tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Telemakhos

Telemakhos () on kreikkalaisessa mytologiassa Odysseuksen ja Penelopen poika.
Telemakhos syntyi samana päivänä, jona hänen isänsä lähti Troijan sotaan. Odysseuksen oltua poissa lähes 20 vuotta, jumalatar Athene tuli valepuvussa Telemakhoksen luo ja neuvoi nuorukaista etsimään isäänsä. Telemakhos noudatti neuvoa ja lähti etsimään Odysseusta. Hän ei kuitenkaan löytänyt isäänsä mutta kuuli, että Kalypso piti Odysseusta vankinaan.
Paluumatkalla Telemakhos käy tapaamassa sikopaimen Eumaiosta ja saa selville, että Eumaioksen luona oleskeleva kerjäläinen onkin Odysseus. Isä ja poika palaavat yhdessä sikopaimenen kanssa kotiin ja surmaavat Penelopen kilpakosijat.
Isänsä kuoleman jälkeen Telemakhos meni naimisiin Kirken kanssa.
Ripsa Koskinen-Papunen

Ripsa Koskinen-Papunen (s. 22. huhtikuuta 1967 Oulu) on MTV3:n uutisankkuri, toimittaja ja juontaja.
Koskinen-Papunen aloitti työnsä MTV3:n uutisankkurina vuonna 1991, kun hän oli valmistunut valtiotieteiden maisteriksi. Koskinen-Papunen toimii nykyisinkin uutisankkurina, mutta sen ohella hän on marraskuusta 2021 lähtien ollut MTV:n Viiden jälkeen -ohjelman juontaja.
MTV-uransa alussa Koskinen-Papunen esiintyi "Seitsemän uutisissa" ja myös "Kymmenen uutisissa". Lisäksi hän teki juttuja uutisiin ja "Mediauutisiin".
Vuosina 2003–2004 Koskinen-Papunen juonsi "Huomenta Suomea", minkä jälkeen hän oli jälleen uutisankkurina syksyn ajan. Vuosina 2005–2014 hän juonsi ja teki juttuja suosittuun ja palkittuun "45 minuuttia" -ajankohtaisohjelmaan. Tuolloin hän teki uutisankkurin töitä vain kesäisin "45 minuuttia" -ohjelman ollessa kesätauolla.
MTVllä Koskinen-Papunen on juontanut myös lukuisia television erikoislähetyksiä kuten hyväntekeväisyysgaaloja, Linnan juhlia sekä Suuri Journalistipalkinto -gaaloja. Lisäksi hän on tehnyt TV-dokumentteja. Paljon kiitosta saanut, vakavasti loukkaantuneen nuoren tytön selviytymistarina "Ratikkaa vahvempi tyttö" näytettiin ensimmäisen kerran syksyllä 2012. Kouran kunniamaininnalla palkittu dokumentti "Kyynelten saari" (2013) puolestaan kertoo Sri Lankassa kovia kokeneen suomalaisnaisen vaikeasta taistelusta saada pahantekijät oikeuden eteen maassa, jossa naisten asema on erittäin huono.
Toukokuussa 2015 näytettiin Koskinen-Papusen dokumentti nimeltä "Yksinäisyyden yllättämät". Dokumentissä viisi eri-ikäistä ja eri tavalla yksinäistä suomalaista kertoo avoimesti, miksi heistä on tullut yksinäisiä ja miten yksinäisyyden kanssa voi elää. Isänpäivänä 2015 esitettiin Koskinen-Papusen dokumentti "Lainsuojaton isä". Dokumentti kertoo entisen liigakiekkoilija Mikael Jämsäsen sitkeästä ja monimutkaisesta isyystaistelusta. Dokumentissa seurattiin kuuden vuoden ajan, kuinka Jämsänen taisteli biologisen isyytensä vahvistamiseksi ja vanhentuneen isyyslain muuttamiseksi.
Ennen kevään 2019 eduskuntavaaleja Koskinen-Papunen teki pidetyn "Vapaalla Ripsan kanssa" -sarjan, jossa hän tapasi eduskuntapuolueiden puheenjohtajat vapaa-ajalla. Sarja kuului MTV Uutisten vaaliohjelmiin ja se toi vaaliväittelyiden vastapainona esiin minkälaisia ihmisiä puoluejohtajat ovat poliitikon roolin takana.
Koskinen-Papunen on ennen televisiouraansa toiminut muun muassa radiotoimittajana. Hän on työskennellyt Radio Etelän Äänessä, Radio Ykkösessä ja Radio Cityssä uutistoimittajana sekä tehnyt Yleisradion Lahden radiolle nuortenohjelmaa. Hänellä on myös cameorooli MTV:n jännityssarjassa "Ratamo".
Ripsa Koskinen-Papunen on kouluttautunut myös personal traineriksi ja hyvinvointivalmentajaksi. Lisäksi Koskinen-Papunen on monipuolinen ja pidetty esiintymisvalmentaja.
Elintarvike

Elintarvike on ihmisen ravinnoksi käytettävä hyödyke. 
Elintarvikeasetuksen määritelmät.
Elintarvikeasetuksessa ”elintarvikkeella” tarkoitetaan mitä tahansa ainetta tai tuotetta, myös jalostettua, osittain jalostettua tai jalostamatonta tuotetta, joka on tarkoitettu tai jonka voidaan kohtuudella olettaa tulevan ihmisten nautittavaksi. ”Elintarvike” käsittää kaikki aineet, jotka on tarkoituksellisesti lisätty elintarvikkeeseen sen valmistuksen tai käsittelyn aikana. Elintarvikkeisiin kuuluu kaikki suun kautta nautittava, joka ei ole lääkeainetta. Kasvi-, sieni- ja eläinkunnan tuotteiden lisäksi elintarvikkeisiin luetaan kuuluvaksi juomavesi ja alkoholi.
Elintarvike-nimitys esiintyy Suomen lainsäädännössä ensimmäisen kerran vuoden 1941 elintarvikelaissa.
Ruokapakkausmerkinnät.
Professori Pertti Mustajoen mukaan monet tutkimukset osoittavat, että ruokapakkausten etuosan merkinnät, jotka kertovat ruoan terveellisyydestä tai epäterveellisyydestä, auttavat ihmisiä löytämään terveellisempiä ruokia.
Oulun museo

Oulun museo (vuoteen 2025 asti Pohjois-Pohjanmaan museo) on Pohjois-Pohjanmaan alueellinen vastuumuseo. Se on perustettu vuonna 1896. Museo sijaitsee Oulun keskustassa Myllytullin kaupunginosassa Ainolan puistossa Hupisaarilla. Museo toimi 2020-luvulle asti Ainola-nimisessä rakennuksessa.
Museolle on rakenteilla uudet tilat Myllytullin alueella, jossa museotoiminnan on tarkoitus alkaa vuonna 2026.
Museo on kulttuurihistorian museo, jonka perusnäyttely esittelee Pohjois-Pohjanmaan ja Oulun historiaa.
Näyttelyt.
Perusnäyttely on uusittu vuonna 2002, ja siiheen kuuluvat muiden muassa
Museon Lappi-osaston saamelaista kulttuuria esitellyt näyttely purettiin 2019. Myös museossa aiemmin esillä ollut Mauri Kunnaksen hahmoihin perustuva Koiramäki-näyttely on purettu taloteknisten ongelmien vuoksi. Näiden ongelmien takia myös vaihtuvien näyttelyiden järjestäminen on keskeytetty.
Pohjois-Pohjanmaan museo on suorittanut meriarkeologisia tutkimuksia 1970-luvulta lähtien. Päätutkimuskohteina ovat olleet Hailuodon pohjoispuolelle vuonna 1859 uponnut hollantilainen kauppalaiva, kuunarikoffi "Sophia Maria" sekä niin kutsuttu "Laitakarin malmihylky".
Ainola.
Museo on sijainnut Ainolan puistossa Hupisaarilla Myllytullin kaupunginosassa Oulun keskustassa. Ainola-nimisenä tunnetun museorakennuksen on suunnitellut arkkitehti Oiva Kallio, ja se on valmistunut vuonna 1931. Tätä ennen vuosina 1911–1929 museo toimi vanhassa Åströmin perikunnan lahjoittamassa Ainola-huvilassa, joka tuhoutui tulipalossa 9. heinäkuuta 1929. Palossa tuhoutui myös osa museon kokoelmia.
Uusi Ainola oli kokonaan Pohjois-Pohjanmaan museon käytössä 2020-luvun alkupuolelle, jolloin rakennus päätettiin myydä Cor Group -konsernille. Rakennuksen myytyä museon näyttelyt Ainolassa loppui joulukuussa 2023, jolloin museo oli viimeistä kertaa avoinna yleisölle. Museolle on suunnitteilla ja rakenteilla uusi rakennus Myllytullin alueelle, johon museon on tarkoitus muuttaa vuonna 2026. Ainolan rakennus sekä sen ympärillä oleva puistoalue on saanut suojelupäätöksen.
Kiisseli

Kiisseli on suurustettu makea keitetty jälkiruoka, joka on sakeampaa kuin mehukeitto. Kiiseleihin laitetaan suurustusainetta yleensä 5 ruokalusikallista vesilitraa kohden, kun taas mehukeittoihin sitä laitetaan yleensä vain 2-3 ruokalusikallista. 
Kiisseli-sana tulee venäjän kielestä ( = hapahko jauhopuuro, hyytelö), ja Venäjällä se tarkoittaa karkeista kaurajauhosta hapatettua ja keitettyä velliä, jota syödään maidon ja voisilmän kera.
Läntisessä Suomessa käytettiin kiisselistä nimitystä kräämi (). Esimerkiksi Lounais-Suomessa joulupöytään kuului pitkään luumukräämi eli luumukiisseli.
Nykyisin kiisseli tarkoittaa suomen yleiskielessä perunajauhoilla suurustettua makeata jälkiruokaa.
Kiisseli voidaan keittää mehuun. Se suurustetaan yleensä perunajauhoilla tai maissitärkkelyksellä, joskus myös tapiokalla. Maissitärkkelyksellä suurustetusta kiisselistä ei kuitenkaan tule kirkasta, joten sitä käytetään lähinnä maitopohjaisissa kiisseleissä. Suurustettuun kiisseliin voidaan lisätä tuoreita tai pakastettuja marjoja. Kun kiisselissä on marjojen tai hedelmien paloja, käytetään osanestesuurusta. Tällöin neste ja sokeri kiehautetaan ensin ja suuruste lisätään myöhemmin. Kokonestesuuruksessa taas suuruste lisätään ensin kylmään veteen. Joskus maitokiisseliä ja mehukiisseliä yhdistetään kerroskiisseliksi. Mehukiisseleihin kuuluu jouluinen sekahedelmäkiisseli. Maitokiisseleitä ovat suklaakiisseli ja vaniljakiisseli.
Luumukiisseli ja -kreemi.
Luumukiisseli, johon luumujen lisäksi voidaan käyttää esimerkiksi rusinoita, on yleinen joulupuuron lisäke. Jos siinä on muitakin kuivattuja hedelmiä, sitä kutsutaan sekahedelmäkeitoksi tai sekametelisopaksi. Kermavaahdon kera nautittava kiisselimäinen luumukreemi tai -kräämi on monen suomalaispitäjän perinneruoka.
Raumalainen perinneruoka on luumu-rusinakiisseli nimeltä topseilvellinki.
Eteläkarjalainen kaurakiisseli.
Eteläkarjalainen perinnejälkiruoka on kaurakiisseli, joka valmistetaan kaurasta hapattamalla.
Raholan syötäviä sanoja

Raholan syötäviä sanoja oli Internetissä julkaistu elintarvikkeisiin liittyvä suomenkielinen sanasto. Sen kokosi Jaakko Rahola. Sivustolla sanojen määritelmien lisäksi on Raholan henkilökohtaisia ruokamuistoja niin lapsuudesta kuin ulkomaanmatkoiltakin.
Oman määritelmänsä mukaan sanasto on kääntäjien avuksi tarkoitettu, erikoisia ruokasanoja selittämään tarkoitettu sanasto. Sitä oli kerätty yli neljäkymmentä vuotta. 
Suomen Messut ja Elintarviketeollisuusliitto palkitsivat sivuston vuonna 2012 kunniamaininnalla, perusteluna että se on ”..persoonallisin ja iloisin sanasto, joka ruoasta on koskaan tehty”.
Sanaston laatija, gastronomi ja tekniikan viestinnän asiantuntija Jaakko Rahola kuoli Helsingissä 3. maaliskuuta 2016. Hän oli syntynyt 10. kesäkuuta 1936 Helsingissä ja oli kuollessaan 79-vuotias.
Maailmankuva

Maailmankuva on käsitys maailman kokonaisuudesta. Sitä lähellä ovat sanat maailmankatsomus ja elämänkatsomus.
Maailmankuvan määritelmiä ja jaotteluja.
Maailmankuva on määritelty muun muassa maailmaa koskevien, tavalla tai toisella perusteltujen väitteiden järjestelmälliseksi kokonaisuudeksi, maailmaa koskevien käsitysten kokonaisuudeksi, joka suuntaa ajattelua, käsityksiä ja toimintaa, kokonaiskäsitykseksi, jonka avulla hahmotetaan maailmaa sekä aikakauteen sidoksissa olevaksi kokonaiskuvaksi maailmasta ja sen rakenteista.
Ilkka Niiniluoto.
Ilkka Niiniluodon mukaan henkilön maailmankuvalla tarkoitetaan henkilön hyväksymien, todellisuutta koskevien käsitysten joukkoa. Nämä käsitykset tyypillisesti koskevat sitä, millaisista olioista tai aineksista todellisuus muodostuu, miten todellisuus on syntynyt ja kehittynyt ja millaisia säännönmukaisuuksia ja lakeja siinä vallitsee.
Maailmankuva voi Niiniluodon mukaan olla:
Tieteellisten väitteiden tulee läpäistä vaatimus julkisesta perusteltavuudesta ja koeteltavuudesta, eli niiden on kestettävä vertailussa todellisuuteen sekä tiedeyhteisössä käytävässä arvostelevassa keskustelussa.
Tieteellinen maailmankuva ei koskaan ole täydellinen: aina tulee olemaan kysymyksiä, joihin ei ole vielä löydetty tieteen menetelmien avulla vastauksia. Tieteen arvostelevalla menetelmällä voidaan kuitenkin muodostaa muuttuva ja kehittyvä käsitysjärjestelmä, jossa aikaisempia virheitä poistetaan ja löydetään entistä tarkempia ja paremmin todellisuutta selittäviä käsityksiä. Tieteen tekeminen edellyttää muun muassa rajanvetoa tieteen ja näennäistieteen välillä. 
Maailmankuva on epätieteellinen silloin, jos se sisältää tieteellisen maailmankuvan kanssa ristiriidassa olevia väitteitä. Vaikka tieteessä ei olekaan ehdottomia takeita totuudesta, on ristiriitatilanteessa järkiperäisempää hyväksyä tieteen tulokset. Näin ei tule menetellä siksi, että ne välttämättä olisivat tosia, vaan siksi, että ne on saavutettu kriittisen ja julkisen menetelmän avulla.
Tarja Kallio-Tamminen.
Tarja Kallio-Tammisen mukaan maailmankuva tai todellisuuskäsitys sisältää perustavat käsitykset todellisuuden luonteesta sekä tiedosta. Todellisuuskäsitys on yksilön käsitys siitä, millaisessa ympäristössä hän elää ja mitä siinä on mahdollista tehdä. Laajimpana taustakäsityksenä todellisuuskäsitys läpäisee koko kulttuurin ja jättää jälkensä sen eri osa-alueisiin.
Käsitteen arvostelua.
Erkki Hartikaisen mielestä todellisuuskäsitys on parempi sana kuin maailmankuva tai maailmankatsomus. Sana 'maailma' viittaa Hartikaisen mukaan maakeskisyyteen ja 'kuva' näköaistikeskeisyyteen. Inhimillisten käsitysten kokonaisuus muodostaa todellisuuskäsityksen. Käsitykset todellisuudesta ovat karkeistuksia ja usein virheellisiä. Koska elämä on todellisuuden osa, elämänkatsomus eli elämänkäsitys on osa todellisuuskäsitystä.
Maailmanpuu

Maailmanpuu on myyttinen puu, joka sitoo taivaan ja maan yhteen tai kannattaa taivasta. Maailmanpuu sijaitsee maailman keskellä. Se on siis eräänlainen maailmanpylväs. Puu tunnetaan monissa kulttuureissa myös elollisen luonnon tai koko maailman vertauskuvana tai rakenteena. Useissa mytologioissa eri maailmat tai maailman eri tasot sijaitsevat päällekkäin, ja jättimäinen puu sitoo ne yhteen. Puun sijalla saattaa olla myös jokin muu taivaan ja maan yhdysside, kuten pylväs, vuori, tikapuut, köysi tai jono nuolia.
Joissain mytologioissa puu kuljettaa vettä yläilmoihin, ja ylläpitää näin veden kiertoa. Muun muassa islamilaisilla, heprealaisilla, hinduilla (banyan), venäläisillä ja mayoilla on tämänkaltaisia myyttejä. Sanonnan mukaan ihmiset ovat kuin lehtiä elämänpuussa. Myös sukupuu piirretään usein ja joskus vertauskuvallisesti koetaankin puuksi. Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa kuvataan Paratiisissa sijaitsevat hyvän- ja pahantiedon puu sekä elämän puu.
Maailmanpuu (Yggdrasil, Mirameir, Lerad) oli muinaisskandinaavisessa mytologiassa jättiläismäinen puu, joka kytki yhteen kaikki kosmologian yhdeksän maailmaa. Sen ajatellaan olleen joko saarni tai marjakuusi; jälkimmäistä tukee Eddan maininta puun ikivihreydestä. Alkoholi on Yggdrasilin mahlaa, ja sen juominen on saattanut olla jopa pyhä toimitus.
Kalevalaisen runouden Iso tammi kuuluu maailmanpuu-myytteihin. Suomalaisen taruston maailmanpuu kaadetaan alkuajan lopulla, jolloin aurinko ja kuu vapautuvat. Tällöin maailma on valmis. Iso tammi saattoi olla välttämätön, että taivaankansi olisi voitu valmistaa sen oksien varaan. Vastaavia kertomuksia maailman alkuaikoina kaadettavasta jättiläispuusta tunnetaan maailmanlaajuisesti.
Suomalaisiin karhunpeijaisiin liittyvä tapa nostaa karhun pääkallo puuhun on mahdollisesti ollut karhun sielun vertauskuvallinen palauttaminen maailmanpuun kautta taivaalle.
Maailmanpuu on tulkittu nykytutkimuksessa toisinaan myös maailmankaikkeuden metafyysiseksi kuvaksi tai selittäjäksi.
Ihmisuhrien sydämen lävistäminen puisella keihäällä, tai pahantekijöiden hirttäminen ison puun oksille voivat osaltaan heijastella maailmanpuumyyttiä.
Richard Wagnerin Sormus-tetralogiassa esiintyy iso saarni.
Warcraft-pelisarjan maailmassa on varsin isossa roolissa Teldrassil-niminen maailmanpuu. Pelisarjassa ovat pienemmässä roolissa myös maailmanpuut Nordrassil, Andrassil sekä Shaladrassil.
Kaliumkarbonaatti

Kaliumkarbonaatti (K2CO3) on kaliumin hiilihapon kanssa muodostama suola. Potaska on kaliumkarbonaatista yleisesti käytetty nimitys. Se on natriumkarbonaatin eli soodan kanssa analoginen suola, jossa kationina on natriumin sijaan toinen alkalimetalli, kalium.
Kaliumkarbonaattia on käytetty lasin ja suovan raaka-aineena sekä lannoitteena muinaisesta Egyptistä ja Roomasta alkaen. Sitä käytetään toisinaan myös ruoan valmistuksessa. Niinpä esimerkiksi Hämeessä ja Satakunnassa koivuntuhkasta saatua potaskaa on perinteisesti käytetty lipeäkalan valmistukseen.
Sana potaska johtaa itsensä germaanisista kielistä ja merkitsee sananmukaisesti "ruukkutuhkaa" (, , ). Kaliumkarbonaattia onkin menneinä aikoina valmistettu puun tuhkasta, Suomessa varsinkin koivun tuhkasta. Tuhka liuotettiin vedessä ja liuos kuivatettiin, jolloin orgaaniset aineet hapettuivat. Epäorgaaniset aineet kiteytettiin.
Kaliumkarbonaattia on vanhastaan saatu myös lampaan villasta pesemällä. Nykyään sitä valmistetaan pääasiassa kaliumhydroksidista hiilidioksidin avulla. Sitä kaivetaan myös teollisuusmineraalilouhoksista. Vuonna 1790 Samuel Hopkins keksi yhdisteelle uuden valmistusmenetelmän, jolle myönnettiin Yhdysvaltojen ensimmäinen patentti.
Pietari Brahe perusti 1600-luvulla Suomen ensimmäisen potaskatehtaan Pohjois-Suomeen, Ruukin kylään. 
Kaliumkarbonaattia käytetään elintarvikkeiden valmistuksessa happamuudensäätö- ja nostatusaineena E-koodilla E501. Saman koodin alle kuuluu myös kaliumbikarbonaatti (KHCO3).
Jyväskylän kesä

Jyväskylän kesä on vuodesta 1956 lähtien järjestetty, kansainvälisesti tunnetuksi tullut monitaiteinen kulttuuritapahtuma, johon on sisältynyt muun muassa konsertteja, teatteria, tanssia, mestarikursseja nuorille soitintaiteilijoille, elokuvanäytösten sarjoja sekä eri alojen kongresseja, seminaareja ja luentosarjoja.
Jyväskylän kesä on vanhin pohjoismainen yhtäjaksoisesti järjestetty kulttuurifestivaali, ja siitä ovat saaneet kimmokkeen Suomen monet myöhemmin perustetut festivaalit.
Historia.
Jyväskylän kesän alkuunpanijoita olivat professori Päivö Oksala, säveltäjä Seppo Nummi ja musiikkitieteen professori Timo Mäkinen. Heillä syntyi kesällä 1955 ajatus korkeatasoisesta musiikkitapahtumasta. He suunnittelivat ohjelman, ja kesällä 1956 järjestettiin ensimmäiset Musiikkikulttuuripäivät. Tapahtuma oli alkuun keskittynyt kamarimusiikkiin, mutta varsin pian mukaan tulivat myös kuvataiteet, arkkitehtuuri ja teatteri, ja nimi sai ensin muodon Jyväskylän kulttuuripäivät, sittemmin Jyväskylän kesä.
Vuonna 1996 taloudellisessa ja ohjelmistollisessa kriisissä olleet Jyväskylän kesä ja Jyväskylän talvi -festivaalit yhdistettiin Jyväskylän festivaalit ry:n alle. Näin pyrittiin taloudelliseen tervehdyttämiseen. Ohjelmistoja jouduttiin kuitenkin edelleenkin kehittämään riittämättömillä voimavaroilla, ja kävijäkyselyiden sekä ohjelmistojen pohtimisen jälkeen jouduttiin päätymään Jyväskylän talven lopettamiseen.
Kun Jyväskylän kesä juhli viisikymmenvuotisjuhlaansa 2005, sen ohjelmisto rakennettiin edelleenkin festivaalin alkuperäisten painopisteiden mukaisesti: puheohjelma käsitteli kriittisesti ajankohtaisia teemoja ja tarkasteli tulevaa, musiikki, underground ja performanssi toteutuivat performansseissa pitkin kaupunkia, klassisen musiikin konsertissa ja klubeissa ja elokuvissa, ja uutena painotuksena tanssi on laajentunut sanattoman teatterin, mimiikan ja klovnerian suuntaan. Viimeksi mainittu tuli tapahtuman vuonna 1996 aloittaneen toiminnanjohtaja Tanja Rasin mukana, kun hän siirtyi Jyväskylään Kuopio tanssii ja soi -tapahtumasta.
Lokakuusta 2017 alkaen festivaalin toiminnanjohtajana on toiminut Kyösti Ylikulju, joka siirtyi tehtävään Yläkaupungin Yö -festivaalista.
Sametti

Sametti on tiheänukkainen kangaslaatu. Kankaasta syntyy samettia, kun kuteeseen jätetään ylimääräisiä silmukoita, jotka voidaan leikata auki tai jättää lenkeiksi, niin että syntyy nukkamainen pinta.
Sametin kutomisen taito lienee peräisin Kaukoidästä. Eurooppalaisissa kirjoituksissa se mainitaan 1200-luvulta asti ja on tunnistettavissa saman ajan ylhäisten muotokuvista. Ensimmäiset tunnetut sametinkutojat olivat Italiassa, myöhemmin painopiste siirtyi flaamien alueelle ja 1500-luvulla samettimuodin mekka oli Brugge Belgiassa.
Samettia valmistettiin jo 1100-luvulla. Silloin raaka-aineina olivat pellava, puuvilla, silkki tai villa.
Koska sametti on paksua olematta jäykkää, se laskeutuu kauniisti ja on suosittu hameiden ja verhojen materiaali. Samettiverhot parantavat huoneen akustiikkaa vähentämällä kaikua. Romaninaisen perinteinen hame on mustaa samettia, jota on hameessa useita metrejä.
"Vakosametissa" nukka ei peitä koko pintaa, vaan pelkkiä raitoja. Vakosamettifarkut ja -takit olivat muodissa 1970-luvulla ja uudelleen 2000-luvulla.
"Trikoosametti" on samettimaisen nukkapintaista trikooneulekudosta. Se nousi Suomessa suosioon 1970-luvun keskivaiheilla arki- ja oloasujen materiaalina.
"Kudesametissa" samettinukan muodostaa kude ja "loimisametissa" nukan muodostavat loimet.
Helsinki Thunder

Helsinki Thunder oli Helsingin Sörnäisiin rakennetulla 3,3 kilometriä pitkällä katuradalla vuosina 1995–1997 ajettu autokilpailu. Kilpailujen järjestämisestä vastasivat yhdessä Thunder-yhtiöt ja AKK-Motorsport ry (ent. Autourheilun Kansallinen Keskusliitto ry). Promoottorina toimi entinen suomalainen kilpa-autoilija Robert Lappalainen. Kilpailut keräsivät ensimmäisenä vuonna paikalle 120 000 ja toisena 130 000 katsojaa.
Rataluokkina olivat vuonna 1995 DTM (Deutsche Tourenwagen Meisterschaft) sekä 1996 ITC (International Touring Car Championship). DTM-osakilpailut voittivat Christian Danner ja Nicola Larini. Vuonna 1996 ITC:n molemmat osakilpailut voitti Hans-Joachim Stuck. Vuonna 1997 ajettiin Formula 3000 -luokan osakilpailu ja FIA:n juuri perustetun FIA GT Championship -sarjan kilpailu. Formula 3000 -luokan voitti Soheil Ayari ja FIA GT -kisan autokunta Jyrki Järvilehto ja Steve Soper. 
Suomalaisista kilpailussa ajoivat muun muassa Jyrki Järvilehto, Markku Alén ja Keke Rosberg. Tapahtumaviikonloppujen aikana esiintyi Ferrari-tallin Formula 1 -kilpa-auto. Lisäksi näytöskierroksia vanhalla Mercedes Benz F1 -hopeanuolella ajoivat Mika Häkkinen ja Keke Rosberg.
Laajentumissuunnitelmista huolimatta ajoja ei enää järjestetty viimeisimmäksi jääneen vuoden 1997 jälkeen.
Saban kuningatar

Saban kuningatar on Raamatussa kuvattu Saban kuningaskunnan hallitsija, joka vieraili Israelin kuningas Salomon luona. Hänen nimeään ei mainita.
Legendat.
Raamattu mainitsee Saban kuningattaren Ensimmäisessä kuninkaiden kirjassa ja Toisessa aikakirjassa (1. Kun. 10:1–13, 2. Aik. 9:1–12). Hänestä kerrotaan myös Koraanissa (suura 27:22–44) ja Etiopian kristittyjen Kuninkaiden kunniassa, Kebra Negastissa.
Raamatun mukaan Saban kuningatar oli kuullut Israelin kuningas Salomon maineesta ja saapui suuren seurueen kanssa testaamaan tätä arvoituksillaan. Kun Salomo vastasi kaikkiin kuningattaren kysymyksiin oikein, kuningatar lahjoitti Salomolle 120 talenttia kultaa sekä suuren määrän hajusteita ja jalokiviä.
Perimätiedon mukaan Saban kuningattaren toinen jalka oli epämuodostunut, ja taiteessa se kuvattiin karvaisena kampurajalkana, hevosen kaviona tai hanhenjalkana. Juutalaisen legendan mukaan kuningas Salomo rakastui kuningattareen vaikka olikin nähnyt jalan kun kuningatar saapui Salomon temppeliin lasisen lattian yli. Legendan mukaan Salomon ja Saban kuningattaren rakkaussuhteesta syntyi Babylonian hallitsija Nebukadnessar.
Kristillisissä legendoissa Saban kuningattaren kerrotaan saaneen Kristuksesta profeetallisen näyn Kidron-joella. Islamissa Saban kuningatar kuvataan Allahin palvojaksi. Etiopian Kuninkaiden kunniassa kuvattu kuningatar Makeda on mahdollisesti Saban kuningatar. Hänet liitetään Etiopian ensimmäisen kuningaskunnan syntyvaiheisiin, kun hänen pojastaan Menelikistä tulee Etiopian salomonilaisen hallitsijahuoneen perustaja. Etiopialaisen historiantulkinnan mukaan kuningatar olisi hallinnut Aksumissa.
Myöhemmässä taiteessa Saban kuningatar on samastettu Jobin kirjassa mainittuun Lilit-kuningattareen.
Saban kuningatar muuntui aikojen saatossa salaperäiseksi legendaksi, naiseksi jonka tenhoon ja viehätysvoimaan moni mies lankesi. Hänet on kuvattu taiteessa, elokuvissa ja runoudessa eksoottisen kauniiksi viettelijättäreksi.
Historiallisuus.
Tutkijoiden mukaan Saban kuningatar saattoi olla todellinen henkilö, Jemenissä sijainneen Saban kuningaskunnan hallitsija tai ehkä jonkin paimentolaiskansan kuningatar. Saba tunnettiin aikoinaan suitsukkeiden ja kullan maana, joita kuningatar Salomolle toi. Suitsukkeita tosin tuotettiin tuohon aikaan vain Kaakkois-Afrikassa ja Lounais-Arabiassa. Saban kuningaskunnan on arveltu kuitenkin syntyneen vasta Salomon aikaa seuranneella vuosisadalla. Joidenkin tutkijoiden mukaan kuningatar saattoikin olla Saban kuningaskunnan edeltäjän Ma’inin kuningaskunnan hallitsija, mikä selittäisi myös kuningattaren kantamat lahjat, sillä Ma’in ulottui myös Lounais-Arabiaan.
Saban kuningattaresta ei ole toistaiseksi löydetty todisteita tai mainintoja Jemenissä tehdyissä arkeologisissa kaivauksissa.
Etiopiasta löydettiin vuonna 2012 kultakaivos, jonka uskotaan olleen Saban kuningattaren aikainen, mikä vahvistaisi Raamatun kertomuksen Saban kuningattaren vauraudesta.
Amatoksiinit

Amatoksiinit ovat sienimyrkkyjä. Ne ovat muun muassa valkokärpässienestä, kavalakärpässienestä ja myrkkynääpikästä löytyviä solumyrkkyjä. Kemiallisesti amatoksiinit ovat kahdeksan aminohappoa sisältäviä rengasrakenteisia peptidejä. Valkokärpässieni ja kavalakärpässieni sisältävät lisäksi virotoksiineja ja fallotoksiineja, jotka sisältävät seitsemän aminohappoa. Amatoksiineista merkittävin on alfa-amanitiini.
Esiintyminen luonnossa.
Amatoksiineja on esimerkiksi kavalakärpässienessä ja valkokärpässienessä sekä lukuisissa muissa hengenvaarallisissa sienilajeissa. Valkokärpässienimyrkytyksissä amatoksiineilla, etenkin alfa-amanitiinilla, on muihin myrkkyihin nähden merkittävin osuus. Kavalakärpässienessä on lisäksi enemmissä määrin muita tappavia myrkkyjä, kuten fallotoksiineja.
Grammassa tuoretta kavalakärpässientä on amatoksiinien tärkeintä aminohappoa alfa-amanitiinia noin 0,2–0,4 mg. Ihmiselle hengenvaarallinen annos on arviolta 5–8 mg, eli käytännössä yksi pieni sieni.
Toimintamekanismi.
Amatoksiinit imeytyvät huonosti ruoansulatuskanavasta. Ne pääsevät sappihappojen kuljetusmekanismin avulla maksasoluihin. Seerumissa olevat munuaisiin, jossa ne vahingoittavat munuaistiehyitä. Alfa-amanitiinilla on jonkin verran enterohepaattista kiertoa.
Toksiinit eivät tuhoudu esimerkiksi keitettäessä eivätkä ruoansulatuskanavan entsyymit kykene hajottamaan niitä. Amatoksiinit vaikuttavat solujen tumiin aiheuttaen proteiinisynteesin pysähtymisen
ja soluvaurion. Amatoksiinit vaurioittavat nautittuna maksaa, munuaisia ja suolta ja niiden on epäilty voivan vaikuttaa myös suoraan aivoihin. Esimerkiksi alfa-amanitiini estää mRNA-synteesiä ja täten proteiinisynteesiä sitomalla ja inhiboimalla eläinsolujen RNA-polymeraasi II -entsyymiä.
Suurin osa amatoksiineista on ihmiselle ja monille eläimille myrkyllisiä, mutta eivät kaikki. Ihmiselle vaaraton on esimerkiksi amanulliini. Yhdisteen tappava annos (LD50) on samaten hiirillä suurempi kuin amatoksiineilla keskimäärin, yli 20 mg/kg. Joillekin sieniä syöville etanoille amatoksiinit eivät ole ainakaan mainittavasti myrkyllisiä, ja siksi ne voivatkin syödä valkokärpässientä.
Myrkytystä hoidetaan ensisijaisesti poistamalla myrkky elimistöstä ja elintoimintojen tukitoimenpiteillä, sekä tarvittaessa maksansiirrolla. Silybiinin ja N-asetyylikysteiinin on havaittu mahdollisesti vähentävän kuolleisuutta. Toistuva lääkehiilen anto on eduksi suoleen erittyvän myrkyn sitomiseksi.
Amatoksiineja.
Amatoksiineihin kuuluvien yhdisteiden rakenteita ja LD50-arvoja:
Twin Peaks

Twin Peaks on David Lynchin ja Mark Frostin luoma kulttimainetta nauttiva televisiosarja, joka seuraa FBI-agentti Dale Cooperin yritystä selvittää nuoren Laura Palmerin raakaa murhaa kuvitteellisessa Twin Peaksin pikkukaupungissa, kaupungin asukkaiden elämää ja kaupunkiin liittyviä yliluonnollisia tapahtumia. 
Kuvitteellinen Twin Peaksin kaupunki, ja samalla sarjan tapahtumat, sijoittuvat synkkien metsien keskelle Koillis-Washingtoniin. Kuvauspaikkana toimi pääasiassa North Bend Luoteis-Washingtonissa. FBI-agentti Dale Cooperia esittää Kyle MacLachlan. Lisäksi sarjassa näyttelevät muun muassa David Lynch, Lara Flynn Boyle, Heather Graham, David Duchovny ja Sherilyn Fenn.
Lynch ja Frost kirjoittivat ja ohjasivat osan jaksoista, mutta he käyttivät myös paljon kutsuttuja ohjaajia. Yhdysvalloissa sarjaa lähettiin huhtikuusta 1990 kesäkuuhun 1991 yhteensä 30 jakson verran. Sarjan päättymisestä huolimatta sillä on yhä vankka fanikunta, joka järjestää esimerkiksi aiheeseen liittyviä festivaaleja. "Twin Peaks" on monesti listattu yhdeksi historian parhaista televisiosarjoista. 
Sarja lienee ollut alkuunpanija useille eristyneiden pikkukaupunkien erikoisiin persooniin perustuneille 1990-luvun televisiosarjoille, kuten "Rooman sheriffi" ja "Villi Pohjola". Sarja sisältää erilaisia kauhu-, scifi- ja surrealistisia elementtejä, jotka periytyivät esimerkiksi "Salaisiin kansioihin" ja "Lostiin". "Twin Peaksin" tunnuspiirteitä ovat rauhallinen, melkein viipyilevä kerronta, omintakeinen huumori ja omintakeista tunnelmaa luova Angelo Badalamentin musiikki.
Suomessa sarja esitettiin ensimmäisen kerran keväällä 1991 (ensimmäiset 15 jaksoa), loput jaksot esitettiin syksyllä 1991. Se uusittiin osittain keväällä 1995 sekä kokonaisuudessaan vuosina 2000–2001 sekä 2007 MTV3:lla. Kutosella sarja uusittiin 1. syyskuuta 2012 – 28. maaliskuuta 2013. Viimeisin uusintakierros alkoi TV5:llä 9. lokakuuta 2013.
7. lokakuuta 2014 sarjan tekijät David Lynch ja Mark Frost vahvistivat, että sarjalle tehdään kolmas, yhdeksän jakson pituinen tuotantokausi vuonna 2015. Uudet jaksot sijoittuvat sarjassa 25 vuoden päähän ensimmäisistä jaksoista. Lynch vetäytyi sarjasta huhtikuussa 2015 liian vähäisen palkkion vuoksi. Toukokuussa 2015 Lynch ilmoitti palaavansa sarjaan ja kertoi, että jaksoja tehdään enemmän kuin suunnitellut yhdeksän. Myöhemmin toukokuussa 2015 ilmoitettiin, että jaksojen määrä tuplataan kahdeksaantoista ja Angelo Badalamenti palaa tekemään uutta musiikkia.
Sarjan pohjalta on tehty myös elokuva "Twin Peaks – Tuli kulje kanssani", joka julkaistiin vuonna 1992. Elokuva on erittäin merkittävä sekä alkuperäisen televisiosarjan että vuonna 2017 julkaistun juonen yksityiskohtien kannalta. Lisäksi vuonna 2014 julkaistiin kokoelma "Twin Peaks: The Missing Pieces", joka sisältää poistettuja ja pidennettyjä kohtauksia. 
Uudet jaksot alkoivat Yhdysvalloissa Showtime-kanavalla 21. toukokuuta 2017. Suomessa Sub-kanava esitti syksyllä 2017 ensin vanhat jaksot uusintana ja sen jälkeen sarjan uudet jaksot.
Lakritsikasvi

Lakritsikasvi ("Glycyrrhiza glabra") on monivuotinen herneen sukuinen palkokasvi, joka on kotoisin Lähi-idästä ja Kaakkois-Euroopasta. Se kasvaa noin metrin korkuiseksi. Suvun tieteellinen nimi tulee kreikan sanoista "glykeia" ja "rhiza", jotka tarkoittavat "makeaa juurta". Lakritsi taas tulee latinan sanasta "liquere" eli "virrata", viitaten lakritsin nestemäisten muotojen juoksevuuteen.
Koko ja ulkonäkö.
Lakritsikasvi on vankka ja monivuotinen ruohovartinen kasvi, joka voi kasvaa jopa 1,5 metriä korkeaksi. Sillä on juurakko, ja sen juuret leviävät jopa seitsemän metriä joka suuntaan. Lakritsikasvin kukat ovat vaaleansinisestä violettiin, joskus harvoin valkoisia.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Lakritsikasvin luonnollinen levinneisyysalue ulottuu Italiasta Siperian länsiosiin ja Mongoliaan. Etelässä kasvia tavataan Saudi-Arabiassa ja Pakistanissa. Lakritsikasvin levinneisyys Euroopassa on pääosin kaakkoinen. Sitä tavataan alueella Ranskan eteläosista, Italian kautta Balkanille, Ukrainaan ja Venäjälle. Luonnollisen levinneisyysalueen määrittäminen on hankalaa, sillä kasvia myös kasvatetaan laajasti muun muassa Venäjällä, Espanjassa ja Lähi-idässä.
Lakritsikasvia tavataan metsien ja pensaikkojen avoimilla alueilla sekä aroilla, puoliaavikoilla ja aavikkokeitailla. Sitä kasvaa myös ojien ja jokien varsilla sekä maatilojen reunoilla. Lakritsikasvi pärjää myös merenrantojen suolaisilla alueilla.
Käyttö.
Lakritsikasvien juurissa on noin 2–15% hyvin makeaa lakritsihappoa, joka antaa juurista tehdylle lakritsimakeiselle pääosan sen mausta. Juuret kerätään noin 3–6 vuoden kasvun jälkeen, pestään, kuivataan ja jauhetaan. Jauheesta uutetaan kuumalla vedellä lakritsiuutetta. Uute kuivataan lakritsitahnaksi tai jauheeksi, jossa on noin 4–25% lakritsihappoa. Tahnoja ja uutteita käytetään muun muassa lakritsin, muiden makeisten ja yskänlääkkeiden valmistukseen. Lakritsihapon tai lakritsiuutepohjaisten ruokien liikakäyttö nostaa verenpainetta ja aiheuttaa hypokalemiaa.
Varhaisimmat viitteet lakritsin käytöstä ovat faaraoiden Egyptistä noin 3000 vuotta vanhasta Tutankhamonin haudasta.
Laksatiivit

Laksatiivit ovat suolen toimintaa stimuloivia aineita. Niitä käytetään tilanteessa, jossa halutaan saada suoli tyhjennettyä tai toimimaan. Laihdutuksessa laksatiiveilla ei ole tehoa, koska elimistö tottuu niihin, ja vähitellen suolen toiminta palautuu normaaliksi laksatiiveista huolimatta. Jos tämän jälkeen lopetetaan laksatiivien käyttö, seurauksena on ummetus eli tila, jossa suoli ei toimi. 
Liiallisella sokerialkoholien sekä joidenkin muiden keinotekoisten makeutusaineiden käytöllä saattaa olla laksatiivinen vaikutus.
Historia.
Laksatiiveja ei alkujaan käytetty ummetuksen hoitoon, vaan, peräruiskeiden ohella, tautia aiheuttavan pahan ruumiinnesteen poistamiseen tai pahan hengen karkotuskeinona, kuten suonen iskemistä ja kuppaustakin.
Laksatiivien käyttö lääkeaineina on varsin vanhaa. Risiinikasvista ("Ricinus communis") saatava risiiniöljy on ollut käytössä Egyptissä jo noin 6000 vuotta sitten ja Intiassakin jo 2000 eaa.
Raparperia ("Rheum rhabarbarum") käytettiin ulostuslääkkenä jo antiikin aikana, jolloin Dioskurides mainitsee sen aaloen ohella.
Arabit löysivät aleksandriansennan ("Senna alexandrina") laksatiiviset ominaisuudet noin tuhat vuotta sitten, ja heiltä sen oppivat eurooppalaiset.
Lääkeaineet.
Synteettisistä laksatiiveista vanhin on fenoliftaleiini, joka tuli ulostusaineena käyttöön 1900-luvun alussa. Sittemmin sen on syrjäyttänyt 1950-luvulla markkinoille tullut ja ominaisuuksiltaan samankaltainen bisakodyyli, joka on yhä moderneissa lääkevalmisteissa käytetty kontaktilaksatiivi.
Rikkiäkin on käytetty laksatiivina. Suolistobakteerit pelkistävät rikin suolta ärsyttäväksi rikkivedyksi. Rikkivedyn imeytymisestä aiheutuvien sivuvaikutusten vuoksi ainetta ei enää suosita.
Kroonisen ummetuksen hoitoon on tutkimusnäyttöä polyetyleeniglykolin (makrogoli), tegaserodin, psylliumin ja laktuloosin tehosta.
Pohjois-Afrikka

Pohjois-Afrikka on Afrikan pohjoisin osa.
Valtiot.
Yhdistyneiden kansakuntien tilastoinnissa Pohjois-Afrikkaan kuuluvat maat ovat Algeria, Egypti, Libya, Marokko, Sudan, Tunisia ja Länsi-Sahara. Alueeseen luetaan myös Espanjalle kuuluvat Ceuta ja Melilla sekä Kanariansaaret ja Madeira.
Maantiede.
Pohjois-Afrikan rajaa pohjoisessa Välimeri, etelässä Saharan aavikko, idässä Punainenmeri ja lännessä Atlantin valtameri. Alue on enimmäkseen kuivaa tasankoa 150–600 metrin korkeudella merenpinnasta. Luoteessa ovat Atlasvuoret, Kaakkois-Algeriassa Ahaggarvuoret ja Länsi-Sudanissa Marrahvuoret. Alueen ainoa suuri joki on Egyptin poikki virtaava Niili, maailman pisin joki.
Ilmasto.
Pohjois-Afrikan ilmasto vaihtelee trooppisesta subtrooppiseen. Rannikoilla on subtrooppinen ilmasto, kuumat ja kuivat kesät sekä leudot talvet, jolloin sataa jonkin verran. Saharan ilmasto on kuuma ja kuiva, ja päivän ja yön lämpötilaero on suuri. Libyassa on mitattu maapallon lämpöennätys, 58 celsiusastetta. Talvikuukausina Välimeren rannikolla tuulee enimmäkseen lännestä ja Saharassa koillisesta. Kesällä tuulee enimmäkseen pohjoisesta.
Kasvillisuus ja eläimistö.
Pohjois-Afrikassa kasvaa paljon kuivuuteen sopeutuneita kasveja, kuten syvälle juurensa ulottavia pensaita ja puita. Atlasvuorilla kasvaa tammi- ja setrimetsiä. Niilin laakso on vehreä, ja aavikolla on useita keitaita. Alueen kaakkoisosissa on trooppista savannia.
Karja on suureksi osaksi korvannut Pohjois-Afrikan alkuperäisen eläimistön. Sudanissa elää vielä suuria nisäkkäitä, kuten leijonia, antilooppeja, kirahveja ja norsuja.
Väestö.
Suurin osa alueen väestöstä asuu Välimeren rannikolla ja Niilin varrella.
Pohjois-Afrikan suurimpia kansoja ovat arabit, berberit, tuaregit, koptit, bedžat, nubat ja baggarat. Suurin osa väestöstä on islaminuskoisia. Egyptin koptit ovat kristittyjä. Arabian kieli on alueen valtakieli.
Talous.
Algeriassa ja Libyassa on suuret öljyesiintymät. Alueen muita tärkeitä vientituotteita ovat maataloustuotteet ja mineraalit.
Historia.
Historiallisesti Pohjois-Afrikka on ollut muusta Afrikasta eristyksissä ollut saareke, jonka kulttuuriin ovat vaikuttaneet enemmän Eurooppa ja Lähi-itä kuin muu Afrikka. Eristyneisyys johtuu Saharan autiomaasta, joka rajaa etelässä Pohjois-Afrikan erilleen muusta Afrikasta. Kulkuyhteydet meritse ja maitse muuhun Afrikkaan olivat huonot, ja näin kulttuurivaikutteita ei ole kovin paljon kulkenut Saharan poikki. Sitä vastoin Välimerellä on purjehdittu varhaisista ajoista saakka.
Vanhalla ajalla Pohjois-Afrikassa sijaitsivat muinainen Egypti ja Karthago. Myöhemmin koko alue kuului Rooman valtakuntaan, jonka hajottua vandaalit valloittivat sieltä alueita. 640-luvulla arabit valloittivat Pohjois-Afrikan, ja he ovat siellä nykyäänkin valtaväestönä. Myöhemmin alue oli Osmanien valtakunnan alaisuudessa. 1800-luvulla sen valloittivat Ranska, Italia ja Espanja siirtomaikseen. Vuosina 1940–1943 Pohjois-Afrikassa sodittiin toisen maailmansodan taisteluja. Alueen maista Egypti itsenäistyi vuonna 1922, muut 1950- ja 1960-luvuilla.
Mahajanga

Mahajanga on kaupunki Madagaskarilla. Se on Boenyn alueen pääkaupunki. Mahajanga sijaitsee valtion luoteisrannikolla. Kaupungin asukasluku on noin 245 000 (2018).
Lombok

Lombok on saari Indonesiassa. Se kuuluu Pieniin Sundasaariin. Lombokin länsipuolella sijaitsee Bali ja itäpuolella Sumbawa. Suurin kaupunki ja hallinnollinen keskus on Mataram. Saarella on noin 2 403 025 asukasta (1990), ja sen pinta-ala on 4 725 neliökilometriä. Lombokin edustalla sijaitsee kolmen pienen saaren muodostama ryhmä nimeltään Gili-saaret.
Saaren asukkaista 80 % on etnisesti sasakeja ja noin 10–15 % balilaisia. Siellä asuu jonkin verran myös kiinalaisia, arabeja, jaavalaisia ja sumbawalaisia.
Lombokin ja Balin välissä sijaitseva syvä Lombokinsalmi on ekologisesti huomattava, sillä sitä pitkin kulkee kaakkoisaasialaista ja austroaasialaista eliölajistoa erottava Wallacen linja. Vaikka salmi on vain 18–40 km leveä, Lombokin eliölajisto eroaa merkittävällä tavalla läntisempien saarten lajistosta. Saari on tuliperäinen, ja sen pohjoisosan kansallispuistossa sijaitsee 3 726 m korkea Rinjani, joka on Indonesian toiseksi korkein tulivuori. Rinjani on aktiivinen, ja se purkautui viimeksi vuonna 2004. Se sijaitsee samassa paikassa kuin vuonna 1257 purkautunut Samalas-tulivuori, joka aiheutti maailmassa hyvin kylmän kauden.
Kahoolawe

Kahoolawe eli Kaho'olawe on pieni tuliperäinen saari Havaijilla. Se sijaitsee Mauista hieman lounaaseen. Saaren pinta-ala on 117 km2. Korkein kohta, Lua Makika sijaitsee noin 450 metriä vedenpinnasta.
Kahoolawe asutettiin noin vuonna 1000. Vuonna 1857 saarella oli kuitenkin enää noin 50 asukasta.
Saarella ei nykyään ole vakituista asutusta, koska se on Yhdysvaltain laivaston entinen harjoitusampuma-alue. Presidentti George H. W. Bush lopetti ammunnat saarella vuonna 1990. Saari siivottiin, ja merivoimat luovutti sen Havaijin osavaltiolle vuonna 2003.
Baduin kieli

Badui on austronesialainen kieli. Sitä puhutaan pääasiassa Jaavan saarella, Indonesiassa. Badui on hyvin samankaltaista kuin sundan kieli, ja sitä pidetäänkin joskus vain sundan murteena. Badui kuuluu malaijilaispolynesialaisten kielten ryhmään. Kieltä puhuu äidinkielenään noin 20 0000 ihmistä (2000).
Balin kieli

Bali (omakielinen nimi: "Basä Bali") on kieli, jota puhutaan pääasiassa Balin saarella Indonesiassa. Sitä puhuu äidinkielenään noin 3 300 000 ihmistä. Sillä on hieman puhujia myös Jaavalla ja Lombokissa. Bali on austronesialainen kieli ja läheistä sukua sumbawalle ja sasakille. Balin kieli jaetaan kolmeen päämurteeseen: alankobaliin, ylänköbaliin ja nusa penida -murteeseen.. 
Perinteisesti balilla on ollut kolme eri rekisteriä riippuen siitä, kuinka formaalia kieltä puhuja joutuu missäkin tilanteessa käyttämään: ketah (tuttavallinen), media (virallinen) ja singgih (yleiskielinen).
Balia voidaan kirjoittaa joko latinalaisin tai balilaisin aakkosin. 
Historia ja status.
Vanhimmat balinkieliset tekstit ovat peräisin 1200-luvulta, mutta niiden uskotaan olevan jäljennöksiä vielä vanhemmista teksteistä, koska kirjoitusalustana on perinteisesti toiminut palmunlehti. Aiemmin sitä kirjoitettiin balilaisilla aakkosilla, joita nykyään suurin osa balilaisista ei osaa, vaikka niitä opetetaan kouluissa.. Balia on kirjoitettu latinalaisilla aakkosilla 1900-luvun alkupuolelta asti.
Varsinkin kaupunkialueilla balilaiset puhuvat yhä enenevässä määrin lapsilleen indonesiaa, joka on maan ainoa virallinen kieli. Bali rajoittuu monien muiden paikallisten kielten tavoin vain oman kotiympäristön kieleksi ja indonesiaa käytetään eri etnisten ryhmien välillä. Indonesian ollessa yhä yleisempi kieli balilaisten keskuudessa ja bali on yhä useammin vain ihmisten kotikieli, kielen rekistereistä on nykyään jäljellä vain tuttavallinen. Huolimatta balin suuresta puhujamäärästä sen voidaan katsoa olevan uhattuna, koska indonesia on dominoiva kieli käytännössä kaikilla yhteiskunnan osa-alueilla. 
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Sanasto.
Muutamia hyödyllisiä ilmaisuja baliksi:
Lukusanat 1–10 baliksi:
Rarotongan kieli

Rarotonga (omakielinen nimi: "Te Reo Maori") on polynesialainen kieli. Sitä puhutaan pääasiassa Cookinsaarten eteläisellä saariryhmällä. Vuonna 2018 arvioitiin, että rarotongaa puhuu enintään hieman yli 20 000 ihmistä. Rarotonga on hyvin läheistä sukua maorin kielen kanssa ja sitä kutsutaankin usein nimellä "Māori Kūki 'Āirani" eli "Cookinsaarten maori". Toinen nimitys kielelle on "Te reo Ipukarea" eli "esivanhempien kotimaan kieli". Rarotongan lähimpiä sukulaiskieliä ovat tuamotu ja maori. Rarotongalla katsotaan olevan viisi murretta. Kieli luokitellaan uhanalaiseksi.
Rarotongan kieli on ollut virallinen kieli englannin rinnalla Cookinsaarilla vuodesta 2003. Vuoden 2018 väestönlaskennassa selvisi, että saaren asukkaista 94 % osaa englantia ja kaksikielisiä on 18,3 % väestöstä. Kielenhuollosta vastaa Kopapa Reo -niminen järjestö.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Raamattu on käännetty rarotongaksi vuonna 1972.
Fonologia.
Konsonantit.
Glottaaliklusiili esiintyy vain eteläisissä murteissa. Manihikin/Rakahangan sekä Tongarevan murteissa sen asemasta käytetään [h]. Likvida realisoituu äänteenä [l], kun taas Manihikin/Rakahangan ja eteläisissä murteissa sen tilalla esiintyy [ɾ]. 
Vokaalit.
Kaikki rarotongan vokaalit voivat esiintyä sekä lyhyinä että pitkinä.
Elvytys.
Uuden-Seelannin Tyynenmeren kansojen ministeriö viettää vuosittain Rarotongan kielen viikkoa, jolloin kieltä tuodaan esille erilaisilla tapahtumilla ja ihmisiä kannustetaan käyttämään sekä opettamaan kieltä. Vuonna 2019 viikkoa vietettiin 4.–10. elokuuta ja teemana oli "Taku rama, taau toi: ora te Reo – My Torch, Your Adze: The Language Lives" (suom. "minun soihtuni, sinun talsosi: kieli elää").
Kielioppi ja sanasto.
Lukusanat 1–10 rarotongaksi:
Tuamotu

Tuamotu on maailman suurin atolliketju, joka on osa Tyynellämerellä Ranskan Polynesiaa. Tuamotulla on yhteensä noin 16 600 asukasta (2012).
Tuamotulla puhutaan pääasiassa tuamotun kieltä, josta useimmilla asutetuilla saarilla on oma murteensa. Napukan saarella puhuttava murre poikkeaa muista tuamotun murteista niin paljon, että sitä pidetään joskus omana kielenään. Myös pukapukaa ja mangarevaa puhutaan jonkin verran.
Ranska on tehnyt ydinkokeita Tuamotuun kuuluvilla Mururoan ja Fangataufan saarilla. 
Tuamotu jakautuu useisiin pienempiin saariryhmiin, joita ovat:
Tuamotun kieli

Tuamotu (tai paumotu, omakielinen nimi: "pa‘umotu") on austronesialainen kieli. Sitä puhutaan Tuamotun saarilla, Ranskan Polynesiassa. Kieltä puhuu äidinkielenään kaikkiaan noin 14 400 ihmistä (2009). Tuamotu kuuluu malaijilaispolynesialaisten kielten ryhmään. Se on hyvin läheistä sukua muun muassa rarotongalle ja havaijille.
Tuamotua kirjoitetaan latinalaisella aakkosilla. Vain yksittäisiä osia Raamatusta on käännetty tuamotuksi vuodesta 2008 alkaen.
Murteet ja tahitin kielen vaikutus.
Kielellä on seitsemän alueellista murretta: fangataufa (fangatau, tupitimoake), marangai, napuka (pidetään joskus omana kielenään), parata (putahi), reao, tapuhoe ja vahitu.
Tahitin kielellä on ollut merkittävä vaikutus (ns. tahitisaatio) tuamotuun. Esimerkiksi glottaaliklusiilin käyttö on todennäköisesti lainattu nimenomaan tahitista. Monet tuamotun puhujat osaavat myös hyvin tahitia ja kaksikielisyys on yleistä. Lisäksi kielisiirtymää kohti tahitia on havaittavissa. Erityisesti Tahitin saarella syntyneet tuamotulaiset eivät välttämättä puhu kieltä ollenkaan, vaan ennemminkin tahitia.
Fonologia.
Vokaalit.
Lähde:
Konsonantit.
Lähde:
Sanasto.
Lukusanat 1–10 tuamotuksi:
Tubuai

Tubuai on Australsaarten saari Tyynellä valtamerellä. Se kuuluu Ranskan Polynesiaan ja sijaitsee noin 640 kilometriä Tahitista etelään. Tubuain pinta-ala on noin 45 neliökilometriä. Ranska otti Tubuain haltuunsa vuonna 1881. Saarella puhutaan muun muassa tahitin ja tubuain kieliä.
Tubuailla on kolme kylää, joista suurin on Mataura. Matauran lähellä on myös saaren lentoasema. Saaren korkein kohta on Mont Taita 422 metriä merenpinnan yläpuolella.
Vuonna 2012 saaren asukasluku oli 2170.
Paavo Castrén

Paavo Sakari Castrén (s. 3. huhtikuuta 1938 Pielavesi) on klassillisen filologian emeritusprofessori Helsingin yliopistossa. Hän on Suomen johtavia Pompeji-tutkijoita.
Castrénin tieteellinen tutkimus on käsitellyt erityisesti latinalaista epigrafiikkaa, Rooman ja Pompejin sosiaalihistoriaa ja Ateenan ja Rooman myöhäisantiikkia. Hän on julkaissut myös suurelle yleisölle suunnattua tietokirjallisuutta. Teoksestaan "Pompejilaisia kohtaloita" (Otava) hän sai vuoden 2007 Lauri Jäntin tietokirjapalkinnon. Suomen tietokirjailijat ry palkitsi hänet Tietokirjailijapalkinnolla vuonna 2011. Castrén on yliopisto-opetuksen lisäksi luennoinut usein erilaisissa yleisötilaisuuksissa.
Castrén valmistui filosofian tohtoriksi vuonna 1975. Hän oli Suomen Ateenan-instituutin ensimmäinen johtaja 1984–1988. Paavo Castrén nimitettiin professoriksi 1. elokuuta 1998.
Kangasajuruoho

Kangasajuruoho ("Thymus serpyllum") on huulikukkaiskasvien heimoon ja ajuruohojen sukuun kuuluva kasvilaji ja timjamin läheinen sukulainen. Sen tieteellinen lajinimi ("serpens" → "serpyllum") viittaa kasvin suikertavaan kasvutapaan.
Ulkonäkö ja koko.
Kangasajuruoho on monivuotinen, puutuvavartinen ja voimakastuoksuinen puolivarpu tai varpu, joka muodostaa mattomaisia kasvustoja. Kasvukorkeus on 5–15 senttimetriä. Pääjuuri on vahva ja puutunut; varret ovat rentoja, haarovia, pitkiä, hoikkia, nivelistä juurehtivia, kauttaaltaan karvaisia, nelisärmäisiä. Rentoja kukinnottomia haaroja on. Kukinnolliset pystyhaarat ovat tavallisesti alle kymmensenttisiä, kauttaaltaan karvaisia, latvasta lähes liereitä. Vastakkaiset, ikivihreät lehdet ovat kooltaan 3–10 x 2–3 millimetriä, lähes ruodittomia ja melkein samankokoisia, ehytlaitaisia, tasasoukkia–soikeita, öljypisteisiä; lehtilaita on tyvipuolelta karvainen. Kangasajuruoho muistuttaa koristekasvina kasvatettavaa nurmiajuruohoa, mutta on varsiltaan karvaisempi.
Kangasajuruoho kukkii heinä-elokuussa lukuisin vaaleanpunaisin kukin. Kukinto on tiheä ja sykerömäinen; kaikki valekiehkurat ovat tavallisesti tiiviisti yhdessä. Verhiö on 3–4 millimetriä pitkä, 2-huulinen, sisäpuolelta karvainen; ylähuulen liuskojen pituus jää tavallisesti 0,5–0,8 millimetriin. Punavioletti teriö on pituudeltaan 6–7 millimetriä; neljä hedettä ovat teriötä pidempiä. Hedelmä on nelilohkoinen lohkohedelmä.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Kangasajuruohoa tavataan Pohjois-Euroopassa ja Keski-Euroopan pohjoispuolella. Levinneisyysalue rajoittuu Itämeren rannikkovaltioihin, vaikka jatkuukin Venäjällä pitkälle sisämaahan.
Suomessa kangasajuruohoa esiintyy monin paikoin Etelä- ja Itä-Suomessa, harvinaisena Länsi- ja Keski-Suomessa sekä Inarin Lapissa. Missään päin maata se ei ole kovin yleinen. Se kasvaa luonnonvaraisena muun muassa hiekkaisilla kangasmailla ja jokivarsilla; toisinaan sitä tapaa myös koristekasvina. Kangasajuruohon alalaji harjuajuruoho ("Thymus serpyllum" subsp. "serpyllum") on luokiteltu Suomessa silmälläpidettäväksi lajiksi.
Ekologia.
Kangasajuruoho on erittäin tärkeä harjusinisiiven ja muurahaissinisiiven toukkien ravinnonlähde, sillä kyseiset perhoset munivat ainoastaan kangasajuruohon kukkiin ja toukat syövät vain ajuruohoa. Kasvia käyttävät ravinnokseen myös ketosinisiiven ja kangassinisiiven toukat, ja se on hyvä hunajakasvi.
Kangasajuruohosta tunnetaan Suomessa kaksi alalajia, joista toinen, leveälehtinen ja suurikukkainen tenonajuruoho (subsp. "tanaënsis") kasvaa ainoastaan Inarin Lapissa ja Koillismaalla hiekkaisilla jokitörmillä ja särkillä. Etelä-Suomen esiintymät sen sijaan edustavat toista alalajia, harjuajuruohoa (subsp. "serpyllum").
Käyttö.
Kangasajuruohoa voidaan käyttää maanpeitekasvina ja mausteena timjamin asemesta monissa ruoissa. Platina väittää, että kun kasvia keittää viinietikassa ja voitelee sillä ohimoita, se parantaa päänsäryn. Kangasajuruohoa käytettiin ennen vanhaan myös irrottamaan limaa ja laukaisemaan lihaskouristuksia. Sen uskottiin vaikuttavan keuhkoihin antibakteerisesti, sillä hoidettiin yskää ja astmaa ja käytettiin höyryhengityksessä.