Otto Vallenius

Otto Vladimir Vallenius, sukunimi myös muodossa "Wallenius" (9. huhtikuuta 1855 Kemin maalaiskunta – 25. kesäkuuta 1925 Kemi) oli suomalainen oopperalaulaja ja taidemaalari.
Otto Valleniuksen vanhemmat olivat lääninrahastonhoitaja Johan Konstantin Wallenius ja Katarina Margareta Ramberg. Hänen äitinsä kuoli S/S Österbotten-laivan palossa 1874, pojan pelastuessa. Hän pääsi ylioppilaaksi 1874 Oulun alkeisoppilaitoksesta.
Vallenius lähti opiskelemaan luonnontieteitä Helsinkiin vuonna 1875 mutta keskeytti ne jo toisena opintovuotenaan keskittyäkseen piirtämiseen yliopiston piirustussalissa Adolf von Beckerin opetuksessa. Hän sai piirustusstipendin yliopistolle neljäksi vuodeksi. Vuonna 1877, 22-vuotiaana, hän suuntasi opiskelemaan maalaustaidetta Pariisiin, missä viipyi muutaman vuoden ja kuului tiiviisti pohjoismaalaiseen taiteilijayhteisöön. Hänet hyväksyttiin oppilaaksi kuuluisan taiteilijan Jean-Léon Gérômen ateljeehen Albert Edelfeltin myötävaikutuksella. Jo 24-vuotiaana hän sai töitään esille aikalaistaiteilijoiden Gunnar Berndtsonin, Albert Edelfeltin, Walter Runebergin ja Ville Vallgrenin teosten rinnalle. Valleniuksen kuvataiteellinen ura jäi suhteellisen lyhyeksi ja tuotanto oli suppea. Hän oli ensimmäinen Lapista kotoisin oleva Pohjoismaiden ulkopuolelle suuntautunut taiteilija. Hän sai Suomen Taideyhdistyksen kolmannen ja ensimmäisen palkinnon ja hänen taulujaan oli näytteillä Pariisissa 1879–1880.
Todettuaan että taiteilijana kilpailu oli ankaraa, siirtyi Vallenius Pariisin-vuosiensa jälkeen teatteriin ja oopperalauluun .. Tutustuttuuan Kaarlo Bergbomiin Pariisissa hän liittyi syksyllä 1884 Suomalaiseen teatteriin, jossa hän oli varsinkin siihen aikaan suosittujen laulukappaleiden esittäjänä. Kuusi vuotta kestäneenä näyttelijäaikanaan Wallenius esitti Helsingin Arkadia-teatterissa lauluosia sellaisissa näytelmissä kuin "Kultaristi", "Kuningas ja katulaulajatar", "Kylänheittiö", "Viimeinen ponnistus", "Jeannetten häät", "Farinelli", "Ainamo", "Alppimaja" ja "Paholaisen voittaja". Hänellä oli myöskin pienempiä puheosia näytelmissä "Kullervo", "Hansikas", "Eerikki Puke" ja "Erotaan pois". Valleniuksen maalausopinnot tulivat käyttöön myöskin teatterissa, jossa hän usein avusti näyttämökoristeiden valmistamisessa. Vuonna 1890 Vallenius lähti uudeelleen Pariisiin. Hän opiskeli 1890-luvulla oopperalaulua Pariisissa Duvernoyn johdolla ja Milanossa. Vallenius esitti 1891–1892 baritoniosia Emmy Achtén oopperanäytännöissä. Hänet kiinnitettiin solistiksi Tukholman Kuninkaalliseen Oopperaan vuosiksi 1892–1895. Tukholman-vuosien jälkeen Vallenius vetäytyi oopperalavoilta. Hän piti joitain konsertteja Kemissä ja Oulussa, mutta ei tämän jälkeen esiintynyt Suomen oopperalavoilla.
Vallenius asettui asumaan Lautiosaaren Ylirautiolaan vaimonsa, ruotsalaissyntyisen Charlotta ”Tora” Wahlströmin (1848–1915) kanssa. Maalaaminen ja musiikki kuuluivat edelleen hänen harrastuksiinsa. Vallenius julkaisi yksiäänisiä laulusävellyksiä sekä sepitti lukuisia satiirisia ja humoristisia pikkurunoja. Hän tunnettiin lintujen ja kasvien ystävänä, reippaana metsä- ja kalamiehenä sekä innokkaana kävelijänä ja matkailijana. Kotiseudulle paluunsa jälkeen hän maalasi paikallisia ihmisiä ja rakkaita maisemia: Kallinkangasta, Akkunusjokea ja Kemijokea. Talvinen maisema-aihe Kallinkankaalta vuodelta 1925 jäi Valleniuksen viimeiseksi teokseksi. Viimeisen konserttinsa Vallenius piti Kemissä 70-vuotispäivänään 9. huhtikuuta 1925. Hän kuoli saman vuoden kesäkuussa vatsasyöpään Karihaaran sairaalassa, ja hänet on haudattu Keminmaan hautausmaalle.