Anschluss

Anschluss () tarkoittaa ensisijaisesti vuonna 1938 tapahtunutta Itävallan liittämistä natsi-Saksaan ("Anschluss Österreichs"). Yhdistäminen tapahtui 12. maaliskuuta 1938. Sanalla tarkoitetaan myös aatesuuntaa, joka 1800-luvulta alkaen pyrki Itävallan liittämiseen Saksan yhteyteen.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen suurvalta-asemansa menettäneessä Itävallassa oli haluja yhdistymiseen Saksan kanssa, mutta voittajavaltiot eivät sallineet sitä. Kansallissosialistisen puolueen noustua valtaan Saksassa ja Itävallan heikentyessä Itävalta liitettiin Saksaan maaliskuussa 1938. Saksaan liitettynä Itävaltaa nimitettiin Ostmarkiksi. Toisen maailmansodan jälkeen Itävalta oli Saksan tavoin liittoutuneiden miehittämä, ja vuonna 1955 se palasi itsenäiseksi valtioksi.
Taustaa.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa Itävalta-Unkari oli ollut 54 miljoonan ihmisen kuningaskunta, mutta sodan jälkeen kuningaskunta paloiteltiin eri kansallisuuksien kesken. Itävallasta tuli noin 7 miljoonan ihmisen tasavalta, joka oli lähes kokonaan saksankielinen. Maata vaivasivat taloudelliset ongelmat ja poliittiset erimielisyydet, ja aluemenetykset aiheuttivat katkeruutta. Liittyminen Saksaan alkoi vaikuttaa itävaltalaisten silmissä yhä houkuttelevammalta. 1930-luvun alussa Itävallasta tuli Saksan tavoin autoritaarinen, ja maata alkoi johtaa parlamentin hajottanut Engelbert Dollfuss, jonka autoritaarista järjestelmää on kutsuttu myös austrofasismiksi. Dollfuss, joka oli vuonna 1933 kieltänyt kansallissosialistisen puolueen, kuoli itävaltalaisten kansallissosialistien yrittäessä kaapata valtaa 25. heinäkuuta 1934. Kaappausyritys epäonnistui, ja Dollfussin seuraajaksi nousi Kurt Schuschnigg, joka puolusti Itävallan riippumattomuutta Saksasta. Saksa osoitti valtaansa ja painosti Itävallan hallitusta erilaisiin myönnytyksiin, kuten Hitlerin kirjoittaman "Taisteluni"-kirjan sensuroinnin lopettamiseen vuonna 1936.
Saksan laajenemisajatukseen Itävallan suuntaan vaikuttivat niin ideologiset kuin sotastrategiset motiivit: Saksan johtaja, itävaltalaissyntyinen Adolf Hitler oli jo nuorena haikaillut Itävallan liittoa Saksan kanssa, ja nyt maan liittäminen Saksaan toisi myös turvaa valtakunnan itärajalle. Lisäksi talousvaikeudet ja Saksan jälleenvarustautuvien asevoimien raaka-ainepula ohjasivat etsimään resursseja maan rajojen ulkopuolelta: Itävallassa Saksaa odottivat niin työvoima, raaka-aineet kuin kulta- ja ulkomaanvaluuttavarannot. Kurt Schuschniggin vallan alasajoa alettiin suunnitella vuoden 1937 lopulla.
Tapahtumat.
12. helmikuuta 1938 Hitler ja Itävallan liittokansleri Schuschnigg kävivät Baijerin Berchtesgadenissa neuvottelun, jossa Hitler vaati natsipuolueen sallimista Itävallassa ja merkittävän hallitusaseman myöntämistä sille. Kaikki pidätetyt natsit oli vapautettava ja Hitlerille uskollinen Arthur Seyss-Inquart oli nimitettävä sisäasianministeriksi hallitukseen. Vaatimukset olisi toteutettava jo helmikuun 15. päivään mennessä. Hitler uhkaili Schuschniggia Itävallan miehittämisellä, vaikka tosiasiassa pyrkikin välttämään voimakeinoja. Schuschnigg suostui vaatimuksiin ja otti Seyss-Inquartin sisäasianministeriksi hallitukseensa. Itävaltalaisille radioitiin Hitlerin puhe, jossa hän kuvaili ”sietämättömäksi” sitä, että ”saksalaisten kymmenen miljoonaa maanmiestä” oli eristetty ensimmäisen maailmansodan rauhanehtojen rajoilla.
Hitler piti itävaltalaisia kansallissosialisteja kurittomina, etenkin sen jälkeen, kun näiden paljastettiin suunnittelevan vakavien levottomuuksien synnyttämistä murhaamalla Saksan lähettiläs Franz von Papen. Jännitteet kasvoivat entisestään, kun Hitler puhui radiossa "Anschlussin" puolesta mutta Schuschnigg vetosi edelleen itsenäisyyteen ja isänmaallisuuteen. Hitler käski Seyss-Inquartia syrjäyttämään Itävallan natsijohtajan Josef Leopoldin alaisineen. Maaliskuun 3. päivänä 1938 Hitler tapasi Ison-Britannian Berliinin-lähettilään, jolle tämä sanoi, etteivät voimakeinot olisi poissuljettuja, mikäli Britannia vastustaisi Itävallan liittämistä Saksaan. Hitlerin mukaan Saksa pyrki rauhanomaisesti lopettamaan itävaltalaisten sorron ja valvomaan näiden etua. Rauhanomaisuuden takana oli kuitenkin todellisuudessa agitaatiota, uhkailua ja Itävallan valtion murentamista sisältäpäin.
Schuschnigg vakuutteli Britannialle, että hänellä oli tilanne hallussaan. Maaliskuun 9. päivänä hän määräsi järjestettäväksi kansanäänestyksen Itävallan riippumattomuuden puolesta. Äänestys toteutettaisiin vain neljän päivän kuluttua eli 13. maaliskuuta. Vaikka kansallissosialistit olivat jo vuosia uskoneet, että enemmistö itävaltalaisista kannattaisi Saksan ja Itävallan yhdistymistä, Schuschniggin esittämässä äänestyksessä sanamuoto oli tarkoin valittu niin, että enemmistö todennäköisesti äänestäisi yhdistymistä vastaan: kansaa pyydettäisiin äänestämään muun muassa kristillisen ja yhtenäisen Itävallan sekä tasa-arvon ja isänmaan puolesta.
Hitler piti Schuschniggin äänestysehdotusta ”katalana” ja pelkäsi äänestystuloksen olevan riippumattomuuden puolella. Maaliskuun 11. päivänä hän vaati Schuschniggia lykkäämään kansanäänestystä kahdella viikolla ja eroamaan tehtävästään. Uudeksi kansleriksi nimitettäisiin Seyss-Inquart. Samaan aikaan Hitler käski Saksan sodanjohtoa laatimaan suunnitelman sotilasoperaatiolle sen varalta, että Schuschnigg kieltäytyisi. Armeijan tuli olla valmis Itävallan miehittämiseen lauantaina 12. maaliskuuta. Valtaussuunnitelman nimeksi tuli operaatio Otto. Itävalta miehitettäisiin, vaikkakin ilman voimakeinoja. Hitler oli epävarma Italian johtajan Benito Mussolinin reaktiosta mahdolliseen sotilasoperaatioon ja kirjoitti tälle maaliskuun 11. päivänä kirjeen, jossa hän ilmoitti, ettei voinut enää seurata kotimaansa tilannetta sivusta.
Schuschnigg suostui lykkäämään äänestystä mutta kieltäytyi eroamasta. Maaliskuun 11. päivänä hän lähetti Britannialle avunpyynnön, mutta Britannia vastasi, ettei voi taata Itävallalle suojelua. Schuschnigg päätti oitis erota tehtävästään ja ilmoitti samana iltana pitämässään radiopuheessa, että verenvuodatusta tulisi välttää eikä saksalaisia vastaan käytäisi sotilaalliseen vastarintaan. Presidentti Wilhelm Miklasin piti nimittää uusi kansleri, mutta hän kieltäytyi nimittämästä Seyss-Inquartia. Saadakseen ”valtuutuksen” sotilasoperaatioon natsijohtajat painostivat Seyss-Inquartia lähettämään illalla 11. maaliskuuta etukäteen sovitun, saksalaisten saneleman sähkeen, jossa Itävalta pyysi Saksalta apua ”järjestyksen palauttamiseksi”. Jo ennen sähkeen lähettämistä Hitler oli määrännyt, että seuraavana aamuna 12. maaliskuuta Saksan armeija ylittäisi Itävallan rajan. Hitlerin riemuksi Mussolini vastasi viimein, että hän hyväksyisi sotilasoperaation. Yöllä presidentti Miklas antoi periksi, ja Seyss-Inquart nimitettiin liittokansleriksi. Seyss-Inquart ilmoitti perustaneensa uuden hallituksen. Kaikki Saksan vaatimukset oli nyt täytetty, mutta sotilasoperaatio toteutettiin silti. 
Saksalaisjoukot otettiin Itävallassa riemulla vastaan, eikä minkäänlaista vastarintaa ilmennyt. Hitler matkusti iltapäivällä Itävaltaan, ylitti rajan synnyinkaupungissaan ja saapui kello 20 Linziin, jossa tapasi Seyss-Inquartin. Tienvarret olivat täynnä riemuitsevia itävaltalaisia, jotka hidastivat Hitlerin matkantekoa.
Vielä operaation alkaessa natsijohto kaavaili, että Itävallan liittäminen veisi aikaa ja Itävallan valtion lakkauttaminen toteutettaisiin hiljalleen. Vaalit oli määrä järjestää vasta huhtikuussa. Kuitenkin jo seuraavana päivänä 13. maaliskuuta liittäminen päätettiin toteuttaa sittenkin välittömästi, ja Linzissä allekirjoitettiin Saksan ja Itävallan yhdistämistä koskeva kiireellisesti laadittu lakiluonnos, jonka mukaan Itävalta on Saksan osavaltio ja Itävallan tasavalta valtio-oikeudellisesti lakkautettu. Presidentti Miklas luopui virastaan, ja Itävallan asevoimat vannoivat uskollisuudenvalan Hitlerille. 
Maanantai-iltana 14. maaliskuuta Hitler matkusti Wieniin, jossa hän seuraavana päivänä totesi puheessaan, että Anschluss on saatu päätökseen ja hänen kotimaansa ”astunut Saksan valtakuntaan”. Wienissä järjestettiin suuri vapauttamisjuhla. Hitler palasi samana päivänä 15. maaliskuuta Berliiniin, jossa häntä odotti riemuvastaanotto. 
2. huhtikuuta 1938 Iso-Britannia, Ranska, Puola, Jugoslavia ja Tšekkoslovakia tunnustivat Itävallan liittämisen Saksaan.
Neljä viikkoa myöhemmin 10. huhtikuuta järjestettiin kansanäänestys, jossa kysyttiin, hyväksyykö äänestäjä liittämisen ja äänestääkö samalla Hitlerin vaalilistaa. Yksi harvoista merkittävistä vastustajista oli Itävallan viimeisen keisarin Kaarle I:n jälkeläinen Otto von Habsburg, josta oli tullut tahtonsa vastaisesti Saksan kansalainen ja jota nyt syytettiin maanpetoksesta. Vaalitulos oli lähes sataprosenttisesti "Anschlussin" ja Hitlerin vaalilistan kannalla.
Seyss-Inquartista tuli Ostmarkiksi kutsutun osavaltion käskynhaltija. Alueesta tehtiin kansallissosialistinen, ja Itävallassa vangittiin nopeasti peräti 70 000 ihmistä, mukaan lukien juutalaisia, vasemmistolaisia ja ammattiyhdistysväkeä. Kurt Schuschnigg vangittiin, ja hän pysyi vankilassa vuoteen 1945 yhdysvaltalaisjoukkojen viimein vapautettua hänet.
Onnistunut "Anschluss" antoi Hitlerille runsaasti itsevarmuutta ja vakuutti hänet siitä, etteivät länsivallat puuttuisi hänen aluevaltauksiinsa. Hän siirsi katseensa seuraavaksi Tšekkoslovakiaan, jonka sudeettialueet Hitler sai neuvoteltua Saksalle syksyllä 1938 Britannian ja Ranskan kanssa solmitulla Münchenin sopimuksella. Seuraavan vuoden maaliskuussa Saksa miehitti loputkin Tšekkoslovakian alueet, joista muodostettiin Böömin ja Määrin protektoraatti.