Nicolas-Louis François de Neufchâteau

Nicolas-Louis François de Neufchâteau (17. huhtikuuta 1750 Saffais, lähellä Rozièresiä, Meurthe-et-Moselle, Lorraine, Ranskan kuningaskunta – 10. tammikuuta 1828 Pariisi) oli ranskalainen aatelinen, runoilija, agronomi, poliitikko ja Ranskan akatemian jäsen.
Suku ja koulutus.
François de Neufchâteau'n vanhemmat olivat kyläkoulun opettaja ja johtaja Nicolas François ja Marguerite Gillet. Hän herätti jo varhain Neufchâteaussa Vosges'ssa virkapaikkaa pitävän Elsassin kruununvouti Henri d'Héninin huomion. Runot, joita hän kirjoitti 12-vuotiaana kiitokseksi suojelijalleen, saivat osakseen sekä Voltairen että Rousseaun hyväksynnän. Hän kävi jesuittojen koulun Neufchâteaussa ja opiskeli juridiikkaa Reimsissä. Vuonna 1765 tuskin 15-vuotiaana hän julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa "Poésies diverses", jota seurasi "Pièces fugitives". 
Vuonna 1766 hänet hyväksyttiin Dijonin akatemian jäseneksi, ja myöhemmin seurasivat Lyonin, Marseillen ja Nancyn akatemioiden jäsenyydet. 16-vuotiaana hän sai lisätä nimeensä Neufchâteaun kaupungin nimen ja näin hänen sukunimekseen tuli "de Neufchâteau".
Virka-ura.
François de Neufchâteau nimitettiin vuonna 1770 Toulin Saint-Clauden episkopaalisen collegen opettajaksi, mutta hänet erotettiin pian, koska hän esitti tehtävässään "filosofisia" ajatuksia. Vuonna 1776 hän osti itselleen oikeudenkäytön viran Mirecourt’in kihlakunnasta Vosges’ista.
Hänestä tuli Lorrainen talousviraston varajohtaja vuonna 1781. Hänet nimitettiin yleisen syyttäjän ("procureur-général") virkaan Saint-Dominguessa (nyk. Haiti) vuonna 1783, ja hän lähti Ranskasta uuteen virkapaikkaansa, jossa viipyi vuoteen 1786 saakka. Saapuessaan Cap Françaisiin joulukuussa 1783 hän koki monia vastoinkäymisiä: ilmasto ei sopinut hänelle, hänen palkkansa tuntui riittämättömältä ja hänen asuinpaikkansa oli huono. Hän hukutti ministeriön pakkomielteisillä valituksilla, kun taas Lorrainessa toinen puoliso, madame François kitui yksinäisyydessään. Marraskuussa 1784 hän sairastui. Hän tutki siirtokunnan taloutta ja sen kehitysmahdollisuuksia. julkaisemalla useita pamfletteja, joista yhtä ("Mémoire sur les moyens de rend la colonie de Saint-Domingue florissante") Napoleon Bonaparte tutki useammin kuin kerran. Hän oli yhteistyössä "Almanach des Muse"s’n kanssa ja käänsi sitä varten Raivoisan Rolandin säkeitä, mutta ne tuhoutuivat paluumatkalla laivan haaksirikkouduttua. Vuonna 1787 hän palasi takaisin Lorraineen, jossa hän omistautui maataloudelle ja jatkoi kirjeenvaihtoaan filosofien, kirjailijoiden ja runoilijoiden kanssa.
Vallankumous.
Ranskan vallankumouksessa Nicolas-Louis François de Neufchâteau oli monessa mukana. Vuonna 1789 hän toimitti Taulin kihlakunnan valitus- ja anomuskirjan ja tuli valituksi kansalliskokouksen varaedustajaksi ja erään kantonin rauhantuomariksi ja sitten myös Vosges’n departementin johtajaksi vuonna 1790. Seuraavana vuonna 1791 hänen valittiin jäseneksi Ranskan lakiasäätävään kansalliskokoukseen Vosges’n departementin edustajana, ja hän toimi kokouksen sihteerinä ja sittemmin myös lainsäädäntökomitean jäsenenä. Hän tuli tunnetuksi vihamielisestä asenteestaan juonittelevia pappeja ja yleensä katolista kirkkoa kohtaan, ja kannatti voimakkaasti maallista yhteiskuntaa.
Hänet valittiin Ranskan vallankumouksen aikana toimineen kansalliskonventin jäseneksi, mutta hän kieltäytyi osallistumasta sen toimintaan ja vetosi heikkoon terveyteensä. Hän myös kieltäytyi hänelle tarjotusta oikeusministerin tehtävästä. Kansalliskokouksen lopettamisen jälkeen hän palasi vanhaan tehtäväänsä Vosges'n rauhantuomariksi, johon hänet valittiin vuonna 1790.
Neufchâteau joutui kokemaan vallankumouksen ajan vankilat, sillä 2. syyskuuta 1793 – 4. elokuuta 1794 hän oli vankeudessa. Hänet vangittiin draamansa "Pamela ou la vertu récompensée" (esitetty Théâtre de la Nationissa, 1. elokuuta 1793) poliittisten mielipiteiden vuoksi, jotka olivat todellisuudessa hyvin viattomia, sillä hänet vapautettiin Thermidor vallankaappauksen reaktioiden yhteydessä. Hänen valittiin kuitenkin Ranskan ja vallankumouksen korkeimman oikeuden "Tribunal de cassation" jäseneksi 3. tammikuuta 1796. Hän oli ylin poliisivirkamies Vosgesin departementissa marraskuusta 1795 alkaen. Hän oli Ranskan sisäministeri 6. heinäkuuta 1797 – 14. syyskuuta 1797, jonka jälkeen Lazare Carnot korvasi hänet. Hänet valittiin uudelleen arvalla sisäministeriksi toukokuussa 1798, ja tällöin ministeriys kesti lähes vuoden.
Ennen toista ministeriyttä Neufchâteau matkusti Wieniin täysvaltaisena lähettiläänä, ja hänelle tarjottiin myös ulkoministerin tehtäviä, mutta niistä hän kieltäytyi. Ministeriytensä aikana hän suoritti useita merkittäviä uudistuksia hallinnon eri alueilla. Hän loi perustan departementtien arkisto- ja kirjastolaitokselle, karttojen keskussijoituspaikalle, teollisuustuotteiden näyttelylle ja Louvren taidemuseolle. Hän otti käyttöön myös lukioiden ja yliopistojen ("collège") pääsykokeet ja järjesti Napoleonin Italian toisella sotaretkellään vuosina 1799–1801 kokoamien taideteosten vastaanoton Ranskassa.
Napoléon.
Neufchâteau liittyi Napoléonin kannattajiin, ja hänet valittiin senaattoriksi vuonna 1800, ja vuosina 1804–1806 hän toimi senaatin puhemiehenä. Hän sai asetuksella 26. huhtikuuta 1808 keisarikunnan kreivin arvon. Tämän jälkeen hän vetäytyi julkisesta elämästä sairastamaan kihtiään ja kirjallisten töiden pariin vuonna 1814 ja opiskeli pääasiassa maataloutta kuolemaansa asti 10. tammikuuta 1828.
Avioliitot ja jälkeläiset.
François de Neufchâteau avioitui 9. tammikuuta 1776 seitsemäntoistavuotiaan Marie-Madeleine Dubusin kanssa, joka oli edesmenneen oopperatanssija Nicolas Dubusin tytär. Nuori vaimo kuoli kolme kuukautta myöhemmin "viisi päivää kestäneeseen kuumeeseen".
Vuoden 1782 lopussa hän meni uudelleen naimisiin Mirecourtissa Marie Pommierin kanssa, joka oli 42-vuotias leski ja toi hänelle myötäjäisiksi 36 000 livreä. "Luulen tehneeni erittäin hyvät kaupat", hän kirjoitti melko kyynisesti vuoden 1783 alussa yhdelle kirjeenvaihtajistaan. François kuitenkin harkitsi jo ennen avioliittoaan kaupungin jättämistä ja matkustamista kaukaisiin maihin. Tultuaan valituksi lakiasäätävään kokoukseen vuonna 1791 François oli asunut erillään vaimostaan, joka hänen mukaansa moitti tätä vallankumouksellisesta sitoutumisesta. Vaimo oli lopulta pyytänyt omaisuuden erotusta, mikä tapahtui kesällä 1800. Rikolliset murtautuivat Marie Pommierin taloon Vosgesissa 6. elokuuta 1804 ryöstöaikeissa ja kuristivat tämän kuoliaaksi.
François de Neufchâteau meni kolmannen kerran naimisiin kolme viikkoa myöhemmin, syksyllä 1804 Marie Déardin kanssa, heillä oli noin vuonna 1799 syntynyt lapsi. Hän adoptoi pojan, Marie-François-Aimé François de Neufchâteau'n vuonna 1811, ennen Marie Déardin kuolemaa syyskuussa 1812.
Neufchâteau meni neljännen kerran naimisiin kolme vuotta myöhemmin vuonna 1815 taloudenhoitajansa Julienne Martzenin kanssa.