Salonki

Salonki on tietynlainen, yleensä hienostunut ja koristeellinen sisätila tai sellaisessa pidettävä kulttuuritilaisuus.
Salonki seurapiireissä ja taide-elämässä.
Salonki käsitteenä liittyy erityisesti entisaikojen seurapiirielämään. Salongiksi voidaan kutsua hienoa seurusteluhuonetta, joka on sisustettu esimerkiksi rokokootyylisin kalustein. Salonki voi lisäksi tarkoittaa seurapiirihenkilön, tavallisesti naisen, kotonaan pitämää vastaanottoa, jolla keskustellaan kirjallisista tai taiteellisista kysymyksistä. 
Kyseessä on elävöittävien ja älyllisten ihmisten seurustelupiiri, jossa osallistujat viihdyttävät toisiaan, lisäävät toistensa tietämystä sekä jalostavat makuaan keskustelun ja lukemisen avulla. Tällaiset salongit liitetään usein 1600- ja 1700-luvun Ranskan kirjallisiin ja filosofisiin piireihin, joissa muun muassa valistusajan ajatukset levisivät.
Salonkeja on voitu käyttää myös taidesalonkeina eli gallerioina. Ranskan taideakatemia alkoi 1600-luvun lopulla järjestää taidenäyttelyitä Pariisin Louvressa, mistä on saanut alkunsa Pariisin salonkina tunnettu näyttelyfoorumi. Palatsin salien (ransk. "salon") käyttö näyttelytilana johti siihen, että itse näyttelyäkin alettiin kutsua "salongiksi". Myöhemmin "salonki"-nimitys yleistyi tarkoittamaan myös muita Pariisissa järjestettyjä yhteisnäyttelyitä. Tunnettuja näyttelyitä ovat muun muassa Reputettujen salonki ("Salon des Refusés"), Syyssalonki ("Salon d'Automne"), Riippumattomien salonki ("Salon des Indépendants") ja Toukokuun salonki ("Salon de Mai").
Kirjalliset ja filosofiset salongit.
Salongit yleistyivät Pariisissa 1600-luvun alkupuolella. Termiä 'salonki' ei kuitenkaan käytetty ennen 1700-lukua, eikä sitä pidä sekoittaa samannimisiin senaikaisiin Pariisin julkisiin taidenäyttelyihin. Pariisissa kuitenkin vaikuttivat jo 1600-luvulla Rambouillet'n markiisitar Catherine de Vivonnen (1588–1665) vuosina 1607/1620–1648 hôtel de Rambouillet'n yksityispalatsissa pitämä suhteellisen suljetun piirin kirjallinen salonki; kirjailija Madeleine de Scudéryn salonki vuodesta 1652 lähtien Le Marais'n kaupunginosassa sekä kurtisaani Anne "Ninon" de l'Enclosin (1620–1705) vuosina 1667–1705 emännöimä salonki yksityispalatsi hôtel de Sagonnessa. 
Tyypillisesti aristokraattisten naisten emännöimät viikoittaiset salonkikokoontumiset oli tarkoitettu vain kutsuvieraille ja niitä pidettiin erityisissä huoneissa, joissa vieraat saattoivat seurustella ja keskustella pienissä ryhmissä. Historioitsija W. E. Burns selittää, että "niiden alkuperäinen tehtävä oli tapojen, puheen ja kirjallisuuden kehittyminen". 
Ajan myötä taiteiden, filosofian ja tieteiden tarkastelusta tuli tapahtuman tärkeä osa. Huolimatta älyllisistä pyrkimyksistä, salongit pysyivät epävirallisina kokoontumisina. Tarjolla olevan ruoan lisäksi vieraat saattoivat nauttia musiikkiesityksistä. Kirjailijoita kannustettiin lukemaan uusimpia teoksiaan. Tarjolla saattoi olla tanssimista, lyhyitä näytelmiä, älyllisiä väittelyitä, mimiikkaa sekä kortti- ja seurapelejä. Mukana oli myös seurapiirien jäseniä, ja vaikka jotkut isännät erottelivat vieraat sosiaalisen aseman perusteella joko eri huoneissa tai pyytäen heitä tulemaan vuorotellen salonkeihin, toiset sallivat eri luokkien sekoittumisen. Myös naisia ​​kutsuttiin, mikä oli toinen tekijä, joka teki salongeista todellisen sukupuolen, sosiaalisen aseman ja lahjakkuuden sekoituksen.
Uusien ajatusten foorumina salongit ovat saattaneet vaikuttaa eurooppalaiseen valistukseen, kun perinteisiä näkemyksiä alettiin kyseenalaistaa järjen ja tieteen avulla. Salongit auttoivat ajatusten leviämisessä yhdistämällä kirjailijoita kustantajiin, ajattelijoita toisiin ajattelijoihin, ja ne antoivat monille älymystön edustajille taloudellisia mahdollisuuksia jatkaa tiedonhakuaan. Koska salonkien emännät olivat avoimia sille, ketkä tulivat heidän salonkeihinsa, he usein toimivat poliittisten ja kulttuuristen suuntausten katalysaattoreina. Radikaalit ajatukset eivät aina pysyneet salongin seinien sisällä.
Sosiaalisen läpäisevyytensä ansiosta salongeista tuli tärkeitä foorumeita vallankumousta edeltäneelle ajattelulle Ranskassa. Kuninkaallisen hovin yksinomaisenkulttuurin ja tieteen tukemisen loputtua, ennen julkaisu- ja kustannusalan kehittymistä, salongit auttoivat kustantajia, mesenaatteja, taiteen ja tieteen suosijoita ja lukijoita löytämään kirjailijoita, auttamaan teosten tuotannossa ja niiden levittämisessä.
Salongin emännät olivat yleensä varakkaita, hyvin verkostuneita ja heillä oli tarvittavaa aikaa, tilaa ja rahaa tarjoilun maksamiseen. Oli joitakin vain miehille tarkoitettuja salonkeja, kuten paroni Paul Thiry d'Holbachin (1723–1789) isännöimä salonki tämän ylellisessä Pariisin kodissaan, mutta kuuluisimpia niistä johtivat naiset. Useat emännät eli "salonnièret," kuten heitä kutsuttiin, tulivat kansainvälisesti kuuluisiksi salonkiensa ansiosta. On huomionarvoista, että aikana, jolloin aviomiehet vielä hallitsivat vaimojaan lähes kaikissa suhteissa, monilla — mutta ei kaikilla — salonginpitäjillä oli vapaus järjestää julkisia tapahtumia, koska he olivat leskiä tai eronneita aviomiehistään. Oli sekä naimisissa olevia salonkiemäntiä että naimattomia emäntiä.
Monet salonginpitäjista olivat ystäviä heidän kutsumiensa älymystön ja taiteilijoiden kanssa, ja jotkut pitivät yllä vuosia kestänyttä kirjeenvaihtoa. Lisäksi monet toimivat suojelijoina joko taloudellisesti tai suorien suositusten kautta keskeisille päätöksentekijöille. He tarjosivat taiteilijoille ja ajattelijoille ainutlaatuisen tilaisuuden edistää uraansa, joten näistä naisista tuli avainhenkilöitä, joita harvoin ei voitu jättää huomiotta. Salonginpitäjiä ​​kohdeltiin myös ​​epäystävällisesti kirjallisuudessa ja lehdistössä. Näytelmäkirjailija Molière (1622–1673), joka kävi Anne "Ninon" l'Enclosin salongissa ja sai tältä tukea, kirjoitti vuonna 1672 satiirin nimeltä "Oppineita naisia," joka pilkkasi naisten kiinnostusta älyllisiin asioihin.
Tärkeimpiä pariisilaisia "salonnièreitä" olivat:
Muita tunnettuja salonginpitäjiä olivat kirjailija Suzanne Curchod Necker (1739–1794), joka piti poliittis-kirjallista salonkia kotonaan Pariisissa vuosina 1765–1789 ja kirjailija madame de Boufflers, Marie Charlotte Hippolyte de Saujon (1725–1800), joka piti salonkia rakastajansa Contin prinssi Louis-François de Bourbon-Contin (1717–1776) palatsissa Templen korttelissa Pariisissa 1760-luvulta vuoteen 1789 asti. Myös Juliette Récamierin salonki vuosina 1799–1848 oli kuuluisa.
Saksa ja Englanti.
Tunnettuja berliiniläisiä salonginpitäjiä olivat Henriette Herz vuosina 1780–1803 ja Rahel Levin Verhagen von Ense vuosina 1790–1806 ja 1819–1833. Tunnettu lontoolainen salonginpitäjä oli Elizabeth Montagu (1718–1800).
Venäjä.
Myös Moskovassa ja Pietarissa oli useita salonkeja, joiden pitäjät vielä ennen 1800-lukua olivat monesti miehiä. Lukuisat kirjalliset seurat olivat venäläisen kirjallisuuden foorumeja 1800-luvulla kuten Arzamas-kirjallisuusseura, 'Kirjallisuuden, tieteen ja taiteen ystävien vapaa seura' (ven. Вольное общество любителей словесности, наук и художеств, 1801–1826), ja 'Vihreä lamppu' (ven. зеленая лампа, 1818–1820).
1700-luvun puolivälissä alkoi ilmestyä kirjallisuussalonkeja, joita järjesti ja johti isäntä, joka oli yleensä taiteen suurmesenaatti. Kamariherra Ivan Šuvalovin salonki toimi 1740-luvulta lähtien ja amiraali Ivan Logginovitš Goleništšev-Kutuzovin (1729–1802) salonki 1760-luvulta lähtien. 
Tänä aikana aikakausjulkaisujen ympärille kehittyi ryhmittymiä: ensimmäinen venäläinen yksityinen aikakauslehti "Hyväksi käytetty vapaa-aika" (ven. Праздное время, в пользу употребленное) ilmestyi aateliskadettijalkaväen joukko-osaston opiskelijoiden keskuudessa vuosina 1759–1760, joka oli yksi Pietarin kirjallisen elämän keskuksista 1700-luvun puolivälissä. Mihail Heraskovin ja hänen vaimonsa runoilija Jelizaveta Neronovan pitämä kirjallinen salonki 1760-luvun alussa ja kirjallisuuspiiri, jonka jäseniä olivat Denis Fonvizin, Ippolit Bogdanovitš, runoilija, senaattori Aleksei Andrejevitš Rževski (1737–1804) julkaisi lehteä "Vetšera" ('Illat' ven. Вечера, 1772–1773). Merkittävin rooli 1700-luvun venäläisen kirjallisuuden historiassa oli kahdella pietarilaisella kirjallisuuspiirillä runoilija Gavrila Deržavinin piirillä sekä näytelmäkirjailija Ivan Jelaginin piirillä 1760-luvun puolivälissä, jotka loivat läheiset suhteet Jelaginin, näytelmäkirjailija Denis Fonvizinin, dramaturgi Vladimir Ignatevitš Lukinin (1737–1794) ja näytelmäkirjailija Bogdan Jegorovitš Jeltšaninovin (1744–1770) välille, jotka tekivät työtä venäläisen teatteriohjelmiston kehittämiseksi.
Arzamas-kirjallisuusseuran edustama perintö tuntui myöhemmin Sofia Pozniak Ponomarevan (1794–1824) salongissa vuodesta 1821 lähtien ja hovinainen Alexandra Smirnova-Rossetin (1809–1882) yläluokkaisessa salongissa. "Kirjallisuuden, tieteen ja taiteen ystävien vapaan seuran" (ven. Вольное общество друзей филологии, наук и искусств) edustama kanta kirjallisessa polemiikissa oli pääosin neutraali. Ruhtinas, näytelmäkirjailija Aleksandr Šahovskoin (1777–1846) sekä runoilija ja kriikikko Pavel Kateninin (1792–1853) 1810-luvun kirjallisuus- ja teatteripiirit suhtautuivat myötämielisesti arkaaiseen kirjallisuussuuntaukseen. "Venäläisen kirjallisuuden ystävien seura" (ven. Открытое общество друзей русской словесности) ja kirjallisuusseura "Vihreä lamppu" (ven. зеленая лампа) olivat leimallisesti luonteeltaan poliittisia nousevan dekabristiliikkeen vaikutuksesta.
1810–1830 -luvut olivat Pietarin salonkien kukoistuksen aikaa, ja niissä vierailivat monet aikakauden merkittävät kirjailijat. Salongit erosivat toisistaan ​​kävijämäärän, niiden luonteen (demokraattinen tai itsevaltainen, politiikan läsnäolo) sekä emotionaalisen ja psykologisen ilmapiirin suhteen. Yleensä niillä ei ollut erityistä kirjallista ohjelmaa, mutta kirjallisuus sisältyi niihin poikkeuksetta keskusteluaiheena. Eräässä luettiin parasta tekstiä, runoussalongissa oli sivistyneintä seuraa jne. Aikakauden salonkien keskeisenä hahmona oli usein aristokraattinen nainen. Tärkeimpiä salonkeja olivat arkeologi, Keisarillisen kirjaston johtaja, Taideakatemian puheenjohtaja Aleksei Oleninin (1763–1843) salonki 1800-luvun puolivälistä lähtien, Vladimir Odojevskin salonki, Nikolai Karamzinin puolison Jekaterina Karamzina Kolyvanovan (1780–1851) salonki, kenraali Mihail Kutuzovin tyttären Jelisaveta Hitrovan (1783–1839) salonki ja hänen tyttärensä kreivitär Darja Ficquelmontin salonki 1820-luvun lopulta lähtien; säveltäjä Mihail Vielgorskin salonki (1788–1856) ja hänen vävynsä, kirjailija Vladimir Sollogubin salonki 1830-luvun puolivälistä lähtien sekä kreivitär, kirjailija Jevdokija Rostoptšinan salonki vuosina 1836–1845.
Vuosisadan puolivälin kuuluisimpia salonkeja olivat runoilija Apollon Maikovin, hänen taidemaalari isänsä Nikolai Maikovin (1794–1873) sekä runoilijaäitinsä Jevgenia Gusjatnikovan (1803–1880) salonki ja arkkitehti Andrei Stackenschneiderin salongit 1850-luvulta lähtien. Pietarin poikkeuksellisen monitahoinen kirjallinen elämä venäläisen kirjallisuuden niin kutsutulla hopea-kaudella 1890–1920 -luvuilla oli leimallista "Taiteen maailma" ("Mir iskustva") poikkitaiteellisessa liikkeessä ja kokouksilla runoilija, näytelmäkirjailija, filosofi Vjatšeslav Ivanovin salongilla "Tornissa" (ven. Башня)"," joka oli aikansa tärkeä paikka Venäjän älyllisessä ja taiteellisessa elämässä. Kirjailija Dmitri Merežkovskin ja runoilija Zinaida Gippiuksen uskonnollis-filosofiset kokoukset (1901–1903; aloitettiin uudelleen 1907 Uskonnollis-filosofisena seurana) sekä kriitikko ja kustantaja Vasili Rozanovin (1856–1919) sunnuntai-salonki 1900-luvulla olivat yhteydessä venäläisten symbolistien kirjallisuuspiiriin.
Salongin vieraat.
Salongit olivat vain kutsuvieraille, ja jos salonginpitäjä ei tuntenut vierasta henkilökohtaisesti, mahdollinen vieras tarvitsi yleensä esittelykirjeen henkilöltä, joka oli emännän tuttava. Salongin päätarkoitus oli keskustelu. Hyvällä salonkivieraalla oli jotain annettavaa tähän keskusteluun, ainakin nokkeluutta ja eleganttia ranskan kielen taitoa. Erityisen arvostettiin niitä, joilla oli erityisiä taitoja. Kirjailijoita, taidemaalareita, muusikoita ja filosofeja arvostettiin erityisesti, koska he pystyivät tarjoamaan viihdettä muille vieraille, ja tuomaan esille avantgarde-trendejä omilta aloiltaan. Mukana oli myös vieraita, jotka kutsuttiin heidän varallisuutensa ja sosiaalisen asemansa vuoksi, sillä he antoivat emännälle toisenlaista arvovaltaa. Ikä ei ollut este, kuten nuorten ihmelasten, kuten matemaatikko Blaise Pascalin läsnäolo osoittaa. Myös ulkomaalaisia, kuten amerikkalainen valtiomies Benjamin Franklin ja englantilainen historioitsija Edward Gibbon toivotettiin salonkeihin tervetulleiksi.
Vaikka salonkimusiikkia usein paheksuttiin melko kevytmielisenä ja orkesterin kanssa esitettyjen konserttiesitysten tasoa heikompana, jotkut tunnetut muusikot, erityisesti Franz Liszt, esiintyivät salongeissa henkilökohtaisesti. Toiset, kuten Jacques Offenbach, kirjoittivat sentimentaalisia balladeja ja teoksia sellolle ja pianolle erityisesti salonkeja varten. Jotkut säveltäjät pitivät omia salonkejaan, erityisesti Gioachino Rossini, joka eläkkeellä ollessaan käytti Pariisin Bois de Boulognessa sijaitsevan loisteliaan huvilansa erittäin suosittua salonkiaan edistääkseen tulevien tähtien, kuten Camille Saint-Saënsin ja Georges Bizet'n uria.
Salongeissa usein vierailleisiin filosofeihin kuuluivat Montesquieu, Voltaire, David Hume ja Adam Smith. Myös tiedemiehet olivat tervetulleita salonkiin, varsinkin jos he pystyivät tuomaan mukanaan laitteistonsa ja pitämään viihdyttävän demonstraation. Hollantilainen tähtitieteilijä Christiaan Huygens oli useiden salonkien vieras, ja hän käytti näitä paikkoja, kuten monet muutkin älymystön jäsenet, kontaktien luomiseen ja uransa edistämiseen. Kirjailijoihin kuuluivat Bernard Le Bovier de Fontenelle ja Horace Walpole. Kirjailijat lukivat usein otteita vielä julkaisemattomista teoksista arvioidakseen yleisön reaktioita ja tehdäkseen tarvittaessa korjauksia.
Muita salonkeja.
Salongeiksi nimitetään myös:
Varsinkin kauneushoitoloiden ja kampaamojen nimissä esiintyy ’salonkia’ tarkoittava sana "salon".