tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Soutu kesäolympialaisissa 2020 – miesten perämiehetön nelonen

Miesten soudun perämiehetön nelonen Tokion kesäolympialaisissa 2020 kilpaillaan 24.–28. heinäkuuta Sea Forest Waterwaylla. Kilpailuun osallistuu 10 venettä.
Karsinnat.
Olympialaisiin pääsee 10 venettä. MM-kilpailuissa 2019 jaettiin 8 maapaikkaa. Kaksi paikkaa jaetaan erillisessä karsintaregatassa.
Soutu kesäolympialaisissa 2020 – naisten perämiehetön nelonen

Naisten soudun perämiehetön nelonen Tokion kesäolympialaisissa 2020 kilpaillaan 24.–28. heinäkuuta Sea Forest Waterwaylla. Kilpailuun osallistuu 10 venettä.
Karsinnat.
Olympialaisiin pääsee 10 venettä. MM-kilpailuissa 2019 jaettiin 8 maapaikkaa. Kaksi paikkaa jaetaan erillisessä karsintaregatassa.
Soutu kesäolympialaisissa 2020 – miesten kahdeksikko

Miesten soudun kahdeksikko Tokion kesäolympialaisissa 2020 kilpaillaan 25.–30. heinäkuuta Sea Forest Waterwaylla. Kilpailuun osallistuu 7 venettä.
Karsinnat.
Olympialaisiin pääsee 7 venettä. MM-kilpailuissa 2019 jaettiin viisi maapaikkaa. Kaksi paikkaa jaetaan erillisessä karsintaregatassa.
Soutu kesäolympialaisissa 2020 – naisten kahdeksikko

Naisten soudun kahdeksikko Tokion kesäolympialaisissa 2020 kilpaillaan 25.–30. heinäkuuta Sea Forest Waterwaylla. Kilpailuun osallistuu 7 venettä.
Karsinnat.
Olympialaisiin pääsee 7 venettä. MM-kilpailuissa 2019 jaettiin viisi maapaikkaa. Kaksi paikkaa jaetaan erillisessä karsintaregatassa.
Derek Mayer

Derek Mayer (s. 21. toukokuuta 1967 Rossland, Brittiläinen Kolumbia) on uransa päättänyt kanadalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja. Hänen pelipaikkansa oli puolustaja.
Pelaajaura.
Mayer aloitti uransa Denverin yliopistossa Yhdysvaltain yliopistoliigan WCHA konferenssissa. Kolmen yliopistovuoden jälkeen Mayer pelasi kauden 1988–1989 Kanadan maajoukkueen mukana erinäisissä turnauksissa ja harjoitusotteluissa ennen liittymistään hänet varanneen Detroit Red Wingsin organisaatioon. Kolmella seuraavalla kaudella Mayer pelasi Detroitin farmijoukkue Adirondack Red Wingsissä sekä IHL-joukkue San Diego Gullsissa. Kaksi seuraavaa kautta Mayer pelasi jälleen Kanadan maajoukkueen mukana ja teki loppukaudesta vapaana agenttina sopimuksen Ottawa Senatorsin kanssa. Ennen kauden päätöstä hän ehti pelata NHL:ssa 17 ottelua joissa teki kaksi maalia ja neljä pistettä. Ottelut jäivät hänen ainoikeen NHL-tasolla.
Kauden 1994–1995 Mayer pelasi IHL-joukkue Atlanta Knightsin riveissä. Seuraavan kauden Mayer aloitti jälleen Kanadan maajoukkueen riveissä kunnes teki kesken kauden sopimuksen Suomeen ja Tapparaan. Tappara-kauden jälkeen Mayer pelasi viisi kautta Saksan DEL-liigassa Berliinin jääkarhujen joukkueessa. Kaudelle 2001–2002 Mayer siirtyi sarjaporrasta alemmas EC Bad Tölzin joukkueesee, jossa pelasi neljä kautta. Uransa viimeisen kauden 2005–2006 Mayer pelasi 3. sarjatasolla Oberligassa SC Riesserseen joukkueessa.
Mayer pelasi urallaan Kanadan joukkueessa MM-turnauksissa vuosina 1993 ja 1996 sekä Olympiaturnauksessa 1994.
Valmennusura.
Heti pelaajauransa lopetettuaan Mayer siirtyi valmentajaksi. Hän toimi kolme kautta Eisbären Berliinin juniorijoukkueen päävalmentajana ennen siirtymistään Nürnberg Ice Tigersin DEL-joukkueen apulaisvalmentajaksi. Kauden 2012–2013 Mayer toimi EC Bad Tölzin alle 16-vuotiaiden joukkueen apuvalmentajana. Tämän jälkeen hän toimi kaksi kautta itävaltalaisen Red Bull energiajuomayhtiön omistaman RB Hockey Juniors -joukkueen päävalmentajana. Joukkue pelasi Venäjän juniorisarja MHL:ssa.
Kaudelle 2015–2016 Mayer palasi takaisin DEL-liigaan. Hän toimi kaksi kautta EHC Münchenin joukkueessa ensin apuvalmentajana ja toisen vuoden videovalmentajana. Jälkimmäisellä kaudella hän toimi myös DEL2:ssa pelaavan SC Riesserseen apuvalmentajana. Kauden 2017–2018 Mayer oli sivussa valmennustehtävistä ja palasi sapattivuoden jälkeen Bad Tölzin alle 17-vuotiaiden joukkueen päävalmentajaksi. Kaudella 2019–2020 Mayer toimii Starbulls Rosenheimin organisaatiossa miesten Oberliga-joukkueen sekä A-juniorijoukkueen apuvalmentajana.
SDK

SDK (, ) on kokoelma ohjelmistokehityksen työkaluja yhdessä asennettavassa paketissa. Työkalut helpottavat sovellusohjelmien kehitystä sisältämällä kääntäjän, debuggerin ja mahdollisesti ohjelmistokehyksen. SDK-paketit ovat tyypillisesti laitteisto- ja käyttöjärjestelmäkohtaisia.
Kittikääpä

Kittikääpä ("Raduliporus aneirinus", syn. "Ceriporiopsis aneirina") on koko Suomessa melko harvinaisena esiintyvä, rehevissä metsissä ja kulttuuriympäristössä viihtyvä kääpälaji. Sen pääasiallinen isäntäpuu on haapa, joskus kittikääpää tavataan myös muilla poppeleilla ja eri pajuilla. Kittikäävän aiheuttama valkolaho on pehmeää ja helposti leikkautuvaa.
Yksivuotinen ja alustanmyötäinen itiöemä on kokonaispaksuudeltaan 1-2 mm ja alkaa kasvunsa pieninä erillisinä laikkuina, jotka sulautuvat kasvun myötä isommaksi. Tuoreena itiöemä on pehmeähkö ja sen 1-3 mm leveä reunus valkoinen, kuivana jäykkä ja hieman tummunut reunus edelleen pillejä vaaleampi. Aluksi nuori kääpä on vahamaisen kuultava, vaaleanvihertävän oljen- tai mehiläisvahan värinen ja tuoksuu hunajaa, omenaa tai greippiä muistuttavan hedelmäiseltä. Kulmikkaita, sisältä pihkanruskeita pillejä on 1-3 millimetrillä ja ne repeilevät itiöemän vanhetessa. Ikääntyessään itiöemä muuttuu tuoksuttomaksi ja sen pillipinnan värit saavat hartsimaisen sävyn, lisäksi pillien kennomaisuus korostuu pillien väliseinien kuivuessa ja ohentuessa. Lohkopinnassa näkyy selvä väriero vaalean mallon ja ruskeiden pillien välillä, pohjamalto on täysin valkoinen. Kuiva kääpä on pihkanruskea. Täysikasvuinen kittikääpä on helpohko tunnistettava, mutta nuorta kääpää kannattaa verrata mesipillikääpään ja pajunkääpään.
Isopensaskyyhky

Isopensaskyyhky ("Phaps chalcoptera") on kyyhkyihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Australiasta.
Koko ja ulkonäkö.
Isopensaskyyhky voi kasvaa 28–26 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan lintu on tukeva. Lajin sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Isopensaskyyhkykoiraan otsa on kellertävänvalkoinen ja päälaen takaosa on punaruskeat. Silmäkulmajuova on valkoinen. Kurkku, kaula ja rinta ovat vaaleanpunaiset ja kaulansivut ovat sinertävänharmaat. Koiraan selkä ja siivet ovat ruskeat ja siivissä on pensaskyyhkyjen suvun lajeille tyypillisesti vihreänä tai kuparinruskeana kiiltelevä laikku. Vatsa on punertava. Isopensaskyyhkynaaras muistuttaa koirasta, mutta sen päälaki on harmaa ja rinta ja vatsa ovat harmaammat.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Isopensaskyyhkyä tavataan lähes koko Australiasta Tasmania ja läheiset saaret kuten Kengurusaari, King Island ja Flinders Island mukaan lukien. Se puuttuu ainoastaan tiettyjen rannikkoseutujen sademetsistä ja Australian keskiosan kuivimmilta alueilta. Linnun tyypillisintä elinympäristöä ovat metsät ja savannit, mutta niitä voidaan myös tavata kaupunkien pihoilta ja puutarhoista. Erityisesti isopensaskyyhky viihtyy pensaikoissa ja lähellä vesialueita. Ne liikkuvat yleensä pareittain tai pieninä ryhminä. Isopensaskyyhkyjen ravintoa ovat kasvien siemenet ja marjat, joskus myös selkärangattomat eläimet. Laji pesii ympäri vuoden ja pesinnän huippukausi on loppukeväästä ja alkukesästä. Isopensaskyyhky rakentaa risupesän pensaaseen ja naaras munii kaksi kellertävää munaa.
Veteraanipäivä (Ruotsi)

Veteraanipäivä () on Ruotsissa 29. toukokuuta vietettävä virallinen liputuspäivä. Ruotsissa päivää vietetään Kansainvälisenä Yhdistyneiden kansakuntien rauhanturvaajien päivänä rauhanturvaoperaation United Nations Truce Supervision Organizationin (UNTSO) perustamisen muistoksi. Alkujaan päivää vietettiin 24. lokakuuta, joka on . Päivä sai Ruotsissa virallisen aseman vuonna 2011.
Vitikkokääpä

Vitikkokääpä ("Niemelaea consobrina", syn. "Ceriporiopsis consobrina") on koko Suomessa, mutta erityisesti Oulun seudulla paikoin runsaana tavattava kääpälaji. Se viihtyy erityisesti vesistöjen läheisyydessä niin meri-, järvi- kuin jokirannoillakin ja ojissa. Pääasiallisia isäntäpuita ovat eri pajut, joskus kääpää on myös tavattu haavalta, tuomelta ja muilta lehtipuilta. Aiemmin vitikkokääpää luultiin samaksi lajiksi pohjoisamerikkalaisen valaankäävän ("Ceriporiopsis balaenae") kanssa.
Yksivuotinen, alustanmyötäinen itiöemä on pienialainen ja kokonaispaksuudeltaan 2–5 mm. Tuoreena kääpä on pehmeä ja muuttuu kuivuessaan hauraaksi. Reunus on paikoittainen, ohut ja väriltään valkoinen. Tuore pillipinta on oljenvalkea ja pillien sisäpinta hunajankeltainen, kolhiintuneet kohdat tummenevat aprikoosin sävyisiksi ja läpikuultaviksi. Kuivana pillit ovat vaaleanmeriphkanruskeita. Kulmikkaita tai sokkeloisia pillejä on 1–3 millimetrillä. Lohkopinnassa näkyy kermanvalkea pohjamalto ja pilleissä on öljymäinen tai vahamainen kiilto. Vitikkokäävän tunnistaminen varmuudella ilman mikroskooppia on melko mahdotonta, samannäköisiä kääpiä ovat mm. rytökääpä ja vuotikankääpä.
Vitikkokääpä on luokiteltu hartsikääpien sukuun, mutta dna-analyysien perusteella se on vain etäistä sukua hartsikäävälle.
Vernissakääpä

Vernissakääpä ("Mycoacia gilvescens", syn. "Ceriporiopsis gilvescens") on lähinnä Keski-Euroopassa tavattava kääpälaji. Sitä ei ole löydetty Suomesta, lähin havainto on Ruotsista Tukholman seudulta. Vernissakääpä kasvaa kosteissa kosteissa lehtometsissä, joissa se valkolahottaa paksuja, vielä kuorellisia maapuita. Isäntäpuita ovat monet lehtipuut, kuten euroopanpyökki, vaahtera ja tervaleppä.
Käävän itiöemä on yksivuotinen ja portaittain alustanmyötäisesti kasvava, usein vain pienialainen laikku. Tuoreena kääpä on vetisen mehevä ja lohkeava, kuivana se haurastuu ja murtuu helposti paloiksi. Homemainen reunus on 1-3 mm leveä ja erottuu pillejä vaaleampana. Varsinainen pillipinta on lohen- tai vaaleanlihanpunainen ja kolhiintuneet kohdat erottuvat ruosteenpunaisina. Kuiva kääpä on nahan- tai punaruskea ja käpertyy sisäänpäin. Kulmikkaita ja suustaan vaaleista pillejä mahtuu 4-7 millimetrille. Lohkopinnassa näkyvät oljenvalkea pohjamalto, ohut varsinainen malto ja vahamaiset, roosanruskeat pillit. Kokonaispaksuus on 3-4 mm. Vernissakääpä muistuttaa ulkönäöltään paljon istukkakääpää, lohikääpää ja helohäivekääpää, mutta ne kaikki kasvavat havupuilla. Samansävyisistä kerikääpälajeista vernissakäävän erottaa sen mehevyyden perusteella.
Vernissakääpä on aiemmin luokiteltu hartsikääpiin, mutta dna-analyysien perusteella se on vain etäistä sukua muille hartsikääville.
Hell Let Loose

Hell Let Loose on Black Matterin kehittämä ja Team17:n julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli. 
Peli julkistettiin onnistuneen Kickstarter-kampanjan kautta vuonna 2017, minkä avulla kehittäjät keräsivät yli 220 000 dollaria. Peli ennakkojulkaistiin vuonna Steamissa. "Hell Let Loose" sijoittuu toiseen maailmansotaan, ja sen pelimoottorina toimii Unreal Engine 4.
Pelaaminen.
Pelit ovat yli 100 yhtäaikaisen pelaajan taisteluja kahden joukkueen välillä, jotka koostuvat pienemmistä, korkeintaan kuuden pelaajan ryhmistä. Lokakuussa 2019 pelissä oli kaksi erilaista pelitilaa; Warfare ja Offensive. Molemmissa tiloissa pelattava kartta jaetaan sektoreihin, joita kumpikin joukkue pyrkii valtaamaan ja hallitsemaan. Warfare-tilassa peli voitetaan joko hallitsemalla kaikkia sektoreita tietyssä ajassa, tai hallitsemalla valtaosaa niistä ajan loppuessa. Offensive-tilassa puolustava joukkue hallitsee kaikkia sektoreita pelin alkaessa, ja vastustajajoukkueen tehtävänä on vallata ne kaikki ennen kuin aika loppuu.
Kommunikaatio on pelissä keskeinen elementti. Jokaista yksikköä johtaa yksi upseeri, joka kykenee kommunikoimaan muiden upseerien ja komentajan kanssa asialle omistettua äänikanavaa hyväksi käyttäen. Samoin on olemassa yksikköihin ja läheisyyteen perustuvat äänikanavat. Vaihtoehtona kommunikoinnille äänikanavien kautta ovat tiimikohtaiset viestiketjut.
Kehitys.
Kaksi vuotta kehityksen aloittamisen ja Kickstarter-kampanjan jälkeen peli julkaistiin Steamissa ennakkojulkaisuna 6. kesäkuuta 2019 eli Normandian maihinnousun 75. vuosipäivänä.
Pelissä esiintyvät, pelattavat kartat on suunniteltu historiallisten toisen maailmansodan sotatoimialueiden perusteella satelliittikuvausta, ilmakuvausta ja katutason kuvausta hyödyntämällä. Kehittäjien mukaan Sainte-Marie-du-Mont-kaupunkia jäljittelevä kartta on "1:1-skaalattu taistelukenttä", joka on jäljitelty edellä mainituin keinoin.
Vastaanotto.
"Pelaaja"-lehden arvostelussa peli sai arvosanaksi 8/10. Peliä kehuttiin sen poikkeuksellisesta lähestymistavasta, kuten siitä, että jokainen luoti voi tappaa. Moitteita peli sai muun muassa konsoliversioiden ohjelmointivirheistä ja kankeasta ohjauksesta.
Haplochromis microdon

Haplochromis microdon on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva hyvin uhanalainen kalalaji. Lajia tavataan Keniassa, Tansaniassa ja Ugandassa. "H. microdon" kasvaa yleensä korkeintaan 15 senttimetrin mittaiseksi. Lajin kuvasi tieteelle ensimmäisen kerran George Albert Boulenger vuonna 1906.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee lajin äärimmäisen uhanalaiseksi. Se on vaarassa kuolla sukupuuttoon.
Jouko Teikari

Jouko Antero Teikari (29. tammikuuta 1938 Vehkalahti – 23. tammikuuta 2024 Hamina) oli suomalainen oboisti.
Teikari kokeili lapsena ensin kitaraa ja kornettia, mutta päätyi Benny Goodmanin innoittamana klarinettiin. Vuonna 1960 hän siirtyi oboeen Renato Zanfinin innoittamana. Hän pääsi vuonna 1962 Sibelius-Akatemiaan, jossa hänen opettajanaan toimi Asser Sipilä. Lisäksi hän opiskeli Pariisissa ja Berliinissä, joista jälkimmäisessä hän sai opetusta Karl Steinsiltä.
Teikari toimi Suomen Kansallisoopperan orkesterin oboen äänenjohtajana vuosina 1963–1967 ja Radion sinfoniaorkesterin oboen äänenjohtajana vuosina 1967–1988. Hän soitti myös Savonlinnan oopperajuhlaorkesterissa vuosina 1966–1978. Vuosina 1979–2003 hän työskenteli oboensoiton lehtorina Sibelius-Akatemiassa; vielä tämän jälkeen hän jatkoi toimimista tuntiopettajana.
Teikari levytti Kalevi Ahon oboekvinteton, Bernhard Henrik Crusellin "Divertimenton" ja Wolfgang Amadeus Mozartin oboekvarteton. Hän esiintyi International Double Reed Societyn konferensseissa vuosina 1980 Edinburghissa, 1984 Grazissa ja 1989 Manchesterissa. Ensimmäisellä kerralla hän tulkitsi Ahon oboekvinteton, keskimmäisellä Timo Laihon "Monologin" ja viimeisellä Ahon sonaatin oboelle ja pianolle. Vuosien 1984 ja 1989 konferenssien yhteydessä järjestettyihin kansainvälisiin kilpailuihin Teikari osallistui tuomariston jäsenenä. Teikari toimi Suomen oboe- ja fagottiseuran toiminnan varhaisvaiheissa sen varapuheenjohtajana. Hänet on nimitetty seuran kunniajäseneksi.
Tammikuussa 2018 Teikari konsertoi 80-vuotisjuhlansa kunniaksi. Kalevi Aho sävelsi häntä varten vuonna 2017 kappaleen "Lied", jossa on myös piano-osuus, jonka on tulkinnut Teikarin tytär Maija Teikari.
Hopea-aurinkoahven

Hopea-aurinkoahven ("Pomoxis annularis") on aurinkoahventen (Centrarchidae) heimoon kuuluva kalalaji. Se on "Pomoxis"-suvun toinen laji mustapilkkuahvenen ("P." "nigromaculatus") lisäksi.
Hopea-aurinkoahvenen pituus on tavallisesti 25 senttimetrin luokkaa. Sen maksimipituus on 53 senttimetriä. Suurin lajilla tavattu paino on 2,4 kilogrammaa.
Lajia tavataan kotoperäisenä Kanadassa ja Yhdysvalloissa sekä vieraslajina Meksikossa, Panamassa ja Marokossa. Se sietää sameaa vettä paremmin kuin mustapilkkuahven ja on sitä runsaslukuisempi lietteisissä vesissä. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee sen elinvoimaiseksi lajiksi.
Hopea-aurinkoahvenet syövät ensimmäisenä elinvuonnaan pääasiassa hankajalkaisia, vesikirppuja ja muuta eläinplanktonia. Ensimmäisenä vuonna loppukesästä hopea-aurinkoahven alkaa saalistaa vesihyönteisiä, joita se syö koko loppuelämänsäkin ajan. Toisena elinvuotenaan ne alkavat pyydystää pieniä kaloja, jotka ovat siitä lähtien aurinkoahvenen pääravinto. Hopea-aurinkoahvenet eivät yleensä elä 3–4:ää vuotta pidempää. Kaikkein pisin lajilla tavattu elinikä on 10 vuotta.
Hopea-aurinkoahvenet kutevat huhtikuun lopulla tai toukokuun alussa, kun veden lämpötila on ylittänyt 13 celsiusastetta. Munien määrä vaihtelee, mutta enintään niitä voi olla 20 000 kappaletta. Poikaset kuoriutuvat kolmen päivän kuluessa.
Hartsikääpä

Hartsikääpä ("Resiniporus pseudogilvescens", syn. "Ceriporiopsis pseudogilvescens") on koko Euroopassa pohjoispainotteisesti tavattava kääpälaji. Suomessa se on paikoin runsas, mutta yleensä ottaen harvalukuisesti esiintyvä. Hartsikääpä viihtyy vanhoissa kuusimetsissä, lehdoissa ja muissa kosteissa metsissä, kuten tulvarannoilla. Käävän isäntäpuita ovat haapa ja pajut, joiden kuorellisia runkoja ja paksuja oksia se valkolahottaa pehmeäksi.
Hartsikäävän yksivuotinen ja alustanmyötäisesti kasvava itiöemä on yleensä pienialainen. Pystypinnalla kääpä muodostaa nykerömäisiä pseudopileuksia. Tuoreena itiöemä on pehmeä ja helposti lohkeava, kuivana siitä tulee jäykkä. Reunus on kermanvalkea. Pillipinta on nuorena väriltään reunusta tummempi valkoinen, parhaassa kasvuvaiheessa roosansävyinen ja punaisuus voimistuu raapaisukohdissa ruosteiseksi. Vanha ja kuivunut itiöemä on hartsinruskea. Pillien suut ovat vaaleat, mikä erottuu hyvin pillien meripihkan- tai hartsinruskeaa sisäpintaa vasten. Nuorien pillien koko on 2-4 millimetrillä ja joukossa on yksittäisiä suurempia pillejä. Pseudopileuksien pillit ovat isompia ja sokkeloisia. Lohkopinnassa näkyvät selvästi eriväriset vaalea pohjamalto ja ruskeat pillit, käävän kokonaispaksuus on 2-3 mm. Vertaa kalpeampaan petsikääpään, jonka kanssa hartsikääpä voi myös risteytyä.
Pomoxis

Pomoxis on aurinkoahventen (Centrarchidae) heimoon ja Centrarchinae-alaheimoon kuuluva kalasuku.
Siihen kuuluvat seuraavat kaksi Pohjois-Amerikassa kotoperäisenä elävää lajia:
Petsikääpä

Petsikääpä ("Resiniporus resinascens", syn. "Ceriporiopsis resinascens") on Suomessa harvakseltaan tavattu, etelää kohti yleistyvä kääpälaji. Se elää lehdoissa, lehtomaisissa kangasmetsissä sekä kulttuuriympäristöissä. Petsikäävän isäntäpuita ovat raita, muut pajut, haapa sekä joskus muut lehtipuut ja pensaat. Yleensä petsikäävän löytää elävän puun kuolleelta oksalta tai oksanarvesta.
Petsikäävän yksivuotinen ja alustamyötäinen itiöemä kasvaa yleensä vain sormenjäljen kokoisina laikkuina ja 1-2 mm:n paksuisena. Tuore kääpä on pehmeä ja helposti lohkeava, kuivana taas siitä tulee jäykkä. Kermanvalkea reunus erottuu pillipintaa vaaleampana. Pillipinta on ensin nuorena kellertävänvalkoinen ja muuttuu sitten oljen- tai oliivinsävyiseksi ja vanhana harmaanokranruskeaksi. Nuoria pillejä on 3-6 millimetrillä, vanhemmat pillit ovat huomattavasti suurempia. Pohjamalto on kermanvalkea ja pillit samansävyisiä pillipinnan kanssa. 
Vaikka petsikäävän ja sen lähisukulaisen hartsikäävän on todettu molekyylibiologian perusteella olevan eri lajeja, on raja kuitenkin häilyvä ja lajien on todettu dna-analyysien perusteella risteytyvän keskenään. Tyypillisesti petsikääpä on pienialaisempi, vaaleamman ja kellertävämmän (ei ruosteisen) värinen sekä pienipillisempi.
Haplochromis

Haplochromis on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Sukuun kuuluu 229 lajia. Monia suvun lajeja pidetään akvaariossa.
Monet "Haplochromis"-suvun lajit ovat äärimmäisen uhanalaisia ja vaarassa kuolla sukupuuttoon. Syynä on muun muassa liikakalastus.
Haplochromis thereuterion

Haplochromis thereuterion on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva uhanalainen kalalaji. Lajia tavataan ainoastaan Tansaniassa, jossa se elää luonnonvaraisena. "H. thereuterion" kasvaa yleensä korkeintaan noin 8 senttimetrin mittaiseksi. Laji kuvattiin tieteelle ensimmäisen kerran vuonna 1996.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee lajin vaarantuneeksi lajiksi.
Andrews Nakahara

Andrews Nakahara (s. 12. maaliskuuta 1983 Mogi das Cruzes) on brasilialainen vapaaottelija ja karateka. Hän on Kyokushinin keskisarjan maailmanmestari. Vapaaottelussa Nakahara on otellut muun muassa Kazushi Sakurabaa ja Ryō Chōnania vastaan.
Karateura.
Nakahara saavutti menestystä Kyokushinissa jo 22-vuotiaana voitettuaan Etelä-Amerikan Openin lisäksi hopeaa All American Openissa ja Tokion MM-kisoissa keskisarjan mestaruuden. Hän voitti loppuottelussa Takamitsu Sakurain. Tämän jälkeen 2006 Nakahara saavutti ensimmäisen All American Openin mestaruuden voitettuaan loppuottelussa Ewerton Teixeira. 2007 Nakahara eteni jälleen loppuotteluun, jossa hän tällä kertaa hävisi mestaruuden Teixeiralle. Saman vuoden marraskuussa Nakahara oli mukana World Openissa, jossa hänen tiensä päättyi kolmannella kierroksella hävittyään Rustam Unezheville.
Vapaaottelu.
Karaten jälkeen Nakahara siirtyi vapaaottelun pariin ja ottelit ensimmäiset kamppailunsa DREAM-organisaatiossa. Hänen ensimmäinen ottelu oli huhtikuussa 2008 Kazushi Sakurabaa vastaan, joka oli otellut pitkään muun muassa Pridessa. Nakahara hävisi ottelun luovutuksella ensimmäisessä erässä. Nakahara voitti tämän jälkeen seuraavat kaksi otteluaan teknisellä tyrmäyksellä Yoon Dong-sikia ja Shungo Oyamaa vastaan. Nakahara otteli viimeisen ottelunsa Dreamissa Ryō Chōnania vastaan maaliskuussa 2010, jonka hän hävisi tuomariäänin.
Vuodet 2010–2013 Nakahara otteli vaihtelevasti eri organisaatioissa, joista pääosa käytiin Etelä-Koreassa. Tuona aikana hän onnistui voittamaan kaksi ottelua ja kaksi päättyi tasapeliin.
Nakahara muutti sittemmin Yhdysvaltoihin, Floridaan, jossa hän harjoitteli Blackzilians seurassa vapaaottelua. Nakahara otteli ensimmäisen kerran Yhdysvalloissa VFC 49 -tapahtumassa, jossa hän hävisi Maki Pitololle teknisellä tyrmäyksellä toisessa erässä.
WSOF.
2016 Nakahara sai sopimuksen WSOF-organisaatioon, jossa hän otteli ensimmäisen kerran heinäkuussa 2016. Nakahara voitti ensimmäisen ottelunsa Travis Doergen teknisellä tyrmäyksellä alle minuutissa. Toisessa ottelussa hän kärsi tappion hajaäänin (28–29, 28–29, 29–28) Emmanuel Walolle.
Aleksei Hozjainov

Aleksei Aleksandrovitš Hozjainov (, suomalaisissa lähteissä usein Hosiainov; 25. maaliskuuta 1861 Helsinki – 1. toukokuuta 1913 Helsinki) oli suomenvenäläinen juristi ja virkamies, joka toimi toisen sortokauden aikana Suomen senaatin jäsenenä vuosina 1910–1911 ja Suomen prokuraattorina vuosina 1911–1913.
Hozjainov oli syntyjään Suomen suuriruhtinaskunnan kansalainen. Hän kävi Helsingissä Aleksanterin kimnaasia ja opiskeli lakimieheksi Pietarin yliopistossa, minkä jälkeen hän työskenteli virkamiehenä muun muassa Stavropolin kuvernementissa. Hänet nimitettiin vuonna 1903 Turun ja Porin läänin lääninsihteeriksi, mutta hän joutui eroamaan vuoden 1905 suurlakon jälkeen. Hozjainov työskenteli sen jälkeen Vladivostokissa ja Pietarin valitusoikeuden prokuraattorina, kunnes hänet vuonna 1910 nimitettiin Suomen senaatin talousosaston jäseneksi ja kamaritoimituskunnan päälliköksi niin sanotun amiraalisenaatin aikana. Vuoden 1911 alussa hänet nimitettiin Suomen vt. prokuraattoriksi, missä tehtävässä hän oli kaksi vuotta myöhemmin tapahtuneeseen kuolemaansa asti. Venäläistä yhdenmukaistamispolitiikkaa noudattanut Hozjainov kieltäytyi muun muassa vannomasta suomalaista virkavalaa senaattoriksi tullessaan. Suomalaisten keskuudessa hän oli hyvin epäsuosittu. Kuoltuaan 52-vuotiaana hänet haudattiin Helsingin ortodoksiselle hautausmaalle.
Risakääpä

Risakääpä ("Chaetoporellus latitans") on vanhoissa metsissä viihtyvä, Suomessa etelä-itäpainotteisesti esiintyvä uhanalainen kääpälaji. Risakäävän päälevinneisyysalue on Keski-Eurooppa, jossa se on myös erittäin harvinainen. Risakääpä on loppulahottaja eikä kovinkaan tarkka isäntäpuunsa suhteen. Sukunsa ainoa laji on aiemmin luettu "Hyphodontia"-sukuun otaraspikoihin, joille risakääpä onkin läheistä sukua.
Itiöemä on yksivuotinen ja alustanmyötäisesti kasvava. Käävän kokonaispaksuus on vain 0,5–1,5 mm ja kasvuala pieni. Tuoreena itiöemä on pehmeä ja hauras. Nuori kääpä on väriltään valkoinen, vanhetessaan ja kuivuessaan se tummuu oljenkellertäväksi. Kulmikkaita tai sokkeloisia, vaihtelevankokoisia väljiä pillejä on itiöemän reunaan asti ja pillikoko on 1–3 millimetrillä, vanhojen pillien suut repeilevät hampaisiksi. Lohkopinta on kokonaan pillipinnan värinen.
Risakääpää on vaikea tunnistaa ulkonäön perusteella muista vaaleista resupinaattisista käävistä.
Jaakko Luoma (fagotisti)

Jaakko Luoma (s. 1973) on suomalainen fagotisti.
Luoma on kotoisin Lohjalta, jossa hän aloitti fagotinsoiton 11-vuotiaana. Aiemmin hän oli saanut pianonsoiton yksityisopetusta, mutta Lohjan musiikkiopiston pääsykoelautakunnasta hänelle ehdotettiin fagottia, jonka soiton hän aloittikin. Hän sai myöhemmin opetusta László Haralta ja Jussi Särkältä Sibelius-Akatemiassa sekä Pascal Galloisilta Pariisin konservatoriossa. Luoma sai vuonna 1993 paikan Tapiola Sinfoniettan fagotistina. Hän on välillä työskennellyt ulkomailla: vuosina 1996–1998 Orchestre de Parisin ja vuosina 2001–2003 Berliinin radion sinfoniaorkesterin soolofagotistina. Molempien kertojen jälkeen hän palasi Tapiola Sinfoniettaan, jossa hän on fagotin äänenjohtaja. 
Luoma on esiintynyt solistina eri Euroopan maissa. Hän on vieraillut säännöllisesti festivaaleilla, kuten Kuhmon Kamarimusiikissa. Historiallisia fagotteja hän on soittanut esimerkiksi Suomalaisessa barokkiorkesterissa, Helsingin Barokkiorkesterissa, Espoon barokissa ja Ensemble Schratissa. Luoma on palkittu Uudenkaupungin Crusell-kilpailussa, ja vuonna 2002 hän pääsi kolmannelle palkintosijalle Münchenin . Hän sai Crusell-seuran Crusell-palkinnon vuonna 2001.
Luoma on tehnyt opetustyötä Sibelius-Akatemiassa. Hän on myös levyttänyt. Vuonna 2009 BIS-levymerkiltä ilmestyi Luoman ja Jean-Jacques Kantorowin johtaman Tapiola Sinfoniettan levytys Carl Maria von Weberin sävellyksistä fagotille ja orkesterille. Keväällä 2019 levy-yhtiö Ondine julkaisi levyn, jolla Luoma tulkitsee solistina konserttimestari Janne Nisosen johtaman Tapiola Sinfoniettan kanssa Wolfgang Amadeus Mozartin, Johann Nepomuk Hummelin ja Gioacchino Rossinin konsertot sekä Peter von Winterin "concertinon".
Sveitsin ilmasto

Sveitsin ilmasto on pääasiassa mannermainen, mutta eteläisessä Ticinon kantonissa se on lauhkeampi kuin muualla ja vuoristoalueilla vallitsee alppi-ilmasto.
Lämpötilat.
Sveitsin vuotuinen keskilämpötila on 6 celsiusastetta. Keskimääräinen päivän ylin lämpötila on 10,4 celsiusastetta ja päivän alin lämpötila 2,1 celsiusastetta. Lämpimin kuukausi on heinäkuu 14,9 celsiusasteen keskilämpötilalla ja kylmin tammikuu –2,4 celsiusasteen keskilämpötilalla.
Sateisuus ja lumisuus.
Koko Sveitsin keskimääräinen sademäärä on hieman yli 1 185 millimetriä. Sademäärä jakautuu melko tasaisesti ympäri vuoden, ja alavilla mailla sataa noin 600 millimetriä vuodessa. Eniten sataa yleensä huhtikuussa ja marraskuussa, vähiten toukokuussa, syyskuussa ja lokakuun alkupuoliskolla. Vuoristossa sataa enemmän, noin 2 000 millimetriä vuodessa. Kesäkuusta elokuuhun sateet voivat toisinaan esiintyä voimakkaiden ukkosmyrskyjen muodossa. Nämä myrskyt voivat aiheuttaa rankkoja rae- ja lumisateita Alppien vuoristoalueille. Lunta on laaksoissa joulukuusta maaliskuuhun. Vuorilla yli 1 800 metrin korkeudella luminen aika kestää marraskuusta toukokuuhun, ja yli 2 500 metrin korkeudessa tavataan lunta ympäri vuoden. 
Aurinkoisuus.
Aurinko paistaa eniten heinäkuussa ja vähiten joulukuussa.
Ilmastonmuutos.
Sveitsin keskilämpötila on vuosina 1864–2008 nousseet 1,6 celsiusastetta verrattuna vuosien 1961–1990 keskiarvoihin. Vuodesta 1909 vuoteen 2008 on keskilämpötila noussut 0,12–0,19 celsiusastetta eri Sveitsin osissa. Keskilämpötilan nousu on nopeutunut viime vuosikymmeninä.
Sveitsin sademäärä kasvoi 1900-luvun aikana 8 prosentilla. Keskimääräinen lumen syvyys on Sveitsissä pudonnut jopa 12 senttimetriä vuosikymmenessä. Vuodesta 1970 lähtien on Sveitsin Alpeilla havaittu myös lumisen ajan lyhentymistä, jonka oletetaan johtuvan lämpötilan noususta. Lumisen ajan kesto on 1970-luvulta alkaen lyhentynyt 8,9 päivällä vuosikymmenessä. Nykyisin luminen aika alkaa 12 päivää aikaisempaa myöhemmin ja loppuu 26 päivää aiemmin. Tämä on linjassa lämpenemisen kanssa, joka on ollut syksyisin 0,21 celsiusastetta vuosikymmenessä ja keväisin 0,84 astetta vuosikymmenessä.
Tuulenpuuskien nopeuden on myös havaittu kasvaneen Sveitsissä 1933 alkaneen mittaushistorian aikana.
Yhdistyneen kuningaskunnan parlamenttivaalit 2019

Yhdistyneen kuningaskunnan parlamenttivaalit 2019 pidettiin torstaina 12. joulukuuta 2019. Ennenaikaiset vaalit järjestettiin kaksi ja puoli vuotta edellisten vaalien jälkeen.
Konservatiivit saivat 365 paikkaa 650 paikan alahuoneeseen eli enemmistön. Puolue sai paikkoja Työväenpuolueen ydinalueilta ja pärjäsi etenkin niillä Walesin ja Pohjois-Englannin alueilla, jotka äänestivät Brexitin puolesta vuoden 2016 kansanäänestyksessä. Työväenpuolueen puheenjohtaja Jeremy Corbyn ja liberaalidemokraattien puheenjohtaja Jo Swinson ilmoittivat vaali-iltana eroavansa puheenjohtajan tehtävistä.
Tulokset.
! colspan="2" rowspan="2" style="text-align:left;"| Puolueet
! colspan="2"| Äänet
! colspan="2"| Paikat
! width="75"| Ääniä
! width="30"|%
! width="30"| Paikat
! width="35"|+/–
Terrebonnen piirikunta

Terrebonnen piirikunta (, ) on Yhdysvaltojen Louisianan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 111 021 vuonna 2018 ja sen pinta-ala on 5 400 neliökilometriä. Houman kaupunki on piirikunnan hallintokeskus.
Piirikunta perustettiin 22. maaliskuuta 1822.
Väestö.
Terrebonnen piirikunnan asukkaista 67,1 prosenttia on valkoisia, 19,2 prosenttia mustia ja 5,4 prosenttia intiaaneja. 97,9 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Piirikunnan väestön keski-ikä on 35,5 vuotta.
Dopentakontaani

Dopentakontaani eli n-dopentakontaani (C52H106) on 52-hiilinen suoraketjuinen alkaani, jossa kaikki hiilet ovat sitoutuneet toisiinsa yksinkertaisella sidoksella. Se on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan kiinteää. Dopentakontaanin rakennekaava on CH3(CH2)50CH3, moolimassa 731,398 g/mol, sulamispiste 90-93 °C, kiehumispiste 587,6 °C, leimahduspiste 527 °C, tiheys 0,824 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), taitekerroin 1,460 ja CAS-numero 7719-79-1.
Capiton kylpylä

Capiton kylpylä oli antiikin aikainen roomalainen kylpylä Miletoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa.
Capiton kylpylä rakennettiin roomalaisella kaudella ensimmäisen vuosisadan alussa, oletettavasti keisari Claudiuksen aikana eli vuosien 41–54 jaa. välillä. Näin se oli Miletoksen varhaisin roomalainen kylpylä, ja edelsi näin muun muassa tunnetumpaa Faustinan kylpylää. Kylpylän rakennutti sen raunioista löydetyn piirtokirjoituksen mukaan Cnaeus Vergilius Capito, jolla oli tuohon aikaan virka Vähässä-Aasiassa. Rakennus on saanut tästä nykyisin käytetyn nimensä.
Kylpylä sijaitsi Delfinionin ja Eudemoksen gymnasionin välissä itään Miletoksen Pohjoisesta agorasta. Sen koko oli noin 96 × 40 metriä. Rakennuskokonaisuuden länsiosassa oli palaistra, jonka koko oli noin 39 × 40 metriä. Sitä ympäröi pohjois-, länsi- ja eteläsivulta kaksikerroksinen joonialaista tyyliä edustanut stoa eli pylväshalli, kun taas itäsivulta oli uima-allas. Rakennuskokonaisuuden itäosassa eli palaistran itäpuolella sijaitsi kolmilaivainen kylpylärakennus. Tärkein oli keskimmäinen laiva, jossa sijaitsivat apodyterium eli vaatteidenvaihtoaula sekä tepidarium eli lämpimien kylpyjen osasto ja caldarium eli kuumien kylpyjen osasto.
Eudemoksen gymnasion

Eudemoksen gymnasion, tutkimuksessa myös "Hellenistinen gymnasion", oli antiikin aikainen gymnasion eli urheilupaikka Miletoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa.
Eudemoksen gymnasion rakennettiin hellenistisellä kaudella 100-luvun eaa. ensimmäisellä puoliskolla. Sen rakennutti miletoslainen Eudemos, josta rakennus on saanut nimensä.
Gymnasion sijaitsi kaupungin keskustassa itään Pohjoisesta agorasta. Gymnasionin sisäänkäyntinä toimi sen eteläsivulla ollut propylon-pylväikkö, jonka julkisivussa oli neljä pylvästä ja sivuilla kaksi pylvästä. Se oli rakennettu viisiportaiselle krepidomalle. Rakennuksen keskiössä oli palaistra, jonka koko oli noin 19 × 35 metriä. Sitä ympäröi pylväikkö, joka edusti doorilaista tyyliä.
Palaistran pohjoispuolella sijaitsi rivissä joukko huoneita, joiden edessä oli rivi joonialaisia pylväitä. Keskellä sijainnut suurin huone oli efebeion eli nuorukaisten kouluhuone. Muut tilat olivat apodyterion, aleipterion ja kylpyhuone.
Gymnasionin länsipuolella Pyhän tien laidalla sijaitsi niin kutsuttu Joonialainen stoa. Gymnasionin pohjoispuolella sijaitsi siihen liittynyt Capiton kylpylä ja eteläpuolella Nymfaion ja Eteläinen agora.
Faustinan kylpylä

Faustinan kylpylä ("Faustinan termit") oli antiikin aikainen roomalainen kylpylä Miletoksessa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen rauniot ovat säilyneet nykyaikaan suhteellisen hyvin.
Historia.
Faustinan kylpylä rakennettiin roomalaisella kaudella 100-luvun jaa. puolessa välissä. Se oli omistettu keisarinna Faustinalle, joka oli keisari Marcus Aureliuksen puoliso. Faustina kävi itse Miletoksessa vuonna 164 ja rahoitti kylpylän rakentamisen. Myös Marcus Aurelius kävi Vähässä-Aasiassa samana vuonna, mutta ei ilmeisesti itse Miletoksessa.
Rakennus uusittiin oletettavasti 200-luvulla. Nykyisin se on Miletoksen arkeologisen alueen parhaiten säilynyt ja suurikokoisin raunio, ja teatterin ohella alueen huomattavimpia kohteita.
Rakennus.
Kylpylä sijaitsi lähellä Teatterisatamaa, etelään Miletoksen teatterista ja koilliseen stadionista. Rakennus ei noudattanut kaupungin asemakaavaa vaan ennemminkin rannan muotoja. Kylpylän länsiosassa oli stadioniin kytkeytynyt palaistra, jonka pihan koko oli noin 62 × 64 metriä. Sitä ympäröi yksikerroksinen pylväikkö.
Varsinaisessa kylpylärakennuksessa kokonaisuuden itäosassa sijaitsi palaistran puolella noin 80 metriä pitkä basilikan mallinen apodyterium eli kohtaamissali ja vaatteidenvaihtotila. Sen kummallakin sivulla oli 13 pientä kammiota. Salin pohjoispuolella sijaitsi niin kutsuttu Muusien huone, joka oli omistettu keisarikultille, ja eteläpuolella tepidarium eli lämpimien kylpyjen huone. Näiden itäpuolella sijaitsi ensin kolme frigidariumia eli kylmien kylpyjen huonetta; sitten kaksi caldariumia eli kuumien kylpyjen huonetta, joista suurikokoisempi oli kylpylän keskussali ja kooltaan noin 27,3 × 14,9 metriä; sekä kaksi sudatoriumia. Caldariumien ympärillä sijaitsi lämmitysteknisiä huoneita.
Kylpylän raunioista on löydetty useita veistoksia. Tunnetuimpiin kuuluu Apollonia ja muusia esittävä veistosryhmä, jonka säilyneet osat ovat nykyisin Istanbulin arkeologisessa museossa.
Itämerenkampela

Itämerenkampela ("Platichthys solemdali") on oikeasilmäkampeloiden (Pleuronectidae) heimoon kuuluva kalalaji. Helsingin yliopiston tutkijat tunnistivat ja nimesivät sen vuonna 2018. Se on Itämeren ainoa endeeminen kalalaji ja toiseksi ainoa endeeminen eliölaji. Aiemmin se on yhdistetty tavalliseen kampelaan ("Platichthys flesus"), jonka kanssa se on ulkonäoltään hyvin samanlainen. Ne voidaan erottaa toisistaan vain joko tutkimalla geenejä tai niiden munien ja siittiösolujen perusteella. Lisäksi itämerenkampela kutee munansa merenpohjalle, kun taas tavallisen kampelan munat kelluvat avovedessä. Itämerenkampelan tieteellinen lajinimi "solemdali" on annettu tutkija Per Solemdalin mukaan.
Joonialainen stoa

Joonialainen stoa on tutkimuksessa käytetty nimitys eräästä antiikin aikaisesta stoasta eli pylväshallista Miletoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa.
Stoa rakennettiin roomalaisella kaudella Flaviusten hallitsijasuvun aikana eli vuosien 69–96 jaa. välillä, ja sitä muutettiin vielä keisari Trajanuksen aikana vuosien 98–117 jaa. välillä. Se sijaitsi Miletoksen keskustassa kaupungista Didymaan johtaneen niin kutsutun Pyhän tien alkupään itälaidalla, ja se oli rakennettu Capiton kylpylän ja Eudemoksen gymnasionin etupuolelle. Se muodosti näin Pyhän tien itäpuolisen pylväikön, siinä missä lännenpuoleinen pylväikkö kytkeytyi kaupungin Pohjoiseen agoraan.
Stoan pituus oli noin 100 metriä ja syvyys noin 14 metriä. Se edusti joonialaista tyyliä, mistä se on saanut nykyisen nimensä, ja sen kadun puolen julkisivussa arvioidaan olleen 35 pylvästä. Se oli rakennettu suhteellisen korkealle, seitsenportaiselle krepidomalle. Pylväikön takana oli rivissä 19 huonetta. Sieltä oli pääsy myös Capiton kylpylään.
Pieni osa stoasta, mukaan lukien neljä joonialaista pylvästä ja seinää, on kunnostettu alkuperäiselle paikalle. Sellaisena rakennus on nykyisin Miletoksen arkeologisen alueen näyttävimpiä kohteita. Vuodenajasta riippuen rauniot ovat välillä tulvaveden vallassa.
Kalabaktepen temppeli

Kalabaktepen temppeli ("Kalabak Tepen temppeli") on tutkimuksessa käytetty nimitys eräästä antiikin aikaisesta kreikkalaisesta temppelistä Miletoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen alkuperäistä nimeä ja kohdejumaluutta ei tunneta.
Niin kutsuttu Kalabaktepen temppeli rakennettiin arkaaisen kauden loppupuolella noin vuonna 525 eaa. Sitä ei ole kunnostettu enää myöhempinä aikoina. Temppeli on saanut nimensä siitä, että se sijaitsi nykyisin nimellä Kalabaktepe (myös Kalabak Tepe) tunnetulla kukkulalla Miletoksen niemen lounaispuolella. Siellä oli Miletoksen asutuksen keskittymä jo geometrisella kaudella, ja se toimi kaupungin vanhana akropoliina.
Temppeli oli pienikokoinen ja edusti joonialaista tyyliä. Sen mitat olivat noin 6,8 × 8,7 metriä, ja se avautui etelään päin. Temppelissä oli pronaos ja naos eli cella. Pronaoksen anta-seinien välissä oli kaksi pylvästä ("distylos in antis").
Temppelissä oli terrakotasta tehdyt koristellut simat. Myös antefiksit oli tehty terrakotasta ja koristeltu medusan- ja leijonanpäillä ja lootuksenkukilla.
Läntinen agora

Läntinen agora oli antiikin aikainen agora eli tori ja kauppapaikka Miletoksessa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa.
Läntinen agora rakennettiin hellenistisellä kaudella 100-luvulla eaa. Se oli näin kolmas ja nuorin Miletoksen agoroista Pohjoisen ja Eteläisen agoran jälkeen. Se sijaitsi Teatterisataman eteläpuolella, ja oli näin rakennettu alueelle, joka oli aiemmin ollut klassisen kauden kaupunkikaavan ulkopuolella.
Agora oli suorakulmainen ja sen pituus itä-länsisuunnassa oli noin 191 metriä ja leveys pohjois-eteläsuunnassa noin 79 metriä. Aukio oli ympäröity pohjois-, länsi- ja eteläsivulta joonialaista tyyliä edustaneilla stoilla eli pylväshalleilla. Itäsivulla, josta agora oli avoin, oli propylon-sisäänkäyntiportti. Se julkisivussa oli itäpuolella kaksi ja länsipuolella neljä joonialaista pylvästä.
Agoran eteläpuolella sijaitsi Athenen temppeli ja länsipuolella ja stadion.
Architectsin diskografia

Architects on brittiläinen metalcore-yhtye Brightonista, East Sussexista.
Miletoksen stadion

Miletoksen stadion oli antiikin aikainen kreikkalainen stadion Miletoksessa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Siitä ei ole säilynyt nykaikaan paljoakaan.
Historia.
Stadion rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 166 eaa. Sen rakennutti oletettavasti Eumenes II, johon viittaa eräs raunioista löydetty piirtokirjoitus. Stadion sopii kaupungin asemakaavaan niin hyvin, että on arveltu, että sille olisi jätetty tilaa jo kaupungin uudessa asemakaavassa heti jälleenrakentamisen yhteydessä vuonna 479 eaa. Stadioniin tehtiin muutoksia ja lisäyksiä ensimmäisellä vuosisadalla eaa. ja roomalaisella kaudella vielä 100–200-luvuilla jaa. Varhaisella bysanttilaisella kaudella 500-luvulla stadiumista tuli osa kaupungin uutta kaupunginmuuria.
Rakennus.
Stadion sijaitsi Miletoksen niemen länsiosassa etelään Teatterisatamasta. Se oli rakennettu itä-länsisuunnassa. Stadionin urheilukenttä oli suorakulmainen, ja sen pituus oli noin 192,3 metriä ja leveys noin 29,6 metriä. Pituus oli näin vaadittua stadioninmittaa eli 600 jalkaa suurempi, kun taas leveys oli tasan 100 jalkaa. Koko vastaa Olympian stadionin kokoa. Olympian stadionin lisäksi Efesoksen stadion on muistuttanut myös Epidauroksen ja Prienen stadioneita.
Stadionin pohjoissivun katsomossa oli 20 penkkiriviä, jotka nousivat 8–9 metrin korkeuteen. Stadionin juoksuradan lähtöporttijärjestelmästä on säilynyt jäänteitä, mutta sen tarkkaa toimintaperiaatetta ei tunneta. Stadionin länsipäässä oli propylon-porttirakennelma, joka edusti joonialaista tyyliä. Siinä oli anta-seinien välissä kaksi pylvästä.
Stadionin länsipuolella sijaitsi samaan rakennuskokonaisuuteen kuulunut niin kutsuttu . Se yhdistyi stadioniin jo mainitun propylonin kautta. Stadionia, gymnasionia ja propylonia kunnostettiin Rooman keisarikaudella 100-luvun alkupuolella jaa. 200-luvulla jaa. stadionin itäpäähän rakennettiin suurikokoinen korinttilaisilla pylväillä varustettu porttirakennus, jossa oli kahdeksan pylvästä kahdessa rivissä.
Nymfaion (Miletos)

Nymfaion oli antiikin aikainen nymfaion eli nymfeille omistettu lähdekaivo Miletoksessa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa.
Historia.
Nymfaionin rakennutti siinä olleen latinankielisen piirtokirjoituksen mukaan Marcus Ulpius Traianus. Tämä oli keisari Trajanuksen isä ja toimi Asian provinssin prokonsulina keisari Tituksen aikana 79–81 jaa. Piirtokirjoitus on kuitenkin tehty vasta Trajanuksen aikana. Trajanus kävi itse Miletoksessa vuonna 114, ja joskus Nymfaion mainitaan hänen rakentamakseen. Toinen, kreikankielinen piirtokirjoitus ilmoittaa, että Nymfaionia kaunistettiin vielä keisari Gordianus III:n aikana 241–244.
Rakennus.
Nymfaion sijaitsi Miletoksen keskusaukion itälaidalla vastapäätä Buleuterionia, pohjoispuolisen Eudemoksen gymnasionin ja etelänpuolisen Eteläisen agoran välissä. Nymfaionin leveys oli noin 20,3 metriä. Sen taustarakennus oli kolmikerroksinen ja jäljitteli roomalaisen teatterin taustaseinää ("scaenae frons"). Jokaisessa kerroksessa oli vuorotellen neljä tai viisi syvennystä sekä "aediculaa" eli pienen temppelin näköistä veistoskomeroa, niin että jokaisen syvennyksen päällä oli aedicula ja aediculan päällä syvennys. Jokaisessa syvennyksessä ja aediculassa oli jonkun jumalan tai muun hahmon patsas. Yhteensä patsaita oletetaan näin olleen 27. Veistoksina esiintyivät ainakin Zeus, Hera, Athene, Leto, Artemis, Apollon ja Dionysos.
Nymfaionissa edessä oli vesiallas, jonka koko oli noin 16,2 × 6,4 metriä, ja sen edessä alempana pienempi allas, josta vettä saattoi ammentaa astioihin. Vesi virtasi altaaseen yhdeksästä syvennyksestä. Vesialtaan sivuilla oli taustaseinästä työntyvät kaksikerroksiset siipirakennukset, mikä teki rakennuksen pohjakaavasta U-kirjaimen muotoisen. Siipirakennuksissa oli pelkät pylväät ilman taustaseinää.
Nymfaionin alaosasta on säilynyt huomattava osa, ja myös paljon sen muita rakennuskiviä on edelleen paikalla. Rakennuksessa olleita veistoksia on Istanbulissa sekä Pergamon-museossa Berliinissä.
Pohjoinen agora

Pohjoinen agora oli antiikin aikainen agora eli tori ja kauppapaikka Miletoksessa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Se muodosti kaupungin kaupallisen keskustan.
Historia.
Pohjoinen agora oli Miletoksen agoroista vanhin, ja sen paikka varattiin jo kaupungin jälleenrakentamisen yhteydessä klassisen kauden alussa vuonna 479 eaa. Aukiota ympäröineet rakennukset tehtiin kahdessa päävaiheessa. Agoran rakentaminen alkoi myöhäisellä klassisella kaudella noin vuonna 350 eaa. sen jälkeen, kun sen pohjoispuolelle oli rakennettu niin kutsuttu Sataman stoa eli pylväshalli. Suunnilleen samoihin aikoihin rakennettiin agoran pohjoisempi stoa. Agoran eteläisempi stoa rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 160 eaa. Itäsivu suljettiin rakennuksilla vasta roomalaisella kaudella 100-luvulla jaa. Rakennusten ajoitus perustuu niiden tyyliin ja rakennustekniikkaan, mutta niitä ei ole voitu ajoittaa piirtokirjoitusten avulla.
Rakennukset.
Pohjoinen agora sijaitsi Miletoksen niemen keskellä lähellä Leijonasatamaa. Agora oli suorakulmion muotoinen ja sen koko oli noin 50 × 87,5 metriä. Aukiota reunusti kaksi L-kirjaimen muotoista yksilaivaista stoaa. Stoista toinen käsitti agoran pohjoissivun ja länsisivun pohjoisosan, ja sen pohjoissiiven pituus oli noin 50,7 metriä ja länsisiiven pituus noin 39,1 metriä. Siipien syvyys oli noin 5,9–6 metriä. Toinen stoa käsitti agoran eteläsivun ja länsisivun eteläosan, ja sen eteläsiiven pituus oli noin 58,3 metriä ja länsisiiven pituus noin 45,6 metriä. Siipien syvyys oli noin 6,9–7,1 metriä. Pohjoisstoan kummassakin siivessä oli myymälätiloja. Stoien pylväät edustivat doorilaista tyyliä.
Agoran länsisivun keskellä sijaitsi pieni joonialaista tyyliä edustanut prostyyli temppeli, jossa oli pronaos ja naos, ja jonka julkisivussa oli neljä pylvästä. Agoran keskellä sijaitsi alttari. Aukion luoteisosassa sijaitsi 400-luvulla eaa. pystytetty stele, jossa oli niin kutsuttu ”Veripiirtokirjoitus”, joka tuomitsi kaupunkia Joonian kapinan aikaan hallinneet oligarkit.
Itäsivulta agora oli alun perin avoin. Myöhemmin itäsivulle rakennettiin muuri ja sittemmin myymälätiloja. Agoran lounaislaidalla sijaitsi Miletoksen Prytaneion. Agoran eteläpuolella sijaitsi puolestaan Buleuterion ja sen eteläpuolella Eteläinen agora. Agoran itäpuolelta kulki Pyhä tie, sen toisella puolella sijaitsi niin kutsuttu Joonialainen stoa.
Poseidonin alttari (Miletos)

Poseidonin alttari oli antiikin aikainen Poseidon Enipeukselle omistettu alttari lähellä Miletosta ja Didymaa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa.
Historia.
Poseidonin alttari rakennettiin arkaaisella kaudella noin vuonna 575 eaa. Se on ajoitettu rakennusteknisten yksityiskohtien perusteella. Ne muistuttavat jossakin määrin arkaaisen kauden Artemiin temppelin yksityiskohtia Efesoksessa. Strabonin mukaan alttaripaikan olisi perustanut jo Neileus, joka oli kreikkalaisessa mytologiassa Miletoksen perustaja. Tämä kertoo ehkä lähinnä siitä, että paikan kultti oli hyvin vanhaa alkuperää.
Alttari pysyi löytöjen perusteella käytössä hellenistiselle ja roomalaiselle kaudelle saakka, mutta sitä ei ilmeisesti muutettu eikä kunnostettu enää myöhempinä aikoina. Sen oletetaan vaurioituneen maanjäristyksessä bysanttilaisella kaudella eli keskiajalla. Tämän jälkeen alttarin kivet joko käytettiin suurimmaksi osaksi uudelleen tai ne huuhtoutuivat mereen.
Rakennelma.
Alttari sijaitsi Poseidonille omistetun Poseidionin (, ) niemen eli nykyisen Tekagaçin niemen kärjessä Miletoksen eteläpuolella, noin seitsemän kilometriä lounaaseen Didymasta. Alttarirakennelma oli suorakulmainen, ja koostui alttaripengerryksestä ja sen itäsivulla olleesta varsinaisesta uhrialttarista. Pengerryksen pitkien sivujen (pohjois- ja eteläsivu) pituus oli noin 11,1 metriä ja lyhyiden sivujen noin 9,5 metriä. Uhrialttarin koko oli noin 1,8 × 3 metriä. Se suuntautui itään päin. Alttaripengerrykselle johti lännen puolelta kuusiaskelmaiset noin 8,4 metriä pitkät ja 6,5 metriä leveät portaat.
Serapeion (Miletos)

Serapeion () eli Serapiksen temppeli oli antiikin aikainen Serapikselle omistettu kreikkalainen temppeli Miletoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa.
Historia.
Serapeion rakennettiin myöhemmällä roomalaisella kaudella 200-luvulla jaa., mahdollisesti keisari Aurelianuksen aikana vuosien 270–275 välillä. Ainakin osan siitä on piirtokirjoituksen perusteella lahjoittanut Julius Aurelius Menekles (Menecles). Temppelin olemassaolon Miletoksessa on kuvattu heijastelevan enemmänkin Rooman valtakunnan luonnetta kuin kaupungin varsinaista uskonnollista elämää.
Temppelin Serapiksen kultti oli täsmällisemmin Zeus Serapiksen kultti, joka oli peräisin hellenistiseltä kaudelta Ptolemaios I:n ajalta. Tämä puolestaan yhdistettiin roomalaisella kaudella Septimius Severuksen aikana auringonjumala Helioksen kulttiin, ja nähtiin lopulta eräänlaisena Pantheoksena, joka edusti kaikkien jumalten voimaa.
Rakennus.
Serapeion sijaitsi Miletoksen Eteläisen agoran länsipuolella lähellä sen suurta varastohuonetta. Temppeli oli rakennettu pohjois-eteläsuunnassa, ja sen sisäänkäynti oli eteläpäässä. Temppeli koostui pronaoksesta ja naoksesta eli cellasta. Pronaos oli oikeastaan tetrastyyli (eli nelipylväinen) prostyyli portiikki, jonka pylväät edustivat kompositatyyliä, ja joka oli rakennettu viisiportaiselle krepidomalle. Pronaos oli rikkaasti koristeltu reliefeillä, jotka esittivät eri jumalia. Päätykolmiossa oli kuvattuna Serapis-Helios.
Temppelin naoksen koko oli noin 22,5 × 12,5 metriä. Kaksi viiden joonialaisen pylvään riviä jakoi sen sisältä kolmeen laivaan. Tämä teki rakennuksesta jossakin määrin basilikan mallisen. Kulttipatsas sijaitsi cellan pohjoispäässä olleella kolmiportaisella jalustalla.
Temppelin lähellä sijaitsi Vitruviuksen mukaan erillinen Isikselle omistettu temppeli.
Les Mirages

Les Mirages oli helsinkiläinen rockyhtye, joka toimi vuosina 1963–1965. Se aloitti toimintansa Töölön yhteiskoulussa The Sharks -nimellä vuonna 1962.
Les Miragesin perustivat Rainer Lindgren (laulu, rummut), Heikki "Hector" Harma (soolokitara), Sakari Lehtinen (komppikitara) ja Arto Tonteri (basso). Harman tilalle tuli ennen levyttämistä vuonna 1964 Seppo Nikulainen. Myös The Saintsissa soittanut Matti Mustonen oli mukana yhtyeessä sen toiminnan loppuvaiheessa.
Tuotanto.
Singlet
Uncle Rock / She'll Be Mine (1964, Polydor 54 901)
Onko rakkauteni turhaa / Nyt on kaikki ohitse (1964, Polydor 54 904)
El Tigre

El Tigre on kaupunki Venezuelassa Anzoáteguin osavaltiossa. Se on Oficinan öljykenttien liike-elämän keskus. Vuonna 2011 kaupungin asukasluku oli vajaat 180 000.