Berliinin kongressi

Berliinin kongressi 13. kesäkuuta – 13. heinäkuuta 1878 oli Euroopan suurvaltojen huippukokous, joka päätti Balkanin kansojen ja valtioiden kohtalosta Venäjän keisarikunnan ja Osmanien valtakunnan välisen sodan (1877–1878) jälkeen. Kongressia johti Saksan keisarikunnan kansleri Otto von Bismarck ja myös Ison-Britannian pääministerillä Benjamin Disraelilla oli siellä keskeinen rooli. 
Berliinin kongressi kutsuttiin koolle, koska Venäjän menestys sodassa Osmanien valtakuntaa vastaan oli herättänyt huolta muissa suurvalloissa. Erityisesti Ison-Britannian hallitus reagoi kiivaasti ja lähetti sodan loppuvaiheessa laivasto-osaston Kontantinopolin suojaksi. Itävalta-Unkari katsoi Venäjän saaneen enemmän kuin Itävalta-Unkarin ja Venäjän välinen etupiirijakosopimus oli edellyttänyt.
Berliinin kongressia, missä hyväksyttiin periaate kansallisvaltioiden perustamisesta Balkanille Osmanien valtakunnasta erotetuille alueille, on sanottu vaikuttavimmaksi Wienin kongressin jälkeen pidetyksi diplomaattien kokoukseksi.
Neuvottelut.
Huippukokouksen alkuasetelma oli Saksan ja Ison-Britannian kannalta sellainen, että Osmanien valtakunta oli Euroopan valtatasapainon vuoksi pelastettava pakottamalla Venäjä perääntymään vaatimuksistaan, Venäjän ja Ison-Britannian tilapäinen ristiriita oli ratkaistava sekä Venäjän ja Itävalta-Unkarin väliset eturistiriidat saatava sovitelluiksi. Venäjää edustanut iäkäs ulkoministeri Aleksandr Gortšakov, joka aiemmin oli tukenut Bismarckin Itävalta-Unkarin vastaista politiikkaa, kohtasi neuvotteluissa tiukempaa vastarintaa kuin oli odottanut. Kriittisessä vaiheessa Disraeli, joka halusi estää sen mahdollisuuden, että Venäjän sotalaivat voisivat Konstantinopolista käsin katkaista Ison-Britannian meritien Intiaan, esitti uhkavaatimuksen Venäjälle ja ilmoitti voivansa lähteä kongressista välittömästi, jos hänen vaatimuksiaan ei huomioitaisi. Uhkavaatimuksen jälkeen Disraeli ja Bismarck keskustelivat kahdenkeskisellä päivällisellä muutaman tunnin ajan, jolloin Bismarck vakuuttui siitä, että Disraeli oli tosissaan. Myöhemmin samana iltana Disraelille ilmoitettiin, että Venäjä oli antanut periksi. 
Romanian, Serbian ja Bulgarian juutalaisten asema oli myös huippukokouksen asialistalla. Sitä selvittelemään asetettiin erityinen neuvosto.
Berliinin sopimus.
Venäjä ja ottomaanit olivat jo solmineet maaliskuussa 1878 San Stefanon rauhansopimuksen, joka liitti Venäjään itäosan Armeniaa ja loi suur-Bulgarian, johon kuului 3/5 Balkanista. Kongressi vahvisti useita San Stefanossa tehdyistä päätöksistä, mutta muutti silti merkittävällä tavalla Venäjän etujen mukaiseksi laadittua San Stefanon rauhansopimusta. Romania, Serbia ja Montenegro saivat pitää niille myönnetyn itsenäisyyden, mutta kaksi viimeksi mainittua erotettiin toisistaan Osmanien valtakunnalle jäävällä Novibazarin alueella. Vastoin Venäjän tahtoa Suur-Bulgariaa ei kuitenkaan perustettu, vaan Bulgariasta tuli itsenäinen ruhtinaskunta, joka menetti osmaneille Makedonian ja Itä-Rumelian. Itä-Rumelia, joka muodostui Bulgarian eteläosasta ja Balkanin vuoristosta, sai osittaisen autonomian, ja osmanien piti nimittää sille kristitty hallitsija. Venäjä sai Ardahanin, Batumin, Bessarabian ja osia Armeniasta (Kars). Britannia sai Kyproksen. Bosnia ja Hertsegovina siirtyivät Itävalta-Unkarin hallintaan 30 vuodeksi. Lisäksi Itävalta-Unkari sai oikeuden miehittää turkkilaisen alueen Novi Pazarista, Kreikan hyväksi tuli rajalinjan muutos Thessaliassa, Kreetalle luvattiin oma hallitus ja Osmanien valtakunta velvoitettiin huolehtimaan uskonnollisten vähemmistöryhmiensä oikeuksista.
Jäsenet.
Kongressin varsinaiset osallistujamaat olivat Brittiläinen imperiumi, Itävalta-Unkari, Ranska, Saksa, Italia, Venäjä ja Osmanien valtakunta. Kreikan, Romanian, Serbian ja Montenegron lähettiläät saivat osallistua omien maidensa asioiden käsittelyyn, mutta eivät olleet kongressin täysivaltaisia jäseniä.
Merkitys.
Berliinin kongressin tuloksista hyötyi eniten Iso-Britannia, joka oli yhdessä Itävalta-Unkarin kanssa vaatinut San Stefanon rauhansopimuksen korjaamista ja lähettänyt laivasto-osaston kohti Istanbulia. Iso-Britannia ja Itävalta-Unkari pelkäsivät Venäjän vaikutusvallan kasvavan Balkanilla Suur-Bulgarian perustamisen myötä liian suureksi, koska Suur-Bulgaria olisi voinut joutua Venäjän hallintaan. Venäjän hallitus ei halunnut joutua uudelleen sotaan, koska sen armeija oli heikentynyt. Venäjä myöntyi Berliinissä Ison-Britannian ja Itävalta-Unkarin vaatimuksiin ja hyväksyi Berliinin sopimuksen, joka oli sen kannalta kompromissi. Bulgarian kannalta Berliinin sopimus oli merkkipaalu, joka määritti sen tulevaa kehitystä. Osmanien valtakuntaa sopimus heikensi odotetusti. Venäjä menetti lähes kaikki ne edut, jotka se oli hankkinut Osmanien valtakunnalta Balkanilla. Itävalta-Unkari sai Bosnian ja Hertsegovinan hallinnan myötä jalansijan Balkanilla, mikä lisäsi sen ja Venäjän kesken Balkanilla tulevaisuudessa syntyvän konfliktin riskiä. Suurvaltojen keskinäisissä suhteissa Berliinin sopimus tarkoitti kolmen keisarin, eli Vilhelm I:n, Aleksanteri II:n ja Frans Joosef I:n, välisen liiton purkautumista. Aleksanteri II oli raivoissaan siitä tavasta, jolla Bismarck oli johtanut kongressia, ja Saksan ja Venäjän suhde meni särölle.
Bismarckille kävi selväksi, etteivät Venäjän ja Itävalta-Unkari olleet sovitettavissa tasavertaisina osapuolina samaan liittojärjestelmään. Saksan valtakunnanhallituksen olisi valittava kahden pääliittolaisen välillä. Berliinin kongressin tulokset ruokkivat serbialaisten, kreikkalaisten ja bulgarialaisten nationalistien toiveita siitä, että uudet aluelaajennukset Makedoniassa ja Traakiassa olisivat mahdollisia Osmanien valtakunnan kustannuksella.