tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Teodor Carl Josef Hästesko af Målagård

Teodor Carl (Karl) Josef Hästesko af Målagård (28. syyskuuta 1817 Lemu – 12. heinäkuuta 1878 Naantali) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri.
Hästeskon vanhemmat olivat everstiluutnantti Bernt Fredrik Hästesko af Målagård ja Brita Carolina von Willebrand. Hästesko tuli ylioppilaaksi Turussa 1834, seuraavana vuonna hänet ylennettiin porte-épée-vänrikiksi 9. suomenmaalaiseen linjapataljoonassa ja vuonna 1837 vänrikiksi, jolloin hänet määrättiin palvelukseen Velikije Lukin jääkärirykmenttiin. Hästesko ylennettiin 1838 aliluutnantiksi ja siirrettiin seuraavana vuonna Galitšin jääkärirykmenttiin. Luutnantiksi hän yleni 1840 ja sai siirron 2. tarkk’ampujapataljoonaan 1844. Alikapteeniksi Hästesko ylennettiin 1845, kapteeniksi 1850 ja majuriksi 1855, jolloin hänet siirrettiin 3. reservitarkk’ampujapataljoonaan. Seuraavana vuonna Hästesko määrättiin 2. tarkk’ampujapataljoonan komentajaksi ja vuonna 1857 4. tarkk’ampujapataljoonan komentajaksi. Everstiluutnantiksi Hästesko yleni 1861. Vuonna 1863 hänestä tuli ensin 10. suomenmaalaisen linjapataljoonan komentaja ja sitten Viipurin jalkaväkirykmentin komentaja. Hänet ylennettiin everstiksi 1864, eron sotapalveluksesta hän sai kenraalimajurina maaliskuussa 1871. Kultarannan kartanon Naantalissa omistanut Hästesko edusti sukuaan valtiopäivillä 1863–1864 ja 1872.
Aisen Nikolajev

Aisen Nikolajev (, s. 22. tammikuuta 1972 Leningrad) on sahalainen poliitikko ja Venäjän federaatioon kuuluvan Sahan tasavallan neljäs presidentti. Hänet nimitettiin virkaa tekeväksi presidentiksi toukokuussa 2018, ja varsinaiseksi presidentiksi syksyllä. Ennen presidentiksi tuloaan Nikolajev toimi Jakutskin pormestarina 2012–2017.
Baltasar Gracián

Baltasar Gracián y Morales (1500-luvun lopulla – 1658) oli espanjalainen kirjailija ja jesuiittapappi. Hän toi espanjalaiseen proosaan, samoin kuin Luis de Góngora runouteen, "estilo culton". Graciánin teos "La agudezza y arte de ingegno" (1649), jossa hän esitti mielipiteitään, oli 1600-luvun loppupuoliskolla maun lakikirja. Graciánin teoksien sisällys oli arvokasta, ja ne levisivät laajalle mutta vaikuttivat epäedullisesti keinotekoisella tyylillään. Hänen teoksistaan esimerkkejä ovat "El heroé" (1637), "Oraculo manual", "El discreto" (1646), "El criticon" (1650–1664).
Ferdinand Gregorovius

Ferdinand Gregorovius (1821–1891) oli saksalainen historioitsija ja runoilija. Tärkeimmät historialliset teokset ovat "Geschichte der Stadt Rom im Mittelalter" (1859–1873), "Geschichte des römischen Kaisers Hadrian" (1884), "Die Grabmäler der römischen Päpste", "Lucrezia Borgia" (1875), "Urban VIII im Widerspruch zu Spanien" (1879), "Geschichte der Stadt Athen im Mittelalter" (1889). Runoteoksista huomattavia ovat "Der Tod des Tiberius" (murhenäytelmä, 1851), "Euphorion" (1891), "Gedichte" (1892).
China Airlinesin lento 120

China Airlinesin lento 120 oli säännöllinen reittilento Taoyuanin kansainvälisen lentoasemalta Taiwanista Nahan lentoasemalle Okinawan saarelle Japaniin. 20. elokuuta 2007 sattui lento-onnettomuus, kun China Airlinesin Boeing 737 -lentokone syttyi tuleen laskeutumisen jälkeen terminaalin edustalla. Kukaan ei kuollut onnettomuudessa. Syyksi paljastui siipisolakoita liikuttavassa järjestelmässä löystymään päässyt pultti, joka puhkaisi oikeanpuoleisen siiven polttoainesäiliön, kun solakot vedettiin sisään laskeutumisen jälkeen.
Onnettomuuskone oli malliltaan Boeing 737-800, rekisteritunnukseltaan B-18616 ja valmistenumeroltaan 30175. Se oli valmistunut kesäkuussa 2022. Koneella oli lennetty onnettomuuspäivään mennessä 13 664 tuntia. Se oli varustettu kahdella CFM Internationalin 56-7B26-suihkuturbiinimoottorilla.
Koneen kapteeni iältään 47-vuotias, ja hän oli suorittanut liikennelentäjän lupakirjan. Hänellä oli yhteensä 7 941 tunnin lentokokemus, josta 3 823 onnettomuuskonetyypillä. Hän oli suorittanut konemallin tyyppikoulutuksen kesäkuussa 2006. Perämies oli 26-vuotias, ja hänellä oli yhteensä 890 tunnin lentokokemus, josta 182 kyseisellä konetyypillä. Hän oli suorittanut kaupallisen lentäjän lupakirjan.
British Airtoursin lento 28M

British Airtoursin lento 28M oli kansainvälinen reittilento Manchesterista Korfun saarelle Kreikkaan. 22. elokuuta 1985 sattui lento-onnettomuus, jossa kuoli 55 ihmistä. Kone oli lähtenyt lähtökiitoon ja moottori oli syttynyt tuleen. Kapteeni pysäytti koneen rauhallisesti, mutta evakuoinnin aikana 55 ihmistä kuoli myrkkysavuihin.
Georgios Monakhos

Georgios Monakhos (, ”Georgios Munkki”) eli Georgios Hamartolos () oli bysanttilainen kronikoitsija. Hän kirjoitti keisari Mikael III:n aikana (842–867) ”maailmankronikan”, joka alkaa Aadamista ja ulottuu vuoteen 842 jaa. mutta johon myöhemmin on lisätty useita jatkoja (pisimmälle ulottuva vuoteen 1143). Munkkeja varten ja luostarihenkeen toimitetulla teoksella on ollut suunnattoman suuri vaikutus, sillä se on ollut myöhemmän bysanttilaisen kronikkakirjallisuuden perustana ja on levittänyt historiallisen tietämyksen ensi alkeet slaavilaiseen maailmaan. Teoksen on julkaissut Carl de Boor 1904.
Pirkko Heikkilä

Pirkko Tuulikki Heikkilä (s. 5. helmikuuta 1946 Pielisjärvi) on suomalainen, 1960-luvun lopulla Suomen parhaimpiin viisiottelijoihin kuulunut yleisurheilija. Hän saavutti Kalevan kisoissa mitaleja viisiottelun lisäksi 80 metrin aitajuoksussa ja korkeushypyssä. Hän edusti Suomea useissa maaotteluissa vuosina 1963–1969. Kotimaassa hän edusti Pieksämäen Veikkoja.
Heikkilä voitti viisiottelussa Suomen-mestaruuden vuosina 1966, 1967 ja 1968 sekä saavutti hopeaa vuonna 1965 ja pronssia vuonna 1963. Hän saavutti 80 metrin aitajuoksussa SM-hopeaa vuosina 1965, 1966 ja 1967 sekä SM-pronssia vuonna 1968; mestaruuden voitti kaikkina noina vuosina Sirkka Norrlund. Korkeushypyssä Heikkilä saavutti SM-hopeaa vuonna 1969. Pituushypyssä hän sijoittui Kalevan kisoissa parhaimmillaan neljänneksi vuosina 1967 ja 1968. Kuulantyönnössä hän oli kuudes vuonna 1965.
Sisäratojen SM-kilpailuissa Heikkilä voitti kultaa korkeushypyssä vuosina 1966 ja 1968, pituushypyssä vuonna 1966 sekä 60 metrin aitajuoksussa vuonna 1967. Lisäksi hän saavutti sisäradoilla kolme SM-hopeaa ja kolme SM-pronssia, joista yksi pronssi tuli 60 metrin juoksusta.
Pirkko Heikkilä osallistui vuoden 1967 universiadeihin, jotka järjestettiin Tokiossa. Hän saavutti kioissa universiadipronssia tuloksella 4 274 pistettä.
Heikkilä paransi viisiottelun Suomen-ennätystä tulokseen 4 311 pistettä elokuussa 1965, 4 378 pistettä elokuussa 1967 ja 4 451 pistettä kesäkuussa 1968. Syyskuusta 1965 elokuuhun 1967 ennätys oli Sirkka Norrlundin nimissä. Heikkilän viimeistä Suomen-ennätystä ei rikottu, sillä taulukkoa uusittiin vuodelle 1969, kun 80 metrin aitajuoksu korvattiin 100 metrin aitajuoksulla.
Kooma (brändi)

Kooma on Oulussa vuonna 1997 perustettu vaatebrändi, joka tekee vaatteita käsityönä Oulun Heinäpäässä. Brändin perustaja, vaatteiden suunnittelija ja tekijä on oululainen Antti Putkonen. Kooman mallistoon kuuluu muun muassa pipoja, huppareita ja t-paitoja, ja ne ovat tyyliltään rentoa katumuotia.
Historia.
2000-luvun alkupuolella Oulun katukuvassa näkyi paljon Kooma-pipoja ja -huppareita. Kooma nousi suureen suosioon vuosituhannen alussa, kun suositussa Salatut elämät -sarjassa nähtiin Kooma-pipo Jasper Pääkkösen esittämän Saku Salinin päässä. Brändin perustaja Antti Putkonen oli myös mukana perustamassa Real Deal -myymälää Oulussa ja siellä myytiin Kooma-vaatteita. Tämän jälkeen brändi eli vuosia hiljaiseloa, mutta on pysynyt elossa ja vaatteita on tehty pienemmässä mittakaavassa.
Vuonna 2009 Antti Putkonen oli mukana Muodin Huipulle -ohjelmassa ja sai sitä kautta lisää näkyvyyttä brändilleen. Kooman tukikohtana on ollut Oulun Heinäpää, jossa kaikki vaatteet tehdään itse käsitöinä. Brändin slogan on ollut: Handmade in Heinäpää.
Vuonna 2019 Antti Putkonen hankki itselleen toimitilat Oulun Höyhtyältä ja Kooma-brändin toiminta saa jatkoa uusissa tiloissa vuodesta 2020 alkaen.
Sosiaalinen media.
Kooman markkinointi perustuu sosiaalisessa mediassa suosioon nousseen Koomamiehen tarinaan, joka on Antti Putkosen alter ego. Koomamies viihdyttää seuraajiaan räväkällä huumorillaan, sekä samalla markkinoi Kooma-brändiään.
Greet Minnen

Greet Minnen (s. 14. elokuuta 1997 Turnhout) on belgialainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 103 maaliskuussa 2020 ja nelinpelissä sijalla 112 syyskuussa 2019. Hän on voittanut urallaan yhden WTA-turnauksen nelinpelissä.
Minnen seurustelee toisen naistennispelaajan, Alison Van Uytvanckin kanssa. He voittivat Luxemburg Openin WTA-nelinpeliturnauksen vuonna 2018.
Giuseppe Giusti

Giuseppe Giusti (1809–1850) oli italialainen runoilija, kirjoitti etupäässä poliittisia satiireja. Suurta huomiota herätti jo 1835 hänen keisari Frans I:n kuoleman johdosta kirjoittamansa runo ”Dies iræ”. Niin tämä kuin Giustin muutkin runot kiersivät yleisön keskuudessa käsikirjoituksina vuoteen 1844. Vasta eräs hänen runojensa vääristelty versio sai hänet julkaisemaan niitä itse ("Versi", 1845).
Giusti arvosteli rohkeasti Italian valtiollisia ja yhteiskunnallisia epäkohtia. Hänen etevimpiä runojaan ovat ”Lo Stivale” (1836), ”L’Incoronazione” (1838), ”La vestizione d’un cavaliere” (1839), ”Il brindisi di Girella” (1840), ”Il papato di Prete Pero”, ”Gingillino”, ”Sant’ Ambrogio” (1846), ”Il congresso de’ Birri” (1847), ”I sprettri de 4 settembre” (1847). Giustin anarkisteja vastaan kirjoittamat runot ”Delenda Carthago” (1846) ja ”L’Arruffa-popoli” (1848) saattoivat hänet, ansaitsemattomasti kyllä, taantumusmielisen maineeseen.
Giusti käytti runoissaan taitavasti aitoa Toscanan murretta, mikä antaa niille melkoisesti viehätystä, mutta myös tavallaan vaikeuttaa niiden ymmärtämistä. Giustin runojen laitoksen on toimittanut esimerkiksi Giosuè Carduccin (1859). Giustin kirjeenvaihdon ("Epistolario") julkaisi Giovanni Frassi (1859).
Goncourt-veljekset

Goncourt-veljekset olivat kirjailijaveljekset Edmond de Goncourt (1822–1896) ja Jules de Goncourt (1830–1870). 
Goncourt-veljekset kirjoittivat yhdessä ja olivat Gustave Flaubertin rinnalla uudenaikaisen naturalismin johtavia kirjailijoita. Naturalismin aikakausi alkoi heidän romaaneistaan "Renée Mauperin" (1864, "Sairas sydän") ja "Germinie Lacerteux" (1865) . Heidän tyylinsä on huolellista ja kielensä rikasta. Romaanien perussävel on surumielinen, pessimistisen alistuva maailmankatsomus. Heidän tunnetuimmat romaaninsa ovat "Renée Mauperin" (1864), "Germinie Lacerteux" (1865), "Manette Salomon" (1867) ja "Madame Gervaisais" (1869). Veljensä kuoltua Edmond julkaisi muun muassa "La fille Elisa" (1878) ja "Les frères Zemganno" (1879). Lisäksi veljekset julkaisivat joukon taidetta ja kulttuurihistoriaa käsitteleviä tutkimuksia. Edmond de Goncourt perusti jälkisäädöksellä akatemian (Académie des Goncourts), johon tulee kuulua kymmenenjäsentä ja jonka vanhan Ranskan akatemian vastakohtana tulee edustaa uusia kirjallisuuden suuntia.
Suomennetut teokset.
Katkelma romaanista "Renée Mauperin" on antologiassa "Ranskan kirjallisuuden kultainen kirja" (WSOY 1934)
Lempi Pääkkönen

Lempi Maria Pääkkönen (myöh. Siitonen, 25. huhtikuuta 1937 Simpele – 3. lokakuuta 2025 Parikkala) oli suomalainen yleisurheilija, joka saavutti 1950-luvulla kaksi SM-mitalia. Hän sai SM-pronssia viisiottelussa vuonna 1955 ja korkeushypyssä vuonna 1958. Hän edusti Simpeleen Urheilijoita.
Donato Sabia

Donato Sabia (11. syyskuuta 1963 Potenza – 8. huhtikuuta 2020 Potenza) oli italialainen keskimatkojen juoksija ja sisäratojen Euroopan mestari.
Sabia voitti 800 metrillä sisäratojen Euroopan mestaruuden Göteborgissa 1984. Los Angelesin kesäolympialaisissa 1984 hän sijoittui samalla matkalla viidenneksi ja Soulin kesäolympialaisissa 1988 seitsemänneksi. Hän kilpaili myös muun muassa Helsingin MM-kilpailuissa. Sabia kuului lisäksi Italian pitkän viestin joukkueeseen Helsingin MM-kilpailuissa ja Los Angelesin kesäolympialaisissa.
Sabia kuoli potenzalaisessa sairaalassa 56-vuotiaana 8. huhtikuuta 2020 covid-19-tautiin. Hän oli ollut sairaalahoidossa kahden viikon ajan. Hänen isänsä oli kuollut samaan virukseen hieman aikaisemmin.
Lain laita

Lain laita on Jarkko Tontin vuonna 2020 ilmestynyt kolmas runokokoelma.
Vastaanotto.
"Lain laita" oli Runeberg-kirjallisuuspalkinnon ehdokkaana.
"Helsingin Sanomiin" teoksen arvioineen Vesa Rantaman mukaan teos on herkullisen ironinen sääntö­viidakko, joka hellällä tavalla korostaa epätäydellisyyttämme. Haikeita keski-iän mielenmaisemia Tontti kuvaa Rantaman mukaan kauniisti, parhaimmillaan mestarillisesti.
Kirjallisuudentutkija Siru Kainulainen kirjoitti teoksesta "Turun Sanomissa". Hänen mukaansa Tontin runot virittävät kokemaan ja pohtimaan elämänkokoisia aiheita, mikä on arvokas etuoikeus.
Runouslehti "Tuli &amp; Savussa" teosta arvioi Tarja Hallberg. Hallbergin mielestä Tontti kuvaa hienovaraisesti yhteiskunnassa saavutettua arjen turvallista kauheutta ja tasapainotilaa.
Nina-Mari Turpela

Nina-Mari Turpela (s. 1972 Pori) on Paimion kaupunginjohtaja. Koulutukseltaan Turpela on oikeustieteiden maisteri, ja hän on puoluepoliittiselta taustaltaan kokoomuslainen. Aiemmin hän toimi Nakkilan kunnanjohtajana.
Nakkilan kunnanvaltuusto valitsi Turpelan kunnanjohtajaksi huhtikuussa 2019 äänin 17–12. Hänen kieltäytymisensä varalle varasijalle nimettiin Sami Ylipihlaja. Aiemmin Turpela työskenteli Varsinais-Suomen sote- ja maakuntauudistuksen muutosorganisaation hallintojohtajana.
Turpela on Nakkilan johtamisessa korostanut, että on pidettävä huolta yritysten toimintaedellytyksistä ja kunnan kilpailukyvystä. Lisäksi se on hänen mukaansa tehtävä tavalla, joka kuormittaa ympäristöä mahdollisimman vähän.
Vuonna 2023 Turpela jätti Nakkilan kunnanjohtajan viran, koska hänet valittiin Satakunnan Yrittäjien toimitusjohtajaksi.
Joulukuussa 2024 Paimion kaupunginvaltuusto valitsi Turpelan Paimion kaupunginjohtajaksi äänin 18–17. Hänen edeltäjänsä Jari Jussinmäki jättää kaupunginjohtajan viran toukokuussa 2025.
Sinikka Larsen

Sinikka Larsen (o.s. Laitinen, s. 1940 Lahti) on suomalainen filosofian maisteri ja eläköitynyt avoimen yliopisto-opetuksen kehittäjä.
Hän toimi koko työuransa ajan johtotehtävissä, ensin Heinolan kansalaisopiston rehtorina 1971–1985 ja sitten Helsingin yliopiston Lahden tutkimus- ja koulutuskeskuksen (myöhemmin Palmenia) koulutusjohtajana, varajohtajana ja johtajana 1985–2003.
Luottamustoimia hänellä on ollut Jyränkölän Setlementissä, Heinolan koulutuskuntayhtymässä, Mikkelin läänin taidetoimikunnassa, Kansalais- ja työväenopistojen liiton valtuustossa ja Lahden Muotoiluinstituutin johtokunnassa.
Lisäksi hän on toiminut Heinolan kaupunginvaltuustossa, Heinolan kirjastolautakunnan ja kaupunkikuvatoimikunnan puheenjohtajana sekä Lahden ammattikorkeakoulun johtokunnan varapuheenjohtajana.
Valtakunnallisia rooleja hänellä on ollut Valtioneuvoston Aikuiskoulutusneuvostossa ja Opetusministeriön Korkeakoulujen arviointiprojektissa. Työryhmäjäsenyyksiä hänellä on ollut Ikääntyvien yliopistotoiminnan valtakunnallisessa neuvottelukunnassa ja johtoryhmässä sekä Lahden korkeakoulu- ja yliopistotyöryhmissä.
Hän on saanut työstään lukuisia palkintoja ja tunnustuksia. Näitä ovat Helsingin yliopiston tiedotuspalkinto vuonna 1989, Suomen Leijonan I luokan ritarimerkki 1999 ja Suomen Kuntaliiton pronssinen ansiomerkki 1999. Sinikka Larsen sai vuoden 1999 J. V. Snellman -palkinnon pyrkimyksistään aikuiskoulutuksen järjestämiseen ja kehittämiseen Helsingin yliopistossa, jonka opetusministeriö arvioi yhdeksi korkealaatuisista aikuiskoulutusta tarjoavista yliopistoista vuosina 1999–2000.
Sisko Loikkanen

Sisko Loikkanen (s. 1953) on suomalainen tiedetoimittaja ja diplomi-insinööri, joka työskenteli Yleisradion tiedetoimituksessa vuodet 1991–2018. Hän oli mukana tekemässä "Radiaattori"- ja "Tiedeykkönen"-radio-ohjelmia. Loikkanen palkittiin vuonna 2018 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnolla.
Nuoruus, opiskelu ja ensimmäiset työt.
Loikkanen oli jo nuorena kiinnostunut luonnontieteistä, ja hän muun muassa katseli planeettoja isoveljensä kaukoputkella. Hän myös luki aiheesta paljon ja haaveili urasta tähtitieteilijänä. Loikkanen kiinnostui kemiasta Rantasalmen yhteiskoulun opettajan ansiosta. Lukio-opinnot hän suoritti Savonlinnan lyseossa, jonka maine luonnontieteissä on hyvä. Loikkanen opiskeli alkuun Helsingin yliopistossa kielenopettajan kehotuksesta germaanista filologiaa. Hän vaihtoi vuoden jälkeen kemiaan. Loikkanen ei kuitenkaan viihtynyt siellä ja siirtyi Teknilliseen korkeakouluun, missä opiskeli ensin puunjalostusta ja sitten lopulta kemiaa.
Loikkanen valmistui diplomi-insinööriksi vuonna 1983. Hän suunnitteli jatko-opintoja, mutta päätyi kuitenkin Tampereen teknillisen oppilaitoksen opettajaksi. Opettajien pitkien kesälomien aikana hän opiskeli ranskaa Pariisissa. Loikkanen vaihtoi opetustehtävät Suomen Akatemian hallintovirastoon, jossa hän valmisteli tutkimusrahoituspäätöksiä. Suomen Akatemian jälkeen Loikkanen työskenteli kahden vuoden ajan teollisuussihteeriavustajana Pariisissa.
Ura tiedetoimittajana.
Yleisradion tiedetoimitukseen Loikkanen pääsi vuonna 1991 haettuaan paikkaa, jossa luvattiin mahdollisuutta ”tyydyttää uteliaisuuttasi ihmisten asioiden ja paikkojen suhteen niin paljon kuin jaksat”. Hän oli vastuussa vuoden 2011 loppuun asti vuonna 1994 perustetusta "Radiaattori"-ohjelmasta. Se alkoi 50-minuuttisena ohjelmana, mutta loppuaikoina ohjelman kesto oli puolituntia. Sen jälkeen Loikkanen kuului "Tiedeykkönen"-ohjelman tuotantoryhmään. Loikkanen jätti Yleisradion tiedetoimituksen vuonna 2018, mutta on sen jälkeenkin tehnyt radio-ohjelmia freelancerina.
Loikkanen on tehnyt Yleisradiolle radio-ohjelmien lisäksi artikkeleita. Kuukauden tähtitaivas -katsauksia hän on kirjoittanut yhteistyössä professori Markku Poutasen kanssa. Loikkanen on kirjoittanut vuodesta 1998 artikkeleita myös "Kemia"-lehteen, ja 2000-luvun alussa hän piti tiedeviestinnän kursseja Helsingin yliopiston biotieteellisessä tiedekunnassa.
Tunnustukset.
Opetus- ja kulttuuriministeriö myönsi vuonna 2018 Loikkaselle Tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon. Palkintoperusteluissa Loikkanen mainittiin ”asiantuntevana ja monimutkaisia asioita valaiseman tiedetoimittajana”. Kemian hyväksi -palkinto myönnettiin Loikkaselle puolestaan vuonna 2019. Se annetaan joka toinen vuosi suomalaiselle henkilölle, ryhmälle tai yhteisölle, joka on edisätnyt kemian teollisuutta, opetusta ja innovaatioita sekä edistänyt alan yhteiskunnallista merkitystä ja yleistä mainetta.
Jules de Goncourt

Jules Alfred Huot de Goncourt (17. joulukuuta 1830 Pariisi, Ranska – 20. kesäkuuta 1870 Auteuil-Neuilly-Passy, Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kirjailija, toinen Goncourt-veljeksistä. Hän työskenteli yhdessä veljensä Edmondin kanssa. Aluksi he opiskelivat maalausta, mutta alkoivat myöhemmin kirjoittaa. He kirjoittivat näytelmiä, novelleja ja pakinoita sekä naturalismin tyylisuuntaa edustavia romaaneja, jotka perustuvat heidän havainnointiinsa ja lähestyvät todellisuutta vielä enemmän kuin oppi-isänsä Balzac. Rohkeilla aihevalinnoillaan ne eivät heti päässeet esille, mutta ajan mittaan ne nousivat valikoivien lukijoiden suosioon, joka kuitenkin jälleen hiipui, mikä saattoi edistää nuoremman veljen varhaista kuolemaa.
Veljesten 1700-luvun taide- ja kulttuurihistoriaa käsittelevät kirjoitukset olivat uraauurtavia, sillä aikakausi oli jäänyt unohduksiin. Surun murtama Edmond jatkoi veljensä kuoleman jälkeen kirjoittamista. Hän kokosi ja julkaisi veljensä kirjeet. Heidän yhteinen päiväkirjansa "Journal de Goncourt" (1887–1896) herätti suurta huomiota.
Goncourt-akatemia on perustettu veljesten muistoksi Edmondin testamentilla, jonka kaukaiset sukulaiset tosin kiistivät, niin että akatemia saattoi aloittaa toimintansa vasta 1903. 
Teokset.
Edmond de Goncourtin kanssa:
Näytteitä tuotannosta on antologiassa "Ranskan kirjallisuuden kultainen kirja" (WSOY 1934)
Musiikki Puolassa

Musiikki Puolassa kattaa musiikin monipuoliset näkökohdat ja musiikilliset perinteet, jotka ovat peräisin Puolasta ja joita harjoitetaan Puolassa. Puolalaisten taiteilijoiden joukossa on maailmankuuluja klassisia säveltäjiä, kuten Frédéric Chopin, Witold Lutosławski, Krzysztof Penderecki, Karol Szymanowski ja Henryk Górecki sekä tunnettuja pianisteja, kuten Arthur Rubinstein, Ignacy Jan Paderewski ja Krystian Zimerman; samoin kuin suositut musiikkitaiteilijat ja perinteiset alueelliset kansanmusiikkiryhmät, jotka luovat rikkaan ja vilkkaan musiikkimaaston ruohonjuuritasolla. Puolalaiset muusikot ovat historian aikana kehittäneet ja popularisoineet erilaisia ​​musiikkigenrejä ja kansantansseja.
Puolalaisessa musiikissa on vaikutteita useista maailmanmusiikkityyleistä, joita edustavat kriitikkojen suosimat laulaja-lauluntekijät ja poptähdet.
Historia.
Puolalaisen musiikin alkuperä on jäljitettävissä jo 1300-luvulle, jolta ajalta Stary Sączin kaupungista on löytynyt käsikirjoituksia, jotka sisältävät Pariisin Notre Dame -kouluun liittyviä moniäänisiä sävellyksiä. Muut varhaiset sävellykset, kuten Bogurodzica-hymni, voivat myös olla peräisin tältä ajalta. Ensimmäinen tunnettu merkittävä säveltäjä, Mikołaj z Radomia, eli 1500-luvulla.
Luvan saanut oikeudenkäyntiavustaja

Luvan saanut oikeudenkäyntiavustaja (ns. "lupajuristi," aik. "lupalakimies") on juristi, jolla on lupa toimia oikeudenkäyntiasiamiehenä ja -avustajana. Luvan myöntää oikeudenkäyntiavustajalautakunta ja se saamisen edellytyksenä on oikeustieteen ylempi korkeakoulututkinto sekä riittävä perehtyneisyys tai vaihtoehtoisesti suoritettu asianajotutkinto tai tuomioistuinharjoittelu. Lupajuristia ja asianajajaa ei pidä sekoittaa keskenään, vaikka molemmat ammattikunnat voivat esiintyä tuomioistuimessa.
Lupajuristin nimike syntyi vuonna 2011, kun luvan saaneista oikeudenkäyntiavustajista annettu laki (715/2011) astui voimaan. Tätä ennen tuomioistuimessa saattoi avustaa kuka tahansa juristi. Laki sääntelee erityisesti edellytyksiä tulla lupajuristiksi, heidän velvollisuuksiaan sekä lupajuristien valvontaa.
Varallisuusvastuuvakuutus.
Laki luvan saaneista oikeudenkäyntiavustajista toteaa, että lupajuristilla tulee olla toimintansa varalta riittävä varallisuusvastuuvakuutus. Poiketen asianajajista lupajuristit eivät ole velvollisia noudattamaan hyvää asianajotapaa ja tästä johtuen asianajajaliiton määrittelemä minimivakuutusmäärä ei koske heitä.
Lupajuristien valvonta.
Lupajuristeja valvoo oikeudekäyntiavustajalautakunta, valvontalautakunta sekä oikeuskansleri. Poiketen asianajajista lupajuristien valvonta rajautuu yksinomaan heidän tehtäviensä hoitamiseen tuomioistuimissa. Lupajuristi ei voi menettää tästä johtuen lupaansa esimerkiksi sopimattoman käytöksen johdosta, ellei sopimaton käytös liity oikeudenkäyntiavustajan tehtävien hoitamiseen.
Yhdistys ja edunvalvonta.
Toisin kuin asianajajat lupajuristit eivät ole velvoitettuja kuulumaan lupajuristien yhdistykseen (vrt. asianajajayhdistys). Luvan saaneet oikeudenkäyntiavustajat ry on luvan saaneiden oikeudenkäyntiavustajien etua valvova yhdistys Suomessa. Yhdistys perustettiin aiemmin nimellä Auktorisoidut lakimiehet ry, mutta korkein oikeus kumosi nimen rekisteröinnin Asianajajaliiton vaatimuksesta, koska se oli omiaan antamaan yleisölle yhdistyksen jäsenkunnasta virheellisen käsityksen.
Vapaa liikkuvuus.
Poiketen asianajajista lupajuristit eivät ole kelpoisia esiintymään muiden jäsenvaltioiden tuomioistuimissa direktiivin 98/5/EY perusteella eivätkä he voi siirtyä toiseen jäsenvaltioon ja toimia siellä oikeudenkäyntiavustajana direktiivin perusteella. Myöskään asianajajien oikeus liittyä toisen jäsenvaltion asianajoyhdistykseen ei koske lupajuristeja.
Podnimis nad sujetoi!

Podnimis nad sujetoi! (; ) on pop-laulaja Alla Pugatšovan kolmas studioalbumi. Se julkaistiin lokakuussa 1980.
Vasili Golovnin

Vasili Mihailovitš Golovnin (; 19. huhtikuuta 1776 – 11. heinäkuuta 1831) oli venäläinen amiraali ja löytöretkeilijä. Hän osallistui .
Golovnin valmistui meriakatemiasta 1792, ja hän palveli 1801–1805 vapaaehtoisena Britannian merivoimissa. Hän sai 1806 tsaari Aleksanteri I:n hallinnolta tehtäväkseen kartoittaa Venäjän Alaskan, Kuriilien ja Kamtšatkan niemimaan rannikoita. Golovnin retkikunta lähti matkaan korvetti "Dianalla" ja saapui 1809 Kamtšatkalle kierrettyään ensin Hyväntoivonniemen.
Kuriileilla japanilaiset hyökkäsivät hänen kimppuunsa, ja hän joutui seitsemän toverinsa kanssa vuosiksi 1811–1813 Japanin hallituksen vangiksi. Hän julkaisi 1816 vankeusajastaan teoksen, joka herätti Yhdysvalloissa ja Euroopassa kiinnostusta Japania kohtaan.
Golovnin lähti 1817 uudelle maailmanympäripurjehdukselle korvetti "Kamtšatkalla". Kaksi vuotta kestäneen matkan aikana hän kartoitti uudestaan Kuriilien Kamtšatkan rannikkoa. Matkoista julkaistiin kirjat vuosina 1819 ja 1822.Golovnin sai ylennyksen Venäjän laivaston vara-amiraaliksi ja yli-intendentiksi. 
Golovninin poika oli venäläinen valtiomies Aleksandr Golovnin.
Himjoki

Himjoki (, vepsäksi "Himd’ög") on kylä Leningradin alueen Podporožjen piirin Voznesenjen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee lähellä Äänisen rantaa 20 kilometriä Voznesenjesta pohjoiseen. Kylässä on 91 asukasta (vuonna 2015).
Himjoen kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Äänisen viidenneksen verokirjassa vuonna 1496. Himjoki ja sen lähellä sijaitseva Kallio (ven. "Štšeleiki") olivat eteläisimmät äänisvepsäläiset kylät. Nykyään niiden asukkaat pitävät itseään venäläisinä.
Himjoen-Kallion kyläkunta kuului 1900-luvun alussa Aunuksen kuvernementin Petroskoin kihlakunnan Soutjärven volostiin. Karjalan autonomista neuvostasavaltaa perustettaessa Himjoki jäi lähikylineen Leningradin kuvernementtiin ja vuonna 1927 perustettuun Leningradin alueeseen. Himjoen kyläneuvosto kuului Voznesenjen ja vuodesta 1954 Podporožjen piiriin. Se liitettiin Šustrutšein (Kiprušinon) kyläneuvostoon vuonna 1968. Šustrutšein kyläneuvosto liitettiin Voznesenjen taajaman alaisuuteen vuonna 1995.
Himjoen kautta kulkee Voznesenjen ja Petroskoin välinen maantie. Lähistöllä sijaitsee kivilouhos, joka tuottaa sepeliä ja soraa. Palveluihin kuuluvat kerhotalo kirjastoineen, lääkintäasema ja kauppa.
Kylän lähellä on lukuisia kivikautisia asuinpaikkoja. Himjoen ja Kallion kylien välinen kalliorinne on suojeltu luonnonmuistomerkki. Himjoen pogostalla on vuosina 1650–1695 rakennettu Neitsyt Marian syntymän puukirkko. Nelikulmaisen kirkkosalin yläpuolella kohoaa kahdesta kahdeksankulmiosta koostuva torni telttakattoineen ja sipulihuippuineen. Kirkon yhteydessä on erillinen telttakattoinen kellotorni. Rakennuksia ympäröi aita hirsiportteineen. Kirkko restauroitiin vuosina 1972–1983 ja kellotorni vuonna 1974–1976. Esineistö vietiin jatkosodan aikana Suomeen. Himjoella on myös suojeltuja vanhoja asuintaloja.
Seututie 397

Seututie 397 on seututie joka kulkee Lappeenrannan Korvenkylästä Imatralle Imatrankosken kaupunginosaan. Tien pituus on 5 kilometriä.
Tien osoitenimenä on "Imatranväylä" valtatieltä 6 kuntarajalle, "Helsingintie" kuntarajalta Koskenpartaan risteykseen, ja "Imatrankoskentie" koko loppumatkan eli kantatien 62 risteykseen.
Kirsi Siponen

Kirsi Siponen (s. 1. helmikuuta 1969 Lapinlahti) on suomalainen taidevalaja ja kuvanveistäjä.
Siponen on peruskoulutukseltaan metalliseppä-artesaani. Taidevalajaksi hän opiskeli oppisopimuskoulutuksella. Kuvanveistäjänä hän on itseoppinut; hän on lapsena piirtänyt ja myöhemmin myös maalannut, mutta kuvanveisto vei voiton. Siposen veistosten materiaaleina on savi, mutta myös vaha ja kipsi. Teokset valetaan lopulta pronssiin. Aineena on usein lehmät, joita Siponen piirteli jo lapsena.
Siposen julkisia veistoksia ovat muun muassa "Ypykkä" vuodelta 1998 Lapinlahdella ja vuonna 2004 paljastettu "Kirmaavat vasikat" -veistos Kiuruvedellä.
Yhdystie 6416

Yhdystie 6416 on yhdystie joka kulkee Hankasalmen Nujulasta saman kunnan alueella sijaitsevaan Ristilään. Tien pituus on 3,6 kilometriä.
Tien osoitenimenä on "Nujulanlenkki" valtatieltä 9 Tervaniementien risteyksen kulmille ja "Kuuhankavedentie" koko loppumatkan eli seututeiden 446 ja 641 risteykseen.
Raczki Elbląskie

Raczki Elbląskie on kylä Elblągin kunnassa Elblągin piirikunnassa, Warmia-Masurian voivodikunnassa Puolassa. Se on Puolan matalin kohta (1,8 metriä merenpinnan alapuolella). Kylässä asuu noin 170 henkilöä.
Yhdystie 3051

Yhdystie 3051 on yhdystie joka kulkee Hattulan Nihattulasta saman kunnan alueella sijaitsevaan Parolaan. Tien pituus on 5 kilometriä.
Tien osoitenimenä on "Hattulantie" seututieltä 130 Mierolanpellontien risteykseen ja "Parolantie" koko loppumatkan eli kantatien 57 risteykseen.
Veronica Gambara

Veronica Gambara (1485–1550) oli italialainen runoilija. Hän sai oppineen kasvatuksen, meni 1508 naimisiin Correggion herran Giberto X:n kanssa, joka kuoli jo 1518. Gambara keskittyi sen jälkeen kokonaan pienen maansa hallitsemiseen ja kirjoittamiseen. Hänen Bolognassa sijaitseva hovinsa oli ajan huomattavien kirjailijoiden kokoontumispaikka. Teokset on julkaistu vasta pitkän ajan kuluttua hänen kuolemansa jälkeen.
Taihō Kōki

Taihō Kōki (大鵬幸喜, 29. toukokuuta 1940 Sahalin – 19. tammikuuta 2013 Tokio), alun perin Kōki Naya/Іва́н Бори́шко, oli japanilainen sumopainija. Hän on järjestyksessä 48. sumon suurmestari eli yokozuna. Taihō Kōki voitti vuosina 1960–1971 yhteensä 32 turnausmestaruutta, joka oli siihenastinen ennätys. Tämä ennätys säilyi rikkomattomana vuosikymmeniä, kunnes Hakuho saavutti 33. turnausvoittonsa vuonna 2015. Taihō luetaan sumon kaikkien aikojen parhaimpien suurmestarien joukkoon.
Taiho syntyi vuonna 1940 Japanin miehittämällä Sahalinin saarella japanilaiselle äidille ja ukrainalaiselle isälle. Kun Neuvostoliitto otti Sahalinin haltuunsa vuonna 1945, Taihō ja hänen äitinsä pakotettiin siirtymään Hokkaidoon. Hänen kommunismia vastustanut isänsä sen sijaan katosi jäljettömiin. Taihō aloitti sumopainijan uransa vuonna 1956, ja saavutti ensimmäisen keisarillisen turnauksen voiton vuonna 1960. Hän oli tuolloin historian nuorin merkittävän sumoturnauksen voittaja ja korotettiin mestarin eli ozekin arvoon. Taihō sai suurmestarin eli yokozunan arvon vuonna 1961. Taihō oli koko uransa ajan poikkeuksellisen hoikka sumopainijaksi. Hänen täytyi sen vuoksi luottaa ketteryyteensä ja teknisiin taitoihinsa menestyäkseen sumossa. Taihō oli Japanissa erittäin suosittu kuuluisuus, ja hänen häänsä vuonna 1966 olivat valtava mediatapahtuma, johon osallistui 1000 vierasta ja yli 200 toimittajaa. Painiuransa jälkeen Taihō perusti nimeään kantavan painitallin.
Yhdystie 2600

Yhdystie 2600 on yhdystie joka kulkee Porin Hauniasta Kairilan, Pomarkun ja Leväsjoen kautta Siikaisiin. Tien pituus on 53 kilometriä.
Tien osoitenimenä on ensin "Suodenjärventie" yhdystieltä 2560 vanhalle Porin ja Lavian kuntarajalle, "Harjantie" Pomarkkuun valtatien 23 risteykseen, "Kivijärventie" Leväsjoentien risteykseen, ja "Leväsjoentie" koko loppumatkan eli seututien 270 risteykseen.
Riitta Helevä

Riitta Helevä (s. 1951 Oulu) on suomalainen kuvanveistäjä, joka työskentelee Oulussa. Hänelle annettiin Kuvataiteen valtionpalkinto vuonna 1986.
Helevän teosten lähtökohtana on maisema. Hän teki 1980-luvulla lakeus- ja kuumaisemia, joita valoi pronssiin Pikisaaren vanhan konepajan tiloissa. Pronssin oheen tulivat 1990-luvulla kipsi ja polyuretaani. Sittemmin teokset ovat saaneet installaation muotoa ja vaihtelevia pehmeitä materiaaleja.
Helevän näyttelyitä on ollut Oulun taidemuseossa 2023 ja 1983, Aineen taidemuseossa, Galleria Okrassa Vantaalla ja galleria Sculptorissa. Hänen teoksiaan on Oulun ja Aineen taidemuseoiden ohella Vantaan taidemuseo Artsissa ja Kansallisgalleriassa.
Helevä on opiskellut Taideteollisessa korkeakoulussa vuosina 1975–1976 koulutuskeskuksessa ja vuosina 1976–1981 keramiikkataidetta tuote- ja ympäristösuunnittelun laitoksella.
Riitta Helevä kiinnostui kuvanveistosta 1970-luvulla taideleireillä, joissa ohjaajina olivat muun muassa Pirkko Nukari ja Tapio Junno. Helevä painottaa työskentelyssään materiaalien kestävyyttä.
Helevälle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2016.
Julkiset teokset.
Helevän julkisia teoksia ovat muun muassa eduskunnan puhemiehenä ja ministerinä toimineen Kauno Kleemolan vuonna 1990 paljastettu muistomerkki "Elämän pelto ja pöytä" Kannuksessa ja Oulun Maikkulan torilla oleva corten-teräksinen veistos "Kehrääjä", joka on paljastettu vuonna 1995.
Yhdystie 6414

Yhdystie 6414 on yhdystie joka kulkee Hankasalmen asemanseudulla sijaitsevasta yhdystien 6416 risteyksestä rautatieasemalle. Tien pituus on vain 130 metriä. Tie kulkee koko matkan katuna ja sen varrella sijaitsee muun muassa paikallinen grilli-kahvila, ABC-kylmäasema ja Sale. Tien osoitenimi on "Asemakatu".
Sparfloksasiini

Sparfloksasiini (C19H22N4O3F2) on fluorokinoloneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sitä käytetään lääketieteessä antibioottina. Haittavaikutuksiensa vuoksi sparfloksasiini on vedetty pois markkinoilta Yhdysvalloissa ja Euroopassa, mutta se on edelleen käytössä Aasiassa.
Ominaisuudet ja käyttö.
Sparfloksasiinin antibioottiset ominaisuudet perustuvat muiden fluorokinoloniantibioottien tavoin siihen, että se sitoutuu bakteerien DNA-gyraasientsyymiin. Entsyymin toiminta estyy ja bakteerisolut eivät voi jakaantua. Sparfloksasiini on melko laajakirjoinen antibiootti ja tehoaa gramnegatiivisten bakteerien lisäksi useisiin grampositiivisiin bakteereihin ja mykobakteereihin. Sparfloksasiinia voidaan käyttää keuhkokuumeen, virtsatulehdusten, tippurin ja ihotulehdusten hoitoon. Lääkeaine vedettiin pois markkinoilta Yhdysvalloissa vuonna 2001 ja Euroopassakin se on poistunut käytöstä.
Haittavaikutukset.
Tavallisimpia haittavaikutuksia ovat vatsakipu, huonovointisuus ja ripuli. Vakavampia haittavaikutuksia ovat herkistyminen auringonvalolle, mikä johtaa ihottumaan ja sydämen QT-ajan pidentyminen, mikä voi johtaa niin kutsuttuun kääntyvien kärkien takykardiaan.
Synteesi.
Sparfloksasiinin valmistuksessa syklopropyyliamiini reagoi etyyli-3-etoksi-2-pentafluoribentsoyyliakrylaatin kanssa ja muodostuva tuote syklisoituu kinolonirakenteiseksi natriumhydridin vaikutuksesta. Seuraavaksi eräs aromaattisen renkaan fluoriatomeista korvautuu bentsyyliamiinilla ja bentsyyliryhmä poistetaan vedyttämällä. Viimeinen vaihe sparfloksasiinin valmistuksessa on reaktio 2,6-dimetyylipiperatsin kanssa.
Jil Teichmann

Jil Teichmann (s. 15. heinäkuuta 1997 Barcelona, Espanja) on sveitsiläinen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 54 heinäkuussa 2019 ja nelinpelissä sijalla 170 tammikuussa 2019. Hän on voittanut urallaan kaksi WTA-turnausta kaksinpelissä.
Teichmann pelasi WTA-turnauksen pääsarjassa ensimmäisen kerran Strasbourgissa vuonna 2016. Hän eteni siellä toiselle kierrokselle voitettuaan Kurumi Naran. Teichmann pelasi grand slam -turnauksen pääsarjassa ensimmäisen kerran Yhdysvaltain avoimissa 2018 ja eteni toiselle kierrokselle. Vuonna 2019 Teichmann saavutti kaksi turnausvoittoa kaksinpelissä; Prahassa ja Palermossa. Prahan voiton jälkeen hän nousi maailmanlistalla ensimmäisen kerran sadan parhaan joukkoon toukokuussa.
Raiden Tameemon

Raiden Tameemon (雷電爲右衞門, tammikuu 1767 – 11. helmikuuta 1825), syntymänimeltään Seki Tarōkichi, oli japanilainen sumopainija ja 76. ōzeki eli mestari. Hän ei koskaan saavuttanut sumon korkeinta arvoa, yokozunaa, mutta voitti 28 turnausmestaruutta vuosina 1790–1811. 
Raiden Tameemon ei luultavasti saanut yokozunan arvoa sen vuoksi, että hänellä oli hyvät suhteet Tokugawa-shōgunaattiin, jota yokozunan arvosta tuolloin päättänyt Yoshidan suku vastusti kiivaasti. Raiden Tameemon pitää yhä hallussaan sumopainijoiden voittoprosentin ennätystä, 96%. Monet pitävätkin häntä yhtenä kaikkien aikojen parhaista sumopainijoista.
Jaakko Olavi Antila

Jaakko Olavi Antila (s. 13. kesäkuuta 1982 Nurmo) on suomalainen kirkkohistorian tutkija ja Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pappi.
Ura.
Antila valmistui teologian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2010. Hän selvitti väitöskirjassaan kirkon politisoitumiskehitystä 1960- ja 1970-luvulla sekä herätysliikkeiden vaikutusta Keskustapuolueen kirkkopolitiikkaan.
Myöhemmin hän on tutkinut Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokouksen historiaa ja kirjoittanut aiheesta vuodet 1974–2011 kattavan historiateoksen "Kansankirkko ristipaineessa". Hän on tutkinut myös Liettuan kirkkohistoriaa ja ollut mukana toimittamassa kirkkohistorian yliopistollisia oppikirjoja.
Antila toimi Suomen kirkkohistoriallisen seuran sihteerinä ja rahastonhoitajana vuosina 2007–2008. Hän oli Suomen kirkkohistoriallisen seuran vuosikirjan toimittajana vuosina 2011–2014.
Antila on vihitty papiksi Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa. Hän on työskennellyt vuodesta 2016 Lapuan hiippakunnan hiippakuntapastorina ja piispa Simo Peuran teologisena sihteerinä. Vuodesta 2018 hän on ollut Seinäjoen Sotaveteraanien puheenjohtaja.
Yksityiselämä.
Jaakko Antila on naimisissa pastori Riina Antilan kanssa, ja heillä on viisi lasta.
Juha Meriläinen

Juha Pekka Meriläinen (s. 21. tammikuuta 1977 Halsua) on suomalainen kirkkohistorian tutkija ja Helsingin yliopiston dosentti. Hän työskentelee arkkipiispan teologisena erityisavustajana Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa.
Ura.
Juha Meriläinen valmistui teologian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2009. Hänen väitöstutkimuksensa käsitteli Suomea osana Euroopan kirkollista jälleenrakentamista vuosina 1945–1948. Läntisten kirkkojen apu Suomen evankelis-luterilaiselle kirkolle kanavoitiin tulli- ja verovapaina avustustarvikkeina, jotka sitten myytiin Suomessa. Meriläinen tutki tätä toimintaa, joka liikkui harmaalla alueella mutta jolle valtio antoi hiljaisen hyväksyntänsä. Meriläinen sai työstään Kanslianeuvos Kaarlo Koskimiehen ja Irma Koskimiehen stipendirahaston väitöskirjapalkinnon.
Meriläinen työskenteli Helsingin yliopiston määräaikaisena yliopistonlehtorina vuosina 2009–2011 ja sen jälkeen tutkijatohtorina vuoteen 2013. Hän on ollut vuodesta 2015 Helsingin yliopiston yleisen kirkkohistorian dosentti. Kirkkojen kansainvälisen avustustoiminnan ohella hänen tutkimusalojaan ovat muun muassa ekumeenisen liikkeen historia, siirtolaisuushistoria sekä uskonnon ja nationalismin suhde.
Meriläinen toimi Suomen kirkkohistoriallisen seuran sihteerinä vuosina 2010–2012 ja puheenjohtajana 2020–2023. 
Meriläinen on vihitty papiksi Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa. Hän toimi vuosina 2015–2016 Kirkon tulevaisuuskomitean sihteerinä. Vuodesta 2017 hän on työskennellyt arkkipiispan teologisena erityisavustajana. Hän on ollut Suomen Ekumeenisen Neuvoston jäsen vuosina 2012–2014.
Meriläinen julkaisi 2023 tietokirjan "Putinin alttaripoika: Patriarkka Kirill ja Venäjän pyhä hyökkäyssota", joka käsittelee Vladimir Putinin hallinnon suhteita Venäjän ortodoksiseen kirkkoon. Meriläinen kuvaa myös kirkon ja sen retoriikan antamaa tukea Venäjän hyökkäyssodalle Ukrainassa. Meriläinen palkittiin teoksesta Lauri Jäntin tietokirjapalkinnolla.
Muu toiminta.
Juha Meriläinen on ollut useissa näytelmärooleissa ja toiminut myös käsikirjoittajana ja ohjaajana. Vuonna 2008 hän oli Jeesuksen roolissa Helsingin Via Crucis -pääsiäisnäytelmässä.
Sini Mikkola

Sini Karoliina Mikkola (o.s. Ursin; s. 13. lokakuuta 1982) on suomalainen kirkkohistorian tutkija ja Itä-Suomen yliopiston yliopistonlehtori.
Ura.
Sini Mikkola valmistui teologian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2018. Hän selvitti väitöstutkimuksessaan, millaista naisena ja miehenä olemisen tapoja Martti Luther rakensi teksteissään. Mikkolan mukaan Lutherin ajattelutapa sukupuolittuneesta kehosta ja sukupuolten välisistä valtasuhteista vastasi pitkälti edeltävää traditiota ja aikalaiskäsityksiä. Avioliitto ja isyys toivat kuitenkin Lutherin ajatteluun käytännönläheisyyttä. Mikkola on esitellyt tutkimustuloksiaan yleistajuisesti kirjassaan "Rakkaat sisaret, riehaantuneet rouvat – Martin Lutherin naiset" (2019).
Mikkola toimi Suomen kirkkohistoriallisen seuran sihteerinä vuosina 2012–2014. Vuodesta 2017 hän on ollut seuran hallituksen jäsen. Mikkola on ollut Suomen kirkkohistoriallisen seuran vuosikirjan vastaava toimittaja vuodesta 2018. Vuodesta 2019 hän on työskennellyt Itä-Suomen yliopistossa kirkkohistorian (läntinen teologia) yliopistonlehtorina.
Mikkola on vihitty papiksi Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa. Hän on ollut kirkon Ekumeenisten asiain toimikunnan jäsen vuodesta 2017.
Yksityiselämä.
Sini Mikkolan puoliso on AKI-liitot ry:n toiminnanjohtaja Jussi Junni.
Tomas Fredrik Bruno Neovius

Tomas Fredrik Bruno Neovius (10. marraskuuta 1840 Sulkava – 1906) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraaliluutnantti.
Neoviuksen vanhemmat olivat rovasti Jakob Fredrik Neovius ja Anna Karolina Orraeus ja puoliso vuodesta 1876 Antonina Gregorjevna Strelakova. Neovius tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1852 ja määrättiin sieltä vuonna 1860 valmistuttuaan vänrikkinä palvelukseen 4. kenttätykistöprikaatiin. Hän suoritti 1861–1864 Mihailin tykistöakatemian kurssin Pietarissa. Kurssin aikana 1862 hänet ylennettiin aliluutnantiksi ja komennettiin Mihailovskin krenatööritykistöprikaatiin Kaukasiaan. Luutnantiksi Neovius ylennettiin 1863. Hän palasi tykistöakatemian jälkeen vuonna 1864 palvelukseen 4. kenttätykistöprikaatiin. Sieltä hänet komennettiin 1867 kouluttajaksi Moskovan 1. sotaopistoon, alikapteeniksi hän yleni samana vuonna. 
Vuonna 1870 Neovius siirrettiin 23. tykistöprikaatiin ja ylennettiin kapteeniksi. Hän oli 1871–1872 komennettuna mallipatteriin, komppanianpäälliköksi Viaporin linnoitustykistöön hänet siirrettiin 1873. Everstiluutnantiksi Neovius ylennettiin 1877 ja everstiksi 1879. Hänet määrättiin 1882 Bobruiskin linnoitustykistön päälliköksi Valko-Venäjälle ja 1887 Osovjetsin linnoitustykistön päälliköksi Puolaan. Kenraalimajuriksi 1893 ylennettynä hänet komennettiin lyhyeksi ajaksi Ivangorodin linnoitustykistön päälliköksi, mistä hän palasi takaisin Osovjetsiin. Libaun linnoitustykistön päälliköksi Neovius tuli 1895, mitä tehtävää hän hoiti aina helmikuuhun 1901 asti. Hän sai tuolloin eron sotapalveluksesta kenraaliluutnanttina.
Dmitri Kagarlitski

Dmitri Kagarlitski (s. 1. elokuuta 1989) on venäläinen jääkiekkoilija. Kagarlitski on pelipaikaltaan laitahyökkääjä ja kätisyydeltään right. Hänen entisiä seurojaan ovat Dinamo Moskova, Severstal Tserepovets, Metallurg Novokuznetsk, Donbass Donetsk ja Atlant Mytishi. Kagarlitski debytoi KHL:ssä kaudella 2008-2009. 10. huhtikuuta 2020 mennessä Kagarlitski on pelannut 454 runkosarjaottelua, joissa hän on tehnyt 116 maalia ja 206 syöttöä eli 322 tehopistettä. 25 pelaamassaan pudotuspeliottelussa Kagarlitski on tehnyt kahdeksan maalia ja seitsemän syöttöä eli 15 tehopistettä.
Succès de scandale

Succès de scandale (ranskaa, suom. ”menestys skandaalista”) on nimitys taideteokselle tai muulle ilmiölle, josta tulee suosittu tai kuuluisa skandaalinkäryisen sisältönsä ansiosta. Tällainen teos ei saavuta kuuluisuutta ja menestystä taiteellisten ansioittensa vaan herättämänsä kohun ansiosta. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, etteikö teos voisi olla onnistunut sisältönsä puolesta. Esimerkki laajaa arvostusta nauttivasta "succès de scandalesta" on Vladimir Nabokovin pedofiliaa käsittelevä romaani "Lolita" (1956).
Ilmaisua käytettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1896. Pariisissa kukoistanut "Belle Époque" (”kaunis aika”, 1871–1914) tuli kuuluisaksi "succès de scandalen" maineen saaneista taiteilijoistaan ja teoksistaan. Aikakauden kohuteoksista mainittakoon Pierre Louÿsin eroottinen runokokoelma "Bilitisin laulut" (1894), Alfred Jarryn surrealistinen näytelmä "Kuningas Ubu" (1896), "Les Fauves" (”villieläimet”) -taiteilijaryhmän näyttely Salon d'Automnessa (1905) sekä Igor Stravinskyn primitivistinen baletti "Kevätuhri" (1913). "Succès de scandaleksi" on kuvailtu myös Richard Straussin oopperaa "Salomé" (1905), joka perustui Oscar Wilden ranskankieliseen näytelmään (1893) ja sai ensi-iltansa Dresdenissä.
Esimerkiksi "Kuningas Ubun" ja "Kevätuhrin" kantaesitysten kerrotaan johtaneen valtaviin mellakoihin, kun sovinnainen porvariyleisö suuttui esitysten kokeellisesta muodosta ja moraalittomana pidetystä sisällöstä. Jälkeenpäin on kuitenkin kyseenalaistettu, tapahtuiko tällaista todellisuudessa lainkaan. Kyseessä vaikuttaisi olevan näkyvyyden toivossa kehitelty legenda, joka on vuosien mittaan saanut yhä mielikuvituksellisempia muotoja. Yleisö saattoi todellisuudessakin olla järkyttynyt ja huudella kesken esityksen, mutta väkivaltaisesta käytöksestä ei ole todisteita. Myytti avantgarden kuohuttavuudesta on tästä huolimatta ollut keskeinen osa lajityypin itseymmärrystä.
"Succès de scandalen" kaltaista ajatusta heijastelee lausahdus ”kaikki julkisuus on hyvästä”, jonka väitetään olevan yhdysvaltalaisen liikemiehen P. T. Barnumin lanseeraama. Sitaatin alkuperästä ei kuitenkaan ole varmuutta. Käytännössä skandaalimainen julkisuus on nostanut Mae Westin ja Paris Hiltonin kaltaisia yksityishenkilöitä julkisuuteen, mutta toisaalta myös aiheuttanut suuria taloudellisia haittoja julkisuuskuvaansa varjeleville liikeyrityksille.
Ernest Kononov

Ernest Fomitš Kononov (, 20. maaliskuuta 1930 Paatene – 16. marraskuuta 1974) oli venäjän kielellä kirjoittanut karjalainen kirjailija.
Ernest Kononov oli sodan aikana evakossa Arkangelin alueella. Hän suoritti keskikoulun ja työskenteli eri ammateissa Suojärvellä.
Kononov oli kansallisuudeltaan karjalainen, mutta kirjoitti teoksensa venäjän kielellä. Hän kuvasi karjalaista maaseutua ja käytti venäjän murteita paikallisvärin luomiseksi. Kononovin ensimmäinen merkittävä teos "Vesnoi" (”Keväällä”) ilmestyi "Na rubeže" -lehdessä vuonna 1958. Erillisinä kirjoina ilmestyivät Venäjän sisällissodan tapahtumia kuvaava romaani "Borozda" (”Vako”, 1969), pienoisromaani "Dolgaja doroga domoi" (”Pitkä matka kotiin”, 1976) ja proosakokoelma "Ožidanije" (”Odotus”, 1978).
Sirpa Niiranen

Sirpa Anneli Niiranen (myöh. Hirvonen, s. 21. lokakuuta 1944 Karstula) on suomalainen yleisurheilija. Hän edusti aktiiviurallaan Joensuun Katajaa.
Niiranen saavutti Kalevan kisoissa pituushypyssä kultaa 1966, hopeaa 1968, 1969 ja 1970 sekä pronssia 1964 ja 1971. Viisiottelussa hän sai SM-hopeaa 1964 ja 1968.
Niiranen voitti pituushypyn sisäratojen Suomen-mestaruuden 1964, 1965, 1967, 1968, 1969 ja 1970 sekä saavutti SM-hopeaa 1972.
Niiranen kilpaili maaotteluissa vuosina 1965–1970. Hän voitti maaottelun pituuskilpailun Kööpenhaminassa 1965 tuloksella 585 cm.
Niirasen ennätys pituushypyssä on 606 cm (vuodelta 1969) ja viisiottelussa 3323 pistettä (1964)
Pikkuneula

Pikkuneula ("Syngnathus rostellatus") on merineulojen (Syngnathidae) heimoon kuuluva kalalaji. Sen kuvasi tieteelle ensimmäisen kerran ruotsalainen Sven Nilsson vuonna 1855.
Koko ja ulkonäkö.
Pikkuneula kasvaa yleensä noin 10–13 senttimetrin mittaiseksi. Suurimmat yksilöt voivat olla jopa 20 senttimetrin pituisia. Naaraat ovat koiraita kookkaampia. Pikkuneulan suu on ylöspäin suuntautunut. Laji on väriltään harmaanvihreä. Pikkuneula sekoitetaan usein särmäneulaan ("Syngnathus typhle") tai isoneulaan ("Syngnathus acus"), mutta sen tunnistaa hyvin lyhyestä ja leveästä kuonostaan.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Pikkuneulaa tavataan yleisenä Atlantin valtameren koillisosissa. Se on levittäytynyt Ruotsin ja Norjan rannikoilta aina Espanjan eteläosiin saakka. Lajin elinympäristöt ovat kasvillisuusalueilla lähellä rantaa. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut pikkuneulan elinvoimaiseksi lajiksi.
Ravinto ja elintavat.
Pikkuneula on pohjakala. Se viihtyy parhaiten noin 18 celsiusasteen lämpöisissä vesissä. Laji kutee kesällä ja alkusyksyllä. Ravinnokseen se käyttää pääasiassa pieniä planktonäyriäisiä, sekä joskus myös kalanpoikasia.
Lesley Reddon

Lesley Joanne Reddon (s. 15. marraskuuta 1970 North York, Ontario, Kanada) on kanadalainen pääosin 1990-luvulla pelannut jääkiekkoilija, jonka pelipaikka oli maalivahti. Hän pelasi Kanadan naisten jääkiekkomaajoukkueessa lajin maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1994, joissa Kanada saavutti kultaa. Reddon pelasi joukkueen toisena maalivahtina Manon Rhéaumen jälkeen, joka pelasi turnauksen kuudesta ottelusta neljä Reddonin pelaten näin kaksi. Reddon pelasi myös vuoden 1998 talviolympialaisten naisten jääkiekkoturnauksessa, jonka loppuottelussa Kanada hävisi Yhdysvaltain joukkueelle.
Reddon asuu Calgaryssa, Albertassa Kanadassa.