tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Urho Lehtovaara

Urho Sakari Lehtovaara (27. lokakuuta 1917 Pyhäjärvi – 15. tammikuuta 1949 Lapinlahti) oli suomalainen hävittäjälentäjä ja Mannerheim-ristin ritari. Sotilasarvoltaan hän oli lentomestari. Hän lensi noin 400 taistelulentoa joilla saavutti 44 ilmavoittoa ja tuhosi ainakin 6 veturia, useita junia, kuljetuskolonnia ja useita yksittäisiä ajoneuvoja. Lehtovaara nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 9. heinäkuuta 1944 numerolla 142. Lehtovaara tunnettiin lyhyytensä vuoksi nimellä "Pikku-Jätti". 
Elämä ja ura.
Urho Lehtovaara syntyi Pyhäjärvellä, Oulun läänissä, liikkeenharjoittaja Emil ja Anni (o.s. Kantonen) Lehtovaaran perheeseen. Perhe muutti Saloon vuonna 1934. Lehtovaara suoritti ohjaajakurssin (RAOK 4) Kauhavan Lentosotakoulussa vuonna 1938.
Lehtovaaran nuorempi veli Martti Lehtovaara oli myös hävittäjälentäjä, joka palveli Lentolaivue 24:ssä ja saavutti kaksi ilmavoittoa.
Helmikuussa 1940 hänet komennettiin Lentolaivue 28:aan, jonka kalustona oli Morane-Saulnier M.S. 406 -koneet. Lehtovaara saavutti ensimmäisen ilmavoittonsa talvisodassa, kun hän ampui alas SB-2 -pommikoneen Kiikalan Rekijoella 2. maaliskuuta 1940. 
Jatkosodan Lehtovaara aloitti samassa Morane-laivueessa, ollen lentokonetyypin kärkiässä 15 ilmavoitolla. 28. maaliskuuta 1943 Lehtovaara komennettiin Lentolaivue 34:ään, jossa hän saavutti Messerschmitt Bf 109 -koneilla lentäen 29 ilmavoittoa. Lehtovaara palveli vielä Lentolaivue 28:ssa 15. syyskuuta 1944 alkaen, osallistuen Lapin sotaan. 
Lehtovaara erosi palveluksesta 28. marraskuuta 1946, siviilissä hän toimi Lapinlahdella elokuvateatterin toimitusjohtajana. Lehtovaara teki itsemurhan 15. tammikuuta 1949 ollessaan kuulusteltavana osallisuudesta asekätkentään, ja hänet on haudattu samaan hautaan vanhempiensa kanssa Salon hautausmaalle.
Võron instituutti

Võron instituutti (võroksi "Võro Instituut", ) on Viron kulttuuriministeriön alaisuudessa toimiva tutkimus- ja kehityslaitos, jonka tavoitteena on võron kielen ja kulttuurin kehittäminen ja tutkiminen.
Historiaa.
Viron valtio perusti instituutin vuonna 1995 etelävirolaiseen kaupunkiin Võruun. Instituutin johtajina ovat olleet Enn Kasak, Kaido Kama ja Külli Eichenbaum. Nykyisin toimii johtajana Rainer Kuuba.
Toimintaa.
Instituutilla on monenlaista toimintaa võron kielen ja kulttuurin kehittämisen ja tutkimisen alalla: koulutusohjelmat, kielentutkimus ja kielenhuolto paikannimien tutkimus, kielineuvonta, võronkielisten oppimateriaalien, tieteellisten kokoelmien ja kaunokirjallisuuden julkaiseminen, jokavuotisten kansainvälisten pienten itämerensuomen kielten konferenssien järjestäminen.
Toiminnan päätavoitteena on rohkaista võrolaisia käyttämään heidän omaa kieltään ja säilyttämään heidän perinteistä elämäntapansa.
Instituutin yhteydessä toimii näyttely ja kauppa, josta voi ostaa võronkielistä materiaalia.
Hässelby strand

Hässelby strand on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee läntisen Tukholman alueella ("Västerort"), ja kuuluu hallinnollisesti Hässelby-Vällingbyn kaupunginosa-alueeseen. Kaupunginosaa rajaavat Hässelby gårdin, Hässelby villastadin ja Grimstan kaupunginosat, ja sillä on myös vesirajaa Ekerön kunnan kanssa Mälaren-järven kautta. 
Hässelby strandin kaupunginosa muodostettiin vuonna 1954, ja se on maa-alaltaan 0,94 neliökilometrin suuruinen. Asukkaita siellä on noin 6 400. Useimmat Hässelby strandin rakennuksista on rakennettu vuosina 1956–1957.
De las Islas del Mar Oceano

De las Islas del Mar Oceano on teos, jossa kuninkaan neuvoston jäsen, tohtori Juan López de Palacios Rubios määrittelee Ferdinand Katolilaisen toimeksiannosta kuninkaan oikeuden hallita vallattujen alueiden intiaaneja ja käydä oikeutettua sotaa näitä vastaan. Palacios Rubios sanoo itse, että teos "keskittyy pääasiassa uskontoon ja siihen osuuteen joka uskonnolla on oltava määriteltäessä kastilialaisten ja intiaanien välisiä suhteita". Palacios Rubios omisti teoksensa kuninkaalle. 
Kun intiaanien kohtelua säätelevä lakikokoelma oli valmistunut, Saarnaajien sääntökuntaan kuuluva Salamancan yliopiston opettaja Matías de Paz ja kuninkaan neuvoston jäsen tohtori Juan López de Palacios Rubios selvittivät Burgosissa vuonna 1512 perusteellisesti kuninkaan oikeutta ja suhdetta vallattuihin alueisiin ja niiden alkuperäisiin asukkaisiin. Syynä Ferdinandin toimeksiantoon oli Hispaniolasta saapuneen dominikaanin Antonio Montesinosin tekemät paljastukset espanjalaisten vakavista väärinkäytöksistä intiaaneja kohtaan.
Matías de Pazin teos on nimeltään "Del Dominio de los Reyes de España sobre de los Indios" ja sisältyy López de Palacios Rubiosin saamansa tehtävän mukaisesti kirjoittamaan, oikeutettuun sotaan kantaa ottavan teoksen "De las Islas del Mar Oceano".
Bartolomé de las Casas mainitsee Rubios Palaciosta puhuessaan, miten tämä oli eräs niitä harvoja, joka ei tuona helpon saalistamisen aikana sortunut rikkauksien tavoitteluun. Las Casas, josta tuli myöhemmin dominikaani, lausuu kardinaali Cisnerosille vuonna 1516 toimittamassaan muistiossa mielipiteensä Palacios Rubiosin ja Matías de Pazin joistakin teksteistä, että ne olisi lähetettävä painettaviksi.
Aku Sumu

Toimi August (Aku) Sumu (9. huhtikuuta 1907 Helsinki – 31. heinäkuuta 1988 Espoo) oli SDP:tä edustanut suomalainen poliitikko ja ammattiyhdistysjohtaja.
Aku Sumu oli SAK:n sihteeri 1932–1949 ja puheenjohtaja 1949–1954. Hänen kaudellaan SAK oli työväenpuolueiden SDP:n ja SKP:n välisten riitojen näyttämönä. Tyypillisesti kommunistisiipi esitti suurempia palkankorostusvaatimuksia ja laajempia lakkoja kuin SDP. Paljon riitaa syntyi myös niin sanotuista korpilakoista eli epävirallisista paikallisista työtaisteluista, joilla ei ollut ammattiliiton lupaa. 
Myös kansainvälinen ammattiyhdistystoiminta jakautui 1940-luvulla. SAK oli aluksi innokkaasti mukana Maailman ammattiyhdistysten liitossa (MAL), mutta vuonna 1949 perustettu Vapaiden ammattiyhdistysten kansainvälinen liitto VAKL sai jäsenikseen muiden Pohjoismaiden ammattiliitot. Suomen SAK pyrki Sumun johtamana tasapainoilemaan asiassa. SAK pysyi MAL:n jäsenenä, mutta ammattiliitot saattoivat SAK:n luvalla liittyä myös VAKL:iin.
Sumu toimi II kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä ja II sosiaaliministerinä Törngrenin hallituksessa 1954 sekä kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä von Fieandtin virkamieshallituksessa vuosina 1957–1958. Hän ei ollut kovin halukas lähtemään ministeriksi, mutta taipui jotta SDP:n ministeriryhmään saatiin ay-liikkeen edustus.
Sumu nimitettiin 14. lokakuuta 1954 Kansaneläkelaitoksen johtajaksi. Vuonna 1961 Helsingin hovioikeus tuomitsi Sumun yhdessä Reino Kuuskosken, Onni Hiltusen ja V. J. Sukselaisen kanssa viralta pantaviksi Kansaneläkelaitoksen hallituksesta virkarikosten ja virheiden vuoksi. Tuomio kuitenkin muuttui korkeimmassa oikeudessa virkavirheeksi ja Sumu saattoi jatkaa tehtävässään.
Bride of Chucky

Bride of Chucky (televisioesityksessä käytetty nimeä Chuckyn morsian) on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut Ronny Yun ohjaama kauhuelokuva. Se on neljäs vuonna 1988 ensi-iltansa saaneen "Child’s Play" -elokuvan jatko-osista.
Juoni.
Tappajanukke Chuckyn entinen tyttöystävä Tiffany Ray haluaa herättää kuolettavan nuken jälleen henkiin, jotta pari voisi mennä vihille. Chucky tappaa kuitenkin Tiffanyn ja siirtää tämän sielun tyttönukkeen. Jotta kummatkin voisivat palata ihmiskehoihin, heidän on päästävä Chuckyn edellisen ihmismuodon, Charles Lee Rayn, haudalle, jossa sijaitsee Damballan sydän -amuletti. Saadakseen haluamansa he salamatkustavat pakomatkalla olevan nuorenparin kyydissä, joiden ruumiita nuket haavittelevat itselleen.
Liiba laaba

Liiba Laaba on Irinan kolmas albumi. Se julkaistiin 28. maaliskuuta 2007. Albumi myi yhdessä päivässä kultaa ja oli samalla viikolla Suomen virallisen albumilistan ykkössijalla.
Kun albumin ensimmäinen single "Pokka" soitettiin YleX-radiokanavalla, Irina kertoi albumin nimen "Liiba Laaba" tulevan "diiba daaba"sta.
Singlet.
Albumilta julkaistiin neljä singleä, "Pokka", "Miksi hänkin on täällä", "Selkä selkää vasten" ja viimeisenä "Liiba laaba".
Pokka.
Albumin ensimmäinen single "Pokka" soitettiin ensimmäistä kertaa YleX:n aamulähetyksessä helmikuussa vuonna 2007. "Pokka" -kappaleelle on tehty myös musiikkivideo. Videolla esiintyy neljä erilaisiin vaatteisiin pukeutunutta Irinaa. Erikoisefektien avulla kaikki neljä Irinaa ovat videolla yhtä aikaa.
Videosta on kaksi eri versiota. Toinen on alkuperäinen ja toinen on The Voice-tv-kanavan oma versio. The Voicen versio oli alun perin osa huhtikuussa 2007 päättynyttä kilpailua, jossa piti tietää kenen neljästä Irinasta "pokka" pettää videon lopussa.
Miksi hänkin on täällä.
Albumin toisena singlenä julkaistiin kappale "Miksi hänkin on täällä" 4. kesäkuuta 2007. Kappaleelle on myös musiikkivideo, joka näytettiin ensimmäistä kertaa YLE Extra-kanavan Musiikki-tv ohjelmassa. Kappaleen videon aiheena on Irinan päivä, ja se on kuvattu kaitafilmikameralla. Videolla on myös vanhoja kaitafilmipätkiä Irinan enon arkistoista.
Selkä selkää vasten.
Irinan Liiba laaba levyn kolmas single on "Selkä selkää vasten". Se on paljon rauhallisempi, kuin kaksi edellistä singleä.
Liiba laaba.
Albumin viimeisenä, eli neljäntenä singlenä julkaistaan albumin nimikappale "Liiba laaba". Single oli 26. maaliskuuta 2008 alkaen ladattavissa viikon ajan Nokian musiikkikaupasta ilmaiseksi. Singlellä on mukana silloin ennen julkaisematon kappale "Pidä kii".
Arthur ja minimoit

Arthur ja minimoit ("Arthur et les Minimoys") on Luc Bessonin ohjaama ranskalainen vuonna 2006 ensi-iltansa saanut elokuva, josta suurin osa on animaatiota ja osa ihmisten näyttelemää. Elokuva perustuu Céline Garcian alkuperäiseen ideaan ja Luc Bessonin kirjoihin. Sen ensi-ilta Suomessa oli 2. maaliskuuta 2007. Elokuvassa ääninä ovat Freddie Highmore, Madonna, Douglas Rand, David Bowie, Snoop Dogg, Mia Farrow, Robert De Niro ja Jason Bateman. 
Arthur-elokuvasarja koostuu kolmesta elokuvasta, josta toinen, "Arthur ja Maltazard" ("Arthur et la vengeance de Maltazard") sai ensi-iltansa joulukuussa 2009. Elokuvan kolmas ja viimeinen osa, "Arthur ja kaksi maailmaa" ("Arthur et la guerre des deux mondes", Arthur and the war of two worlds) sai ensi-iltansa vuonna 2010.
Brinkhallin kartano

Brinkhallin kartano () on historiallinen kartano rakennuksineen ja puistoineen Kakskerran saarella Turussa. 
Historia.
Kartanon tilan historia ulottuu 1500-luvulle. Alkuperäinen päärakennus oli kivistä tehty linnarakennus.
Sen uusklassinen päärakennus valmistui vuonna 1793 ja se on tyylilajinsa ensimmäinen Suomessa. Päärakennuksen suunnitteli Turun akatemian rehtori, professori Gabriel von Bonsdorff. 
Päärakennuksen sisätilat eivät ole alkuperäisessä asussaan, vaan ne saivat nykyisen klassistisen ilmeensä 1920-luvulla. Päärakennuksen tuntumassa sijaitsee kaksi samanikäistä sivurakennusta. 
Kartanon yli 300-vuotias Hedelmäpuutarha on alkuperäisessä ruutukaavassaan. Von Bonsdorff suunnitteli kartanon eteläpuolelle ranskalaisen puutarhan ja englantilaisen maisemapuutarhan luoteispuolelle. Alueen monimuotoinen kasvillisuus ja eläimistö käsittää useita suojeltuja luontotyyppejä.
Kartano suojeltiin vuonna 1991. Museovirasto on määritellyt kartanon ympäristöineen valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Omistajat.
Kartanon ensimmäinen omistaja oli Turun linnan käskynhaltija, aatelismies Hans Eerikinpoika (k. 1608) 1500-luvun loppupuolella, joka oli Brinkkalan suvun jäsen. Ruotsin kuningas Juhana III aateloi Hans Eerikinpojan ja Prinkkalan tila sai ikuisen verovapauden. Hän omisti myös Brinkkalan talon Turun keskustan Vanhan Suurtorin laidalla. Molemmat rakennukset ovat saaneet nimensä Brinkkalan suvun nimestä. 
Kartano siirtyi Kruusin suvun haltuun Hans Eerikinpojan kuoleman jälkeen vuonna 1608. Kruusin suku omisti kartanon 1750-luvun puoliväliin asti. Tämän jälkeen kartano vaihtoi omistajia varsin usein.
Kartanon uusi vaihe alkoi von Bonsdorffin suvun aikana, kun Gabriel von Bonsdorff osti kartanon vuonna 1792 ja hän rakennutti uuden päärakennuksen, talousrakennuksia ja puutarhat. Kartano oli von Bonsdorffin suvun omistuksessa vuoteen 1873. Tämän jälkeen kartano oli kenraalimajuri Bengt Krookin, K.G. Nymanin, senaattori Waldemar Spoofin, vapaaherra Max Aminoffin, vuorineuvos Emil Sarlinin ja Georg Werner Rambergin omistuksessa. Georg Rambergin leski Greta Ramberg myi kartanon Turun kaupungille vuonna 1968.
Kartanon nykyinen omistaja on Suomen Kulttuuriperinnön Säätiö, joka osti sen vuonna 2001 Turun kaupungilta. Osto pystyttiin toteuttamaan Anna ja Signe von Bonsdorffin sukurahastolta saaduilla lahjoitusvaroilla. Brinhallin kartanon restaurointi valmistui vuonna 2022.
Populaarikulttuurissa.
Vuosina 1998–2002 Brinkhallin kartano oli kuvauspaikkana Yleisradion historialliselle Hovimäki-draamasarjalle sekä Aku Louhimiehen elokuvalle Käsky (2008). 
Nykytila.
Kartanossa on kahvio ja siellä järjestetään kiertokävelyjä, kokouksia ja vuokrataan tiloja juhlakäyttöön. Kartanossa järjestetään tapahtumia. Brinkhall Soi -musiikkitapahtuma järjestetään kartanossa.
Epafos

Epafos () oli kreikkalaisessa mytologiassa Zeuksen ja Ion poika. Zeuksen maattua Ion ja muutettua tämän lehmäksi salatakseen tapahtuneen vaimoltaan Heralta, tämä Heran lähettämän paarman takaa-ajamana pakeni aina Egyptiin saakka, jossa Zeus vihdoin muutti hänet takaisin ihmishahmoonsa ja teki hänet egyptiläisille jumalatar Isikseksi.
Io synnytti Epafoksen Niilin varrella. Egyptiläiset tunsivat hänet nimellä Apis, joskin he itse kielsivät kyseessä olevan saman henkilön vedoten siihen, että Apis oli vieraillut ihmiskunnan luona jo tuhansia vuosia aiemmin, kun taas Epafos olisi syntynyt myöhempinä aikoina. Apiksen kuitenkin kerrotaan syntyneen lehmästä, jonka olisi tehnyt tiineeksi taivaasta osunut salama. 
Hera halusi nyt eroon vastasyntyneestä, jonka takia hän lähetti kureetit sieppaamaan tämän. Kun Zeus huomasi tämän, hän löi kureetit kuoliaiksi. Io lähti etsimään poikaansa löytääkseen hänet Syyriasta kuningas Bybloksen vaimon huomasta. Palattuaan poikansa kanssa takaisin Egyptiin hän meni naimisiin Telegonoksen kanssa, joka hallitsi Egyptiä.
Epafoksen perittyä valtaistuimen hän nai Memfisin, Niilin tyttären, jonka mukaan hän nimesi perustamansa Memfisin kaupungin. He saivat tyttären, jonka he nimesivät Libyaksi.
Salibandyn Euroopan-mestaruuskilpailut

Salibandyn Euroopan-mestaruuskilpailut on järjestetty vain kahdesti. Vuoden 1994 kisoissa Suomessa olivat mukana vain miehet. Mestaruuden voitti Ruotsi, hopealle sijoittui Suomi ja pronssia sai Sveitsi. Vuoden 1995 kisat Sveitsissä olivat avoimet Euroopan-mestaruuskilpailut; niissä oli mukana Euroopan ulkopuolelta Japani. Silloin olivat mukana myös naiset. Miesten mestaruuden voitti Suomi, hopeaa sai Ruotsi ja Sveitsi uusi kolmannen tilansa. Naisten mestaruuden voitti Ruotsi, hopeaa sai Norja ja pronssia Suomi. Vuonna 1996 ei pelattu enää Euroopan-mestaruudesta, vaan silloin järjestettiin ensimmäistä kertaa maailmanmestaruuskilpailut.
Kansainvälinen Salibandyliitto IFF päätti yleiskokouksessaan, että Euroopan-mestaruuskilpailut palaa vuonna 2025. EM-kisoihin osallistuu edellisten MM-kisojen 7 parasta europpalaista maata ja järjestäjämaa. Kisoihin osallistuneet maat pääsevät suoraan seuraaviin MM-kisoihin. EM-kilpailut järjestetään vuorovuosittain siten, että joka toinen vuosi on miesten ja joka toinen vuosi naisten EM-kilpailut.
Maria Gripe

Maria Gripe (o.s. Walter, 25. heinäkuuta 1923 – 5. huhtikuuta 2007) oli ruotsalainen lasten- ja nuortenkirjailija. 
Gripe syntyi Vaxholmissa Tukholman läänissä, mutta muutti 6-vuotiaana perheensä mukana Örebrohon. Myöhemmin hän muutti Tukholmaan, missä hän suoritti ylioppilastutkintonsa (studentexamen) ja opiskeli yliopistossa. Vuonna 1946 hän meni naimisiin Harald Gripen kanssa, joka sittemmin kuvitti useimmat Maria Gripen kirjat. Harald Gripe menehtyi vuonna 1992. Heillä oli yksi lapsi, vuonna 1947 syntynyt Camilla, joka on äitinsä tavoin kirjoittanut useita lastenkirjoja. 
Gripen ensimmäinen kirja "Pienten eläinten kaupunki" ("I vår lilla stad") julkaistiin vuonna 1954. Läpimurtonsa hän teki 1960-luvun alussa vuonna 1961 julkaistun kirjan "Josefin" myötä. Myös kirjat "Josefinin ystävä" ("Hugo och Josefin") ja "Hugo ja Josefin" ("Hugo") sisältävän kirjasarjan pohjalta on tehty myös elokuva, vuonna 1967 ilmestynyt "Hugo ja Josefin" ("Hugo och Josefin"). Kolmesta muustakin Gripen kirjasta on tehty elokuvaversio, Anders Grönros ohjasi 1990-luvulla elokuvat kirjoista "Lasinpuhaltajan lapset" ("Glasblåsarns barn") ja "Vieras aikojen takaa" ("Agnes Cecilia – en sällsam historia"), Kay Pollakin elokuva "Elvis! Elvis!" ilmestyi vuonna 1976. Hugo ja Josefin -sarjan lisäksi muita tunnetuimpia Gripen kirjasarjoja ovat 1970-luvulla julkaistu viisiosainen Elvis-sarja, jonka päähenkilö on jo kirjassa "Julian talo" ("Julias hus och nattpappan") sivuhenkilönä esitelty Elvis Karlsson, sekä 1980-luvulla ilmestynyt, yliluonnollisia elementtejä sisältävä neliosainen Varjo-sarja (Skugg-serie), jonka pohjalta tehtiin vuonna 1989 Ruotsin televisiossa esitetty minisarja "Flickan med stenbänken".
Yhteensä Gripe kirjoitti urallaan 38 kirjaa, joista viimeinen on vuonna 1997 julkaistu "Annas blomma". Hänen kirjojaan on käännetty noin kolmellekymmenelle kielelle. Gripe voitti kirjoillaan useita palkintoja, muun muassa Astrid Lindgren -palkinnon vuonna 1972 ja H. C. Andersen -mitalin vuonna 1974. Gripe menehtyi huhtikuussa 2007 pitkäaikaiseen sairauteen.
Kuunnelma.
Gripen vuonna 1978 julkaistuun kirjaan "Pörriäinen lentää hämärissä" perustuen on tehty myös radiokuunnelma. Suomeksi se esitettiin Ylellä sarjana, jonka nimi oli "Sittiäinen lentää hämärässä". Sarjan käsikirjoitti itse Maria Gripe yhdessä Kay Pollakin kanssa. Jännittävä nuortenkuunnelma pitää sisällään yliluonnollisia elementtejä. Pääosassa on Annika ja Jonas Berglund ja heidän ystävänsä David. Harmiton kesätyö johtaakin yhdessä tehtäviin salapoliisitutkimuksiin. Ylen tallennepalvelu on julkaissut kuunnelman C-kaseteilla ainakin vuonna 1980 ja 1986.
Billie Piper

Billie Paul Piper, alk. Lianne Paul Piper (s. 22. syyskuuta 1982 Swindon, Iso-Britannia) on brittiläinen poplaulaja ja näyttelijä.
Piper loi teini-ikäisenä uraa poplaulajana ja pääsi 15-vuotiaana brittilistan kärkeen singlellä ”Because We Want To”, mikä teki hänestä kaikkien aikojen nuorimman listan kärkeen päässeen laulajan. Myöhemmin Piper aloitti uran näyttelijänä. Hänet tunnetaan kenties parhaiten roolistaan Rose Tylerina televisiosarjassa "Doctor Who", jossa hän esiintyi vuosina 2005–2006, minkä lisäksi hän palasi sarjaan myöhempinä vuosina vielä muutamissa jaksoissa. Piper on myös esittänyt pääosaa televisiosarjassa "Puhelintytön päiväkirja" vuosina 2007–2011.
Piper on ollut kahdesti naimisissa. Vuosina 2001–2007 hän oli naimisissa DJ Chris Evansin kanssa. Avioliitto herätti huomiota parin kuudentoista vuoden ikäeron vuoksi. Vuoden 2007 lopussa Piper meni naimisiin näyttelijä Laurence Foxin kanssa. Piperilla on Foxin kanssa kaksi lasta. Pari erosi keväällä 2016.
Piperin omaelämäkerta "Growing Pains" julkaistiin syksyllä 2006.
Bagdadin kansainvälinen lentoasema

Bagdadin kansainvälinen lentoasema (, ) ) on Irakin suurin lentoasema. Se sijaitsee noin 16 kilometriä länteen Bagdadin keskustasta. Lentoasema-alue sijaitsee pääosin Bagdadin maakunnan Abu Ghraibin piirikunnan itäosassa.
Terminaali.
Lentoaseman päämatkustajaterminaali koostuu neljästä porttialueesta terminaaleista: A, B, C ja D. Terminaaleista D rakennettiin peruskorjauksen aikana. Pääterminaalin katon muotoon on ollut mallina taatelipalmu.
Tekniikka.
Kiitotiet.
Lentoasemalla on kaksi rinnakkaista kiitotietä. Kiitotie 15L/33R on 4 000 metriä pitkä ja 60 metriä leveä. Kiitotie 15R/33L on 3 301 metriä pitkä ja 45 metriä leveä. Molemmat kiitotiet ovat betonipäälysteisiä. Peruskorjauksen aikana niiden valaistusjärjestelmä uusittiin ja 2 600 kiitotievalaisinta vaihdettiin uusiin.
Lennonjohtotorni.
Lennonjohtokeskus ja -torni uusittiin vuonna 2005. Lennonjohtotorni sijaitsee pohjoiseen pääterminaalista.
Lentoaseman historia.
Lentoasema rakennettiin vuosina 1979–1982 ja sen rakennuskustannukset olivat tuolloin yli 900 miljoonan dollaria. Sen nimi oli silloin Saddam Husseinin Saddamin kansainvälinen lentoasema. Kaupallinen liikenne lentokentällä loppui sen jälkeen kun YK asetti Irakille pakotteet Kuwaitin miehityksen johdosta. Lentokenttä avattiin uudelleen kaupallisille lennoille heinäkuussa 2003 kun Yhdysvaltojen johtamat joukot hyökkäsivät Irakiin. Lentoaseman nimi vaihdettiin tuolloin Bagdadin kansainväliseksi lentoasemaksi. Lentoasema vaurioitu pahoin sodan aikana ja peruskorjattiin Yhdysvaltojen kustannuksella. Sen korjaus kesti 21 kuukautta. Kunnostuksen jälkeen lentokentän kapasitettetti oli 7,5 miljoonaa matkustajaa.
Vuoden 2015 ampumavälikohtaus.
Tammikuussa 2015 laskeutumassa olleen Flydubain matkustajakoneeseen osui 3–4 käsiaseen luotia jotka oli ammuttu lentoaseman läheisyydestä. Tapahtuman seurauksena Flydubai, Emirates, Air Arabia ja Etihad Airways -lentoyhtiöt keskeyttivät lentonsa Bagdadiin.
Vuoden 2020 ohjusisku.
Iranin Quds-joukkojen komentaja Qassem Suleimani, Irakin Kansan mobilisointiyksikköjen ("Hashd al-Shaabi") johtaja Abu Mahdi al-Muhandis ja ainakin viisi muuta ihmistä kuoli Yhdysvaltain lentoasemalle 3. tammikuuta 2020 tekemässä ohjusiskussa. Iran kosti myöhemmin murhat.
Lentokohteet.
Lähde:
Parvorokko

Parvorokko eli pikkurokko ("erythema infectiosum") on rokkotauti, jonka esiintyvyys on korkein yli 5-vuotiailla lapsilla. Ihottuma alkaa punoituksena poskilla, ja sen alue alkaa sitten levitä muualle. Siihen saattaa liittyä joillakin lisäksi muun muassa kuumetta. Lämpötilan vaihtelut, rasitus, auringonvalo ja henkinen stressikin voivat pahentaa ihottumaa. Sairauden itämisaika on noin yhdestä kolmeen viikkoa.
Parvorokko paranee itsestään ja jättää elinikäisen immuniteetin, mikä tarkoittaa, että ihminen voi sairastaa sen vain kerran elämässään. Jos raskaana oleva nainen saa tartunnan, hänellä on raskauden alkuaikana kasvanut keskenmenon riski. Useimmat ovat kuitenkin sairastaneet parvorokon jo lapsena.
Parvorokosta on aiemmin käytetty myös nimeä ”"viides tauti"”, sillä sitä aiemmin tunnettiin jo vesirokko, tuhkarokko, vihurirokko ja tulirokko. Sairaus on monesti lieväoireinen ja saattaa jäädä jopa kokonaan havaitsematta.
Seututie 956

Seututie 956 on Kittilän Sirkasta Enontekiön Hettaan kulkeva seututie. Tien pituus on 123 kilometriä. Tie on päällystetty lukuun ottamatta Könkään ja Tepaston välistä 17 kilometrin osuutta.
Reitti ja tieyhteydet.
Lähde:
Espanjan alueet Pohjois-Afrikassa

Espanjaan kuuluu itsehallintoalueiden ja maakuntien lisäksi joukko alueita Pohjois-Afrikassa Marokon rannikolla. Espanjan kielessä alueista on historiallisesti käytetty yhteisnimitystä "plazas de soberanía". Alueet ovat kuuluneet Espanjalle 1500- ja 1600-luvuilta lähtien ja tunnustaessaan Marokon itsenäisyyden vuonna 1956 Espanja ei luopunut alueiden hallinnasta. Kansallismieliset tahot Marokossa ovat vaatineet alueiden liittämistä Marokkoon.
Alueet jaetaan suuriin ():
ja pieniin ():
Jälkimmäiseen joukkoon voidaan laskea myös Isla Perejil, pieni asumaton saareke lähellä Ceutaa. Se ei kuitenkaan ole varsinainen "plaza de soberanía", vaan pikemminkin ei-kenenkään-maata. Joskus joukkoon lasketaan myös 90 kilometriä Almerían maakunnan rannikosta etelään Alboráninmerellä sijaitseva Isla de Alborán, joka kuitenkin hallinnollisesti kuuluu maakunnan pääkaupunkiin Almeríaan.
Ceutan ja Melillan kaupungeilla on vuodesta 1995 itsehallinto, ja niillä on enemmän valtaa kuin normaaleilla kaupungeilla, mutta vähemmän kuin varsinaisilla itsehallintoalueilla. Pienemmät alueet ovat pieniä saaria tai saarekkeita Marokon rannikolla, eikä niillä asu siviiliväestöä. Kaikki alueet kuuluvat Euroopan unioniin osana Espanjaa. Valuutta on euro.
Alueiden rajoilla on ollut ongelmia 1990-luvulta alkaen laittoman maahanmuuton yritysten takia. Ceuta ja Melilla on aidattu kolmemetrisin aidoin joiden huippua kiertää piikkilanka.
Salibandyn Euroopan-mestaruuskilpailut 1995

Salibandyn Euroopan-mestaruuskilpailut 1995 järjestettiin Sveitsissä yhtä aikaa naisten kilpailuiden kanssa. Ne olivat avoimet Euroopan-mestaruuskilpailut, johon osallistui yksi Euroopan ulkopuolinen maa, Japani. Turnauksessa oli mukana yksitoista joukkuetta, jotka oli jaettu kahteen lohkoon. Molempien lohkojen kaksi parasta pääsivät välieriin. Mestaruuden vei Suomi voittamalla loppuottelussa Ruotsin rangaistulaukauskilpailun jälkeen. Pronssia voitti toista kertaa peräkkäin Sveitsi.
Sijoitus- ja mitaliottelut.
Sijat 9–10
Sijat 7–8
Sijat 5–6
Välierät
Pronssiottelu
Loppuottelu
Peter Baumann

Peter Baumann (s. 29. tammikuuta 1953 Berliini) on entinen saksalainen muusikko, joka muodosti Tangerine Dream -yhtyeen todennäköisesti tunnetuimman kokoonpanon Edgar Froesen ja Christopher Franken kanssa vuonna 1971. Hänellä ei ollut muodollista musiikillista koulutusta, mikä teki yhteistyöstä yhtyeen muiden jäsenten kanssa välillä vaikeaa. Hänellä oli kuitenkin kyky tuottaa mielenkiintoista saundia, ja lisäksi hänellä oli teknistä osaamista, josta oli usein hyötyä yhtyeen erilaisten musiikkilaitteiden kanssa.
Ensimmäisen oman levynsä Baumann teki vuonna 1976 ollessaan kiertueella Tangerine Dreamin kanssa. Vuotta myöhemmin hän jätti yhtyeen ja siirtyi soolouralle. 1980-luvulla hän perusti levy-yhtiön Private Music, joka erikoistui New Age -tyyliseen instrumentaaliseen musiikkiin. Yhtiölle levyttäneitä artisteja ovat olleet muun muassa Eddie Jobson, Patrick O'Hearn, Yanni sekä aikaisemmat yhtyetoverit Tangerine Dream. Baumann myi myöhemmin yhtiön BMG:lle ja on nykyään käytännössä vetäytynyt musiikkibisneksestä.
Enterorokko

Enterorokko on monien eri enterovirusten aiheuttama sairaus, joka ilmenee rakkuloina pääasiassa suussa, käsissä ja jaloissa sekä monesti alkuvaiheessa kuumeiluna, kurkkukipuna, päänsärkynä ja flunssaoireina. Myös korvakipua saattaa esiintyä kurkkukivun johdosta. Toisinaan saattaa esiintyä hengitystieoireita ja ripulia.
Enterorokko on lähinnä pikkulasten vaiva ja useimmiten vähäoireinen. Se paranee itsestään noin viikossa. Rakkuloiden sijaintien vuoksi sairautta on toisinaan leikillisesti kutsuttu "suu- ja sorkkataudiksi". Sillä ei kuitenkaan ole mitään tekemistä oikean suu- ja sorkkataudin kanssa, joka on vaarallinen karjaeläinten sairaus.
Taudin aiheuttaja.
Enterorokkoa aiheuttavia enteroviruksia on useita, eikä yhden virustyypin sairastaminen anna suojaa muilta virustyypeiltä. Enterorokon tavallisimpia aiheuttajia ovat Coxsackievirus A16, Enterovirus A71 sekä Coxsackievirus A6. Näistä Enterovirus A71 on 1990-luvun loppupuoliskolta alkaen alkanut yleistyä maailmalla, etenkin Aasiassa. Sen aiheuttamaan tautiin liittyy muita viruskantoja paljon useammin viruksen leviäminen keskushermostoon, joista on seurannut pysyviä vammautumisia ja jopa kuolemantapauksia. Suomessa vuonna 2008 laajalti levinnyt enterorokkoepidemia oli Coxsackievirus A6:n aiheuttama.
Maailmalla on useita kliinisiin tutkimuksiin edenneitä rokoteaihioita, jotka on suunnattu nimenomaan Enterovirus A71:ta vastaan.
Taudinkuva.
Enterorokon itämisaika on noin 2–7 vuorokautta. Väestöserologisten tutkimusten perusteella jopa 70 % tartunnoista jää kokonaan oireettomiksi ja oireinen tauti on tavallisin alle 10-vuotiailla lapsilla. Oireisessa taudissa suun rakkulat saattavat pahimmillaan olla niin aristavia tai kivuliaita, että syöminen tuottaa hankaluuksia. Myös rakkulat jaloissa ovat joskus kivuliaita. Toisin kuin vesirokko, enterorokko ei yleensä aiheuta kovaa kutinaa. Aikuisilla rakkulat voivat kuitenkin olla kovastikin kutisevia. 
Etenkin aikuisilla enterorokkoon voi liittyä kynsien irtoaminen sormista ja/tai varpaista. Tämä tapahtuu yleensä 1–2 kuukautta taudin sairastamisen jälkeen. Lapsilla kynsien irtoaminen on harvinaista, muttei ennenkuulumatonta.
Tautiin ei ole rokotetta eikä lääkehoitoa, vaan se paranee itsestään noin viikossa. Jälkitautina satunnaisesti esiintyvät keuhko- ja aivokalvontulehdus sekä halvausoireet saattavat kuitenkin vaatia sairaalahoitoa.
Vauvarokko

Vauvarokko on herpesvirusten aiheuttama rokkotauti, joka on tyypillinen noin 0,5–2 vuoden ikäisillä pienillä lapsilla. Sairaus voi jäädä oireettomaksi, ja lähes kaikki sairastavat vauvarokon alle 3-vuotiaina.
Vauvarokon tyypillisiä merkkejä ovat ärtyisyys ja kuumeen nouseminen korkeaksi, toisinaan 39–40 °C:seen. Pahimman kuumevaiheen jälkeen ilmenee vaaleanpunertavaa ja pienitäpläistä ihottumaa. Joillakin lapsilla sairaus saattaa saada aikaan kuumekouristuksen. 
Vauvarokkoon liittyvä kuume kestää tavallisesti noin kolme vuorokautta, ja ihottuma saattaa hävitä muutamissa tunneissa tai viimeistään parissa päivässä. 
Vauvarokko on hyvin harvinainen yli 3-vuotiailla, ja sairaus jättää elinikäisen immuniteetin, jolloin ihminen ei voi sairastua siihen toista kertaa elämässään.
Olli Puhakka

Risto Olli Petter Puhakka (11. huhtikuuta 1916 Sortavala – 28. tammikuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen hävittäjälentäjä ja Mannerheim-ristin ritari. Sotilasarvoltaan hän oli everstiluutnantti. Puhakka lensi 401 sotalentoa ja saavutti 43 ilmavoittoa. Hänet nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944 numerolla 175.
Olli Puhakka syntyi Sortavalassa tohtori Yrjö ja Ester Amalia (o.s. Oesch) Puhakan perheeseen. Perhe muutti pian Puhakan syntymän jälkeen Helsinkiin. Sotilasuransa Puhakka aloitti 6. kesäkuuta 1935 astumalla asepalvelukseen Ilmailukouluun. Hänet ylennettiin reservin vänrikiksi 18. elokuuta 1936. Puhakka kutsuttiin palvelukseen Lentolaivue 26:een 1. kesäkuuta 1939. Laivueen kalustona oli tuolloin Fokker D.XXI -hävittäjät. Puhakka ampui talvisodassa Fokkerilla alas 4 vastustajan konetta. Laivueen vastaanotettua Fiat G.50 -hävittäjät helmikuussa 1940, Puhakka ampui konetyypillä vielä kaksi vastustajan konetta alas ennen sodan päättymistä. Jatkosodan alettua Puhakka palveli samassa laivueessa 26. lokakuuta 1941 asti, jolloin hänet komennettiin Lentolaivue 30:een. 2. kesäkuuta 1942 hänet siirrettiin takaisin LeLv 26:een, jossa hänet ylennettiin lentueen päälliköksi. 29. joulukuuta 1942 seurasi ylennys kapteeniksi, ja 9. helmikuuta 1943 siirto Messerschmitt Bf 109 -koneilla varustettuun Lentolaivue 34:ään, 3. lentueen päälliköksi. Puhakka ampui MT-kalustolla lentäessään alas 26 vastustajan konetta. Puhakka jäi sodan päätyttyä Ilmavoimien palvelukseen 25. heinäkuuta 1946 asti, jolloin hän erosi omasta pyynnöstään. Puhakka toimi liikennelentäjänä ja lentotoiminnan johtajana – nykytermein pääohjaajana – Finnairilla vuoteen 1971 asti.
Vesieroosio

Vesieroosio on veden aiheuttamaa eroosiota.
Roiske-eroosio on pienten maahiukkasten irtoamista maasta ja kulkeutumista muualle ilmavirran mukana. Se johtuu hienojakoiseen, kuivaan maahan sataneitten sadepisaroitten pintajännityksestä, joka estää niitä imeytymistä maahan. Näin ollen pisarat pöllyttävät tomua sen sijaan, että kastelisivat sen heti.
Laattaeroosio on maa-aineksen kulkeutumista sadeveden mukana ja syntyy, kun sataa rankasti paljaalle maaperälle.
Mutavyöryjä esiintyy silloin, kun sataa enemmän kuin maaperä ehtii imeä. Vyörymän aiheuttamat pyörrevirtaukset kuluttavat maaperää usein enemmän kuin sadepisarat.
Ojaeroosiota syntyy, kun vesi virtaa pitkin painumaa ja kuluttaa sitä. Tästä hyvänä esimerkkinä ovat muuta maastoa matalammalla kulkevat tiet, jotka ovat ennen asfaltoimista kuluneet vuosien saatossa huomattavasti alemmaksi kuin niitä ympäröivät pellot.
Laakso- tai uomaeroosiota esiintyy silloin, kun vesi virtaa jatkuvasti samaa uomaa. Tämä eroosiotyyppi kuluttaa maastoa sekä alaspäin syventäen uomaa että eteenpäin kasvattaen sen pituutta.
Aaltoeroosio tapahtuu järvien, virtavesien ja merien rannoilla, kun aallot lyövät rantaan. Liikkuva vesi irrottaa maa-ainesta ja liikuttaa sitä veden mukana. Liikkuva maa-aines osallistuu kulutustyöhän hiomalla alustaansa.
Seututie 955

Seututie 955 on Kittilän Könkäältä Inarin kirkonkylälle kulkeva seututie. Tien pituus on 165 kilometriä. Tie on pohjoisin Lapin itä- ja länsiosat yhdistävä Suomen alueella kulkeva tie ja se kulkee erittäin harvaan asuttujen alueiden läpi. Pokan ja Inarin välinen osuus on päällystetty, mutta Könkään ja Pokan välinen noin 60 kilometrin mittainen osuus on päällystämätön. Tie on myös kapea sekä monin paikoin mutkainen ja mäkinen. Toisaalta tie on osa lyhintä ja nopeinta tietä Norjan Kirkkoniemen tai Vesisaaren ja Oslon, Luulajan tai Tukholman kaltaisten kaupunkien välillä. Tien liikennemäärä on kuitenkin hyvin pieni, pääosin noin 100–300 ajoneuvoa vuorokaudessa. Tien eteläisin osuus Könkäältä Hanhimaalle on hieman vilkasliikenteisempi Kittilän kultakaivoksen johdosta. Tien nopeusrajoitus on pääosin 80 km/h, kyläalueilla 60 km/h.
Tiehankkeita.
Kittilän Könkään ja Pokan välinen päällystämätön tieosuus on erittäin huonokuntoinen ja vaarallinen. Noin 13 kilometrin pituisen Könkään ja Hanhimaan välisen alkuosuuden parantamisesta ja päällystämisestä on laadittu suunnitelma, ja töiden on tarkoitus käynnistyä vuonna 2021.
Kun tie on kokonaisuudessaan päällystetty, se saatetaan ylentää kantatieksi.
Raakkuäyriäiset

Raakkuäyriäiset (Ostracoda) ovat äyriäisiä, joilla on simpukan kuorta muistuttava kaksiosainen suojakuori, jonka mukaan ne ovat saaneet nimensä – ”raakku” on jokihelmisimpukan kansankielinen nimitys. Raakkuäyriäisiä tunnetaan pari tuhatta elävää lajia, fossiiliaineistossa kymmeniä tuhansia.
Ulkonäkö ja koko.
Raakkuäyriäiset ovat pieniä, tyypillisesti noin millimetrin kokoisia, mutta eri lajien välillä koko vaihtelee 0,2–30 mm. Kaksiosainen kuori on yläreunasta saranoitu ja koostuu kitiinistä. Jotkut lajit muodostavat kitiinikuoren päälle vielä kalkkikerroksen. Raakkuäyriäisillä on vähemmän raajoja kuin millään muulla äyriäisryhmällä; ruumiissa on vain kolme paria raajoja. Ne liikkuvat uimalla tuntosarviensa avulla.
Levinneisyys.
Raakkuäyriäisiä tavataan lähes kaikissa maailman vesistöissä, tropiikista napa-alueille, merten syvänteistä rannikolle ja jokiin, järviin ja osavuotisiin lammikoihin asti.
Ravinto ja elintavat.
Raakkuäyriäiset elävät pääasiassa pohjamutaan kaivautuneina. Useimpien lajien ravintoa ovat bakteerit, levät ja jätteet. Järvien rantavesissä raakkuäyriäisiä voi elää jopa 160 000 yksilöä neliömetrillä, yleensä joitakin tuhansia.
Lisääntyminen.
Monet raakkuäyriäiset lisääntyvät partenogeneettisesti, joissakin lajeissa esiintyy myös koiraita. Joillakin lajeilla naaraat pitävät munat kuoren välissä, jolloin poikaset syntyvät elävinä.
Saadi

Sheikh Sa’di (persiaksi سعدی) eli Muslihuddin Mushrif-ibn-Abdullah (1184–1291?) oli persialainen sufilainen runoilija. 
Saadi syntyi Šīrāzissa, mutta joutui lähtemään nuorella iällä Bagdadiin, jossa hän opiskeli arabialaista kirjallisuutta ja islamilaisia tieteitä. Hänen tunnetuimpia töitään ovat "Bustan" (1257) ja "Gulistan" (1258). 
Saadi oli Persian keskeisimpiä kirjailijoita ja hänen tuotantoaan on käännetty useille kielille. Saatuaan klassisen koulutuksen hän ei palannut kotiseudulleen, koska se oli joutunut Tšingis-kaanin mongolivallan alaisuuteen. Hän vietti yli 20 vuoden ajan kiertävää elämää. Ilmeisesti kiertely vaikutti siihen, että hän heti kotiin palatuaan saattoi kirjoittaa kaksi suurteosta, runomuotoisen "Bustanin" (Puutarha, 1257) ja proosamuotoisen "Gulistanin" (Ruusutarha, 1258). Hänestä tuli niiden ansiosta varsin tunnettu, ja hän omisti loppuelämänsä lyyristen gaseelirunojen kirjoittamiselle. Saadin tyyli on lennokasta ja värikästä ja ne ovat täynnä viihdyttävää huumoria. Vakavuus ja yksinkertaisuus mahtuvat samaan runoon kuin syvällisyys ja selkeyskin.
Elämänkokemustensa perusteella Saadi asetti kyseenalaiseksi materiaalisen rikkauden tavoittelun ja katkeruuden. Oikeita elämänarvoja hänen mielestään ovat kärsivällisyys, askeesi ja tunteiden puhtaus. Lisäksi hän arvosti vapauden ja oikeudenmukaisuuden tavoittelua. 
Valtiontalouden tarkastusviraston entinen pääjohtaja kantoi "Ruusutarhaa" kainalossaan astuessaan joulukuussa 2021 Helsingin käräjäoikeuden istunntoon. Aiemmin eduskunnasta poistuessaan hän piti huomiota herättävästi kainalossaan Plutarkhoksen teosta "Mielen tyyneydestä".
Myrskyn silmä

Myrskyn silmä on trooppisen hirmumyrskyn keskelle muodostuva melko tyyni ja yleensä pilvetön alue, jota kiertävässä reunavallissa tuuli, sade ja ukkonen ovat kovimmillaan ja pilvimassat korkeimmillaan. On väitetty, että myös tornadon keskellä olisi vastaavanlainen silmä, ja osa kaukokartoitus­havainnoista tukee väitettä. 
Myrskyn silmä on tavallisesti muodoltaan pyöreähkö, ja sen halkaisija voi olla kahdeksasta kahteensataan kilometriin, tyypillisesti kuitenkin 30–60 kilometriä. Silmän lämpötila on ympäristöä korkeampi: merenpinnan tasolla ero on 0–2 °C, mutta 12 kilometrin korkeudessa lämpötilaero voi olla jopa 10 °C.
Pyhän Vasilin katedraali

Pyhän Vasilin katedraali tai Pokrovan Jumalanäidin kirkko () on ortodoksinen kirkko Moskovan punaisella torilla. Katedraali on omintakeinen sekoitus itämaisia ja länsimaisia vaikutteita, ja sen värikkäät kierteiset kupolit ovat Venäjän ja Moskovan tunnetuimpia symboleita. Kirkko rakennettiin vuosina 1555–1561 Iivana Julman hallituskaudella Venäjän Kazanin kaanikunnasta saavuttaman voiton kunniaksi. Legendan mukaan kirkon suunnitelleen arkkitehdin silmät puhkaistiin, jottei hän pystyisi rakentamaan eläessään mitään niin hienoa.
Historia.
Rakentaminen.
Kirkon alkuperästä ja suunnittelijasta on useita tarinoita. Yhden tarinan mukaan kirkon suunnitteli arkkitehti Postnik Jakovlev, jota kutsuttiin lisänimellä Barma. Toisen tarinan mukaan Jakovlev ja Barma olisivat eri henkilöitä. Kolmannen kertomuksen mukaan kirkon suunnitteli nimettömäksi jäänyt italialainen arkkitehti, sillä monet läheisen Kremlin rakennuksista ovat ulkomaalaisten insinöörien tekoa. Tarinan mukaan arkkitehdin silmät puhkaistiin, jotta tämä ei enää myöhemmin voisi rakentaa yhtä vaikuttavaa rakennusta.
Vasilin katedraali koostuu itse asiassa yhdeksästä erillisestä kirkosta, jotka on rakennettu yhteiselle perustukselle. Jokainen kappeleista on omistettu eri pyhimykselle, ja kokonaisuuden kruunaa muita korkeampi keskuskupoli. Kirkon edessä on Kuzma Mininin ja Dmitri Požarskin patsas vuodelta 1818, joka vuonna 1936 siirrettiin nykyiselle paikalleen, koska se haittasi sotilasparaateja ja puoluejuhlallisuuksia.
Vallankumouksen jälkeen.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Vasilin katedraali ja sen omaisuus otettiin valtiolle. Kirkonkellot otettiin alas ja sulatettiin. Katedraalin viimeinen kirkkoherra Ioann Vostorgov ammuttiin. Pian kirkko suljettiin ja siitä tehtiin museo 1923. Lazar Kaganovitšin aloitteesta kirkko piti siirtää osana Moskovan kaupunkikuvan laajamittaisia uudelleenjärjestelyitä 1930-luvulla ja jotta punainen tori saataisiin paremmin paraatikäyttöön. Stalin kuitenkin viime hetkessä esti katedraalin siirtämisen kuuluisilla sanoillaan "Лазарь! Поставь на место!" eli "Lazar! Laita se takaisin paikoilleen!" Kirkossa suoritettiin arkeologisia kaivauksia 1920-luvulla ja restaurointityöt aloitettiin 1960-luvulla.
Bulunin ulus

Bulunin ulus tai Bulunin piiri (, ) on paikallinen itsehallintoalue Sahan tasavallan pohjoisosassa Lenan ja Olenjokin alajuoksujen ympärillä. Piiri rajoittuu pohjoisessa Itä-Siperian mereen, idässä Ust-Janskin ja Verhojanskin piireihin, etelässä Žiganskin evenkien ja Bytantain evenien kansallisiin piireihin sekä lännessä Olenjokin ja Anabarin kansallisiin piireihin. Manneralueen lisäksi piiriin kuuluu useita saaria Lenan suiston edustalta.
Piirin pinta-ala on 223 600 km² ja vuonna 1995 sen asukasluku oli 14 600. Uluusin tärkeimmät elinkeinot ovat poronhoito ja kalastus. 
Kuntajako.
Tiksin taajama on Bulunin piirin hallinnollinen keskus. Tiksin kaupunkikunnan lisäksi piiriin kuuluu kuusi maalaiskuntaa (naslegia), joissa on yhteensä 10 asutuskeskusta.
Eero Vuorio

Eero Ilkka Vuorio (s. 19. helmikuuta 1948 Valkeakoski) on molekyylibiologian professori emeritus Turun yliopistossa. Vuosina 2003–2009 hän toimi Turun yliopiston kanslerina. Vuorio jäi eläkkeelle helmikuussa 2015. 
Vuorio suoritti ylioppilastutkinnon Porin lyseossa vuonna 1968. Hän valmistui Turun yliopistosta ensin lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1974, sitten lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1978. Hän työskenteli tutkijana Chicagon yliopistossa vuosina 1979–1980 ja vierailevana tutkijana Texasin yliopistossa vuosina 1988–1990. Vuonna 1985 hän toimi vierailevana professorina Zürichin teknillisessä korkeakoulussa. Vuonna 1989 hänet nimitettiin Turun yliopiston molekyylibiologian professoriksi. 
Vuosina 2010–2014 Vuorio toimi suomalaisten biokeskusten Biokeskus Suomi -verkoston johtajana. Hän on ollu myös Turun Yliopistosäätiön hallituksen, Suomen Kulttuurirahaston hallintoneuvoston ja Unescon kansainvälisen bioetiikkakomitean jäsen.
Seututie 912

Seututie 912 on Kuhmosta Suomussalmelle kulkeva seututie. Tien pituus on noin 130 kilometriä. Tie on kokonaisuudessaan päällystetty.
Raatteenportin ja Palovaaran välinen osuus on osa niin sanottua Raatteen tietä, joka on tullut tunnetuksi 1.–7. tammikuuta 1940 käydystä Raatteen tien taistelusta. Seututie kokonaisuudessaan on myös osa Runon ja Rajan tiestä.
Tien varrella sijaitsee myös Kuhmon Kalevalakylä.
Tien muuttamista kantatieksi on esitetty.
Colditzin linna

Colditzin linna on linna Colditzin kunnassa, lähellä Leipzigin, Dresdenin ja Chemnitzin kaupunkeja Saksin osavaltiossa Saksassa. Linna on ulkonäöltään muuttunut useaan otteeseen historiansa aikana. Myös sen käyttötarkoitukset ovat vaihdelleet, sitä on muun muassa käytetty mielisairaalana yli sadan vuoden ajan. Sen vanhimmat osat ovat peräisin 1000-luvulta.
Ensimmäisessä maailmansodassa linnaa käytettiin sotavankileirinä. Kansallissosialistisen puolueen noustua valtaan vuonna 1933 linnaa alettiin käyttää vankilana muun muassa homoseksuaaleille, kommunisteille ja juutalaisille.
Vuonna 1939 sinne alettiin tuoda myös liittoutuneiden sotilaita vangeiksi. Leiriä kutsuttiin nimellä Oflag IV-C. BBC tuotti leiristä televisiosarjan "Vankileiri Colditz" vuosina 1972–1974.
15. huhtikuuta 1945 Yhdysvaltain joukot valtasivat linnan, ja saman vuoden toukokuussa vallan ottivat neuvostoliittolaiset. Jaltan konferenssin jälkeen linna päätyi Saksan demokraattiselle tasavallalle.
Nyktimos

Nyktimos (, ) oli kreikkalaisessa mytologiassa Lykaonin poika. Hänen kohtalostaan on erilaisia versioita.
Pausanias.
Nyktimos on Lykaonin vanhin poika, ja syntymäoikeutensa perusteella kaikki valta Arkadiassa, kun taas nuoremmat veljet perustivat kaupunkeja paikkoihin, jotka katsoivat sopiviksi.
Apollodoros.
Nyktimos on Lykaonin nuorin poika. Zeuksen vieraillessa tuntemattomana Lykaonin luona hänelle osoitettiin vieraanvaraisuutta. Lykaonin pojat kuitenkin ylpeydessään ja jumalattomuudessaan halusivat testata tämän jumaluutta ja olivat sekoittaneet uhrilahjaan poikalapsen suolia vanhimman veljeksen Mainaloksen aloitteesta. Inhoa tuntien Zeus kaatoi pöydän ja löi salamoillaan Lykaonin ja tämän pojat kuoliaiksi Nyktimosta lukuun ottamatta. Nyktimos seurasi isäänsä Arkadian kuninkaana, ja hänen hallitessaan nousi Deukalionin vedenpaisumus, jonka sanottiin johtuvan Lykaonin poikien epähurskaudesta.
Klemens Aleksandrialainen.
Zeuksen ollessa Lykaonin vieraana hän otti osaa ruokailuun, ja nautti tietämättään ihmislihaa Lykaonin surmattua poikansa Nyktimoksen ja valmistettuaan hänen lihaansa Zeukselle syötäväksi.
Setagaya

Setagaya () on yksi Japanin pääkaupungin Tokion erillisalueista. Se sijaitsee sisämaassa kaupungin eteläosassa Tokion keisarillisen palatsin lounaispuolella ja rajautuu Meguron, Ōtan, Shibuyan ja Suginamin erillisalueisiin sekä Kanagawan prefektuurin Kawasakin kaupunkiin. Kawasakin vastaisen rajan muodostaa Tamajoki. Setagayassa on 897 643 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 58,05 neliökilometriä.
Aluejako.
Setagayan erillisalueella on 60 kaupunginosaa, jotka jakautuvat yhteensä 277 osa-alueeseen (). Yhteen kaupunginosaan kuuluu yhdestä yhdeksään osa-aluetta.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet.
Setagaya on asukasluvultaan suurin ja pinta-alaltaan toiseksi suurin erillisalue Ōtan jälkeen. Se on pääasiassa asuinaluetta. Erillisalueen korkein rakennus on 124 metriin kohoava Carrot Tower.
Glücksburgin linna

Glücksburgin linna (, ) on linna Glücksburgin kaupungissa pohjoisessa Schleswig-Holsteinissa, Saksassa, lähellä Tanskan rajaa. Renessanssia edustavan linnan rakennutti Tanskan kuninkaan Kristian III:n poika Hannu nuorempi ("Hans"), Schleswig-Holstein-Sonderburgin herttua. Se rakennettiin vuosina 1582–1587. Alue kuului Tanskalle vuoteen 1864 ja vuonna 1863 kuollut Tanskan kuningas Fredrik VII asui linnassa pääosan viimeisistä vuosistaan.
Tanskan ja Norjan nykyinen hallitsijasuku Glücksburg polveutuu Hannu nuoremmasta ja on saanut nimensä linnan mukaan.
Halloween III – pahuuden yö

Halloween III – pahuuden yö ("Halloween III: Season of the Witch") on kauhuelokuva vuodelta 1982 ja Halloween-sarjan kolmas osa. Elokuvan on ohjannut ja käsikirjoittanut Tommy Lee Wallace. Ensimmäisen "Halloween" -elokuvan ohjannut John Carpenter toimi elokuvan tuottajana ja säveltäjänä.
Elokuvan juoni ei liity aiempien elokuvien tapaan sarjamurhaaja Michael Myersiin, kuten myöskään muihin hahmoihin tai Haddonfield-kaupunkiin.
Juoni.
Tässä elokuvassa tohtori Daniel 'Dan' Challis joutuu tekemisiin omituisen, tapauksen kanssa, kun hänen sairaalaansa tuodaan loukkaantunut mies, joka tapetaan raa'asti ja tappaja sytyttää itsensä palamaan. Kuolleen miehen tytär Ellie Grimbridge ryhtyy Challisin kanssa tutkimaan tapausta, kun mieheltä löytyy Silver Shamrock-yhtiön valmistama halloween-naamari, ja heidän matkansa vie kohti idyllistä Santa Miraa, jossa Silver Shamrock-yhtiö kehittelee jotakin kammottavaa tulevaa pyhäinpäivää ja sitä juhlivia lapsia varten. Pian käy ilmi, että yhtiön suunnittelemat Halloween-naamarit ovat tappavia jos niiden ylläpitäjä tuijottaa televisiosta yhtiön ohjelmaa. Daniel yrittää estää toimia, mutta jää kiinni ja hänellekin puetaan ylle naamari ja hänet laitetaan television eteen. Hän onnistuu kuitenkin pakenemaan ja tuhoamaan tehtaan hänen uuden tyttöystävän avulla joka tosin paljastuu tämän jälkeen robotiksi ja uhkaa tappaa Danielin. Daniel pääsee karkuun huoltoasemalle missä on alkamaisillaan ohjelma ja lapsia saapuu taloon. Elokuva loppuu juuri ennen kuin naamarit alkavat vaikuttaa ja siihen kun Daniel huutaa puhelimeen televisioyhtiölle ``PYSÄYTTÄKÄÄ SE!!!!!!!´´.
Poikkeus elokuvasarjassa.
"Halloween III" poikkeaa sarjan aiemmista osista siksi, että aloitusfilmin ohjannut ja myös toisen osan käsikirjoittanut John Carpenter oli kyllästynyt tekemään Michael Myersista elokuvia. Sen sijaan hänellä oli alun perin suunnitelmana tehdä vain elokuvasarjaa aiheena ”pyhäinpäivä”, ja että Halloween III olisi yksi halloween-aiheiseen liittyvistä erillisitä tarinoista.
Vastaanotto.
Elokuva sai nuivia arvosteluja poikkeavuudestaan aiempiin osiin juoneltaan, joten Carpenterin ideasta luovuttiin ja jo vuonna 1988 tehtiin ilman Carpenteria neljäs Halloween-elokuva, joka palautti Michael Myersin takaisin.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Kari Salminen piti elokuvan ideaa kekseliäänä ja toteutustakin ”kohtalaisen karmivana”. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, yhden enemmän kuin sarjan kakkososalle, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Needle in the Hay

Needle in the Hay on Elliott Smithin kirjoittama, ja hänen oman levy-yhtiönsä julkaisema single albumilta, joka kantaa nimeä Elliott Smith. Kappale kuullaan myös Wes Andersonin elokuvassa The Royal Tenenbaums, ja se on elokuvan soundtrackilla. Kappale kuullaan kohdassa, jossa eräs elokuvan päähenkilöistä yrittää itsemurhaa.
Smith levytti kappaleesta myös "sähköisen" version (mukana laulu, sähkökitara, rummut ja trumpetti), mutta päätti viime hetkellä olla julkaisematta sitä.
Punkyhtye Bad Astronaut teki vuonna 2001 kappaleesta lainaversion levyllään "Acrophobe".
We Are the Champions

We Are the Champions on Freddie Mercuryn kirjoittama ja Queenin esittämä rock-henkinen balladi, jonka julkaisi singlenä 7. lokakuuta 1977 levy-yhtiö EMI. Singlen kääntöpuolella oli kappale ”We Will Rock You”. Molemmat kappaleet päätyivät myös Queenin albumille "News of the World", joka julkaistiin 28. lokakuuta. "We Are the Champions" on Queenin tunnetuimpia ja kuuluisimpia kappaleita. Julkaisustaan lähtien se oli lähes aina yhtyeen konserttien päätöskappale. Siitä on tullut varsinkin nykypäivän urheiluun varsinainen ”voiton hymni” ja sitä usein lainataan nykyajan kulttuurissa.
Musiikillisesti kappale keskittyy Freddie Mercuryn pianonsoittoon, jonka taustalla kuullaan Brian Mayn kitarointi, Roger Taylorin rummut ja John Deaconin basso. Mercury käytti soitossaan paljon jazzissa käytettäviä sointuja, ja laulu koostui 4–5-äänisistä harmonioista. Päälaulu on hyvin vakaa ja kirkas, ja usein live-esiintymisissä Mercury antoikin Taylorin suosiolla laulaa korkeimmat osiot, joihin hän ei itse kyennyt pääsemään.