Bhinneka Tunggal Ika

Bhinneka Tunggal Ika on Indonesian kansallinen tunnuslause, joka tarkoittaa "yhtenäisyys moninaisuudessa". Tämä vanhan jaavan kielen lause esiintyy muun muassa maan vaakunassa, ja se kuvastaa Indonesian monietnistä ja -uskontoista yhteiskuntaa. Tunnuslause korostaa suvaitsevaisuutta ja moniarvoisuutta, mutta sen ihanteet eivät aina toteudu käytännössä. 
Historiallinen tausta.
Bhinneka Tunggal Ikan juuret ulottuvat 700–800-luvuille Sailendra- ja Sañjaya-dynastioihin, jolloin buddhalaisuus ja hindulaisuus elivät rauhassa rinnakkain, mistä kertovat Borobudurin ja Prambananin temppelit. Tunnuslause muotoutui 1300-luvulla Majapahit-valtakunnassa Mpu Tantularin kirjoittamassa "Sutasoma"-runossa, joka edisti uskonnollista suvaitsevaisuutta hindujen ja buddhalaisten välillä. Runon sanoma innoitti Indonesian itsenäisyyden perustajia, erityisesti Muhammad Yaminia, joka ehdotti tunnuslauseesta kansallista tunnuslausetta vuonna 1945. Indonesian itsenäistyttyä vuonna 1945 motto otettiin käyttöön kuvastamaan monietnisen ja -uskontoisen valtion periaatteita.
Merkitys ja filosofia.
Bhinneka Tunggal Ika muistuttaa indonesialaisia siitä, että maassa on monia etnisiä ryhmiä ja uskontoja, jotka muodostavat yhtenäisen kansakunnan. Se on osa Indonesian identiteettiä, arvoja ja hallintoa, korostaen keskinäistä kunnioitusta ja vuoropuhelua. Tunnuslause liittyy Pancasila-ideologiaan ja vuoden 1945 perustuslakiin, jotka painottavat yhtenäisyyttä moninaisessa saaristossa. Indonesia, jossa on yli 17 000 saarta, 700 elävää kieltä ja satoja etnisiä ryhmiä, osoittaa, että yhtenäisyys syntyy erilaisuuden kunnioittamisesta. Tunnuslause tarjoaa mallin Kaakkois-Aasialle, erityisesti ASEAN-yhteisölle, edustaen visiota alueellisesta solidaarisuudesta ja rauhanomaisesta rinnakkaiselosta.
Motto arjessa ja koulutuksessa.
Bhinneka Tunggal Ika näkyy Indonesian arjessa kouluopetuksessa, politiikan puheissa, kansallisissa juhlissa ja hallituksen toimissa, jotka pyrkivät turvaamaan eri kulttuurien, kielten ja uskontojen aseman. Peruskoulun opetussuunnitelmissa mottoa opetetaan perhekontekstissa, korostaen harmoniaa erilaisten tapojen ja etnisten taustojen keskellä. Oppikirjat kuvaavat, miten perheenjäsenet kunnioittavat toistensa eroja ja kommunikoivat Indonesian kielellä yhtenäisyyden luomiseksi. Oppilaat oppivat arvostamaan etnisiä, kulttuurisia ja uskonnollisia eroja, nähden erilaisuuden mahdollisuutena yhteisöllisyyden vahvistamiseen. Opettajat toteuttavat mottoa esimerkiksi kirjeenvaihdolla, kuten ”Jejaring Anak Indonesia” -projektilla, ja käytännön toimilla, kuten siivousprojekteilla, jotka edistävät yhteisöllisyyttä.
Yhteisöllisyys ja kulttuuri.
Tunnuslause ilmentyy käytännössä "gotong royong" -periaatteessa, joka tarkoittaa yhteisöllistä työskentelyä. Tämä näkyy perheissä kodin siivouksena, kouluissa pihan hoitona, naapurustoissa yhteisinä korjaustöinä ja kansallisella tasolla urheilutapahtumina sekä "koperasi"-yhteisyrityksinä. Uskonnollisissa seremonioissa, kuten "Tedhak Siti" ja "Kasodo", motto heijastuu synkretisminä, jossa uskonnot ja animistiset perinteet sulautuvat toisiinsa. Arkkitehtuurissa islamilaiset, hindulaiset ja megaliittiset elementit yhdistyvät moskeijoissa, palatseissa ja haudoissa, kuten Acehin ja Kudusin moskeijoissa sekä Bantenin palatsissa.
Haasteet ja syrjintä.
Vaikka Bhinneka Tunggal Ika korostaa yhtenäisyyttä, todellisuus poikkeaa usein ihanteista. Lait, jotka suojelevat vähemmistöjä rasismilta ja syrjinnältä, kääntyvät käytännössä usein heitä vastaan, lisäten haavoittuvuutta. Papualaiset ovat kokeneet syrjintää siitä lähtien, kun heidän alueensa liitettiin Indonesiaan vuonna 1969. Heitä pidetään yleisesti “primitiivisinä”, ja rasistiset solvaukset sekä väheksyvä kuvaus mediassa ovat arkipäivää. Poliittiset ja uskonnolliset jännitteet, erityisesti papualaisten kristitty enemmistö ja heidän kyseenalaistamansa liitos Indonesiaan, vahvistavat eriarvoisuutta. Rasistisiin hyökkäyksiin papuolaisia vastaan puututaan harvoin, kun taas heidän protestejaan rangaistaan ankarasti. Myös kiinalaisindonesialaiset ovat vuosisatoja kokeneet syrjintää, joka juontaa siirtomaa-ajasta. Stereotypiat ahneudesta ja vallanhimosta ovat yhä vahvoja, ja vuoden 1998 mellakat muistuttavat heidän haavoittuvasta asemastaan. Vielä 2000-luvulle saakka kiinalaista kulttuuria ja kieltä rajoitettiin laeilla. Tunnetut oikeustapaukset, kuten kuvernööri Ahokin ja buddhalaisen Meilianan syytteet, osoittavat, miten vähemmistöjä rangaistaan ankarasti, kun taas väkivaltaisuuksista vastuussa olevat saavat lieviä seuraamuksia.