tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Rikkikääpä

Rikkikääpä ("Laetiporus sulphureus") on rikkikääpien sukuun kuuluva kääpälaji. Yksivuotinen ja suurikokoinen kääpäryhmä muodostuu useista, limittäin päällekkäin olevista lakeista. Lakkien yläpinta on aaltomainen ja rikinkeltainen. Rikkikäävän alapuoli on kirkkaankeltainen. Kellanvalkoinen malto on juustomaista ja helposti lohkeavaa, mutta kuivuessaan liitumaista. Syksyllä rikkikääpä on haalistunut jo valkoiseksi ja se murenee paloiksi. Kääpä on lähinnä tammen ruskolahottaja. Sitä esiintyy myös muillakin puilla, kuten hopeapajuilla. Suomessa rikkikääpää tavataan lähinnä Etelä-Suomessa. Pohjoisin löytö on tehty Kuopiosta. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Pohjois-Amerikassa rikkikääpää pidetään hyvänä ruokasienenä, joka maistuu kanalta. Se on myös kypsennettävä kanan tapaan ennen syömistä. Toisten mukaan se voi aiheuttaa vatsakipuja varsinkin alkoholin kanssa nautittuna.
Aidaskääpä

Aidaskääpä ("Gloeophyllum sepiarium") on kääpä, joka on erikoistunut kuolleen havupuun lahottamiseen. Nimensä tämä laji on saanut puuaidoista, joita ei Suomessa ole enää juurikaan muualla kuin Seurasaaressa ja muissa ulkomuseoissa.
Ulkonäkö ja koko.
Aidaskääpä on 3–10 cm leveä. Se kasvaa yleensä ryhminä aiheuttaen ruskolahoa. Aidaskäävän itiöemä on yleensä yläpinnasta vyöhykkeinen, vaihtelevansävyisen ruskeanharmaa ja kasvavasta reunasta keltainen. Hieman vanhemmat vyöhykkeet ovat oranssinpunaisia ja punaruskeita. Vanha tyvi on kahvinruskea. Alapuolelta aidaskääpä on kellanoranssi, ja lapuoli ruskistuu vanhemmiten. Se on muodostunut epäsäännöllisistä pilleistä tai heltoista. Ohut maltokerros on ruskea ja sitkeä. Alapinnan itiölava on usein helttamaisen säteittäinen. Pienet itiöemät muodostavat koristeellisia ruusukkeita. Kyseessä on melko yleinen ja harmiton laji.
Elinympäristö ja levinneisyys.
Aidaskääpä esiintyy maassa makaavilla rungoilla, hakkuualueilla kannoilla, varsinkin aurinkoisilla paikoilla. Se viihtyy myös ylivuotisessa puutavarassa sekä aidantolpilla, seinä- ja siltahirsissä ja kyllästämättömissä sähköpylväissä. Käävän esiintyminen on sirkumpolaarista eli sitä on pohjoisella pallonpuoliskolla maapallon ympäri ulottuvalla vyöhykkeellä. Kyseessä ei ole ruokasieni.
Aidaskääpä kestää pitkäaikaista kuivuutta ja kuumuutta. Kuivassa sen kasvu pysähtyy, mutta jatkuu materiaalin kostuessa jälleen.
Vanhoissa amerikkalaisissa sienikirjoissa kerrotaan aidaskäävän lahottavan autoja. Tämän katsotaan kuitenkin koskevan aikaa, jolloin maatilojen kulkuneuvojen rungot tehtiin vanerista ja vahvistettiin puurakenteilla.
Kevin McBride

Kevin Martin McBride (The Clones Colossus) (s. 5. toukokuuta 1973) on uransa lopettanut irlantilainen raskaansarjan nyrkkeilijä.
Ennen ammattilaiseksi ryhtymistään hän otteli amatöörinä. Amatööriura huipentui vuonna 1992 Barcelonan olympialaisiin, joissa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella.
Hän otteli ensimmäisen ammattilaisottelunsa Gary Charltonia vastaan 17.12.1992. Ottelu päättyi tasapisteisiin. 13.2.93 hän kohtasi Gary Williamsin, ja tuloksena oli pistevoitto neljän erän jälkeen. Seuraavaksi hän kohtasi Joey Palandinon 15.9.1993. Tuloksena oli tyrmäys 2.erässä. 13.10.93 hän kohtasi Chris Coughlan, voittaen pistein 4.erässä.
Vuonna 1997 hän voitti Irlannin raskaansarjan mestaruuden Paul Douglasilta. Vuonna 2002 hän voitti Craig Tomilsonin IBC Amerikan raskaansarjan titteliottelussa.
McBriden tunnetuin saavutus oli kuitenkin voitto Mike Tysonista tämän ammattilaisuran viimeisessä ottelussa, joka käytiin MCI Centerissä Washington D.C:ssä 11. kesäkuuta 2005. Tyson hallitsi ottelun alkua, mutta viidennessä erässä McBride käänsi kamppailun edukseen. Tyson luovutti ottelun kuudennen ja seitsemännen erän välisellä tauolla ja McBride julistettiin voittajaksi teknisellä tyrmäyksellä.
McBridellä on kuusi tappiota tyrmäyksellä. Tyson ottelun jälkeen hän on voittanut Byron Polleyn, ja hävinnyt Mike Mollolle ottelun toisessa erässä tyrmäyksellä. McBride otteli uransa viimeisessä ottelussa Puolan Andrew Golotaa vastaan, ja hävisi tuomarin keskeytettyä tämän ottelun 6 erässä.
Punapahkasieni

Punapahkasieni eli punanäppysieni eli punanäppy ("Nectria cinnabarina") on Nectriaceae-heimoon ja näppyjen ("Nectria") sukuun kuuluva sienilaji.
Punapahkasientä esiintyy lehtipuiden ja pensaiden kuolleissa oksissa ja muodostaa niiden pintaan punaisia kuromapahkoja, joissa pullomaiset itiöemät sijaitsevat. Se tunkeutuu myös elävään puuhun kuoren vioittumisen kautta ja saattaa tappaa isäntäkasvinsa tai sen oksan.
Punanäpyn isäntäkasvina voi olla ainakin siperianhernepensas ("Caragana arborescens"), tuomi ("Prunus padus"), mustaherukka ("Ribes nigrum"), pohjanpunaherukka ("Ribes spicatum"), aitaorapihlaja ("Crataegus grayana"), vuorijalava ("Ulmus glabra"), pihasyreeni ("Syringa vulgaris") ja näsiä ("Daphne mezereum").
Punapahkasientä on havaittu koko Suomen alueella, ja se on luokiteltu maassa elinvoimaiseksi lajiksi.
Taulakääpä

Taulakääpä ("Fomes fomentarius") on kääpä, jota esiintyy Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa sitä tavataan koko maassa. Se lahottaa lähinnä koivua, mutta myös muita lehtipuita kuten pyökkiä. Taulakääpä tunkeutuu elävään puuhun kuoren vioittumien kautta. Se aiheuttaa valkolahoa ja tuhoaa puun nopeasti. 
Ulkonäkö ja koko.
Taulakääpä on monivuotinen, nuorena kiilamainen, vanhempana kaviomainen, itiöemä kasvaa 8–25 cm:n levyiseksi. Kuori on kova, korkkimainen ja ensin ruskearaitainen, mutta vanhetessaan muuttuu tuhkanharmaaksi, lopulta lähes mustaksi. Siinä on selviä kasvuvyöhykkeitä näkyvissä. Pillikerros on paksu; pillit ovat nuorena likaisen valkoisia, vanhemmiten pillipinta on violetinruskea ja tummuu kosketuskohdista ruskeaksi, pillejä on 3–4 millimetrillä. 
Kasvupaikka ja elinympäristö.
Taulakääpä kasvaa koko Suomessa aina tunturikoivikoissa asti. Kasvaa sekä pystyyn kuolleissa rungoissa että maapuissa, elävissä sekä kuolleissa puissa. 
Käyttö.
Taulakääpä on ennen ollut myös arvokas hyötysieni: nimen mukaisesti taulakäävästä valmistetaan taulaa eli sytykettä, jota käytetään tulen tekemisessä tuluksilla. Tähän viittaa myös sen tieteellinen nimi (: taula, sytyke). Ennen sairaaloissa käytettiin taulakäävän maltoa veren imeyttäjänä leikkauksissa ja verenvuodon tyrehdyttämiseen haavoissa. Alpeilta löytyneellä esihistoriallisella Ötzillä oli tulentekovarusteissaan taulakääpää. On myös toinen teoria, jonka mukaan Ötzillä olisi ollut taulakääpä mukanaan lääkintäsienenä. Saamelaiset ovat myös käyttäneet taulakääpää taulaamishoitoon, jossa kääpä sytytetään kytemään, ja sen kuuman tuhkan annetaan putoilla iholle. Sitä on myös käytetty oranssin- tai kellanruskean värin lähteenä värjäyksessä.
Erityistä.
Taulakäävällä on ns. seuraajalajeja jotka tulevat puuhun, taikka itse taulakääpään, vasta sen jälkeen. Vanhoilla taulakäävillä sekä sen lahottamassa puussa viihtyvät mm. pilliharsukka ("Trechispora mollusca"), rustikka (ent. "Protomerulius caryae", nyk. "Aporpium canescens"), silokääpä ("Gloeoporus pannocinctus") ja sitkokääpä (ent. "Antrodiella semisupina", nyk. "Antrodiella pallescens").
Juurikäävät

Juurikäävät ("Heterobasidion") on kääpäsuku, johon kuuluu Suomessa kaksi lajia: männynjuurikääpä ("Heterobasidion annosum") männyllä ja kuusenjuurikääpä ("Heterobasidion parviporum") kuusella. Euroopassa tunnetaan lisäksi laji "Heterobasidion abietinum", joka esiintyy saksanpihdalla ("Abies alba") Keski-Euroopassa.
Taksonomia.
Seuraavat lajit kuuluvat sukuun "Heterobasidion":
Ekologinen merkitys.
Juurikäävät ovat luonnon kiertokulussa tärkeitä lahottajasieniä, jotka hajottavat puun kudosta ja vapauttavat sen ravinteet takaisin ekosysteemiin. Tämä prosessi ylläpitää metsän ravinnekiertoa ja vaikuttaa merkittävästi maaperän rakenteeseen ja eloperäisen aineksen määrään. Lahopuun hajottajina juurikäävät luovat elinympäristöjä lukuisille sienille, hyönteisille ja muulle pieneliöstölle, edistäen siten monimuotoisuutta.
Juurikääpä ei elä maaperässä itsenäisesti, vaan leviää puusta toiseen fyysisessä kosketuksessa olevien juurien kautta. Kesäaikaan (keskilämpötilan ollessa yli +5 °C) sen itiöt voivat levitä ilmassa ja tarttua tuoreisiin kantoihin. Sieni muodostaa vähitellen laajoja rihmastoverkostoja, joiden kautta se ylläpitää aineiden kiertoa metsässä.
Vaikutukset puustoon ja metsätalouteen.
Vaikka juurikäävillä on tärkeä ekologinen tehtävä, ne voivat aiheuttaa myös merkittäviä tuhoja talousmetsissä. Kuusenjuurikääpä lahottaa rungon tyviosia ja aiheuttaa niin sanottua tyvilahoa, kun taas männynjuurikääpä tuhoaa juuristoa ja aiheuttaa tyvitervasta. Pitkälle edenneissä tapauksissa sieni voi tappaa isäntäpuun.
Maannouseman saastuttama puu ei sovellu teollisuuden käyttöön, ja lahovauriot aiheuttavat huomattavia hakkuutappioita. Lahonnut tyviosa joudutaan usein katkaisemaan ja jättämään metsään tai käyttämään energiapuuna.
Levinneisyys ja torjunta.
Juurikääpiä esiintyy etenkin eteläisessä Suomessa, runsaimmin rannikkoalueilla Uudeltamaalta Satakuntaan. Leviämistä voidaan ehkäistä kantokäsittelyillä, joissa käytetään joko biologisia valmisteita, kuten harmaaorvakkaa ("Phlebiopsis gigantea"), tai kemiallisia torjunta-aineita.
Biologinen torjunta perustuu kilpailuun lahottajasienien välillä, ja sitä käytetään erityisesti kesähakkuissa, jolloin tartuntariski on suurin. Talviaikainen puunkorjuu vähentää juurikäävän leviämisen todennäköisyyttä, koska sieni ei kasva aktiivisesti pakkaskaudella.
Arinakääpä

Arinakääpä ("Phellinus igniarius") on lehtipuilla esiintyvä sieni, joka muiden kääpien tapaan lahottaa puuta solunulkoisilla entsyymeillään. Laji toimii valkolahottajana elävilläkin puilla.
Itiöstä kasvanut sienirihmasto tunkeutuu puuhun kuoren vioittumien kautta. Sienirihmasto aiheuttaa valkolahoa ja tuhoaa puun hitaasti. Vielä elävään tai kuolleeseen puuhun ilmestyvä, 5–20 senttimetriä leveä kääpä on monivuotinen. Arinakääpä lahottaa varsinkin koivuja ja muita lehtipuita, mutta haapoja lahottaa vain haavanarinakääpä.
Ruotsissa arinakäävästä on tiettävästi tehty taulaa kuin myös taulakäävästä ("Fomes fomentarius"), mistä juontunee arinakäävän ruotsinkielinen nimi "eldticka". Kenties suomalainen nimi juontunee samasta asiasta. 
Mustakääpä ("Phellinus ignarius" var. "trivialis") on nykytiedon (2016) mukaan hieman toisennäköinen arinakäävän muoto, joka suosii suuria pajupuita. Lepänarinakääpä ("Phellinus alni") risteytyy toisinaan arinakäävän kanssa. Kaiken kaikkiaan arinakääpien taksonomia on yhä ongelmallinen DNA-selvittelyistä huolimatta.
Udmurtian hallinnollinen jako

Udmurtian tasavallan kunnallishallinnollinen jako on kaksitasoinen, kuten muissakin Venäjän federaation jäsenalueissa. 
Ylemmällä, piiritasolla Udmurtiassa on 25 kunnallispiiriä ("raion") ja viisi kaupunkipiirikuntaa ("gorodskoi okrug").
Alemmalla tasolla piirit koostuvat maalaiskunnista ja kaupunkikunnista. Kaupunkikuntien keskuksena on kaupunkimainen taajama tai kaupunki. Viiden kaupunkipiirikunnan lisäksi Udmurtiassa on kuitenkin vain yksi muu kaupunki, Kambarka.
Udmurtian kansallishymni

Udmurtian kansallishymni on yksi Venäjän federaatioon kuuluvan Udmurtian tasavallan virallisista valtiollisista tunnuksista. Hymnin ovat säveltäneet veljekset "German ja Alexander Korepanov". Udmurtinkielisen sanoituksen on tehnyt "T. G. Vladikin" ja venäjänkielisen sanoituksen puolestaan "A. A. Šeptalin".
Hymni otettiin käyttöön 1994. Hymnin käytöstä säädettiin laki 31. lokakuuta 2002 (N55-P3 ”Laki Udmurtian tasavallan kansallishymnistä”). Laissa on määrätty millaisissa tilaisuuksissa hymni pitää tai voidaan soittaa. Samoin laissa on määrätty missä järjestyksessä Udmurtian hymni soitetaan kunnioittaen Venäjän federaation hymniä tai muiden maiden kansallishymnejä.
Lillukka

Lillukka eli euroopanlillukka ("Rubus saxatilis") on Euraasiassa kasvava monivuotinen, hyönteispölytteinen vatukkakasvi. Sitä tavataan yleisesti koko Suomessa.
Suomessa lillukka on tunnettu myös kansanomaisilla nimillä, kuten linnunmarja, lintukka, ämmänmarja, ämmänhillikka, kissanlillukka ja hämmälillukka. Nimet viittaavat kasvin vaatimattomiin, suurikivisiin marjoihin.
Ulkonäkö ja koko.
Lillukka kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Varsi on pysty, karhea ja harvakseltaan hienopiikkinen. Pintarönsyt voivat kasvaa yli kolme metriä kesän aikana. Rönsyissä on kukattomia, juurehtivia ruusukkeita. Lehtiruoti on hienopiikkinen. Lehdet ovat päältä kaljuja, alta hienokarvaisia. Lehden lapa on kolmilehdykkäinen, lehdykät ovat toistamiseen terävähampaisia. Kukinto 3–15-kukkainen, sarjamainen huiskilo. Valkoiset kukat nousevat lyhyen kukkavarren päähän. Terälehdet ovat 3–6 mm pitkiä, tuskin verholehtiä pitempiä, kapeita ja pystyjä. Lillukka kukkii Suomessa kesäkuussa. Hedelmä on kirkkaanpunainen kerrannaisluumarja. Yhteenkasvaneita luumarjoja on 2–6 kappaletta.
Lillukka voi risteytyä mesimarjan ("Rubus arcticus") kanssa, jolloin risteymää nimitetään mesilillukaksi ("Rubus" × "castoreus"). Risteymä on vaihtelevannäköinen ja -kokoinen, mutta muistuttaa useimmiten lillukkaa.
Levinneisyys.
Lillukkaa tavataan Euroopassa Ranskasta ja Britteinsaarilta itään. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Pohjois-Italiaan ja Kreikkaan, pohjoisessa koko Pohjois-Euroopan metsävyöhykkeelle sekä Islantiin. Euroopasta levinneisyysalue jatkuu pitkälle Itä-Siperiaan ja Kiinaan saakka. Lisäksi sitä tavataan Grönlannissa. Suomessa lillukkaa kasvaa yleisenä koko maassa. Runsaimmillaan laji on Etelä- ja Keski-Suomessa.
Elinympäristö.
Lillukka kasvaa lehdoissa, tuoreissa metsissä, harju-, kallio- ja rinnemetsissä sekä pientareilla. Laji on tyypillinen mustikkatyyppiin kuuluvilla tuoreilla kankailla.
Käyttö.
Lillukan marjat ovat syötäviä ja maultaan hapahkoja. Vähäisen marjasadon vuoksi sillä ei ole kuitenkaan suurta taloudellista merkitystä.
Pirttikylä

Pirttikylä () on Pohjanmaalla sijainnut entinen Suomen kunta. Pirttikylän kunta liitettiin 1973 Närpiöön, ja sen pohjoisosa liitettiin Maalahteen 1975. Kylässä on Pirttikylän puukirkko vuodelta 1783. Sen on suunnitellut J. Elfström. Pirttikylän kotiseutumuseo jakautuu kolmeen osaan, Ahlholman kartanoon, Småttgårdeniin ja taiteilija Viktor Dalbon kotiin ja ateljeehen. 
Pirttikylän naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Jurva, Korsnäs, Maalahti, Petolahti, Teuva ja Ylimarkku. Kunnan vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1963. 
Pirttikylän kunta oli yksikielisesti ruotsinkielinen: vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 92,7 prosenttia asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia. 
Maantiede.
Pirttikylä sijaitsee Pohjanmaan maakunnan eteläosassa. Tärkein vesistö on Närpiönjoki, joka alkaa Närvijokena entisen Jurvan (nykyisin osa Kurikkaa) puolelta. Jokilaakson viljavalla savikkopohjalla, noin 25–30 metrin korkeudella merenpinnasta, leviävät tasaiset peltolakeudet. Kirkonkylän kohdalla joki tekee jyrkän polvekkeen ja kääntyy virtaamaan etelälounaaseen. Asutus seuraa jokea miltei katkeamattomana nauhana. Korkeimmat maastonkohdat ovat etelässä entisen Ylimarkun kunnan rajan tuntumassa, jossa on laajahko yli 50 metrin korkeudelle merenpinnasta ulottuva alue. Entisen kunnan pohjois- ja koillisosassa on laajahkoja soita.
Liikenne.
Pirttikylän kautta kulkee valtatie 8, jota pitkin on matkaa Vaasaan vajaat 50 kilometriä ja Poriin runsaat 140 kilometriä. Närpiön keskustaajamaan on Pirttikylän kirkonkylästä noin 30 kilometriä.
Historia.
Pirttikylä on aikoinaan kuulunut kappelina Närpiöön. Se sai oman kirkon 1696 ja papin 1702 ja erotettiin omaksi kirkkoherrakunnaksi 1859. 
Pirttikylässä toimi Bergan lasitehdas vuosina 1796–1883.
Pirttikylän pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla klimppisoppa.
Kyliä.
Ahlholm, Berga (Bruksbacken), Brännskogen, Dalbacken, Elgmossa, Hag, Högbacka, Korpbäcken, Laplom, Mattlars, Nordbäck, Norrback, Nuolijärvi (Nojärv), Pilkbacken, Piparsidan, Pirttikylän kirkonkylä (Pörtom kyrkoby), Pörtbäcken, Sarne, Sidbäck, Sommarback, Stubbhagen, Svarvarbacken, Södrabyn, Taali (Johannesdal), Velkmossen, Västerskogen, Östrabyn
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Pirttikylässä oli kaksi taajamaa: kirkonkylä (440 asukasta) ja Närvijoki (yhteensä 548 asukasta, joista 28 Pirttikylän puolella). Närvijoen taajama sijaitsi pääosin Jurvan puolella.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Pirttikylän väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Hallinto ja politiikka.
Valtuustokaudella 1969–1972 Pirttikylän kunnanvaltuuston kaikki 17 paikkaa olivat RKP:n hallussa. Äänestysprosentti vuoden 1968 kunnallisvaaleissa oli 76,5 %.
Männynkääpä

 
Männynkääpä ("Porodaedalea pini" syn. "Phellinus pini") on valkolahottajiin kuuluva sieni. Se on tummanruskea, lukuun ottamatta alapinnan kanelinruskeaa pillikerrosta. Männynkäävän punaruskea malto on puumaisen kovaa. Itiöemän reuna on ensin tylppä, mutta vanhetessaan terävöityy ja muuttuu säännöllisen kaarevaksi. Monivuotisen männynkäävän tyvi on usein jäkälien peitossa. Sieni tunkeutuu varttuneeseen mäntyyn syvästä vauriosta ja alkaa lahottaa sydänpuuta aiheuttaen niin sanottua rengaslahoa. Myöhemmin ilmestyvä kääpä voi kasvaa kymmenien vuosien ajan, mutta ylittää harvoin 10 cm:n leveyttä. Männynkääpää esiintyy harvalukuisena vanhoissa männiköissä koko maassa. Kuusenkääpä ("Phellinus chrysoloma") on samannäköinen, muttei kasva koskaan männyssä.
Udmurtian lippu

Udmurtian lippu on Venäjän Udmurtian tasavallan tunnus. Se koostuu kolmesta samankokoisesta pystykentästä, jotka ovat vasemmalta lukien musta, valkoinen ja punainen. Valkoisen kentän keskellä on punainen, kahdeksansakarainen kannuksenpyörä. Lipun leveyden ja pituuden suhde on yhden suhde kahteen (1:2).
Lipun väreillä on omat merkityksensä. Musta symboloi maata ja vakautta, punainen aurinkoa ja elämää ja valkoinen tilaa ja siveyttä. Lipun on suunnitellut Juri Lobanov, jonka udmurttinimi on Kutšyran Juri. Udmurtian lipun käytöstä on laki (N26-P3 "Laki Udmurtian tasavallan kansallislipusta"), joka on säädetty 30. huhtikuuta 2002.
Puoliverinen (hevonen)

Puoliveriset (engl. "warmblood") ovat lämminverisiä, lähinnä eurooppalaisia ratsuhevosrotuja, jotka ovat syntyneet raskaiden kylmäverirotujen ja kevyiden täysiveristen risteytyksistä. Puoliverijalostuksessa on pyritty kohtuullisen kevytrakenteiseen, kookkaaseen ja vahvaan eläimeen, joka sopii hyvin kilparatsastuksen eri lajeihin, erityisesti koulu- ja esteratsastukseen tai valjakkoajoon. Näiden lajien huippuhevoset ovat lähes poikkeuksetta puoliverisiä. 
Puoliverirotuja on Euroopassa lukuisia, tunnetuimpina ehkä saksalaiset rodut kuten hannoverinhevonen ja trakehner. Puoliveriset ovat kuitenkin nykyään tyypiltään varsin yhtenäisiä, ja eri puoliverirotuja risteytetään melko vapaasti keskenään hyvien ratsuhevosten aikaansaamiseksi. Puoliverisiä risteytetään hyvin usein myös täysiveristen kanssa. Kun puoliverihevosen rotunimike nykyään useimmiten määräytyy sen perusteella, millä alueella tai missä maassa hevonen on kasvatettu, kannattaa nykyisiä puoliverirotuja ajatella lähinnä tietyn alueen tai maan puoliverikantana. Saksassa ja Italiassa, joissa puoliverirotuja on vanhastaan useita, pyritään nykyään yhdistämään eri rotujen parhaat puolet yhteen kansalliseen puoliverirotuun.
Suomessa jalostetaan nykyään omaa puoliveristä, FWB-hevosta eli suomenpuoliveristä (Finnish Warmblood).
Piippolimakotilo

Piippolimakotilo ("Lymnaea stagnalis") on suurin Suomessa esiintyvä vesikotilolaji. Sen kuori on suippo, teräväkärkinen, 25–50 mm pitkä. Elävänä kotilo on tummahko; tyhjänä kuori on kiiltävän kellanruskea ja osittain läpikuultava. Vartalo on kellanharmaa.
Piippolimakotilo on hyvin yleinen matalissa vesissä kuten rehevissä järvissä, lammikoissa ja vähäsuolaisissa merenlahdissa. Se liikkuu vesikasveja myöten, ruokailee liikkuessaan ja nousee useita kertoja tunnissa pintaan hengittämään. Piippolimakotilon vatsapuolella on raastinrautamainen kieli, jolla se raastaa ruokansa vesikasveista ja pohjakivistä. Se syö leviä, vihreitä lehtiä, lampipolyyppeja, kalanraatoja yms. Sitä on kutsuttu myös isolimakotiloksi.
Piippolimakotiloita esiintyy koko Euroopassa, Aasian pohjoisosissa ja Pohjois-Amerikassa.
Purmo

Purmo on Pohjanmaalla sijainnut entinen Suomen kunta. Purmon kunta liitettiin 1977 Pietarsaaren maalaiskuntaan (vuodesta 1989 alkaen Pedersören kunta). Purmossa sijaitsee Antti Hakolan vuonna 1772 rakentama puukirkko. Purmossa sijaitsevasta Ilveskivi-nimisestä siirtolohkareesta on saatu aihe Purmon entiseen kunnanvaakunaan.
Purmon naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Evijärvi, Jepua, Kortesjärvi, Pietarsaaren maalaiskunta, Uudenkaarlepyyn maalaiskunta ja Ähtävä.
Purmon kunta oli yksikielisesti ruotsinkielinen; vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 96,8 prosenttia asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia. 
Tunnettuihin purmolaisiin kuuluu siellä syntynyt historiantutkija Nils Erik Villstrand. Suomen ensimmäisen pitsin ja nauhojen kudontatehtaan Pietarsaareen vuonna 1911 perustanut Anders Lassfolk oli kotoisin Purmon Lassfolkista.
Purmon pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla lihakeitto nimeltä "päärosteitsi".
Kylät.
Ala-Purmo (Nederpurmo), Yli-Purmo (Överpurmo)
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Purmon ainoa taajama oli 366 asukkaan Lillby.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Purmon väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970 ja lisäksi vuoden 1975 väkiluku.
Hallinto.
Purmon kunnanvaltuustossa oli 15 paikkaa. Valtuustokaudella 1973–1976 paikoista neljätoista oli RKP:n ja yksi SMP:n hallussa.
Isokiekkokotilo

Isokiekkokotilo ("Planorbarius corneus") on halkaisijaltaan 25–30 millimetriseksi kasvava sisävesissä elävä kotilolaji. Sen levinneisyys kattaa lähes koko Euroopan ja ulottuu Siperiaan ja Keski-Aasiaan. Suomessa se elää etenkin runsasravinteisissa järvissä ja lammikoissa Keski-Suomen korkeudelle asti, mutta myös Itämeren vähäsuolaisissa merenlahdissa.
Isokiekkokotilon veri sisältää hemoglobiinia, minkä johdosta se selviää hyvin vähähappisissakin vesissä. Vaikka isokiekkokotilo kuuluu keuhkokotiloihin, se vain harvoin hengittää ilman happea. Sen sijaan se ottaa happea vedestä ihonsa läpi ja sekundäärisillä kiduksillaan. Isokiekkokotilo on kaikkiruokainen, se syö muun muassa leviä, hajoavia kasvinosia ja raatoja.
Huornit

Huornit ovat kuvitteellisia Keski-Maan olentoja J. R. R. Tolkienin kirjassa "Taru sormusten herrasta". Huornit ovat puunkaltaisia, tietoisia ja liikkumaan kykeneviä olentoja. Entteihin verrattuna ne ovat kuitenkin huomattavasti passiivisempia ja muistuttavat enemmän puita. Ne ovatkin kenties enttien tietoisiksi herättämiä puita, tai mahdollisesti osin myös miltei puiksi degeneroituneita enttejä.
Huornit mainitaan vain "Kahdessa Tornissa", "Tarun sormusten herrasta" toisessa osassa, jossa niitä käskee Puuparta-entti ja ne auttavat "rohirrim"ia Ämyrilinnan taistelussa. On myös mahdollista, että Konnun vieressä sijainneen Vanhan Metsän puut, ainakin metsää hallinnut mätäsydäminen "Vanha Halavaukko", olisivat huorneja. Huornit vihaavat örkkejä ja kirveitä (siksi ne suhtautuvat epäilyksellä kääpiöihin, jotka ovat tunnettuja kirveen käytöstään).
Huornit peittivät Helmin Syvänteellä kuolleet örkit kiviröykkiön alle, joka sittemmin nimettiin Kuolleeksi Kummuksi jolle yksikään ihminen ei astunut jalallaan. Ihmisten tietämättä huornit olivat tappaneet suuren osan tuon sodan örkeistä ja metsään paenneetkaan eivät säästyneet huornien marssivan armeijan läpi.
Spike Edney

Philip ”Spike” Edney (s. 11. joulukuuta 1951) on brittiläinen sessiomuusikko. Hänen oman nykyisen yhtyeensä nimi on SAS Band, mutta paremmin hänet tunnetaan roolistaan kosketinsoittajana Queenin konserteissa 1980-luvulta alkaen. Edney oli jäsenenä myös Queenin rumpalin Roger Taylorin yhtyeessä The Cross. Lisäksi hän on soittanut muun muassa Duran Duranin, Boomtown Ratsin, The Rolling Stonesin ja Bon Jovin kanssa, sekä Brian Mayn ja Bob Geldofin taustayhtyeissä.
Diskografia.
Albumit:
Videot:
Jamie Moses

Jamie Moses on brittiläinen muusikko. Hänen on soittanut muun muassa yhtyeissä Mike + The Mechanics, Bob Geldof, U2, The Pretenders, Mica Paris &amp; Marty Pellow, Cozy Powell, Pino Palladino, The Brian May Band, ja Mike &amp; The Paige. Hän on soittanut myös monien artistien taustayhtyeissä. Nykyisin Moses vaikuttaa Tom Jonesin taustayhtyeessä. Moses soitti taustakitaraa Queen-yhtyeen konserttikiertueella "Queen + Paul Rodgers" vuosina 2005, 2006 ja 2008.
Danny Miranda

Danny Miranda on brittiläinen basisti. Hän on soittanut muun muassa Blue Öyster Cult ja Meat Loaf -yhtyeessä. Hän on toiminut myös sessiomuusikkona ja soittanut useiden artistien albumeilla ja taustayhtyeissä.
Miranda soitti bassokitaraa Queenin ja Paul Rodgersin kiertueella 2005–2006 ja 2008.
Martina Navrátilová

Martina Navrátilová (alun perin Martina Šubertová, s. 18. lokakuuta 1956 Revnice, Praha, Tšekkoslovakia) on tšekkoslovakialaislähtöinen yhdysvaltalainen entinen naistenniksen ykköspelaaja. Hän muutti kotimaastaan Yhdysvaltoihin vuonna 1975 ja sai maan kansalaisuuden vuonna 1981.
Navrátilová voitti urallaan 18 Grand Slam -mestaruutta kaksinpeleissä, joista puolet tuli arvostetuimmassa Wimbledonin tennisturnauksessa. Uransa viimeisinä vuosina hän keskittyi nelinpeleihin, joissa Grand Slam -mestaruuksia tuli lisää 41 kappaletta (31 naisten nelinpelissä ja 10 sekanelinpelissä). Viimeisimpänä tuli Yhdysvaltain avointen mestaruus sekanelinpelissä vuonna 2006 50-vuotispäivän kynnyksellä.
Navrátilová voitti urallaan ennätykselliset 167 WTA-turnausta. Tässä tilastossa seuraavina ovat Navrátilován kilpakumppanit Chris Evert (154) ja Steffi Graf (107). 
Navrátilová on International Tennis Federationin maailmanmestari vuosilta 1979 ja 1982–1986.
"Urheilulehti" arvioi hänet 2009 kaikkien aikojen menestyneimmäksi tennispelaajaksi sekä myös kautta aikain parhaaksi homo- tai biseksuaaliseksi urheilijaksi.
Yksityiselämä.
Navrátilová avioitui häntä 16 vuotta nuoremman, entisen vuoden 1991 Miss Neuvostoliiton Julia Lemigovan kanssa vuonna 2014 New Yorkissa. He olivat tavanneet vuonna 2000 ja seurustelleet vuodesta 2005 lähtien. Navrátilová kosi Lemigovaa vuoden 2014 Yhdysvaltain avointen miesten semifinaalin jälkeen. Polvistuneena tapahtunut kosinta näytettiin Yhdysvaltain avointen pääkentän suurella valotaululta ja vastaus oli myönteinen.
Pyhätunturi (Kittilä)

Pyhätunturi (449,8 metriä) on tunturi Kittilässä Kätkätunturin (504,6 metriä) länsipuolella. Samalla seudulla sijaitsevat Levitunturi (531 metriä) laskettelukeskuksineen sekä Sirkan kylä. 
Tästä Pyhätunturista noin 18,5 kilometriä länsilounaaseen löytyy Kittilän toinen Pyhätunturi.
Kätkätunturi

Kätkätunturi sijaitsee Kittilän kunnassa pienen matkan päässä Sirkan kylästä lounaaseen. Tunturin korkeus on 504,6 metriä. Muutama kilometri Kätkätunturin itäpuolella kohoaa Levitunturi.
Tunturin korkeudeksi on ilmoitettu myös 498 metriä. Tunturi sijaitsee Immeljärven länsirannalla.
Ismo Lius

Ismo Lius (s. 30. marraskuuta 1965 Lahti) on suomalainen entinen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Pelipaikaltaan Lius oli hyökkääjä. Hän pelasi Suomen korkeimmalla sarjatasolla 335 ottelua ja teki 189 maalia.
Valmentajana hän on valmentanut FC Lahtea, FC Hämeenlinnaa, FC KooTeePeetä, FC Kuusysiä ja KuPSia. Nykyyän Lius toimii Palloliitossa.
Pelaajaura.
Lius nousi Kuusysin edustusjoukkueeseen 15-vuotiaana ja debytoi 1. divisioonassa elokuussa 1981. Heti ensimmäisessä ottelussa hän teki kaksi maalia. Kauden 1982 Lius pelasi vain seuran B-junioreissa, koska ei jaksanut kovan harjoittelun jälkeen pelata edustusjoukkueessa. Seuraavan kauden Lius pelasi edustusjoukkueessa, mutta teki vain yhden maalin. Kaudella 1984 Lius teki jo yhdeksäntoista maalia ja johdatti joukkueen Suomen-mestaruuteen. Kaudella 1985–1986 Kuusysi eteni Euroopan cupissa kahdeksan parhaan joukkoon, mutta Lius myytiin talveksi Belgiaan. Hän teki paluun kuitenkin jo keväällä, ja johdatti Kuusysin mestariksi.
Kauden 1989 SM-kullan jälkeen Lius siirtyi Örgryteen. Harjoituskausi seurassa sujui hyvin, mutta lopulta Lius penkitettiin. Tämän takia hän halusi palata Suomeen ja siirtyikin HJK:n paitaan. Kauden 1992 Suomen-mestaruuden jälkeen Kuusysi halusi Liuksen takaisin ja hän siirtyikin seuraan kaudeksi. Yhden kauden jälkeen Lius teki paluun HJK:hon, josta hän siirtyi vielä RoPSiin sekä MyPaan. Pääsarjauransa hän lopetti kesällä 1999 FC Lahden paidassa.
Heinäjoki (Janakkala)

Heinäjoki on yksi Janakkalan kylistä. Kylän pohjoisosa kuului aikaisemmin vuonna 1967 lakkautettuun Vanajan kuntaan. Turengista Heinäjoelle on noin 6 kilometriä. Heinäjoen naapurikyliä ovat Koljala, Kerkkola, Mallinkainen ja Saloinen. Heinäjoella toimii ala-aste, jossa oppilaita on kolmisenkymmentä. Heinäjoen kylän alueella asukkaita on 242 (31.12.2000). Heinäjoelta on kotoisin elokuvaaja Pasi Myllymäki ja painija Veikko Lahti.
Heinäjoen vapaapalokunta perustettiin 1924, ja toiminta jatkuu vieläkin. Heinäjoen vpk:n ensimmäinen kalusto oli käsivoimin toimiva paloruisku 60 metrin letkulla.
Lentotekniikkalaitos

Lentotekniikkalaitos (lyhenne LentoTL) on Suomen ilmavoimiin kuuluvan, entiseltä nimeltään Ilmavoimien materiaalilaitoksen (ILMAVMATL) yksikkö, joka toimi itsenäisenä laitoksena vuoden 2009 loppuun asti. Sen päätoimipaikka sijaitsi Tampereen Vuoreksessa. Lentovarikkona laitos toimi Härmälän lentokentällä 1970-luvulle asti. Välillä 2010 ja 2014 Lentotekniikkalaitos kuului Ilmavoimien materiaalilaitokseen ja Jämsän toimipiste oli sen päätoimipiste.
Lentotekniikkalaitoksen tehtävä on johtaa ilmavoimien lentokoneiden huoltamista ilmailuteollisuusyrityksissä kuten Patria Aviation ja Insta. Se vastaa ilmavoimien lentokoneiden lentokelpoisuudesta sekä myös maavoimien lentokalustosta (Utin Jääkärirykmentti ja Tykistöprikaati). Laitos on muuntunut huolto- ja materiaaliorganisaatiosta tutkimusta tekeväksi asiantuntijaorganisaatioksi. Se on tutkinut muun muassa lentokaluston elinkaarikustannusten hallintaa, tuloksena esimerkiksi BAe Hawk-harjoitushävittäjän käyttöiän kasvattaminen.
Lentotekniikkalaitoksen edeltäjä oli Ilmailuvarikko, joka perustettiin 1. huhtikuuta 1933 ja otti myöhemmin käyttöön nimen Lentovarikko ("LeV", myöh. "LntV"). Nimi oli käytössä vuoden 2001 syksyyn asti.
Nykyhetket ja perinnetyö.
Laitos on osa Ilmavoimien logistiikkarykmenttiä PVLOGL:ssa. Lentotekniikkalaitoksen ja Lentovarikon perinteitä ylläpitää Lentovarikon Kilta.
Organisaatio ja johto.
Lentotekniikkalaitokseen kuuluu
- Hornet-toimisto
- Moottoritoimisto Nokian Linnavuoressa
Laitoksen johtajina ovat toimineet mm.:
Historia.
Suomenlinnassa toimineelle Ilmailuvoimien Lentokonetehtaalle nimitettiin koelentäjä, Georg Jäderholm, vuonna 1921. Kesällä 1931 perustettiin Koelentue Santahaminassa toimivaan Lentoasema 2:een. Muodostui joukko-osaston edeltä Ilmailutelakka, joka toimi vuodet 1924-1931. Seuraavana perustettiin Lentovarustevarikko, joka siirtyi Kangasalan Vatialaan. Myöhemmin 1. heinäkuuta 1931 Koelentue (KoeLtue) erotettiin erilliseksi yksiköksi ja 1.7. on siten Koelentokeskuksen perinnepäivä. Koelentue liitettiin huhtikuussa 1934 Ilmailuvarikon alaiseksi. Ilmailuvarikon ensimmäinen päällikkö oli insinöörikapteeni Lauri Vuolasvirta. Mm. kapteeni Erkki Parviainen toimi Koelentueen päällikkönä 70-luvulla ja vuonna 1991 se muuttui Koelentokeskukseksi.
Vatialan aikakausi jatkui vuoteen 1950 asti jolloin varikko tuon nimisenä lakkautettiin ja siirrettiin Tampereelle.
Nykyhetket.
Lentotekniikkalaitoksella on noin 350 työntekijää, joista sotilaita on sata. Henkilöstöstä on naisia noin kolmannes.
Jäniskosken–Niskakosken alue

Jäniskosken–Niskakosken alue on 176 neliökilometrin laajuinen alue Lapissa Inarijärvestä itään Paatsjoen varrella. Alue myytiin Neuvostoliitolle 18. huhtikuuta 1947 Petsamon nikkelikaivoksen energiansaannin turvaamiseksi alueella sijainneen Jäniskosken voimalaitoksen ja Niskakosken säännöstelyaltaan avulla. Vaihtoehtona olleeseen tuhotun voimalan uudelleenrakentamiseen ei katsottu Suomessa olleen tuolloin varaa. Alue liitettiin osaksi saksalaisten tilisaatavien maksusopimusta ja arvioitiin 700 miljoonan markan arvoiseksi. Jäniskosken–Niskakosken alue ei kuulunut Neuvostoliiton alkuperäisiin aluevaatimuksiin.
Suomelle kuuluessaan alue oli osa Inarin kuntaa. Nykyisin alue kuuluu Petsamon piirin Nikkelin kuntaan.
Amazonas (Brasilia)

Amazonas on osavaltio Brasilian luoteisosassa. Siellä on arviolta 4 001 667 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 1 559 162 neliökilometriä, joten pinta-alaltaan se on Brasilian osavaltioista suurin. Se rajautuu Roraiman, Parán, Mato Grosson, Rondônian ja Acren osavaltioihin sekä Peruun, Kolumbiaan ja Venezuelaan. Osavaltion pääkaupunki on Manaus.
Suurinta osaa Amazonasia peittää Amazonin sademetsä. Nimensä osavaltio on saanut Amazonjoelta.
Vuonna 2023 osavaltion perustuslakia uudistettiin siten, että 16 paikallista alkuperäiskieltä korotettiin virallisen kielen asemaan portugalin rinnalle.
Aluejako.
Amazonas on jaettu väestönlaskentaa ja tilastointia varten neljään suuralueeseen: Centro Amazonense, Norte Amazonense, Sudoeste Amazonense ja Sul Amazonense. Hallinnollisesti Amazonas jakautuu 13 ala-alueeseen ja 62 kuntaan. Ala-alueet ovat:
Traakki

Traakki (tai draakki) on lohikäärmeen pienempikokoinen sukulainen. Toisin kuin lohikäärmeellä, traakilla on vain kaksi raajaa ja siivet. Usein traakit eivät voi syöstä tulta, kun taas lohikäärmeet voivat.
Traakeista kertovia taruja on ollut muun muassa Kiinassa, Egyptissä, Etiopiassa, Skandinaviassa ja asteekkien keskuudessa. Traakki-sana on väännös ruotsinkielisestä sanasta "drake" ja tämä taas latinalaisesta "draco". Traakki on suosittu vaakunaeläin Britanniassa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa, missä sitä kutsutaan englanninkielisellä nimellä "wyvern".
Keskiajan Euroopan traakin hengitys löyhkää rikiltä ja raadolta ja sen nenästä loimuaa tuli. Se tuhoaa kokonaisia kyliä yhdellä hännän pyyhkäisyllä ja murskaa uhrit hännällä kuristamalla.
Vaakunaeläimenä traakki edustaa voimaa ja valtaa, mutta myös pahuutta ja kateutta.
Traakit ovat tarinoiden mukaan myös lohikäärmeitä, joilla ei ole erillisiä etujalkoja. 
Ruumiinosat: Nahkasiivet, suomupeitteinen pää, vankat jalat, pitkä häntä.
Daniel Barenboim

Daniel Barenboim (s. 15. marraskuuta 1942 Buenos Aires, Argentiina) on argentiinalais-israelilainen kapellimestari ja pianisti. Barenboim saavutti ensin mainetta pianistina, mutta nykyään hänet tunnetaan ennen kaikkea orkesterinjohtamisestaan. Kapellimestarina hän on juhlittu varsinkin Wagnerin teosten johtamisesta ja hän onkin ollut vakiovieras Bayreuthin musiikkijuhlilla.
Urasta ja elämästä.
Barenboim syntyi Buenos Airesissa, hänen vanhempansa olivat Ukrainan juutalaisia ja toimivat pojan ensimmäisinä soitonopettajina. Perhe muutti Israeliin 1952. Kaksi vuotta myöhemmin Barenboim muutti Itävaltaan opiskelemaan pianonsoittoa ja orkesterin johtamista.
Barenboimin debyytti oopperakapellimestarina oli vuonna 1973 Edinburghin festivaaleilla, jossa hän johti Mozartin "Don Giovannin". Ensiesiintyminen Bayreuthissa oli 1981. Hän johti siellä säännöllisesti aina vuoteen 1999 asti. Barenboim oli naimisissa kuulun sellistin, Jacqueline du Prén, kanssa. Du Pré sairastui multippeliskleroosiin vuonna 1973 ja kuoli vuonna 1987. Juutalaisuuden sanottiin estäneen avioeron. Barenboim on sittemmin elänyt Pariisissa pianisti Jelena Baškirovan kanssa. Pari meni naimisiin 1988 ja heillä on kaksi lasta.
Vuosina 1991–2004 Daniel Barenboim oli Chicagon sinfoniaorkesterin musiikillinen johtaja. Hän oli myös Berliinin valtionoopperan musiikillinen johtaja vuodesta 1992. Hän ilmoitti jättävänsä tämän tehtävän terveydellisistä syistä tammikuun lopussa 2023. Barenboimin Wagner-esitys Jerusalemissa 2001 herätti vihaa, koska säveltäjä Richard Wagner yhdistetään Israelissa antisemitismismiin.
Barenboim on Israelissa kiistelty hahmo, koska hän edistää saksalaista musiikkia ja vastustaa julkisesti Israelin Länsirannan miehitystä. Barenboim hankki alkuvuodesta 2008 Palestiinalaishallinnon passin. Hänellä on myös Israelin, Argentiinan ja Espanjan kansalaisuus.
Hanna Partanen (leipuri)

Anna Johanna (Hanna) Partanen (o.s. Kerman) (1. marraskuuta 1891 Kuopio – 30. kesäkuuta 1969 Kuopio) oli suomalainen leipuri, joka oli tunnettu kalakukoistaan. Häntä on sanottu kaikkien kalakukkojen äidiksi, jonka ansiosta kukko on levinnyt ympäri Suomen. Hän aloitti leipomotoiminnan vuonna 1931 ja on ollut täten uranuurtajana kalakukkojen kaupallisessa valmistuksessa. Vuosien kuluessa valikoima on laajentunut kalakukoissa ja muissa leipomotuotteissa, jotka edelleen tehdään perinteisen tavan mukaan käsityönä ja suomalaisista raaka-aineista (tärkein suomalainen ruis) Kuopion keskustassa Kasarmikadulla sijaitsevassa leipomossa. 
Hanna Partasen nimeä kantava leipomo Kuopiossa työllistää vuodenajoista riippuen 10–20 työntekijää. Leipomon myynti on noin 1,2 miljoonaa euroa vuodessa.
Myös Hanna Partasen miniällä "Irene Partasella" (s. 15. joulukuuta 1923 Ilomantsi) on Kuopiossa oma kalakukkoleipomonsa, jonka omisti vuoteen 2014 saakka hänen tyttärensä Katariina Helin. Irene Partasen kalakukkoleipomo meni konkurssiin maaliskuussa 2014 ja liiketoiminnan jatkajaksi tuli kuopiolainen torimyyjä Jarmo Komulainen.
Syyskuussa 2019 paljastettiin muistolaatta, joka on kiinnitetty Hanna Partasen kalakukkoleipomon (Kasarmikatu 15) seinään.
Syksyllä 2025 Kuopion kaupunginteatterissa saa ensi-iltansa musikaali Täydellinen resepti, joka kertoo Hanna Partasen tarinan.
Euroopan investointirahasto

Euroopan investointirahasto (EIR) on Euroopan unionin rahoitusinstituutio, joka on erikoistunut pienten ja keskisuurten yritysten riskirahoitukseen ja takuujärjestelyihin. Rahasto pyrkii toteuttamaan yhteisön tavoitteita, ja riskirahoituksen avulla se pyrkii tukemaan erityisesti uusia ja innovatiivisiä pk-yrityksiä. EIR ei anna rahoitusta suoraan yrityksille, vaan se toimii esimerkiksi pankkien ja muiden rahoituslaitosten kautta.
Laitoksen pääosakkeenomistaja on Euroopan investointipankki. Sen myöntämän riskipääomarahoituksen vuotuiseksi määräksi on arvioitu noin 500–700 euroa. EIR käyttää omia tai EIP:n tai EU:n sille luovuttamia varoja. Se toimii EU:n jäsenvaltioissa sekä Turkissa, Islannissa, Liechtensteinissa ja Norjassa.
Kielletyt viivat

Kielletyt viivat ovat normaalioloissa esiintymättömiä spektriviivoja, joita syntyy spektriin hyvin harvassa kaasussa.
Kielletyissä viivoissa ei itsessään ole mitään "luvatonta" vaan nimi johtuu niiden tavattomasta harvinaisuudesta. Koska atomien keskinäiset törmäykset muuttavat energiatiloja, kiellettyjä viivoja tuottavia siirtymiä ei tavallisesti synny. Törmäysten poissulkemiseksi kielletyt viivat vaativat muutaman atomin kuutiosenttimetriä kohden, näin tyhjää ei ole edes parhaissa maanpäällisissä laboratorioissa ja siksi kiellettyjä viivoja ei voi tuottaa laboratorio-oloissa. Sitä vastoin niitä esiintyy yleisesti Maan ilmakehän yläosan spektrissä ja tähtienvälisessä avaruudessa, joissa tapahtuu atomien keskinäisiä törmäyksiä vain hyvin harvoin.
Tähtienvälisessä avaruudessa havaitaan usein ionisoituneen typen kiellettyjä viivoja [N II] aallonpituuksilla 654,8 ja 658,4 nm, rikin [S II] viivoja aallonpituuksilla 671,6 ja 673,1 nm ja [O II] kohdassa 372,7 nm sekä [O III] paikoissa 495,9 ja 500,7 nm.
Töyrynummi

Töyrynummi () on Suutarilan peruspiiriin ja samannimisen kaupunginosaan kuuluva osa-alue Koillis-Helsingissä. Pientalovaltaisella alueella asuu noin 3 500 henkeä.
Alueen naapurustossa sijaitsevat lisäksi Vantaan Tammiston kaupunginosa lännessä Keravanjoen länsipuolella, Tapaninvainio etelässä Tapaninkyläntien toisella puolella ja Tapulikaupunki idässä.
Töyrynummi oli vielä 1950-luvulla nimeltään "Pohjankylä", ruotsiksi "Norrby". Sinne oli tullut asutusta jo 1400-luvun loppupuolella. Pohjankylä kuului ennen Tapaninkylän kaupunginosaan ja Tapanilaan.
Töyrynummen osa-alue muodostettiin 1984 liittämällä yhteen Tapaninvainion, Siltamäen ja Ala-Tikkurilan osia. Vuonna 1986 Töyrynummi sai nykyisen nimensä.
Töyrynummella sijaitsee mm. kolme päiväkotia ja Suutarinkylän peruskoulu. Aiemmin alueella sijaitsivat Töyrynummen ala-asteen koulu ja Suutarilan yläasteen koulu, jotka yhdistettiin 1.8.2016. Uuden koulun nimeksi tuli Suutarinkylän peruskoulu.
Töyrynummea palvelevat mm. bussit 61, 79, 562, 611.
Jorma Kinnunen

Jorma Vilho Paavali Kinnunen (15. joulukuuta 1941 Pihtipudas – 25. heinäkuuta 2019 Äänekoski) oli suomalainen keihäänheittäjä ja olympiamitalisti. 
Urheilu-ura.
Kinnunen saavutti hopeaa Meksikon olympialaisissa 1968 tuloksella 88,58 m. Vuonna 1964 hän oli Tokion olympialaisissa kuudes (Pauli Nevalan voittaessa) ja 1972 Münchenin olympialaisissa samaten kuudes. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän sijoittui 12:nneksi Budapestissa 1966, kymmenenneksi Ateenassa 1969 ja viidenneksi Helsingissä 1971.
Kinnunen heitti 18. kesäkuuta 1969 keihäänheiton maailmanennätyksen 92,70 m Ratinan stadionilla Tampereella. Vuonna 1965 hän paransi Suomen-ennätystä ensimmäisen kerran tulokseen 88,14 m, ja myös hänen olympiamitaliheittonsa 88,58 m oli Suomen-ennätys. Vuonna 1965 hän voitti Pohjoismaiden-mestaruuden. Suomen-mestaruuden hän voitti 1964, 1965, 1966, 1968 ja 1969. Pihtiputaan keihäskarnevaaleilla hän voitti vuosina 1972 ja 1975.
Kinnunen heitti vuonna 1961 Laukaassa lupaavan tuloksen 77,07 m. Kahtena seuraavana vuonna hän ei pystynyt samaan. Kesäkuussa 1964 hän ylitti ensimmäisen kerran 80 metrin rajan Viitasaarella tuloksellaan 84,42 m. Hän ylitti 80 metrin rajan 15 peräkkäisenä vuotena eli vuoteen 1978 saakka. Toisen kerran hän ylsi urallaan 90 metriin Helsingissä elokuussa 1970, kun hän heitti tasatuloksen 90,00 m. Saman vuoden Kalevan kisoissa Kouvolassa Suomen Urheiluliiton johdon kanssa kinastelleet Kinnunen ja Pauli Nevala astuivat karsintakilpailussa kaikki kolme heittoaan tahallaan yli.
Pienikokoisen Kinnusen lempinimi oli ”Äänekosken pikkujättiläinen”. Hän sai liikuntaneuvoksen arvonimen vuonna 2010. Urheilutoimittajain liitto palkitsi hänet vuoden valmentajana vuonna 1991, jolloin hänen poikansa Kimmo Kinnunen voitti hänen valmennuksessaan keihäänheiton maailmanmestaruuden. Jorma Kinnusen toinen poika Jarkko Kinnunen oli alle 20-vuotiaiden EM-kisojen hopeamitalisti keihäänheitossa. Myös Kimmon poika Jami Kinnunen heittää keihästä.
Yksityiselämä.
Jorma Kinnusen isä kuoli sodassa näkemättä poikaansa. Äiti luovutti pojan muiden hoitoon. Kinnunen opiskeli Jyväskylässä kirvesmieheksi ja pääsi töihin Metsäliiton Äänekosken-tehtaille. Hän avioitui kesällä 1964. Hänen kolmesta lapsestaan on ollut urheilijoita kaksi poikaa, Kimmo (s. 1968) ja Jarkko (1970–2019).
Jatkuvan aineen mekaniikka

Jatkuvan aineen mekaniikka eli kontinuumimekaniikka on mekaniikan haara, joka tutkii jatkuvan aineen teoriaa. Jatkuvan aineen mekaniikka sisältää sekä kiinteiden aineiden että fluidien (nesteet ja kaasut) tutkimusta.
Kiinteiden aineiden ja fluidien fysikaaliset lait eivät riipu käytetystä havaintokoordinaatistosta. Siksi jatkuvan aineen mekaniikassa käytetään tensoreita, jotka ovat koordinaatistosta riippumattomia matemaattisia objekteja.
Jatkuva aine.
Jatkuva aine eli kontinuumi on fysikaalinen approksimaatio, joka yksinkertaistaa tutkittavia ongelmia. Jatkuvan aineen teoriassa aineen mikrorakennetta, eli sitä, että aine koostuu atomeista, joilla on ulottuvuus, ei oteta huomioon. Sen sijaan aine jaetaan osiin, jotka voidaan kutistaa infinitesimaalisen pieniksi antamalla osasten ulottuvuuksien lähestyä nollaa. Näin voidaan muodostaa differentiaaliyhtälöitä, joita voidaan käyttää ainetta käsittelevien ongelmien ratkaisuun. Lukemattomien pikkuruisten osasten sijasta tutkitaan siis jatkuvia kenttiä. Jatkuvan aineen approksimaatio antaa hyvin tarkkoja arvioita, kunhan ei tarkastella liian pieniä (molekyylien suuruusluokkaa olevia) ilmiöitä. 
Jatkuvan aineen mekaniikan osa-alueita.
Jatkuvan aineen mekaniikan osa-alueilla on useita vaihtoehtoisia suomennoksia:
Virtausmekaniikka

Virtausmekaniikka on jatkuvan aineen mekaniikan osa-alue, joka tutkii fluideja eli nesteitä ja kaasuja. Virtausmekaniikka voidaan jakaa muun muassa hydrostatiikkaan ja virtausdynamiikkaan. Hydrostatiikka tutkii levossa olevia fluideja. Virtausdynamiikkaa tutkii liikkuvia fluideja.
Sovelluksia.
Hydrostatiikkaa sovelletaan mm. meriveden korkeuden mittaukseen, patojen suunnitteluun jne. Hydrostatiikkaa käytetään myös hydraulisten laitteiden ja nestesäiliöiden suunnittelussa.
Virtausdynamiikka tutkii kaasujen virtausta esimerkiksi aerodynamiikan sovellutuksissa, joita ovat mm. lentokoneiden siipien ja potkurien reaktiovoiman ja vastuksen määrittäminen tai tuulivoimalan roottorin siipien suunnittelu. Nesteiden virtauksessa keskeisiä tutkimuskohteita ovat laivanrakennuksen ja hydrauliikan sovellukset, geofysiikassa taas esimerkiksi valtamerien virtaukset. 
Kokeelliseen virtausmekaniikkaan kuuluu muun muassa tuulitunneleiden ja pienoismallien käyttö. 
Laskennallinen eli numeerinen virtausdynamiikka ("CFD, Computational Fluid Dynamics") on tuonut 1960-luvulta lähtien lisää mahdollisuuksia analysoida virtausongelmia, joiden fysikaalinen mallintaminen on vaikeaa.
Kontinuumioletus.
Kaasut ja nesteet koostuvat molekyyleistä, jotka jatkuvasti törmäävät satunnaisesti toisiinsa. Kaasun todellinen molekyyliluonne jätetään huomiotta. Kontinuumihypoteesissä fluideja pidetään kuitenkin jatkuvina: tiheyden, paineen ja lämpötilan kaltaisten ominaisuuksien katsotaan olevan määriteltyjä mielivaltaisen pienissä tilavuuksissa. Kontinuumioletus antaa erittäin tarkkoja arvioita fluidien todellisesta käyttäytymisestä, kunhan tarkastelu pidetään selvästi molekyylin kokoa (noin 10-6 metriä) suuremmissa mitoissa. 
Jaottelu.
Virtausmekaniikka on jatkuvan aineen mekaniikan haara:
Reijo Paajanen

Reijo Kalevi Paajanen (s. 12. kesäkuuta 1950 Mikkelin mlk) on suomalainen yrittäjä ja Kansallisen Kokoomuksen kansanedustaja 2003–2011.
Paajanen on ollut yrittäjänä vuodesta 1976 toimien ravintoloitsijana, sisävesiliikennöitsijänä ja matkatoimistoyrittäjänä. Hän on suorittanut hotelli- ja ravintola-alan liikkeenjohdon koulutuksen 1969–1970.
Ennen uraansa valtakunnan politiikassa Paajanen ehti vaikuttaa myös Lappeenrannan kunnallispolitiikassa. Hän istui Lappeenrannan kaupunginvaltuustossa vuosina 1993–2000 ja 2005–2012. Paajanen pyysi eroa kaupunginvaltuuston jäsenyydestä muutettuaan Taipalsaarelle vuoden 2012 lopulla. Lappeenrannan kaupunginhallitukseen Paajanen kuului 1993–1996.
Kansanedustajana Paajanen oli vuosina 2003–2011. Hän ei enää asettunut ehdolle vuoden 2011 eduskuntavaaleissa. Paajanen toimi Fintoton hallituksen puheenjohtajana vuoden 2014 alusta vuoden 2016 loppuun asti. Aiemmin hän oli toiminut myös Fintoton omistaneen Suomen Hippoksen hallituksen ja valtuuskunnan jäsenenä.
Paajanen on saanut Lappeenrannan yrittäjäpalkinnon vuonna 1990 ja Yrittäjäristin suurristin vuonna 2006. Paajanen toimi jääkiekkojoukkue SaiPan puheenjohtajana vuosina 1989–2000, Suomen Jääkiekkoliiton hallituksen jäsenenä vuosina 1994–2006 ja Jääkiekkosäätiön hallituksen jäsenenä vuodesta 2007 alkaen.
Vuonna 2018 Paajaselle myönnettiin liikuntaneuvoksen arvonimi.
Paajanen on ollut naimisissa Leena Paajasen (o.s. Hackman) kanssa vuodesta 1973.