tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nampula (kaupunki)

Nampula on sekä kaupunki(kunta) () että piiri () Mosambikin pohjoisosassa. Se tunnetaan Mosambikin pohjoisosan ja Nampulan maakunnan keskuksena. Kaupunki sijaitsee tärkeän, Nacalan käytäväksi kutsutun, naapurimaista Nacalan satamaan johtavan rautatien varrella. Kaupungissa toimii myös Napulan kansainvälinen lentoasema.
Vuoden 2017 väestönlaskennassa varsinaisen kaupungin väkiluku oli 743 125. Se oli tällöin Mosambikin kolmanneksi väkirikkain kaupunki. Varsinainen kaupunki sijaitsee Nampulan piirin länsiosassa. Piirin laajuus (pinta-ala) on ilmeisesti muuttunut melko äskettäin, jolloin piirin tiedot eri vuosikymmeniltä eivät ole sellaisenaan vertailukelpoisia. Vuoden 2021 pinta-alaksi kerrottiin 340 neliökilometriä (väestöennuste 927 168 as.), mutta seuraavana vuonna jo 1 665 km². Mosambikin tilastokeskuksen vuoden 2017 väestönlaskentaan pohjautuvan väestöennuste ennakoi Nampulan piirin väkiluvuksi jopa 957 596 vuodeksi 2022. Piirin pinta-ala on 1 665 neliökilometriä ja väestötiheys olisi tällöin 575 ihmistä neliökilometrillä. 
Nampulan piiri rajoittuu lännessä Rapalen piiriin, pohjoisessa Muecaten piiriin, idässä ja etelässä Mecontan piirin ja lounaassa Mogovolasin piiriin. Piirissä on seitsemän hallinnollista aluetta: P.A de Anchilo, P.A de Muatala, P.A de Muhala, P.A de Namicopo, P.A de Napipine, P.A de Natikiri ja P.A Urbano Central.
Kaupungin asukkaista suurin osa on makua-kansan jäseniä.
Piirin väestön pääelinkeinoja ovat maatalous ja kauppa. Tärkein viljelykasvit ovat maniokki, maissi, kyyhkynherne ja lehmänpapu. 
Lukutaidottomuus oli piirissä vuosien 2019–2023 tilaston mukaan 19,6 prosenttia (maakunnan keskiarvo 51,8 %). Kaupungissa toimivista yliopistoista vanhin on vuonna 2007 opetustoimintansa aloittanut Lúrion yliopisto.
Gweru

Gweru on kaupunki Zimbabwen keskiosissa. Se on Midlandsin provinssin pääkaupunki. Gweru on asukaslukunsa perusteella valtion viidenneksi suurin kaupunki.
Kaupunki perustettiin vuonna 1894. Sen nimi oli vuoteen 1982 saakka Gwelo. Kaupungin asukasluku on noin 141 000 (2002). 
Entisen Rhodesian pääministeri Ian Smith syntyi Gwerussa.
Koulikoro

Koulikoro on kaupunki sekä Koulikoron alueen ja samannimisen piirin hallinnollinen keskus Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen varrella 60 kilometriä maan pääkaupungista Bamakosta itään. Kaupungissa on 43 200 asukasta.
Koulikoron kaupunkikunnan pinta-ala on 228 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Koulan, idässä Méguétanin ja lännessä Tienfalan kuntiin. Seutu kuuluu Sudanin vyöhykkeeseen. Kunnassa on 11 kaupunginosaa ja kylää.
Kaupungin nimi tarkoittaa bambaraksi ”vuoren juurta”. Se oli Segun bambaravaltioon kuuluneen Meguetanin alueen keskus. Ranskalaiset solmivat paikallisen päällikön kanssa protektoraattisopimuksen vuonna 1884. Vuonna 1889 Koulikorosta tuli siirtomaavallan paikallishallinnon keskus. Sen kehitys perustui vuonna 1904 valmistuneeseen rautatiehen. Vuonna 1955 Koulikoro sai kunnan statuksen.
Koulikoro on tärkeä jokisatama. Sen kautta kulkee maantie RN27 Bamakosta. Rakenteilla on uusi nelikaistainen tie sekä Nigerjoen ylittävä silta. Kaupunkiin johtaa myös Dakarin–Nigerin rautatie Bamakosta. Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kalastus sekä hiekan ja soran tuotanto. Koulikorossa on myös teollisuutta.
Kaupungin nähtävyyksiä ovat bankosta rakennettu moskeija ja siirtomaatyylinen rautatieasema.
John Galsworthy

John Galsworthy (14. elokuuta 1867 – 31. tammikuuta 1933) oli englantilainen kirjailija, joka syntyi asianajajan poikana Surreyssa, Englannissa. Hän opiskeli Harrowissa ja Oxfordissa, valmistui itsekin asianajajaksi mutta ei harjoittanut ammattiaan. Sen sijaan hän matkusteli ympäri maailmaa ja toimi vuodesta 1898 lähtien vapaana kirjailijana. Galsworthy oli kansainvälisen Pen-klubin ensimmäinen puheenjohtaja. Hänelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1932. 
"Forsytein taru" (osat 1–2) nosti kirjailijan kuuluisuuteen ilmestyessään. Se on psykologinen läpileikkaus porvarillisesta Lontoosta. Romaanissa Galsworthy kohdisti kritiikkiä varakkaiden yhteiskuntaluokkien omaa taloudellista etua tavoittelevaa maailmankatsomusta vastaan.
Kiiminkijoki

&lt;mapframe latitude="65" longitude="26" zoom="4" height="270" width="270" text="Kiiminkijoki"&gt;
 "type": "ExternalData",
 "service": "geoline",
 "ids": "Q598474",
 "properties": {
 "stroke": "#00BFFF",
 "stroke-width": 3, 
]
&lt;/mapframe&gt;
Kiiminkijoki () on rakentamaton ja suurelta osin luonnontilainen joki Pohjois-Pohjanmaalla. Joen pituus on 178 kilometriä, ja se kuuluu Kiiminkijoen vesistöalueeseen.
Joki saa alkunsa Kivarinjärvestä Puolangalta, ja virtaa Utajärven, Oulun ja entisten Kiimingin ja Haukiputaan kuntien läpi, laskien Perämereen Haukiputaan Martinniemessä.
Kiiminkijoki kuuluu Project Aqua -ohjelmaan, jonka tavoitteena on säilyttää vesistöt jatkuvan tieteellisen tutkimustyön kohteina. Kansainvälisestikin harvinaisena Kiiminkijoki on kokonaisuudessaan sisällytetty Natura 2000 -ohjelmaan.
Uitot Kiiminkijoella päättyivät vuonna 1958 ja peratut kosket ennallistettiin 1980-luvulla. Tämän jälkeen joen merkitys matkailu- ja virkistyskäytössä on kasvanut huomattavasti. Joki on rakentamaton ja valjastamaton, joten joen yläjuoksulta voidaan tavata muiden muassa ankeriasta ja meritaimenta. Jokivarsi on myös maisemallisesti arvokasta. Matalarantaisena ja ympäristön alavuuden vuoksi joki tulvii keväisin laajalle alueelle.
Poronhoitoalueen eteläraja kulkee osittain Kiiminkijokea pitkin.
Kosket.
Joessa on noin 70 koskipaikkaa. Näistä tunnetuimmat ovat Koitelinkoski Kiimingissä ja Kalliuskoski Puolangalla sekä Kurimonkoski Utajärvellä. Suosittuja kalastuskohteita ovat myös Alavuoton Myllykoski sekä Ylikiimingin Inninkoski ja Juopulinkoski.
Suomen korkeimpiin luonnontilaisiin vesiputouksiin kuuluva Hepoköngäs Puolangalla kuuluu Kiiminkijoen latvavesistöön.
Sivujoet.
Kiiminkijoen sivujoet ja pikkujoet yläjuoksulta alkaen ovat:
Näennäisarkeologia

Näennäisarkeologia on sellaisia ihmiskunnan menneisyyttä tai sen tutkimista koskevia näennäistieteellisiä väitteitä, jotka eivät noudata tieteellisen arkeologian käyttämää tieteellistä menetelmää. Näennäisarkeologian puolustajat puhuvat usein vaihtoehtoisesta arkeologiasta. Näennäisarkeologisia väitteitä perustellaan sen sijaan esimerkiksi ilmestyksillä, uskonnollisesti, tai jättämällä huomiotta väittämiin sopimatonta tietoa.
Arkeologian valtavirrasta tai vakiintuneista käsityksistä poikkeavat väittämät ja vaihtoehtoiset hypoteesit eivät kategorisesti ole näennäisarkeologisia. Niistä tulee sellaisia jos niitä puolustetaan ilman todisteita tai ei välitetä ne kumoavista todisteista. Joskus näennäisarkeologisen teorian testattavuus kielletään kokonaan esimerkiksi sillä perusteella, että kohde on jo tuhoutunut kauan sitten tai se on liian syvällä merenpohjassa tutkittavaksi. Joskus vedotaan arkeologien ja hallituksen salaliittoon, joka piilottelee oikeaa tietoa jostain syystä.
Abomey

Abomey eli Abomei on kaupunki Beninissä. Se sijaitsee valtion keskiosissa, noin sata kilometriä Cotonousta pohjoiseen. Se on Zoun departementin pääkaupunki.
Abomey oli Dahomeyn kuningaskunnan pääkaupunki. Kaupungissa on nykyään noin 78 341 asukasta (2002). Abomeyn kuninkaalliset palatsit kuuluvat Unescon maailmanperintökohteisiin.
Kaupunki sijaitsee alueella, missä kasvatetaan maapähkinöitä ja öljypalmua. Myös matkailu on tärkeä tulonlähde.
Historia.
Abomey oli samannimisen 1600-luvun kuningaskunnan pääkaupunki ja myöhemmin Dahomeyn kuningaskunnan pääkaupunki. Abomeyn perusti noin vuonna 1625 prinssi nimeltä Do-Aklin, joka pakeni seudulle Alladasta hävittyään valtataistelun kahdelle veljelleen. Abomey kukoisti kuningas Do-Aklinin ja hänen pojanpoikansa Wegbajan (n. 1645–1680) alaisuudessa. Wegbajan hallintokaudella eräät Abomeyn fonit alkoivat kutsua kuningaskuntaansa nimellä Dahomey. Sen jälkeen kaksi kuningaskuntaa liittyivät yhteen, mutta Abomeyn kaupunki sai pitää nimensä. 
Abomey-Dahomeyta johti pitkään useita ovelia kuninkaita, kuten Agaja (n.1673–1740) ja Tegbesu (n. 1740– 1774), jolloin se hallitsi Länsi-Afrikan rannikon kaupankäyntiä.
Kuningas Gezun (1818–1858) hallintokauteen asti Abomeyn vaurauden päälähde oli siepattujen afrikkalaisten myynti, vaikka Britannia oli kieltänyt transatlanttisen orjakaupan jo aikaisemmin. Lopulta ihmisten kysyntä kaupankäyntiin tyrehtyi ja Abomeyn painopiste siirtyi palmuöljyn vientiin.
Kuninkaalliset palatsit.
Abomeyta hallitsivat pitkään huomattavat kuninkaalliset palatsit. Toisiaan seuraavat hallitsijat loivat jokainen omat palatsit 1600-luvun lopulta alkaen. Palatseissa oli yleellisiä residenssejä, joiden seiniä koristi lukuisat taideteokset. Palatseissa oli erityisen huomattavia savesta veistettyjä muraaleita, jotka kuvasivat tärkeitä tapahtumia, tapoja ja myyttejä, jotka liittyvät kaupungin ja sen ihmisten historiaan. Palatseja tuhoutui 1800-luvun lopulla ranskalaisten vallattua kaupungin, jolloin osa sen aarteista tuhoutui.
Käpypalmut

Käpypalmut ovat paljassiemenisiä siemenkasveja, jotka muodostavat lahkon Cycadales. Ne eivät ole kovinkaan läheistä sukua muille nykyisin eläville kasveille, vaikka niitä usein luullaankin palmuiksi tai saniaisiksi. Siinä mielessä ryhmän suomenkielinen nimi käpypalmut onkin hieman harhaanjohtava, sillä ryhmän lajit eivät ole erityisen läheistä sukua palmuille. Käpypalmujen lehdet ovat jäykät ja ne kasvavat viuhkamaisena rykelmänä paksusta varresta, joka nuorena muistuttaa suurta käpyä.
Esiintyminen.
Nykyisin elävät käpypalmut jakautuvat kolmeen heimoon, yhteentoista sukuun ja 289 tunnettuun lajiin, jotka kaikki esiintyvät maapallon trooppisissa ja subtrooppisissa osissa. Keski- ja Etelä-Amerikassa lajimäärä on runsain; lisäksi useita lajeja esiintyy Australiassa, Tyynenmeren saarilla, Japanissa, Kiinassa, Intiassa, Madagaskarilla ja ainakin 65 lajia Afrikan mantereen eteläosassa ja trooppisessa keskiosassa.
Useimmat käpypalmut tarvitsevat elinympäristökseen suhteellisen valoisan ja lämpimän paikan, mutta muutoin ne eivät ole kasvupaikkansa suhteen vaativia. Jotkut lajit selviytyvät hiekalla tai jopa kalliolla tai suolaisella maaperällä. Jurakaudella käpypalmut olivat yksi hallitsevista kasvityypeistä, mutta nykyään ne muodostavat varsin pienen osan kasvikunnasta. Lisäksi monet lajit ovat käyneet uhanalaisiksi elinympäristön muutosten takia. Käpypalmut ovat nykyisin melko suosittuja koriste- ja huonekasveja, ja niitä voi myös kasvattaa suoraan siemenistä.
Kehityshistoria.
Yhdessä neidonhiuspuiden kanssa käpypalmut ovat vanhin nykyään elävä siemenkasviryhmä. Ne kehittyivät todennäköisesti muinaisista siemensaniaisista myöhäisellä paleotsooisella maailmankaudella. Varhaisimmat Kiinasta tehdyt fossiililöydöt ovat peräisin alapermikaudelta 270–280 miljoonaa vuotta sitten. Ne levisivät mesotsooisella maailmankaudella kaikkialle maailmaan, ja yhdessä neidonhiuspuiden sekä havupuiden kanssa ne hallitsivat kauden kasvillisuutta. Kyseiset käpypalmut eivät kuitenkaan olleet läheistä sukua nykyään eläville kolmelle heimolle, jotka ilmestyivät tertiäärikaudella 50–60 miljoonaa vuotta sitten. Koppisiemenisten noustua hallitseviksi kasveiksi liitukaudella alkoivat käpypalmut vähitellen harvinaistua ja monet lajit kuolivat sukupuuttoon.
Käyttö.
Käpypalmuista tehdään joissakin maissa saagon tapaista jauhoa ihmisravinnoksi. On olemassa hypoteesi, että mikrobien tuottama aminohappo beeta-N-metyyliamino-L-alaniini (BMAA) joutuisi käpypalmujen ravintokäytön vuoksi ihmisiin ja aiheuttaisi ainakin Guamin alkuperäisasukkaiden tšamorrojen keskuudessa motoneuronitaudin kaltaista dementiaa.
Tarhakehäkukka

Tarhakehäkukka ("Calendula officinalis") on yksivuotinen asterikasvien (Asteraceae) heimoon ja kehäkukkien ("Calendula") sukuun kuuluva kasvi, jota käytetään koriste- ja hyötykasvina. Sen latinankielisessä nimessä sana "calendula" on johdos latinan kielen kalenteria tarkoittavasta sanasta, millä viitataan kukan pitkään kukinta-aikaan. "Officinalis" sana tulee kasvin käytöstä lääkinnällisiin tarkoituksiin. Officina oli aikoinaan luostarin lääkkeiden ja tarvikkeiden varasto.
Kehäkukkien ("Calendula") suvussa on noin 20 eri lajia, joista "Calendula officinalis" on yksi. Muita lajeja ovat mm. peltokehäkukka ("Calendula arvensis"), nukkakehäkukka ("Calendula incana"), tähtikehäkukka ("Calendula stellata") ja siipikehäkukka ("Calendula tripterocarpa"). 
Tarhakehäkukasta on useita eri lajikkeita, joiden kukat poikkeavat toisistaan väriltään, kerrannaisuudeltaan ja muilta ominaisuuksiltaan. Lajikkeiden kasvuvaatimukset, kasvutapa, lehdet ja muut ominaisuudet ovat hyvin samanlaiset.
Ulkonäkö ja koko.
Tarhakehäkukka on yksivuotinen ruohokasvi, jonka kasvukorkeus on 20–50 senttimetriä. Kasvutapa on pysty tai varret kasvavat viistosti ylöspäin maasta. Osa varsista on haaroittuneita. Varret ovat kauttaaltaan karvaiset. Lehdet kasvavat kierteisesti ja noin 5–15 cm pitkiksi. Alemmat lehdet ovat palleruotisia, ylemmät ruodittomia ja kasvavat tyveltään vartta ympäröiden eli ovat sepiviä.
Tarhakehäkukan kukintona on asterikasveille ominainen mykerökukinto, ja sen halkaisija on 4–7 senttimetriä. Kukinnon laitakukat ovat yksinkertaisia tai kerrottuja, kielimäisiä, kärjestä kolmihampaisia, väriltään keltaisia, oransseja tai punakeltaisia. Jalostetuissa muodoissa on myös punaisen eri sävyjä ja monivärisiä kukkia. Kukinnon keskellä olevat kehräkukat ovat väriltään tummempia, keltaruskeita, torvimaisia, hyvin pieniä. Tarhakehäkukan kukinta-aika on pitkä, Suomessa kesäkuusta syyskuuhun. Hedelmä on pitkänokkainen tai käyrä, piikkiselkäinen pähkylä.
Alkuperä.
Kehäkukkien suvun lajit on kotoisin Välimeren alueelta ja Lounais-Aasiasta. Tulokaslajeina kehäkukkia kasvaa luonnonvaraisina nykyisin kaikkialla maailmassa. Tarhakehäkukka kasvaa luonnonvaraisena Etelä-Euroopassa, mutta sen varsinaista alkukotia ei tunneta. Osa tarhakehäkukan lajikkeista on luonnossa syntyneitä risteymiä, mutta suurin osa on jalostustyön tuloksena syntyneitä lajikkeita. Suomessa tarhakehäkukkaa on kasvatettu jo 1300-luvulta lähtien.
Elinympäristö.
Kesäkukka viihtyy parhaiten aurinkoisella ja lämpimällä kasvupaikalla, multavassa, kosteassa ja ravinteikkaassa maassa, missä sen kasvustoista tulee reheviä ja runsaskukkaisia. Kasvi selviytyy myös hiekkapitoisessa maassa. Luonnossa se esiintyy tienvarsilla, kaatopaikoilla, joutomailla, nurmikoilla ja kukkapenkeissä, tavallisesti viljelykarkulaisena.
Käyttö elintarvikkeena.
Vanhoina aikoina salaatin sekaan laitettiin usein kukkia, ja lisäksi keskiajalla ruokaa haluttiin usein värjätä. Kehäkukan terälehtiä on Etelä-Euroopassa käytetty riisin, voin ja leivonnaisten värjäämiseen. Parhaimmillaan kehäkukasta saatu väri vastaa voimakkuudeltaan sahramia.
Vähä-Vuotunki

Vähä-Vuotunki eli Vähä-Vuotto on järvi Oulun kaupungin (entisen Ylikiimingin kunnan) itäosassa Ylivuoton kylässä Vuoton kaupunginosassa lähellä Utajärven kunnanrajaa. Järven korkeus on 94 metriä merenpinnan yläpuolella. Järvi laskee Kiiminkijokeen Vuotonojan ja Vepsänjoen kautta.
Vähä-Vuotunki on muodostunut noin 7 400 vuotta sitten, kun se erkani Litorinamerestä maankohoamisen myötä.
Järvessä on kaksi saarta, Tiironsaari ja Kettusaari. Pohjoisrannalla on Vaarintupa-niminen kota, liiteri ja laavu. Kota oli aiemmin länsirannalla, jonne johtavat yhä pitkospuut Alapääsuon yli. Myös Kettusaaressa on laavu. Vähä-Vuoton kylän asustusta on järven itärannalla, samoin kuin kesämökkejä. Järven rannat ovat muuten asumattomia. Eteläisimmän Lieju-nimisen lahden rannalla on suurehko Lieppäänsuo-niminen suo.
Vepsänjärvi

Vepsänjärvi sijaitsee Ylikiimingissä Oulussa Vepsän kaupunginosassa, noin 12 kilometriä Ylikiimingin taajamasta kaakkoon. Järven pinnan korkeus merenpinnasta on 78,1 metriä, ja se laskee Kiiminkijokeen Vepsänjoen kautta. Järvi on osa Kiiminkijoen vesistöaluetta.
Järven pituus on noin 2,3 kilometriä ja suurin leveys noin 900 metriä, keskisyvyyden ollessa noin kaksi metriä. Järvessä on yksi saari, Raatosaari. Järvi sekä sitä ympäröivät lammet muodostavat Vepsän kalaveden osakaskunnan vesialueen.
Järven ongelmana on nykyisin hapen väheneminen, josta johtuu muun muassa kalakantojen pienentyminen. Järven tilaa seurataan joka kolmas vuosi otettavilla näytteillä. Talvisin happitilanne on erittäin huono.
Raatosaari.
Raatosaari on järven ainoa, pieni ja asumaton saari Likalahden suulla, noin neljänsadan metrin päässä Vepsän koululta. Saarella on kiinteä laavu nuotiopaikkoineen ja venevalkamineen. Venevalkamassa, aivan vesirajassa, sijaitsee suuri kivenlohkare, joka on toiminut Oulun ja Suur-Iin pitäjien rajamerkkinä. Saarella kasvaa pääasiassa havupuita.
Nuorittajoki

Nuorittajoki eli "Nuorittanjoki" on Kiiminkijoen pisin sivuhaara Pohjois-Pohjanmaalla Pudasjärven ja Oulun kaupunkien alueella. Oulussa sijaitseva osa joesta on entistä Ylikiimingin kuntaa.
Joen kulku.
Joki virtaa pääosin Hetekyläntien suuntaisena, ja yhtyy Kiiminkijokeen Oulun Jokikokossa. Joki kuuluu Kiiminkijoen vesistöalueeseen, ja sen valuma-alueen pinta-ala on 1 136 km² ja järvisyys 2,2 %. Nuorittajoki alkaa Pudasjärven kunnan alueelta Ruottisenjärvestä ja virtaa länteen kohti Perämerta. Joki on kapea ja paikoin syvä, ja siinä on useita koskipaikkoja, joista tunnetuin lienee Viinikoski. Nuorittajoen sivujokia ovat Piltuanjoki ja Jaalankajoki sekä Isosta Olvasjärvestä laskeva Olvasoja.
Ominaisuudet.
Nuorittajoen valuma-alueesta kosteikkoja on 72 %, joten se virtaa halki soiden ja turvetuotantoalueidenkin. Joen tilaa ja humuspitoisuutta tarkkaillaankin jatkuvasti. Nuorittajokeen on istutettu taimenta sekä poikasina että aikuisina kaloina ja siinä on myös luontainen harjuskanta. Joen pyyntivahvuinen rapukanta on säilynyt 1960-luvulta, jolloin ravustus joella aloitettiin. Joen varrella sijaitsevalla Keinäsperällä rapukanta oli elinvoimainen ainakin vuoteen 1999 saakka.
Velcra

Velcra oli suomalainen yhtye, jonka musiikki oli sekoitus metallia ja konemusiikkia. Velcran albumi "Between Force And Fate" pääsi Suomen virallisen albumimyyntilistan kuudenneksi ensimmäisellä listaviikollaan. Velcran kolmas albumi "Hadal" ilmestyi 30. toukokuuta 2007. Yhtye kiersi keikkailemassa Suomen lisäksi muun muassa Isossa-Britanniassa ja Keski-Euroopassa. Velcran musiikkia löytyy myös Ruotsissa 2006 julkaistusta kauhukomediaelokuvasta "Frostbiten", sekä suomalaisista elokuvista "Suden vuosi" ja "Koti-ikävä". 
Yhtyettä on kutsuttu Suomen Guano Apesiksi.
Historia.
Velcra-projekti keskittyi aluksi laulaja-sanoittaja Jessi Freyn sekä kitarasta ja ohjelmoinnista vastaavan O.D.:n ympärille, mutta kasvoi ensimmäisen levyn julkaisemisen aikoihin täysiveriseksi bändiksi. Velcran ensimmäiset demot (kuten "Alive" ja "Drained Out of Me") olivat ladattavissa mp3.com-palvelusta vuosituhannen vaihteen aikoihin.
Velcra lopetti toimintansa vuonna 2008. Se esiintyi silloin viimeisen kerran Helsingin Nosturin lokakuisessa MetalOrgy-tapahtumassa. Lokakuussa 2019 yhtye teki paluun yhden keikan ajaksi esiintymällä juuri Nosturissa, kunnioittaakseen tätä samana vuonna myöhemmin lopettanutta keikkapaikkaa.
Amersoft

Amersoft oli suomalainen yritys, joka oli osa suomalaista monialayritystä Amer-yhtymää. 
Amersoft tuli tunnetuksi ensimmäisten suomalaisten kaupallisten pelien ja tietotekniikka-aiheisten kirjojen julkaisijana. Amersoft julkaisi vuosien 1984–1987 aikana useita suomalaisia pelejä erityisesti Commodore 64 -tietokoneelle. Yrityksellä oli merkittävä rooli suomalaisen pelialan syntymiseen 1980-luvun puolivälissä.
Lomé

Lomé on Togon pääkaupunki. Vuonna 2010 kaupungissa oli noin 750 000 asukasta, suurkaupunkialueella 1,3 miljoonaa. Loméssa on muun muassa yliopisto, kongressipalatsi ja Togon kansallismuseo.
Maantiede ja ilmasto.
Lomé sijaitsee maan eteläkärjessä Guineanlahden rannalla. Se oli alkujaan puristuksissa merenrannan ja kaupungin pohjoispuolelle jäävän laguunin välissä, mutta kaupungin pohjoispuolelle on kasvanut slummeja ja osa laguunista on täytetty rakennusmaaksi.
Lämpötila on Loméssa korkea ympäri vuoden, kuukauden keskimääräinen vuorokauden ylin lämpötila vaihtelee 28:sta 32 asteeseen. Sadekausi kestää huhtikuusta heinäkuuhun, kuiva kausi joulukuusta helmikuuhun. Eniten sadetta, keskimäärin yli 250 mm, saadaan kesäkuussa.
Talous.
Saksalaiset rakennuttivat Togoon 420 metriä pitkän laiturin helpottaakseen raaka-aineiden vientiä. Sataman modernisointi aloitettiin 1960-luvulla, ja vuonna 1968 valmistui syväsatama.
Lomé on Togon tärkein satama, jonka kautta viedään ulkomaille kahvia, kaakaota, kopraa ja palmunytimiä. Lomén sataman kautta kulkee myös paljon ympäröivien sisämaavaltioiden kuten Malin, Nigerin ja Burkina Fason vientiä. Kaupunkiin perustettiin vuonna 1968 vapaakauppa-alue. Kaupungissa on myös öljynjalostamo.
Turismi on alkanut näytellä merkittävää osaa kaupungin taloudessa. Vuonna 2003 kaupungissa vieraili 57 539 matkailijaa, joista suurin osa 22 %, oli ranskalaisia. Poliittinen epävakaus on hidastanut turismin kasvua. Suurin osa turisteista tulee Ranskasta.
Nähtävyyksiä.
Lomé on tyypillinen afrikkalainen kaupunki, jossa sekoittuvat eri tyylit, kulttuurivaikutteet ja perinteet. Merkittäviä nähtävyyksiä ovat ranta, Togon kansallismuseo, kongressipalatsi, voodoo-rituaaleissa tarvittavien uhrien tori, Lomé Grand Market ja katedraali.
Historia.
Rannikkoa, jossa Lomé sijaitsee, kutsuttiin Orjarannikoksi, koska sieltä käytiin orjakauppaa 1500-luvulta 1800-luvulle.
Ewet perustivat Lomén 1700-luvulla. Brittivallan aikana siitä kehittyi merkittävä kauppapaikka. Saksalaiset tekivät Lomésta Togon pääkaupungin vuonna 1897, sitä ennen pääkaupunkina oli ollut Aného. Saksan vallan aikana ryhdyttiin rakentamaan kaupungille sen tarvitsemaa nykyaikaista infrastruktuuria. Postitoimisto avattiin vuonna 1890, puhelinverkko avattiin vuonna 1894, Lomén ja Anéhon välinen rautatie avattiin vuonna 1905 ja kaupunki yhdistettiin koko Afrikan kattavaan lennätinlinjaan vuonna 1913. Vuonna 1914 väkiluku oli 8 000.
Vuonna 1914 Ranskan armeija valtasi Lomén osana ensimmäistä maailmansotaa.
Togon itsenäistyessä vuonna 1960 kaupungissa oli 80 000 asukasta. Itsenäistymisen myötä kaupungin väkiluku lähti kasvuun ja vuonna 1970 se oli jo 200 000 asukasta. Yliopisto avattiin vuonna 1970.
Loméssa on solmittu tärkeitä kansainvälisiä sopimuksia: vuonna 1975 allekirjoitettu Lomen sopimus koskee vapaakauppaa Euroopan unionin ja Afrikan, Karibian ja Tyynenmeren valtioiden välillä. Vuonna 1999 kaupungissa solmittiin Sierra Leonen sisällissodan lopettava rauhansopimus.
Kasvava väestö on tuonut mukanaan jäteongelman. Jätteiden mukanaan tuomiin terveyshaittoihin on viime aikoina kiinnitetty huomiota.
Sumba (kunta)

Sumba on Färsaarten eteläisin kunta. Se sijaitsee Suðuroyn saaren länsirannikolla. Kunnan asukasluku on noin 281 (2002). Kunnassa on muun muassa vuonna 1887 rakennettu kirkko. Runoilija Poul F. Joensen syntyi Sumbassa.
Kunnan alueella on ollut asutusta jo 1 200 vuotta.
Kylät.
Akraberg, Akrar, Lopra, Sumba ja Víkarbyrgi
Tapani (Englanti)

Tapani (, , 1096 – 25. lokakuuta 1154) oli Vilhelm Valloittajan tyttärenpoika, Normandian herttua 1135–1144 ja Englannin kuningas 1135–1154. Tapani oli Englannin viimeinen normannikuningas. Häntä seurasi kuninkaana hänen serkkunsa Henrik II, Englannin ensimmäinen Plantagenet-kuningas. Tapanin valtakautta varjosti valtataistelu ja sisällissota Henrik I:n tyttären Matilden kanssa.
Elämä.
Lapsuus ja nuoruus.
Tapani syntyi Blois'ssa Ranskassa, josta tulee hänen nimensä Étienne de Blois, Tapani Bloislainen. Hän oli Blois'n kreivin Tapanin ja Vilhelm Valloittajan tyttären Adelan poika. Tapani lähetettiin setänsä Henrik I:n hoviin vuonna 1106. Hänestä tuli Mortainin kreivi vuonna 1115, ja hän nai noin vuonna 1125 Boulognen kreivin tyttären Matildan, josta pian tämän jälkeen tuli Boulognen kreivitär. 
Nousu kuninkaaksi.
Ennen Henrik I:n kuolemaa vuonna 1135 suurin osa Englannin paroneista oli vannonut kuninkaalle kannattavansa Henrikin tytärtä Matildea, Vilhelm Valloittajan lapsenlasta, Henrikin seuraajaksi. Henrikin ainoa avioliitosta syntynyt poika Vilhelm oli hukkunut haaksirikossa 1120. Tapani päätti kuitenkin ryhtyä taisteluun kruunusta. Olihan hän myös äitinsä puolelta Vilhelmin lapsenlapsi ja kasvatettu Henrikin hovissa Englannissa. 
Henrikin kuoltua Tapani kiiruhti Englantiin vaatimaan kruunua itselleen väittäen, että paronit oli pakotettu vannomaan valat ja että Matilde oli nunnan tyttärenä laiton perijätär. Tapani voittikin puolelleen aateliston ja papiston. Tärkeimpinä tukijoinaan hänellä olivat Salisburyn piispa Robert ja hänen oma veljensä Henrik, Winchesterin piispa, joka myös kruunasi hänet 22. joulukuuta 1135. Samaten häntä tukemaan asettui paavi Innocentius II. Kaksi Charters of liberties -lakia laadittiin vahvistamaan kuninkaan ja kirkon liittoa.
Sisällissota.
Tapanin kilpailija Matilde, Henrik I:n tytär, jäi haastajan asemaan. Englannissa Tapanin päävastustaja oli Gloucesterin jaarli, Henrik I:n avioton poika ja Matilden velipuoli Robert. Robert liittoutui Matilden kanssa vuonna 1138 samaan aikaan kun Tapani teki sarjan huonoja päätöksiä, jotka aiheuttivat katkeruutta hänen aiemmissa kannattajissaan. Tapanin veli, Winchesterin piispa kääntyi häntä vastaan kuninkaan pidätettyä Salisburyn, Elyn ja Lincolnin piispat.
Matilde nousi maihin Englantiin 30. syyskuuta 1139 ja sai Tapanin vangiksi Lincolnissa vuonna 1141. Tapanin kannattajat vangitsivat puolestaan Matilden velipuolen, Robertin. Päädyttiin vankien vaihtoon, mikä johti Tapanin vapautumiseen ja Matilden luopumiseen kruununtavoittelusta. Robertin kuoltua 1147 Matilde siirtyi 1148 Normandiaan, jonka hänen aviomiehensä Anjoun kreivi oli vallannut itselleen.
Tapanin seuraajaksi kohosi Matilden poika Henrik II, josta oli tullut Normandian herttua 1150. Henrik hyökkäsi Englantiin vuosina 1149 ja 1153. Tapanin pojan Eustacen kuoltua sairauteen kesällä 1153 Tapanin oli tunnustettava Henrik perillisekseen. 
Tapani kuoli lokakuussa 1154 ja haudattiin Faversham Abbeyhin.
Podor

Podor on kunta ja Podorin departementin hallinnollinen keskus Saint-Louisin alueella Senegalissa. Se sijaitsee Senegaljoen rannalla 205 kilometriä Saint-Louisista koilliseen. Vuoden 2023 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 12 512 asukasta.
Maantiede ja asutus.
Podor on Senegalin pohjoisin kaupunki. Se sijaitsee Senegaljoen sivuhaaran Douén muodostamalla Morfilin saarella. Podorin kunnan pinta-ala on 26,28 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä ja pohjoisessa Mauritaniaan sekä etelässä Guédén ja lännessä Ndiayène Pendaon kuntiin.
Kaupunki sijaitsee kahden padon tulvilta suojaamalla ranta-alueella. Se käsittää Bir Podorin, Lao Demban, Mbodjènen, Thioffyn, Sinthianen ja Souïman kaupunginosat.
Asukkaat ovat etupäässä tukuloreja. Lisäksi on wolofeja ja pieninä vähemmistöinä bambaroita ja maureja. Yleisimmät kielet ovat fulani ja wolof. Vallitseva uskonto on islam. Podor on yksi tidjaniyya-veljeskunnan keskuksista. Siellä on myös pieni joukko kristittyjä.
Historia.
Podorin lähettyvillä on sijainnut keskiaikaisen Tekrurin valtion pääkaupunki. Myöhemmin se kuului historialliseen Futa Toron alueeseen. Podorin satama oli tärkeä kauppapaikka, josta vietiin arabikumia, orjia, kultaa ja norsunluuta. Senegalin kauppakomppanian päällikkö Pierre Félix Barthélemy David rakennutti vuonna 1744 linnakkeen, ja kuvernööri Louis Faidherbe pystytti uuden linnoituksen vuonna 1855. Futa Torosta tuli Ranskan protektoraatti vuonna 1860. Siirtomaa-aikana Podor oli hallintopiirin keskus.
Kaupungin talous lamaantui Senegalin itsenäistyttyä. Senegaljoen säännöstely vahingoitti tulvakasteluun perustunutta maanviljelyä ja kalastuselinkeinoa. Podorin asukkaat menettivät Mauritanian puolella sijainneet peltonsa ja lisääntynyt kuivuus vaikeutti karjanhoitoa. Jokiliikenteen lakkaaminen ja kaupungin eteläpuolitse kulkevan maantien rakentaminen tekivät Podorista tietöntä syrjäseutua. Tilanne on parantunut jonkin verran 2000-luvun vaihteen investointiohjelmien ansiosta.
Liikenne, talous ja palvelut.
Podorista on 22 kilometrin pituinen tieyhteys RN2-valtatielle Tarédjiin. Jokilaiva Bou el-Mogdad aloitti liikennöinnin uudelleen vuonna 2005.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, kaupankäynti, käsityöammatit ja matkailu. Teollisuutta kaupungissa ei ole lainkaan. Merkittävän tulonlähteen muodostavat siirtolaisten lähettämät rahavarat.
Palveluihin kuuluvat koulut, terveyskeskus ja kulttuurikeskus. Departementin sairaala sijaitsee uudessa kasvukeskuksessa Ndioumissa. Kaupungissa on vesijohto- ja sähköverkko, mutta ei kunnollista jätehuoltoa.
Matkailu ja nähtävyydet.
Podor on yksi Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluvista Senegaljoen kauppa-asemista. Se koostuu etupäässä okranvärisistä savitaloista. Nähtävyyksiin kuuluvat ranskalaisten rakentamat kauppahuoneet, sudanilaistyylinen moskeija ja Faidherben linnoitus. Kaupungissa on museoita ja majoituspalveluja. Siellä on järjestetty eräinä vuosina Podorista kotoisin olevan laulajan Baaba Maalin ideoima kulttuurifestivaali Les Blues de Fleuve.
Baaba Maal

Baaba Maal (s. 12. marraskuuta 1953) on senegalilainen laulaja ja kitaristi. Hän syntyi Podorin kaupungissa, Morfilin saarella. Perinteen mukaan laulajia tulee vain griot-kastista, ja Baaba Maal kuului kalastajakastiin. Hänen vanhempansa toivoivat hänen opiskelevan lakia, mutta Baaba Maal päätti toisin.
Maal opiskeli musiikkia aluksi äitinsä johdolla ja myöhemmin Dakarin yliopistossa ja Pariisissa.
Maal yhdistää tuotannossaan senegalilaista musiikkia poppiin ja reggaeen.
Paini

Paini on yleisnimitys aseettomille kaksinkamppailumuodoille, joissa kamppaillaan ilman lyöntejä ja potkuja erilaisia otteita, sidontoja, nostoja, heittoja ja mahdollisesti lukkoja käyttäen. 
Nykyisin painista puhuttaessa tarkoitetaan useimmiten olympiakisojen ohjelmassa olevia kreikkalais-roomalaista painia ja vapaapainia (nykyisin mukana myös naispaini) sekä näytösluonteista showpainia. Paini eli "pale" oli mukana jo antiikin ajan Olympian kisoissa. Painia harrastettiin antiikin Kreikassa miehisen sotilaskunnon parantamiseksi. Nykyisin kilpaillaan myös erilaisissa painimuodoissa kuten brasilialaisessa ju-jutsussa, lukkopainissa, rantapainissa ja venäläisessä sambossa. Monilla kansoilla on omat perinteiset painimuotonsa, kuten mongolialainen paini ja turkkilainen öljypaini. Useiden painilajien maailmanlaajuinen kattojärjestö on kansainvälinen painiliitto UWW. Painissa erityisesti tarvitaan lihasten kuntoa, kestävyyttä, räjähtävyyttä ja koordinaatiota.
Kreikkalais-roomalainen paini on ollut aina olympialaisissa eli jo vuodesta 1896 ja vapaapaini vuodesta 1904.
Kilpailuja.
Lajeina kreikkalais-roomalainen-, vapaa- ja naispaini.
Ratahallintokeskus

Ratahallintokeskus (RHK) oli liikenne- ja viestintäministeriön alainen väylävirasto, joka huolehti Suomen rataverkon ylläpitämisestä, rakentamisesta ja kehittämisestä. RHK vastasi myös ratakapasiteetin jakamisesta ja liikenteenohjauksesta. RHK aloitti toimintansa 1. heinäkuuta 1995, kun Valtionrautatiet-liikelaitos (VR) yhtiöitettiin. 1. syyskuuta 2006 RHK:sta erotettiin Rautatievirasto, joka valvoo rautatiejärjestelmän turvallisuutta ja yhteentoimivuutta Suomessa. Vuonna 2008 liikenne- ja viestintäministeriö käynnisti selvityksen, joka tähtäsi uuden, yhdistetyn väyläviraston perustamiseen. RHK:sta tuli osa tätä virastoa yhdessä Tiehallinnon ja Merenkulkulaitoksen kanssa. Liikennevirasto aloitti toimintansa vuoden 2010 alussa.
RHK:n toiminnan rahoitus tuli pääosin valtion talousarviosta, ja se oli vuosittain noin 350 miljoonaa euroa. RHK osti radanpidon palvelut, kuten ratojen suunnittelun, rakentamisen ja kunnossapidon, ulkopuolisilta yrityksiltä. RHK:n Liikennekeskus valvoi ja koordinoi rautatieliikenteen sujumista. RHK:ssa työskenteli noin 120 työntekijää. Ylijohtaja oli Ossi Niemimuukko ja johtoryhmään kuuluivat investointijohtaja Kari Ruohonen, liikennejohtaja Miika Mäkitalo, kunnossapitojohtaja Markku Nummelin, päälakimies Rami Metsäpelto ja viestintäpäällikkö Timo Saarinen. Virasto sijaitsi Makkaratalossa Helsingin keskustassa.
Harald V

Harald V (s. 21. helmikuuta 1937) on ollut Norjan kuningas 17. tammikuuta 1991 lähtien. Kuninkaallisessa asemassaan Harald V on Norjan asevoimien ylipäällikkö. Hänellä on myös Norjan maavoimien ja ilmavoimien kenraalin sekä merivoimien amiraalin arvo.
Varhainen elämä.
Harald on Olavi V:n ja Ruotsin prinsessa Märtha Sofia Lovisan poika. Harald syntyi kruununprinssi Olavin kuninkaallisessa asumuksessa Skaugumissa, Askerissa lähellä Osloa. Hän on ensimmäinen Norjassa syntynyt prinssi sitten Olavi IV:n vuonna 1370. Harald V on Britannian kuningatar Viktorian jälkeläinen ja kuningatar Elisabet II:n pikkuserkku, molempien isoisoisä on Edvard VII, kuningatar Viktorian vanhin poika.
Kuninkaallinen perhe pakeni Saksan hyökkäystä vuonna 1940. Harald, hänen äitinsä ja siskonsa asuivat Washingtonissa toisen maailmansodan aikana. Kuningas Haakon ja kruununprinssi Olavi olivat Lontoossa pakolaishallituksen johdossa. Harald palasi Norjaan sodan päätyttyä 1945.
Saatuaan koulunsa päätökseen vuonna 1955 kruununprinssi Harald kouluttautui ratsuväkiupseeriksi ja viimeisteli armeijaopintonsa Norjan sotilasakatemiassa. Hän opiskeli myös Oxfordin yliopiston Balliol Collegessa yhteiskuntatieteitä, historiaa ja taloustiedettä vuosina 1960–1962.
Kuninkaana.
Isänsä kuoltua tammikuussa 1991 Harald nousi Norjan uudeksi kuninkaaksi. Maan perustuslaki ei vaadi kruunajaisten pitämistä, minkä sijaan Harald antoi hallitsijanvakuutuksen suurkäräjille 21. tammikuuta. Hänet, ja uusi kuningatar Sonia, siunattiin kuningaspariksi Nidarosin tuomiokirkossa 23. kesäkuuta.
Vuonna 2003 kuninkaan ilmoitettiin sairastavan virtsarakon syöpää, joka leikattiin. Toipumisen ajan kruununprinssi Haakon toimi valtionhoitajana. Myöhemmin Haakon sijaisti kuningasta tämän toipuessa sydänleikkauksesta.
Vuonna 2012 Norjan perustuslakia muutettiin siten, että kuningas ei ole enää Norjan evankelis-luterilaisen kirkon nimellinen johtaja, jonka tehtävä on mm. suojella kirkkoa. Kuninkaan tulee kuitenkin edelleen kuulua kyseiseen kirkkoon. Samana vuonna evankelis-luterilainen kirkko menetti myös asemansa kuningaskunnan virallisena kirkkona.
Vuonna 2018 voimaan tulleen perustuslain muutoksen nojalla kuningas ei ole enää pyhä. Hänellä on kuitenkin edelleen syytesuoja. 
Perhe.
Harald nai 29. elokuuta 1968 aatelittoman Sonja Haraldsenin (s. 1937). Avioliitto herätti paljon vastustusta. He olivat seurustelleet yhdeksän vuotta salassa Sonjan aatelittomuuden vuoksi. Lopulta kruununprinssi Harald uhkasi hylätä oikeutensa kruunuun, jollei pari saisi mennä naimisiin. Heillä on kaksi lasta, prinsessa Märtha Louise (s. 1971) ja kruununprinssi Haakon Magnus (s. 1973).
Kunnianosoituksia.
Kuninkaana Harald toimii norjalaisten ritarikuntien suurmestarina. Lisäksi hänelle on myönnetty seuraavat ulkomaalaiset kunniamerkit:
Lähde:
Hal Lindsey

Hal Lindsey (1929 Houston – 25. marraskuuta 2024) oli yhdysvaltalainen evankelista, eskatologi ja kristillisten kirjojen kirjoittaja. Uusien medioiden myötä Lindsey tunnetaan myös videoistaan ja uutisluonteisista televisio-ohjelmistaan.
Lindsey väitti seurakunnan ylöstempauksen tulevan vasta kun Israelille tehdään petollinen rauhanliitto. Ylöstempauksen hän ennusti tapahtuvan vuonna 1981. Lindsayn ennustuksiin lukeutuivat Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välinen sota, Neuvostoliiton/Venäjän, Afrikan ja arabimaiden välinen liittouma ja 200 miljoonan miehen vahvuinen Kiinan kansantasavallan armeija vyörymässä länteen.
Lindseyn kirjoja kustansi Suomessa aluksi helluntaiherätyksen kustannusliike Ristin Voitto ja myöhemmin Kuva ja Sana.
Teoksia.
Lindseyn ensimmäinen kirja on vuonna 1970 julkaistu "Maa, entinen suuri planeetta", joka koostui osittain hänen aiemmasta Etelä-Kaliforniassa käyttämästä luentomateriaalistaan. Kirjasta tuli bestseller, ja sitä myytiin vuoteen 1999 mennessä yli 35 miljoonaa kappaletta. Siitä tehtiin myös elokuva vuonna 1976, jossa kertojaäänenä toimi Orson Welles.
Vuonna 1972 julkaistu "Saatana elää ja voi hyvin Maa-planeetalla" kertoi esimerkiksi okkultismin tutkimuksista Neuvostoliitossa. Vuonna 1983 julkaistussa kirjassaan "Kohtaaminen pilvissä" hän kirjoittaa, että Euroopan unionista nouseva Antikristus tulee tekemään liiton Israelin johtajan kanssa. Kirja perustui Lindseyn tulkintaan Raamatun Danielin kirjan 9. luvun 27. jakeesta.
Teoksessaan "The 1980s: Countdown to Armageddon" Lindsey arveli Luukkaan evankeliumia tulkitsemalla Jeesuksen toisen tulemisen tapahtuvan mahdollisesti noin vuonna 1988, neljäkymmentä vuotta eli ”yhden sukupolven verran” Israelin valtion perustamisen jälkeen. Kun näin ei tapahtunut, Lindsey perusteli asiaa 1990-luvulla teoksissa "Planet Earth: the 2000s" ja "The Final Battle" sillä, että ”sukupolvi” saattoi Raamatussa merkitä 40–100 vuoden ajanjaksoa.
Vaikutus.
Lindseyn maailmanlopun ennusteet vaikuttivat myöhemmin Tim LaHayen ja Jerry B. Jenkinsin "Viimeisten päivien vaellus" -kirjasarjaan, jota myytiin yli 65 miljoonaa kappaletta vuoteen 2011 mennessä.
Täit ja väiveet

Täit ja väiveet (Phthiraptera) on jäytiäisten lahkoon kuuluva siivettömien hyönteisten ryhmä, johon kuuluu yli 3 000 lajia. Ne elävät loisina nisäkkäissä ja linnuissa.
Täit ja väiveet jaetaan neljään alaryhmään. Täit (Anoplura) eroavat kolmesta muusta alaryhmästä ruokailutapojensa ja suuosiensa perusteella. Täiden suuosat ovat nimittäin pistävät ja imevät, ja niitä käytetään veren imemiseen, kun taas muut alaryhmät syövät purevilla suuosillaan pintaeritteitä sekä irtoavaa ihokudosta, karvoitusta ja höyhenainesta. Aikaisemmin nämä luettiinkin kahteen eri lahkoon, täit (Anoplura) ja väiveet (Mallophaga). Nykytiedon mukaan väiveet eivät kuitenkaan muodosta monofyleettistä ryhmää, vaan ne muodostavat ryhmän täiden kanssa kirjatäiden alalahkossa ja jäytiäisten lahkossa.
Suomalainen Energiaosuuskunta

Suomalainen Energiaosuuskunta eli SEO on suomalainen huoltoasemaketju. SEO on osuuskunta, jonka omistavat kauppiasyrittäjät. 
SEO perustettiin vuonna 1978, kun joukko itsenäisiä polttonesteiden myyjiä vastusti polttoainekaupan ketjuuntumista ja halusi tehdä yhteistyötä keskenään. Osuuskunnan jäsenyyttä voivat hakea kauppiaat, jotka ostavat vähintään 500 000 litraa polttoainetta. Kauppias voi toimia joko osuuskunnan jäsenenä tai sopimuskauppiaana.
Suomessa toimi vuonna 2014 vajaat 200 SEO:n huoltoasemaa, vuonna 2024 yli 230, vuoden 2025 lopulla yli 240. Miehitettyjä SEO-asemia oli vuonna 2014 noin sata.
SEO:n polttonesteet tulevat Nesteeltä ja polttonesteen lisäaineet Lubrizolilta. Syksyllä 2022 Suomalainen Energiaosuuskunta pohti toimitusjohtajansa Arto Viljasen mukaan yhteistyötään venäläisen Lukoilin omistaman Teboilin kanssa. Osuuskunnalla oli tuolloin vuosisopimus Teboilin ja Nesteen kanssa. SEO osti tuolloin polttoaineita sekä Nesteeltä että Teboililta. Loppuvuonna 2025 SEO hankki polttonesteet Nesteeltä. SEO toimittaa polttoainetta myös suoraan yrityksille.
Aretha Franklin

Aretha Louise Franklin (25. maaliskuuta 1942 Memphis, Tennessee – 16. elokuuta 2018 Detroit, Michigan) oli yhdysvaltalainen soul-, rhythm and blues- ja gospel-laulaja. Franklinia pidetään yleisesti yhtenä kaikkien aikojen merkittävimmistä laulajista. Hän toimi esikuvana ja suunnannäyttäjänä lukuisille muille laulajille ja artisteille. Vuonna 1998 "Mojo Magazine" valitsi Franklinin maailman kaikkien aikojen parhaaksi laulajaksi.
Elämä.
Kuulun baptistipapin C. L. Franklinin neljäntenä lapsena Aretha Franklinilla oli musiikillinen pohja vahvasti gospelissa. Perheen asuessa Detroitissa lapsuudenkodissa vieraili muun muassa sellaisia mustan musiikin merkkinimiä kuin Sam Cooke, Art Tatum, Jackie Wilson ja Mahalia Jackson. Arethan erityiseksi esikuvaksi muodostui gospel-laulaja Clara Ward, joka opetti hänelle laulua ja pianonsoittoa.
1960-luvun alussa John Hammond löysi Aretha Franklinin Columbia Recordsille, jossa hänestä koetettiin tehdä ensisijassa jazzlaulajaa. Columbian vuosina uralle ei osunut vielä suuria hittejä, mutta tilanne muuttui, kun levy-yhtiö vaihtui vuonna 1967 Atlantic Recordsiin. Aikaa 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa kutsutaan Aretha Franklinin kultakaudeksi: hän tuli tunnetuksi muun muassa sellaisten klassikoksi muodostuneiden kappaleiden esittäjänä kuin ”I Never Loved a Man (The Way I Love You)”, ”Chain of Fools”, ”(You Make Me Feel Like) A Natural Woman”, ”Think”, ”I Say a Little Prayer”, ”Baby I Love You”, ”The House That Jack Built” ja ”Respect”.
Aretha Franklin esiintyi vuoden 1980 elokuvassa "The Blues Brothers" ja myös elokuvan jatko-osassa "The Blues Brothers 2000" vuonna 1998. Vuonna 1987 hän sai ensimmäisenä naispuolisena muusikkona nimensä Rock and Roll Hall of Fameen. Tammikuussa 2009 Aretha Franklin esiintyi Yhdysvaltain presidentti Barack Obaman virkaanastujaisissa.
Franklin on palkittu uransa aikana 18 Grammy-palkinnolla. Presidentti George W. Bush palkitsi Franklinin Yhdysvaltojen korkeimmailla siviilimitalilla Presidential Medal of Freedomilla. Hänen levyjään on myyty maailmanlaajuisesti yli 75 miljoonaa kappaletta. "Rolling Stone" -lehti valitsi vuonna 2021 Franklinin "Respect"-kappaleen kaikkien aikojen parhaaksi kappaleeksi.
Franklin kuoli haimasyöpään 76-vuotiaana Detroitissa 16. elokuuta 2018.
Asteroidi 249516 Aretha on nimetty Franklinin mukaan.
Vuonna 2022 paljastui että FBI oli seurannut Franklinin toimintaa 40 vuoden ajan vuosina 1967–2007. Franklinista löytyi FBI:n arkistomateriaalia 270 sivua, joista osa on edelleen salaiseksi julistettua. Niissä häntä luonnehditaan ”mustan ääriliikkeen kannattajaksi”, ”kommunismin kannattajaksi” ja ”Amerikan vihaajaksi”.
Tuppi

Tuppi on korttipeli, joka on alkujaan ollut suosittu erityisesti Pohjois-Suomessa, josta se on levinnyt muun muassa opiskelijoiden mukana koko Suomeen. Tuppi on neljän hengen puoluepeli, kuten bridgekin.
Tupen SM-kisat pelataan vuosittain Sodankylässä.
Säännöt.
Pelaajille jaetaan 13 korttia, minkä jälkeen valitaan, pelataanko "ramia" vai "noloa". Ramissa tikkejä pyritään ottamaan, nolossa niitä vältetään. Etumiehestä alkaen pelaajat ilmoittavat valintansa joko näyttämällä kortilla (punainen on ramia, musta noloa) tai sanomalla. Näyttäminen jatkuu myötäpäivään, ja päättyy heti kun joku näyttää ramia. Jos kukaan ei niin tee, pelataan noloa.
Nolossa pelin aloittaa etumies, ramissa "ramaajan" (ramia näyttäneen) edellinen pelaaja. Pelissä on maapakko, mutta ei valttia. Voitetut tikit asetetaan näkyviin niin, että kaikki pystyvät seuraamaan pelitilannetta.
Noloa pelattaessa voittaa se pari, joka otti vähemmän tikkejä. Kuudesta tikistä saa neljä pistettä, ja jokainen tikki tämän alle tuo neljä pistettä lisää. Ramissa vastaavasti voittoon tarvitaan seitsemän tikkiä, mistä saa neljä pistettä, ja tikit sen päälle ovat myös neljä pistettä kukin. Jos ramannut joukkue häviää jaon, tapahtuu "ramin ryöstö"; ryöstetyssä ramissa jokainen tikki yli seitsemän antaa 8 pistettä.
Vain toisella joukkueella kerrallaan voi olla pisteitä (he ovat "ylhäällä" tai "nousussa"). Jos ylhäällä oleva pari häviää jaon, heidän pisteensä putoavat välittömästä nollaan. Peli päättyy, kun jompi kumpi joukkueista pääsee 52 pisteeseen; tällöin häviäjä on "pantu tuppeen". 
Haluttaessa lyhyempää ja ennakoitavampaa peliä, voidaan laskea molemmille joukkueille pisteitä samanaikaisesti, tai pelata ennalta määrätty määrä jakoja ja niiden päälle kesken oleva nousu.
Matt Sorum

Matthew William ”Matt” Sorum (s. 19. marraskuuta 1960 Long Beach, Kalifornia) on yhdysvaltalainen muusikko, joka on ollut Guns N’ Roses- ja Velvet Revolver -yhtyeiden rumpalina. 
Sorum vaikutti alun perin The Cultin kiertuerumpalina 1980-luvun lopulla. Hän liittyi Guns N’ Rosesin rumpaliksi vuonna 1990 korvaten yhtyeestä erotetun Steven Adlerin, joka oli joutunut jättämään yhtyeen päihderiippuvuutensa vuoksi. Sorum esiintyi ensimmäisen kerran yhtyeen riveissä Rock in Rio -festivaalitapahtumassa Rio de Janeirossa yli 140 000 hengen yleisölle. Lihaksikkaana ja voimakkaana rumpalina hän oli täydellinen korvaaja Adlerille, jonka soittokunto oli heikentynyt päihteiden käytöstä johtuen. Sorum vietti yhtyeessä yhteensä seitsemän vuotta, joiden aikana hän myös esiintyi yhtyeen studioalbumeilla "Use Your Illusion I" ja "Use Your Illusion II" (1991) sekä cover-kappaleita sisältävällä albumilla "The Spaghetti Incident?" (1993). Vuonna 2012 Sorum, kosketinsoittaja Dizzy Reed sekä Guns N’ Rosesin debyyttialbumilla "Appetite for Destruction" (1987) vaikuttanut kokoonpano hyväksyttiin myös Rock and Roll Hall of Fameen.
Sorum erosi Guns N’ Rosesista vuonna 1997 yhdessä basisti Duff McKaganin kanssa tyytymättömänä yhtyeen pitkään kestäneeseen levytystaukoon sekä siihen, että yhtyeen laulaja W. Axl Rose ei enää halunnut työskennellä yhdessä kitaristi Saul ”Slash” Hudsonin kanssa. Vuonna 2002 Sorum perusti Velvet Revolverin yhdessä Slashin, McKaganin, Scott Weilandin ja Dave Kushnerin kanssa. Velvet Revolver on perustamisensa jälkeen julkaissut studioalbumit "Contraband" (2004) ja "Libertad" (2007), ja lisäksi Sorum on julkaissut oman sooloalbuminsa "Hollywood Zen" vuonna 2004.
Sankari

Sankari (naisesta sankaritar) on urotöistään ja rohkeudestaan kuuluisa henkilö.
Myyttien ja legendojen sankarit ja sankarittaret edustavat parasta ihmisessä. He ovat useimmiten vahvoja, rohkeita, viisaita, nokkelia ja omistautuneita. He eivät kuitenkaan ole kaikkivoipia ja kuolemattomia.
Myös todellisia historiallisia henkilöitä on korotettu sankareiksi.
Sankarin elämänkaari.
Sankareita esiintyy draamassa, mytologiassa ja kirjallisuudessa. Sankaritaruissa usein toistuvia piirteitä ovat:
Sankarin tyypit.
Sankareita on monentyyppisiä, ja useat heistä edustavat useampaa kuin yhtä kategoriaa.
Etsivä tai taivaltava sankari on yleinen myyttien, eeposten, legendojen ja satujen hahmo. Kreikkalaisesta mytologiasta tunnetaan esimerkiksi Odysseus, Orfeus, Iason ja Herakles. Mesopotamialaisessa mytologiassa esiintyy Gilgameš ja englantilaisissa kuningas Arthurin legendoissa seikkailevat ritarit Lancelot ja Galahad.
Soturisankarit nousevat sankareiksi taistelutaitojensa avulla. Kreikkalaisia sotasankareita olivat esimerkiksi Aias ja Akhilleus, englantilainen sankari oli Beowulf ja intialainen sankari Rama. Intiaanien legendoissa esiintyy usein soturisankaripari.
Mytologioiden sankarit ovat usein puolijumalia, kuten Akhilleus tai Cuchulainn, ja kyvyiltään yli-inhimillisiä.
Sankareiksi nostettuja kuninkaita, legendaarisia tai historiallisia, ovat esimerkiksi kuningas Arthur ja zulujen Shaka.
Kansallissankarit ja kulttuuriset sankarit voivat olla myyttisiä tai historiallisia hahmoja. Heidät nähdään kaupungin tai kansakunnan perustajina tai kansan identiteetin lähteenä.
Monissa myyteissä sankari yltää saavutuksiinsa oveluutensa avulla.
Kansansankarit ovat tavallisia ihmisiä, jotka esimerkiksi nousevat tyranneja vastaan.
Sarjakuvissa ylivertaisista sankareista on kehitelty oma muunnelmansa, yli-inhimilliset voimat omaava supersankari. Miespuolisilla supersankareilla on kauniit tyttöystävät, mutta he eivät mene naimisiin. Sarjakuvasankarissa saattavat yhdistyä myös ulkoisen olemuksen vaatimattomuus ja poikkeuksellinen kyvykkyys. Esimerkkejä tällaisista sankareista ovat Tintti, Asterix ja Mikki Hiiri.
Seeprakala

Seeprakala ("Danio rerio") on särkikaloihin kuuluva valkoinen kalalaji, jolla on mustia tai sinisiä juovia. Se on ollut yleisimpiä akvaariokaloja helppohoitoisuutensa takia. Sitä käytetään paljon myös koe-eläimenä.
Seeprakalaa käytetään tuberkuloosin tutkimisessa, sillä sen immuniteetti on samantapainen kuin ihmisellä, ja sillä tunnetaan tuberkuloosia muistuttava infektio. Geenimuunneltu seeprakala on glofish.
Koko ja ulkonäkö.
Uroksen vaaleat raidat ovat kullansävyiset, naaraan enemmän hopeansävyiset. Naaraat ovat myös pulleampia. Pituus noin 6 cm. Viljellyistä yksilöistä löytyy myös huntueväisiä.
Alkuperä.
Seeprakalat ovat kotoisin etu-Intian itäosien ja Bangladeshin joista.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen.
Seeprakala on vilkas ja nopealiikkeinen parvikala, ja se kutee helposti. Jos haluaa kasvattaa poikasia, pitää pari siirtää erilliseen kutuakvaarioon ja pois sieltä heti kudun tapahduttua, sillä vanhemmat syövät usein mädin.
Vesiolot ja ravinto.
Seeprakalan tarvitsema veden lämpötila on 18–24 celsiusastetta. Se ei ole niin herkkä huonolle vedenlaadulle tai pH-vaihteluille, kuin monet muut lajit. Seeprakala on kaikkiruokainen ja viihtyy esimerkiksi miljoonakalojen kanssa.
Copy control

Copy control () on musiikki-CD-levyjen kopiosuojausjärjestelmä, jota on käytetty joissakin EMI:n CD-julkaisuissa. Järjestelmä pyrkii estämään äänen digitaalisen lukemisen suojatulta levyltä ja näin vaikeuttamaan musiikin kopioimista tietokoneelle. Järjestelmän tavoitteena on lopettaa musiikin kopiointi eteenpäin tietokoneelta toiselle estämällä musiikin päätyminen tietokoneelle.
Käytössä olevat tekniikat:
Levyt joissa käytetään "copy control" -tekniikoita, eivät ole CD-levyn määrittävän Red Book -standardin mukaisia, eikä levyjä tästä syystä voi teknisesti tai virallisesti kutsua CD-levyiksi.