tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Le domino noir

Le domino noir on ranskalaisen säveltäjän Daniel-François-Esprit Auberin ooppera, joka kantaesitettiin vuonna 1837. Tämä hyvin suosittu teos esitettiin vuosien 1837 ja 1910 välillä yli 1200 kertaa. Oopperan nimi viittaa Angèlen naamiaisissa yllään pitämään viittaan.
Ooppera.
Kuten useassa muussakin Auberin oopperassa, Le domino noirin musiikissa on vahvaa paikallisväriä - tässä tapauksessa siis Espanjan, mukana on aragoneesi- ja bolerotanssia ja kastanjetteja. Eri näytösten tunnelma ja musiikki ovat toisistaan poikkeavia; Naamiaisiin keskittyvässä ensimmäisessä näytöksessä tanssinumerot hallitsevat, toisessa kuullaan juomalauluja ja kuorolaulantaa, luostarissa tapahtuvassa kolmannessa taas tunnelma rauhoittuu ja välillä kuullaan jopa urkuja.
Synopsis.
Tapahtumapaikka.
Madrid 1800-luvulla.
Ensimmäinen näytös.
Horace, nuori espanjalainen aatelismies, muistelee kuinka vuosi sitten kuningattaren naamiaisissa tapasi ja ihastui neitoon, jonka nimeä hän ei koskaan saanut selville. Hän menee vuosittaisiin naamiaisiin toivoen tapaavansa hänet uudestaan. Nainen saapuukiin, naamioituna kuten viime kerralla ja niin ikään saman naisen kanssa. Molemmat heistä ovat nunnia, kuningattaren serkku Angèle ja ystävänsä Brigitte. Angèlelle juhlat ovat viimeinen sosiaalinen tilaisuus ennen siirtymistä luostariin kun taas Brigitte on luopumassa luostarielämästä ja menossa naimisiin. Kello yhdeltätoista Horacen ystävä kreivi Juliano puijaa Brigiten uskomaan että on jo keskiyö, milloin luostarin portit aina suljetaan. Brigitte ryntää pois joten Horacelle ja Angèlelle jää hieman aikaa kahdestaan. Kellon lyödessä kaksitoista Angèlekin kuitenkin lähtee.
Toinen näytös.
Julianon odotellessa majatalohuoneessaan vieraitaan (mm. Horacea) luostarista ulos lukittu Angèle ilmestyy ovelle ja pyytää majatalonpitäjää Jacintheä antamaan hänelle yösijan. Angèle on huolissaan tapaavansa Horacen jolloin hänen nunnanstatuksensa paljastuisi. Jacinthe, joka puolestaan odottaa veljentytärtään Inésilleä, saa idean ja Angèle puetaan hänen vaatteisiinsa ja esitellään muille vieraille Inésillenä. Tästä huolimatta Horace hoksaa naisen identiteetin, muttei saa tyrmistykseltään sanaa suustaan. Jacinthe haetuttaa paikalle luostarin ovenvartijan Perezin ja varmistaa Angèlen saavan sisäänpääsyn takaisin luostariin.
Kolmas näytös.
Hillittömien yhteensattumien kautta Angèle vapautuu nunnanlupauksistaan ja on näin vapaa menemään naimisiin Horacen kanssa.
Dominoviitta

Dominoviitta on löysähkö, ilmeisesti venetsialaista alkuperää oleva viitta, johon kuuluu olennaisena osana pieni kasvon yläosan peittävä naamio. Dominoviittaa voivat käyttää naamiaisissa henkilöt, jotka eivät esitä mitään tiettyä henkilöä tai hahmoa.
Anekdootteja.
François Rabelais'sta kerrotaan seuraavaa tarinaa: "Hieman ennen kuolemaansa Rabelais istui vuoteellaan, yllään domino (viitta ja naamio). Kun hän sai kuulla kunniansa pelleilystään vakavalla hetkellä, Rabelais vastasi latinaksi: 'Beati qui in Domino moriuntur.' ’Siunattuja olkoot he, jotka kuolevat herrassa (tai dominossa!)’"
Vilho Niittymaa

Vilho Aleksander Niittymaa (19. elokuuta 1896 Yläne – 29. kesäkuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen kiekonheiton olympiamitalisti.
Niittymaa sai kiekonheiton olympiahopeaa Pariisin kisoissa 1924. Hänen tuloksensa Yhdysvaltain Clarence Houserin voittamassa kisassa oli 44,95.
Vuonna 1922 Niittymaa voitti kiekonheiton Englannin mestaruuden. Samana vuonna hän voitti lajinsa Suomen ensimmäisessä yleisurheilumaaottelussa Ranskaa vastaan. Myös ensimmäisessä Suomi–Ruotsi-maaottelussa 1925 Niittymaa oli paras. Suomen mestaruuden hän voitti yhdeksän kertaa.
Kiekonheiton lisäksi Niittymaa kilpaili mm. kuulantyönnössä ja moukarinheitossa. Hän osallistui vuosikymmenien ajan aktiivisesti NMKY:n urheilutoimintaan ja sai NMKY:n Urheiluliiton kultaisen ansiomerkin.
Suopotkupallo

Suopotkupallo on Suomessa kehitetty muunnelma jalkapallosta. Siinä on jalkapallo siirretty uuteen elementtiin, riittävän märälle suolle. Ajatus on lähtenyt liikkeelle suomalaisten hiihtäjien voimaharjoittelusta, jossa he juoksivat suolla. 
Kilpailut.
Lajin ensiaskelia otettiin 1990-luvun lopulla ja vuonna 1998 järjestettiin ensimmäiset SM-kisat. Seuraavana vuonna oli vuorossa EM-kisat ja sitä seuraavasta eli vuodesta 2000 lähtien on pelattu maailmanmestaruudesta. Kisat järjestetään Hyrynsalmen Pölhövaaran Vuorisuolla. 
"Kainuun Paroonit Ry" ilmoitti syksyllä 2006 järjestävänsä oman MM-tapahtuman kesästä 2007 alkaen Sotkamon Heinämäkeen. Hankkeesta nousi kohu ja oli jopa mahdollista, että olisi järjestetty kahdet erilliset suopotkupallon maailmanmestaruuskilpailut. Osa rahoittajista kuitenkin vetäytyi, joten kisojen järjestelyvastuu siirtyi "Hiihtokeskus Ukkohalla OY:lle" ja suopotkupallon MM-kisat järjestetään jatkossakin vain Hyrynsalmella.
Ensimmäiset ulkomaalaiset maailmanmestarit olivat vuonna 2004 miesten kilpasarjassa "Penza-Center" ja business-sarjassa "LiRa/2", molemmat joukkueet ovat Venäjältä. Vuonna 2005 Penza-Center uusi voittonsa. Mestaruus palasi Suomeen vuoden 2006 turnauksessa, kun "Nicky on the Butt" kirkasti neljä vuotta aiemmin voittamansa pronssin maailmanmestaruudeksi. Vuoden 2017 mestaruuden voitti miehissä venäläinen "Saint-Petersburg Lakes" -joukkue ja naisissa suomalainen "STBF"-joukkue.
Sääntöjä.
Jalkapallosta suopotkupallo poikkeaa muutenkin kuin kenttänsä pehmeyden puolesta. Kentän koko on 60x35 metriä ja maalit 2x5 metriä. Peliaika on 2x10 minuuttia. Kulmapotkut, rangaistuslaukaukset ja sivurajaheitot suoritetaan käsistä potkaisemalla. Paitsiosääntö ei ole voimassa. Suoraan maalivahdin käsistä lähteneestä avauksesta tullutta maalia ei hyväksytä (ellei joku muu koske palloon ennen maalin syntyä). Kaikki vapaapotkut, sivurajaheitot ja kulmapotkut ovat epäsuoria. Kentällä on yhtä aikaa 1 + 5 pelaajaa. Pelissä on lentävät vaihdot eikä vaihtopelaajien määrää ole rajoitettu (ellei järjestäjä tee niin).
Henri Cartier-Bresson

Henri Cartier-Bresson (22. elokuuta 1908 Chanteloup-en-Brie – 3. elokuuta 2004 Montjustin) oli tunnettu ranskalainen valokuvaaja ja eräs 1900-luvun kuuluisimmista valokuvataiteilijoista. Häntä kutsutaan kuvajournalismin isäksi. Muiden ansioidensa lisäksi Bresson tunnetaan yhtenä Magnum Photosin perustajista. Vuonna 1982 Cartier-Bressonille myönnettiin kansainvälinen Hasselblad-palkinto.
Cartier-Bresson kuvasi Leican 35-millimetrin filmiä käyttävällä mittaetsinkameralla, lähinnä 50 millimetrin normaaliobjektiivilla sekä joskus laajakulmaobjektiivilla maisemia. Hän oli ensimmäisiä ammattikuvaajia, jotka kuvasivat kinofilmille työkseen, ja auttoi kehittämään kuvajournalismin niin sanottua katukuvaustyyliä, mikä vaikutti tuleviin valokuvaajasukupolviin. Cartier-Bresson ei koskaan kuvannut salaman kanssa, sillä hän piti sitä epäkohteliaana: ”...kuin tulisi konserttiin pistooli kädessä.” Hän halusi muodostaa valokuvat kamerassaan eikä pimiössä. Tätä periaatettaan hän todisti täysin muokkaamattomilla täyden negatiivikuva-alueen kokoisilla vedoksilla.
Ratkaiseva hetki.
Cartier-Bresson sai modernistisen maalaustaiteen koulutuksen. Tämä oli osaltaan vaikuttamassa ”ratkaisevan hetken” käsitteen syntyyn. Ratkaiseva hetki ei ollut pelkästään tapahtumien huippuhetki vaan pikemminkin kuvan geometriaan ja tilallisuuteen liittyvä sommitteluperiaate. Vielä vanhalla iällään Cartier-Bresson piti yllä nuorena saamaansa kuvataiteen kipinää, sillä viimeiset vuotensa hän piirsi ahkerasti.
Kontiovaara

Kontiovaara on kylä Lieksassa, laajan kaupungin eteläisessä osassa.
Kontiovaarassa on ollut pysyvää asutusta jo ainakin 1600-luvulla. Kyseisen vuosisadan puolivälin ajoilta löytyvät ensimmäiset maininnat asutustiloista. Seuraavien vuosisatojen aikana asutus laajeni ja vakiintui. Maanviljely ja metsästys sekä kalastus olivat pääelinkeinoina. 1900-luvulla metsätyöt olivat suuri työllistäjä.
Toisen maailmansodan aikaan Kontiovaaran kylä joutui venäläisten partisaanien iskujen kohteeksi. Partisaanit majoittuivat lähialueilla ja saivat varustetäydennystä lentokoneista pudotetuilla varustetorpedoilla Patvinsuolle. Partisaanien iskujen kohteiksi joutuivat niin siviilit kuin sotilaatkin. Kontiovaarassa on partisaanien tuhoista kertova muistomerkki (1970) Sarvivaaran ja Mäkikankaan välillä Suomuntien vieressä (koordinaatit 
Sotien jälkeen alkanut maan rakentaminen lisäsi metsätöiden määrää myös Kontiovaarassa. Kylällä oli metsäkämppiä Mäkikankaalla, Suomussa ja Repoahossa. Kauppojakin oli kaksin kappalein, samoin tanssilava. 1960-luvun alussa kylällä oli asukkaita jopa kuutisensataa, jos tukkijätkät huomioidaan. Sitten alkoi muuttoliike kaupunkeihin ja eritoten eteläisimpään Suomeen. Kylä liki tyhjeni vuosikymmenessä ja asujaimistoksi jäi eläkeikäistä väestöä.
Vuosituhannen vaihteen jälkeen on kylällä enää pari vakituista asukasta. Kesäasutus on lisääntymään päin, heidän joukossaan kylän entisten asukkaiden perillisiä.
Patvinsuon kansallispuisto ja Suomunjärvi sijaitsevat Kontiovaaran kylän kaakkoispuolella. Ihmiset ovat löytäneet alueen, ja varsinkin kesäaikaan alueella käy luontoon tutustumassa runsaasti matkailijoita.
Edil Rosenqvist

Albert Edil Rosenqvist (11. joulukuuta 1892 Degerby – 14. syyskuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen painija ja kaksinkertainen olympiamitalisti.
Rosenqvist edusti Suomea kolmissa olympialaisissa. Antwerpenissa 1920 hän sai hopeaa kreikkalais-roomalaisen painin raskaassa keskisarjassa ja Pariisissa 1924 hopeaa raskaassa sarjassa. Amsterdamissa 1928 hän osallistui vapaapainiin ja sijoittui raskaassa keskisarjassa seitsemänneksi.
Maailmanmestaruuden Rosenqvist voitti kahdesti, 1921 ja 1922. Sen jälkeen ei MM-kilpailuja hänen aktiiviaikanaan enää järjestettykään. EM-kilpailuissa hän saavutti pronssia 1930.
"Rusa" Rosenqvist edusti kotimaassaan Helsingin Atleettiklubia, jonka kunniajäseneksi hänet valittiin.
Decca Records

Decca Records on vuonna 1929 Isossa-Britanniassa perustettu levy-yhtiö. Se oli merkittävimpiä levymerkkejä vuosikymmeniä. Deccalle ovat levyttäneet muun muassa Louis Armstrong, The Rolling Stones, The Everly Brothers ja The Moody Blues. 
Decca kustantaa levyjä myös klassisen musiikin, oopperan ja musikaalin saralla.
Vuonna 1948 Musiikki-Fazer sai Deccan edustuksen Suomeen ja alkoi julkaista myös suomalaista tuotantoa Decca-levymerkillä. Decca- ja 
Rytmi-levyillä esiintyivät säännöllisesti suosituimmat solistit Henry Theel, Olavi Virta, Tapio Rautavaara, Erkki Junkkarinen, Kauko Käyhkö (Justeeri), Reino Helismaa ja Metro-tytöt.
U-putki

U-putki (U-putkimanometri) on paine-eron mittauksessa käytetty mittalaite. Mittalaite on nimensä mukaisesti U-muotoinen putki, joka on täytetty nesteellä. Nestepintojen korkeuseron avulla U-putken eri haaroissa voidaan laskea paine-ero putken suiden välillä.
Teoria.
Paine-ero lasketaan kaavalla:
formula_1,
missä "ρ" on nesteen tiheys kyseisessä tilassa ja "g" on maan vetovoimakiihtyvyys.
Nesteenä U-putkessa käytetään yleisesti vettä pienille paine-eroille ja elohopeaa suurille paine-eroille. Kun maan vetovoiman kiihtyvyytenä käytetään arvoa 9,807 m/s² sekä veden tiheytenä 998 kg/m³ ja elohopean tiheytenä 13 534 kg/m³, saadaan nestepintojen eron funktiona seuraavat paine-erot:
Käytännön huomioita.
Vesitäytteisellä U-putkella voidaan mitata esimerkiksi rakennuksessa vallitsevaa ali- tai ylipainetta, joka usein on vain muutaman millin vesipatsaan suuruinen. Elohopeatäytteisellä U-putkella voidaan taas mitata esimerkiksi lähellä täydellistä tyhjiötä olevia paineita alle metrin mittaisella U-putkella. Jos sama halutaan tehdä vesitäytteisellä putkella, tarvitaan noin 10 metriä korkea, käytännössä hyvin hankala U-putki. Elohopeapatsaan korkeutta on yleisesti käytetty myös verenpaineen mittayksikkönä.
Perinteinen vaaitus vesiletkulla (rakennuksilla samojen tasokorkeuksien mittaus ja merkitseminen) on tavallaan käänteinen sovellus U-putkesta. Jos mitattavat tasot ovat saman ilmanpaineen vaikutuksessa, tiedetään, että letkun nestepintojen korkeusero on nolla – selkeämmin sanottuna vesipinnat ovat samassa tasossa. Näin voidaan siirtää haluttu tasopiste niin pitkälle kuin vain käytössä oleva vesiletku sallii.
Niin painemittauksessa kuin vaaituksessakin on käytännössä varmistettava, että mittausletku on täysin nesteen täyttämä, eikä letkussa ole tukoksia tai ilmakuplia.
Sykemittari

Sykemittari on laite, joka mittaa sydämen lyöntitiheyttä eli sykettä. 
Sykemittarissa on yleensä rinnan ympäri kulkeva hihnalla kiinnitettävä lähetinosa, jonka elektrodit rekisteröivät sydämen sähköimpulsseja, ja ranteeseen kiinnitettävä, rannekelloa muistuttava vastaanotin. Kehittyneet mallit siirtävät urheilusuoritteen aikana kerätyt tiedot tietokoneelle tai sekä laskevat viikko- ja kuukausituloksia tai kalorinkulutuksia.
Saatavilla on myös Bluetoothin kautta älypuhelimeen tietoja lähettäviä sykeantureita. Esimerkkejä BT sykevöistä ovat mm. Sports Tracker sykevyö, Beat2phone ja Faros.
Monet kuntoliikuntaa ja urheilua harjoittavat tai laihduttajat pääsevät tavoitteisiinsa, kun liikuntaharjoitus tehdään oikealla sykealueella, joka lasketaan prosentteina maksimisykkeestä.
Sykemittareita valmistavat muun muassa Garmin, FRWD, Polar Electro, Suunto, Oura Health, VitalSignum ja Bittium.
Sykemittarin suomalaista historiaa.
Professori Seppo Säynäjäkangas pohti hiihtolenkeillään, miten kunnon kohentumista voisi mitata. Ideaa pienestä sydänmonitorista tukivat Suomen Hiihtoliitto ja Keksintösäätiö. Säynäjäkangas haki patenttia keksinnölleen vuonna 1975. Sittemmin Polar-sykemittarista on tullut kansainvälinen menestystuote ja alansa markkinajohtaja.
Maalivahti

Maalivahti on monissa joukkuelajeissa käytetty erityinen pelaaja, jonka tehtävä on torjua vastustajan maalintekoyritykset. Maalivahteja käytetään ringetessä, jalkapallossa, jääkiekossa, salibandyssä, käsipallossa, jääpallossa, vesipallossa sekä monessa muussa lajissa. Maalivahteja koskevat lähes poikkeuksetta erilaiset säännöt kuin muita pelaajia.
Maalivahti jalkapallossa.
Jalkapallossa maalivahti on muihin pelaajiin nähden poikkeavassa asemassa. Hänellä on oikeus pelata palloa käsillä omalla rangaistusalueellaan. Oman rangaistusalueensa ulkopuolella maalivahdilla ei ole erityisoikeuksia muihin pelaajiin nähden.
Maalivahdille tärkeitä ominaisuuksia ovat reaktionopeus, pelisilmä ja ketteryys rohkeuden ohessa. Viimeisen vuosikymmenen aikana maalivahtipeli on entistä enemmän painottunut pelinjohtamiseen. Myös jalalla pelaamisen merkitys on kasvanut.
Maalivahti jääkiekossa.
Jääkiekkomaalivahdin varustus poikkeaa kenttäpelaajan varusteista siten, että toisessa kädessään maalivahdilla on levyhansikas eli niin sanottu kilpi ja toisessa räpylä; maila on kilpikädessä. Polvisuojat ovat torjuntatehon lisäämiseksi leveät. Lisäksi jääkiekkomaalivahti käyttää rintapanssaria, jossa on myös olkapääsuojat, alasuojaa sekä maskia. Maila on malliltaan kenttäpelaajan mailaa leveämpi. Sitä käytetään sekä torjumiseen että kiekon laukomiseen.
Maalivahti salibandyssä.
Salibandyssä maalivahdilla ei ole mailaa. Maalivahti saa ottaa pallon käsiinsä vain ollessaan hänelle merkityllä alueella. Kasvomaski on maalivahdille pakollinen varuste. Myös ohuiden hansikkaiden käyttö on sallittu. Oleellinen ero jääkiekkoon on, että suojukset saavat vain suojata maalivahtia, eivät estää maalin syntymistä.
Salibandyssä heittotaidolla on pelin avaamisen kannalta keskeinen merkitys toisin kuin jääkiekossa, jossa maalivahti yleensä vain antaa kiekon lähimmälle oman joukkueensa pelaajalle.
Torjuntaprosentti.
Henkilökohtainen.
Torjuntaprosentti on etenkin jääkiekossa ja salibandyssä maalivahdin pelituloksen mittaamiseen käytettävä matemaattinen arvo, joka ilmaisee prosentteina hänen torjumansa laukaukset kaikista hänen vartioimaansa maalia kohti tehdyistä laukauksista. Maalin ohi menneitä laukauksia ei lasketa mukaan.
formula_1
Esimerkiksi, jos maalivahti torjuu 34 laukauksesta 30, torjuntaprosentti muodostuu seuraavasti: formula_2. Tilastoissa se on tapana merkitä pohjoisamerikkalaisittain .882 tai eurooppalaisittain kahdella desimaalilla 88,24 %.
Joukkue.
Koko joukkueen torjuntaprosenttiin lasketaan joukkueen kaikkien maalivahtien yhteensä tekemät torjunnat joukkueen maalia kohti tehdyistä laukauksista. Käytettävästä laskentatavasta riippuu, vaikuttavatko joukkueen torjuntaprosenttiin myös ilman maalivahtia, tyhjään maaliin tehdyt maalit vai eivät.
Synopsis

Synopsis on tiivistelmä tai yleiskatsaus esimerkiksi kuvallisesta tai kirjallisesta teoksesta, sen lyhyt hahmotelma. Synopsis pyrkii kuvailemaan teoksen sisältöä ja sen tuotantoa vastaamalla muun muassa kysymyksiin "miksi", "mitä", "kenelle" ja "miten". Synopsis tulee kreikan kielen sanoista συν ("syn", ’yhdessä’) ja οψις ("opsis", ’näkeminen’).
David Pitchforth

David Pitchforth (s. 21. huhtikuuta 1965) on brittiläinen entinen Jaguarin Formula 1 -tallin toimitusjohtaja. Pitchforth nimettiin joulukuussa 2002 Jaguarin toimitusjohtajaksi korvaten tehtävässään Günther Steinerin. 7. tammikuuta 2005 Pitchforth irtisanottiin tehtävästään yhdessä tallipäällikön Tony Purnellin kanssa. 
Pitchforthin kanssa työskennelleitä kuljettajia olivat David Coulthard, Christian Klien ja Vitantonio Liuzzi.
Jagdtiger

Jagdtiger () eli Sd.Kfz.186 oli saksalainen toisen maailmansodan aikainen raskas panssarintorjuntavaunu.
Jagdtiger perustui raskaan Tiger II -panssarivaunun alustaan ja tuli palveluskäyttöön loppuvuodesta 1944. Itävaltalaisen Steyr–Daimler–Puchin tytäryritys, Nibelungenwerke, valmisti yhteensä noin 77–88 kappaletta näitä Henschelin ja Porschen suunnittelemia vaunuja, joten vaunulla ei ollut käytännön merkitystä sodan kulkuun. 
Aseistuksena siinä oli tehokas 128-millimetrinen PaK 80 L/55 -tykki, jonka yli 28-kiloinen Panzergranate 43 -panssarikranaatti pystyi läpäisemään kaikki aikansa panssarit, kun taas Jagdtigerin taistelutilan 250 millimetriä paksua etupanssaria ei pystynyt läpäisemään mikään liittoutuneiden panssarintorjunta-ase. Erikoisuutena Jagdtigerissä oli kartussilaukauksesta johtuen kaksi lataajaa. Ensimmäinen lataajista työnsi ammuksen putkeen ja toinen kartussin sen perään. Lähi-ilmatorjuntaan ja jalkaväkeä vastaan siinä oli ensin yksi ja myöhemmissä malleissa kaksi MG-34- tai MG-42-konekivääriä. 
Vaikka Jagdtiger oli panssaroinniltaan ja aseistukseltaan ylivertainen liittoutuneiden panssarivaunuihin verrattuna, se oli kuitenkin kaukana voittamattomasta. Sen kenttäkelpoisuuden suurimmat rajoitteet olivat suuri koko ja valtava paino, jotka johtivat muun muassa vaunun painoon nähden liian heikkotehoisen moottorin ja voimansiirtojärjestelmän häiriö- ja rikkoontumisalttiuteen, sekä liialliseen bensiinin kulutukseen, joka polttoainepulan kourissa kamppailleessa Saksassa oli äärimmäisen vakava sotilaallinen ongelma. Näin ollen Jagdtiger oli parhaimmillaan puolustustehtävissä, jotka eivät niinkään vaatineet hyökkäystaistelun tavoin jatkuvaa liikettä. Vihollisen ilmavoimilta säästyneet vaunut kohtasivat loppunsa yleensä oman miehistönsä räjäyttäminä bensiinin loppumisen tai teknisen vian takia. 
Vain kaksi raskasta panssarintorjuntapataljoonaa, (schwere Panzerjäger-Abteilung) numerot 512 ja 653, saivat Jagdtiger-vaunuja käyttöönsä. Kuuluisimmat Jagdtiger-kalustolla taistelleet vaununjohtajat lienevät luutnantti Otto Carius ja kapteeni Albert Ernst, jotka toimivat sodan lopussa komppanianpäälliköinä 512. raskaassa panssarintorjuntapataljoonassa.
Hillbilly

Hillbilly on tavallisesti halventava nimitys Yhdysvaltain maaseudun valkoihoisille asukkaille ja varsinkin Appalakkien vuoristoseudun asukkaille.
Sanan alkuperä on 1600-luvun lopun Irlannin Ulsterista. Englannin mainiota vallankumousta seuranneessa sisällissodassa Vilhelm III Oranialainen päihitti vuonna 1690 Stuart-suvun katolisen kuningas Jaakko II:n Boynen taistelussa. Vilhelmin ulsterilais-skottilaisia kannattajia kutsuttiin nimillä "Orangemen" (oranialaiset) ja "Billy Boys". Vastaavasti Appalakkien seudulle asettuneita ulsterilais-skottilaisia Vilhelmin kannattajia kutsuttiin nimellä "Hillbillies".
Country-musiikkia on välillä kutsuttu myös hillbilly-musiikiksi.
Juutalaiset juhlapäivät

Juutalaiset juhlapäivät juontavat juurensa usein Toorasta. Ne on lueteltu muun muassa kolmannessa Mooseksen kirjassa. Muita juhlapäiviä on myöhemmin lisätty uudempien juutalaisten historian merkkitapahtumien muistoksi.
Juutalaiset juhlapäivät noudattavat juutalaista kalenteria eivätkä siksi osu gregoriaanisessa kalenterissa vuoden tietyille päiville. Juutalaisille päivä alkaa auringon laskiessa, ja juhlaa edeltävän päivän ilta ("erev") lasketaan juhlaan kuuluvaksi.
Toorassa säädetyt juhlat.
Toorassa säädettyihin juhliin liittyy roš hodešia lukuun ottamatta rajoituksia, jotka muistuttavat sapattiin liittyviä työnteon kieltoja. Toorassa säädettyinä juhlina rukoillaan ylimääräinen musaf-rukous, joka vastaa Toorassa mainittua ylimääräistä musaf-uhria. Israelin ulkopuolella näitä juhlia vietetään aina kaksi päivää, kun Israelissa kaikki muut paitsi roš hašana kestävät vain yhden päivän.
Muita juhlapäiviä.
Israelin valtion perustamisen jälkeen juutalaiset ovat ottaneet käyttöön joitakin uusia juhlapäiviä.
Filotas (Parmenionin poika)

Filotas (, ; kuoli 330 eaa.) oli makedonialainen sotilas. Hän oli Aleksanteri Suuren kokeneimman päällikön Parmenionin vanhin poika. Filotas eteni urallaan aina ratsuväen komentajaksi mutta ei kuitenkaan päässyt kuninkaan lähipiirin jäseneksi. Filotas johti ratsuväkeä Granikosjoen, Issoksen ja Gaugamelan taisteluissa. Ratsuväellä oli kaikissa näissä taisteluissa tärkeä osa. 
Vuoden 330 eaa. lopulla Filotas kuuli Aleksanteriin kohdistuneesta salajuonesta: eräät sotilaat aikoivat murhata kuninkaan. Filotas piti kuitenkin asian omana tietonaan. Aleksanterin johtama armeija oli edennyt jo syvälle Persian valtakunnan kaukaisimpiin maakuntiin, ja osa sotilaista toivoi jo sodan loppuvan. Jos Aleksanteri olisi murhattu, olisi Filiotaalla tai hänen isälään ollut hyvä tilaisuus kaapata valta itselleen. Aleksanteri halusi kuitenkin armahtaa Filotaan, mutta seuraavana päivänä Krateros ja Koinos syyttivät Filotasta ja hänet vangittiin. 
Aleksanteri syytti Filotasta armeijan edessä salajuonesta häntä itseään kohtaan. Makedoniassa armeijalla oli tällaisissa tapauksissa tuomiovalta. Hefaistion, Krateros ja Koenos vaativat, että Filotasta kidutettaisiin, jotta totuus selviäisi. Kidutuksen jälkeen Filotas tunnusti, että hän oli tiennyt salajuonesta ja suunnitellut isänsä kanssa vallankaappausta. Tämän kuultuaan armeija tuomitsi hänet kuolemaan. Isä tuomittiin myös kuolemaan vaikka hän olikin tuolloin Ekbatanassa.
Antiikin historioitsijoiden mukaan ei ollut varmuutta siitä, oliko Filotas tosiaan syyllinen. Ensimmäistä salajuonta pidettiin todellisena, Parmenionin ja Filotaan salajuonta ei pidetä yhtä todennäköisenä. Olihan Filotas tunnustanut vasta kidutuksen jälkeen.
Gackt

Gackt Camui () on Okinawalla, Japanissa syntynyt laulaja.
Ura muusikkona.
Ensimmäinen kokoonpano, jossa Gackt on ollut mukana, oli nimeltään Cain's Feel. Yhtyeessä oli mukana myös Gacktin nykyinen kitaristi You. Alun perin Gacktin tuli soittaa yhtyeessä rumpuja, mutta sopivan laulajan puuttuessa Gacktista tuli yhtyeen solisti. Vuonna 1995 Gackt muutti Tokioon ja astui parrasvaloihin Malice Mizer -nimisen visual kei -tyylisen yhtyeen laulajana. Hän ystävystyi erityisesti Malice Mizerin rumpalin Kamin kanssa, vaikka tulikin hyvin toimeen kaikkien yhtyeen jäsenten kanssa. Vuonna 1999 Gackt erosi Malice Mizeristä, ja vielä samana vuonna Kami menehtyi aivoverenvuotoon, mikä oli raskas menetys Gacktille. Eron syyksi on arveltu riitaantumista yhtyeen keulakuvan, kitaristi Manan, kanssa. Gackt laulaa Malice Mizerin levyillä "Voyage ~Sans Retour~" ja "Merveilles".
Gacktilla on ympärillään tiivis ystävistä koostuva bändi jota kutsutaan Gacktjobiksi.
G&amp;Lovers on Gacktin virallinen faniklubi. 
Gackt on tehnyt yhteistyötä X-Japanin Yoshikin ja Luna Sean Sugizon sekä sooloartistina parhaiten tunnetun Miyavin kanssa S.K.I.N-projektissa, jonka tavoitteena oli tehdä japanilaista musiikkia tunnetuksi maailmalla.
Tämän jälkeen Gackt oli mukana yhtyeessä nimeltä Yellow Fried Chickenz.
Yksityiselämä.
Gackt on syntynyt 4. heinäkuuta 1973. Hän on saanut varsin ankaran kasvatuksen ja hänet pakotettiin soittamaan pianoa. Vaikka hän ei nuorena pitänytkään pianonsoitosta, on aikaisesta harjoittelusta ollut myöhemmin hyötyä. Gackt on tarkka yksityiselämästään ja häntä nähdään harvoin lehdissä - ellei kyse ole hänen urastaan. Gackt on ollut naimisissa 90-luvulla, mutta hän erosi korealaisesta vaimostaan, kun fanit alkoivat olla liian tunkeilevia, ja yhteistä aikaa oli liian vähän.
Kama

Kama (, tataariksi Чулман, "Çulman") on 1 805 kilometriä pitkä Volgan sivujoki Itä-Euroopassa Venäjällä.
Kama saa alkunsa Udmurtian pohjoisimmasta osasta, Kaman ylängöltä, josta se virtaa aluksi pohjoiseen Kirovin alueelle, kääntyy sitten itään, virtaa Permin Komin halki Permin alueelle ja kääntyy etelään. Sitten se virtaa Udmurtian kaakkoisosan halki Baškirian rajalle ja virtaa rajaa seuraillen lounaaseen Tatarstanin puolelle. Tatarstanin halki virrattuaan se laskee Volgaan Tatarstanin länsiosassa.
Kama on yksi Volgan suurimmista sivujoista ja tärkeä vesiliikenneväylä. Kaman omista sivujoista suurimmat ovat Vjatka ja Belaja. Joessa on suuria voimalaitoksia ja tekojärviä, ylävirrasta lukien Kaman tekojärvi (1 915 km²), Votkinskin tekojärvi (1 120 km²) ja Ala-Kaman tekojärvi (1 080 km²). Kama yhtyy Volgaan Kuibyševin tekojärven kohdalla, joka ulottuu Kaman alajuoksulle ja on Euroopan tekojärvistä suurin (6 450 km²).
Tärkeimmät kaupungit Kaman varrella tai sen tuntumassa, latvalta lukien, ovat
Sarapul

Sarapul () on noin sadantuhannen asukkaan teollisuuskaupunki Kamajoen varrella Udmurtian kaakkoisosassa Venäjällä, 66 kilometriä tasavallan pääkaupungista Iževskistä kaakkoon. Sarapul ei kuulu sitä ympäröivään Sarapulin piiriin, vaan on oma piiritason hallintoyksikkönsä. 
Vuoden 2010 väestönlaskennassa Sarapulin asukasluku oli 101 381, ja se oli Udmurtian toiseksi suurin kaupunki.
Sarapulista on rautatieyhteydet muualle Udmurtiaan sekä Kazaniin ja Jekaterinburgiin. Lisäksi kaupungissa on suuri jokisatama. Kaupungin merkittävät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, metalli- ja elektromekaaninenteollisuus.
Sarapulissa on draamateatteri ja neljä kulttuuritaloa. Kaupunkia ympäröivä luonto, ilmasto ja sijainti Kaman varrella houkuttelevat kaupunkiin turisteja, metsästäjiä ja kalastajia. 
Historia.
Sarapul perustettiin 1500-luvun puolivälissä, ja sen nimi oli aluksi "Voznesenskoje". Kaupunki ja piirikuntakeskus Sarapulista tuli 1780.
Kantokääpä

Kantokääpä ("Fomitopsis pinicola") esiintyy nimensä mukaisesti kannoissa ja kaatuneissa puissa, myös puutavarassa. Se saattaa tunkeutua heikentyneisiin, eläviin puihin, joissa se aiheuttaa ruskolahoa. Kääpä on monivuotinen, 15–25 cm:n levyinen, kova ja värikäs: Itiöemässä on tyypillisesti mustia ja oranssinsävyisiä värejä ja harmaita, mutta ei yleensä vaaleanpunaista. Kantokääpä on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi lajiksi ja se on hyvin yleinen koko maassa.
Kantokääpä esiintyy sekä havupuissa varsinkin kuusella ja männyllä että lehtipuilla etenkin koivuilla ja harmaalepällä, metsänrajalle asti. Laji on pohjoisella pallonpuoliskolla sirkumpolaarinen, eli sitä tavataan Euraasian lisäksi Pohjois-Amerikassa.
Kantokääpä on aggressiivinen elävänkin puun lahottaja varsinkin pohjoisissa varttuneissa kuusikoissa, mutta suurimmat taloudelliset tuhot se on aiheuttanut metsään jätetyssä sahatavarassa. Männyssä kääpälajin lahovaikutus jää tavallisesti pinnalliseksi. 
Lajilla on omintakeinen, hieman imelähkö tuoksu, jonka perusteella sen voi erottaa luonnossa toisista samantapaisista käävistä kuten esimerkiksi arinakäävästä. Kantokäävälle on luonteenomaista myös pisarointi eli se kasvaessaan voimakkaasti tuottaa runsaastikin näkyviä nestepisaroita. Kantokääpää voidaan käyttää myös sienivärjäykseen, jolloin saadaan joko beigen, ruskean, siniharmaan tai ruskeanmustan sävyjä.
Kantokääpä on edeltäjälaji. Sen lahottamassa puussa voivat kasvaa sitruunakääpä ("Antrodiella citrinella"), röyhelökääpä ("Pycnoporellus alboluteus") sekä voimakkaan punainen rusokääpä ("Pycnoporellus fulgens") , samoin ilmeisesti myös orvakoihin luettava peikonnahka ("Crustoderma dryinum")
Glazov

Glazov (, udmurtiksi Глаз, "Glaz") on noin sadantuhannen asukkaan teollisuuskaupunki Tšepetskijoen varrella Venäjällä Udmurtian tasavallan pohjoisosassa. Glazov ei kuulu sitä ympäröivään Glazovin piiriin (17 132 asuskasta 2010), vaan on oma hallintoyksikkönsä (kaupunkipiirikunta, "gorodskoi okrug "Gorod Glazov""), jonka väkiluku oli 95 854 vuonna 2010. 
Kaupunki sijaitsee Siperian radan varrella, 1 163 km Moskovasta. Sieltä on 180 km etelään Udmurtian pääkaupunkiin Iževskiin. Glazov on Pohjois-Udmurtian teollisuus- ja kulttuurikeskus. Kaupungin merkittävät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, puunjalostus-, vaate- ja elintarviketeollisuus. Tärkein teollisuuslaitos on Tšepetski mehanšetski zavod (ОАО «Чепецкий механический завод»), joka valmistaa ydinvoimaloiden rakentamisessa käytettäviä metalleja.
Historia.
Glazovin kylä perustettiin noin 1500-1600-luvulla. Kaupunginoikeudet se sai 1780, jolloin siitä tuli myös piirikuntakeskus. Vähäpätöisenä kaupunkina sitä 1800-luvulla käytettiin ei-toivottujen henkilöiden karkotuspaikkana. Siperian rata rakennettiin sen ohi 1898.
Silikaattimineraali

Silikaattimineraalit eli silikaatit (&lt; lat. "silicium" = pii) ovat laaja ja monimuotoinen ryhmä mineraaleja, jotka muodostavat 90 prosenttia maankuoresta ja joihin kuuluu yli 300 eri mineraalia. Kemiallisesti ne koostuvat silikaateista, jotka ovat piin ja hapen muodostamia yhdisteitä (esimerkiksi SiO2 tai SiO4) ja sisältävät yleensä myös yhtä tai useampaa metallia sekä joskus lisäksi vetyä. Silikaattimineraalit muodostavat maankuoren merkittävimmät kivilajit.
Silikaattimineraalien kiderakenteen perustan muodostavat pii- ja happiatomien muodostamat SiO4-tetraedrit. Jokaisen tetraedrin keskipisteessä on piiatomi ja kussakin kärjessä happiatomi. Tetraedrit voivat olla erillään toisistaan tai ne voivat liittyä toisiinsa siten, että kahdella tetraedrillä on yksi yhteinen kärki ja siinä kummallekin tetraedrille yhteinen happiatomi. Yhteisten happiatomien välityksellä tetraedrit voivat muodostaa monimutkaisiakin rakenteita aina ketjuista renkaiksi ja verkoiksi. Jos vain osa happiatomeista on yhteisiä kahdelle tetraedrille, muodostuvalla rakenteella on negatiivinen sähkövaraus eli kyseessä on anioni. Tällöin sähkötasapainon vuoksi kiteessä on oltava myös positiivisia ioneja eli kationeja, jotka ovat yleensä metalli-ioneja.
Tetraedrien muodostamien rakenteiden perusteella silikaatit voidaan jaotella useiksi ryhmiksi ja niiden alaryhmiksi.
Silikaattien luokittelu.
Jalosilikaatit.
Jalosilikaatit eli nesosilikaatit eli ortosilikaatit sisältävät erillisiä SiO4-tetraedrejä eli SiO44--ioneja. Niiden rakenne on tiivis ja ne ovat siksi varsin raskaita mineraaleja.
Sorosilikaatit.
Sorosilikaatit sisältävät erillisiä kaksoistetraedrejä, jotka jakavat yhden happiatomin ja ovat muotoa Si2O76-.
Rengassilikaatit.
Rengas- eli syklosilikaatit koostuvat SixO3x-tetraedrien muodostamista renkaista, joissa on kussakin joko kolme, neljä tai kuusi piihappitetraedria. Jokainen piiatomi jakaa muiden piiatomien kanssa kaksi happiatomiaan.
Ketjusilikaatit.
Ketju- eli inosilikaatit koostuvat ketjuiksi järjestäytyneistä tetraedreistä, joiden atomit ovat sijoittuneet muotoon SiO3 tai Si4O11.
Verkkosilikaatit.
Verkko- eli fyllosilikaatit koostuvat Si2O5-tetraedrien muodostamista verkoista. Verkkorakenne on vahva, mutta koska verkkojen väliset sidokset ovat heikkoja, lohkeavat mineraalit helposti asematason suunnassa.
Hohkasilikaatit.
Hohka- eli tektosilikaateilla on kolmiulotteinen verkosto SiO4-tetraedreja, joissa jokainen happiatomi on kahden tetraedrin yhteisessä kärjessä ja sitoutunut suoraan kahteen piiatomiin. Hohkasilikaatteihin kuuluvat mineraalit muodostavat 75 prosenttia maankuoren aineesta, ja ne ovat tavallisesti varsin värittömiä, keveitä sekä kovia mineraaleja.
Heikki Hela

Heikki Juha Hela (s. 19. heinäkuuta 1964 Aitolahti) on suomalainen muusikko ja näyttelijä. Hela on koulutukseltaan opettaja. Hänet tunnetaan muun muassa Kummeli-ryhmän jäsenenä.
Ura.
Helan laulajaura alkoi jo 1980-luvulla menestyksekkäässä gospelyhtyeessä nimeltä Gospel Power. Yhtyeen hajottua hän siirtyi sekulaarimusiikin puolelle 1994 Kummelin kautta ”Uneton yö” -kappaleella, joka tuli yleisölle jo tutuksi keväällä 1993 näkyneessä Kummelin jakson musiikkivideossa. Vuonna 1994 julkaistiin Helan esikoisalbumi "Kaikista kaikkein" ja Hela palkittiin vuoden miessolistitulokkaana. Nykyisin hän toimii sessiomuusikkona ja levyttää soolotuotantoa.
Hela on esiintynyt "Herra Heinämäen Lato-orkesteri" -lastensarjassa Herra Heinämäkenä. Sarjan teossa oli mukana muitakin Kummelin jäseniä – Timo Kahilainen tuottajana ja Heikki Silvennoinen kertojana.
Hela voitti Jussin parhaasta miessivuosasta elokuvassa "Kahlekuningas" vuonna 2003. Lisäksi hän oli vuonna 1998 miessivuosa-ehdokkaana elokuvasta "Kummeli Kultakuume". 
Hela on oman soolotuotantonsa lisäksi tehnyt kappaleita myös Anna Hanskille, Santeri Kinnuselle ja Ninni Poijärvelle. Lisäksi ”Uneton yö” -kappaleesta on tehty coverversioita.
Hela esitti Rauli "Badding" Somerjokea vuoden 2017 heinäkuussa Someron huvikeskus Esakalliossa ensi-iltansa saaneessa Badding-nimisessä musiikkinäytelmässä.
Yksityiselämä.
Hela on ollut vuodesta 2015 naimisissa näyttelijä Kaisa Helan kanssa. Aiemmin hän oli naimisissa näyttelijä Mari Postin kanssa, jonka kanssa hänellä on kaksi yhteistä lasta.
Možga

Možga (udmurtiksi ja ) on kaupunki Sjuga-joen varrella Udmurtian lounaisosassa Venäjällä 97 kilometriä Iževskistä lounaaseen. Kaupungin asukasluku on 47 961 (2010). Možga ei kuulu sitä ympäröivään Možgan piiriin (28 293 as., 2010) vaan muodostaa oman kaupunkipiirikuntansa.
Možga on ainoa teollisuuskeskus Lounais-Udmurtiassa. Kaupungin läheisyydessä on seitsemän maakaasukenttää.
Historia.
Paikkakunta perustettiin Sjugan lasitehtaan perustamisen yhteydessä 1835 ja tunnettiin nimellä "Sjuginski zavod". Vuonna 1924 se sai nimen "Krasnyi", ja nykyisen nimensä ja kaupungin statuksen vuonna 1927.
Kambarka

Kambarka () on noin 11 000 asukkaan kaupunki pienen Kambarka-joen varrella noin 18 000 asukkaan Kambarkan piirissä Udmurtian itäosassa Venäjällä neljä kilometriä Kamajoesta ja 116 kilometriä Iževskistä kaakkoon. 
Kambarka on huomattava teollisuuskeskus. Kaupungin merkittävimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, metalli-, pakkausmateriaali- ja elintarviketeollisuus. Kaupungin lähistöllä on ollut kemiallisten aseiden tuhoamislaitos.
Historia.
Kambarka perustettiin 1761 Demidovien teollisuusdynastian omistaman rautatehtaan yhteyteen. Kaupunki siitä tuli 1945.
Peltoherkkusieni

Peltoherkkusieni ("Agaricus arvensis") kasvaa keskikesästä alkaen nurmikoilla, laitumilla ja puistoissa maan eteläosissa. Sientä löytyy myös Keski-Suomesta. Se on hyvä ruokasieni, mutta sen saattaa sekoittaa tappavan myrkylliseen valkokärpässieneen. Jos sienilajista ei ole varma, se kannattaa jättää poimimatta.
Ulkonäkö ja koko.
Peltoherkkusienen lakki on 7–15 cm, nuorempana puolipallomainen, vanhemmiten laakean kupera. Valkoinen tai kermanvalkoinen. Heltat ovat irtotyviset, alussa punertavat, mutta ne tummenevat vanhemmiten violetinmustiksi. Jalka 5–14 cm pitkä, 1–3 cm paksu ja valkoinen. Rengas isohko, alapinnalta tähtimäisesti suomuinen. Malto kellertyy ilmassa. Aniksen tai mantelin kaltainen tuoksu. Itiöpölyn väri on tummanruskea
Levinneisyys.
Kasvaa Lapissa asti, etelässä taajamissa yleinen.
Kasvupaikka ja elinympäristö.
Etelän taajamissa teiden varsilla, nurmikoilla ja puistoissa. Usein isoina ryhminä ja noidankehinä. Elo–syyskuussa.
Käyttö.
Erinomainen ruokasieni, mutta kerää ilmansaasteita kuten kadmiumia ja lyijyä, joten sen syötiä ei suositella alueita joiden lähellä on liikenettä tai teollisuutta. Peltoherkkusieni ei ole Eviran ylläpitämällä ohjeellisella listauksella suositeltavista ruokasienistä.
Uva (Udmurtia)

Uva ( ja ) on kaupunkimainen taajama ja maalaiskunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Uvajoen varrella 96 kilometriä Iževskistä länteen. Taajama on Uvan piirin keskus. Asukkaita on 20 000 henkeä (vuonna 2010).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1924 perustetusta metsätyöläisten asutuksesta. Vuonna 1935 siitä tuli piirikeskus ja vuonna 1938 kaupunkimainen taajama. Asukkaista kaksi kolmasosaa on venäläisiä ja kolmannes udmurtteja.
Uvan kautta kulkee Iževskin ja Kilmezin välinen rautatie sekä Iževskista Nylgan kautta johtava maantie, joka haarautuu taajamassa Vavožiin, Seltyyn ja Sjumsiin. Siellä toimii metsä- ja puunjalostusteollisuutta, turpeentuotantoyritys, sikala ja suurkanala, meijeri, lihanjalostuslaitos ja muuta elintarviketeollisuutta. Taajamassa on opettajaopisto, ammattikoulu, kulttuuritalo, elokuvateatteri, tasavallan kansallismuseon ja taidemuseon osastot, piirisairaala ja parantola.
Balezino

Balezino () on kaupunkityyppinen taajama Balezinon piirissä Udmurtian pohjoisosassa Venäjällä 175 kilometriä pääkaupungista Iževskistä pohjoiseen. Sieltä on rautatieyhteys Iževskiin ja läheiseen Glazoviin.
Asukasluvun kehitys:
Muskoviitti

Muskoviitti (KAl2(Si3Al)O10(OH, F)2) eli "vaalea kiille" on yleinen mineraali. Sitä on esimerkiksi graniitissa, gneississä ja liuskeessa. Väriltään muskoviitti on yleensä väritön tai hopeanhohtoinen, mutta usein myös heikosti keltainen, ruskea, punainen tai vihreä. Nimensä se on saanut moskovalaisista kauppiaista eli muskoviiteista, jotka kauppasivat sitä Länsi-Eurooppaan.
Muskoviitin kovuus Mohsin asteikolla on vain 2–2,5 ja ominaispaino 2,8. Sen sulamispiste on erittäin korkea. Sitä voidaan lohkoa yhteen suuntaan hyvin ohuiksi, läpinäkyviksi suomuiksi. Muskoviittia käytetään muun muassa sähköeristeisiin ja muoviteollisuuden täyteaineena.
Biotiitti

Biotiitti (K(Mg,Fe)3AlSi3O10(OH,F)2) eli "tumma kiille" on silikaattimineraali, joka muistuttaa ominaisuuksiltaan muskoviittia (vaaleaa kiillettä). Se on väriltään mustaa tai tummanruskeaa ja läpinäkymätöntä, mutta lohkeaa hyvin helposti ohuiksi vaaleanruskeiksi ja läpikuultaviksi liuskoiksi. Se on hyvin yleinen kivimineraali mm. graniitissa, gneississä ja kiilleliuskeissa. Rapautuessaan se muuttuu pronssinruskeaksi, joka usein näyttää kullanväriseltä tai metalliselta.
Balezinon piiri

Balezinon piiri (, ) on paikallinen itsehallintoalue Udmurtian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 2 587 neliökilometriä ja asukkaita on 34 617 henkeä (vuonna 2010).
Piiri sijaitsee Udmurtian pohjoisosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Kirovin alueeseen, idässä Kezin, etelässä Igran, lounaassa Krasnogorskojen ja lännessä Glazovin piireihin. Hallinnollinen keskus on Balezinon taajama (16121 as.). Sen lisäksi piiriin kuuluu 16 maalaiskuntaa.
Alueen pohjoisosa sijaitsee Ylä-Kaman ylängön etelärinteillä. Keskiosan läpi virtaa Tšeptsajoki. Pinta-alasta 30 % on metsää. Seudulla on öljyesiintymiä.
Belezinossa on Udmurtian suurin rautatieasema, josta on hyvät yhteydet eri puolelle Venäjää. Piirin kautta kulkee myös Glazovin ja Iževskin välinen maantie. Piirikeskuksesta on matkaa tasavallan pääkaupunkiin 150 kilometriä.
Väestöstä 54,4 % on udmurtteja, 33,5 % venäläisiä ja 9,7 % tataareja.
Seudulla on metalli-, puunjalostus-, elintarvike-, rakennustarvike- ja öljynporausteollisuutta. Huomattavimmat yritykset ovat Balezinon valimo, rakennustarviketehdas, puunjalostuskombinaatti ja konepaja. Elintarviketeollisuus valmistaa leipomotuotteita, makkaraa, makaroneja, virvoitusjuomia ja lihavalmisteita. Hiljattain aloitti toimintansa Balezinon pirtutehdas. Maatalous on keskittynyt lihan ja maidon tuotantoon sekä viljan, rehukasvien ja pellavan viljelyyn.
Piirissä toimii kotiseutumuseo haaraosastoineen. Paikallislehtenä ilmestyy venäjänkielinen "Vperjod".
Ohjelmasarjan Suomensukuiset 30 päivässä (2013) neljännessä jaksossa näyttelijä Ville Haapasalo kuvausryhmineen vierailee Balezinon piirin Jundan maalaiskunnan (1503 as. vuonna 2010) Jundan kylässä udmurtteihin kuuluvien besermanien luona.
Sarvivälke

Sarvivälke on väriltään tavallisesti himmeänvihreä, vihertävänruskea tai musta, neliskulmaisin, välkehtivin pinnoin lohkeileva mineraali. Se on mustan kiilteen jälkeen yleisin tumma mineraali Suomen kallioperässä. Sarvivälke on Uudenmaan maakuntakivi.
Ryhmittelyltään sarvivälke luokitellaan amfibolien suureen ryhmään eli nauhasilikaatteihin kuuluvaksi mineraaliseokseksi. Sarvivälkettä ei ole aina tunnustettu omaksi mineraalikseen, ja nimeä käytetäänkin kirjallisuudessa viittaamaan tummaan amfiboliin.
Koostumus.
Sarvivälke on kolmen molekyylin isomorfinen sekoitus: kalsium-rauta-magnesiumsilikaatti, alumiini-rauta-magnesiumsilikaatti ja rauta-magnesiumsilikaatti. Toisinaan sarvivälke sisältää myös mangaania, titaania ja natriumia. Fluoridi korvaa usein hydroksyylin. Sarvivälkkeen yleinen kemiallinen kaava on (Ca,Na)2-3(Mg,Fe,Al)5(Al,Si)8O22(OH,F)2, Suomen kallioperä -teos (1998) käyttää kemiallisen kaavan muotoa Ca2(Mg,Fe)4Al(Si7Al)O22(OH)2. Sarvivälkkeen kovuus on 5–6 ja ominaispaino on 2,9–3,4. Sen lohkeavuuskulmat ovat 56 ja 124 astetta. Se sekoitetaan usein augiittiin ja biotiittikiilteeseen, jotka ovat mustia ja jotka esiintyvät graniitissa ja charnockiitissa. Kiderakenteeltaan se on rakeista tai sälöistä.
Esiintyminen.
Sarvivälke on yleinen ainesosa monissa magmakivissä ja metamorfisissa kivissä, kuten graniitissa, syeniitissä, dioriitissa, gabrossa, andesiitissa, gneississä ja liuskeessa. Se on amfiboliittien päämineraali.
Hyvinkään ja Karkkilan välisellä seudulla esiintyy yleisesti mustia kivilajeja, joiden päämineraalina on sarvivälke. Sarvivälkerikkaat kivet tunnetaan hyvinä kiuaskivinä ja Hyvinkään mustia graniitteja louhittiin aiemmin rakennus- ja hautakiviksi.
Muut nimitykset.
Syvän tummanruskeaa ja mustaa sarvivälkettä kutsutaan tavanomaisesti basalttiseksi sarvivälkkeeksi siitä syystä, että ne ovat yleensä ainesosana basaltissa tai basaltin kanssa läheisesti yhteen kuuluvissa kivissä. Erästä sarvivälkkeen muunnosta, joka sisältää &lt;5 % rautaoksideja, on väriltään harmaasta valkoiseen, ja sitä kutsutaan edeniitiksi, koska sitä esiintyy Edenvillessä, New Yorkissa. Muita sarvivälkesarjaan kuuluvia mineraaleja ovat pargasiitti, hastingsiitti ja tschermakiitti.
Sarvivälkettä kutsutaan toisinaan myös hornblendeksi, kun tarkoitetaan joko hornblendiittia, tai kyseessä on käännösvirhe, sillä useimmilla kielillä sarvivälkettä kutsutaan "hornblende"ksi.
Gabro

Gabro on tumma, usein karkearakeinen syväkivi, joka vastaa kemialliselta koostumukseltaan basalttisia laavoja. Mineralogisesti se koostuu lähinnä plagioklaasista, pyrokseeneista, sarvivälkkeestä ja oliviinista. Gabron väri vaihtelee jonkin verran sen koostumuksen mukaan. "Mustaksi graniitiksi" kutsuttua gabroa käytetään mm. hautakivinä.
Suomessa gabroja tavataan varsinkin Kemin ja Koillismaan kerrosintruusioissa sekä saman ikäryhmään kuuluvissa Koitelaisen ja Akanvaaran kerrosintruusioissa Itä-Lapissa.
Gabron tiheys on noin 3 000 kg/m³.
Konglomeraatti

Konglomeraatti on diageneesin läpi käynyt eli iskostunut sedimenttikivilaji, jossa on soramaisia, vaihtelevankokoisia kivenkappaleita, joiden väleissä on hienorakeista perusmassaa. Kivenkappaleet ovat iskostuneet yhteen toistensa kanssa tavallisimmin kiteytyneen kvartsin tai kalsiitin avulla. Koostumus riippuu soran sisältämistä mineraaleista. Raekoko on suurempi kuin kaksi millimetriä. Niitä esiintyy samoilla alueilla kuin kvartsiitteja.
Syntyminen.
Konglomeraatti syntyy, kun sedimentti kovettuu diageneesiksi kutsutussa prosessissa, jossa mineraalirakeet pakkaantuvat tiukempaan, jolloin niiden välinen huokostila pienenee. Prosessissa osa mineraaleista liukenee ja niistä syntyy uusia mineraaleja. Huokostilassa oleva liuos kiteytyy rakeiden väliin iskokseksi, joka kittaa rakeet yhteen. Diageneesistä huolimatta sedimentin rakenteen alkuperäiset piirteet säilyvät. 
Diageneesi tapahtuu maanpinnan normaaleissa lämpötiloissa ja paineissa. Sitä ei pidä sekoittaa metamorfoosiin, joka tapahtuu korkeassa lämpötilassa ja paineessa. Suomen kallioperässä suurin osa kivilajeista vanhoja metamorfoituneita sedimenttikiviä, ja muuttumattomia sedimenttikivilajeja on vain vähän, koska ne ovat kuluneet pois.
Konglomeraatteja ovat muun muassa diamiktiitti ja tilliitti. Samanlaisessa iskostumisprosessissa syntyvät myös muun muassa hiekkakivi ja savikivi.
Aikka Hakala (laulaja)

Alpo Antti Olavi ”Aikka” Hakala (taiteilijanimeltään Teddy Guitar, 23. marraskuuta 1957 Kerava – 10. huhtikuuta 2021 Kerava) oli suomalainen muusikko. Hän tuli tunnetuksi vuonna 1978 läpimurtonsa tehneen rockabilly-yhtye Teddy &amp; The Tigersin laulaja-kitaristina. 
Hakalan luotsaama Teddy &amp; The Tigers julkaisi vuoteen 1980 mennessä neljä albumia, minkä jälkeen yhtye vaihtoi tyyliään. Kokoonpano julkaisi Tigers-nimellä yhden albumin 1980, minkä jälkeen yhtye hajosi. Tämän jälkeen Aikka Hakala oli mukana suomalaisen rockabillyn superyhtyeeksikin kutsutussa Lonestarsissa, joka kiersi Suomea ja Eurooppaa ahkerasti noin vuoden ajan. Lonestars julkaisi yhden albumin vuonna 1981. Hakala levytti albumit myös Buck Jonesin sekä Falcons-yhtyeen kanssa, nämäkin julkaistiin vuonna 1981.
Rockabillykauden jälkeen Hakala muodosti rhythm and blues -tyylisen Bad Sign -yhtyeen, jolta julkaistiin viisi albumia vuosina 1983–1987. Bad Signin hajottua Hakala jatkoi musiikin parissa ja teki trubaduurityyppisiä soolo- ja duokeikkoja ympäri Suomen. Hakala julkaisi kantrihenkisen sooloalbumin "True Stories – Mostly" vuonna 1997.
Keväällä 2013 Hakala sai vakavan sairauskohtauksen ja joutui sairaalahoitoon. Hakalan veljen mukaan aivoinfarkti jätti Hakalalle afasian, joka heikensi hänen puheen tuottamista sekä ymmärtämistä.
Vuonna 2023 Docendo julkaisi Tapani Baggen ja Jari Eklundin kirjoittaman kirjan "Teddy, Aikka ja Alpo – Alpo Hakalan musiikki ja elämä 1957–2021". ISBN; 978-952-3825-0-1-7
Kalimaasälpä

Kalimaasälpä (KAlSi3O8) on mineraali, joka muistuttaa lähes kaikilta ominaisuuksiltaan plagioklaasia. Väriltään se vaihtelee usein vaaleanpunaisesta ruskeanpunaiseen, mutta muita värivaihtoehtoja ovat harmaankeltainen, valkoinen, vihreä ja väritön. Se on erittäin tavallisten kivilajien, kuten graniitin, gneissin ja pegmatiitin pääosa. Kalimaasälvästä erotetaan kolme rakenteeltaan eroavaa, saman koostumuksen omaavaa mineraalia: ortoklaasi, sanidiini ja mikrokliini.
Käyttö.
Kalimaasälpää käytetään laseissa ja keraamisissa tuotteissa: posliini-, emali- ja lasiteollisuuden raaka-aineena.
Plagioklaasi

Plagioklaasi on maasälpälaji ja yleisimpiä Suomen kivimineraaleista. Sen kovuus on Mohsin asteikolla 6 ja ominaispaino 2,6–2,7. Plagioklaasi on läpikuultavaa, väriltään usein harmaata, ja siinä on lasimainen pintakiilto. Plagioklaasia on myös korukivenä tunnettu sinihohtoinen labradoriitti ja sen monivärinen muunnos spektroliitti. 
Plagioklaasi muodostuu ohuista lamelleista ja lohkeaa etevästi kahteen suuntaan. Lohkopinnat kiiltävät lasimaisesti ja niiden välinen kulma on hieman 90 astetta pienempi, mistä mineraalin nimi on johdettu (kreik. oligos + klasis, ”vinosti lohkeava”). Toinen helposti havaittava tuntomerkki on lohkopinnan kaksostusviirut eli samansuuntaiset mikroskooppiset urat, jotka taittavat valoa eri suuntiin ja näkyvät kapeina viiruina. 
Plagioklaasit.
Plagioklaasi on albiitin (NaAlSi3O8) ja anortiitin (CaAl2Si2O8) muodostama seossarja. Taulukossa plagioklaaseista käytettyjä seossuhteesta riippuvia nimityksiä.
Brasilian real

Real (symboli R$, ISO 4217 -koodi BRL) on Brasilian rahayksikkö vuodesta 1994. Brasiliassa real-niminen valuuttayksikkö oli käytössä myös 1690–1942. Valuutan liikkeelle laskemisen yksinoikeus kuuluu Brasilian keskuspankille. Yksi real on jaettu 100 senttiin (). Portugaliksi realin monikko on "reais".
Historia.
Hollannin Länsi-Intian kauppakomppania löi ensimmäiset brasilialaiset kolikot vuonna 1630 ja niissä oli kuvattuna toisella puolella kauppakomppanian tunnus ja toisella puolella kirjoitettuna "Brasil". Portugalin kuningas Pietari II perusti Rio de Janeiroon rahapajan vuonna 1694. Ensimmäiset brasilialaiset setelit otettiin käyttöön vuonna 1835. Vuosina 1942–1994 Brasiliassa oli käytössä kahdeksan eri valuuttaa. Suurin syy valuuttojen tiuhaan vaihtuvuuteen oli inflaatio 1900-luvulla. Nykyisen realin edeltäjä, cruzeiro real, oli käytössä vain kymmenen kuukautta ennen kuin vedettiin pois ja korvattiin.
1 real on ~0,18 euroa eli 1 euro on 5,54 realia (28.6.2022).
Kolikot.
Lähde:
Setelit.
Lähde: