tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nevanlinna

Nevanlinna (; ; ) on entinen kauppapaikka ja kaupunki Nevan ja Ohtajoen yhtymäkohdassa Inkerinmaalla Venäjällä nykyisen Pietarin kaupungin sijalla. Nevanlinnassa on ollut kauppapaikka ja vakituista asutusta jo ainakin 1200-luvun alkupuolella.
Historia.
Nevajoen suistossa oli jo 1300-luvulla ruotsalainen linnoitus Maankruunu (), jonka Novgorod kuitenkin nopeasti hävitti. Stolbovan rauhassa 1617 alue siirtyi Ruotsille, ja vuonna 1642 Nevanlinna sai kaupunkioikeudet. Kaupungissa oli Kaarle IX:n vuonna 1611 rakennuttama linnoitus Nyenskans. Suuressa Pohjan sodassa Venäjä valtasi ja hävitti kaupungin vuonna 1703. Nevanlinnan länsipuolelle Pietari Suuri ryhtyi rakennuttamaan Pietarin kaupunkia. Suuri osa Nevanlinnan asukkaista oli suomalaisia. Kaupungissa asui myös ruotsalaisia ja saksalaisia.
Suomessa jatkosodan aikana yritettäessä luoda Suur-Suomea Leningradin uudeksi nimeksi suunniteltiin Nevanlinnaa.
Abiturientti

Abiturientti (, lähteä pois, puhekielessä abi) on yleisesti käytetty nimitys lukion viimeisen vuoden opiskelijasta, "ylioppilaskokelaasta". Abiturientti on yleensä ilmoittautunut suorittamaan ylioppilastutkinnon ja valmistuu "ylioppilaaksi" läpäistessään tutkinnon hyväksytysti. 
Abiturienttien viimeiseen vuoteen kuuluu erilaisia perinteitä. Tällaisia ovat esimerkiksi abiristeily, potkiaiset sekä penkinpainajaiset eli penkkarit, joita vietetään viimeisenä keväänä riippumatta siitä, valmistuuko keväällä vai syksyllä. Abiturientit käyvät penkinpainajaispäivänä heittelemässä karkkia kuorma-autoilla ajellen ympäri lähiseutua. Suomessa on ollut tapana liittää kuorma-auton kylkeen kyltti, jossa on usein pilakuva tai kannanotto.
Miespuolisesta abiturientista voidaan käyttää sanaa "abiturus" ja naispuolisesta sanaa "abitura".
Abiturientti on johdannainen ylioppilastutkintoa tarkoittavasta sanasta "abitur", joka niin ikään on johdettu edellä mainitusta latinankielisestä termistä. Ylioppilastutkintoa kutsutaan nimellä Abitur mm. Saksassa ja Liettuassa.
Temppeliherrojen kätketty kruunu ja muita Don Rosan parhaita

Temppeliherrojen kätketty kruunu ja muita Don Rosan parhaita on neljäs Suomessa julkaistu Don Rosan Aku Ankka -sarjakuvia sisältävä kovakantinen kirja. Sen toimittivat Jukka Heiskanen, Riku Perälä ja Elina Toppari, ja julkaisi Helsinki Media vuonna 2001.
Kokoelmassa on 176 sivua, jotka muodostuvat varsinaisten tarinoiden lisäksi Rosan esipuheesta ja kutakin tarinaa koskevista kommenteista.
Kokoelmasta julkaistiin myös nahkakantinen 100 kappaleen painos, joista numerot 1–20 sisälsivät Rosan värillisen piirroksen ja nimikirjoituksen, ja numerot 21–100 Rosan mustavalkoisen piirroksen ja nimikirjoituksen. Rosa kävi kokoelman julkaisun yhteydessä myös Suomessa nimikirjoituskiertueella 29. marraskuuta – 5. joulukuuta 2001.
Jyllannin niemimaa

Jyllannin niemimaa (, tai , ) on niemimaa Pohjois-Euroopassa, Tanskan ja Saksan alueella. Se erkanee Pohjois-Saksasta kohti Skandinavian niemimaata ja rajoittuu lännessä Pohjanmereen, etelässä Elbejokeen ja Schaalejokeen sekä idässä Vähän-Beltin erottamiin Itämereen (Belttienmeri) ja Pohjanmereen (Kattegat). Pohjoisessa niemimaa rajoittuu pitkään ja kapeaan Limvuonoon. Se erottaa niemimaasta Vendsyssel-Thyn saaren, joka vuoteen 1862 asti oli osa niemimaata ja niemimaan pohjoisrajana oli Pohjanmeri (Skagerrak).
Niemimaa on saanut paikalliset nimensä juuttien ja kimbrien heimojen mukaan.
Maasto.
Niemimaan maasto on kauttaaltaan varsin alavaa. Paikoin esiintyy pieniä syvänköjä ja korkein luonnollinen kohta, Møllehøj, on vain 171 metriä merenpinnan yläpuolella. Laajoja hiekkadyynejä on erityisesti länsi- ja pohjoisrannikolla. Niemimaan vedet virtaavat Elben lisäksi suhteellisen pieniä jokia pitkin meriin; suurimpia ovat Eider Saksassa sekä Kongeå, Skjern Å, Storå, Karup Å, Varde Å ja Vidå Tanskassa.
Talous.
Kolme neljäsosaa Tanskan viljelypinta-alasta sijaitsee Jyllannissa, ja niemimaan pohjoisosassa sijaitsee suurin osa Tanskan tuulivoimaloista.
Asutus.
Niemimaan suurimmat kaupungit ovat Tanskan toiseksi suurin kaupunki Aarhus sekä Kiel, Lyypekki, Flensburg ja Hampuri (pohjoisosa) Saksassa.
Aleksanteri Nevskin luostari

Aleksanteri Nevskin luostari eli lavra () on Pietarissa sijaitseva luostari, jonka Pietari Suuri perusti vuonna 1710 Nevski prospektin eteläpäähän. Luostariin sijoitettiin uuden pääkaupungin suojelupyhän Aleksanteri Nevskin jäännökset. Se sai "lavran" eli pääluostarin aseman vuonna 1797. 
Aleksanteri Nevskin luostari on yksi kolmesta Venäjällä lavran arvon saaneesta luostarista – muut ovat Kiovan luolaluostari Kiovassa ja Troitse-Sergijevin luostari Moskovan läheisyydessä. Luostarin alueella ovat myös Lasarevin ja Tihvinän hautausmaat, joihin on haudattu merkittäviä kirjailijoita, taiteilijoita ja säveltäjiä, kuten Modest Musorgski, Nikolai Rimski-Korsakov, Fjodor Dostojevski ja Pjotr Tšaikovski.
Luostarin alueella on kaksi arkkitehti Domenico Trezzinin ja Pietro Antonio Trezzinin suunnittelemaa barokkikirkkoa, jotka on rakennettu vuosina 1717–1722 ja 1742–1750 sekä uusklassista tyyliä edustava katedraali vuodelta 1778–1790.
Segeža

Segeža (, suom. myös "Segee", "Segehe", "Sekee" tai "Sekehe") on kaupunki ja kaupunkikunta Muurmannin radan varrella Karjalan tasavallassa Venäjällä. Segeža on Segežan piirin keskus. Se sijaitsee Uikujärven länsirannalla noin 250 kilometriä Petroskoista pohjoiseen.
Asukkaita on 23 074 (2023). Alue toimii metsäteollisuuskeskuksena (paperi- ja selluloosateollisuutta) ja Segežassa on satama Vienanmeren–Itämeren kanavan varrella. Segežassa on myös Inkerin evankelis-luterilaisen kirkon Karjalan rovastikunnan seurakunta kirkkoineen.
Historia.
Ensimmäisiä mainintoja asutuksesta alueella on 1500-luvulta. Segežan rautatieasema perustettiin vuonna 1914 Muurmannin radan varrelle, joka yhdisti Venäjän strategisesti tärkeisiin Barentsinmeren satamiin. Tuota kautta Venäjän keisarikunta sai Saksan valtakunnan ja Itävalta-Unkarin vastaiseen taisteluun ensimmäisessä maailmansodassa Ranskasta ja Yhdistyneestä kuningaskunnasta sotatarvikkeita.
Neuvostovallan aikana oleellinen oli vankityövoimalla toteutettu Vienanmeren–Itämeren kanavan rakentaminen. Sen tultua valmiiksi 1933 saatettiin työvoimaa käyttää muuhun infrastruktuuri- sekä teollisuusrakentamiseen. Vuonna 1939 aloitettiin paperitehtaan ja sen tarvitseman sellutehtaan rakentaminen. Tämäkin oli NKVD:n hanke. Aiheeseen liittyviä teemoja on esillä kaupunginmuseossa. Toisen maailmansodan aikana tehtaassa tuotettiin kuitenkin kranaatinheittimiä ja miinoja ja paperin ja sellun tuotantoon siirryttiin vuonna 1943.
Suomen ilmavoimat kohdisti Segežaa vastaan rykmenttipommituksia vuonna 1942. 
Toisin kuin Karhumäkeä ei Segežaa jatkosodan aikana miehitetty, vaan se muodosti partisaanitoiminnan tukikeskuksen. Segežasta tuli kaupunki vuonna 1943.
Elinkeinot.
Segeža on ensisijaisesti puunjalostuspaikkakunta. Segežski tselljulozno-bumažnyi kombinat -tehtaan lisäksi siellä on myös saha, puunkorjuuyhtiöitä ja Nadvoitsyn alumiinitehdas. 
Väestö.
Venäjän keisarikunnassa järjestettiin väestönlaskenta 1897 ja Neuvostoliitossa 1926, 1939, 1959, 1970, 1979 ja 1989 sekä Venäjän federaatiossa 2002, joten kaikki luvut eivät ole virallisen väestönlaskennan tuloksia.
Segežan suomalaisia ystävyyskaupunkeja ovat Lieksa, Nurmes ja Kajaani.
Lotinapelto

Lotinapelto (myös "Pellonlinna"; , käytössä myös ven. , ) on kaupunki ja kaupunkikunta Leningradin alueella Venäjällä. Kaupunki sijaitsee Syvärin alajuoksulla, 210 kilometrin päässä Pietarista. Vuonna 2021 siellä asui 18 766 asukasta. Kaupunki on Lotinapellon piirin keskus.
Kaupunkikunta.
Nykyiseen Lotinapellon kaupunkikuntaan kuuluvat itse Lotinapellon kaupungin lisäksi seuraavat kylät: Gorka (Горка), Zaostrovje (Заостровье), Kovkenitsy (Ковкеницы), Šamokša (Шамокша) ja Šotkusa (Шоткуса) sekä Zaostrovjen ja Šotkusan asemakylät.
Historia.
Kaupunki syntyi Mokrišvitsan kylän paikalle paikkaan, johon Pietari Suuri perusti vuonna 1702 Aunuksen laivanveistämön. Vuonna 1703 sieltä valmistui Itämeren laivaston ensimmäinen alus, 28-tykkinen fregatti Štandart. Kaikkiaan telakalla valmistettiin nelisensataa alusta. Venäjänkielinen nimi tarkoittaakin 'laivojen peltoa.' Kaupunginoikeudet Lotinapelto sai vuonna 1785. Telakkateollisuuden kehittyessä Pietarissa Lotinapellon telakka lakkautettiin vuonna 1830.
Jatkosodan asemasotavaiheen aikana kaupunki oli suomalaisten ja neuvostoliittolaisen joukkojen välisellä rintamalinjalla.
Liikenneyhteyksiä.
Lotinapelto on valtakunnallisen Pietarista Murmanskiin johtavan M18-valtatien varrella, Pietariin on matkaa 220 kilometriä. Lodeinoje Polen rautatieasema on yksi Murmanskin radan asemista. Etäisyys Olhavaan on 122 kilometriä ja Petroskoihin 162 kilometriä. Syvärin rannalla Lotinapelto on Volgan–Itämeren vesitien, joka johtaa Laatokan ja Nevan kautta Pietariin. Pari kilometriä kaupunkikeskustasta kaakkoon sijaitsee lentokenttä, jossa vuoteen 2009 saakka toimi 177. hävittäjälentorykmentin tukikohta ja Lotinapellon sotilaslentoasema.
Prääsä

Prääsä (, karjalaksi "Priäžä", aikaisemmin myös "Teru") on kaupunkikunta ja sen keskuksena toimiva kaupunkityyppinen taajama Karjalan tasavallassa Venäjällä Kuolan valtatien (M18) varrella. Taajaman kautta kulkee Petroskoi–Värtsilä-tie. Tie osa kansainvälistä Sinisen tien matkailureittiä Norjasta Ruotsin ja Suomen kautta Venäjän Karjalaan.
Kaupunkityyppinen taajama.
Prääsän kaupunkityyppinen taajama on Prääsän kansallisen piirin hallintokeskus ja se sijaitsee noin 55 kilometriä Petroskoista länteen Aunukseen vievän tien varressa Prääsänjärven länsirannalla. Vuonna 2005 taajamassa oli 4 248 asukasta. Prääsässä on posti, kauppoja, museo, pieni Priozernaja-hotelli, kulttuuritalo, kahvila ja vuonna 2001 valmistunut puukirkko sekä useita vanhoja karjalaistaloja. 
Kaupunkikunta.
Prääsän kunnassa oli 9 100 asukasta vuonna 1996. Kunta rajoittuu pohjoisessa Matrossaan, idässä Äänisenrannan piiriin, etelässä Pyhäjärveen, lännessä Nuosjärven ja Savinovoon sekä luoteessa Essoilaan. 
Kunnan asutuskeskukset
Manken kylässä on ortodoksinen tsasouna 1800-luvulta.
Ystävyyskunnat
Tapahtumat.
Kintahankylän huumorijuhla.
Kintahankylässä (Kindasovo) on pidetty vuodesta 1985 alkaen ensimmäisenä tai toisena sunnuntaina Kintahankylän huumorin kesäjuhlat, joka perustuu hölmöläiskansanperinteelle.
Kintahankylä on Karjalan tasavallan kansanperinteen Hölmölä. Juhliin liittyy kansantansseja, kansanmusiikkia, perinneleikkejä, pilailua, hölmöläisnäytelmiä ja siellä lauletaan "tsastushkoita" eli riimitettyjä, yleensä kaksimielisyyksillä tai sanaleikillä höystettyjä kansanlauluja. Juhlien alkuunpanija oli koreografi ja kansanperinteen tuntija Viola Malmi. 
Juhlasta on 2000-luvulla tullut koko Prääsän seudun tärkeä kulttuuritapahtuma. Järjestäjinä ovat nyt Prääsän piirin Melnitsa-säätiö ja piirin kulttuuriviranomaiset sekä Karjalan tasavallan kulttuuriministeriö. Vuonna 2015 muusikkoja ja tanssijoita oli Suomesta, Latviasta ja Virosta.
Kintahankylässä asutaan ympärivuotisesti vain muutamassa talossa. Kesällä väkimäärä moninkertasituu. Vuonna 2015 juhlaan osallistui 2 000–3 000 henkeä.
Historia.
Prääsä mainitaan historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1650-luvulla. Venäjän keisarikunnassa ja 1920-luvulle asti se oli osa Pyhäjärven kuntaa. Alue oli jatkosodassa Suomen miehittämä 1941–1944.
José Carlos Somoza

José Carlos Somoza (s. 13. lokakuuta 1959 Havanna, Kuuba) on kuubalaissyntyinen Espanjassa asuva kirjailija. Hänen perheensä muutti Espanjaan tultuaan karkotetuksi Kuubasta poliittisista syistä vuonna 1960. Somoza on suorittanut maisterin opinnot psykiatriassa, mutta luopui lääketieteestä tullakseen päätoimiseksi kirjailijaksi vuonna 1994.
Vuonna 2000 Somoza oli espanjalaisen Nadal-palkinnon ehdokkaana.
Valeri Gergijev

Abisalovitš Gergijev eli Valeri Absalovitš Gergijev (, ossa. Гергиты Абисалы фырт Валери, s. 2. toukokuuta 1953 Moskova) on venäläinen kapellimestari ja Pietarin Mariinski-teatterin johtaja. Hän on johtanut myös Rotterdamin filharmonikkoja, New Yorkin Metropolitan-oopperan orkesteria ja Lontoon sinfoniaorkesteria. 
Gergijevin vanhemmat ovat osseetteja; hän varttui aikuiseksi Pohjois-Ossetiassa, Vladikavkazin kaupungissa. Gergijev opiskeli orkesterinjohtoa Leningradin konservatoriossa Ilja Musinin ohjauksessa, ja hänet nimitettiin vuonna 1978 Kirovin oopperan apulaisjohtajaksi, missä hän debytoi johtamalla Sergei Prokofjevin oopperan "Sota ja rauha". Hänet nimitettiin Kirovin oopperan ylikapellimestariksi ja taiteelliseksi johtajaksi vuonna 1988 ja Mariinski-teatteriksi muuttuneen Kirovin johtajaksi vuonna 1996.
Suomessa Gergijev orkestereineen on vieraillut useasti. Erityisesti Mikkelin musiikkijuhlat ovat olleet mariinskilaisten suosiossa, onhan Gergijev toiminut Mikkelin musiikkijuhlien taiteellisena johtajana jo vuodesta 1993. Gergijev oli musiikkikriitikko Seppo Heikinheimon läheinen ystävä ja järjesti tälle muistokonsertin Mikkelin musiikkijuhlilla 2007.
Gergijev on tullut tunnetuksi oikuttelustaan, mikä on ilmennyt esimerkiksi siten, että hän on toistuvasti saapunut konsertteihin myöhässä ja näennäisen valmistautumattomana. Muun muassa suomalaiset Jaakko ja Pekka Kuusisto ovat tästä syystä julkisuudessa voimakkaasti kritisoineet Gergijeviä yleisönsä aliarvioimisesta. Hän on myös usein antanut solisteille hyvin niukasti harjoitusaikaa ennen esiintymisiä, minkä vuoksi eräät solistit ovat kieltäytyneet työskentelemästä Gergijevin kanssa. 
Gergijevillä on läheiset suhteet Venäjän vallanpitäjiin. Vuonna 2014 Gergijevin nimi oli mukana adressissa, jolla venäläinen kulttuurieliitti ilmaisi Krimin miehityksen jälkeen tukensa presidentti Vladimir Putinin Ukrainan-politiikalle. Suomalaisittain tapaus herätti huomiota sopraano Karita Mattilan kieltäydyttyä tämän vuoksi esiintymästä Gergijevin johtamassa konsertissa New Yorkissa. Vuonna 2022 Münchenin filharmonikot irtisanoi Gergijevin pääkapellimestarin tehtävästä. Mikkelin musiikkijuhlat ilmoitti, ettei Gergijev osallistu vuoden 2022 juhlien ohjelman valmisteluun.
Gergijevin poika Abisal Gergijev opiskelee musiikkia ja on isänsä ansiosta esiintynyt muun muassa Suomessa Mikkelin musiikkijuhlilla vuonna 2018.
Mikin Dekkaripokkari

Mikin Dekkaripokkari oli Helsinki Median julkaisema sarjakuvataskukirja, joka sisälsi salapoliisitarinoita, joiden päähenkilönä esiintyi Mikki Hiiri. Lisäksi jokaisessa numerossa oli "Hessun dekkarikerho" -palsta, jossa käsiteltiin salapoliisitarinoita ja niiden tekijöitä, sekä lukijoiden lähettämää postia.
Mikin Dekkaripokkaria ilmestyi kymmenen numeroa: neljä vuonna 1994, ja kuusi vuonna 1995. Ne olivat noin 100-sivuisia ja maksoivat 17–19 markkaa. Ensimmäinen numero ilmestyi "Roope-setä"-lehden mukana. Viimeiseksi jääneessä numerossa sarjalle luvattiin lisää jatkoa, mutta toistaiseksi uusia numeroita ei ole ilmestynyt.
Jotkin Dekkaripokkarin päähenkilöistä, tapahtumapaikoista, tai tapahtumista ovat viittauksia salapoliisikirjallisuuteen, kuten neiti Marpleen tai Hercule Poirotiin. Osa tarinoista on julkaistu myös muissa julkaisuissa, kuten Aku Ankan taskukirjassa.
Mikin Dekkaripokkaria vastaava lehti ilmestyi myös Saksassa ("Ein Fall für Micky"), Tanskassa ("Mickey Mysterier") ja Ruotsissa ("Musses Mysterier")
Monofagi

Monofagi on eliö, joka on erikoistunut yhteen tai vain muutaman ravintolajiin/ravintokohteen osaan (esimerkiksi loiset, hedelmänsyöjät, muurahaiskarhu ja muut vastaavanlaiset eliöt). Monofagin vastakohta on polyfagi, jossa eliö on erikoistunut useisiin ravintolajeihin/ravintokohteisiin. Oligofagi puolestaan syö vain tiettyjä harvoja ravintokohteita.
Jimmy Smith

James Oscar ”Jimmy” Smith (8. joulukuuta 1925 – 8. helmikuuta 2005) oli yhdysvaltalainen jazz-muusikko. Tuotannossaan hän soitti Hammondin B3-mallin sähköurkuja, jonka soundeista tuli hänelle eräänlainen tavaramerkki. Jimmy Smith oli suosionsa huipulla 1950- ja 1960-luvuilla.
Jimmy Smith teki paljon yhteistyötä eri muusikoiden kanssa. Hänen tunnetuin yhteistyökumppaninsa oli jazzkitaristi Wes Montgomery.
Smithin albumi "Back at the Chicken Shack" (1963) valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään".
Pohjois-Pirkkala

Pohjois-Pirkkala () oli maalaiskunta, joka muodostui, kun Pirkkalan pitäjä jaettiin Etelä- ja Pohjois-Pirkkalaan 1. tammikuuta 1922. Seurakunta oli jakautunut kahtia jo 1921. Pohjois-Pirkkala käsitti pitäjää halkoneen Pyhäjärven pohjoispuoliset alueet, kuten Nokian, Siuron ja Pispalan taajamat. Pohjois-Pirkkala oli kuitenkin olemassa vain 15 vuotta, sillä 1. tammikuuta 1937 Tampereen esikaupunkialueena kehittynyt Pispala ympäristöineen liitettiin Tampereen kaupunkiin ja loppuosa Pohjois-Pirkkalasta muodosti kauppalan, joka otti seuraavana vuonna nimekseen Nokia. Etelä-Pirkkalan nimi lyheni samaan aikaan 1938 Pirkkalaksi.
Pohjois-Pirkkalan hajotessa 1936 se oli Hämeen läänin toiseksi suurin kunta (vain Tampere edellään). Kunnassa oli yhteensä 22 000 asukasta, joista 13 000 liitettiin Tampereeseen.
Pohjois-Pirkkalan huomattavimpia maatiloja olivat Haapaniemen, Maatialan, Nokian, Pitkäniemen ja Viikin kartanot. Maatialan kartanossa aloitti vuonna 1918 toimintansa evankelinen kansanopisto, joka kuitenkin siirtyi Karkkuun jo vuonna 1922.
Henkikirjakylät.
Haapaniemi, Haavisto, Hauroinen, Hyhky, Jyränmaa, Kankaantaka, Kassila, Keho, Kennola, Kohmala, Korvola, Lauttala, Lukkila, Maatiala, Memmola, Nokia, Penttilä, Pispala, Pitkäniemi, Rahola, Taipale, Taivalkunta (Tyhjäperä), Tyrkkölä, Vihola, Viiki, Villilä.
Pjotr Bolotnikov

Pjotr Grigorjevitš Bolotnikov (, 8. maaliskuuta 1930 Zinovkino, Mordvien autonominen alue, Venäjän SFNT – 20. joulukuuta 2013) oli neuvostoliittolainen kestävyysjuoksija, olympiavoittaja ja Euroopan-mestari. Bolotnikov oli etniseltä taustaltaan suomensukuinen, ersäläinen.
Bolotnikov aloitti urheilun 20-vuotiaana puna-armeijassa. Hän voitti ensimmäisen Neuvostoliiton mestaruutensa 10 000 metrillä vuonna 1957, ja hänestä tuli Neuvostoliiton kaksoismestari 5 000 metrillä ja 10 000 metrillä vuosina 1958–1962. Hän voitti Neuvostoliiton mestaruuden 10 000 metrillä vuonna 1964 ja maastojuoksumestaruuden vuonna 1958. Bolotnikov osallistui Melbournen kesäolympialaisiin 1956 ollen 5 000 metrillä yhdeksäs ja 10 000 metrillä 16:s. Rooman kesäolympialaisissa 1960 Bolotnikov karkasi muilta 10 000 metrin loppukilpailussa 700 metriä ennen maalia ja voitti olympiakultaa ajalla 28.32,2 . Hän voitti ennakkosuosikit Hans Grodotzkin Itä-Saksasta ja Murray Halbergin Uudesta-Seelannista. 
Bolotnikov juoksi 10 000 metrin maailmanennätyksen 28.18,8 lokakuussa 1960 Kiovassa ja paransi sitä aikaan 28.18,2 elokuussa 1962 Moskovassa. Hän voitti Euroopan mestaruuden 10 000 metrillä ajalla 28.54,0 (eroa hopeamitalistiin 7,6 sekuntia) ja sai pronssimitalin 5 000 metrillä ajalla 14.02,6 Belgradissa 1962. Hän osallistui kolmansiin kesäolympialaisiinsa Tokiossa 1964 ollen 10 000 metrillä 25:s. Bolotnikov lopetti urheilu-uransa vuonna 1965.
Bolotnikov kuoli 20. joulukuuta 2013, 83-vuotiaana.
Apinanleipäpuu

Apinanleipäpuu ("Adansonia digitata"), jota kutsutaan myös nimillä "baobab" ja "baobabpuu", on malvakasvien heimoon kuuluva puulaji. Se kasvaa Australiassa sekä alkuperäisenä Afrikassa.
Apinanleipäpuut ovat 5–25 metriä korkeita, mutta hyvin paksuja; rungon läpimitta voi olla jopa seitsemän metriä. Runko haarautuu oksistossa tiheästi. Ohuimmat oksat voivat olla läpimitaltaan vain millimetrin. Apinanleipäpuu varastoi vettä, ja sen tilavuudesta 70–80 % täytyy olla vettä, jotta se pysyisi pystyssä. Ne voivat myös kuolla, jos kukinta-aikaan on liian kuivaa. Apinanleipäpuussa ei ole kasvurenkaita, joista ikää voitaisiin määrittää, ja siksi ikää mitataankin radiohiiliajoituksella. Vanhimpien yksilöiden iäksi on tällä menetelmällä arvioitu noin 2 500 vuotta. 
Apinanleipäpuu kasvaa luonnonvaraisena Afrikassa Etelä-Afrikkaa ja pohjoisrannikkoa lukuun ottamatta, sekä Arabian niemimaan etelärannikolla. Se on levinnyt ihmisen mukana Madagaskarille, Intiaan ja Vietnamiin.
Puun hedelmät ovat syötäviä. Ne sisältävät monia ravintoaineita. Esimerkiksi C-vitamiinia niissä on noin kuusi kertaa niin paljon kuin appelsiinissa. Sadassa grammassa apinanleipäpuun hedelmiä on 300 milligrammaa kalsiumia ja 45 grammaa ravintokuituja. Euroopan unionissa apinanleipäpuu on hyväksytty elintarvikkeeksi uuselintarvikemenettelyn kautta.
Libération

Libération on vasemmistolainen ranskalainen sanomalehti. Lehteä kutsutaan myös lempinimellä Libé. Sen pääomistajat ovat liikemies Edouard de Rothschild ja kiinteistöyrittäjä Bruno Ledoux.
Historia.
Lehden ensimmäinen numero ilmestyi 24. toukokuuta 1973. Lehden perustivat Jean-Paul Sartre, Serge July, Philippe Gavi, Bernard Lallement ja Jean-Claude Vernier. Lehti perustettiin vuoden 1968 opiskelijoiden protestiliikkeen ja työläisten lakkojen aiheuttamien levottomuuksien jälkimainingeissa. Lehden mottona oli "Peuple prend la parole et garde là - Kansa ottaa puheenvuoron ja valvoo sitä". 
Aluksi lehdessä oli vallalla periaate, jonka mukaan lehden jokainen työntekijä työnkuvasta riippumatta sai saman palkan ja se toimisi ilman ulkoista rahoitusta. Selkeästi vasemmistolaisesta kannastaan lehti on sittemmin siirtynyt kohti keskusta-vasemmistolaista kantaa. 
Helmikuussa 1981 useiden keskeytyksiin johtaneiden kriisien jälkeen "Libération" lakkasi ilmestymästä. Samana vuonna 13. toukokuuta se alkoi ilmestyä uudelleen. Tällöin lehden alkuperäisistä periaatteista luovuttiin sallimalla mainosten julkaiseminen ja ulkoiset sijoitukset. 
Toimitukselliselta linjaltaan "Libération" säilyi vasemmistolaisena tukematta kuitenkaan mitään puoluetta 2000-luvun alkupuolelle saakka. Sanomalehti itse on kuvaillut linjaansa radikaaliksi ja edistykselliseksi vallan vahtikoiraksi, ja se tunnettiin rasisminvastaisuutta, feminismiä ja työläisten oikeuksia tukevasta linjastaan. Lehti salli myös vastakkaisten näkökantojen esittämisen mielipidesivuillaan. Sillä oli myös vaihtoehtoisia näkökantoja kulttuurin ja yhteiskunnallisten asioiden saroilla.
Vuonna 2021 lehden levikki oli 93 147, mikä teki siitä Ranskan viidenneksi luetuimman lehden. "Libération" avasi ensimmäisenä ranskalaisena sanomalehtenä internetsivut. Lehden toimitusjohtaja ja hallituksen puheenjohtaja on Serge July. Hänen aikanaan lehden on arvosteltu unohtaneen alkuperäiset periaatteensa.
Päätoimittaja Nicolas Demorand erosi helmikuussa 2014 vastalauseena omistajien lehdelle asettamalle uudelle linjalle. Omistajat haluavat tehdä lehdestä kulttuurikeskuksen, jossa olisi kahvila ja tv-studio. Se tukisi pieniä kasvuyrityksiä, ja siinä hyödynnettäisiin lehden vasemmistolaista brändiä.
Univormu

Univormu (latinan sanasta "uniformis" eli ’yksi muoto’) on jonkin tietyn joukon yhdenmukainen puku. Alun perin univormu tarkoitti sotilaspukua eli sotilasyksikön yhdenmukaista vaatetusta ja aseistusta. Univormun tarve syntyi, kun taisteluissa kentällä piti oppia erottamaan omalla puolella oleva vihollisesta, mihin tarkoitukseen yhtenäinen asustus oli hyvä "kenttätunnus". 
Nykyään myös muiden, yleensä valtion palveluksessa olevien, ammattikuntien edustajien yhdenmukaisia virkapukuja voidaan kutsua univormuiksi. Esimerkiksi poliiseilla, junan konduktööreillä tai monien yritysten edustajilla on käytössään univormut. Myös koulupuvut ovat univormuja.
Kalevalan kansallinen piiri

Kalevalan kansallinen piiri () on hallintopiiri Vienan Karjalassa Karjalan tasavallan pohjoisosassa Venäjällä, Suomen Kainuun vastaisella rajalla. Piirin hallintokeskus on Uhtuan eli Kalevalan kaupunkityyppinen taajama. Vuoden 2024 väestönlaskennan mukaan piirissä oli 5 888 asukasta, joista 3 404 asui Uhtuan taajamassa.
Väestöstä oli vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan karjalaisia on 45 %, venäläisiä 41 %, ukrainalaisia ja valkovenäläisiä 11 %. Kalevalan kansallisessa piirissä on karjalan kielellä muista piireistä poiketen mahdollisuus toimia myös virallisissa yhteyksissä.
Keväällä 2014 Krimin kansanäänestys herätti halun kansanäänestykseen myös Kalevalassa. Lopettakaa Karjalan miehitys -järjestö halusi järjestää kansanäänestyksen Kalevalan itsenäisen kansantasavallan perustamiseksi. Se halusi myös, että kansainvälinen yhteisö tunnustaa Venäjän miehittäneen alueen. Järjestö vaati, että Venäjän ”organisoima Karjalan alkuperäisasukkaiden surmaaminen lopetetaan”. Järjestön mukaan Venäjä on ajanut sietämättömiin oloihin alueet, joilla historiallisesti on asunut karjalaisia, suomalaisia, vepsäläisiä ja saamelaisia. Järjestö toivoi, että Karjalan asukkaat alkavat pitää Venäjän viranomaisia laittomina, ja halusi järjestää vaalit presidentin ja hallituksen valitsemiseksi.
Kuntajako.
Kalevalan kansallisessa piirissä on nykyisin yksi kaupunkikunta ja kolme maalaiskuntaa, ja näissä yhteensä 9 asutuskeskusta (suluissa kuntien väkiluvut 2010):
Aiempia asutuksia: Pistojärvi, Piismalahti, Sonka, Haikola, Vuokkiniemi (liitetty Kostamuksen kaupunkipiiriin 1988)
Väkiluvun kehitys.
Oheinen taulukko kuvaa Kalevalan (kansallisen) piirin ja sen keskustaajaman Uhtuan asukasluvun kehitystä väestönlaskentojen (1959–2010) mukaan. Vuonna 1959 Uhtua oli vielä kylä (selo), mutta vuoteen 1970 mennessä se oli muutettu kaupunkityyppiseksi taajamaksi. Vuodesta 1970 alkaneissa väestönlaskennoissa Uhtua (Kalevala) muodosti Kalevalan piirissä oman kaupunkikuntansa (tms), johon kuului muutamia satoja maaseutukylien asukkaita.
Tundrakurppelo

Tundrakurppelo ("Limnodromus scolopaceus") on kurppien (Scolopacidae) heimoon kuuluva keskikokoinen kahlaajalintu. Lajin nimesi Thomas Say 1823.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 24–26 cm, siipien kärkiväli 46–52 cm ja paino 90–144 g. Naaras on keskimäärin hieman kookkaampi. Tundrakurppelo on kuin sirrien ja kurppien välimuoto. Aikuisilla on kellertävät jalat ja pitkä suora tumma nokka. Höyhenpeite on kesäpuvussa päältä tummanruskea, alta punaruskea, rinnassa pilkkuja. Pyrstö on mustavalkoraitainen. Talvipuku on harmaampi. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Levinneisyys.
Tundrakurppelo pesii Koillis-Siperiassa Tšuktšien niemimaalla ja Anadyrin alueella sekä Pohjois-Amerikan pohjoisimmissa osissa Alaskan pohjois- ja länsiosissa, St. Lawrencesaarella ja mahdollisesti Kanadan puolella Luoteis-MacKenziejoella. Maailman populaation koko on noin 0,5 miljoonaa yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Ne ovat muuttolintuja, jotka talvehtivat Yhdysvaltain eteläosissa ja Keski-Amerikassa Guatemalaan saakka. Tundrakurppelo on tavattu Suomessa 15 kertaa vuoden 2023 loppuun mennessä. Lisäksi on 13 havaintoa joko tundra- tai rämekurppelosta.
Elinympäristö.
Pesii arktisen tundran rannikkoalueilla järvien ja lampien rannoilla sekä palsasoilla. Muutto- ja talvehtimisalueilla laji viihtyy matalilla altailla ja lammilla.
Lisääntyminen.
Pesä on maassa kasvillisuuden suojassa. Munia on 4, ja niitä haudotaan noin 20 päivää. Naaras jättää poikasten hoidon kokonaan koiraalle. Poikaset lentävät 20–30 päivän ikäisinä.
Ravinto.
Syövät selkärangattomia pikkueläimiä rantamudasta. sekä jonkin verran kasvien osia.
Mosin-Nagant

Mosin–Nagant () on viiden patruunan makasiinilla varustettu 7,62x54R-kaliiperinen pulttilukkoinen sotilaskivääri, jota käytti pääasiassa Venäjä ja myöhemmin Neuvostoliitto, useat sen liittolaismaat sekä Suomi. Venäjän keisarillinen armeija käytti Mosin–Nagantia vuodesta 1891 alkaen. Keisarillisen armeijan seuraaja, Puna-armeija, käytti asetta aina 1960-luvulle saakka, jolloin vielä käytössä olleet tarkka-ampujamallit korvattiin pääosin Dragunoveilla. Venäjän hyökättyä Ukrainaan vuonna 2022 venäläisillä tai Venäjän aseistamilla joukoilla on nähty Mosin-Nagant-kiväärejä.
Kivääri oli alun perin voittaja kilpailussa, jonka keisarillinen Venäjä järjesti vanhentuneiden Berdan-kiväärien korvaamiseksi, ja siinä yhdistettiin Sergei Mosinin suunnittelema makasiini belgialaisen Leon Nagantin lukkomekanismiin. Armeija olisi halunnut Nagantin suunnitteleman kiväärin sellaisenaan, mutta isänmaallisuussyistä ulkomaalaisen ei voitu antaa voittaa kilpailua. Aseen nimitys "kolmen linjan kivääri" tulee sen kaliiperista, joka oli vanhan pituusmitan linjan mukaan kolme tuuman kymmenesosaa (.30). Kivääriä valmistettiin Ranskassa (Manufacture Nationale d’Armes de Châtelleraut Châtelleraut:ssa) ja Venäjällä Izhevskissä ja Tulassa sekä Siestarjoella. 500 000. kolmen linjan kivääri valmistettiin juliaanisen kalenterin mukaan 21. maaliskuuta 1897 mennessä. Saman vuoden loppuun mennessä oli varusteltu loppuun kiväärihankinnan ensimmäinen vaihe, ja 1898 alkoi toinen vaihe. Venäjän-Japanin sodan alkuun mennessä oli Venäjän keisarillisella armeijalla jo 3 800 000 mainitun tyypin kivääriä.
Aseesta on olemassa useita muunnelmia, joista alkuperäisen M1891-mallin lisäksi mainittakoon M1938- ja M1944- sekä M07-karbiinimallit, sekä M91/30 joka on Neuvostoliitossa paranneltu versio alkuperäisestä M1891:stä.
Suomalaiset M/91-24 ”Lotta-kivääri”, M/27, M/28 ja M/28-30 ”Pystykorvat” sekä M/39 ”Ukko-Pekka” ovat vanhoista Mosin–Nagantin osista koottuja. Piippuja, tähtäimiä ja tukkeja on valmistettu myös Suomessa. Suomessa valmistettiin myös kivääriä M/85 / Tkiv 85 joka on raskaasti muuteltu Mosin-Nagant; kivääri on edelleen palveluskäytössä tarkkuuskiväärinä Suomen puolustusvoimissa.
Le Figaro

Le Figaro on ranskalainen Pariisissa päivittäin ilmestyvä konservatiivinen sanomalehti. 
Lehti perustettiin 1826 satiirisena viikkolehtenä ja nimettiin Pierre Beaumarchais’n näytelmän "Figaron häät" mukaan. Myös lehden motto ”Ilman vapautta arvostella ei ole aitoa ylistystäkään ()” on peräisin "Figaron häistä". Keskusta-oikeistolainen lehti on yleisesti tukenut UMP-puoluetta ja sen edeltäjiä.
Historia.
"Le Figaron" ensimmäinen numero ilmestyi 15. tammikuuta 1826. Lehti oli Ranskan suurin, ja siihen kirjoittivat muun muassa Émile Zola, Alphonse Karr ja Jules Claretie. Entisen pääministeri Joseph Caillaux’n vaimo Henriette Caillaux murhasi "Le Figaron" päätoimittajan Gaston Calmetten 16. maaliskuuta 1914 tämän julkaistua kirjeen, joka kyseenalaisti pääministerin rehellisyyden.
Toiseen maailmansotaan mennessä "Le Figarosta" oli tullut Ranskan merkittävin sanomalehti. Sodan jälkeen lehdestä on tullut ylemmän keskiluokan äänitorvi.
Vuosina 2004–2018 lehden omisti Serge Dassault. Suuren lentokonevalmistajan Dassault Aviationin omistajan, pormestarin, hallitsevan Union pour un mouvement populaire -puolueen senaattorin ja saman puolueen kansalliskokousedustaja Olivier Dassault’n isän omistusta suuresta kansallisesta sanomalehdestä on pidetty hyvin ristiriitaisena niin lehden sisä- kuin ulkopuolellakin.
Lehti tuki Nicolas Sarkozyn vaalikampanjaa vuonna 2007.
Lehden levikki on noin 358 000 kappaletta. Sen päätoimittaja on Robert Mergui.
Uhtua

Uhtua eli Kalevala (, vuoteen 1963 asti Ухта, "Uhta," vienankarj. "Uhtuo") on kaupunkikunta ja kaupunkimainen taajama Keski-Kuittijärven pohjoisrannalla Karjalan tasavallassa Venäjällä. Vuonna 2024 Uhtuan taajamassa asui arviolta 3 404 ihmistä ja koko kaupunkikunnassa maaseutuväestö mukaan lukien 3 554.
Kalevala on 5 888 asukkaan Kalevalan kansallisen piirin hallintokeskus. Kunta rajoittuu itäreunallaan Jyskyjärven kuntaan ja on muuten Luusalmen ympäröimä.
Historia.
Venäjän keisarikunnassa Uhtua oli Vienan lääniin eli Arkangelin kuvernementtiin kuulunut kunta ja kylä.
Uhtua on ollut Vienan Karjalan suurin kylä ja taloudellinen keskus. Uhtua jakautui 1800-luvun alkupuolella hallinnollisesti Vuokkiniemen ja Paanajärven pitäjiin, joiden rajana oli Uhutjoki. Myöhemmin Uhtuasta tehtiin oma kunta lähikylineen.
Uhtua oli 1800-luvulla vilkas kauppapaikka, jossa kävivät lähes kaikki tunnetut runonkerääjät. Esimerkiksi Lönnrot kävi paikkakunnalla useasti, ja vuonna 1835 hän sai siellä Varahvontta Jamaselta viiden ruplan maksusta 20 pitkää runoa. Valokuvaaja I. K. Inha kävi Vienan Karjalan matkallaan myös Uhtuassa. Vielä 1900-luvun alussa useat suomalaiset kävivät tutkimassa paikkakunnan runonlauluperinnettä.
Suomen sisällissodan jälkeen käydyt heimosodat koskivat myös Uhtuaa. Vuoden 1918 tienoilla suomalaisia oli alueella yrittämässä torjua bolševikkeja ja myöhemmin osallistumassa epäonnistuneeseen Itä-Karjalan kansannousuun. Uhtuan kunta lakkautettiin 1920-luvulla, ja siitä tuli osa Uhtuan piiriä, jonka keskukseksi Uhtuan kylä tuli. Jatkosodan aikana Uhtualla toimi Neuvostoliiton ilmavoimien 69. ilmavalvontakomppania. Vuoden 1959 väestönlaskennan mukaan Uhtuan kylän asukasluku oli 3 494 henkeä. Piiriin aiemmin kuulunut, Ylä-Kuittijärven rantakylä Vuokkiniemi liitettiin Kostamuksen piiriin 1988.
Historiallisen Uhtuan kyliä.
Uhtua, Tsiksa, Enonsuu, Alajärvi, Jyvälahti, Luusalmi, Nurmilahti, Röhö, Häme, Haikola, Ponkalahti.
Kulttuurissa.
Laila Hirvisaaren (silloin nimellä Laila Hietamies) vuonna 1992 julkaistu teos "Vienan punainen kuu" sijoittuu Uhtualle, enimmäkseen 1900–1920-ajalle.
Le Monde

Le Monde on ranskalainen, päivittäin ilmestyvä maltillinen vasemmistolainen sanomalehti, jota painetaan Pariisissa. Lehteä pidetään Ranskan vaikutusvaltaisimpana sanomalehtenä, ja se on yleisesti arvostettu myös ulkomailla.
Vuonna 2021 lehden levikki oli 458 611, mikä teki siitä Ranskan luetuimman lehden.
Historia.
Ensimmäinen numero ilmestyi 19. joulukuuta 1944. Lehden perusti Hubert Beuve-Méry kenraali Charles de Gaullen pyynnöstä saksalaisten vetäydyttyä Pariisista. Aloittaakseen lehden tekemisen Beuve-Méry esitti ehdoksi täydellisen toimituksellisen itsenäisyyden. Lehti korvasi sanomalehti "Le Tempsin" jonka tyyliasun ja formaatin se omaksui. Vuodesta 1985 lehden etusivua on koristanut karikatyyri, jonka on useimmiten piirtänyt pilapiirtäjä Plantu, kunnes tämä jäi eläkkeelle vuonna 2021.
Vuonna 2003 kirja "Le Monden piilotetut kasvot" ("La face cachée du Monde") väitti, että päätoimittaja Jean-Marie Colombani ja muut lehden johtohenkilöt olisivat muun muassa osoittaneet poliittista puolueellisuutta ja sotkeutuneet taloudellisiin kähmintöihin, jotka vaaransivat lehden itsenäisyyden. Nämä syytökset ovat yhä ristiriitaisia ja näyttämättä toteen.
Omistus.
Le Monden on perustamisesta lähtien omistanut Groupe Le Monde, josta lehden työntekijät omistavat 53 %. Lopun omistavat Danone, BNP Paribas -pankki ja miljardööri François Pinault. Enemmistöomistus siirtyi kesällä 2010 ranskalaiselle sijoittajaryhmälle, johon kuuluvat pankkiiri ja Les Inrockuptibles lehden kustantaja Matthieu Pigasse, internetoperaattori Freen perustaja Xavier Niel ja Yves Saint-Laurent -muotitalon toinen perustaja Pierre Bérgé. Pigasse on lähellä sosialistipuoluetta ja on toiminut kansainvälisen valuuttarahaston johtajan Dominique Strauss-Kahnin neuvoantajana. Toimittajille jää veto-oikeus päätoimittajanvalinnassa, ja osaomistuksen kautta toimittajilla on valtaa myös merkittävissä talousasioissa. Oikeistolainen presidentti Nicolas Sarkozy yritti puuttua kauppaan uhkaamalla lopettaa lainatakuun, jos kauppa tehdään Pigassen ryhmän kanssa.
Shadow Gallery

Shadow Gallery on vuonna 1983 perustettu amerikkalainen progressiivista metallia soittava yhtye. Yhtyeen nimi on otettu Alan Mooren V niin kuin verikosto -sarjakuvasta. Shadow Gallerya on useasti verrattu sellaisiin yhtyeisiin, kuten Dream Theater ja Queensrÿche.
Yhtyeen laulaja Mike Baker kuoli sydänkohtaukseen 29. lokakuuta 2008 ollessaan 45-vuotias.
Evijärven Taivastelijat

Evijärven Taivastelijat ry on vuonna 1986 perustettu tähtitieteen harrastajien yhdistys. Yhdistyksellä on nykyään noin 100 jäsentä Etelä- ja Keski-Pohjanmaalla.
Taivastelijoiden toimitilat sekä tähtitorni sijaitsevat Evijärvellä osoitteessa Kirkkotie 419 kohdalla. 
Yhdistyksellä on tähtitornissa 330 millimetrin peilikaukoputki. 
Yhdistys on järjestänyt 1995 yhdessä Ursan kanssa Ursan jaostojen Cygnus-kesätapahtuman.
Pistojärvi

Pistojärvi () on asutus (ven. "posjolok") Karjalan tasavallan Kalevalan piirin Luusalmen kunnassa. Se sijaitsee samannimisen järven rannalla 60 kilometriä Uhtuasta luoteeseen. Vuonna 2012 Pistojärvellä ei ollut enää lainkaan vakituisia asukkaita.
Historia.
Pistojärven seutu asutettiin 1700-luvulla. Vanhimpia kyliä olivat Pistojärven ohella Katoslampi, Ohta, Suvanto, Tiirojärvi ja Tuhkala, jotka mainitaan uudiskylinä vuonna 1762. Myöhemmin Pistojärvi oli Arkangelin kuvernementin Kemin kihlakuntaan kuuluneen volostin eli kunnan keskus. Kunta rajoittui pohjoisessa Oulankaan, idässä Kiestinkiin, etelässä Uhtuaan ja Vuokkiniemeen sekä lännessä Suomeen. Vuonna 1905 siihen kuuluivat Pistojärven, Ohtan, Suvannon ja Tuhkalan kyläkunnat, joissa oli yhteensä 15 kylää, 175 taloa ja lähes 1 200 asukasta. Pistojärven kylässä oli kirkko, koulu, kyytiasema, 27 taloa ja 176 asukasta..
1920-luvulla perustettiin Uhtuan piirin Pistojärven kyläneuvosto, johon vuonna 1933 kuului kahdeksan kylää: Hirvisalmi, Häme, Kantoniemi, Malviainen, Ohta, Pistojärvi, Tiiro ja Tiiron Olkku. Kyläneuvoston alueella oli 724 asukasta, joista 606 oli karjalaisia ja 118 suomalaisia. Pistojärven kylässä asui 155 karjalaista. Sen kylänosia olivat Kontu, Kuusiniemi, Vaara ja Vuosma. Toisen maailmansodan jälkeen kyläneuvostossa oli Pistojärven lisäksi enää kaksi asutuskeskusta: Kantoniemi ja Malviainen. Nykyään seudulla ei ole lainkaan vakituista asutusta. Pistojärvi autioitui 2000-luvun alussa, mutta osa entisistä asukkaista on palannut sinne kesäisin.
Kyläkuva ja kansankulttuuri.
Syrjäisen sijaintinsa ansiosta Pistojärven vanha kylämaisema oli hyvin säilynyt kokonaisuus aina 1990-luvulle saakka. Sillä on historiallisen asutuksen status. Suojeltuihin rakennusmuistomerkkeihin kuuluu 1800–1900-lukujen vaihteessa rakennettu navetta heinävarastoineen. Suomalaisista kansanrunouden kerääjistä Pistojärvellä vierailivat muiden muassa Elias Lönnrot, Daniel Europaeus ja I. K. Inha. Heidän runosaaliinsa jäi kuitenkin heikoksi, sillä monet seudun asukkaista ovat vanhauskoisia, eivätkä he suostuneet laulamaan kansanrunoja. Seudun kansankulttuurissa oli havaittavissa eräitä saamelaisia piirteitä kuten karjalankielisiä joikuja.
Kontokki

Kontokki on entinen kunta ja kylä Vienan Karjalan lounaiskulmassa Kostamuksen kaupunkialueella Karjalan tasavallassa Venäjällä.
Kontokin kunta.
Kontokin kunta käsitti Kostamus- ja Kiitehenjärven ympärillä olevat kylät (Kontokki, Kostamus ja Akonlahti) sekä Suomen rajan tuntumassa sijaitsevat kylät (Vuokinsalmi, Saarijärvi ja Niskajärvi). Idässä kunnan raja ulottui Kenttijärven taakse. Kontokin kunnan naapurikuntia olivat pohjoisessa Vuokkiniemi ja Uhtua, idässä Jyskyjärvi, etelässä Kiimasjärvi ja lännessä Suomen puolella Suomussalmi. Aikaisemmin osia Kiimasjärven kunnasta oli kuulunut Kontokkiin. Kontokin kunnassa oli 1 872 asukasta vuonna 1907, kaikki karjalaisia. 
Kontokin kunta lakkautettiin 1920-luvulla ja liitettiin Uhtuan piiriin. Jatkosodan aikana Kontokin kunnan alue oli Suomen miehittämä 1941–1944. Kostamuksen kylän läheltä löydettiin suuri rautamalmiesiintymä vuonna 1946 ja paikalle rakennettiin Kostamuksen kaupunki ja vuoriteollisuuskombinaatti suomalaisvoimin 1977–1985.
Kontokin kylä.
Kontokin kylä sijaitsi Kontokkijärveen pistävällä niemellä. Kylä tuhoutui jatkosodan aikana. Kontokin kunnan suurimmat kylät Kostamus, Kontokki ja Akonlahti kuuluivat Vienan tärkeimpiin runokyliin, joissa muun muassa Elias Lönnrot vieraili runonkeruumatkoillaan 1832 ja 1833. Nyt kaikki nämä kylät ovat hävinneet.
Sirpa Tabet

Sirpa Marja Tabet (s. 18. syyskuuta 1943 Riihimäki) on suomalainen rikoskirjailija, joka on kirjoittanut myös historiallisia rikosromaaneja. Hänen teoksensa ovat psykologisia jännäreitä.
Henkilöhistoria.
Sirpa Tabet syntyi Riihimäellä 1943. Tabet oli jo lapsena kiinnostunut kirjallisuudesta: 11-vuotiaana hän luki ensimmäisen dekkarinsa, Agatha Christien "Aikataulukon arvoituksen" ja kirjoitti ensimmäiset tarinansa, jotka olivat villistä lännestä kertovia tarinoita ja romanttisia sarjakuvakertomuksia. Dekkarikirjallisuudesta kirjoitettu kouluaine ei tosin miellyttänyt opettajaa, vaan arvosanaksi tuli vitonen. 
Kirjailijan ura sai vielä odottaa, sillä Tabet ryhtyi opiskelemaan kauppatiedettä. Hän suoritti ekonomin tutkinnon 1967 ja työskenteli useissa yrityksissä ja yhdistyksissä. Vuoteen 1990 asti hän toimi Grafia ry:n toiminnanjohtajana ennen kuin ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi ja muutti Kiskoon. Hän on naimisissa ranskalaissyntyisen Alain Tabet'n kanssa, ja he asuvat nykyään Karjalohjalla.
Tabet'n esikoisromaani oli 1989 ilmestynyt "Punainen metsä". Se hyödynsi sekä historiallisen romaanin että dekkarikirjallisuuden perinteitä tavalla, joka oli uutta suomalaisessa kirjallisuudessa. Vielä samana vuonna ilmestyi nykyaikaan sijoittuva rikosromaani "Voi minun lintuni".
Sen jälkeen melko tasaiseen tahtiin ilmestyneet kirjat ovat vakiinnuttaneet Tabet'n aseman suomalaisessa dekkarikirjallisuudessa, vaikkei hän painosmäärissä mitattuna olekaan Suomen myydyimpiä dekkarikirjailijoita. Hänen jännitysromaaninsa "Kissan vuosi" (1995) pohjalta on tehty tv-sarja "Kadonnut näky".
Yleistä tuotannosta.
Tabet'n kirjat poikkeavat perinteisestä dekkarista siinä mielessä, että päähenkilönä ei ole rikoksiin erikoistunut ammattilainen tai edes harrastelija. Sen sijaan Tabet'n kirjojen päähenkilöt ovat tavallisia ihmisiä ja yleensä naisia, eikä päähenkilö pysy tavallisesti kirjasta toiseen samana. Naispäähenkilö yhdistää Tabet'ta suomalaisiin naisdekkarikirjailijoihin, kuten Eeva Tenhuseen ja Leena Lehtolaiseen, jotka lukeutuvat myös Tabet'n omiin dekkarisuosikkeihin.
Tabet'n historiallisten rikosromaanien "Punainen metsä", "Tähkäyö" ja "Hämärän lapset" naispäähenkilöiden kautta kuvataan myös naisen asemaa historiallisina aikoina vähän samaan tapaan kuin Kaari Utrion historiallisissa romaaneissa, joskin yliluonnollinen ja psykologinen aines on kirjassa vahvempi ja tiivistyy loppua kohti. Toisaalta nykyajan kirjoissa tulee esiin myös nyky-yhteiskunta, eivätkä sen ongelmatkaan jää näkymättömiin.
Tabet'n kirjoja on vaikea luokittaa tyhjentävästi: epäilemättä ne ovat rikosromaaneja, mutta osassa kirjoista on myös historiallisen romaanin tai kauhukirjallisuuden piirteitä. Toisaalta teoksista löytyy myös rakkausromaanien piirteitä ja psykologista tarkastelua. Perinteisiin dekkareihin Tabet'n kirjoja yhdistää melkein loppuun asti arvoitukseksi jäävä murhaajan henkilöllisyys.
Metallurgia

Metallurgia on luonnontieteisiin ja teknisiin tieteisiin kuuluva tieteenala/oppi, joka käsittelee metallien (tai laajemmin käsitettynä myös muiden epäorgaanisten materiaalien) valmistus- ja jalostusmenetelmiä sekä tutkii niiden elinkaarta ja sen aikana tapahtuvia muutoksia usein metallien kiderakenteen näkökulmasta. Historiallisesti metallurgian kehitys on kulkenut samaa tahtia teräksen valmistusmenetelmien kanssa, sillä valtaosa maailman metallintuotannosta liittyy teräkseen. 
Metallurgian osa-alueet.
Metallurgia voidaan jaotella karkeasti prosessimetallurgiaan ja fysikaaliseen metallurgiaan, mutta monia muitakin alalajeja on, ja rajanveto on joskus vaikeaa, esimerkkeinä jauhemetallurgia ja rikastustekniikka, joka varsinkin anglosaksisissa maissa luetaan metallurgiaan kuuluvaksi.
Prosessimetallurgia käsittelee muun muassa materiaalien valmistukseen tarvittavien raaka-aineiden esikäsittelyä (esimerkiksi rikasteen pasutus ja sintraus), materiaalien valmistusta raaka-aineista (esimerkiksi malmirikasteiden sulatus) ja puolivalmiiden tuotteiden käsittely- ja jalostusprosesseja (esimerkiksi raffinointi, puhdistus ja konvertterissa tapahtuva hiilenpoisto, mellotus).
Prosessimetallurgia voidaan jaotella vielä hydrometallurgiaan ja pyrometallurgiaan.
Hydrometallurgia käsittelee liuoksissa tapahtuvia tai nesteen avustuksella/välityksellä tapahtuvia ilmiöitä, esimerkiksi korroosiota ja korroosionestoa, rikasteiden läjäliuotusta, kuparin elektrolyysiä ja metallien valmistusta liuospohjaisin menetelmin (Hydro-Copper).
Pyrometallurgia käsittelee korkeissa lämpötiloissa tapahtuvia ilmiöitä, esimerkiksi kuparin liekkisulatusta, masuunin toimintaa tai plasmapinnoitusta.
Fysikaalinen metallurgia käsittelee esimerkiksi materiaalien muokkausta tuotteiksi raaka-aineiden (metallien) valmistamisen jälkeen. Tyypillinen fysikaalisen metallurgian prosessivuo on:
Metallurgian opetus.
Suomessa metallurgian korkeakouluopetusta antavat Aalto-yliopisto, Tampereen teknillinen yliopisto, Oulun yliopisto, Lappeenrannan teknillinen yliopisto ja Åbo Akademi. Metallurgian opetus Teknillisessä korkeakoulussa tapahtui aluksi Kemian osastolla, sen jälkeen siitä erotetulla Vuorikemian osastolla. Osaston nimi muutettiin sittemmin Vuoriteollisuusosastoksi, ja myöhemmin siitä tuli Materiaali- ja kalliotekniikan laitos, joka puolestaan muuttui myöhemmin Materiaalitekniikan osastoksi. Teknillisen korkeakoulun tultua osaksi Aalto-yliopistoa, opetus tapahtuu nyt Aalto-yliopiston kemian tekniikan korkeakoulun Kemian tekniikan ja metallurgian laitoksen puitteissa.
Turun saaristo

Turun saaristo (myös Lounais-Suomen saaristo tai Varsinais-Suomen saaristo) on noin 20 000 saaresta muodostuva, Särkisalosta ja Hiittisistä Kustavin saaristoon ulottuva saaristoalue Saaristomerellä Varsinais-Suomessa. Ahvenanmaasta Turun saariston erottaa Kihdin selkä. Selkä on tosin sen verran kapea, että voidaan käsittää Turun saariston ja Ahvenanmaan olevan yksi saaristo. Jos ajatellaan siten, on kyseessä maailman monisaarisin saaristo.
Saaria yhdistää Saariston rengastie.
Osa-alueet.
Turunmaan saaristo.
Turun saaristoa alueellisesti suppeampi käsite on Turunmaan saaristo, joka sijaitsee Paraisten ja Kemiönsaaren kuntien alueella Turunmaan seutukunnassa. Tämän myös Turunmaaksi nimitetyn Turun saariston eteläosan nykyisin Kemiönsaaren ja Paraisten kuntiin kuuluvat saaret sekä nykyisin Saloon kuuluva Särkisalo ovat vanhastaan olleet ruotsinkielistä aluetta. Nykyisin Turunmaan seutukunnan kunnat ovat kaksikielisiä, mutta ruotsi on niissä edelleen enemmistökieli. 
Pohjoinen saaristo.
Turunmaan saariston ja Turunmaan ulkopuolista Turun saaristoa on pohjoinen saaristo Turun, Kaarinan ja Naantalin kaupunkien sekä Maskun, Taivassalon ja Kustavin kuntien alueella. Tämä Pohjoinen saaristo, kuten Rymättylä ja muut nykyisin Naantaliin kuuluvat saaret on suomenkielistä aluetta, joskin Turku on kaksikielinen ruotsinkielisellä vähemmistöllä.
Muita määrittelyjä.
Aluepoliittisissa määrittelyissä Turun, Naantalin ja Kaarinan kaupunkien saaret eivät kuulu saaristoon. Joskus käytetään myös käsitettä Lounaissaaristo tai Saaristomeren saaristo, ja tällöin toisinaan luetaan mukaan Saaristomeren ohella myös Ahvenanmaa. Joissain yhteyksissä Turun saaristolla voidaan tarkoittaa myös Turun saaria eli Turun kaupungin nykyiselle alueelle jäävää osaa Turun saaristosta.
Mika Laitinen

Mika Antero Laitinen (s. 5. maaliskuuta 1973 Kuopio) on suomalainen 1990-luvulla menestynyt mäkihyppääjä, joka voitti joukkuekilpailussa olympiakultaa ja kaksi maailmanmestaruutta. Seuratasolla Laitinen edusti Puijon Hiihtoseuraa. 
Koulutukseltaan Laitinen on tradenomi, erikoisalueenaan markkinointiviestintä. Hän valmistui Pohjois-Savon ammattikorkeakoulusta loppuvuodesta 2001.
Urheilu-ura.
Laitinen valittiin viime hetkellä mukaan 1992 Albertvillen talviolympialaisten joukkueeseen. Olympialaisissa Laitinen voitti kultaa joukkuemäessä ja oli normaalimäessä viides. Nuorella Laitisella oli vaikeuksia siirtyä käyttämään uutta v-tyyliä. 
1994 Laitinen voitti muovimäen Suomen mestaruuden, ja 1995 MM-kisoissa hän oli voittamassa Suomelle joukkuemäen kultaa ja henkilökohtaisen normaalimäen pronssimitalin.
Laitinen hallitsi 1995–1996 maailmancupin alkupuolta ylivoimaisesti, mutta Keski-Euroopan mäkiviikolla Garmisch-Partenkirchenin harjoituksissa hän kaatui ja katkaisi solisluunsa. Laitinen palasi mäkeen vielä saman vuoden keväänä, mutta hyppyvarmuuden löytäminen vei aikaa. 1997 Trondheimista voitetun joukkuemäen kultamitalin jälkeen Laitinen loukkaantui jälleen, eikä enää palannut maailman terävimmälle huipulle.
Uransa huipuilla Laitinen tunnettiin vahvasta ponnistuksestaan ja häntä kutsuttiinkin lempinimellä "Puijon jousijalka".