tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Magonia

Magonia oli vuosina 1966–2008 useilla eri nimillä julkaistu brittiläinen ufoilmiöihin keskittynyt pienlehti. Lehden pitkäaikaisena vastaavana toimittajana toimi John Rimmer. Vuoden 2008 jälkeen se jatkoi toimintaa verkossa ja julkaisi arkistonsa sähköisessä muodossa.
Lehti pyrki suhtautumaan skeptisesti ajatukseen, että ufot olisivat ulkoavaruudesta, ja löytämään niille vaihtoehtoisia selityksiä. Yhdysvaltalaisen ufotutkijan ja parapsykologin John Keelin mukaan lehti oli hänen ja Jacques Valléen ohella "psychosocial UFO" -hypoteesin kehittäjiä. Hypoteesin mukaan ufohavainnot ja niihin liittyvät kokemukset johtuvat ihmisten psykologisista ja sosiaalisista tekijöistä eivätkä ulkoavaruuden olentojen vierailuista. Vuonna 2009 The Daily Grail -sivuston päätoimittaja Greg Taylor kuvasi lehteä siten, että vuosikymmenten aikana lehti oli tullut tunnetuksi yhtenä parhaista lähteistä, jossa ufoaiheita tutkitaan järkevästi ja skeptisesti, ja että lehti myös säännöllisesti käsitteli myös muita rajatiedon aiheita.
Lehden perustivat John Harney and Alan Sharp 1960-luvun puolivälissä. Vuonna 1968 mukaan tuli John Rimmer, joka otti vetovastuun lehdestä vuonna 1973 ja toimi tässä roolissa lehden julkaisun loppumiseen asti. Muita keskeisiä kirjoittajia olivat Peter Rogerson ja Roger Sandell. Koska lehden perusti Merseyside UFO Research Group, se ilmestyi aluksi nimellä "Merseyside UFO Research Group Bulletin". Tämän jälkeen se muuttui itsenäiseksi lehdeksi ja sitä julkaistiin vuosina 1968–1974 nimellä "Merseyside UFO Bulletin (MUFOB )", vuosina 1976–1979 nimellä "MUFOB New Series" ja vuosina 1979–2009 nimellä "Magonia". Lehteä julkaistiin yhteensä 99 numeroa.
"Magonia"-lehden ympärillä oleva yhteisö julkaisi vuosina 1998–2006 myös John Harneyn toimittamaa uutiskirjettä. Liite tunnettiin ensin nimellä "Magonia ETH Bulletin", myöhemmin "Magonia Monthly Supplement" ja julkaisutahdin harvennuttua nimellä "Magonia Supplement". Lehdellä oli myös blogi "Mufob", jota julkaistiin vuoteen 2012 asti, sekä kirja-arvostelublogi "Magonia review", jonka julkaisu jatkuu.
Annie Mörk

Annie Engelbertina Mörk (28. helmikuuta 1887 Hanko – 22. heinäkuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen teatteriohjaaja ja näyttelijä, joka esiintyi sekä teatterissa että elokuvissa. 
Ensiesiintymisensä valkokankaalla Mörk teki vuonna 1920 elokuvassa "Ollin oppivuodet". Hänen viimeiseksi elokuvakseen jäi vuoden 1956 "Juha", jossa hän näytteli Juhan äitiä. Kaiken kaikkiaan hän näytteli 18 elokuvassa. Mörkin roolihahmot edustivat usein pahaenteisiä naisia, kuten ennustaja elokuvassa "Kohtalo johtaa meitä" (1945).
Mörkin päätyö oli teatterissa, ja hän näytteli vuosina 1912–1929 Kansan Näyttämöllä sekä Tampereella. Vuodesta 1929 hän näytteli 30 vuotta Turun Teatterissa ja oli sen kantavia voimia etenkin suurten traagisten naisroolien esittäjänä.
Mörk palkittiin vuonna 1948 Pro Finlandia -mitalilla.
Annu Mäkelä

Annu Elina Kaivosaari (o.s. Mäkelä, s. 20. syyskuuta 1982 Kuortane) on Kuortaneen Kuntoa edustanut seiväshyppääjä.
Yleisurheilua monipuolisesti harrastanut Mäkelä erikoistui aikuisiän kynnyksellä seiväshyppyyn. Hän saavutti hopeaa Suomen hallimestaruuskilpailuissa Tampereella vuonna 1998 tuloksella 358. Seuraavana kesänä hän putosi karsinnassa 19-vuotiaiden MM-kilpailuissa Ranskan Annecy'ssa hypättyään 350. Vuonna 1999 Mäkelä uusi SM-hallikisojen hopeansa Jyväskylässä tuloksella 384, voitti Suomi–Ruotsi–Baltia-hallimaaottelun Tallinnassa lukemin 390 ja sijoittui kesällä neljänneksi 17-vuotiaiden MM-kilpailuissa Puolan Bydgoszczissa ikäluokan Suomen ennätyksellä 400. 
Vuonna 2000 Annu Mäkelä hyppäsi Suomen mestariksi niin hallikisoissa Kuopiossa tuloksella 378 kuin Kalevan kisoissa Lahdessakin lukemin 395. Hän hyppäsi tuona vuonna naisten Suomen ennätyksen sekä hallissa Jyväskylässä tuloksella 410 että ulkoradoilla Tampereella ylitettyään 412 – molemmat ennätykset syntyivät 19-vuotiaiden SM-kilpailuissa. Nuorten MM-kilpailuissa Santiago de Chilessä hän jäi karsinnassa ilman tulosta, mutta sijoittui Euroopan Cupin 1. divisioonan kilpailussa Norjan Bærumissa toiseksi hypättyään 405 ja voitti Suomi–Ruotsi-maaottelun Helsingissä tuloksella 390.
Loukkaantumisten takia uransa vuonna 2001 päättänyttä Annu Mäkelää valmensi hänen isänsä, Suomen Urheiluliiton valmennusjohtaja Jarmo Mäkelä.
Debbie Reynolds

Debbie Reynolds (1. huhtikuuta 1932 El Paso, Texas – 28. joulukuuta 2016 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, laulaja ja tanssija.
Ura.
Hänet tunnetaan muun muassa Kathy Seldenin roolistaan musikaalielokuvassa "Laulavat sadepisarat" ("Singin’ in the Rain", 1951) ja Margaret Brownin roolistaan elokuvassa "Verraton Molly Brown" ("The Unsinkable Molly Brown", 1964), josta Reynolds sai parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuuden. Reynolds on näytellyt niin elokuvissa, televisiossa kuin teatterissakin.
Reynolds näytteli Grace Adlerin äitiä komediasarjassa "Will &amp; Grace". Debbie Reynoldsin käden- ja jalanjäljet on painettu Grauman’s Chinese Theatren edustan sementtiin. Hänellä on myös tähti Hollywood Walk of Famella. Häneltä ilmestyi vuonna 1988 omaelämäkertakirja "Debbie". Vuonna 2014 hänet palkittiin Screen Actors Guild -elämäntyöpalkinnolla. Vuonna 2015 hän sai Jean Hersholtin humanitaarisen palkinnon.
Yksityiselämä.
Reynolds oli kolmesti naimisissa, mutta kaikki liitot päättyivät eroon. Ensimmäisestä avioliitosta vuosina 1955–1959 syntyi kaksi lasta. Hänen ja Eddie Fisherin tytär oli näyttelijä ja käsikirjoittaja Carrie Fisher (1956–2016). Toinen lapsi on yritysjohtaja, arkkitehti, ääniteknikko ja elokuvantekijä Todd Fisher (s. 1958).
Reynolds kuoli saatuaan halvauksen 84-vuotiaana 28. joulukuuta 2016, vain päivä sen jälkeen, kun hänen tyttärensä Carrie kuoli sairaalassa saatuaan sydänkohtauksen muutamaa päivää aiemmin.
Grauman’s Chinese Theatre

Grauman’s Chinese Theatre on elokuvateatteri, joka sijaitsee Hollywood Boulevardin varrella Hollywoodissa Yhdysvalloissa. Sen virallinen nimi on nykyään TCL Chinese Theatre kiinalaisen TCL-elektroniikkayhtiön ostettua nimioikeudet kymmeneksi vuodeksi tammikuusta 2013 alkaen.
Teatteri rakennettiin Hollywoodin kulta-aikaan vuonna 1927 Sid Graumanin johdolla. Siitä on sittemmin tullut Los Angelesin kuuluisimpia nähtävyyksiä, koska sen edessä on betonilaattoihin ikuistettuna lukemattomien legendaaristen Hollywood-tähtien jalan- ja kädenjäljet. Teatterilla on muutenkin tärkeä asema Hollywoodin historiassa, sillä siellä on järjestetty muun muassa Oscar-gaaloja. Tästä syystä siihen yhdistetään vanhan ajan Hollywood-glamour.
Vuosina 1973–2001 teatteri oli silloisen omistajansa Mann Corporationin mukaan nimeltään Mann’s Chinese Theatre. Vuonna 2001 Warner Bros. ja Paramount Pictures ostivat teatterin ja nimesivät sen uudestaan Grauman’s Chinese Theatreksi. Vuonna 2011 teatterin ostivat vuorostaan elokuvatuottaja Donald Kushner ja yrittäjä Elie Samaha.
Luettelo käden- ja jalanjälkiseremonioista päiväyksineen.
2020-luku.
Muun muassa "The Artistissa" esiintynyt jackrussellinterrieri "Uggie" ikusti ensimmäisenä koirana jalanjälkensä teatterin edustan betonilaatalle kesäkuussa 2012.
Proud Words on a Dusty Shelf

Proud Words On A Dusty Shelf oli Ken Hensleyn ensimmäinen soololevy, joka julkaistiin vuonna 1973. Mukana levyllä soittavat Uriah Heepistä tutut Gary Thain ja Lee Kerslake.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Hensley.
A-puoli
B-puoli
Kaarlo Saarnio

Kaarlo Eerik (Kalle) Saarnio (20. joulukuuta 1885 Rääkkylä – 12. joulukuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, joka esiintyi useissa elokuvissa aina 1920-luvulta kuolemaansa saakka.
Saarnio ei kertaakaan esittänyt elokuvissa suurta sankaria tai rakastajaa, eli pääroolia, mutta hän osallistui ahkerasti elokuvien tekemiseen. Vuonna 1954 valmistui kaikkiaan kuusi elokuvaa, joissa hänellä oli rooli. Saarnion suurimpia elokuvatehtäviä olivat Viirimäki elokuvassa "Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin" (1931) ja kirkkoherra elokuvassa "Isoviha" (1939). Saarnion viimeiseksi elokuvaksi jäi Valentin Vaalan elokuva "Totuus on armoton" (1963).
Tasavallan presidentti Juho Kusti Paasikivi myönsi Saarniolle Pro Finlandia -mitalin vuonna 1947. Saarnio näytteli Kansan Näyttämöllä vuosina 1907–1954. Hänen veljensä oli näyttelijä Yrjö Saarnio. Saarnio oli naimisissa muun muassa näyttelijä Laina Laineen kanssa.
Saarnio on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
May Sutton

May Godfrey Sutton Bundy (25. syyskuuta 1886 Plymouth, Englanti – 4. lokakuuta 1975) oli tennispelaaja ja ensimmäinen yhdysvaltalainen Wimbledonin kaksinpelimestari. 
Suttonin ollessa kuuden vuoden ikäinen hänen perheensä muutti maatilalle lähelle Pasadenaa, jossa hän pelasi sisarustensa kanssa tennistä isänsä rakentamalla kentällä. Nuoruudessaan hän hallitsi yhdessä sisartensa Violetin, Florencen ja Ethelin kanssa Kalifornian tenniskisoja, ja alueella muodostui sanonta ”Suttonin voittamiseen tarvitaan Sutton”. Vuonna 1904 May Sutton voitti Yhdysvaltain mestaruuskilpailujen kaksinpelin 18-vuotiaana. Hän voitti myös nelinpelin yhdessä Miriam Hallin kanssa ja oli loppuottelussa sekanelinpelissä.
Vuonna 1905 hän voitti ensimmäisenä yhdysvaltalaisena naispelaajana Wimbledonin tennisturnauksen kukistamalla loppuottelussa brittiläisen tähtipelaajan ja hallitsevan mestarin Dorothea Douglassin. He kohtasivat finaalissa myös kahtena seuraavana vuonna. Douglass valtasi mestaruuden takaisin 1906, minkä jälkeen Sutton vei sen jälleen 1907. Tämän jälkeen Sutton ei enää kilpaillut Englannissa vaan keskittyi kotimaansa kisoihin. 
Sutton meni naimisiin Yhdysvaltain mestaruuskilpailujen kolminkertaisen nelinpelimestarin Tom Bundyn kanssa 1912 ja jätti kilpauransa taka-alalle keskittyäkseen perheen kasvattamiseen. Hän kuitenkin palasi kilpakentille vuonna 1921. Yhdysvaltain mestaruuskisoissa 1925 hän eteni nelinpelissä loppuotteluun, ja melkein 40-vuotiaana hänet valittiin vielä edustamaan maataan Wightman Cupissa.
Jeffrey Dean Morgan

Jeffrey Dean Morgan (s. 22. huhtikuuta 1966 Seattle, Washington, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Morgan tuli tunnetuksi vuonna 2006, jolloin hän esiintyi yhtä aikaa kolmessa televisiosarjassa: "Greyn anatomiassa", "Supernaturalissa" ja "Weedsissä".
Ura.
Morgan aloitti näyttelijän uransa vuonna 1991 esiintymällä elokuvassa "Uncaged", ja on sen jälkeenkin esiintynyt elokuvissa. Pääosin hän on kuitenkin esiintynyt televisiossa. Hän on ollut vierailevana tähtenä sarjoissa "Teho-osasto", "Kunnian miehet", "Walker, Texasista", "Angel", "Pelastaja", "C.S.I.", "Sliders" ja "Monk".
Vuosina 2005 ja 2006 Morgan esiintyi samanaikaisesti kolmessa eri sarjassa. Sarjassa "Supernatural" Morgan esittää päähahmojen, Samin (Jared Padalecki) ja Deanin (Jensen Ackles) salaperäistä isää, John Winchesteriä. "Greyn anatomiassa" Morgan esittää sydänsiirtopotilas Denny Duquettea, jolla kehittyy suhde sarjan toisen hahmon Izzie Stevensin (Katherine Heigl) kanssa. Sarjassa "Weeds" Morgan esitti Judah Botwinia, päähenkilön kuollutta aviomiestä. Kaikissa kolmessa sarjassa Morganin esittämä roolihahmo kuolee, ja kahden hahmon kuolema näytetään myös katsojille.
Näiden jälkeen Morgan on tehnyt rooleja muun muassa elokuvissa "P.S. Rakastan sinua" (2007), "Tuplamorsian" (2008), "Watchmen" (2009) ja "The Resident" (2011). Vuodesta 2016 Morgan on esittänyt sadistista antagonistia Negania televisiosarjassa "The Walking Dead" ja sen spin-off-sarjassa "".
Yksityiselämä.
Vuonna 1993 Playboylle antamassaan haastattelussa Morgan kertoi olleensa nuoruudessaan naimisissa. Julkisuudessa avioliitosta ei tiedetä muuta kuin, että se päättyi avioeroon. Alkuvuodesta 2008 Morgan oli lyhyesti kihloissa kollegansa Mary-Louise Parkerin kanssa, mutta pari purki kihlauksen 8. huhtikuuta.
Vuonna 2009 Morgan alkoi seurustella näyttelijä Hilarie Burtonin kanssa. Heillä on vuonna 2010 syntynyt poika sekä vuonna 2018 syntynyt tyttö. Pari meni naimisiin vuonna 2019.
US Weeklyn mukaan Morganilla on myös entisen naisystävänsä näyttelijä Sherrie Rosen kanssa poika, josta hän sai tietää vasta vuonna 2009 pojan ollessa nelivuotias.
Eager to Please

Eager to Please on Ken Hensleyn toinen soololevy vuodelta 1975. Kaikki levyn kappaleet ovat Hensleyn sävellyksiä, paitsi "Stargazer", jonka alkuperäisesittäjä on Tempest. 
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt Hensley, ellei toisin mainittu.
A-puoli
B-puoli
Singlet.
In The Morning / Who Will Sing For You
Annikki Komsi

Annikki Kaarina Komsi (o.s. Kaurala, 12. marraskuuta 1919 Salo – 4. maaliskuuta 2009 Seinäjoki) oli suomalainen kirjailija. 
Komsi suoritti keskikoulun ja ammattikoulun. Hän toimi kirjallisen työnsä ohessa muun muassa kukkakauppiaana ja asui Etelä-Pohjanmaalla. Hän kirjoitti ensimmäisen runonsa noin kuuden vuoden ikäisenä. 
Komsi oli lapseton ja jäi leskeksi Parkinsonin taudista kärsineen miehensä kuoltua vuonna 1996.
Taffelipiano

Taffelipiano on piano, jossa kielet ovat flyygelin tavoin vaakatasossa, mutta sijoitettuna viistosti suorakulmaiseen runkoon koskettimiston suuntaisesti. Taffelipiano oli suosittu kotisoitin 1700- ja 1800-luvulla, erityisesti 1800-luvun jälkipuoliskolla. Sittemmin pystymallinen piano syrjäytti sen suosiossa, eikä taffelipianoja enää valmisteta. Soittimia on kuitenkin runsaasti restauroitu koriste-esineiksi, ja monet korjattu jopa soittokuntoisiksi.
Jean Hagen

Jean Hagen (oik. Jean Shirley Verhagen 3. elokuuta 1923 Chicago, Illinois, Yhdysvallat – 29. elokuuta 1977 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka sai parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuuden elokuvasta "Laulavat sadepisarat" (1952).
Ura.
Hän teki elokuvadebyyttinsä femme fatalen roolissa Katharine Hepburnin ja Spencer Tracyn tähdittämässä elokuvassa "Aatamin kylkiluu" vuonna 1949. Seuraavana vuonna hän näytteli ensimmäisen naispääosansa elokuvassa "Asfalttiviidakko" ja sai roolistaan hyvät arvostelut. Sitä seuraavana vuonna hän näytteli epäilemättä kuuluisimmassa roolissaan koppavana ja diivailevana Lina Lamontina elokuvassa "Laulavat sadepisarat" (1951), jota pidetään usein kaikkien aikojen parhaana elokuvamusikaalina. Linan roolista tuli hänelle parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuus. Vuonna 1953 hän siirtyi näyttelemään televisioon sarjassa "Make Room for Daddy", jossa hän näytteli kolme kautta ja sai kolme Emmy-ehdokkuutta. Hän on saanutkin televisiourastaan tähden Hollywood Walk of Famelle. Loppu-uransa aikana hän näytteli sivuosarooleja elokuvissa ja televisiosarjoissa.
Yksityiselämä.
Jean Hagen oli naimisissa Tom Seidelin kanssa vuosina 1949–1965, mutta avioliitto päättyi eroon. Avioliitosta syntyi kaksi lasta. Hagen kuoli kurkkusyöpään 54-vuotiaana elokuussa 1977 Los Angelesissä, Kaliforniassa, Yhdysvalloissa.
Unto Pusa

Unto Pusa (18. tammikuuta 1913 Viipuri – 8. marraskuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari ja professori.
Ura.
Unto Pusa syntyi Viipurissa ja opiskeli sekä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa että Pariisissa. 
Pusa kuului Prisma-ryhmään muiden muassa Sam Vannin kanssa. 
Hän toimi Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosaston opettajana 25 vuoden ajan (1946–1970) ja opetti useaan otteeseen myös Vapaassa taidekoulussa. Unto Pusa toimi myös ABC-piirustuskoulun johtajaopettajana vuosina 1946-1966. Hänellä oli ateljeerakennus Helsingin Lauttasaaressa.
Unto Pusa sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1963 ja professorin arvonimen 1969.
Unto Pusan vaimo, taidegraafikko Maijaliisa Pusa lahjoitti testamentissaan Kuvataiteen keskusarkistolle valokuvakokoelman, johon kuuluu 2 260 pääasiassa mustavalkoista negatiivia ja vedosta noin vuosilta 1910–1970.
Taiteellinen tuotanto.
Unto Pusa maalasi klassisia sommitelmia lähestyen töissään kubismia ja abstraktismia. Työt olivat värikylläisiä – hän sai värimaailmaansa vaikutteita Henri Matissen teoksista, vaikka sommittelikin omat työnsä paljon kurinalaisemmin. Muita ranskalaisia esikuvia olivat Paul Cézanne ja Fernand Léger.
Monumentaalityöt.
Unto Pusan merkittäviä monumentaalitöitä ovat "Kaupunki nousee", 1953, Merita-pankki, Lahti; "Kotimaani ompi Suomi", 1959, Käpylän ala-aste, Helsinki; "Suma", 1960, Koillis-Lapin ammattioppilaitos, Kemijärvi; "Keskus", 1962, Kokkolan virastotalo; Oulunsuun Kastellin kirkon lasimosaiikki, 1962, Oulu; "Kansa rakentaa", 1963, Sampo-Varma, Helsinki; "H2SO4/Harjavalta, Uusikaupunki, Kokkola, Kotka", 1967, Kemiran pääkonttori, Helsinki.
Kirjallisuus.
Unto Pusan tunnetuin kirja lienee Teknillisen korkeakoulun julkaisema "Plastillinen sommittelu". Se julkaistiin vuonna 1963, ja kirjan seitsemäs painos otettiin vuonna 1986. Unto Pusa kirjoitti myös kirjat "Väri – muoto – tila" (1967) ja "Taiteesta" (1982).
Ursula Vaughan Williams

Joan Ursula Penton Vaughan Williams (o. s. Lock, 15. maaliskuuta 1911 – 23. lokakuuta 2007) oli brittiläinen kirjailija. Hän syntyi Maltalla kenraalimajuri Sir Robert Lockin tyttäreksi.
Vaughan Williams otti ensimmäisen avioliittonsa yhteydessä käyttöön nimen Wood. Hänen uusi puolisonsa oli vuodesta 1953 tämän kuolemaan 1958 säveltäjä Ralph Vaughan-Williams.
Vaughan Williams aloitti runojen kirjoittamisen vuonna 1921 ja julkaisi ensimmäisen kokoelmansa vuonna 1927. Hän kirjoitti runojen lisäksi edesmenneen säveltäjämiehensä elämäkerran sekä omaelämäkertansa nimellä "Paradise Remembered".
Free Spirit

Free Spirit on Ken Hensleyn kolmas sooloalbumi vuodelta 1980. Lähdettyään Uriah Heepistä toukokuussa 1980 Hensley alkoi heti nauhoittaa uutta soololevyä muun muassa Ian Paicen ja Kenny Jonesin kanssa. "Free Spirit" julkaistiin myöhemmin samana vuonna.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Hensley, ellei toisin mainittu.
A-puoli
B-puoli
Dora Boothby

Penelope Dora Harvey Boothby (2. elokuuta 1881 Finchley, Middlesex, Englanti – 22. helmikuuta 1970 Hammersmith, Lontoo) oli brittiläinen naistennispelaaja. Hänet muistetaan parhaiten Wimbledonin naisten kaksinpelin mestaruudesta 1909.
Boothby oli tenniksen kaksinpelin hopeamitalisti Lontoon kesäolympialaisissa 1908. Hän hävisi loppuottelussa Dorothea Douglass Chambersille 1–6, 5–7.
Nelinpelissä Boothby voitti Wimbledonin mestaruuden vuonna 1913.
The Best of Ken Hensley

The Best Of Ken Hensley on Ken Hensleyn kokoelmalevy vuodelta 1990. CD-versiolla on kolme bonuskappaletta.
Kappaleet vinyylillä.
Kaikki kappaleet säveltänyt Hensley, ellei toisin mainittu.
A-puoli
B-puoli
CD:n bonusraidat
Viljo Marttila

Viljo Erkki Marttila (23. maaliskuuta 1904 Helsinki – 1. kesäkuuta 1973 Helsinki) oli Kustannusosakeyhtiö Otavan kustannustoimittaja, sittemmin kuvatoimituksen päällikkö. Hänet tunnettiin nimimerkillä "Jukka H. Puntari" toimittamistaan ja laatimistaan kilpatehtäväsivuista mm. Suomen Kuvalehdessä ja veljensä Heikki Marttilan (pakinoitsija Arijoutsin) julkaisemassa pilalehdessä Arijoutsin Pippuri.
Marttilan vanhemmat olivat ratamestari Erkki Marttila ja Anna Adolfina Pellavasaari. Hän pääsi ylioppilaaksi 1925 ja oli Kustannus Oy Otavan mainostoimittajana 1927–1936 ja osastonjohtajana vuodesta 1937 sekä prokuristina vuodesta 1938. Marttila toimi myös kilpatehtäväosaston toimittajana useissa lehdissä vuodesta 1927 alkaen. Hän oli Suomen Kirjakauppalehden toimitussihteerinä 1945–1952 ja Kööpenhaminassa ilmestyneen Nordisk Exlibris Tidsskriftin Suomen toimittajana vuodesta 1946 alkaen.
Marttila oli Nuoren Voiman Liiton liittohallituksen jäsen vuodesta 1943, Libron varapuheenjohtaja 1935–1937 ja Suomen exlibris-yhdistyksen puheenjohtaja vuodesta 1946 alkaen. 
Jatkosodan aikana Viljo Marttila toimi muun muassa Martti Haavion johtamassa Tiedotuskomppania 1:ssä toimistoupseerina sekä myöhemmin muun muassa eri rintamalehtien toimittajana.
Julkaisuja.
Nimimerkillä "Jukka H. Puntari":
Toimituksia.
Nimimerkillä "Jukka H. Puntari":
Näkötutkimus

Näkötutkimus () on monitieteinen tutkimusala, joka tarkastelee näköjärjestelmän toimintaa. Näkötutkimusta voidaan harjoittaa esimerkiksi havaintopsykologian, kognitiivisen psykologian, neurotieteen, silmälääketieteen, biotieteiden tai tietojenkäsittelytieteen menetelmin. Usein näkötutkimushankkeissa hyödynnetään usean eri tieteenalan menetelmiä.
Näkötutkimuksessa voidaan tutkia erilaisia ilmiöitä:
Näkötutkimuksessa voidaan myös tutkia eri näköjärjestelmän alueiden toimintaa:
Tittamari Marttinen

Tittamari Marttinen (s. 2. lokakuuta 1968 Kajaani) on suomalainen kirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti lasten- ja nuortenkirjoistaan.
Elämä ja ura.
Marttinen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1987 ja filosofian kandidaatiksi (nyk. maisteri) vuonna 1991 Helsingin yliopistosta pääaineenaan yleinen kirjallisuustiede. Hän on suorittanut jatko-opintoja Essexin yliopistossa vuosina 1996–1997 ja kulttuurituottajan opintoja Metropolia-ammattikorkeakoulussa (2010–). Hän on valmistunut medianomiksi (YAMK) Oulun ammattikorkeakoulusta vuonna 2020. Suurimman osan urastaan Marttinen on ollut vapaa kirjailija. Lisäksi hän on tehnyt töitä kirja- ja kulttuurialalla. 
Marttinen tunnetaan erityisesti lasten- ja nuortenkirjoistaan. Hän kirjoittaa runoja, loruja ja tarinoita sekä lastenromaaneja, kuvakirjoja, tyttökirjoja, helppolukuisia kirjoja, sarjakirjoja ja nuortenromaaneja ja on lisäksi suomentanut useita kymmeniä ruotsalaisia, suomenruotsalaisia, englantilaisia ja ranskalaisia lastenkirjoja. Marttisen esikoisteos oli lastenrunokokoelma "Kissa ja merimies", joka ilmestyi vuonna 1982 WSOY:n kustantamana. Hän on voittanut kaksi kertaa lastenkirjojen Arvid Lydecken -kirjallisuuspalkinnon (vuonna 2000 teoksesta "Elsan ja Eetun erikoistapaukset" ja vuonna 2015 teoksesta "Ikioma perheeni"). Vuonna 2021 Marttisen kirjoittama ja Johanna Ilanderin kuvittama "BonusSisko"-kirja valittiin Vuoden Uusperheteoksi. Raadin mukaan kirja käsittelee uusperheellisille tärkeitä teemoja herkän rehellisellä ja koskettavalla tavalla. 
Marttinen on kuulunut Suomen Kirjailijaliiton johtokuntaan vuodesta 2005 (varapuheenjohtaja vuodesta 2007 ja Topelius-ryhmän puheenjohtaja vuodesta 2007) ja toiminut monissa kirjallisen alan luottamustehtävissä. Hän oli koululaisten kirjallisuuslehti "Vinskin" päätoimittaja vuosina 2003–2011 ja istui Lukukeskuksen hallituksessa vuosina 2011–2013. Hän on työskennellyt toimituspäällikkönä, lasten- ja nuortenkirjallisuuden asiantuntijatehtävissä, luennoitsijana, kouluttajana ja kulttuurituottajana. Vuosina 2014–2017 Marttinen työskenteli Taiteen edistämiskeskuksen nimeämänä lastenkulttuurin läänintaiteilijana Varsinais-Suomen alueella.
Marttisella on neljä lasta entisen puolisonsa Markku Envallin kanssa. Marttinen meni naimisiin naisystävänsä Ulla Pakisjärven kanssa 1.3.2017, kun sukupuolineutraali avioliittolaki astui voimaan Suomessa.
Teoksia.
Lasten- ja nuortenkirjat.
Rakkausmyrsky-säeromaanit.
Lisäksi Marttinen on ollut toimituskunnan jäsenenä tai toimittajana muun muassa teoksissa "Satusaari" 1–8 (W&amp;G), "Tammen kultainen aapinen" (Krokfors, Lindman, Marttinen, Parvela), "Onnenpäiviä, runoja lapsen juhlaan" (WSOY 2005) ja "Mediamaassa, tarinoita lapsista ja mediasta" (Saarni-kirjat 2011).
Yrjö-palkinto

Yrjö-palkinto on Suomen Jazzliiton vuosittain ansioituneelle suomalaiselle jazzmuusikolle myöntämä palkinto. Sitä pidetään yleisesti arvostetuimpana suomalaiselle jazzmuusikolle myönnettävänä tunnustuksena. Yrjö-palkinnon saajan päättää Jazzliiton hallitus, ja palkinto jaetaan Valtakunnallisten Jazzpäivien yhteydessä. Yrjö-palkintoon ei sisälly rahaa vaan taideteos, jonka tekijä on yleensä kotoisin Jazzpäivien kulloisestakin isäntäpaikasta.
Ensimmäinen Yrjö-palkinto jaettiin 11. marraskuuta 1967 saksofonisti Eero Koivistoiselle. Vuonna 2002 Yrjö jaettiin ensimmäistä kertaa naismuusikolle, kun palkinnon vastaanotti Anna-Mari Kähärä. Rumpali Edward Vesala on ainoa muusikko, joka on saanut Yrjön kahdesti, vuosina 1972 ja 1980.
Yrjö-palkinnon voittajista koottiin vuonna 2006 Jazzliiton 40-vuotisjuhlan kunniaksi juhlaorkesteri, "Iso Yrjö". Orkesteri esiintyi ympäri Suomea esittäen jäsentensä uudelleen sovitettuja sävellyksiä, ja kiertue päättyi Savoy-teatteriin, Helsinkiin Jazzliiton 40-vuotispäivänä 25. marraskuuta.
Yleisradion Jazzradio on vuodesta 2003 jakanut Varjo-Yrjön suomalaista jazzkulttuuria edistäneelle taholle.
Claudia Jung

Claudia Jung (s. Ute Krummenast, 12. huhtikuuta 1964 Ratingen, Nordrhein-Westfalen, Saksa) on saksalainen iskelmälaulaja ja poliitikko. Hän on työskennellyt myös näyttelijänä.
Elämä ja ura.
Jo pienestä pitäen musiikki oli keskeinen osa Claudia Jungin elämää. Hän harrasti lapsuudessaan sekä kitaransoittoa että kuorolaulua. Ennen ammattimaista muusikonuraansa hän toimi muun muassa matkaoppaana Italiassa ja fotolaboranttina. Vuonna 1984 Jung tutustui tuottaja Adam Schaireriin ja yhteistyö tämän kanssa johti ensimmäiseen single-julkaisuun vuonna 1986. Claudia Jungin esikoisalbumi "Halt' mich fest" ilmestyi vuonna 1988. Alussa musiikista ja teksteistä vastasivat Schairerin lisäksi lähinnä Jean Frankfurter ja Erich Offierowski, myöhemmin muun muassa André Franke, Joachim Horn-Bernges ja Bernd Meinunger.
Suosion kasvettua Claudia Jungia on alettu kutsua "Saksalaisen iskelmän suureksi naiseksi" ("Die grosse Dame des deutschen Schlagers"). Jung on niittänyt mainetta vahvana balladien tulkitsijana, ja hänen repertuaarissaan on vankka sijansa myös pop-genren tanssimusiikille. Vuonna 2015 julkaistu "Seitensprung" puolestaan koostuu lähes yksinomaan käännöskappaleista, kuten "Durch Meine Finger Rinnt Die Zeit", joka on saksankielinen versio Abban sävellyksestä "Slipping Through My Fingers".
Jung on laulanut useita duettoja. Eräs hänen suosituimmista lauluistaan, "Je t'aime mon amour", on yhteistyö Richard Claydermanin kanssa. Jung on levyttänyt lähinnä saksaksi. Lisäksi hän on tulkinnut muutamia ranskan-, englannin- ja italiankielisiä kappaleita. Vuonna 2001 julkaistiin VHS:nä ja DVD:nä Claudia Jungin juontama televisio-ohjelma "Mein München - Auch wenn es nicht vernünftig ist". Jung on voittanut useita saksalaisia musiikkialan palkintoja.
Reininmaalla syntynyt Jung muutti Baijeriin 1994. Hän asuu maalaistalossa Pfaffenhofen an der Ilmissä Münchenin lähistöllä. Hän avioitui 1997 muusikko Hans Singerin kanssa, joka on tuottanut hänen levynsä vuodesta 1999. Pariskunnan tytär, Anna Charlotte, lauloi äitinsä kanssa dueton "Heut' fliegt ein Engel durch die Nacht" vuonna 2004.
Claudia Jung on näytellyt harrastuspohjalta muutamissa televisiotuotannoissa, kuten "Das Musikhotel am Wolfgangsee" (2008) ja "Der Schatz im Silbersee" (2015).
Claudia Jung - virallisesti Ute Singer - toimi paikallispoliitikkona 2008–2013.
Diskografia.
Kokoelma-albumit.
Muita kokoelmia:
Singlet.
Muita singlejulkaisuja:
Züri-Metzgete

Züri-Metzgete (Zürichin mestaruus) on maantiepyöräilykilpailu, joka ajetaan vuosittain Zürichissä. Se oli vuoteen 2006 saakka ammattilaisten klassikkokilpailu ja kuului maantiepyöräilyn maailmancupiin ja UCI ProTour-sarjaan. Vuodesta 2008 se on järjestetty amatöörikilpailuna.
Historia.
Züri-Metzgete järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1914. Kilpailu ajettiin vuodesta 1917 lähtien joka vuosi, myös toisen maailmansodan aikana, aina vuoteen 2006 saakka. Se oli pisimpään katkeamatta järjestetty ammattipyöräilyn suurkilpailu, kunnes vuonna 2007 kilpailua ei pystytty järjestämään. Züri-Metzgete ajettiin vuosikausia toukokuun alussa, mikä ei ollut ideaalinen ajankohta valtaosalle huippupyöräilijöistä maalis- ja huhtikuun "monumenttien" jälkeen. Lisäksi kilpailu ajettiin 1960-1980 -luvuilla usein päivä Rund um den Henninger Turm -kilpailun jälkeen, mikä myös huononsi ajon tasoa. Vuonna 1988 Züri-Metzgete siirrettiin ajettavaksi elokuun puolivälissä, ja kilpailu sai uutta sykettä monien Ranskan ympäriajon tähtienkin kiinnostuttua siitä. 
Sveitsiläisajajat voittivat Züri-Metzgeten 35 kertaa ensimmäisistä 41 kilpailusta vuosina 1914–1956. Kilpailun on useimmin voittanut isäntämaan Heiri Suter – kaikkiaan kuusi kertaa vuosina 1919–1929. Myös aikakauden suurimmat sveitsiläistähdet Ferdi Kübler (1943) ja Hugo Koblet (1952 ja 1954) kuuluvat Züri-Metzgeten sankareihin. Huomattavin ulkomaalaisvoitto nähtiin vuonna 1946, kun italialainen Gino Bartali voitti maanmiehensä ja "arkkivihollisensa" Fausto Coppin. Kilpailu ratkesi kiistanalaisella tavalla, sillä Bartali karkasi Coppilta, jonka kanssa oli irtiotossa, kun tämä oli kiristämässä kengännauhojaan. On sanottu, että juuri tämä tapahtuma aloitti Coppin ja Bartalin välisen "sodan". Bartalin keskinopeus tuossa kilpailussa oli 42,228 km/h, joka säilyi ennätyksenä yli 50 vuoden ajan. Espanjalainen Juan Antonio Flecha voitti vuoden 2004 kilpailun uudella keskinopeusennätyksellä 42,707 km/h.
Vuoden 1956 jälkeen sveitsiläisajajat voittivat Züri-Metzgeten ammattilaiskilpailun vain viisi kertaa, kun taas Italiaan voitto meni 15 ja Belgiaan 13 kertaa. Kilpailun voittajien joukkoon kuuluu suuria klassikkokisojen tähtiä, kuten Paolo Bettini, Francesco Moser, Roger De Vlaeminck, Freddy Maertens, Giuseppe Saronni ja Johan Museeuw.
Voittajat.
Lähde: Memoire-du-cyclisme
Amatöörikilpailun voittajat.
Lähde: Cycling Archives
Susi lampaan vaatteissa

Susi lampaan vaatteissa on yksi Aisopoksen faabeleista eli eläinsaduista sekä siihen viittaava sanonta. Faabelin numero Perryn indeksissä on 451.
Sadussa susi löytää lampaantaljan, ja keksii että jos hän pukee sen päälleen, hän näyttää kauempaa lampaalta, joten lampaat eivät tajua vaaraa. Lähestyttyään lammaskatrasta talja yllään susi oli juuri pääsemäisillään tarpeeksi lähelle hyökätäkseen, kun paimen saapui paikalle. Hän päätti valita yhden lampaistaan teuraaksi ruokaa varten – ja tappoi siten suden sattumalta. Tarinan opetus on, että petokseen turvautujille käy joka tapauksessa lopulta huonosti.
”Susi lampaan vaatteissa” on myös vertaus, jota käytetään useimmiten kuvaamaan naamioitunutta uhkaa tai ystävällisyydeksi naamioitua petosta. Vertaus esiintyy vanhan raamatunkäännöksen vaikutuksesta usein myös muodossa "susi lammasten vaatteissa". Jeesus vertasi vääriä profeettoja lampaiksi naamioituneisiin susiin.
Vanha tullitalo (Helsingborg)

Vanha tullitalo () on rakennus Helsingborgissa, Ruotsin Skånessa. Se toimii nykyisin terminaalina tanskalaisen Sundbusserne-varustamon aluksille, jotka kulkevat Helsingborgin ja Tanskan Helsingørin välillä yli Juutinrauman. Rakennus on saanut nykyisen ulkonäkönsä vuonna 1887. Sen on suunnitellut arkkitehti Mauritz Frohm. 1910-luvulla rakennusta laajennettiin arkkitehti Alfred Hellerströmin suunnittelemilla siipirakennuksilla.
Aleksandr Godunov

Aleksander Borisovitš Godunov (, 28. marraskuuta 1949 Sahalin – 18. toukokuuta 1995 Los Angeles) oli venäläinen balettitanssija ja näyttelijä, jonka loikkaus 23. elokuuta 1979 aiheutti diplomaattisen kriisin Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välillä.
Godunov liittyi Bolšoi-teatteriin vuonna 1971. Hän oli jo silloin lupaava balettitanssija. Yhdysvaltain balettiuransa jälkeen Godunov esiintyi monissa elokuvissa. Hän näytteli amish-maanviljelijää elokuvassa "Peter Weirin Todistaja" vuodelta 1985, psykopaattista terroristia Karlia elokuvassa "Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli", Maxia elokuvassa "Rahareikä" sekä Vronskyä elokuvassa "Anna Karenina" vuodelta 1974. Hänestä tuli Yhdysvaltain kansalainen vuonna 1987.
Loikkaus.
23. elokuuta vuonna 1979, kun Bolšoi-teatteri oli kiertueella New York Cityssä, Godunov otti yhteyttä viranomaisiin ja anoi poliittista turvapaikkaa. Kun KGB oli kuullut tempauksesta, Bolšoi oli juuri lentokentällä matkalla takaisin. KGB päätti estää Godunovin vaimon, mukana kiertueella olleen solisti Lyudmila Vlasovan, loikkauksen. Rouva Vlasovaa pidettiin Aeroflotin Moskovan koneessa, mutta koneelta evättiin lähtölupa kolmeksi vuorokaudeksi, koska maahanmuuttovirasto halusi tietää, lähteekö tämä maasta vapaaehtoisesti eikä pakosta. Presidentti Jimmy Carter ja neuvostojohtaja Leonid Brežnev joutuivat kriisiin mukaan.
26. elokuuta kone sai lähtöluvan, ja Vlasova palasi Moskovaan. Godunov yritti vuoden ajan saada vaimonsa Yhdysvaltoihin. Heidät tunnettiin kylmän sodan Romeona ja Juliana. Pari erosi vuonna 1982.
Godunov jatkoi tanssijanuraa Yhdysvalloissa American Ballet Theatressa vuoteen 1982 asti, jolloin hänen välinsä teatterin johtajan, Mihail Baryšnikovin, kanssa menivät poikki. Godunov matkusti Hollywoodiin ja aloitti romanssin näyttelijä Jacqueline Bissetin kanssa. Suhde päättyi vuonna 1988. Godunovin kuuluisin rooli oli elokuvassa "Die Hard" (1988), jossa hän näytteli terroristi Karlia.
Kuolema.
Ystävät huolestuivat Godunovista 18. toukokuuta 1995, koska hän ei ollut pitkiin aikoihin vastannut soittoihin. He lähettivät sairaanhoitajan hänen asunnolleen, mistä Godunov löydettiin kuolleena alkoholismin ja hepatiitin aiheuttamien komplikaatioiden seurauksena. Hän eli vain 45-vuotiaaksi. On ollut epäselvää, kauanko Godunov oli ollut kuolleena ja hänen ystävänsä väittivät, etteivät olleet kuulleet hänestä mitään kymmeneen päivään. Hänen tuhkansa on siroteltu Tyynellemerelle.
Mauritz Frohm

Mauritz Frohm (1840 – 1912) oli ruotsalainen arkkitehti. Hän toimi Helsingborgin kaupunginarkkitehtina vuosina 1868–1903 ja suunnitteli useita merkittäviä rakennuksia kaupunkiin.
Frohm syntyi Helsingborgissa Jonas Frohmille ja Christina Frohmille (o.s. Ramberg). 16-vuotiaana hän muutti Göteborgiin, jossa hän opiskeli rakennustaidetta Chalmersin koulussa. Opiskelujen jälkeen hän asui jonkin aikaa Tukholmassa, jossa työskenteli yhdessä Helgo Zettervallin kanssa.
Vuonna 1865 Frohm palasi Helsingborgiin ja 1868 hänestä tehtiin kaupungin kaupunginarkkitehti. Kaupunginarkkitehtina hänen suunnittelemiensa rakennusten ulkonäköä dominoivat koristerikkaat ja usein klassisistiset rakennukset. Hän lopetti työssään vuonna 1903. Frohm ei koskaan mennyt naimisiin ja hän kuoli vuonna 1912. Kaupunginarkkitehtina häntä seurasi Alfred Hellerström.
Alfred Hellerström

Josef Alfred Hellerström (s. 19. maaliskuuta 1863, Tukholma − k. 1931) oli ruotsalainen arkkitehti. Hän opiskeli vuosina 1883–1885 Kuninkaallisessa teknillisessä korkeakoulussa ja vuosina 1885–1888 Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa. Hellerström asui ja vaikutti Helsingborgissa. Vuonna 1892 hän aloitti työt Helsingborgin teknillisessä koulussa opettajana ja vuodesta 1903 lähtien hän toimi Helsingborgin kaupunginarkkitehtina.
Australian Grand Prix 1993

Australian Grand Prix 1993 oli Formula 1 -sarjan historian 548 osakilpailu ja kauden 1993 päätöskilpailu. Se ajettiin 7. marraskuuta Adelaiden katuradalla. Kilpailua lyhennettiin kahdella kierroksella uusintalähtöjen takia.
Kilpailun voittaneelle Ayrton Sennalle voitto oli hänen uransa viimeinen. Alain Prost ajoi 200. GP:nsä ja päätti uransa tähän kilpailuun. Kisa oli myös Riccardo Patresen viimeinen (256. GP)
Stefan Ruzowitzky

Stefan Ruzowitzky (s. 25. joulukuuta 1961 Wien) on itävaltalainen elokuvaohjaaja. Hän on opiskellut teatteritiedettä ja historiaa. 
Itävaltalainen Stefan Ruzowitzky on ohjannut sekä kirjoittanut elokuvat Anatomie ja Anatomie 2. Elokuvat ovat saksalaisia. Ruzowitzky on ohjannut myös elokuvat Siebtelbauern, Väärentäjä sekä All the Queen's Men.
Lisäksi hän on ohjannut musiikkivideoita esimerkiksi Justin Timberlaken yhtyeelle ’N Sync.
Kupluskylä

Kupluskylä on kylä Kontiolahden kunnassa, lähellä Joensuun rajaa. Se sijaitsee noin kuudentoista kilometrin päästä kunnan keskustasta, ja noin kymmenen kilometrin päästä Joensuun kaupungin keskustasta. 
Kylä sijaitsee Pielisjoen rannassa, joen ja Utranharjun välissä, Utran (Joensuun) kaupunginosan naapurissa. Kupluskylän lähellä on Jynkän vedenottamo, josta Joensuu saa juomavetensä.
Nimi kuplus viittaa kalastukseen.
Steel Attack

Steel Attack on ruotsalainen power metallia soittava yhtye, joka on perustettu vuonna 1995.
Corpus inscriptionum Latinarum

Corpus inscriptionum Latinarum (lyhennettynä CIL) on kattavuuteen pyrkivä kokoomajulkaisu antiikin aikaisista latinankielisistä piirtokirjoituksista. Se on ensiarvoisen tärkeä lähde antiikin Roomaan kohdistuvalle tieteelliselle tutkimukselle.
CIL:ään pyritään keräämään kaikki latinankieliset piirtokirjoitukset koko Rooman valtakunnan alueelta. Tekstit järjestetään maantieteellisten ja muiden kriteerien perusteella. Moniosaista, latinankielistä kirjasarjaa päivitetään aika ajoin uusilla painoksilla ja lisäosilla. Hanketta johtaa Berliinin-Brandenburgin tiedeakatemia ("Berlin-Brandenburgische Akademie der Wissenschaften"), joka myös vastaa CIL:n sisarhankkeesta Inscriptiones Graecae (IG) eli antiikin kreikankielisten piirtokirjoitusten kokoomajulkaisusta.
Erilaisia suunnitelmia korpuksen laatimiseksi oli ollut jo 1800-luvun alkupuolella, mutta varsinaisesti CIL-hankkeen pani alkuun vuonna 1853 Theodor Mommsen. Ensimmäinen nide ilmestyi kymmenen vuotta myöhemmin ja ensimmäiseen maailmansotaan mennessä suurin osa silloin tunnetuista piirtokirjoituksista oli saatu julkaistuksi. Työ kuitenkin jatkuu edelleen, sillä uusia piirtokirjoituksia löytyy jatkuvasti ja muun muassa niistä saatujen uusien tietojen avulla jo julkaistujenkin piirtokirjoitusten lukutapoja ja tulkintaa pystytään usein vielä parantamaan.
Sisältö.
CIL:n nykyiset 17 nidettä ja sen yli 70 osaa sisältävät yhteensä noin 180 000 piirtokirjoitusta. Lisäksi on 13 lisäosaa, jotka sisältävät piirtokirjoitusten valokuvia ja erilaisia indeksejä. Yksittäisen piirtokirjoituksen editio koostuu itse piirtokirjoituksen tekstistä, johdannosta (jossa kerrotaan tekstin löytöpaikka, materiaali, mitat jne.) sekä ns. kriittisestä apparaatista ja kommentaarista, joka voi sisältää huomioita esimerkiksi tekstin ajoituksesta tai erilaisista tekstin yksityiskohtiin liittyvistä kysymyksistä, kuten puuttuvien sanojen täydennyksistä. Itse piirtokirjoituksen teksti annetaan tieteellisen transkription muodossa ja siitä käy ilmi, mitkä kirjaimet ovat varmuudella luettavissa, mitkä epävarmoja tai kokonaan puuttuvia tai milloin ediittori on vaikkapa avannut lyhenteen. CIL:n uudemmissa osissa piirtokirjoituksen valokuva ja/tai piirros ja transkriptio ovat vieri vieressä, mikä helpottaa transkription luotettavuuden arviointia.
Suomalaisten tutkijoiden osuus.
Alkujaan lähinnä saksalaisten toteuttamaan hankkeeseen osallistuu nykyään tutkijoita monista eri maista. CIL:n osan X uutta editiota työstetään professori Heikki Solinin johdolla Helsingin yliopistossa Klassillisen filologian laitoksella. Osa kattaa ne Etelä-Italian länsirannikon sekä Sisilian, Sardinian ja Korsikan alueelta löydetyt piirtokirjoitukset, jotka eivät sisälly Theodor Mommsenin vuonna 1883 julkaisemaan ensimmäiseen editioon.
Kastekäsky

Kastekäskyksi, kaste- ja lähetyskäskyksi tai lähetyskäskyksi kutsutaan Matteuksen evankeliumin luvun 28 jakeita 18–20. Suomen evankelisluterilaisen kirkon mukaan Kristus on niissä asettanut pyhän kasteen sakramentiksi, jonka kautta tullaan kirkon jäseneksi. Jakeiden on katsottu myös velvoittavan kristityt tekemään lähetystyötä, eli levittämään kristinuskon sanomaa kaikille maailman kansoille.
Luterilainen kirkko suosittelee lapsen kastamista kuukauden kuluessa syntymästä.
Matt. 28: 18–20 eri suomenkielisten Raamatun käännösten mukaan.
 
Raamatussa käsitellään kasteasiaa useassa kohdassa; myös sitä, että pelastukseen tarvitaan muutakin kuin vesikaste.
Scutum (kilpi)

Scutum on latinankielinen nimi kilvelle, vaikka se nykyään yhdistetään Rooman legioonalaisten kantamaan puolisoikeaan vakiokilpeen. Tasavallan aikaan kilpi oli muodoltaan soikea, mutta aikaisin keisarikaudella se kehittyi enemmänkin suorakulmaiseksi.
Kaarevat kilvet valmistettiin usein limittäin asetetuista vanerilevyistä. Rakenteensa ansiosta kilpi oli vahva mutta silti tarpeeksi keveä, jotta sitä pystyttäisiin kantamaan pitkiä matkoja.
Parhaiten säilynyt, Syyriasta peräisin oleva kilpi on 5-6 mm paksu, 106 cm korkea ja 66 cm leveä, sen leveyden ollessa pintaa pitkin 86 cm kaarevuuden takia. Kilpi on valmistettu vanerista, se on värjätty punaiseksi ja sitä koristavat kaksi siivekästä Victoriaa, kotka ja leijona. Kilven kaarevan ulkopinnan takia siihen tulleet iskut ja nuolet "liukuivat" osittain pois, koska reunat viettivät poispäin hyökkääjästä. Täten scutum saattoi selvitä raskaistakin iskuista, koska kaikki iskun voima ei välittynyt kilpeen ja sen kantajaan. Raskaasta raudasta tai pronssista tehtyä kupuraa keskellä kilpeä (”umboa”) käytettiin sellaisenaan hyökkäävästi, sillä se on itsessään kyllin raskas ja kestävä tainnuttamaan vihollinen tai tönäisemään tätä, helpottaen legioonalaista iskemään miekallaan gladiuksella.
Sotilaat etenivät joskus scutumin suojissa aivan kiinni vihollisiin, estäen normaalipituisten miekkojen käytön. Tällöin legioonalaiset nostivat hieman kilpeä iskeäkseen lyhyellä miekalla vastustajaa. Scutumin reunat olivat pronssisia lujittaakseen kilpeä, ja reunojakin voitiin käyttää hyökkäävästi.
Nimi "scutum" on kantasanana romaanisten kielten "kilpeä" tai "vaakunaa" tarkoittaville sanoille, kuten italian "scudo", ranskan "ecu", espanjan ja portugalin "escudo", katalaanin "escut" jne.
Metyylielohopea

Metyylielohopea on elohopeametallin orgaaninen, ihmiselle vaarallinen muoto. Se on kationi, jonka kemiallinen kaava on CH3Hg+. 
Luonnonvesistöihin joutunut elohopea muuttuu muun muassa bakteeritoiminnan seurauksena metyylielohopeaksi. Metyylielohopea ei liukene veteen, mutta rikastuu ravintoketjussa. Päinvastoin kuin dioksiinit ja PCB-yhdisteet, se ei kerry eliöiden rasvaan, vaan valkuaisaineisiin. Erityisesti petokalat, sekä kaloja syövät eläimet, kuten ihminen, altistuvat suurimmille pitoisuuksille. Suomen kaloista suurimmat pitoisuudet on isossa hauessa, mutta myös muissa petokaloissa, kuten isossa kuhassa ja mateessa voi olla suuria pitoisuuksia. Eräissä tonnikalalajeissa pitoisuudet ovat myös suuria.
Myrkyllisyys ihmiselle.
Ihminen saa kehoonsa elohopeaa ravinnosta ja Suomessa suurin lähde on kalan syönti. Elimistöön joutunut metyylielohopea pääsee rasvaliukoisena aineena helposti hermostoon. Elohopeamyrkytyksen oireisiin kuuluvat tunto- ja näköhäiriöt, ataksia, käsien ja jalkojen puutuminen, lihasheikkous, supistunut näkökenttä, kuulovaurio ja puhehäiriö. Vaikeissa tapauksissa myrkytysoireet jäävät pysyviksi ja äärimmäisissä altistuksissa, kuten Minamatan syndroomassa oireisiin lukeutuvat psykiatriset oireet, halvaus, kooma ja kuolema, jotka seuraavat viikoissa ensimmäisten oireiden esiinnyttyä.
Kaikkein herkimmin vaikutukset kohdistuvat kehittyvään sikiöön. Tulokset normaalista ravinnosta saatavan metyylielohopean vaikutuksista ovat toistaiseksi ristiriitaisia, koska kahdessa erittäin paljon kalaa käyttävässä väestössä on saatu erilainen tulos, Färsaarilla on nähty lievän hermoston kehityksen hidastumisen liittyvän suureen metyylielohopeapitoisuuteen mutta Seychelleillä ei. Suomessa on kuitenkin suositeltu, ettei raskaana olevien tulisi käyttää haukea lainkaan.
Beyond Abilities

Beyond Abilities on suomalaisen metalliyhtyeen Warmenin toinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2001. Albumi levytettiin Sonic Pump- ja Warmen-studioilla, joista jälkimmäinen on sittemmin nimetty Beyond Abilities -studioksi. Levyn tuottajana toimi yhtyeen kosketinsoittaja ja perustaja Janne Wirman.
Albumin viidessä kappaleessa kuullaan vierailevia solisteja, muut kappaleet ovat instrumentaalisia. Kimberly Gossin laulama ”Alone” on cover-versio yhdysvaltalaisen Heart-yhtyeen kappaleesta. Kappale julkaistiin myös singlenä, joka sijoittui Suomen singlelistalla parhaimmillaan 15:nneksi. Singlen B-puolena oli alun perin Warmenin debyyttialbumin "Unknown Soldierin" Japanin-painoksella julkaistu kappale ”Dead Reflection”. Albumin ja sen nimikappaleen sekä kappaleen ”Salieri Strikes Back” nimet ovat viittauksia elokuvaan "Amadeus". Albumilla on myös lyhyitä lainauksia elokuvasta.
Bruno Jorma

Bruno August Jorma, vuoteen 1908 Jäderholm (14. maaliskuuta 1882 Rautalampi – 15. helmikuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja ja näyttelijä.
Bruno Jorman vanhemmat olivat apteekkari August Jäderholm ja Alma Wilhelmina Ullner ja puoliso vuodesta 1910 Hilja Jorma. Jorma kävi viisi luokkaa lyseota ja opiskeli Kansallisteatterin teatterikoulun 1906–1908, samoin kuin laulua Sternin konservatoriossa Berliinissä 1909–1910. Ensikonsertin Jorma piti Viipurissa vuonna 1917. Jorma toimi näyttelijänä useissa eri teattereissa ja baritonina eritoten Suomalaisessa Oopperassa 1919–1946. Hän esiintyi lähes sadassa puhe- ja lauluroolissa, enimmäkseen sivurooleissa ja luonneosissa. Hän oli myös Lallukan taiteilijakodin isännöitsijänä vuodesta 1933 lähtien.
Jormalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1948.
Autolykos

Autolykos ( 'yksinäinen susi') oli kreikkalaisessa mytologiassa Hermeen ja Khionen poika. 
Autolykos oli erityisen tunnettu taitavana varkaana — tuon syntymälahjan hän oli saanut isältään, varkaiden jumalalta. Hän osasi kääntää asiat päälaelleen — puhua "valkean mustaksi ja mustan valkeaksi".
Vaikka Autolykos oli oveluuden perikuva, Sisyfoksen onnistui kerran voittaa hänet viekkaudessa. Autolykos oli jo pitkään varastanut tämän karjaa jäämättä koskaan kiinni. Sisyfos alkoi kuitenkin epäillä tätä, koska hänen oman karjansa vähetessä Autolykoksen lauman koko puolestaan kasvoi. Niinpä Sisyfos merkitsi eläintensä sorkat, ja kun eläimiä oli varastettu, hän saapui paikalle, tunnisti nautansa ja vei ne takaisin. Samalla matkalla hän vietteli mukaansa Autolykoksen tyttären Atikleian ja antoi tämän myöhemmin puolisoksi Laerteelle. Heille syntyi Odysseus.
Autolykoksella oli useita poikia, jotka olivat taitavia varkaita, sekä tytär Polymede.
Emil Mantila

Emil Aleksanteri Mantila (6. joulukuuta 1884 Helsinki – 9. kesäkuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja.
Emila Mantilan vanhemmat olivat uuniseppämestari Aleksanteri Mantila ja Maria Sofia Åberg. Lyseon käytyään Mantila opiskeli Helsingin musiikkiopistossa ja vuodesta 1910 Kansallisteatterin teatterikoulussa. Lauluopintoja hän harjoitti Italiassa Milanossa Michele Wigleyn johdolla 1912–1913 ja teki myöhemmin opintomatkoja Saksaan, italiaan ja Itävaltaan 1920-luvulla. Mantila toimi "Kauppalehden" palveluksessa 1916–1918. Kotimaassa hän esiintyi oopperanäytännöissä vuodesta 1913, kiinnityksen Suomalaiseen oopperaan hän sai vuonna 1919, joka kesti aina vuoteen 1948 asti. Mantila oli oopperan hallituksen jäsen 1931–1937. Hän kuului Suomen Näyttelijäliiton hallitukseen vuodesta 1931 alkaen
Mantilan oopperarooleja olivat muun muassa Topias (Nummisuutarit), Vasek (Myyty morsian), Kaappo (Pohjalaisia), Monostatos (Taikahuilu), Blind (Lepakko), Laihanen (Windsorin iloiset rouvat), Kajetan (Mustalaisrakkautta), Triquet (Onegin), Vähämielinen (Boris Godunov), Janicki (Kerjäläisylioppilas), Ottokar (Mustalaisparooni), Mime (Reininkulta), Jeroschka (Ruhtinas Igor), Pang (Turandot) ja Markiisi (Lonjumeaun posteljooni).
Mantilalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1948.
Carl Bosch

Carl Bosch (27. elokuuta 1874 Köln – 26. huhtikuuta 1940 Heidelberg) oli saksalainen kemisti ja insinööri. Hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1931 yhdessä Friedrich Bergiuksen kanssa korkean paineen kemian menetelmien kehittämisestä. Carl Bosch oli merkittävä yritysjohtaja saksalaisen maailman suurimman kemianteollisuuden yrityksen IG Farbenin toimitusjohtaja ja myöhemmin hallituksen puheenjohtaja sekä Ford Motor Companyn Saksan-yrityksen hallituksen puheenjohtaja. Lisäksi Bosch oli IG Farbenin kokonaan omistaman Yhdysvaltain-tytäryhtiön hallituksen jäsen.
Bosch opiskeli Berliinin teknillisessä yliopistossa ja myöhemmin Leipzigin yliopistossa. Vuonna 1899 hän aloitti työt BASFin palveluksessa. Vuodesta 1908 vuoteen 1913 Bosch kehitti Haber–Bosch-menetelmää yhdessä Fritz Haberin kanssa. Ensimmäisen maailmansodan aikana Bosch työskenteli petrolin ja metanolin korkeassa paineessa tapahtuvan synteesin parissa. Bosch oli yksi IG Farbenin perustajista ja toimi sen hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1935 alkaen. Hän oli myös amatööriastronomi. Bosch sai Frankfurtin kaupungin Goethe-palkinnon vuonna 1939.
Carl Boschista tuli IG Farbenin toimitusjohtaja vuonna 1926. Carl Boschista tuli Ford Motor Companyn Saksan-yrityksen hallituksen puheenjohtaja, kun yritys liitettiin osaksi IG Farbenia vuonna 1928. Vuonna 1933 pian Hitlerin valtaannousun jälkeen Bosch solmi IG Farbenin toimitusjohtajana Hermann Göringin johtamien Saksan ilmavoimien kanssa sopimuksen korkeaoktaanisen lentopolttonesteen valmistamisesta. Tämä polttoainesopimus mahdollisti Saksan ilmavoimien pommitukset myöhemmin.
Carl Bosch kuoli ennen toisen maailmansodan päättymistä natsi-Saksan tappioon. IG Farbenin johtajia syytettiin ja tuomittiin Nürnbergin sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä, oikeusjutussa nimeltään "The United States of America vs. Carl Krauch, et al."