Eteläisen Tyynenmeren mandaatti

Eteläisen Tyynenmeren mandaatti oli Kansainliiton mandaattialue, joka annettiin Japanin haltuun ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Eteläisen Tyynenmeren mandaatti koostui Saksan Uuteen-Guineaan kuuluneista saarista, jotka sijaitsivat päiväntasaajan pohjoispuolella. Japani miehitti näitä saaria ensimmäisessä maailmansodassa. Sotilashallinto vaihdettiin siviilihallintoon vuosina 1921–1922.
Japani hallitsi mandaattia toiseen maailmansotaan asti, jolloin Yhdysvallat valtasi saaret. Saarista tuli Yhdysvaltojen hallitsema Tyynenmeren saarten huoltohallintoalue. Nykyään saaret kuuluvat Palauhun, Pohjois-Mariaaneihin, Mikronesian liittovaltioon ja Marshallinsaariin. Hallintoa johti Etelämeren virasto ("Nanyo Cho"), joka sijaitsi Palaun Kororin kaupungissa. Nyky-Japanissa saarten historia ja Japanin rooli niiden hallinnassa ovat suurelta osin unohtuneet, erityisesti nuorempien sukupolvien keskuudessa.
Espanjan ja Saksan aika.
Espanjalaiset saapuivat Mikronesiaan 1500-luvulla Fernão de Magalhãesin johdolla, ja saaret, kuten Mariana-saaret, nimettiin Espanjan kuninkaallisten mukaan. Espanja julisti saaret omakseen, mutta niiden hallinta oli löyhää lukuun ottamatta kristinuskon levittämistä. Vuonna 1885 Saksa valtasi Marshallinsaaret ja myöhemmin osti Marianat ja Karoliinit Espanjalta vuonna 1899. Saksan aikana saaria kehitettiin resurssien hyödyntämiseksi, esimerkiksi kaivostoiminnalla ja maataloudella.
Japanin miehitys ja mandaattihallinto.
Japanin kiinnostus saariin kasvoi Meiji-kaudella, kun maa pyrki ratkaisemaan ylijäämäväestön ongelmaa ja laajentamaan vaikutusvaltaansa. Japanilaiset kauppiaat olivat jo toimineet saarilla ennen virallista miehitystä. Vuonna 1914 Japani valtasi Saksan Mikronesian saaret ensimmäisen maailmansodan aikana ja alkoi hallita niitä.
Mandaattijärjestelmän perustaminen.
Japani sai Kansainliitolta C-luokan mandaatin hallita saaria vuonna 1920. Tämä tarkoitti, että saaria hallittiin osana Japanin aluetta kansallisten lakien alaisuudessa, mutta mandaatti asetti rajoituksia, kuten sotilastukikohtien rakentamisen kieltäminen. Japanin hallinto keskittyi taloudelliseen kehitykseen ja paikallisten hyvinvoinnin parantamiseen, mutta saaria pidettiin silti Japanin siirtomaina.
Hallinto ja kehitys.
Japani perusti Etelämeren viraston Kororiin ja jakoi saaret kuuteen hallintoalueeseen (Palau, Yap, Chuuk, Saipan, Pohnpei, Jaluit). Saarten taloutta kehitettiin esimerkiksi sokeriruo’on viljelyllä Saipanilla, kalastuksella Palaulla ja kopran tuotannolla. Vuoteen 1932 mennessä saarten talous oli tasapainossa ilman Japanin tukea. Japanilaisia siirtolaisia saapui runsaasti, ja vuonna 1942 heitä oli jo 90 072, kun paikallisia asukkaita oli 51 089.
Paikallisten kohtelu.
Japani noudatti assimilaatiopolitiikkaa, mutta ei pakottanut paikallisia osallistumaan kansallisiin projekteihin. Hallinto käytti epäsuoraa hallintotapaa, jossa paikalliset johtajat, kuten heimopäälliköt, toimivat välikäsinä. Paikallisille asetettiin velvoitteita, kuten pääveron maksaminen ja alkoholin käyttökielto. Koulutusjärjestelmä keskittyi japanin kielen ja perusaineiden opettamiseen, mutta koulutusta ei tarjottu samalla tasolla kuin Japanissa.
Japanin hallinnon loppu.
Japani erosi Kansainliitosta vuonna 1933, mutta jatkoi mandaattihallintoa ilman merkittäviä kansainvälisiä vastalauseita. Tämä johtui Kansainliiton heikkouksista sekä siitä, että Japanin hallinto oli suhteellisen vakaa. Toisen maailmansodan edetessä hallinto muuttui ankarammaksi. Vuoden 1938 kansallisen mobilisaatiolain myötä saarten asukkaita alettiin käyttää sotavalmisteluihin, kuten lentokenttien rakentamiseen. Paikalliset joutuivat pakkotyöhön ja kärsivät elintarvikkeiden takavarikoinnista, ja monet nuoret lähetettiin rintamalle.
Japanin hallintoa on arvioitu ristiriitaisesti. Osa mikronesialaisista muistaa ajan myönteisesti, esimerkiksi koulutuksen ja japanilaisten ystävällisyyden vuoksi. Toiset taas kertovat ankarista kokemuksista, erityisesti sodan aikana. Japanin hallintoa pidetään kuitenkin suhteellisen inhimillisenä verrattuna muiden siirtomaavaltojen toimintaan.
Japanin mandaattihallinto Etelämeren saarilla noudatti aluksi Kansainliiton periaatteita, keskittyen taloudelliseen kehitykseen ja paikallisten hyvinvoinnin parantamiseen. Sodan myötä hallinto muuttui repressiivisemmäksi, ja saarelaisia alettiin käyttää sotaponnistuksissa. Hallinto jätti jälkeensä japanin kielen ja modernin koulutuksen leviämisen, mutta myös perinteisen yhteiskuntarakenteen muutoksia. Nykyään Japanin ja saarten suhteet näkyvät esimerkiksi keisarin vierailuissa ja maiden välisissä seremonioissa, jotka ilmentävät historiallista yhteyttä.