpia slummeja. Myös São Paulossa ja muissa Brasilian suurkaupungeissa on useita faveloita. 
Onnettomuudet, etenkin maanvyörymät ovat yleisiä rakennuskieltoon asetetuilla vuorilla. Faveloissa on myös rikollisuutta, huumeongelmia ja jengisotia.
Faveloilla sanotaan olevan omia sosiaalisia säännöstöjä, jotka kieltävät rikosten tekemisen alueillaan. Paikalliset katujengit toimivat alueen omana poliisijoukkona, sillä usein kaupungin poliisit eivät uskalla mennä faveloihin. Väitteistä huolimatta väkivaltaisuudet ja etenkin murhat ovat yleisiä suurimmassa osassa faveloita.
Elokuva "Jumalan kaupunki" vuodelta 2002 kertoo Rio de Janeiron favelan köyhyyden, epätoivon ja väkivallan täyttämästä elämästä, joskaan Cidade de Deus ei sanan varsinaisessa merkityksessä ole favela. Elokuva "Favela Rising" kuvaa elämää Rion Vigário Geralissa.
Duff

Duff on muun muassa seuraavien todellisten ja kuvitteellisten henkilöiden sukunimi:
Duff on myös seuraavien todellisten ja kuvitteellisten henkilöiden etunimi:
Katso myös.
Duff liittyy lisäksi seuraaviin asioihin:
Julija Nestsjarenka

Julija Viktarauna Nestsjarenka (, , s. 15. kesäkuuta 1979 Brest, Valkovenäjän SNT, Neuvostoliitto) on valkovenäläinen pikajuoksija ja 100 metrin olympiavoittaja Ateenasta 2004.
Nestsjarenka voitti sisäratojen MM-kisoissa 2004 Budapestissä 60 metrillä pronssia. Saman vuoden syksyllä Ateenan olympialaisissa hän voitti sadan metrin olympiakullan ensimmäisenä valkoihoisena juoksijana sitten vuoden 1980 Moskovan kisojen, joita yhdysvaltalaiset boikotoivat. Hänen aikansa oli 10,93. Myös kaikki alkuerät Nestsjarenka juoksi alle 11 sekunnin. 
Olympiavoittonsa jälkeen Nestsjarenka vietti hiljaiseloa, mutta juoksi MM-kisoissa 2005 Helsingissä elokuussa. Hän pääsi 100 metrin finaaliin, jossa jäi kahdeksanneksi. Kuitenkin 4 x 100 metrin viestijuoksussa hän saavutti yhdessä Natallja Salahubin, Alena Neumjaržytskajan ja Aksana Drahunin kanssa MM-pronssia. Göteborgin EM-kilpailuissa 2006 hän sai 4×100 metrin viestissä pronssia. 100 metrillä hän oli kuudes ajalla 11,34 s.
Nestsjarenka karsiutui välierissä Pekingin olympialaisissa 2008 ja alkuerissä Barcelonan EM-kilpailuissa 2010. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 hän karsiutui 60 metrin välierissä.
Nestsjarenka on 173 senttimetriä pitkä ja painaa 60 kilogrammaa. Hän elää ja asuu yhä synnyinkaupungissaan Brestissä.
Me First &amp; the Gimme Gimmes

Me First &amp; the Gimme Gimmes on yhdysvaltalainen punk-yhtye, joka esittää coverversioita tunnetuista populaarimusiikin kappaleista. Yhtye perustettiin vuonna 1995 ja ensimmäinen kappale julkaistiin vuonna 1996. Heidän ensimmäinen albuminsa, "Have a Ball", ilmestyi vuonna 1997. Yhtyeen kaikki kuusi albumia on julkaistu levy-yhtiön Fat Wreck Chords alaisuudessa. 
Jäsenet.
Yhtyeen jäsenet ovat tunnettuja Kalifornian punk-skenessä:
Kiertueiden aikana varsinaisia jäseniä ovat ajoittain korvanneet mm. Bad Religionin Brian Baker sekä NOFX:n Eric Melvin.