tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Huumekala

Huumekala ("Synchiropus picturatus") on vihertävä läntisen Tyynenmeren koralliriuttojen merikokkilaji, jota käytetään meriakvaariokalana.
Koko ja ulkonäkö.
Huumekala kasvaa noin 7 senttimetrin mittaiseksi. Sen vartalo on pyöreämuotoinen. Vihertävällä pohjalla on oransseja renkaita joiden sisus on tummemman vihreä. Kutuaikana koiraan värit voivat olla vielä räikeämmät. Huumekaloilla ei ole suomuja, mutta niiden iho on paksuhkon, pahanmakuisen liman peitossa, joka suojaa niitä pedoilta. Lisäksi koiraan selkäevän eturuodosta on muodostunut piikiksi, jolla on itsepuolustuksen lisäksi käyttöä kosimamenoissa.
Alkuperä.
Huumekala elää luonnossa Läntisellä Tyynellämerellä. Se asettuu hiekkapohjaisille matalille koralliriutan alueille, missä se piileksii korallien ja soran joukossa.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen.
Huumekala tarvitsee rauhallisen akvaarion ja paljon piiloja. Se lähtee tyypillisesti liikkeelle illansuussa ja etsiskelee pikkueläimiä.
Huumekalat ovat lisääntyneet myös akvaariossa. Hyvissä oloissa ne muodostavat varsin helposti kutuparin, joka uiskentelee yhdessä ja kutee säännöllisesti erikoisen kututanssin aikana. Poikaset ovat pieniä, ja niiden ruokkiminen on vaikeaa.
Vesiolot ja ravinto.
Huumekala syö pienikokoista liharuokaa, joskus vain itse pyydystämiään eläviä pieneliöitä. Siksi se menestyy parhaiten kypsässä riutta-akvaariossa. Sopivat vesiarvot ovat lämpötila 22–25 °C; suolaisuudesta kertova ominaispaino 1,020–1,025 ja pH 8,1–8,4.
Turun synagoga

Turun synagoga on Turun juutalaisen seurakunnan synagoga. Se on toinen Suomen kahdesta synagogasta, toinen on Helsingin synagoga Helsingissä.
Turun synagoga on valmistunut vuonna 1912, ja rakennettiin tuolloin lainarahoilla. Sen suunnittelusta vastasivat arkkitehdit August Krook ja J. Eskil Hindersson. Synagogan julkisivu on tehty tiilestä ja se on rapattu. Rakennus on kaksikerroksinen ja sen keskustilassa on kupoli. Turun synagoga on listattu Museoviraston Valtakunnallisesti merkittävät kulttuurihistorialliset ympäristöt -luetteloon.
Ahmosuon lentokenttä

Ahmosuon lentokenttä on lentokenttä Oulun Hangaskankaalla noin 20 kilometriä Oulun keskustasta Kajaanin suuntaan lähellä Muhoksen ja Tyrnävän kuntien rajoja. Kentältä toimivat pääasiallisesti Oulun Ilmailukerho ry toimintamuotonaan purjelento ja Sky Relax -vetovarjoyhdistys. Kenttää käytetään myös varjoliidon nousu- ja laskeutumiskenttänä. Asfalttinen kiitotie on kapeahko ja kummassakin päässä on sepelipintainen seisonta-alue. Polttoainepiste on kerhon ylläpitämä.
Ahmosuon lentokenttä otettiin käyttöön vuonna 1987 korvaamaan Oritkarin lentokenttä. Oulun kaupunki halusi päästä Oritkarin kentästä eroon ja suostui rakentamaan Ahmosuolle uuden.
Thordénin varustamo

Thordénin varustamo on nykyisin ruotsalainen mutta sotavuosiin asti suomalainen laivayhtiö. Sen omistaja ja perustaja oli laivanvarustaja Gustaf Thordén.
Saksalaisten pommituksen kohteena.
Toukokuussa 1941 Thordénin varustamon tankkilaiva M/T Josefina Thordén joutui saksalaisten ilmahyökkäyksen kohteeksi Färsaarten pohjoispuolella. Alus upposi ja sen 17 merimiestä menehtyivät, mukana aluksen päällikkö, myöhemmän kansanedustajan ja ministerin Jacob Södermanin isä. Varustamo kieltäytyi maksamasta rästiin jääneitä korvauksia Södermanin perheelle, kunnes Niilo Wälläri soitti varustamoon ja korjasi asian.
Vuonna 1982 Jacob Söderman osallistui Suomen hallituksen ministerinä hyökkäyksen uhrien muistomerkin vihkimistilaisuuteen.
Operaatio Uppsala

Operaatio Uppsala oli Norjan tiedustelupalvelun 1950-luvun alussa suunnittelema operaatio, jossa se palkkasi entisiä suomalaisia kaukopartiomiehiä tiedustelemaan Neuvostoliiton sotilastukikohtia Karjalassa. 
Taustaa.
Kun Neuvostoliittoon lähetetyt vakoojat olivat lähes poikkeuksetta kuolleet, Norjan tiedustelupalvelu sai ajatuksen palkata suomalaisia kaukopartiomiehiä tiedustelemaan rajan taakse Neuvostoliiton sotakohteita. Näillä miehillä oli luja ammattitaito kyseiseen tehtävään, sillä he olivat sodan aikana kestäneet jopa viikkoja vihollisen linjojen takana.
Operaatio.
Palkkioksi retkistään suomalaisille luvattiin noin miljoonan markan palkkiota. Tästä syystä monet pyydetyistä suostuivat tehtäviin. He saivat käyttöönsä uusimpia kameroita, aseen ja ruokaa. 
Rajan ylittäminen oli hankalaa ja jos se onnistui, oli vaarana neuvostoliittolaiset rajavartijat. Tulitaisteluilta ei vältytty. Muun muassa Arvo A. Juvonen joutui tulitaisteluun kahden neuvostoliittolaisen rajavartijan kanssa. Myöhemmin samalla retkellä hän myös ampui erästä rajavartijaa. Tiedusteluretkillä katosi yksi henkilö, Heikki Määttänen, toukokuussa 1950 eikä hänen kohtalostaan tiedetä vieläkään, vaikka hänestä tiedusteltiin myös FBI:ltä. Lisäksi Onni Saukkonen kuoli 13.9.1953 Kajaanin maalaiskunnassa epäselväksi jääneessä yliajossa.
Suomelle tiedustelutehtävät olivat poliittisesti vaarallisia. Retkiä yritettiin turhaan estää muun muassa toimeksiantajien kautta. Toisaalta Puolustusvoimat, Rajavartiolaitos ja Suojelupoliisi olivat henkilötasolla toiminnasta tietoisia. Suojelupoliisille annettiin ohjeet tutkia asiaa "kaikessa hiljaisuudessa". Moni operaatioon osallistuneista suomalaisista joutui lähtemään maanpakoon Yhdysvaltoihin. Osa heistä, kuten Arvo Juvonen, työskenteli CIA:lle. Juvonen teki Suomesta lähdettyään tiedusteluretkiä Pohjois-Norjasta käsin Petsamon alueelle. Elokuussa 1954 tehdyllä retkellä käytettiin menomatkalla rajan ylitykseen ilmapalloa.
Kaikkiaan kolme operaatio Uppsalaan osallistunutta suomalaista tuomittiin rangaistuksiin Suomessa: Reino Sappinen vuonna 1954 sekä Lauri Solehmainen ja Emil Torssonen pitkän pakomatkan jälkeen vuonna 1970.
Silosarvikala

Silosarvikala ("Naso lituratus"), akvaarioharrastajien kesken usein naso tai nasu, on välskärikaloihin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö.
Silosarvikala kasvaa 45 cm pitkäksi. Aikuisen yksilön pyrstö on lyyranmuotoinen. Silosarvikalat vaihtavat väriään ympäristönsä mukaan. Kalan erottaa muista "Naso"-suvun lajeista sen pyrstön tyvessä olevista oranssikantaisista piikeistä.
Alkuperä.
Silosarvikala on kotoisin Indopasifiselta merialueelta. Se viihtyy riuttojen läheisyydessä, mutta tarvitsee paljon vapaata uintitilaa.
Käyttäytyminen.
Silosarvikala on usein aggressiivinen muita välskäreitä kohtaan.
Ravinto.
Nuori silosarvikala syö mieluiten ruskeaa makrolevää. Myös muut levät ja levävalmisteet kelpaavat. Luonnossa aikuiset nasot siirtyvät syömään lähinnä planktonia.
Kiinanpalatsikoira

Kiinanpalatsikoira () eli pekingeesi on koirarotu, jonka alkuperämaa on Kiina. Myös sitä on kutsuttu shih tzun tapaan "leijonakoiraksi" ().
Ulkonäkö.
Pekingeesin olemus leijonamainen. Sen häntä on tiiviisti selänmyötäinen ja kaartuu loivasti toiselle sivulle. Jalat ovat lyhyet mutta vantterat. Pekingeesin kuono voi olla melko lyhyt.
Kiinanpalatsikoira on hieman korkeuttaan pidempi. Pekingeesiuroksen säkäkorkeus on 19–23 cm ja narttujen 15–21 cm. Rodulle on tärkeää vankka luusto ja tiivis runko. Ihanteellinen paino urokselle on enintään 5 kg ja nartulle enintään 5,4 kg. 
Turkki ja sen hoito.
Pekingeesin karva on kohtuullisen pitkää ja suoraa. Kaulan ympärillä on kaulurimainen harja. Peitinkarva on melko karheaa, aluskarva tiheää ja pehmeämpää. Pekingeesin korvissa, raajojen takaosissa, hännässä ja varpaissa on hapsut.
Turkin väreinä ovat sallittuja muut paitsi albiino ja maksanruskea. Turkki vaatii säännöllistä hoitoa (kampaus noin kerran viikossa, pesu tarvittaessa).
Luonne ja käyttäytyminen.
Pekingeesi on luonteeltaan peloton, uskollinen ja pidättyväinen. Arkuus ja aggressiivisuus eivät kuulu sen luonteeseen. Se on yhden ihmisen koira, joka on lojaali omistajalleen. Pekingeesi ei mielistele tai palvo, mutta osoittaa ymmärrystä ja lojaaliutta ihmistä kohtaan. Vaikka kiinanpalatsikoira puolustaa omistajaansa uskollisesti, se ei ole missään nimessä vihainen. Se on hyvin ihmisläheinen ja lempeä koira, joka sopii hyvin seurakoiraksi.
Alkuperä.
Pekingeesi on nimensä mukaisesti lähtöisin Kiinasta. Buddhalaisuudessa leijona on pyhä eläin, ja sen vuoksi Kiinan keisari halusi itselleen oman pienen "pyhän leijonansa". Niinpä kiinanpalatsikoira jalostettiin ja sen haluttiin muistuttavan leijonaa niin paljon kuin mahdollista.
Pekingeesin tehtävänä oli vartioida palatsin aarteita ja varoittaa varkaista sekä karkottaa pahoja henkiä. Nämä pyhät koirat olivat itsekin tarkkaan vartioituja, ja varasta odotti kuolemantuomio. Rodun sai omistaa vain keisari eikä niitä saanut myydä, vaan ne saivat olla ainoastaan keisarillinen lahja. Alamaistenkin tuli painaa päänsä kiinanpalatsikoiran edessä. Rotu levisi länsimaihin boksarikapinan jälkeen. Länsimaissa rotuun ihastuttiin ja siitä tuli suosittu.
Dandy in the Underworld

Dandy in the Underworld on brittiläisen glam rock-yhtye T. Rexin kahdestoista ja viimeinen albumi, joka julkaistiin vuonna 1977 eli samana vuonna kun yhtyeen perustaja ja keulahahmo Marc Bolan kuoli. Bolan on tehnyt albumin kaikki kappaleet.
The Slider

The Slider on brittiläisen glam rock -yhtye T. Rexin kolmas albumi nimenvaihdoksen jälkeen. Albumi ilmestyi vuonna 1972 ja se on myös yhtyeen menestynein albumi Yhdysvalloissa. Kuuluisimmat kappaleet levyltä ovat "Metal Guru", "Buick Mackane" ja "Telegram Sam".
Albumi, samoin kuin sitä edeltänyt albumi "Electric Warrior", valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään".
M/S Tor Botnia

M/S Tor Botnia () on DFDS Tor Linen omistama ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 2000 Jinlingin telakalla, Nanjingissa, Kiinassa. Kuollutta painoa aluksella on 8 050 tonnia ja sen jääluokitus on 1A Super. "Tor Botnia" on rekisteröity Liettuan lipun alle ja sen kotisatama on Klaipėda.
"Tor Botnian" sisaraluksia ovat "M/S Tor Finlandia", "M/S Finnkraft" ja "M/S Finnhawk".
Käyttöhistoria.
31. toukokuuta 2000 vastavalmistunut alus luovutettiin Nordic Holdings Ltd:n omistukseen, joka rekisteröi sen Yhdistyneen kuningaskunnan lipun alle nimellä "Finnmaster". Kotisatamaksi tuli Lontoo. Sen jälkeen alus vuokrattiin Finnlinesille. Saman vuoden kesäkuun alussa alus lähti telakalta Kiinasta. 30. kesäkuuta Finncarriers aloitti liikenteen "Finnmasterilla" Rauman ja Hullin välillä.
Toukokuussa 2005 laiva päätyi norjalaisen Parline RoRo KS:n omistukseen. 14. joulukuuta 2006, kun alus oli matkalla Hullin ja Helsingin välillä, siihen tuli koneongelmia ja se joutui korjattavaksi Visbyhyn, Gotlantiin. 17. maaliskuuta 2008 tanskalainen DFDS Tor Line ilmoitti ostavansa "Finnmasterin" sekä sisaralus "Finnreelin". 7. lokakuuta 2008 "Finnmasterin" ollessa matkalla Kielin kanavassa, ilmeni aluksen koneissa vikaa ja alus jouduttiin hinaamaan Kieliin korjattavaksi. DFDS Tor Linen liikenteeseen alus siirtyi tammikuussa 2009. Samalla alus sai nimen "Tor Botnia", ja se rekisteröitiin Liettuan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Klaipėda. Tammikuun lopulla alus aloitti liikennöinnin Britannian Imminghamin ja Alankomaiden Rotterdamin välillä.
M/S Slite

M/S Slite oli Rederi AB Sliten ensimmäinen autolautta. Alus oli alun perin rakennettu Sölvesborgin telakalla Slite-varustamolle rahtilaivaksi, mutta se muutettiin vuonna 1959 yhtiön ensimmäiseksi autolautaksi.
Historia.
Vesille laskun jälkeen M/S Slite luovutettiin varustamolle 7. heinäkuuta 1955. Laiva asetettiin rahtiliikenteeseen, mutta vuonna 1959 se muutettiin autolautaksi. Samana vuonna se aloitti liikennöinnin reitillä Simpnäs–Maarianhamina. M/S Slite myytiin huhtikuussa 1963 Partrederi Sam Sune Petterssonille, ja laivaa alettiin muuttaa jälleen rahtilaivaksi. Työ oli valmis vuoden 1963 ja alussa, ja laiva nimettiin uudelleen Stellaksi.
Myöhemmin alus myytiin useasti eri omistajille. Vuonna 1978 Red AB Igelnille ja vuonna 1980 PR B R Nybergille. Vuonna 1988 alus myytiin G Lindbergille Tukholmaan ja se nimettiin uudelleen M/S Tellaksi.
Viking Line juhlisti 30-vuotissyntymäpäiväänsä 1989 vuokraamalla Stellan risteilyllä Wärtsilän Pernon telakalle. Vuonna 2000 alus myytiin Gene Echolsille Sao Thomeen. Vuonna 2001 aluksen osti Ahmad Mohammed Ftaimah ja se uudelleen nimettiin M/S Elenenaksi. Lopulta alus romutettiin vuonna 2006 Turkissa.
Niilo Kosola

Niilo Vilho Kosola (22. helmikuuta 1911 Lapua – 15. maaliskuuta 1996 Lapua) oli suomalainen maanviljelijä ja Kansallista Kokoomusta edustanut poliitikko.
Kosola toimi kansanedustajana vuosina 1951–1970, maatalousministerinä vuosina 1958–1959 sekä eduskunnan toisena varapuhemiehenä 1964–1965. Kotikaupunkinsa Lapuan kunnanvaltuustossa Kosola istui vuosina 1953–1959.
Kosola toimi poliittisella urallaan myös kokoomuksen varapuheenjohtajana ja piirijärjestönsä puheenjohtajana.
Ura ja elämä.
Koulutus.
Kosola kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1930. Siviiliammatiltaan Kosola oli maanviljelijä kotipaikkakunnallaan Lapualla vuodesta 1936. Agronomiksi hän oli valmistunut vuonna 1937. Kosola toimi myös sihteerinä ja neuvojana Etelä-Pohjanmaan hevosjalostusliiton palveluksessa 1930-luvulta 1950-luvulle.
Poliittinen ura.
Ensimmäisen kerran Kosola valittiin eduskuntaan vuoden 1951 vaaleissa Vaasan läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Hänet valittiin kansanedustajaksi yhteensä viisissä vaaleissa, kolme kertaa Vaasan läänin pohjoisesta vaalipiiristä ja kaksi kertaa Vaasan läänin vaalipiiristä. Valtiopäivillä 1964–1965 Kosola oli eduskunnan toinen varapuhemies. Hän toimi kansanedustajana vuoteen 1970.
Tulitikkuäänestysskandaali.
Kosola aiheutti yhdessä puoluetoverinsa Tuure Junnilan ja Maalaisliiton Lauri Sollan kanssa ns. tulitikkuäänestyksellä vuoden 1954 eniten huomiota herättäneen eduskuntaskandaalin. Helmikuun 12. ja 13. päivien välisen yön kestäneessä täysistunnossa, äänestettäessä SKDL:n budjetin sosiaalimenoihin tekemistä lukuisista muutosesityksistä kolmikko kiilasi tulitikulla äänestysnappinsa näyttämään jatkuvasti "ei"-ääntä, jolloin he saattoivat poistua istuntosalista eduskunnan kahvilaan kyllästyttyään ”äänestysmaratoniin”. Puhemies K.-A. Fagerholm antoi Kosolalle, Junnilalle ja Sollalle tapauksen johdosta nuhteet ja varoituksen.
Ministerinä.
Kosola toimi ministerinä elokuusta 1958 tammikuuhun 1959, yhteensä 138 päivän ajan, K.-A. Fagerholmin III hallituksessa, joka tunnetaan myös nimellä "yöpakkashallitus". Kosola oli ministeri maatalousministeriössä eli II maatalousministeri.
Presidentin valitsijamiehenä.
Kosola toimi kolmesti presidentin valitsijamiehenä, vuosina 1956, 1962 ja 1968. Urho Kekkosen oman arvion mukaan Kosola antoi ratkaisevan äänen vuoden 1956 presidentinvaalissa, jonka Kekkonen voitti valitsijamiesäänin 151–149. Kekkosen mukaan Kosola oli näyttänyt hänelle vaalilippunsa.
Yksityiselämä ja palkinnot.
Niilo Kosola oli Vihtori Kosolan, Lapuan liikkeen johtajan poika. Hän meni naimisiin vuonna 1937 Ilma Inkeri Vennan kanssa.
Kosolalle myönnettiin maanviljelysneuvoksen arvonimi vuonna 1977.
Niinimaa

Niinimaa on kylä Alavuden kaupungissa Etelä-Pohjanmaalla.
Niinimaalla kuvattiin Sisko Istanmäen romaaniin perustuva elokuva Liian paksu perhoseksi.
Niinimaan läpi rakennettiin Haapamäki–Seinäjoki-rata 1870-1880 -luvuilla. Niinimaalla on junapysäkki, joka ei kuitenkaan enää ole käytössä.
Becherovka

Becherovka [beherofka] on perinteinen tšekkiläinen likööri, jota on valmistettu Karlovy Varyssa vuodesta 1807. Maultaan yskänlääkettä muistuttava juoma on maustettu aniksella, kanelilla ja noin 32 yrtillä. Sen alkoholipitoisuus on 38 %. Juoma nautitaan sellaisenaan tai juomasekoitusten pohjana, joista tunnetuin on tonic-vedellä pidennetty "be-ton".
Sen keksi englantilainen tohtori Frobrig ollessaan 1800-luvun alussa Karlovy Varyn kylpylässä valtakunnankreivi Plettenberg-Mietingenin lääkärinä. Hän luovutti reseptin sikäläiselle saksankieliselle Becherin perheelle, josta juoma on saanut nimensä. Becherovkasta tuli hyvin suosittu kaupungin kylpylävieraiden keskuudessa digestiivinä parantamaan ruoansulatusta.
Tšekkoslovakian aikaan kommunistihallinto kävi Becherovkasta oikeutta Saksaan karkotetun Becherin perheen kanssa, ja markkinoilla oli sekä saksalainen että tšekkiläinen versio.
Celle

Celle [ˈtsɛlə] on kaupunki Ala-Saksin osavaltiossa Saksassa. Se sijaitsee Weserin sivujoen Allerin varrella, koilliseen Hannoverista. Kaupungin pinta-ala 176,01 km2 ja se on jaettu 17 kaupunginosaan. Vuoden 2011 väestönlaskennassa siellä oli 69 001 asukasta.
Varhaisin maininta Cellestä kirjallisessa tuotoksessa voidaan sijoittaa vuodelle 986. Tuolloin se tunnettiin nimellä "Kellu". Cellen vanhakaupunki "Altencelle" perustettiin vuoden 1248 tienoilla. Itse Celle sai kaupunginoikeudet vuonna 1292 herttua Otto II:lta. Vuosina 1371–1705 Celle toimi Braunschweig-Lüneburgin herttuoiden residenssikaupunkina.
Nykyisin Celle tunnetaan kauniista ristikkorakenteisista taloista, joita vanhassa kaupungissa on 480.
Mikro-ohjelma

Mikro-ohjelma tai mikrokoodi on osassa suorittimia käytetty suorittimen sisäinen ohjelma, jonka avulla varsinaiset konekielen käskyt on toteutettu.
Historia.
Varhainen mikro-ohjelman käyttökohde oli IBM S/360, jossa sen avulla toteutettiin taaksepäin yhteensopivuus aiempien mallien kuten suositun IBM 1401:n kanssa. Mikrokoodista tuli suosittua prosessoreissa 1970-luvun jälkipuoliskolta lähtien.
Varhaiset mikroprosessorit kuten MOS 6502 ja Z-80 eivät käytä mikrokoodia, mutta Intel 8086 ja Motorola 68000 käyttävät jo. 8086 toteuttaa mikrokoodilla esimerkiksi kerto- ja jakolaskut.
Intel on käyttänyt x86-sarjan P6-suorittimista lähtien mikrokoodia, joka voidaan päivittää ohjelmallisesti suorittimen virheiden korjaamiseksi. Muun muassa Linux-, Solaris- ja Windows-käyttöjärjestelmät sisältävät ajuritukea mikrokoodin päivittämiseen ilman BIOSin päivitystä.
Modernit Intelin, AMD:n ja ARMin suorittimet purkavat käskyt mikro-operaatioiksi.
Mikro-ohjelman piirteitä.
Mikro-ohjelmalle on tyypillistä pitkät käskysanat, joiden bitit ohjaavat suoraan suorittimen sisäisiä toimintoja. Mikro-ohjelmalle näkyvät suorittimen eri toimiyksiköt, kuten rekisterit tai akut, väylät, liukuhihnat, aritmeettis-looginen yksikkö ja niin edelleen. Tästä seuraa se, että ohjelman abstraktiotaso on erittäin matala, mutta hyvä ohjelmoija pystyy käyttämään suorittimen sisäistä rinnakkaisuutta hyväkseen.
Mikro-ohjelmat olivat aiemmin erittäin yleisiä niin sanotuissa CISC-tyyppisissä koneissa, joissa
käskyt ja osoitusmuodot olivat monimutkaisia. Näiden taas tuli olla monimutkaisia, jotta pieneen keskusmuistiin
mahtuisi koko tarvittava ohjelma. RISC-arkkitehtuuri toi mukanaan ajatuksen, että
käskyjen tulee olla yksinkertaisia. 
Tyypillisesti pienet suorittimet eivät ole mikro-ohjelmoituja tai vain hankalimmat
käskyt on toteutettu mikro-ohjelmalla. Mitä monimutkaisempi suoritin, sitä todennäköisemmin
sen toteutuksessa on hyödynnetty myös mikro-ohjelmaa.
Samankaltaisia lähestymistapoja.
Erityistarkoituksiin on suunniteltu
koneita, joissa ei ole varsinaisia konekäskyjä, vaan niitä ohjelmoidaan samaan tapaan
kuin mikro-ohjelmaa. Tällainen laite oli esimerkiksi FPS-164. 
Myöhemmin on kehitetty leveän käskysanan (VLIW) arkkitehtuuri, jossa käskysanan eri osat sisältävät eri toimilohkojen konekäskyjä. Leveällä käskysanalla
päästään suorittimen sisäisen rinnakkaisuuden hyödyntämiseen, mutta ohjaus ei ole niin yksityiskohtaista kuin varsinaisessa mikro-ohjelmassa.
Mikro-ohjelman muokattavuudesta.
Mikro-ohjelma on tavallisesti ollut kiinteä, eli sitä ei ole voinut vaihtaa. Alun perin sanalla firmware tarkoitettiinkin lähinnä mikro-ohjelmaa.
Toisaalta osa koneista (Burroughs B1700 ja sen sukulaiset) mahdollisti jopa sen, että prosessinvaihdon yhteydessä vaihdettiin myös mikro-ohjelma. Näin voitiin tehdä eri ohjelmointikielille niille sopivin käskykanta. Myös mikro-ohjelmakääntäjiä on olemassa.
Dave Brock

David Anthony "Dave" Brock (s. 20. elokuuta 1941, Isleworth, Middlesex, Britannia) on englantilainen muusikko. Hän on ollut Hawkwind-yhtyeen johtohahmo yhtyeen koko olemassaolon ajan. Hän on ainoa alkuperäisjäsen yhtyeessä tällä hetkellä (2012). Brockin pääinstrumentti on kitara. Hän soittaa myös kosketinsoittimia ja laulaa. 
Dave Brock aloitti musiikkiuransa soittamalla dixieland-tyylistä jazzia klubeilla ja myöhemmin hänen kiinnostuttua blues-musiikista hän soitti yhdessä mm. Eric Claptonin ja Keith Relfin kanssa. Brock toimi myös katusoittajana 1960-luvun puolivälissä ennen kuin liittyi Dharma Blues Bandiin. 
Hän on tehnyt 1960-luvulla joitakin blues- ja folkvaikutteisia levytyksiä, joita on julkaistu Hawkwindin kokoelma-albumeilla. Brock oli kuitenkin ensisijaisesti kiinnostunut elektronisen musiikin yhdistämisestä rockiin ja vuonna 1969 hän perusti Hawkwind-yhtyeen, jossa pääsi toteuttamaan ideoitaan. Hawkwindia edelsi Famous Cure -niminen psykedeelistä bluesia soittanut yhtye. 
Monista Hawkwindissa mukana olleista luovista persoonista ja taitavista muusikoista huolimatta Dave Brock on aina ollut yhtyeen päähahmo ja johtaja. Brock on aina inhonnut valtavirtaa ja kaupallistumista. Hän on sanonut vihaavansa yhtyeen hittisingleä "Silver Machinea" ja yhtye kieltäytyi esiintymästä suositussa Top Of The Pops -musiikkiohjelmassa (BBC:n piti tästä syystä tulla yhtyeen konserttiin kuvaamaan). Suurimpana virheenään Brock on pitänyt Lemmy Kilmisterin erottamista Hawkwindista.
Brock on julkaissut myös muutaman sooloalbumin ja hänen muuta soolotuotantoaan on julkaistu ainakin "Weird Tapes 1-8" -sarjassa. Brock asuu vaimonsa Kris Taitin kanssa Devonissa, jossa heillä on maatilayritys sekä levytysstudio, jossa Hawkwind on levyttänyt viimeisimmät albuminsa.
Agderin yliopisto

Agderin yliopisto () oli aikaisemmin Norjan suurin alueellinen valtionkorkeakoulu (), josta tuli Norjan seitsemäs täydet oikeudet omaava yliopisto 1. syyskuuta 2007. Oppilaitos perustettiin 1994, jolloin kuusi alueellista korkeakoulua yhdistyi kansallisen korkeakoulu-uudistuksen yhteydessä. Yliopistolla on kaksi kampusta, jotka sijaitsevat Kristiansandissa ja Grimstadissa sekä sairaanhoitajakoulutusta Arendalissa.
Tiedekunnat.
Tiedekuntajako uudistettiin 1. elokuuta 2007, minkä jälkeen yliopiston viisi tiedekuntaa ovat 
Historia.
Ensimmäinen ajatus yliopiston perustamisesta Agderiin esitettiin jo vuonna 1771, jolloin Tanska-Norjan virkamies Johann Struensee antoi Trondheimin piispa Johan Ernst Gunnerukselle tehtäväksi suunnitella Norjaan perustettavaa yliopistoa. Samana vuonna Gunnerus tekikin ehdotuksen perustettavasta Norjan ensimmäisestä yliopistosta, sijoituspaikkanaan Kristiansand. Ajatus ei kuitenkaan toteutunut.
Agderiin perustettiin kuitenkin ajan myötä eri alojen korkeakouluja, joista kuusi yhdistyi Høgskolen i Agderiksi 1994. Vanhin oli Kristiansandin opettajakorkeakoulu (per. 1839). Muut korkeakoulut olivat (per. vuosi suluissa) Arendalin sairaanhoitajakorkeakoulu ("Arendal sykepleierhøgskole", 1920), Agderin konservatorio ("Agder musikkonservatorium", 1965), Agderin insinöörioppilaitos ja alueellinen korkeakoulu ("Agder ingeniør- og distriktshøgskole", Grimstad, 1967), Agderin alueellinen korkeakoulu ("Agder distriktshøgskole", Kristiansand, 1969) ja Kristiansandin sairaanhoitajakorkeakoulu ("Kristiansand sykepleierhøgskole", 1976). Arendalin kampus ja sairaanhoitajaopetus päätettiin siirtää Grimstadiin 2006.
Norjan opetusministeriön asettama NOKUT-komitea päätti 14. toukokuuta 2007 suosittaa korkeakoululle yliopistostatusta, jolloin siitä tulisi Norjan seitsemäs yliopisto ja koulun nimi muuttuisi Agderin yliopistoksi ("Universitetet i Agder"). Lopullinen asian käsittely tapahtui 19. kesäkuuta, jolloin komitea totesi korkeakoulun yliopistotasoiseksi. , Virallisesti yliopistostatus astui voimaan 1. syyskuuta 2007, jolloin oppilaitoksen nimi vaihtui Høgskolen i Agderista Universitetet i Agderiksi.
Potsdamin vanha raatihuone

Potsdamin vanha raatihuone () on rakennus Potsdamin kaupungissa, Saksassa. Se sijaitsee Potsdamin vanhan kauppatorin ("Alte Markt") itäisellä laidalla. Raatihuone on rakennettu vuosina 1753–1755, ja sen suunnittelusta on vastannut hollantilainen arkkitehti Johann Boumann. 
Toimeksiantajana oli Preussin kuningas Fredrik II Suuri. Rakennuksen esikuvana on ollut italialainen arkkitehtuuri. Rakennuksen karaktäärisimpiä osia on sen pyöreä torni, jonka huipulla on kullattu maapallo.
Nik Turner

Nicholas "Nik" Turner (28. elokuuta 1940 Oxford, Iso-Britannia – 11. marraskuuta 2022) oli englantilainen muusikko. Parhaiten hänet tunnettiin Hawkwind-yhtyeen perustajajäsenenä ja saksofonistina.
1960-luvulla Turner pyöri Lontoon Ladbroke Groven hippialueilla ja toimi eri yhtyeiden roudarina. Vuonna 1969 hän toimi vasta perustetun Group X -yhtyeen roudarina. Turnerin kaivettua saksofonin esille ja soitettua sitä yhtyeen johtaja Dave Brock pyysi Turneria liittymään soittajaksi yhtyeeseen. Group X:stä tuli ensin Hawkwind Zoo ja piakkoin, lopullisesti Hawkwind. 
Turnerista tuli yksi yhtyeen näkyvimmistä hahmoista erikoisten lava-asusteiden johdosta. Hän myös oli Brockin ohella yhtyeen toinen voimahahmo musiikillisesti, vaikka ei muusikkona ollutkaan kovin taitava. Turnerin säveltämiä Hawkwind-klassikoita ovat mm. "Master Of The Universe", "Brainstorm" sekä "D-Rider". Rennosta luonteestaan huolimatta Turner halusi vaikuttaa enemmän yhtyeen päätöksiin. Tämä johti Brockin ja Turnerin välien kiristymiseen, ja lopulta vuonna 1976 Turner erotettiin yhtyeestä. 
Hawkwindista lähdön jälkeen Turnerilla on ollut omia yhtyeitä kuten Sphinx, Inner City Unit ja Pinkwind (yhdessä Pink Fairies -muusikko Twinkin kanssa). Turner palasi myös Hawkwindiin 1980-luvun puolivälissä ja soitti joillain yhtyeen kiertueilla.
2000-luvulla Nik Turner perusti X-Hawkwind-nimisen yhtyeen entisten Hawkwind-muusikoiden kanssa. Dave Brock haastoi Turnerin oikeuteen Hawkwind-nimen käytöstä, ja X-Hawkwind joutui vaihtamaan nimensä SpaceRitualiksi. Toinen yhtye, jota Turner on viime aikoina pyörittänyt, on Nik Turner's Allstars. 
Nik Turner teki yhteistyötä myös suomalaisen Five Fifteen -yhtyeen kanssa soittamalla yhtyeen levyillä ja keikoilla. Five Fifteenin ja Nik Turnerin Tavastian konsertti näytettiin televisiossa vuonna 2000.
Nik Turnerin kokemus Suomesta alkoi helsinkiläisen space rock -yhtye Dark Sunin ja "Uncle Nikin" ennalta sovitusta kohtaamisesta Hampurin Hawkfan-festivaaleilla kesällä 1997. Pitkän keikan aikana syntyi jo siemen jatkosta. Yhtye soitti Nikin kanssa yhteiskeikan myös Jönköpingin Space and Rock -festivaaleilla.
Lopulta Dark Sun puhui mytologiasta kiinnostuneen Turnerin ympäri soittamaan Suomessa ja Tavastialla Dark Sunin kanssa keikan, joka sisältäisi useita Nik Turnerin biisejä, mm. "D-Rider" ja "Master of the Universe". Live-levy "Ice Ritual" ilmestyi vuonna 2000. 
Nik Turner kuoli 11. marraskuuta 2022. Kuolemasta ilmoitettiin hänen Facebook-sivullaan.
Diskografia.
Hawkwind.
Viralliset studio- ja livejulkaisut:
Live- ja arkistojulkaisut:
Neues Palais

Neues Palais on palatsimainen rakennus Potsdamin kaupungissa, Saksassa. Se sijaitsee Sanssoucin kuninkaallisen puiston läntisellä puolella. 
Palatsin rakennutti Preussin kuningas Fredrik II Suuri vuosina 1763–1769. Kyseessä oli mahtipontinen ele, jolla Fredrik Suuri halusi osoittaa muille Euroopan valtioille, etteivät Preussin rahavarat olleet ehtyneet uuvuttavan seitsenvuotisen sodan jälkeen. Suunnittelijana toimi aluksi arkkitehti Johann Gottfried Büring, mutta hänen tilalleen tuli myöhemmin Carl von Gontard. Neues Palais on yksi viimeisimpiä preussilaisia suurbarokkipalatseja.
Kolmisiipinen Neues Palais on 240 metriä pitkä ja siten huomattavasti suurempi kuin Sanssouccin palatsi. Huoneita on kaikkiaan noin 100. Kattokupolin huipulla on patsas, joka esittää kolmea sulotarta kannattelemassa Preussin kuninkaallista kruunua. Julkisivun pilastereiden edessä ja katon harjalla on yhteensä 290 hiekkakiviveistosta, jotka esittävät erilaisia mytologisia ja allegorisia hahmoja. Siinä missä Sansouccin sisätiloissa oli pyritty intiimiyteen, Neues Palais tehtiin mahdollisimman edustavaksi ja koristelut ovat runsaita.
Simon House

Simon House (s. 29. elokuuta 1948 Nottinghamshire, Englanti – 25. toukokuuta 2025) oli englantilainen säveltäjä ja muusikko. Hänet tunnetaan ehkä parhaiten Hawkwind-yhtyeen kosketinsoittajana. Hän oli myös klassisen koulutuksen saanut viulisti. 
Hawkwindin ohella House soitti muun muassa seuraavien artistien kanssa: High Tide, Third Ear Band, Michael Moorcock, Robert Calvert, David Bowie, Japan ja Nik Turner. House teki myös kaksi sooloalbumia, "Yassassim" (1995) ja "Spiral Galaxy Revisited" (2005).
Palais Kinsky

Palais Kinsky (myös "Palais Daun-Kinsky") on palatsimainen rakennus Itävallan pääkaupungissa Wienissä, 1. kaupunginosassa eli Innere Stadtissa. Se edustaa arkkitehtoniselta tyylisuunnaltaan barokkia. Rakennuksen rakennutti alun perin kreivi Wirich Philipp von und zu Daun, ja myöhemmin se päätyi Kinskyn suvun haltuun.
Rakennuksen rakennustyöt aloitettiin vuonna 1713, ja ne saatiin päätökseen vuonna 1719. Suunnittelusta vastasi arkkitehti Johann Lukas von Hildebrandt. 1990-luvulla palatsi koki suuren kunnostamisprosessin, jossa se entisöitiin alkuperäiseen asuunsa.
Wienin raatihuone

Wienin raatihuone () on raatihuonerakennus Itävallan pääkaupungissa Wienissä, 1. kaupunginosassa eli Innere Stadtissa. Sen rakennustyöt käynnistettiin vuonna 1872, ja ne saatiin päätökseen vuonna 1883. Rakennus rakennettiin uusgoottilaiseen tyyliin, ja sen suunnittelusta vastasi arkkitehti Friedrich von Schmidt. Rakennuksesta oli järjestetty kansainvälinen arkkitehtikilpailu. Raatihuoneen torni kohoaa 97,9 metrin korkeuteen ja sen huipulla oleva lipunkantajapatsas 104,3 metrin korkeuteen. Torniin johtavissa portaissa on 331 askelmaa. Rakennus on pituudeltaan 152 metriä ja leveydeltään 127 metriä.
Narvan raatihuone

Narvan raatihuone () on raatihuonerakennus Narvan kaupungissa Itä-Virossa. Vuonna 1671 valmistunut raatihuone oli yksi monista Narvan barokkityylisistä rakennuksista, mutta vain raatihuone säästyi toisen maailmansodan tuhoilta.
Historia.
Suuri osa tuolloin Ruotsin valtakuntaan kuuluneesta Narvasta tuhoutui tulipalossa vuonna 1659, minkä jälkeen kaupungissa aloitettiin lukuisia kokonaan uusia rakennushankkeita. Tuolloinen valtakunnankansleri Axel Oxenstierna suunnitteli Narvasta valtakunnan toista pääkaupunkia ja niinpä vapaiden rakennuspaikkojen lisäksi tarjolla oli avokätistä rahoitusta. Narvan raatihuoneen suunnitteli nykyisestä Saksasta saapunut Georg Teuffel. Rakentaminen alkoi vuonna 1665, ja raatihuone valmistui vuonna 1671. 
Aikanaan raatihuone oli vain yksi Narvan monista barokkityylisistä mahtirakennuksista. Narvan Raatihuoneentorin ympärille kohosivat myös pörssihuone ja apteekki sekä ruotsalaisten porvarien rakennuksia. Vain raatihuone säilyi Narvan pommituksista toisessa maailmansodassa vuonna 1944, mutta sekin kärsi huomattavia vahinkoja. 
Raatihuonetta entisöitiin 1960-luvun alussa ja neuvostoaikana sen nimeksi annettiin Narvan Pioneerien palatsi. Raatihuone on ollut 1990-luvun loppupuolelta lähtien tyhjillään, mutta suunnitelmissa on ollut palauttaa rakennus entiseen käyttötarkoitukseensa ja avata se turisteille.
Rakennus.
Raatihuoneessa on kaksi kerrosta ja ullakko. Rakennuksen katolta nuosee torni.
Votivkirche

Votivkirche on kirkkorakennus Itävallan pääkaupungissa Wienissä. Se rakennettiin vuosina 1855–1879 keisari Frans Joosefiin kohdistuneen murhayrityksen epäonnistumisen muistoksi. Suunnittelusta vastasi arkkitehti Heinrich von Ferstel. Rakennus edustaa ranskalaista uusgotiikkaa. Vuonna 1862 kirkosta tuli Wienin varuskuntakirkko. Nykyisin se toimii myös Wienin yliopiston kirkkona. Kirkossa on kaksi tornia, jotka yltävät noin 99 metrin korkeuteen.
Asuntosäätiön Asumisoikeus

Asuntosäätiön Asumisoikeus Oy on asumisoikeusasuntoja rakennuttava, omistava ja markkinoiva yleishyödyllinen yhtiö. Vuonna 2022 se oli Suomen suurin asumisoikeusyhtiö. Sen omistuksessa on noin 16 000 asuntoa. Vuonna 2019 Suomessa oli noin 52 000 asumisoikeusasuntoa.
Historia.
Yhtiön tausta (1992–2001).
Asumisoikeusjärjestelmä otettiin Suomessa käyttöön syksyllä 1991. Asumisoikeusmaksulla asukas saa ikuisen oikeuden asua asunnossa, vaikka sen omistaja vaihtuisi. Sitä voi verrata panttiin, jolle voi saada myös korkoa. Jos asukas haluaa luopua asumisoikeudestaan, yhtiön on lunastettava se takaisin. Asuja maksaa asumisestaan vastiketta kuukausittain.
VVO-konsernin tytäryhtiö Asoasunnot Oy aloitti toimintansa heti, kun laki asumioikeudesta tuli voimaan. Se rakennutti vuonna 1992 Suomen ensimmäisen asumisoikeustalon Rovaniemelle Korkalovaaraan. Toinen asoasunto rakennettiin Jyväskylään.
Myös Sato-konsernin asumisoikeusyhtiö Sato-Asumisoikeus Oy aloitti toimintansa samoihin aikoihin.
1990-luvulla yhtiöt rakennuttivat yhteensä yli tuhat asuntoa joka vuosi. Vuosituhannen vaihteessa kasvuvauhti alkoi hiljentyä.
Tammikuussa 2000 Sato-Asumisoikeus Oy kertoi rakennuttavansa Helsingin Tapaninvainioon ekoyhteisön.
Suomen Asumisoikeus (2002–2013).
Vuonna 2002 VVO- ja Sato-konsernit yhdistivät asumisoikeusyhtiönsä uudeksi yhtiöksi nimeltä Suomen Asumisoikeus Oy. Asokodeilla oli yhteensä lähes 13 000 asumisoikeusasuntoa, joista noin kaksi kolmasosaa sijaitsi pääkaupunkiseudulla. Lisäksi niillä oli rakenteilla yhteensä neljäsataa asuntoa.
Asuntosäätiön Asumisoikeus (2014–).
Vuonna 2014 VVO ja Sato päättivät keskittyä vuokra-asuntoihin. Niiden yhdessä omistamalla Asokodeilla oli noin 13 500 asumisoikeusasuntoa. Huhtikuussa ne myivät yhteisyrityksen Asuntosäätiölle. Asuntosäätiöllä oli ennestään 1500 asumisoikeusasuntoa ja noin tuhat vuokra-asuntoa.
Vuonna 2020 Asokodit-brändistä luovuttiin samalla, kun myös vuokrakodit ja omistuskodit siirtyivät Asuntosäätiö-brändin alle.
Kohteet.
Asuntosäätiön Asumisoikeus Oy kuuluu Suomen suurimpiin asuinkiinteistöjen omistajiin. Vuonna 2022 sen vuokra-, hitas-, omistus- ja omistusoikeusasunnoissa asui noin 35 000 asukasta 32 paikkakunnalla. Pääosa asunnoista on pääkaupunkiseudulla ja kasvukeskuksissa. 
Vuonna 2022 Asuntosäätiöllä oli asumisoikeusasuntoja seuraavilla paikkakunnilla:
Joakim Ericsson

Joakim Ericsson (s.1972) on ruotsalainen taidemaalari, joka johtaa Florence Academy of Artin Ruotsin, Göteborgin Mölndalissa sijaitsevaa osiota. 
Ericsson aloitti opintonsa 1993 Tukholman taidekoulussa. Hän kuitenkin pettyi koulun opetukseen ja kirjoittautui vuoden jälkeen ulos. Sen jälkeen hän jatkoi opiskelua itsekseen. Ericsson oli usein turhautunut ja yksinäinen, koska niin harva jakoi samat klassiset ihanteet taiteen suhteen kuin hän. Vuonna 1998 hän lähti opiskelemaan Florence Academy of Artiin Firenzeen kolmeksi vuodeksi. 2002 hän vietti kesän Norjassa maalaten Odd Nerdrumin ohjauksessa. Hän palasi takaisin opettamaan Firenzeen akatemiaan ja 2006 hän aloitti Florence Academy of Artin Ruotsin osaston johtajana Göteborgissa.
János Starker

János Starker (5. heinäkuuta 1924 – 28. huhtikuuta 2013) oli unkarilaissyntyinen sellisti. Hän opetti Indianan yliopiston Jacobs School of Musicissa vuodesta 1958. On harvinaista, että huippumuusikot omistavat niin paljon ajastaan opettamiselle kuin Starker.
Starker oli unkarilaissyntyinen ihmelapsi, joka alkoi soittaa viisivuotiaana, opettaa toisia lapsia kahdeksanvuotiaana ja antoi ensikonserttinsa 11-vuotiaana. Toisen maailmansodan aikana hän joutui vanhempiensa kanssa internointileirille mutta jäi henkiin. Perheen kaksi muuta poikaa katosivat ja Starker arvioi natsien ampuneen heidät.
Starker muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1948 ja toimi muun muassa Dallasin sinfoniaorkesterin, Chicagon sinfoniaorkesterin ja Metropolitan-oopperan soolosellistinä. Hän kuului vuonna 1952 Suk Trion perustajajäseniin Josef Sukin ja Julius Katchenin kanssa. 
Muihin aikansa huippusellisteihin verrattuna Starker käytti vähemmän vibratoa. Hän keskittyi äänen puhtauteen.
Starker levytti J. S. Bachin sellosarjat viisi kertaa. Yksi näistä levytyksistä voitti Grammy-palkinnon. Hän on lisäksi levyttänyt muun muassa David Popperin tuotantoa. David Baker, Antal Doráti, Bernhard Heiden, Jean Martinon, Miklós Rózsa ja Robert Starer omistivat hänelle konserttoja.
CEFTA

CEFTA () on Keski- ja Kaakkois-Euroopan maiden talousliitto. Sen perustamisesta sovittiin vuonna 1992 Visegrád-ryhmään kuuluvien maiden Puolan, Tšekkoslovakian ja Unkarin kesken . Tšekkoslovakian hajotessa vuonna 1993 sekä Tšekki että Slovakia liittyivät sopimukseen. Sopimus astui voimaan vuonna 1994. Slovenia liittyi mukaan vuonna 1996, Romania vuonna 1997, Bulgaria 1999 ja Kroatia 2002. Vuonna 2004 Puola, Slovakia, Slovenia, Tšekki, ja Unkari jättivät järjestön liittyessään Euroopan unioniin. Vuonna 2006 Makedonia liittyi CEFTAan. Vuonna 2007 Bulgaria ja Romania jättivät järjestön liittyessään EU:hun. Samana vuonna CEFTAan kuitenkin liittyivät Albania, Bosnia ja Hertsegovina, Kosovo, Moldova, Montenegro ja Serbia.
Tuplajäät

Tuplajäät on jäähalliyhtiö jolla on kaksi jäähallia. Jäähallit sijaitsevat Siilinjärven Toivalassa, sekä Kuopion Lippumäessä. Molemmissa halleissa on nimensä mukaisesti kaksi koko ajan käytössä olevaa kaukaloa. Halleissa voi harrastaa varauksen mukaan jääkiekkoa, taitoluistelua, kaukalopalloa ja curlingia.
Molemmissa halleissa on kahvila-ravintolatilat, kokoustilat ja kuntosalit.
Tuplajäillä voi harrastaa jääurheilua ympäri vuoden.
Paini kesäolympialaisissa 1896

Ateenan kesäolympialaisissa 1896 kilpailtiin painissa vain kreikkalais-roomalaisessa painissa, jossa ei ollut painorajoituksia. Kilpailu käytiin 10.–11. huhtikuuta. Kilpailuun osallistui viisi urheilijaa neljästä maasta. Itävalta ja Unkari olivat yhdistyneet Itävalta-Unkariksi vuosina 1867–1918, mutta näissä tilastoissa Itävalta ja Unkari ovat erikseen, koska kyseisillä mailla oli omat joukkueet mukana olympialaisissa.
Ateenassa palkittiin vain kaksi parasta, voittajalle hopeaa ja toiseksi tulleelle pronssia. Alla kuitenkin tulokset modernissa muodossa.
Tulokset.
Mitalistit.
Voittaja Schumann oli koko kilpailun lyhin (163 cm) ja kevyin osanottaja.
Turnauksen kulku.
Puolivälierät.
Kreikkalainen Stéfanos Christópoulos kohtasi unkarilaisen Momčilo Tapavican nykyaikaisten olympialaisten ensimmäisessä painiottelussa. Ottelu oli hyvin tasainen, mutta päättyi väsyneen Tapavican häviöön.
Toisessa ottelussa kohtasivat jo voimistelussa kultaa voittanut saksalainen Carl Schuhmann, sekä painonnostossa kultaa voittanut britti Launceston Elliot. Schuhmann voitti helposti.
Kreikkalaisen Geórgios Tsítasin ei tarvinnut otella puolivälierissä, vaan pääsi suoraan välieriin.
Välierät.
Ainoassa varsinaisessa välieräottelussa kohtasivat kreikkalaiset Geórgios Tsítas ja Stéfanos Christópoulos. Tsítas voitti ja pääsi finaaliin, kun taas Christópoulos varmisti pronssimitalin.
Saksalaisen Carl Schuhmannin ei tarvinnut otella välierissä, vaan pääsi suoraan loppuotteluun.
Loppuottelu.
Loppuottelussa kohtasivat saksalainen Carl Schuhmann ja kreikkalainen Geórgios Tsítas. Ottelu jouduttiin kuitenkin siirtämään seuraavan päivään 40 minuutin painin jälkeen, koska aurinko oli laskenut ja todettiin että oli liian pimeää jatkamiseen.
Seuraavana aamuna Schuhmann ja Tsítas jatkoivat otteluaan. Tällä kertaa Schuhmann voitti Tsítaksen nopeasti.
Painin mitalitaulukot.
Kansallisuudet.
Myös Yhdistyneellä kuningaskunnalla ja Unkarilla oli kisassa mukana painijoita, mutta he jäivät mitaleitta.
Aimo Hiltunen

Aimo Vesa Heikki Hiltunen () oli suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hiltunen toimi johtajana Lahden, Jyväskylän ja Kuopion kaupunginteattereissa.
Hiltunen ohjasi myös Pyynikin kesäteatterin esityksiä ja toimi näyttelijä-ohjaajana Suomen Kansallisteatterissa. Vaimonsa Sirkka-Liisa Wilénin tapaan hänkin toimi myös radioäänenä ja elokuvanäyttelijänä. Elokuvarooleista hänen tunnetuimpana pidetään Lampisen roolia "Tuntemattomassa sotilaassa".
Hiltunen on haudattu Isolle hautausmaalle Kuopioon.
Willem Johan Kolff

Willem Johan Kolff (14. helmikuuta 1911 Leiden, Alankomaat – 11. helmikuuta 2009 Newtown Square, Pennsylvania, Yhdysvallat) oli alankomaalainen lääkäri, joka kehitti ensimmäisen toimivan hemodialyysilaitteen vuonna 1943.
Kolff opiskeli lääketiedettä Leidenin yliopistossa ja valmistui lääkäriksi 1938 ja erikoistui myöhemmin sisätautioppiin Groningenin yliopistossa (Ph.D. 1946). Hän sovelsi hemodialyysiä ensimmäistä kertaa vuonna 1943 ja havaitsi pian sen voivan pelastaa useita munuaissairaita ennenaikaiselta kuolemalta.
Kolff muutti vuonna 1950 Yhdysvaltoihin. Häntä pidetään yhtenä keinoelinalan pioneereista. Hänelle myönnettiin muun muassa AMA Scientific Achievement Award, Albert Lasker -palkinto kliinisestä lääketieteellisestä tutkimustyöstä ja Japani-palkinto.
Julien Gracq

Julien Gracq, oikealta nimeltään Louis Poirier, oli ranskalainen kirjailija. Hän syntyi 29. heinäkuuta 1910 Maine-et-Loiren departementissa sijaitsevassa Saint-Florent-le-Vieilin kunnassa ja kuoli 22. joulukuuta 2007 samassa departementissa, Angersin kunnassa. Hän kirjoitti romaaneja, runoja, näytelmiä sekä esseitä.
Gracq kävi koulua sisäoppilaitoksessa Nantesissa, josta jatkoi opiskelemaan Henri-IV-lyseoon. Vuonna 1930 hänet hyväksyttiin maineikkaaseen École normale supérieureen.
Gracqin teoksissa näkyy surrealismin ja saksalaisen romantiikan vaikutus. Surrealismiin hän tutustui lukiessaan surrealismin oppi-isän André Bretonin teoksia opiskellessaan ENS:ssä. Gracq ei kuitenkaan koskaan liittynyt surrealisteihin.
Gracqille myönnettiin teoksesta "Le rivage des Syrtes" vuoden 1951 Goncourt-palkinto, josta hän kieltäytyi, koska inhosi kirjailijoiden nousua mediapersooniksi. 
Viimeisen teoksensa, esseekokoelman "Carnets du grand chemin" (1992) hän kirjoitti, kun muistivaikeudet ja nivelvaivat haittasivat jo työtä. Vuonna 2002 ilmestyi vielä kirja "Entretiens", johon on koottu Gracqin haastatteluja vuosilta 1970—2001.
Teokset.
Gracqin kootut teokset ("Œuvres complètes") vuoteen 1992 saakka on julkaistu kahtena niteenä Bibliothèque de la Pléiade -sarjassa vuosina 1989 ja 1995.
Hans Hotter

Hans Hotter (19. tammikuuta 1909 – 6. joulukuuta 2003) oli saksalainen bassobaritoni. Hän sai toisen maailmansodan jälkeen kansainvälistä arvostusta Richard Wagnerin tulkinnoillaan.
Hotter syntyi Offenbach am Mainissa ja opiskeli Matthäus Roemerin johdolla Münchenissä. Hän toimi urkurina ja kuoromestarina ennen oopperadebyyttiään Troppaussa vuonna 1930. 
Hotter esiintyi natsihallituksen aikana Saksassa ja Itävallassa, mutta kansainvälinen ura lähti käyntiin vasta Covent Garden -debyytistä 1947. Hän pääsi laulamaan useisiin merkittäviin eurooppalaisiin oopperataloihin ja debytoi vuonna 1950 Metropolitan-oopperassa. Hans Hotter lauloi mm. sopraano Anita Välkin kanssa samoissa oopperaproduktioissa New Yorkin Metropolitanissa ja Lontoon Covent Gardenissa. 
Vaikka Hotter tuli kansainvälisesti tunnetuksi lähinnä saksalaisesta ohjelmistosta, kotimaassaan hän oli myös suosittu Giuseppe Verdin oopperan "Falstaff" pääroolissa. Hän vetäytyi lavalta vuonna 1972 ja teki sen jälkeen satunnaisia esiintymisiä. Hän sai mainetta mm. puheosuuksien kertojana Arnold Schönbergin "Gurrelieder"-teoksessa. 
Hotter kuoli Münchenissä 94-vuotiaana.
Musiikkinäytteitä.
Daland: Kurt Böhme, Senta: Helene Werth, Erik: Bernd Aldenhoff, Mary: Res Fischer, Steuermann: Helmut Krebs, Holländer: Hans Hotter - Chor und Sinfonieorchester des Norddeutschen Rundfunks - Wilhelm Schüchter - Hamburg 1951
Alicia Machado

Yoseph Alicia Machado Fajardo (s. 6. joulukuuta 1976) on venezuelalais-yhdysvaltalainen näyttelijä, televisiojuontaja, laulaja ja kauneuskuningatar, joka oli Miss Venezuela 1995 ja Miss Universum 1996. Hän oli neljäs nainen Venezuelasta, joka kruunattiin Miss Universumiksi. Hän voitti kilpailun Las Vegasissa vuonna 1996.
Machado syntyi Maracayssä Araguan osavaltiossa. Hänen isänsä on espanjalainen ja äitinsä kuubalainen.
Vuoden 2016 Yhdysvaltain presidentinvaalikampanjan aikana Machado kritisoi julkisesti Donald Trumpin aiempaa käyttäytymistä, joka omisti hänen aikansa Miss Universum -kilpailun. Hillary Clinton mainitsi hänet vuoden 2016 ensimmäisen Yhdysvaltain presidentinvaaliväittelyn aikana.
Late Night with David Letterman

Late Night with David Letterman oli NBC:n myöhäisillan talk show -ohjelma jota juonsi koomikko David Letterman. Ohjelma esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1982 ja viimeinen jakso nähtiin vuonna 1993 jolloin David Letterman siirtyi juontamaan CBS -kanavalle omaa ohjelmaansa Late Show with David Lettermania. David Lettermanin jälkeen Late Nightia tuli juontamaan Conan O'Brien. "Late Night with David Lettermania" ei ole esitetty Suomessa.
Historia.
The Tonight Show'n menestyksen innoittamana NBC halusi tehdä uuden talk show'n myöhäisiltaan, joka tulisi The Tonight Show'n jälkeen klo 0.30 ohjelmapaikalla. Alun perin juontajan työtä tarjottiin Steve Allenille joka oli The Tonight Show'n ensimmäinen juontaja. The Tonight Show'n silloinen juontaja Johnny Carson kuitenkin halusi Steve Allenin tilalle David Lettermanin. NBC:n johto suostui Johnny Carsonin vaatimukseen ja myöhemmin NBC tarjosi Lettermanille paikkaa.
Ohjelma-ajat.
Ohjelmaa esitettiin neljä kertaa viikossa, maanantaista torstaihin ohjelman alkuajoista lähtien toukokuuhun 1987 asti yöllä klo 00.30-01.30 välisenä aikana. Perjantaisin Late Nightia alettiin lähettää kesäkuussa 1987. (ennen tätä NBC esitti perjantain myöhäisilloissa "Friday Night Videosia")
Ohjelmaidea.
Kuten tyypillisessä amerikkalaisessa talk show'ssa, myös Late Night with David Lettermanissa oli ainakin kaksi joskus jopa kolme vierasta per ohjelma, usein mukana oli myös musiikkivieras tai koomikko.
Man’yōshū

Man’yōshū (, ”Kymmenen tuhannen lehden kokoelma”) on vanhin olemassa oleva ja hyvin arvostettu japanilaisen runouden kokoelma, joka on koottu Nara- tai varhaisella Heian-kaudella. Kokoaja tai kokoajista viimeinen on oletettavasti Ōtomo no Yakamochi, ja kokoelman viimeinen ajoitettu runo on vuodelta 759. Kokoelmaan sisältyy varhaisemmilta runoilijoilta runoja, joista monet ovat jääneet nimettömiksi tai pantu väärän, yleensä jonkun tunnetun runoilijan nimiin. Suurin osa kokoelmasta edustaa vaihetta 500–759. 
Kokoelmassa on yli 4 000 runoa, pääosin tankoja, ja ne on kirjoitettu japaniksi kiinalaisin sanamerkein.
Vaasan merkki

Vaasan merkki eli Vaasan malli on kahdeksan postimerkin sarja, jota Suomen valkoinen senaatti valmistutti sisällissodan aikana 1918. 
Se muistuttaa Eliel Saarisen suunnittelemaa 1917 käyttöön otettua leijonamerkkiä, eli niin sanottua Saarisen mallia, mutta muun muassa soikio keskellä on erimuotoinen. Merkkien nimellisarvot ovat 5 p, 10 p, 30 p, 40 p, 50 p, 70 p, 1 mk ja 5 mk. Vaasan malliset merkit ovat harvinaisempia ja kysytympiä filatelistien keskuudessa kuin yleisemmät Saarisen merkit. Merkkien ulkoasun suunnittelija oli Matti Björklund, myöh. Visanti, ja niiden painopaikka oli Julius Björkells Litografiska Tryckeri.
Linda Eder

Linda Eder (s. 3. helmikuuta 1961 Tucson, Arizona) on yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä. Hän oli vuosina 1998–2005 naimisissa muusikko Frank Wildhornin kanssa.