tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
USS Catskill (1862)

USS Catskill oli Yhdysvaltain laivaston Passaic-luokan monitori, joka palveli Yhdysvaltojen sisällissodassa pohjoisvaltioiden puolella.
Valmistus.
Alus tilattiin Continental Iron Worksiltä Greenpointista New Yorkista. Alus laskettiin vesille 16. joulukuuta 1862. Alus varustettiin New Yorkin laivastontelakalla ja otettiin palvelukseen 24. helmikuuta 1863 päällikkönään G. W. Rodgers.
Palvelus.
Palvelukseenotettaessa alus liitettiin Pohjois-Atlantin sulkulaivueeseen. Alus ilmoittautui 5. maaliskuuta 1863 Port Royalissa South Carolinassa. Sisällissodan lopun alus oli valvomassa Charlestonin saartoa. Alus osallistui toistuvasti hyökkäyksiin satamaa suojanneita rannikkopattereita ja linnakkeita vastaan. Lisäksi alus oli yhteysaluksena, suojasi laivueen muita aluksia saarrettujen iskuilta ja partioi etsien saarronmurtajia.
Aluksen päällikkö Rodgers sai surmansa 17. elokuuta 1863 johtaessaan aluksen tulta Charlestonin linnakkeeseen. Alukseen osui tykistötaisteluissa useaan kertaan, mutta miehistön toiminta mahdollisti turvallisen paluun ilman telakointia. Charlestonin evakuoinnin jälkeen 18. helmikuuta 1865 aluksen miehistö valtasi matalikolle ajaneen saarronmurtajan "Deerin". Myöhemmin samana päivänä aluksen miehistö nosti sotalipun toisella saarronmurtajalla "Celtillä".
Alus vapautettiin tehtävästä ja se lähti Charlestonista 13. heinäkuuta Philadelphian laivastontelakalle, missä se poistettiin palveluksesta 26. heinäkuuta. Alus oli reservissä vuoteen 1873, jona aikana se nimettiin "USS Goliathiksi" 15. kesäkuuta 1869. Aluksen palautettiin alkuperäiselle nimelle 10. elokuuta.
Alus oli kunnostettavana New Yorkissa 1874-1875. Alus liitettiin telakalta palattuaan Pohjois-Atlantin laivueeseen, jonka mukana se purjehti pitkin koillisrannikkoa 4. maaliskuuta 1876 - 5. marraskuuta 1877. Vuosina 1878-1895 alus oli Virginiassa reservissä eri sijoituspaikoissa, minkä jälkeen se oli 1895-1898 reservissä Philadelphian League Islandin laivastontelakalla.
Espanjan-Yhdysvaltain sodan alettua alus palautettiin 16. huhtikuuta 1898 palvelukseen partioimaan New Englandin rannikolla, mikä vapautti modernimmat alukset taistelutehtäviin. Alus poistettiin palveluksesta 22. syyskuuta 1898, jolloin se palautettiin League Islandille. Alus myytiin 4. joulukuuta 1901.
Vapaamuurarimuseo

Vapaamuurarimuseo on Helsingissä toimiva museo, joka kertoo vapaamuurariuden historiasta alkuajoista nykypäivään asti. Painopiste on vuonna 1922 käynnistyneessä suomalaisessa vapaamuurariudessa. Erityishuomiota on omistettu eräille suomalaisen veljeskunnan merkkihenkilöille.
Vapaamuurarien suomalaisia merkkimiehiä.
Jean Sibelius oli suomalaisen vapaamuurariuden perustajajäsen ja sävelsi veljeskuntaa varten ainutlaatuisen, oman rituaalimusiikin, joka on käytössä Suomessa, Virossa ja Suomen suurloosin ruotsalaisissa looseissa. Sibeliuksella on oma vitriininsä, ja museosta löytyy myös hänen jäsenanomuksensa.
Risto Ryti on ainoa vapaamuurareihin kuulunut Suomen presidentti. Myös hänellä on oma vitriininsä, jonka erityisharvinaisuus on hänen henkilölehtensä sotasyyllisyysvankeudesta Helsingin keskusvankilasta. Muita museon erikoisuuksia ovat vapaamuurari Hannes Kolehmaisen palkinnot, Sibeliuksen puoltama Eliel Saarisen jäsenanomus ja jalkaväenkenraali Paavo Talvelan vapaamuurarisalkku.
Muuta kokoelmassa.
Viron vapaamuurarius on saanut oman vitriininsä, koska Viron itsenäistyttyä uudelleen vapaamuurarius tuli sinne suomalaisessa muodossaan, suomalaisten vapaamuurarien avustuksella.
Vapaamuurarimuseolla on myös kattava kokoelma kaikkien Suomessa toimivien tunnustettujen vapaamuurarijärjestöjen varusteista. Esineistöä täydentävät mm. ulkomaiset varusteet eri maista sekä Suomen suurloosin saamat lahjaesineet.
Kypäränpeite

Kypäränpeite on vaakunakokonaisuudessa kypärän laelta kilven molemmin puolin laskeutuva vaate. Tyypillisesti peitteen tinktuureina ovat vaakunan päävärit niin, että ulkopuoli on väriä ja sisäpuoli metallia. Kypäränpeite on tiettävästi lähtöisin kypärän lakea ja niskaa suojanneesta vaatekappaleesta, jota on käytetty suojana auringolta. Varhaisissa vaakunoissa se oli pieni, mutta on myöhemmin suurentunut ja muotoutunut vallitsevien tyylisuuntausten mukaisesti. Kypäränpeitettä ei yleensä voi käyttää vaakunassa ilman kypärää eikä kypärää ilman peitettä, mutta tavat vaihtelevat maasta toiseen.
Kypäränpeite on aina kuviteltava kankaiseksi, joten se ei ole korvattavissa esimerkiksi lehvästöllä. Sen sijaan joissakin tapauksissa on mahdollista, että kypäränkoriste ikään kuin valuu liepeiltään kilven molemmin puolin ja muuttuu siten kypäränpeitteeksi. Väreihin ei ole olemassa sitovia sääntöjä, mutta kaksivärisyys on vakiintunut käytäntö. Englannissa ja osin myös Euroopan mantereella kypäränpeitteet olivat 1500-luvulta lähtien pitkään kaikki punahopeisia, mutta sittemmin tavaksi on vakiintunut, että peite toistaa vaakunan päävärit. On myös mahdollista, että peitteessä toistuu kilven jako niin, että puolet ovat keskenään eri väriä. Tätä ei kuitenkaan suositella, sillä kypäränpeitteellä ei ole vaakunassa varsinaista informaatiotehtävää.
USS Camanche (1864)

USS Camanche oli Yhdysvaltain laivaston Passaic-luokan monitori, joka palveli Yhdysvaltojen sisällissodassa pohjoisvaltioiden puolella.
Valmistus.
Secor Brothers Jersey Citystä New Jerseystä valmisti aluksen vuonna 1863. Alus purettiin osiin ja kuljetettiin Kaliforniaan "Aquilalla", joka upposi telakalla San Franciscossa 14. marraskuuta 1863. Monitori pelastettiin hylystä ja koottiin San Franciscossa. Alus laskettiin vesille 14. marraskuuta 1864 ja otettiin palvelukseen 22. elokuuta 1865 päällikkönään C. J. McDougal.
Palvelus.
Pääosan ajasta alus makasi ankkurissa Mare Islandin laivastontelakalla. Alus oli Kalifornian naval militian koululaivana 1896-1897. Alus myytiin 22. maaliskuuta 1899 Mare Islandilla.
Hoitotyön koulutuksen museo

Hoitotyön koulutuksen museo on museo, joka esittelee terveysalan koulutuksen laajinta esineistöä, univormuja, opetustauluja ja valokuvia. Museota ylläpitää Metropolia Ammattikorkeakoulu. Museon tarkoituksena on tallettaa sairaanhoitaja-, kätilö- ja terveydenhoitajakoulutukseen liittyvää aineistoa. Museo perustettiin vuonna 1979 ja se sijaitsee Helsingin Myllypurossa. 
Museon tehtävänä on huolehtia hoitotyön koulutuksen historialliseen taustaan liittyvän esineistön ja aineiston säilyttämisestä, esillepanosta ja esittelystä hoitotyön koulutuksessa oleville sekä muille alasta kiinnostuneille. Museon kokoelmatyön keskeinen merkitys on lisätä tulevien ammattilaisten ammattiylpeyttä ja ymmärrystä ammatillisista juurista. 
Museon kokoelman synty.
Museon kokoelma syntyi vuonna 1979, kun vanhaa opetusmateriaalia koottiin Helsingin sairaanhoito-opiston 90-vuotisjuhlanäyttelyyn. Museon toiminnan suunnittelusta ja talletustyöstä on vastannut museotoimikunta, jota vapaaehtoiset työntekijät ovat auttaneet 1980 -luvulta alkaen. Vuosina 1994–1995 museota laajennettiin museokäytävän varrella oleviin huoneisiin. Tällöin koulun pitkäaikaisen opettajan, terveydenhuoltoneuvos Tyyne Luoman lahjoittama kirjasto siirrettiin museoon. Vuonna 2005 oppilaitoksen remontin yhteydessä museo laajeni edelleen. Keväällä 2018 Tyyne Luoman kirjasto lahjoitettiin Suomen Terveydenhoitajaliitolle.
Suurin osa museoon tallennetusta aineistosta on peräisin osoitteessa Tukholmankatu 10 sijainneesta Helsingin sairaanhoito-opistosta ja oppilaskodista ja sitä edeltäneistä oppilaskodeista. Vuosina 2008–2009 museoon siirrettiin Kätilöopiston kokoelmat, jotka ovat peräisin vuonna 1816 Turkuun perustetun synnytyslaitoksen ja oppilaskodin esineistöstä. Aineistoa on myös Helsingin Yleisen sairaalan Kirurgisesta sairaalasta sekä vapaaherratar Sophie Mannerheimin esineistöä. Ajallisesti kokoelmat kattavat esineitä 1800-luvulta nykypäivään saakka. Pääpaino esineistössä on 1950–70-luvuilla. 
Hoitotyön koulutuksen museosta Sosiaali- ja terveysalan museoksi.
Vuonna 2020 Hoitotyön koulutuksen museo muuttaa uudistettuna ja laajennettuna Metropolian uuteen kampusrakennukseen Myllypuroon. Uuden museon näyttelyt tulevat kattamaan Metropolian sosiaali- ja terveysalan tutkinnot. Uudessa museokokoelmassa on seitsemän eri kokoelmaa: museoesineet, valokuvat, univormut, tekstiilit, arkisto ja kirjat sekä rekvisiittakokoelma. Kokoelma sisältää 1 000 museoesinettä, 70 univormua ja 10 000 valokuvaa. Univormuihin kuuluu sairaanhoito-oppilaan, sairaanhoitajan, kätilön, terveyssisaren, opettajan ja ylihoitajan univormuja eri aikakausilta. Kuvia on valmistujais- ja lähtiäisjuhlista, opetustilanteista, juhlakuvista, näyttelyistä.
Imad Khamis

Imad Mohammad Deeb Khamis (; s. 1. elokuuta 1961) on syyrialainen poliitikko, joka oli Syyrian pääministeri 2016–2020. Hän oli ennen sitä Syyrian sähkoministerinä vuosina 2011–2016.
Khamis syntyi Damaskoksen maaseudulla vuonna 1961. Hän valmistui sähköinsinööriksi Damaskoksen yliopistosta vuonna 1984. Khamis oli Damaskoksen sähkölaitoksen pääjohtajana vuosina 2005–2008, minkä jälkeen hän oli julkisessa sähkönsiirtoyhtiössä pääjohtajana vuosina 2008–2011. Syyrian sähköministerinä hän oli vuosina 2011–2016. 
3. heinäkuuta 2016 Syyrian presidentti Bašar al-Assad nimitti hänet pääministeriksi vuodesta 2012 tehtävässä olleen Wael al-Halkin tilalle.
Khamis on naimisissa ja hänellä on kolme lasta.
Boy Interrupted

Boy Interrupted (suom. "Pojan hauras mieli") on yhdysvaltalainen HBO-dokumentti, joka kertoo 15-vuotiaana itsemurhan tehneen Evan Scott Perryn (1990–2005) tarinan. Elokuvan ovat tehneet Evanin vanhemmat Dana ja Hart Perry. Sen voi katsoa YouTubesta tai HBO:sta. Elokuva on vuodelta 2009 ja kestää 92 minuuttia.
Juoni.
Evan kärsi kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstä koko elämänsä ajan ja tappoi lopulta itsensä hyppäämällä huoneensa ikkunasta. Lapsena hän oli taiteellinen, perfektionisti, älykäs, hellä ja myös aggressiivinen. Kuolema kiehtoi häntä jo päiväkodissa. Evan yritti itsemurhaa jo alakoulussa ja joutui mielisairaalaan. Häntä hoidettiin monin eri tavoin ja lopulta Litium-niminen lääke auttoi. Evan alkoi voida paremmin, kunnes lopetti lääkityksen, masentui jälleen ja päätyi itsemurhaan. Hän oli jättänyt itsemurhakirjeen tietokoneelleen. Kirjeessä oli listattuna syitä elää ja kuolla. Evan oli myös kirjoittanut, ettei hänen kuolintapaansa saa kertoa muille ja pahoitteli tapahtunutta. Evanin muistoksi on istutettu puu ja rakennettu uusi hoitorakennus häntä hoitaneelle mielisairaalalle. Talon sisällä lukee ”Evan Scott Perry 1990–2005”.
USS Montauk (1862)

USS Montauk oli Yhdysvaltain laivaston Passaic-luokan monitori, joka palveli Yhdysvaltojen sisällissodassa pohjoisvaltioiden puolella.
Valmistus.
John Ericsson valmisti aluksen Continental Iron Worksilla Greenpointissa New Yorkissa. Alus laskettiin vesille 9. lokakuuta 1862 ja otettiin palvelukseen 14. joulukuuta New Yorkissa päällikkönään John L. Worden.
Palvelus.
Aluksen ollessa tärkein käytettävissä oleva ironclad-alus hyökättäessä Charlestoniin se lähti 24. joulukuuta 1862 New Yorkista. Alus saapui Port Royaliin South Carolinaan 19. tammikuuta 1863 liittyen Etelä-Atlantin sulkulaivueeseen. Du Pont lähetti "Montaukin", "Senecan", "Wissahickon", "Dawnin" ja "C. P. Williamsin" tulittamaan Fort McAllisteria Georgiassa testatakseen ironcladien soveltuvuutta tehtäviin. Vaikka "Montauk" ei kärsinyt vaurioita, vaikka siihen osui 13 tai 14 kranaattia. Ironcladit uusivat hyökkäyksen 1. helmikuuta, jolloin ne tulittivat linnaketta vaurioittaen sitä pahoin. "Montaukiin" osui 48 kertaa. Alus tuhosi saarronmurtaja "CSS Rattlesnaken" 28. helmikuuta Ogeechee-joella, mutta alus vaurioitui osuttuaan miinaan.
Alus siirtyi 1. huhtikuuta North Edison -joelle valmistautuakseen hyökkäykseen Charlestoniin. Amiraali Du Pontin ironcladit hyökkäsivät iltapäivällä 7. huhtikuuta Fort Sumteriin. Alukset joutuivat rannikkotykistön tuleen, johon ne vastasivat. Alukset vetäytyivät illalla. Alusten vauriot estivät uusimasta hyökkäystä seuraavana päivänä.
Alukset hyökkäsivät 10. heinäkuuta Fort Wagneriin Morris Islandilla, minkä valtaus oli tärkeää Charlestonin sataman puolustuksen murtamiseksi. Osasto tulitti päivittäin Fort Wagneria, kunnes konfederaation joukot evakuoivat linnoituksen 6. syyskuuta. Alukset palasivat operoimaan Fort Sumterin ja Fort Moultrien valtaamiseksi, missä ne olivat vuoden loppuun.
Alus oli Charlestonin edustalla heinäkuuhun 1864 saakka, jolloin se siirrettiin Stonojoelle. Helmikuussa 1865 alus siirrettiin Cape Fear -joelle. Sisällissodan päätyttyä alus siirrettiin Washingtoniin, missä se palveli 27. huhtikuuta John Wilkes Boothin kelluvana arkun säilytyspaikkana ja sen jälkeen kuuden salamurhaan osallistuneen vankilana.
Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1865 Philadelphiassa, jossa se oli reservissä. Alus myytiin 14. huhtikuuta 1904 Frank Samuelille.
Mulgin kunta

Mulgin kunta sijaitsee Etelä-Virossa Viljandimaan maakunnassa.
Sijainti.
Mulgin kunta rajoittuu etelässä Latviaan, lännessä Saardeen, pohjoisessa Põhja-Sakalaan ja Viljandiin sekä idässä Tõrvaan.
Hallinto.
Mulgin kunta muodostettiin vuoden 2017 kuntauudistuksessa yhdistämällä Mõisakülan kaupunki sekä Abjan, Hallisten ja Karksin kunnat. Kunnassa on 7 652 asukasta (1.1.2018).
Kunta muodostuu Abja-Paluojan, Karksi-Nuian ja Mõisakülan epäitsenäisistä kaupungeista, Hallisten ja Õisun pienkauppaloista (alevik) sekä 58 kylästä (küla). Kunnan keskuspaikka on Abja-Paluoja.
Liikenne.
Valtatie 6 Valgasta Pärnuun kulkee Mulgin kautta.
Põhja-Sakalan kunta

Põhja-Sakalan kunta sijaitsee Etelä-Virossa Viljandimaan maakunnassa.
Sijainti.
Põhja-Sakalan kunta rajoittuu etelässä Mulgiin ja Saardeen, lännessä Pärnuun, Toriin ja Põhja-Pärnumaahan, pohjoisessa Türiin ja Järvaan sekä idässä Põltsamaahan ja Viljandiin.
Hallinto.
Põhja-Sakalan kunta muodostettiin vuoden 2017 kuntauudistuksessa yhdistämällä Võhman kaupunki sekä Kõon, Kõpun ja Suure-Jaanin kunnat. Kunnassa on 8 203 asukasta (1.1.2018).
Kunta muodostuu Suure-Jaanin ja Võhman epäitsenäisistä kaupungeista, Kõpun ja Olustveren pienkauppaloista (alevik) sekä 70 kylästä (küla). Kunnan keskuspaikka on Suure-Jaani.
Liikenne.
Rautatie Tallinnasta Viljandiin kulkee Võhman kautta.
Logi

Logi, Loge (muinaisnorjaa "tuli") tai Hálogi ("korkea liekki") on tulijättiläinen sekä tulen jumala ja henkilöitymä skandinaavisessa mytologiassa. Hän on Fornjótr-nimisen jättiläisen poika ja Ægirin (merijättiläinen) ja Kárin (tuulen jumala) veli. Logi meni naimisiin Glöð-tulijättiläisen kanssa ja heille syntyi kaksi kaunista tytärtä, Eisa ("kipinä" tai "kekäle") ja Eimyrja ("hiillos" tai "tuhka").
Ei ole varmuutta onko Logia pidetty samana jumalana kuin Edda-runoissa kuvattu Loki, koska molemmat esiintyvät samassa tarinassa kamppaillen toisiaan vastaan.
Richard Wagnerin oopperoissa Loge on tulen puolijumala ja hänen nimellään tehdään tuleen liittyviä sanaleikkejä.
Maininnat.
"Gylfaginning".
Logi esiintyy Snorri Sturlusonin kirjoittaman "Proosa-Eddan" kolmannessa osassa, "Gylfaginningissa". Tarinassa Thorin ja Lokin matkasta Útgarða-Loki -jättiläisen linnalle Jotunheimiin Loki ja Logi käyvät syömiskilpailun toisiaan vastaan. Kilpailijat olivat yhtä nopeita syömään lihaa, mutta mahtinsa näyttämiseksi Logi söi luut ja sen puulautasenkin, jolle liha oli asetettu. Útgarða-Loki selitti jälkeenpäin Login olevan itse kulovalkea.
"Flateyjarbók".
"Flateyjarbókissa" mainitaan Login suku. Fornjótr jättiläisellä on kolme poikaa: yksi heistä oli Hlér, toinen Logi, kolmas Kári. Kári hallitsi tuulta, Logi tulta ja Hlér meriä.
Kuu.
Saturnuksen kuu Loge on nimetty Login mukaan.
Oisavanjoki

Oisavanjoki on Oulujoen vesistöön kuuluva viitisen kilometriä pitkä joki, jonka alkulähde on Oisavanjärvi Muhoksella.
Joen alussa luonnonuoma ja kaivetut ojat, mukaan lukien järvestä lähtevä Oisavanoja, yhtyvät useassa kohdassa. Oisavanjoen kulkusuunta on pääasiassa eteläkaakkoon, joki laskee Oulujokeen Pyhänsivulla, alitettuaan Yhdystien 8300. Jokea sivuaa metsäautotie luoteessa, koillisessa sen toinen haara ylittää joen ja jokirannalla on laavu. Jokeen laskee Raateoja-niminen oja Murronkankaan tienoilla. Jokivarsi on asumaton viimeistä reilua puolta kilometriä lukuun ottamatta.
Voiton muistomerkki (Netanya)

Voiton muistomerkki () Netanyan kaupungissa Israelissa kunnioittaa puna-armeijan voittoa natsi-Saksasta toisessa maailmansodassa. Muistomerkin pystyttämistä ehdotti Israelin pääministeri Benjamin Netanjahu Moskovan-vierailullaan helmikuussa 2010. Monumentti paljastettiin kesäkuussa 2012 Venäjän presidentin Vladimir Putinin ja Israelin presidentin Shimon Peresin läsnä ollessa. Muistomerkin tekijät ovat taiteilijat Chen Vinkler, Salavat Sherbakov, Vasili Perfiliev ja Mihail Naroditski.
Toisessa maailmansodassa kuoli arviolta 25 miljoonaa Neuvostoliiton kansalaista, joista 11 miljoonaa oli sotilaita. Juutalaisia puna-armeijassa taisteli yli 500 000, joista 120 000 kuoli.
Djennén suurmoskeija

Djennén suurmoskeija on perjantaimoskeija Djennén kaupungissa Malissa. Se on rakennettu vanhemman 1200-luvun moskeijan paikalle vuosina 1906–1907. Sudanilaistyylinen moskeija on maailman suurin savirakennus. Se on osa Unescon maailmanperintökohdetta.
Historia.
Nykyisellä moskeijalla on kaksi edeltäjää. Niistä ensimmäisen rakennutti perimätiedon mukaan Djennén kuningas Koi Konboro aikana, jolloin kaupunki oli merkittävä kaupan ja islamilaisen oppineisuuden keskus. Alkuperäiseen rakennukseen lisättiin myöhemmin useita torneja ja se ympäröitiin muurilla.
Fulbevaltio Macinan hallitsija Ahmadu Lobbo valtasi Djennén vuonna 1818. Hän alisti kaupungin väkivaltaisesti, sulki sen moskeijat ja jätti ne raunioitumaan. Ankaran fundamentalistinen Ahmadu rakennutti vanhan moskeijan itäpuolelle oman moskeijansa vuosina 1834–1836. Se oli ulkonäöltään paljon vaatimattomampi ja yksinkertaisempi, mutta pinta-alaltaan laajempi.
Vanhan moskeijan raunioiden paikalle pystytettyä nykyistä moskeijaa on pidetty pitkään Ranskan siirtomaahallinnon luomuksena. Nykykäsityksen mukaan sen rakennutti paikallinen eliitti, joka halusi lisätä kaupungin arvovaltaa ja pyyhkiä pois muiston Ahmadun fulbevallasta. Arkkitehtinä toimi Djennén muurarikillan päällikkö Ismaila Traoré. Ranskalaiset osallistuivat rakentamisen kuluihin ja toimittivat työmaalle pakolla värvättyä työvoimaa. Ahmadun moskeija purettiin ja sen paikalle pystytettiin madrasa.
Rakennus.
Pohjapiirustukseltaan yksinkertainen moskeija on pystytetty noin 75 metriä leveälle ja pitkälle korokkeelle. Se on osittain ulkomuurin ympäröimä. Savikattoa tukevat suuret pylväät. Katon terrakottakuvut päästävät sisätiloihin raikasta ilmaa. Julkisivussa on kolme minareettia ja sarja pylväitä, joiden huipulle on asetettu hedelmällisyyttä ja puhtautta symboloivia strutsinmunia. Ulos työntyvät puupalkit tukevat ja koristavat rakennusta. Ne toimivat myös telineinä jokavuotisessa juhlassa, jossa savitiiliseinät peitetään uudelleen sadekauden aikana pois huuhtoutuneella laastilla.
Merkitys.
Kaupungin yllä kohoava monumentaalinen rakennus on yksi sudanilais-sahelilaisen saviarkkitehtuurin suursaavutuksista. Se on vaikuttanut muun muassa Moptin, Sanin ja M’Pessoban sekä Burkina Fason Bobo Dioulasson, Ghanan Larabangan ja Norsunluurannikon Odiennén ja Kongin moskeijoiden rakennustyyliin. Djennén kaupunki moskeijoineen julistettiin Unescon maailmanperintökohteeksi vuonna 1988.
Akámas

Akámas () on Kyproksen saaren länsipään käsittävä niemimaa. Niemimaan kärki tunnetaan myös nimellä "Arnaoútis" (Αρναούτης).
Akámaksen niemimaa kuuluu Páfoksen alueeseen, ja sen kärki sijaitsee linnuntietä noin 40 kilometriä pohjoisluoteeseen Páfoksen kaupungista. Niemimaa on luonnonsuojelualuetta ja muodostaa "Akámaksen niemimaan kansallispuiston" (Εθνικό Πάρκο Χερσονήσου Ακάμα, "Ethnikó Párko Chersonísou Akáma"). Sen pinta-ala on . Se on myös Natura 2000 -aluetta. Niemimaan alueella elää suuri määrä eri kasvi- ja eläinlajeja. Monet lajeista ovat endeemisiä, ja alue on koko Euroopan tärkeimpiä endeemisten lajien esiintymisalueita. Kasvilajeja esittelee Akámaksen kasvitieteellinen puisto. Akámaksen alueella sijaitsee useita rotkoja, joista tunnetuin on Ávakaksen rotko.
Akámaksen niemimaalla sijaitsevat muun muassa Néo Chorión, Droúseian ja Pégeian kylät. Niemimaan koillispuolella sijaitsee Chrysochoúnlahti. Rannikolla Chrysochoúnlahden puolella sijaitsee nimellä ”Blue Lagoon” tunnettu lahdenpoukama, ja sen lähellä ”Afroditen kylpyinä” tunnettu lähde. Länsirannikolla sijaitsee Láran lahti, joka tunnetaan myös ”Kilpikonnarantana” siellä pesivien valekarettikilpikonnien ansiosta.
Kreikkalaisessa mytologiassa niemimaa on saanut nimensä Akamaksesta, Theseuksen pojasta, joka johti rannikon asuttaneita mykeneläisiä kreikkalaisia Troijan sodan jälkeen.
Apóstolos Andréas

Apóstolos Andréas ( eli Ακρωτήριο Αποστόλου Ανδρέα, "Akrotírio Apostólou Andréa", ”Apostoli Andreaan niemi”; ) on Kyproksen saaren koillisin niemi Karpasían niemimaan kärjessä.
Niemi on ollut asuttu jo neoliittisella kaudella 6000 eaa. Tuon ajan löytöpaikka tunnetaan nimellä Kástros (myös Apóstolos Andréas-Kástros). Nykyisen nimensä niemi on saanut siellä sijaitsevasta Apostoli Andreaan luostarista. Niemen kärjen edustalla sen jatkeena sijaitsevat pienet Kleídes-saaret (”Avaimet”).
Ávakaksen rotko

Ávakaksen rotko ( eli Άβακας, "Ávakas") on rotko Akámaksen niemimaalla Kyproksen saaren länsiosassa. Sen itäpää sijaitsee lähellä Páno Aródeksen kylää ja länsipää rannikolla Toxéftran lahdella lähellä Pégeian Ágios Geórgiosta.
Ávakaksen rotkon pituus on noin kolme kilometriä ja sen seinämien korkeus noin 30 metriä. Rotko on syntynyt kalkkikivikallioon veden virtauksen seurauksena. Rotkon alue on muun Akámaksen niemimaan ohella Natura 2000 -aluetta, ja siellä kasvaa endeemisiä kasvilajeja. Rotko on suosittu vaelluskohde. Vaellus on keskivaikea.
Chrysochoúnlahti

Chrysochoúnlahti () on lahti Välimeressä Kyproksen saaren luoteisrannikolla. Se on saanut nimensä Pólin eli Póli Chrysochoún kaupungista.
Lahti ulottuu sen länsipään Akámaksen niemimaan kärjestä itäpään Tillyrían niemelle. Lahden rannikolla sijaitsevat lännestä itään Póli, Argáka, Agía Marína, Néa Dímmata ja Pomós.
Lahdessa sijaitsevat pienet saaret Ágios Geórgios ja Chamilí. Lahden rannikolle laskevat pienet joet Makoúntas, Xeropótamos, Xerós, Leivádis ja Chrysochoús.
Famagustanlahti

Famagustanlahti ("Ammóchostoksenlahti", , ) on lahti Välimeressä Kyproksen saaren itärannikolla.
Famagustanlahti ulottuu sen pohjoispään Elaían niemeltä, joka on Karpasían niemimaan etelärannikolla, eteläpään Kávo Gkrékon niemelle. Lahden rannikolla sijaitsevat pohjoisesta etelään Bogázi, Tríkomo, Ágios Sérgios, Famagusta (Ammóchostos), Derýneia ja Paralímni. Lahteen laskee Famagustan pohjoispuolella Kyproksen pisin joki Pediaíos. Lahdessa ei ole suuria saaria.
Lahden rannikosta pääosa on nykyisin "de facto" Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan hallussa.
Karpasía

Karpasía (, ) on Kyproksen saaren koillispään käsittävä pitkä niemimaa. Niemimaan kärki tunnetaan Apóstolos Andréaksen (apostoli Andreaan) niemenä. Kärjen edustalla sijaitsevat pienet Kleídes-saaret.
Karpasían pinta-ala on noin . Se on suhteellisen harvaan asuttua aluetta. Niemimaa kuuluu virallisesti Kyproksen tasavallan Famagustan alueeseen. Se on "de facto" Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan hallussa ja kuuluu sen aluehallinnossa İskelen alueeseen. Niemimaalla on 39 kylää, joista suurimmat ovat Rizokárpaso (Dipkarpaz) ja Tríkomo (İskele).
Antiikin aikana niemimaalla sijaitsivat Karpasian ja Uranian kaupungit. Niemimaan historiallisiin nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa Kantáran linna sekä Apostoli Andreaan luostari.
Kávo Gkréko

Kávo Gkréko (, usein "Cavo Greco", "Cape Greco") on Kyproksen saaren kaakkoisin niemi. Niemen alue muodostaa kansallispuiston nimellä Kávo Gkrékon kansallispuisto (Εθνικό Δασικό Πάρκο Κάβο Γκρέκο, "Ethnikó Dasikó Párko Kávo Gkréko").
Niemen kärki sijaitsee noin seitsemän kilometriä Agía Nápasta ja noin kuusi kilometriä Protaráksesta kaakkoon. Kávo Gkrékon kansallispuisto perustettiin vuonna 1993. Sen pinta-ala on 385 hehtaaria. Alueella elää noin 400 eri kasvilajia, joista 14 on endeemisiä. Niemi on myös Natura-aluetta.
Lárnakanlahti

Lárnakanlahti () on lahti Välimeressä Kyproksen saaren kaakkoisrannikolla. Se on saanut nimensä sen länsirannalla sijaitsevasta Lárnakan kaupungista.
Lahti ulottuu sen länsipään Kitín niemeltä itäpään Pýlan niemelle ja sen rannikon pituus on noin 39 kilometriä. Lahden pohjoisrannikko on suureksi osaksi Ison-Britannian Dekéleian tukikohta-aluetta. Lahdessa ei ole saaria.
Mórfounlahti

Mórfounlahti (, ) on lahti Välimeressä Kyproksen saaren luoteisrannikolla. Se on saanut nimensä Mórfoun kaupungista.
Mórfounlahden rannikko kuuluu suurimmaksi osaksi Nikosian alueeseen ja pohjoisosaltaan Kyrenian alueeseen. Rannikko on "de facto" pääosin Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan hallussa. Pohjois-Kyproksen hallinnon puitteissa lahti kuuluu osittain Lefken alueeseen, pohjoisempana Güzelyurtin alueeseen ja vielä pohjoisempana Girnen alueeseen. Lahteen laskee useita pieniä jokia, jotka saavat alkunsa Tróodos-vuoristosta.
Tillyría

Tillyría () on niemi Kyproksen saaren luoteisrannikolla. Se sijaitsee Chrysochoúnlahden ja Mórfounlahden välissä.
Niemen alue on Tróodos-vuoriston luoteisrinnettä, ja se on Kyproksen parhaiten luonnontilassa säilyneitä alueita. Siellä elää jonkin verran muun muassa mufloneita. Pääosa niemestä kuuluu Páfoksen alueeseen ja pienempi osa Nikosian alueeseen. Osa niemestä on "de facto" Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan hallussa. Niemimaan kyliä ovat muun muassa Káto Pýrgos, Páno Pýrgos, Pachýammos, Pigénia, Pomós ja Kókkina.
Vuonna 1964 niemellä käytiin Tillyrían taistelu osana Kyproksen kriisiä.
Chamilí

Chamilí () voi viitata seuraaviin saariin:
Aglantziá

Aglantziá () on kaupunki ja kunta (Δήμος Αγλαντζιάς, "Dímos Aglantziás") Nikosian alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Sen väkiluku on (2011). 
Aglantziá on Nikosian esikaupunki ja sijaitsee noin kuusi kilometriä kaakkoon Nikosian keskustasta. Se on rakennettu kukkuloille, ja alueella on paljon puistoa ja metsää, mukaan lukien suojeltu luontoalue "Athálassan kansallispuisto" (Εθνικό Δασικό Πάρκο Αθαλάσσας, "Ethnikó Dasikó Párko Athalássas"), jonka koko on 840 hehtaaria.
Aglantziá on ollut olemassa kylänä viimeistään keskiajalla, ja se on esikaupunkinakin säilyttänyt kylämäisen olemuksensa. Aglantziá on itsenäinen kunta vuodesta 1986. Osa kunnan alueesta on vuodesta 1974 Turkin miehittämää Pohjois-Kyproksen aluetta.
Dáli

Dáli () eli Idálio (, ) on kaupunki ja kunta (Δήμος Ιδαλίου, "Dímos Idalíou") Nikosian alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Sen väkiluku on (2011). 
Dáli sijaitsee Kyproksen keskiosissa noin 17 kilometriä etelään pääkaupunki Nikosiasta. Kaupunki on perinyt nimensä antiikin aikaisesta Idalionin kaupungista, joka sijaitsi sen lähellä. Dáli on itsenäinen kunta vuodesta 1996.
Dáli on Kyproksen ortodoksisen kirkon Trimythoúksen hiippakunnan piispanistuin, ja siellä sijaitsee hiippakunnan katedraali Neitsyt Marian ilmestyksen katedraali ("Mitropolitikós Naós Panagías Evangelístrias").
Geroskípou

Geroskípou () on kylä ja kunta (Δήμος Γεροσκήπου, "Dímos Geroskípou") Páfoksen alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Sen väkiluku on (2011). 
Geroskípou on Páfoksen esikaupunkialuetta ja sijaitsee noin kolme kilometriä Páno Páfoksesta eli Ylä-Páfoksesta kaakkoon. Kylän nimi tarkoittaa ”Pyhää puutarhaa”, ja tarun mukaan paikalla oli jumalatar Afroditen (tai tälle omistettu) puutarha.
Kylän nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa Páfoksen bysanttilainen museo sekä bysanttilaisaikainen Pyhän Paraskevan ("Agía Paraskeví") kirkko 800-luvulta. Kylässä on myös taidemuseo.
Lakatámeia

Lakatámeia (, myös "Lakatámia", Λακατάμια) on kaupunki ja kunta (Δήμος Λακατάμειας, "Dímos Lakatámeias") Nikosian alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Sen väkiluku on (2011).
Lakatámeia sijaitsee noin yhdeksän kilometriä Nikosian keskustasta lounaaseen. Se on kasvanut kahdesta kylästä, Ala-Lakatámeiasta (Κάτω Λακατάμεια, "Káto Lakatámeia") ja Ylä-Lakatámeiasta (Πάνω Λακατάμεια, "Páno Lakatámeia"), Nikosian esikaupungiksi.
Latsiá

Latsiá () on kaupunki ja kunta (Δήμος Λατσιών, "Dímos Latsión") Nikosian alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Sen väkiluku on (2011). 
Latsiá on Nikosian esikaupunki ja sijaitsee noin 9 kilometriä Nikosian keskustasta etelään. Se on rakennettu noin 190 metrin korkeuteen merenpinnasta. Latsiá on itsenäinen kunta vuodesta 1986.
Mórfou

Mórfou (, ) on kylä ja kunta (Δήμος Μόρφου, "Dímos Mórfou") Kyproksen saarella. Se on "de facto" Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan hallussa, ja kuuluu sen hallinnossa Güzelyurtin alueeseen. Kyproksen tasavallan pakolaishallinnossa se kuuluu Nikosian alueeseen. Kylän väkiluku on (2011). 
Mórfou sijaitsee Kyproksen luoteisosassa lähellä kylästä nimensä saaneen Mórfounlahden rantaa. Etäisyys pääkaupunki Nikosiaan on noin 46 kilometriä. Kylä sijaitsee noin 65 metrin korkeudella merenpinnasta.
Mórfoun nimen on selitetty tulevan Afroditen epiteetistä "Morfo". Keskiajalla paikka tunnettiin nimillä "Theomorfu" ja "Temorfu" ("Theomorphou", "Temorphou"). Mórfoun kunta on perustettu vuonna 1883. Kylä oli Mórfoun hiippakunnan piispanistuin vuodesta 1973. Mórfou on Turkin miehittämä ja kyproksenturkkilaisten asuttama muun Pohjois-Kyproksen tavoin vuodesta 1974. Nykyisin sekä kunnallishallinto että piispanistuin toimivat pakolaishallintona Kyproksen kreikkalaisella puolella. Mórfoun alue tunnetaan erityisesti sitrushedelmistään.
Stróvolos

Stróvolos () on kaupunki ja kunta (Δήμος Στροβόλου, "Dímos Strovólou") Nikosian alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Sen väkiluku on (2011). 
Stróvolos on Kyproksen kreikkalaisen puolen kolmanneksi suurin kaupunki. Se on nykyisin Nikosian esikaupunki ja sijaitsee noin neljä kilometriä etelään Nikosian keskustasta. Kunnan naapureita ovat Aglantziá, Lakatámeia, Latsiá ja Égkomi.
Stróvolos on ollut olemassa kylänä viimeistään keskiajalla nimellä "Strovilos". Alueen väkiluku kasvoi huomattavasti Turkin miehitettyä Pohjois-Kyproksen vuonna 1974, jolloin alueelle muutti evakkoja. Stróvoloksen kunta on perustettu vuonna 1986.
Stróvoloksen tärkein kirkko on omistettu Pyhälle Yrjölle ("Ágios Geórgios") ja rakennettu 1700-luvulla. Kaupungissa toimii Kyproksen maantieteellinen museo (), joka esittelee saaren luonnonhistoriaa, kuten kupariin liittyvää historiaa.
Kong

Kong on departementti ja kunta Norsunluurannikon Tchologon alueella. Siellä on 21 000 asukasta (vuonna 2014).
Kong oli senufoalueen kauppakeskuskus, jonka pohjoisesta saapuneet djulat valloittivat 1500-luvulla. Islamin omaksunut Wattara-dynastia kävi kauppaa suolalla ja kolapähkinöillä ja soti pohjoisen bambaroita ja etelän ašanteja vastaan. Samori Touré hävitti Kongin vuonna 1895, jolloin sen asukkaat pakenivat Bobo Dioulassoon. Ranskalaiset ottivat Kongin haltuunsa vuonna 1898, mutta kaupunki ei enää saanut takaisin entistä merkitystään.
Kongin moskeija on osa Unescon maailmanperintökohdetta Pohjois-Norsunluurannikon sudanilaistyyliset moskeijat.
Amerikantörökki

Amerikantörökki ("Beckmannia syzigachne") on heinäkasvien (Poaceae) heimoon, törökkien ("Beckmannia") sukuun kuuluva kasvilaji. Se on yksivuotinen vaaleanvihreä heinälaji, joka on toinen törökkien sukuun kuuluvista lajeista.
Amerikantörökki voi kasvaa noin metrin korkuiseksi. Sen lehdet ovat noin senttimetrin levyisiä, vaaleanvihreitä sekä melko velttoja. Kieleke on kalvomainen, noin 5 mm pitkä ja usein kärjestään risalaitainen. Amerikantörökin kukinto on kapea ja monihaarainen röyhy. Röyhyn haarat ovat lyhyitä, ja kussakin haarassa on kaksi riviä tähkylöitä. Tähkylät ovat noin neljä millimetriä leveitä, melkein pyöreitä ja yksikukkaisia. Tähkylöiden kaleet sulkevat koko tähkylän väliinsä. Ulkohelpeet ovat otakärkisiä. Heteiden ponnet ovat vaaleanvihreitä ja noin millimetrinpituisiksi kasvavia.
Amerikantörökkiä tavataan Suomessa satunnaisena tulokaslajina.
Miika Laakso

Miika Laakso (s. 1986) on suomalainen näyttelijä. Hän on valmistunut näyttelijäksi Teatterikorkeakoulusta vuonna 2015.
Laakson sisarpuoli on näyttelijä Malla Malmivaara.
Pitkä vaalea punatukkainen

Pitkä vaalea punatukkainen ("La moutarde me monte au nez!") on Claude Zidin ohjaama ranskalainen komediaelokuva vuodelta 1974.
Elokuvan suomenkielinen nimi ratsastaa vuoden 1972 ranskalaiskomedian "Pitkä vaalea mustakenkäinen" maineella, mutta pääosan esittäjää Pierre Richardia lukuun ottamatta elokuvilla ei ole juuri mitään yhteistä. Alkuperäinen ranskalaisnimi, sanatarkasti ”sinappi nousee nenääni”, tarkoittaa suunnilleen ”kärsivällisyyteni alkaa loppua”.
Richard esittää estoista matematiikan opettajaa, pormestarin poikaa, jonka eroottisiin kommelluksiin elokuva keskittyy.
Vastaanotto.
"Helsingin Sanomien" Paula Talaskivi piti komediaa ensi-ilta-arviossaan varsin onnistuneena ja tempoltaan vauhdikkaana. Hän arvosti sitä, että Ranskassa useita suosittuja komedioita tehneen Claude Zidin elokuva saatiin ensi kerran Suomenkin teattereihin.
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen 2018 kokoonpanot

Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuihin 2018 osallistuvat maajoukkueet ovat ilmoittaneet 23 pelaajan kokoonpanon turnaukseen. Lopullinen joukkue tuli ilmoittaa 4. kesäkuuta 2018, kymmenen päivää ennen turnauksen alkamista.
Lohko A.
Egypti.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 4. kesäkuuta 2018.
Saudi-Arabia.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 4. kesäkuuta.
Uruguay.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 2. kesäkuuta 2018.
Lohko B.
Espanja.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 21. toukokuuta 2018.
Portugali.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 17. toukokuuta 2018.
Lohko C.
Ranska.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 17. toukokuuta 2018.
Tanska.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 3. kesäkuuta 2018.
Lohko D.
Argentiina.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 11. toukokuuta 2018.
Islanti.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 11. toukokuuta 2018.
Kroatia.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 4. kesäkuuta 2018.
Lohko E.
Brasilia.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 14. toukokuuta 2018.
Costa Rica.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 14. toukokuuta 2018.
Serbia.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 1. kesäkuuta 2018.
Lohko F.
Meksiko.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 4. kesäkuuta 2018.
Ruotsi.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 15. toukokuuta 2018.
Saksa.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 4. kesäkuuta 2018.
Lohko G.
Belgia.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 4. kesäkuuta 2018.
Englanti.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 16. toukokuuta 2018.
Lohko H.
Kolumbia.
Lopullinen kokoonpano ilmoitettiin 4. kesäkuuta 2018.
J. Becker

Jacob Becker perusti soitintehtaan muutettuaan Saksasta Pietariin 1841. J. Beckerin tehdas valmisti pianoja ja flyygeleitä.
J. Beckerin flyygelit olivat hyvin tunnettuja Venäjän keisarikunnassa. Niitä myytiin myös Suomessa ja niitä löytyy yhä edelleen suomalaisista kodeista. Tehtaan tuotteita kutsuttiin vuosina 1924–1991 nimellä "Krasnyi Oktjabr" eli "Punainen lokakuu".
Muun muassa Pjotr Tšaikovskin on sanottu soittaneen nimenomaan J.Beckerin flyygeliä. Kyseinen piano on nykyään Tšaikovskin Klinin-kotiin (jossa hän asui ennen kuolemaansa 1892-1893) rakennetussa kotimuseossa.
Waleed Al-Husseini

Waleed al-Husseini tai Walid Husayin (s. 1989 Qalqilya, Länsiranta) on palestiinalainen, esseisti, kirjailija ja blogisti. Vuoden 2010 lokakuussa palestiinalaishallinto pidätti hänet koska hänen väitettiin pilkkaavan islamia Facebookissa ja blogeissaan. Hänen pidätyksensä sai kansainvälistä huomiota. Hän pakeni Ranskaan vuonna 2011 kun palestiinalaishallinto vapautti hänet 11 kuukauden vankeuden jälkeen. Vuonna 2012 hän sai poliittisen turvapaikan Ranskasta.
Waleed al-Husseinin elämä Palestiinassa.
Waleed al-Husseinin isä oli parturi. Hän opiskeli tietojenkäsittelytieteitä mutta ei saanut töitä ja teki sen vuoksi joitakin tunteja päivässä töitä isänsä parturiliikkeessä. Hän oli perustanut Facebookiin kolme ryhmää missä arvosteli islamia ja uskontoja. Hän kirjoitti blogiinsa ja Facebook -sivulle kotoaan ja käytti väärää nimeä, mutta hänen äitinsä näki joitakin hänen ateistisia kirjoituksiaan ja lopetti heidän kotinsa internet -yhteyden jotta al-Husseini ei kirjoittaisi enää sellaisia.
Al-Husseini alkoi sen jälkeen käymään paikallisessa nettikahvilassa jossa vietti aikaansa jopa yli seitsemän tuntia päivässä, mikä herätti kahvilan omistajan epäilyt. Kuukausien tarkkailun jälkeen omistaja lähetti Palestiinan tiedustelupalvelulle ottamiaan kuvankaappauksia ja Facebook -sivuista. TIedustelupalvelu seurasi Waleed al-Husseinia kahvilassa viikkoja jonka jälkeen hänet pidätettiin 31. lokakuuta 2010. Hänet pidätettiin koska hän oli pilkannut islamia ja arvosteli islamin kannattajia.
Pidätys ja pako Ranskaan.
Hän oli pidätettynä 11 kuukautta ilman oikeudenkäyntiä ja laillista perustetta. Kansainvälinen huomio sai kuitenkin palestiinalaishallinnon viemään Waleed al-Husseinin tapauksen oikeuteen jossa hänet tuomittiin ehdonalaiseen vankeuteen vuoden 1960 lain mukaan jumalanpilkasta. Päästyään pois vankilasta oikeudenkäynnin jälkeen hän pakeni ensin Jordaniaan ja sen jälkeen sieltä Ranskaan. Vuonna 2012 hänelle myönnettiin Ranskassa turvapaikka poliittisilla perusteilla. Hän on Ranskassa tunnettu sananvapauden kannattaja ja nyky-islamin arvostelija
Vuonna 2013 hän oli mukana perustamassa "Ranskan entisten muslimien neuvosto"a ("le Conseil des ex-musulmans de France" eli "CEMF"). Entisten muslimien neuvosto ajaa sananvapautta ja oikeutta olla ateisti sekä arvostella uskontoja.
Hän kirjoitti ensimmäisen kirjansa ensimmäisen kirjansa vuonna 2015.
Harvey Perrin

Harvey Dale Perrin (20. heinäkuuta 1905 Batesville, Indiana, Yhdysvallat – 2. tammikuuta 1999 Toronto, Ontario, Kanada) oli kanadalainen viulisti, alttoviulisti, pedagogi, kuoronjohtaja ja sovittaja. 
Perrin muutti Kanadaan vuonna 1910 ja opiskeli Kitchenerin konservatoriossa George Zieglerin johdolla. Sittemmin hän opiskeli Toronton yliopistossa Frank Blanchfordin, H. A. Frickerin, Luigi von Kunitsin, George Lambertin ja Ettore Mazzolenin johdolla. 1930–1940-luvun vaihteessa hän oli Toronton Mendelssohn-kuoron jäsenenä. Vuosina 1944–1956 hän johti Harvey Perrin -kuoroa ja vuosina 1958–1969 Toronto Men Teachers' Choiria.
Perrin toimi Toronton opetuslautakunnan johdossa vuosina 1958–1971. Hän oli yli 45 vuoden ajan tuomarina festivaaleilla, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1989. Hän sai vuonna 1995 Toronton kaupungin ansiopalkinnon. Hänen tyttärensä Patricia Perrin Kruger on kosketin- ja lyömäsoittaja.
John Montague

John Angus Montague (2. huhtikuuta 1911 Gowganda, Ontario, Kanada – 24. maaliskuuta 1991 Barrie, Ontario, Kanada) oli kanadalainen viulisti, kapellimestari ja musiikkipedagogi. Hän opiskeli The Royal Conservatory of Musicissa vuosina 1929–1935 viulunsoittoa Alexander Chuhaldinin, Elie Spivakin ja Kathleen Parlowin johdolla sekä pedagogiikkaa Healey Willanin johdolla. Hän toimi muun muassa Huronian sinfoniaorkesterin kapellimestarina (1966–1968) ja konserttimestarina (1973–1978). 
Montague oli nuorten jousisoitinopetuksen spesialisti ja aktiivinen kilpailutuomari eri puolilla Kanadaa. Hän opetti vuosina 1937–1991 The Royal Conservatory of Musicissa. Monet hänen oppilaistaan ovat olleet aktiivisia musiikkielämässä. Näiden joukossa ovat olleet Walter Babiak, John Barnum, James Coles, Lorna Glover, George Proctor ja Kathryn Wunder. Montague teki Flora Gouldenin kanssa yhteistyössä kirjoja viulupedagogiikasta.
James Milligan

James Milligan (5. huhtikuuta 1928 Halifax, Nova Scotia – 28. marraskuuta 1961 Basel, Sveitsi) oli kanadalainen oopperalaulaja, äänialaltaan baritoni. Hän opiskeli vuosina 1948–1955 Emmy Heimin ja Leslie Holmesin johdolla The Royal Conservatory of Musicissa ja teki näinä vuosina konsertti- ja oratorioesiintymisiä Torontossa sekä sen lähikaupungeissa. Milligan oli yksi vuoden 1951 Nos Futures Étoiles -kilpailun voittajista. Hän oli 1950-luvun alussa usein yhdessä Lois Marshallin ja Jon Vickersin kanssa Toronton Mendelssohn-kuoron solistina.
Milligan levytti "Matteus-passion" vuonna 1953 Kristuksen roolissa ja esitti sekä "Messias-oratorion" että "Matteus-passion" Carnegie Hallissa vuonna 1954. Samana vuonna hän voitti radiokilpailun "Singing Stars of Tomorrow".
Yksi Milliganin menestysrooleista oli Scarpian rooli Giacomo Puccinin oopperassa "Tosca" vuonna 1958. Muihin huomattaviin esiintymisiin kuuluu Escamillon roolin tulkitseminen "Carmenissa" Covent Gardenissa 1959 ja Don Carlon roolin tulkitseminen "La forza del destinossa" Canadian Opera Companyssa samana vuonna. Ennen debytoimistaan "Siegfriedissä" Bayreuthin oopperajuhlilla Birgit Nilssonin ja Hans Hopfin kanssa 1961 hän oli liittynyt Baselin oopperaan. Neljä kuukautta tämän esiintymisen jälkeen laulaja menehtyi sydänkohtaukseen.
Claude Savard

Claude Savard (16. lokakuuta 1941 Montreal – 13. helmikuuta 2003 Montreal) oli kanadalainen pianisti ja musiikkipedagogi. Hän opiskeli Montrealissa Marie-Louise Boisvertin johdolla vuosina 1959–1963 ja Québecin musiikkikonservatoriossa Germaine Malépartin johdolla. Canada Councilin stipendin turvin hän työskenteli vuosina 1963–1969 Pariisissa Vlado Perlemuterin ja Suzanne Rochen kanssa. Hän voitti Prix d'Europen vuonna 1964 ja monia kansainvälisiä kilpailuja. Helmikuussa 1967 hän kantaesitti Pariisissa edellisenä vuonna sävelletyn Alain Gagnonin sonaatin nro 3. 
Savard oli Montrealissa kansainvälisen kilpailun virallisena säestäjänä laulajille ja viulisteille vuosina 1966, 1967, 1969 ja 1970. Hän oli tuomariston jäsenenä kansainvälisessä kilpailussa myös Montevideossa 1969. Vuonna 1970 hän konsertoi Carnegie Hallissa, ja vuonna 1971 hän teki ensiesiintymisensä Montrealin sinfoniaorkesterin kanssa pianokonserton nro 1 (Felix Mendelssohn) esityksessä. Vuonna 1972 hän piti seitsemäntoista resitaalia Latinalaiasessa Amerikassa. Vuosina 1972–1976 hän sai opetusta Irving Helleriltä.
Savardin säestämiä laulajia ja instrumentalisteja olivat Pierrette Alarie, Josephte Clément, Bruno Laplante, Nicole Lorange, Jean-Pierre Rampal, Joseph Rouleau, Sylvia Saurette, Suzanne Shulman ja Léopold Simoneau. Vuonna 1981 Japanissa tekemänsä kiertueen jälkeen Savard vietti vuonna 1982 Kiinassa kaksi viikkoa Maureen Forresterin ja Claude Corbeilin kanssa pitämässä resitaaleja ja mestarikursseja. Vuodesta 1975 hän opetti Montrealin yliopistossa pianonsoittoa ja kamarimusiikkia.
Roxolana Roslak

Roxolana Audry Roslak (s. 11. helmikuuta 1940) on ukrainalaissyntyinen, vuonna 1953 Kanadan kansalaisuuden saanut oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hän opiskeli lapsena Edmontonissa J. B. Carmichaelin oppilaana. Myöhemmin hän sai opetusta Toronton yliopistossa ja The Royal Conservatory of Musicissa Howell Glynneltä, Irene Jessneriltä ja Ernesto Vinciltä. Hän sai taiteilijadiplominsa vuonna 1964.
Roslak teki Canadian Opera Company -debyyttinsä vuonna 1963 Millinerin roolissa "Ruusunkavaljeerissa". Vietettyään kauden 1965–1966 Covent Gardenissa hän palasi Torontoon vuonna 1967 ja teki Margueriten roolin Harry Somersin "Louis Riel" -oopperassa, jossa hän esiintyi paitsi Kanadassa, myös Yhdysvalloissa. Muihin Roslakin Canadian Opera Company -rooleihin ovat lukeutuneet Musettan, Donna Elviran ja Micaëlan roolit. Hän teki monia esiintymisiä Stuart Hamiltonin "Opera in Concert" -sarjassa ja lauloi Odarkan roolin Anatol Vah’njanynin oopperan "Kupalo" Pohjois-Amerikan-ensiesityksessä Torontossa 13. kesäkuuta 1979. Hän toisti kyseisen roolin teoksen esityksessä Edmontonissa vuonna 1981.
Roslak esiintyi myös resitalistina ja oratorioissa. Hän oli Toronton Mendelssohn-kuoron solistina sen Euroopan-kiertueella vuonna 1972. New Yorkin -debyyttinsä hän teki 19. joulukuuta 1978 Stuart Hamiltonin, Patricia Parrin, Lorand Fenyvesin ja Daniel Dombin toimiessa säestäjinä. Roslak myös levytti Glenn Gouldin kanssa Paul Hindemithin "Das Marienlebenin", ja hänet palkittiin siitä vuonna 1979 Juno-palkinnolla. Hän sai toisenkin Juno-palkinnon vuonna 1983.
Roslak tilasi ja kantaesitti teokset "Dr. Faustus" (Larysa Kuzmenko, 1984) ja "Of Bells, Birds and Bees" (Jean McPhailin ja Stuart Hamiltonin kanssa; Lothar Klein, 1985). Hän esiintyi myös Srul Irving Glickin "The Hour Has Come" -teoksen kantaesityksessä helmikuussa 1985. Vuonna 1986 hän aloitti opetustyöt The Royal Conservatory of Musicissa.
Jane Coop

Jane Austin Coop (s. 18. huhtikuuta 1950) on kanadalainen pianisti. Hän sai taiteilijadiplominsa Toronton yliopistosta vuonna 1971 ja musiikin kandidaatin arvonsa samasta yliopistosta 1972. Musiikin maisterin arvon hän sai Peabody-konservatoriosta vuonna 1974. Hän varttui Calgaryssa, jossa hänen opettajinaan toimivat Alexandra Munn ja Gladys Egbert. Torontossa häntä opetti Anton Kuerti. Lisäksi hänen opettajiensa joukossa olivat Peter Feuchtwanger Lontoossa ja Leon Fleisher Baltimoressa 1970-luvun alussa.
Coop debytoi St Lawrence Centressä vuonna 1973 ja esiintyi muun muassa Toronton sinfoniaorkesterin sekä Calgaryn filharmonikkojen kanssa. Lontoon-debyyttinsä hän piti Wigmore Hallissa vuonna 1979. Hän on opettanut pianonsoittoa ja kamarimusiikkia professorina Brittiläisen Kolumbian yliopistossa.
Coop on voittanut lukuisia palkintoja. Hänen ohjelmistonsa on kattanut teoksia laajalti 1700-luvulta 1900-luvun musiikkiin.
Toronton Mendelssohn-kuoro

Toronton Mendelssohn-kuoro () on kanadalainen sekakuoro, jonka perusti vuonna 1894 Augustus Stephen Vogt. Sitä ovat johtaneet Herbert A. Fricker (1917–1942), Sir Ernest MacMillan (1942–1957), Frederick Silvester (1957–1960), Walter Susskind (1960–1963), Elmer Iseler (1964–1998) ja Noel Edison (1997–2018). Jokainen näistä kuoronjohtajista on tuonut kuorolle uutta sekä hengellistä että maallista ohjelmistoa, joka on pitänyt sisällään kanadalaisiakin sävellyksiä ja merkittävien eurooppalaisten teosten Kanadan-ensiesityksiä. 
137-äänisen kuoron vakituisissa laulajissa on kaksikymmentä ammattimaista laulajaa, joista moni on mukana myös Mendelssohn Singers -kokoonpanossa. Kuoro on esiintynyt Toronton Massey Hallissa, Roy Thomson Hallissa ja Koerner Hallissa, mutta sitä on myös usein kuultu Yhdysvalloissa ja erinäisillä eurooppalaisfestivaaleilla.
Elmer Iseler

Elmer Walter Iseler (14. lokakuuta 1927 Port Colborne, Ontario, Kanada– 3. huhtikuuta 1998 Caledon Hills, Ontario, Kanada) oli kanadalainen kuoronjohtaja. 
Iseler oli mukana perustamassa Toronto Festival Singers -kuoroa vuonna 1954. Kyse oli Kanadan ensimmäisestä ammattimaisesta kuorosta. Vuonna 1964 hänestä tuli Toronton Mendelssohn-kuoron johtaja, jona hän toimi 33 vuoden ajan. Hän myös perusti vuonna 1979 Elmer Iseler Singers -kuoron, jonka kanssa hän kiersi laajalti kansainvälisesti. Korkealla Iselerin prioriteeteissa oli kanadalaisten säveltäjien teosten esittäminen.
Iseler opiskeli nuorena pianon- ja urkujensoittoa. Kitchenerissä Ulrich Leupoldin opastamana hän tutki luterilaisen perinteen mukaista kirkkomusiikkia. Hän jatkoi opintojaan Toronton yliopistossa. Hän sai työstään lukuisia tunnustuksia, kuten Kanadan ritarikunnan upseerin arvon vuonna 1975.
Troy (Michigan)

Troy on kaupunki Michiganin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Kaupungin väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 80 980. Troy kuuluu Oaklandin piirikuntaan.
Claude Zidi

Claude Zidi (s. 25. heinäkuuta 1934 Pariisi, Ranska) on ranskalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja, joka tunnetaan komediaelokuvistaan. Kotimaansa katsojamäärillä mitaten hän on kaikkien aikojen menestyneimpiä ranskalaisohjaajia. Hänen ohjauksissaan on näytellyt monia Ranskan suosituimpia koomikoita, kuten Pierre Richard, Coluche, Louis de Funès ja Jean-Paul Belmondo. Yhdysvaltalaisen James Cameronin Hollywood-menestyselokuva "Tosi valheita" (1994) perustuu Zidin käsikirjoittamaan ja ohjaamaan elokuvaan "La Totale!" (1991).
Zidi aloitti uransa 1960-luvun alussa kuvaajana Jacques Demyn elokuvassa "Enkelten lahti" ja Claude Chabrolin elokuvassa "Demarkaatiolinja".
Zidi palkittiin parhaana ohjaajana vuoden 1985 César-palkintogaalassa elokuvastaan "Pariisin kytät".
Svartholmen (Soukka)

Svartholmen on saari Espoonlahden merialueella. Espoon virallisessa kaupunginosajaossa se kuuluu Soukkaan. Amiraalinsatama Soukan manneralueen eteläkärjessä sijaitsee alle kilometrin Svartholmenista itään.
Svartholmenin ja Soukan länsirannan välissä virtaa noin neljänneskilometrin levyinen Svartholmssundet, jonka pohjoisosassa sijaitsee pieni Valacken-niminen huvilasaari.
Svartholmen on pääosin kangasmetsää ja kalliomännikköä. Saaren keskiosan kalliokedoilla kasvaa kalliokieloa; muita kasveja ovat esimerkiksi haurasloikko, isomaksaruoho, keto-orvokki, kivikkoalvejuuri ja kultapiisku.
Svartholmenilla sijaitsee pienvenetelakka ja puuveneveistämö jonka historia ulottuu 1930-luvulle. Svartholmenin pohjoispuolella, niin ikään Soukanniemen länsirannan tuntumassa, sijaitsee Staffanin saari, jossa on myös veneveistämö.
Noin neljä kilometriä Soukan Svartholmenista itään sijaitsee toinen Svartholmen-niminen saari. Se kuuluu puolestaan Suvisaariston kaupunginosaan.