tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jokivarsi

Jokivarsi on Vantaan kaupunginosa kaupungin koillisosassa Lahdenväylän ja Keravanjoen välissä. Kapean kaupunginosan rajanaapurit ovat moottoritien takana lännessä Leppäkorpi, Metsola ja Mikkola sekä joen itäpuolella Nikinmäki. Kaupunginosan halki itä–länsi-suunnassa kulkee Kulomäentie, joka jatkuu itään Sipoontienä. Asutus on omakotivaltaista pientaloaluetta. Kaupunginosassa on noin 1 300 asukasta. Vuoden 2020 lopussa alueen väestöstä 9,4 prosenttia oli vieraskielisiä, mikä on toiseksi vähiten Korson suuralueella.
Jokivarteen syntyi omakotiasutusta maatalousasutuksen keskelle 1900-luvun alussa Korson rautatieseisakkeen valmistuttua. 1950-luvulta lähtien rakentaminen on jatkunut tasaisena 2000-luvullakin. Palveluista Jokivarressa on vain Jokivarren koulu (alakoulu) ja yksityinen hoivakoti. Alueen yrityksistä valtaosa on pieniä muutaman hengen yrityksiä. Vuonna 2013 alueen harvoista työpaikoista (159) kolmannes oli koulutuksen ja neljännes kuljetuksen ja varastoinnin toimialalla. Kaupunginosassa on huomattavasti Vantaan keskiarvoa enemmän ylempien tuloluokkien väestöä, eli yli 50 000 euron vuosituloa ansaitsevia. Työttömyysaste oli vain parisen prosenttia.
Jokivarren alue on loivaa moreeniselännettä, jonka kohdalla Keravanjoen uoma on suhteellisen loiva ja kapea. Savipohjainen joki virtaa täällä rauhallisesti.
Jokivarreksi kutsutaan usein koko Keravanjoen läheistä ranta-aluetta, ja siksi myös pohjoisempana Keravalla on samanniminen kaupunginosa (kaupunginosa 10). Monet Jokivarren teistä ja kujista on nimetty kalojen tai selkärangattomien eläinten mukaan.
Joškar-Ola

Joškar-Ola (, ) on Venäjän federaatioon kuuluvan Marin tasavallan pääkaupunki. Kaupungin nimi on maria ja tarkoittaa "Punaista kaupunkia". Tsaarin aikana sen nimi oli "Tsarjovokokšaisk" ("Tsarjov gorod na Kokšage" - Kokšaga-joen varrella oleva tsaarin kaupunki). Vallankumouksen jälkeen siitä tuli Krasnokokšajisk, punaisen Kokšagan kaupunki. Nykyisen nimensä se sai 1928.
Vuonna 2010 kaupungissa asui 248 782 henkeä ja koko kaupunkipiirissä 259 256, eli kaupunkipiirissä oli runsas 10 500 maaseutuasukastakin. Muutamaa vuotta aiemmin, asukasluvun ollessa 253 400, asukkaista 68 prosenttia oli venäläisiä, 24 prosenttia mareja ja neljä prosenttia tataareja.
Historia.
Alue oli ollut marien asuttama osa Kazanin kaanikuntaa. Venäjän Iivana Julma valloitti alueen 1552. Tsaari Fjodor I perusti vuonna 1584 paikalle kaupungin sotilaslinnoitukseksi varjelemaan jokiliikenteelle tärkeää kulkureittiä ja pitämään paikallisia asukkaita kurissa. Kaupunki pysyi pitkään varsin pienenä varuskuntakaupunkina ja samalla venäläisten tärkeimpänä keskuksena marien alueella. Väkiluku kasvoi merkittävästi vasta neuvostoaikoina: 1 700 (vuonna 1897), 4 300 (v. 1926), 27 000 (v. 1939), 89 000 (v. 1959), 166 000 (v. 1970) ja 201 000 (v. 1979). 
Neuvostoliiton aikoina kaupunki oli alueensa teollisuuden, liikenteen ja kaupan keskus. Toisen maailmansodan aikana sitä pidettiin syrjäisenä paikkana, ja sinne siirrettiin turvaan strategista teollisuutta. Neuvostoliiton romahduksen myötä teollisuus kuihtui ja monet ammattilaiset muuttivat muualle. 
Maantiede.
Kaupunki sijaitsee Volgan sivujoen Malaja Kokšagan varrella, keskellä tasankoaluetta noin 100 metriä merenpinnan yläpuolella. Ilmasto on mantereinen: kuumat kesät ja kylmät talvet.
Liikenne.
Joškar-Olan lentoasemalta on suoria lentoja Moskovaan, Saratoviin ja Nižni Novgorodiin. Kaupungingissa on rautatieasema; sinne johtaa Jaranskiin vievä pistoraide Moskovan ja Kazanin väliseltä pääradan Zelenodolskista. Maantieyhteydet ovat kattavat eri puolille Venäjää ja Marinmaata. Venäjän päävaltatieverkostoon kuuluva "Vjatka"-maantie saapuu Volgalta Joškar-Olaan ja jatkaa pohjoisessa Kirovin kautta edelleen Komin tasavaltaan ja sen pääkaupunki Syktyvkariin.
Pyhäköt.
Kaupungissa on sekä ortodoksisia kirkkoja että marilaista muinaisuskoa varten uhrimetsikkö keskustan ulkopuolella.
Thomas Wassberg

Thomas Wassberg (s. 27. maaliskuuta 1956 Lennartsfors) on ruotsalainen hiihtäjä ja nelinkertainen olympiavoittaja.
Wassberg voitti nuorten Euroopan-mestaruuden 15 kilometrin hiihdossa 17-vuotiaana vuonna 1974 ja saavutti kaksi vuotta myöhemmin nuorten EM-hopeaa 15 kilometrillä ja viestissä. Innsbruckin talviolympialaisissa 1976 hän sijoittui kuudenneksi viestissä ja 15:nneksi 15 kilometrillä. Hän voitti epävirallisen hiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun kaudella 1976–1977 mutta loukkaantui alkuvuonna 1978 auto-onnettomuudessa vähän ennen Lahden MM-kisoja, joihin hän ei näin pystynyt osallistumaan. Uuden vuosikymmenen koittaessa alkoivat Wassbergin menestysvuodet. Lake Placidin talviolympialaisissa 1980 hän voitti kultaa 15 kilometrillä yhden sadasosasekunnin erolla Juha Mietoon. Lisäksi hän sijoittui 30 kilometrillä neljänneksi ja viestissä viidenneksi. Kaksi vuotta myöhemmin Oslon MM-kisoissa hän voitti kultamitalin 50 kilometrillä sekä sijoittui viidenneksi viestissä, 16:nneksi 30 kilometrillä ja 18:nneksi 15 kilometrillä.
Sarajevon olympialaisissa 1984 Wassberg voitti kaksi kultaa: 50 kilometrillä ja viestissä. Seefeldin MM-kisoissa 1985 hän hiihti hopealle 15 kilometrillä ja oli mukana pronssia voittaneessa Ruotsin viestijoukkueessa. Oberstdorfin MM-kisoissa 1987 hän voitti kultaa 30 kilometrillä ja viestissä sekä saavutti hopeaa 15 ja 50 kilometrillä. Vielä Calgaryn olympialaisissa 1988 hän saavutti kultaa Ruotsin viestijoukkueessa.
Wassbergin mukaan on nimetty nopeatempoinen luisteluhiihdon tekniikka, jossa tehdään sauvatyöntö jokaisen liu'un yhteydessä.
Orthanc

Orthanc on kuvitteellinen musta torni J. R. R. Tolkienin kirjassa "Taru sormusten herrasta". Nimi merkitsee sindariksi "torahammasvuorta" ja vanhalla Markin kielellä "viekasta mieltä". Torni sijaitsee keskellä Angrenostia, Rautapihaa, joka on Rohanin länsilaidalla velho Sarumanin hallinnassa.
Orthancin rakensivat Gondorin númenorilaiset Kolmannella ajalla yhdestä kivestä tuntemattomin menetelmin, ja sitten se kovetettiin eikä yksikään tunnettu ase tehonnut siihen. Orthanc kohosi 80 sylen eli runsaan 140 metrin korkeuteen Rautapihan keskellä ja päättyi neljään terävään huippuun. Ainoa sisäänpääsy oli korkeiden portaiden päässä oleva ovi, ja oven päällä oli pieni ikkuna.
Orthanciin oli sijoitettu yksi eteläisen kuningaskunnan palantír, ja sitä vartioi erikoisjoukko kunnes Gondor myöhemmin lähes hylkäsi tornin, ja sen jälkeen torni lukittiin. Kun Gondorin käskynhaltija Beren antoi Rautapihan Sarumanille, hän antoi myös Orthancin avaimet velholle. Siitä tuli Sarumanin päämaja kun hän yritti löytää Valtasormuksen ja tuhota Rohanin Sormuksen sodan aikana. Kun Saruman oli lyöty, kuningas Théoden, Gandalf ja Aragorn kohtasivat hänet, jolloin Gríma Kärmekieli heitti palantírin ulos ikkunasta yrittäen osua sillä Gandalfiin. Saruman jäi vangiksi torniinsa. Häntä vartioi Puuparta, joka lopulta vapautti Sarumanin säälistä.
Neljännellä ajalla Sauronin ja Sarumanin kaatumisen jälkeen kuningas Elessar tutki Orthancin ja löysi sieltä Isildurin perintökalleuksia kuten Elendilmirin, alkuperäisen Arnorin tähden. Tämä johdosta epäiltiin, että Saruman oli löytänyt Isildurin jäännökset ja tuhonnut ne. Aragorn löysi myös rasian, jossa oli luultavasti tarkoitus säilyttää Sormusta.
Ráisduattarháldi

Ráisduattarháldi tai Ráisduottarháldi on Haltin tunturiryhmän korkein huippu ja se sijaitsee Norjassa noin 2 kilometrin päässä Suomen korkeimmasta kohdasta samassa kivikossa, välissä on matala kannas. Huipun korkeus merenpinnan tasosta on 1 361 metriä.
Hallinnollisesti huippu sijaitsee Kaivuonon () ja Raisin () kuntien rajalla.
Lyhin reitti huipulle on kulkea Norjan puolelta Guolasjärven rannalta, jonne pääsee autolla. Yhden päivän aikana pystyy helposti käymään sekä Norjan että Suomen puoleisilla huipuilla. Autotie on huonossa kunnossa pitkälle heinäkuuhun ja myös sen jälkeen nousuun suositellaan nelivetoautoa ja taitavaa kuljettajaa. Matka Guolasjärveltä huipuille on suhteellisesta lyhyydestään huolimatta erittäin rankka, eikä sitä missään nimessä suositella ensikertalaisille tai huonokuntoisille vaeltajille. Matka muodostuu terävistä kivistä, joten horjahtaminen voi johtaa vakavaan loukkaantumiseen.
Argaali

Argaali ("Ovis ammon") on luonnonvarainen lammaslaji, joka elää Kazakstanissa ja muualla Keski-Aasian ylänköalueilla, kuten Himalajalla, Tiibetissä ja Altailla.
"Argali" on mongolian kielen sana, joka tarkoittaa pässiä.
Koko ja ulkonäkö.
Argaali on jäljellä olevista villilampaista suurin. Se painaa 65–180 kg, se on 120–200 cm pitkä ja säkäkorkeus on 90–120 cm. Argaalien värit vaihtelevat vaaleankeltaisesta tummanruskeanharmaaseen. Urosargaaleilla on pitkät kaarevat sarvet, naarailla paljon lyhyemmät.
Elintavat.
Argaalit elävät poikimisajan ulkopuolella erikseen koiras- ja naaraslaumoissa.
Leppäkorpi (Vantaa)

Leppäkorpi () on kaupunginosa Vantaan koillisosassa Korson–Koivukylän palvelualueella. Leppäkorpi rajoittuu lännessä päärataan ja sen takaiseen Vallinojaan, etelässä Metsolaan, idässä Jokivarteen ja pohjoisessa Keravan kaupunkiin. Alueen halki länsi-itäsuunnassa kulkee Leppäkorventie, joka päättyy Lahdentielle. Kaupunginosan asukasluku vuonna 2015 oli 2 461 henkeä ja pinta-ala on 2,1 km2. Vuoden 2020 lopussa alueen väestöstä 8,1 prosenttia oli vieraskielisiä, mikä on vähiten Korson suuralueella.
Kaupunginosa on pientalovaltaista aluetta; asutus on keskittynyt länsiosaan. Alueen kaavoitus aloitettiin 1940-luvulla. Vilkas rakentaminen alkoi 1950-luvulla ja hiljentyi sen jälkeen, kunnes 1980-luvulta alkaen alueelle on tullut lisää pientaloja muun muassa tonttien jakamisen myötä.
Leppäkorven koillisosassa on kaupunginosalle nimen antanut Leppäkorven suoalue ja kaakkoisosassa rauhallinen Metsolansuo, jonka ympäri kulkee ulkoilureitti. Asuinalueen sisällä on useita puistoja, kuten Kontiopuisto, Ilvespuisto, Ahmapuisto ja Lumikkopuisto. Leikkipuistoja alueella on neljä. Vallinojantien ja Leppäkorventien kulmassa on vanhaan hiekkakuoppaan perustettu Leppäkorven maauimala ("Sandi"). Se on suosittu uimapaikka, jonka yhteydessä on kioskirakennus, jossa toimii nykyisin ravintola. Leppäkorvessa oli vain 160 työpaikkaa vuonna 2013.
Tunnettuja Leppäkorvesta kotoisin olevia henkilöistä ovat muun muassa jazzmuusikot Paroni Paakkunainen ja Teppo Hauta-aho.
Soijarouhe

Soijarouhe on teksturoitua soijapavuista valmistettua kasviproteiinia ("TVP" = "textured vegetable protein") jota käytetään ihmisravintona lihankorvikkeena jauhelihan tapaan. Sitä käytetään myös kotieläinten rehuna tyydyttämään niiden valkuaistarvetta. 
Soijarouhe säilyy hyvin ja siinä on proteiinia noin 49 prosenttia painosta, minkä vuoksi sitä käytetään korvaamaan lihaa. Soijarouhe sisältää myös runsaasti kalsiumia, rautaa ja sinkkiä. Soijarouheen sisältämä fytiinihappo estää kuitenkin voimakkaasti kalsiumin, raudan ja seleenin imeytymistä sekä jonkin verran myös sinkin imeytymistä.
Soijarouhe valmistetaan leikkaamalla soijapavut hiutaleiksi, joista poistetaan öljy uuttamalla heksaaniliuottimen avulla. Kun liuotin on poistettu haihduttamalla, rasvattomista hiutaleista saadaan käyttökelpoista soijaproteiinia. Hiutaleet voidaan myös jauhaa soijajauhoksi jossa myös on runsaasti proteiinia.
Käyttö.
Soijarouhetta käytetään jauhelihan tavoin muun muassa murekkeisiin, pihveihin, peruna- ja makaronilaatikoihin, lasagneen, pizzoihin ja pataruokiin. Sillä joko korvataan koko liha tai käytetään sen lisänä. Tyypillinen valmistustapa on liottaa soijarouhe mausteliemessä ennen paistamista. Soijarouheen voi kuitenkin valmistaa myös lisäämällä se kuivana pannulle ja paistamalla öljyssä sekä mausteissa ja lisäämällä vettä pannulle sitä mukaa, kun rouhe imee nestettä. Soijarouhetta voi myös keittää, esimerkiksi lisäämällä sellaisenaan keittoihin.
Soijarouhe ei itsessään maistu juuri miltään, joten mausteita lisätään usein halutun lopputuloksen varmistamiseksi. Soijarouhe imee itseensä helposti aromeja ja makuja ruoanlaittoprosessin aikana. Jotta soijarouhe maistuisi lihan kaltaiselta, siihen voi lisätä glutamaattia esimerkiksi soijakastikkeen muodossa.
Soijarouhetta voi käyttää myös leivonnaisiin, esimerkiksi korvaamalla neljännes vehnäjauhoista soijarouheella. Sitä voi lisätä sellaisenaan myös jugurtteihin ja mysleihin.
Keveytensä ja korkeiden ravintopitoisuuksien vuoksi soijarouhe sopii retkimuonan raaka-aineeksi, sillä repussa on kevyintä kantaa kuivattuja elintarvikkeita, joihin lisätään vesi ennen valmistusta.
Soijarouheesta on valmistettu myös tonnikalaa jäljittelevä valmiste.
Ympäristövaikutukset.
Soijarouheen valmistuksen ilmastopäästöt ovat 320 grammaa kasvihuonekaasuja / 100 g soijarouhetta. 
Lähteet.
Tappajahai

Tappajahai voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Thorleif Haug

 
Thorleif Haug (28. syyskuuta 1894 Lier – 12. joulukuuta 1934 Drammen) oli norjalainen urheilija, joka kilpaili hiihdossa, yhdistetyssä ja mäkihypyssä. Hänen urheilu-uransa parhaat hetket ajoittuivat 1920-luvulle.
Chamonix’n vuoden 1924 talviolympialaisissa Haug voitti 18 ja 50 kilometrin hiihdot sekä yhdistetyn kilpailun. Hänelle annettiin laskuvirheen seurauksena myös mäkihypyn pronssimitali, mutta virhe paljastui vasta vuonna 1974, 40 vuotta Haugin kuoleman jälkeen. Tuolloin mitali annettiin sen todelliselle voittajalle, amerikkalaiselle Anders Haugenille.
Hiihdon MM-kisoissa 1926 Lahdessa Haug saavutti hopeaa yhdistetyn kilpailussa.
Haug voitti Holmenkollenin kisoissa 50 kilometrin hiihdon peräti kuusi kertaa vuosina 1918–1921, 1923 ja 1924. Kisojen 18 kilometrin hiihdon hän voitti viidesti vuosina 1918–1921 sekä 1924. Hän voitti kisojen yhdistetyn kolmesti vuosina 1919–1921. Seuratasolla hän edusti drammenilaista Drafnia.
Per-Erik Hedlund

Per-Erik Hedlund (18. huhtikuuta 1897 – 12. helmikuuta 1975) oli ruotsalainen maastohiihdon olympiavoittaja.
Hedlund oli erityisesti pitkien hiihtomatkojen erikoismies. Hän voitti 1928 talviolympialaisissa Sveitsin Sankt Moritzissa 50 kilometrin hiihdon peräti 13 minuutin ja 27 sekunnin erolla toiseksi tulleeseen maanmieheensä Gustaf Jonssoniin, mikä on olympiahistorian ylivoimaisin hiihtovoitto vielä tänäkin päivänä. Hedlund hiihti ainoana ruotsalaisena valkoisessa asussa ja punaisessa päähineessä, ja Hedlundin voiton kunniaksi tästä tuli koko Ruotsin hiihtomaajoukkueen asu lähes 50 vuoden ajaksi. Tuona vuonna hänelle myönnettiin Svenska Dagbladetin kultamitali.
Hiihdon MM-kisoissa 1933 Itävallan Innsbruckissa Hedlund voitti kultaa Ruotsin viestijoukkueessa. Vaasahiihdon hän voitti kaksi kertaa: 1926 ja 1928 (tasapeli Sven Utterströmin kanssa).
Elis Wiklund

Elis Wiklund (12. joulukuuta 1909 – 15. maaliskuuta 1982) oli ruotsalainen maastohiihdon olympiavoittaja.
Hiihdon MM-kisoissa 1934 Ruotsin Sollefteåssa Wiklund voitti 50 kilometrin hiihdon kultamitalin. Hän toisti 50 kilometrin voittonsa kaksi vuotta myöhemmin vuoden 1936 talviolympialaisissa Saksan Garmisch-Partenkirchenissa; maanmies Axel Wikström hävisi hänelle yli kolme minuuttia. Vuonna 1935 Hohe Tatran maailmanmestaruuskilpailuissa Wiklund oli 18 kilometrin hiihdossa 22:s ja 50 kilometrin hiihdossa seitsemäs
Vuonna 1936 Elis Wiklundille myönnettiin Ruotsin hiihtäjien kunniamerkki "Stora Grabbar".
Ruotsin mestaruuksia Wiklund voitti kolme, joista kaksi 50 kilometrin hiihdossa (1938 ja 1941). Lisäksi hän oli mukana vuonna 1938 3 × 10 kilometrin viestin voittaneessa joukkueessa. Seuratasolla hän edusti IFK Umeåta.
Vuonna 1984 julkaistiin Karl Erik Johanssonin kirjoittama Elis Wiklundista kertova romaani.
Vjatšeslav Vedenin

Vjatšeslav Petrovitš Vedenin (, 1. lokakuuta 1941 – 22. lokakuuta 2021) oli neuvostoliittolainen hiihtäjä. 
Vuoden 1968 talviolympialaisissa Ranskan Grenoblessa Vedenin hiihti hopealle 50 kilometrillä. Vuoden 1970 MM-kisoissa Tšekkoslovakian Tatrassa hän voitti maailmanmestaruuden 30 kilometrillä ja Neuvostoliiton viestijoukkueessa sekä saavutti hopeaa 50 kilometrillä. Vuoden 1972 talviolympialaisissa Sapporossa Vedenin voitti jälleen 30 kilometrillä ja viestissä kultaa sekä saavutti pronssia 50 kilometrillä. Kolmenkympin voittonsa myötä Vedeninistä tuli ensimmäinen neuvostoliittolainen olympiavoittaja miesten hiihdon yksilömatkoilla.
Jaan Tõnisson

Jaan Tõnisson (22. joulukuuta 1868 Viljandi, Liivinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 1941?) oli virolainen liberaalipoliitikko ja valtiomies. Hän toimi kahdesti Viron pääministerinä vuosina 1919–1920 sekä "riigivanemina" 1927–1928 ja 1933. Vuosina 1931–1932 hän oli ulkoministerinä.
Poliittinen ura.
Tõnisson valmistui juristiksi vuonna 1892 Tarton yliopistosta. Vuonna 1896 hänestä tuli Postimees-lehden päätoimittaja. Tõnissonin poliittinen ura alkoi jo 1890-luvulla kansallisen liikkeen noustessa uudelleen. Marraskuussa vuonna 1905 hänestä tuli uuden Viron kansanmielisen edistyspuolueen (viroksi "Eesti Rahvameelne Eduerakond") ensimmäinen puheenjohtaja. Puolue ajoi Virolle autonomiaa, liberaalia maareformia ja virolaisten oikeuksien lisäämistä. Marraskuun lopuksi Tõnisson kutsui koolle Tarttoon yleisvirolaisen suurkokouksen. Vuonna 1906 hän toimi edustajana Venäjän keisarikunnan valtakunnanduumassa. 
Vuonna 1917 Viron kansanmielisen edistyspuolueen seuraajaksi perustettiin Viron demokraattinen puolue (viroksi "Eesti Demokraatik Erakond"), jonka johdossa jatkoi Jaan Tõnisson. Tõnisson oli Viron itsenäistymisessä keskeisiä johtohahmoja ja toisen merkittävän henkilön Konstantin Pätsin rinnalla maailmansotien välisen ajan vaikuttajia. Hän toimi Viron valtionpäämiehenä vuosina 1927–28 ja 1933 sekä ulkoministerinä vuosina 1931–32. Tõnisson oli Tarton liberaalin yliopistokaupungin kasvatti ja hänestä tuli lopulta Pätsin vastaisen opposition keulahahmo. Suomen historian merkkihahmoja pohdittaessa Tõnissonia on usein verrattu K. J. Ståhlbergiin.
Jaan Tõnisson vangittiin 12.12.1940 Tartossa ja hänet vietiin Neuvostoliittoon. Häntä syytettiin aktiivisesta taistelusta Neuvostoliittoa ja Viron vallankumouksellista liikettä vastaan. Tõnissonin kuolinaika ja -paikka ovat yhä epäselviä, mutta hänet todennäköisesti teloitettiin heinäkuussa 1941, vaikkakin erityisesti heti sodan päättymisen jälkeisinä vuosikymmeninä hänen vaiheistaan esitettiin vaihtelevia oletuksia.
Perhe.
Tõnissonin perhe muutti Ruotsiin 1943, jolloin Tõnissonin kohtalosta ei vielä ollut tietoa. Hänen pojastaan Heldur Tõnissonista tuli liiketoimiensa ansiosta maailman rikkain virolainen. Toinen poika, isänsä silmäterä Ilmar Tõnisson, kuoli 10. lokakuuta 1939, kun hänen vaimonsa Amanda ampui hänet oletettavasti mustasukkaisuudesta.
Kinkku

Kinkku on sian reisi-, lonkka- ja kinnernivelen välinen osa. Kinkku on siis luullinen tai luuton (luu on poistettu) ja kokolihaa (ei siis jauhettua tai paloiteltua muotoon puristettua lihavalmistetta, joita myös kutsutaan harhaanjohtavasti kinkuiksi), joka saadaan porsaan tai sian pakarasta ja reidestä. Useimmiten kinkku suolataan ennen kypsentämistä. Suolaustapoja on monia: kuivasuolauksessa suolaa hierotaan kinkun pintaan, ruiskusuolauksessa ruiskutetaan suolaliuosta kinkun sisään, peittosuolauksessa kinkkua liotetaan suolavedessä. Tyypillisiä suomalaisia täyslihakinkkuvalmisteita ovat joulukinkku, saunapalvikinkku ja keittokinkku.
Erilaisia kinkun käsittelytapoja:
Ants Piip

Ants Piip (28. helmikuuta 1884 Tuhalaane (Viljandin maakunta) – 1. lokakuuta 1942 Permin alue, Neuvostoliitto) oli virolainen poliitikko. Hän oli lokakuusta 1920 alkaen pääministeri ja saman vuoden joulukuusta uuden perustuslain mukainen "riigivanem" aina seuraavan vuoden tammikuuhun.
Piip oli koulutukseltaan opettaja ja opiskeli Viron lisäksi Pietarin yliopistossa. Vuodesta 1919 hän toimi kansainvälisen oikeuden professorina Tarton yliopistossa. Hän ehti myös toimia lehtimiehenä, ja oli 1906–1907 kuressarelaisen lehden toimittaja, 1923 Vaba maa -lehden päätoimittaja. Hän toimi diplomaattina ja oli maansa edustajana Pietarissa ja Lontoossa, ja osallistui Pariisin ja Tarton rauhaneuvotteluihin. Pääministerinä Piip oli 25. lokakuuta 1920 – 25. tammikuuta 1921. Myöhemmin hän toimi useasti Viron ulkoministerinä.
NKVD vangitsi Piipin 1.7.1941 ja hänet vietiin Neuvostoliittoon. Piip kuoli vankeudessa Permin alueella olleella työleirillä.
Otto Strandman

Otto August Strandman (30. marraskuuta 1875 Vandu küla – 5. maaliskuuta 1941 Kadrina) oli virolainen poliitikko. Hän oli Viron ensimmäinen varsinainen pääministeri vuonna 1919 ja vuosina 1929–1931 riigivanem.
Strandman oli Viron maapäivien eli Maanõukogun puhemies 1917–1918. Vuonna 1918 saksalaismiehittäjät pidättivät hänet. Viron itsenäistyttyä hän oli vuoden verran maansa pää- ja sotaministeri, sen jälkeen kahteen kertaan ulkoministeri ja maansa lähettiläs Ranskassa, Belgiassa, Puolassa, Tšekkoslovakiassa, Romaniassa ja Vatikaanissa. 
Strandman ampui itsensä 1941, kun neuvostoliittolainen NKVD tuli pidättämään häntä.
King Kong (vuoden 1933 elokuva)

King Kong on Merian C. Cooperin ja Ernest B. Schoedsackin tuottama ja ohjaama yhdysvaltalainen kauhuelokuva vuodelta 1933. Se kertoo jättiläisgorilla King Kongista, joka vangitaan kadonneella, esihistoriallisella saarella ja tuodaan vasten tahtoaan sivistyksen pariin. Elokuva oli aikanaan maailmanmenestys ja pelasti tuotantoyhtiö RKO:n vararikolta. Elokuva sai jo samana vuonna jatko-osan "King Kongin poika".
"King Kong" noudattaa perinteistä Hollywoodin seikkailuelokuvan kaavaa: tutkimusmatkailijat löytävät kartoittamattoman alueen, he kohtaavat ongelmia outoa jumalaa palvovien alkuasukkaiden kanssa, neito joutuu hätään ja sankari pelastaa lopulta neidon.
Sovitukset.
Kuuluisan brittiläisen kirjailijan Edgar Wallacen oli tarkoitus olla mukana kirjoittamassa elokuvan käsikirjoitusta. Hän kuitenkin sairastui ja kuoli ehtimättä kirjoittaa sanaakaan. Elokuvan käsikirjoitus julkaistiin romaanimuodossa ennen elokuvan julkaisua jo vuonna 1932. Romaanin kirjoittajiksi ilmoitettiin Edgar Wallace ja Merian C. Cooper, vaikka sen todellisuudessa kirjoittikin Delos W. Lovelace. Wallacen osuus tarinan kehittelyssä oli kaikista vähäisin, mutta kirjaa myytiin hänen nimellään.
"King Kongin" menestyksen siivittämänä RKO tilasi Cooperilta ja Schoedsackilta heti jatko-osan "King Kongin poika", joka valmistui jo samana vuonna.
John Guillerminin ohjaama ensimmäinen uudelleenfilmatisointi "King Kong" (1976) siirsi tapahtumat 1970-luvulle ja sijoitti loppukohtauksen Empire State Buildingin sijasta vastavalmistuneeseen World Trade Centeriin.
Peter Jacksonin ohjaama toinen uudelleenfilmatisointi "King Kong" (2005) on sijoitettu 1930-luvulle ja on uskollisempi alkuperäiselle elokuvalle. Animaatiota ja mekaanisia nukkeja käyttäneistä edeltäjistään poiketen Jackson loi Kongin ja muut elokuvan hirviöt digitaalitekniikalla.
Ado Birk

Ado Birk (14. marraskuuta 1883 Tarvastu – 2. helmikuuta 1942 Sosva, Sverdlovskin alue) oli virolainen poliitikko, joka toimi Viron ulkoministerinä, Neuvostoliiton-lähettiläänä ja hetkellisesti myös pääministerinä. Birk sai syytteet Neuvostoliiton hyväksi vakoilusta vuonna 1927 paljon huomiota herättäneessä oikeudenkäynnissä. Lopulta syytteitä ei näytetty toteen. Neuvostoliiton miehitettyä Viron Birk pidätettiin vuonna 1941 ja siirrettiin vankileirille Sosvaan, jossa hän kuoli hieman ennen suunniteltua teloitustaan vuonna 1942.
Elämäkerta.
Ado Birk syntyi Tarvastussa 14. marraskuuta 1883. Hän opiskeli ortodoksisessa seminaarissa Riiassa ja sittemmin teologisella akatemialla Pietarissa. Teologian opintojensa jälkeen Birk opiskeli lakia ensin Tarton yliopistossa ja sittemmin vielä Pietarissa ja Leipzigissa.
Vuonna 1911 Birk sai viran Tallinnasta tilastokeskuksesta, jossa työskennellessään hän tutustui myös vuodesta 1912 Tallinnan pormestarina toimineeseen Jaan Poskaan. Vuosien 1912 ja 1917 välillä Birk toimi Poskan apulaisena ja eteni urallaan tämän yhteyksien siivittämänä. Vuonna 1917 Birkistä tuli Maanõukogun eli maapäivien sihteeri. Maanõukogu oli uuden itsehallinnollisen Viron kuvernementin korkein hallinnollinen elin. Saksan miehitettyä Viron ensimmäisessä maailmansodassa Birk matkusti Helsinkiin yrittäen nostaa Viron asiaa esiin suomalaisten poliitikkojen keskuudessa.
Saksan miehityskauden jälkeen vuonna 1918 Birk jatkoi toimintaansa Maanõukogussa osallistuen esimerkiksi Viron perustavan kokouksen vaalien valmisteluun. Vuosien 1919 ja 1920 välillä Birk toimi kahdesti Viron ulkoministerinä ja hetkellisesti 28.–30. heinäkuuta 1920 myös pääministerinä. Lyhyen pääministerivirkansa jälkeen Birk nimitettiin Viron lähettilääksi Moskovaan.
Birk oleskeli Moskovassa vuoteen 1925 saakka, jolloin hänestä tuli jälleen Viron ulkoministeri. Hän alkoi kuitenkin ajautua kiistoihin muiden poliitikkojen kanssa. Jo saman vuoden lopulla Birkin korvasi Ants Piip ja Birk lähetettiin takaisin Moskovaan. Moskovassa keskusteltiin kauppasopimuksista Neuvostoliiton kanssa. Birk ja muut virolaiset poliitikot näkivät sopimusten hyödyt ja haitat hyvin eri tavoin. Birk kutsuttiin takaisin Viroon vuonna 1926, mutta hän päättikin jäädä Neuvostoliittoon. Neuvostoliitossa Birk päätyi GPU:n pidättämäksi. Pidätyksensä jälkeen Birkin onnistui palata Viroon vuonna 1927, jossa häntä vastaan nostettiin syyte vakoilusta Neuvostoliiton hyväksi. Birkin vastainen oikeudenkäynti sai Virossa paljon julkisuutta. Häntä puolusti esimerkiksi Viron sosiaalidemokraattien johtaja August Rei. Syytöksiä vakoilusta ei kuitenkaan saatu näytettyä toteen, ja Birk vapautettiin marraskuussa 1927.
Birk toimi myöhemmin eri yrityksissä ja sosiaalityön parissa. Neuvostoliiton miehitettyä Viron toisen maailmansodan syttymisen jälkeen neuvostoviranomaiset pidättivät Birkin 14. kesäkuuta 1941. Birk kuljetettiin Sverdlovskin alueen Sosvassa sijainneelle vankileirille, jossa hän sai kuolemantuomion. Birk kuoli leirillä 2. helmikuuta 1942 muutamaa päivää ennen suunniteltua teloitustaan.
Juhan Kukk

Juhan (Johann) Kukk (13. huhtikuuta 1885 Käru, Vironmaan kuvernementti, Venäjä – 4. joulukuuta 1942 Arkangelin alue, Neuvostoliitto) oli virolainen poliitikko ja Viron hallitusta johtava "riigivanem".
Kukk oli yksi vuoden 1918 itsenäisyysjulistuksen pääkirjoittajista. Vuonna 1940 Neuvostoliiton miehitysjoukot pidättivät hänet ja lähettivät vankileirille, missä Kukk kuoli vuonna 1942.
Teno (joki)

&lt;mapframe latitude="69.5" longitude="26" zoom="5" height="270" width="270" text="Teno"&gt;
 "type": "ExternalData",
 "service": "geoline",
 "ids": "Q829866",
 "properties": {
 "stroke": "#00BFFF",
 "stroke-width": 3, 
]
&lt;/mapframe&gt;
Teno tai Tenojoki (, , , myös "Tanaelva") on Tenojoen vesistön laskujoki ja myös Suomen ja Norjan välinen rajajoki. Se on myös maineikas ja suosittu kalastusvirta, Pohjois-Euroopan suurin ja tuottoisin luonnontilainen lohijoki.
Tenojoki kulkee Utsjoella jääkauden muodostamassa laaksossa, joka on pisin laakso Suomessa. Tenojoen laakso kuuluu valtakunnallisesti arvokkaisiin maisema-alueisiin. 
Rajajoki.
Tenon pituutta voidaan sanoa ”mittaamattomaksi” – niin paljon erilaisia lukuja joesta esitetään. Saman virtaavan uoman eri osuuksia kutsutaan myös peräti neljällä eri nimellä ennen sen vesien Jäämereen laskemista. Pääuoma alkaa Käsivarren juuresta Peltotunturin (katso myös Ivalojoki) kupeelta Rajajokena ja jatkuu sitten Kietsimäjokena Angeliin, missä se yhtyy Inarijokeen. Varsinainen Teno alkaa Utsjoen Karigasniemen kylän liepeiltä, Kaarasjoen ja Inarijoen yhtymäkohdasta. Tästä se virtaa edelleen Suomen ja Norjan rajajokena 152 kilometrin matkan Nuorgamiin asti ja tästä vielä 50 kilometrin matkan Tenonvuonoon kokonaan Norjan alueella.
Suomen ja Norjan raja kulkee jokirajana Tenon vesistössä 294 kilometrin matkan pitkin joen syväväylää. Syväväylän kohta muuttuu jatkuvasti. Rajalinjan sijainti tarkistetaan aluksi ortoilmakuvista tehdyiltä kartoilta ja ilmasta käsin helikopterilla. Tulkinnanvaraisissa paikoissa tehdään luotaus. Raja tarkistetaan 25 vuoden välein, viimeisin rajankäynti tehtiin vuonna 2000. Tarkistettu rajalinja tuli voimaan 1. helmikuuta 2003.
Pitkin Tenojokea Karigasniemeltä Nuorgamiin kulkee seututie 970 eli Tenontie, jota on sanottu Suomen kauneimmaksi tieksi. Myös Norjan puolella kulkee tie lähellä Tenojokea.
Sillat.
Varsinaisen Tenon yli johtaa kaksi maantiesiltaa. Toinen sijaitsee E6-/E75-teillä Tenon kunnan keskustaajamassa; sillan samoin kuin taajamankin nimi on Tana bru, sananmukaisesti Tenon silta. Silta otettiin käyttöön vuonna 1948, mutta on sittemmin korvattu uudella. Utsjoen kuntakeskuksen ja Tenon Roavvegieddin välillä, osana E75-tietä, sijaitsee puolestaan Saamen silta, joka valmistui vuonna 1993.
Lisäksi Inarijoen yli kulkee maantiesilta juuri ennen Kaarasjoen suuta, Karigasniemen ja Kaarasjoen kuntakeskuksen välillä. Tällä sillalla yhdistyy Suomen kantatie 92 Norjan samannumeroiseen valtatiehen.
Ahti Pekkala

Ahti Antti Johannes Pekkala (20. joulukuuta 1924 Haapavesi – 23. elokuuta 2014 Haapavesi) oli suomalainen poliitikko. 
Pekkala toimi Haapaveden osuuspankin johtajana 1952–1985. Hän oli Keskustapuolueen kansanedustaja 1970–1986, eduskunnan I varapuhemies 1976–1978 ja puhemies 1978–1979. Keskustapuolueen varapuheenjohtajana Pekkala oli 1971–1986. Pekkala oli valtiovarainministerinä kolmessa eri hallituksessa (Koivisto II, Sorsa III ja Sorsa IV) 1979–1986 eli kauemmin kuin kukaan hänen edeltäjänsä. Hallituksen vuosittaisia neuvotteluja valtion tulo- ja menoarviosta alettiin kutsua budjettiriiheksi Pekkalan toimiessa valtiovarainministerinä.
Pekkala suoritti keskikoulun vuonna 1940. Hän toimi vakuutusyhtiö Auran piiritarkastajana vuosina 1948–1951 ja vastaavana kansakoulunopettajana Haapavedellä 1951–1952, josta hän siirtyi Haapaveden osuuspankin johtaksi vuonna 1952. Pekkala toimi osuuspankin johtajana aina vuoteen 1985 saakka. Hän oli myös Haapaveden kansanopiston kirjanpidon opettajana vuosina 1964–1966.
Pekkala valittiin eduskuntaan vuoden 1970 vaaleissa. Hän toimi kansanedustajana vuoden 1985 loppuun asti, kunnes aloitti Oulun läänin maaherrana 1. tammikuuta 1986. Pekkalan tilalle eduskuntaan nousi Tellervo Renko. Pekkala toimi maaherrana vuoteen 1991 saakka.
Presidentin valitsijamiehenä Pekkala oli 1956, 1978 ja 1982. Syksyllä 1981 ilmestyneessä "Tamminiemen pesänjakajat" -kirjassa Pekkalaa luonnehdittiin ylimenokauden mieheksi ja hänen sanottiin olevan liian rehellinen ja kunniallinen poliitikoksi saati presidentiksi, mutta ”hänen tapaistensa poliitikkojen arvo saattaa nousta, kun vaalitaistelun likaisin vaihe alkaa”.
Vuoden 1982 vaalien alla Pekkala ajoi näkyvästi Ahti Karjalaista Keskustapuolueen presidenttiehdokkaaksi ja vetosi tämän puolesta jo ennen kuin Urho Kekkonen ilmoitti eroavansa tasavallan presidentin virasta. Kun Johannes Virolainen oli valittu Kuopion ylimääräisessä puoluekokouksessa lokakuussa 1981 Keskustan ehdokkaaksi ylivoimaisella äänten enemmistöllä, tulokseen silmin nähden pettynyt Pekkala totesi kokousta seuranneelle valokuvaajalle Kalle Kultalalle: "Synkkä päivä isänmaalle." Omassa vaali-ilmoittelussaan Pekkala kieltäytyi täysin käyttämästä Virolaisen nimeä.
Pekkala oli kahdesti naimisissa. Ensimmäisen avioliittonsa hän solmi Toini Kuiviston kanssa vuonna 1949 ja pariskunnalle syntyi kolme lasta. Avioliitto päättyi Toinin kuolemaan vuonna 1958. Pekkala solmi toisen avioliittonsa Liisa Halmetojan kanssa vuonna 1959. Heille syntyi neljä lasta.
Rockabilly

Rockabilly on yksi rockin tyylilajeista. Rockabilly yhdistelee vaikutteita countrysta (”hillbilly”-musiikista), rhythm and bluesista ja rock and rollista. Rockabilly syntyi 1950-luvun puolivälissä ja se oli suosittua erityisesti valkoisen nuorison keskuudessa noin vuoteen 1958 asti. Tämän jälkeen tyyli jatkoi elämäänsä alakulttuurina, ilman merkittävää listasuosiota ennen 1970-luvun lopun uudelleensyntyä. Rockabillyn instrumentaatio perustuu sähkökitaraan, kontrabassoon ja rumpuihin. Merkittäviä rockabilly-artisteja olivat muun muassa Elvis Presley, Carl Perkins, Johnny Cash, Johnny Burnette ja Eddie Cochran. Elvis Presley myöhemmin siirtyi rock and rollin ja Johnny Cash country-musiikin pariin. Merkittävä rockabilly-levymerkki oli Memphisissä, Tennesseessä toiminut Sun Records, jonka artisteja olivat niin sanotun miljoonan dollarin kvartetin jäsenet Elvis Presley, Jerry Lee Lewis, Johnny Cash ja Carl Perkins.
Rockabilly on hyvin nopeatempoista 2/4- tai 2/2-tahtilajissa soitettua musiikkia. Rumpukomppi sekä länkyttävä kontrabasso antavat tunnusomaisen tavarajunamaisen rytmin. Kitarana käytetään yleensä puoliakustista sähkökitaraa. Kitarassa käytetään usein kaikua ja twangia, mutta yliohjausta tai säröä vain harvoin. Bluesskaala joko duurissa tai mollissa on hyvin tunnusomainen. Carl Perkinsin mukaan ensimmäinen rockabilly-kappale on Elvis Presleyn levyttämä ”Blue Moon of Kentucky” vuodelta 1954.
Rockabilly nousi uudestaan muotiin 1970-luvun lopulla muun muassa Isossa-Britanniassa ja Suomessa. Rockabillyn ja punkin kohtaaminen synnytti psychobillyksi kutsutun tyylin 1980-luvulla.
Rockabilly Suomessa.
1970- ja 1980-luvun vaihteessa rockabilly nousi uuden aallon ohella nuorison suosituimmaksi musiikiksi Suomessa. Tyylisuunnan ja koko Suomen ykkösnimenä toimi silloin keravalainen Teddy &amp; The Tigers, jonka esikoisalbumi "Boppin"' ilmestyi vuonna 1978. Turkulais-raisiolainen Buck Jones yhtyeineen oli myös ykkösnimiä. Brittiläiset Matchbox, Crazy Cavan &amp; His Rhythm Rockers sekä Flying Saucers olivat Suomessakin huippusuosittuja. Vuosina 1981–1982 amerikkalainen Stray Cats oli yksi suosituimmista yhtyeistä Suomessa ja saavutti laajaa suosiota myös muiden kuin rockabilly-fanien keskuudessa. Pitkän linjan rockabilly-muusikot, kuten Ray Campi ja Sleepy LaBeef kävivät Euroopan kiertueilla hyvällä menestyksellä, myös Suomessa.
Muoti-ilmiönä rockabilly hiipui Suomessa 1980-luvun alkupuoliskolla. 1990- ja 2000-luvulla musiikin uskolliset kannattajat ovat muodostaneet elinvoimaisen alakulttuurin. Aika-ajoin jotkut rockabillyyn pohjaavat yhtyeet saavuttavat myös laajempaa suosiota. Listoille nousseita suomalaisyhtyeitä on muun muassa Francine.
Tunnettuja rockabillyn esittäjiä.
1950-luku
Modernit artistit (1970-luvulta lähtien)
Suomalaiset
Rock-Jerry

Rock-Jerry (oik. Kaj Alvar Järnström, käytti myös taiteilijanimeä Jerry, s. 30. kesäkuuta 1943 Helsinki) on suomalainen rocklaulaja. Hän voitti vuonna 1959 rock-kuninkuuskilpailun. Seuraavana vuonna nimellä Rock-Jerry &amp; His Masters tehtyä Rock-Jerryn debyytti-EP:tä "Suomen Rock-kuningas" (sisälsi kappaleet "Long Tall Sally" / "Waltzing Matilda" / "Stupid Cupid" / "Only Sixteen") pidetään ensimmäisenä varsinaisena suomalaisena rock-levynä. Rock-Jerryn managerina toimi Onni Gideon.
Rock-Jerry keskittyi 1960-luvun alun jälkeen kauppatieteen opintoihin, mutta teki comebackin vuonna 1974 julkaisten kaksi albumia. Vuonna 2000 julkaistiin "20 suosikkia – When The Saints Go Marchin' In" -kokoelma, mikä sisältää Rock-Jerryn tunnetuimmat levytykset.
Aatos

Aatos on suomalainen miehen etunimi. 
Runokielessä 'aatos' merkitsee ylevää ajatusta. Aatosta käytetään myös Aadolf- tai Aatami-nimen puhuttelumuotona. Toisaalta nimi muistuttaa alkujaan kreikkalaisperäistä nimeä Athos, joka on tullut tunnetuksi varsinkin Alexandre Dumas vanhemman teoksesta Kolme muskettisoturia. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan on Suomessa ollut kirjoilla marraskuuhun 2025 mennessä 15 302 Aatos-nimistä miestä ja myös noin 10–30 naista.
Timo Jämsen

Timo Jämsen (oik. Keijo Tauvo Ahola, 18. joulukuuta 1942 Pori – 8. toukokuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen rocklaulaja ja kitaristi, joka tuli tunnetuksi 1960-luvun alun ensimmäisessä suomalaisessa rock-aallossa menestyttyään Suomen rock-kuninkuuskilpailussa 16. marraskuuta 1959. 
Jämsen levytti ensimmäiset levynsä Fazerille, mutta siirtyi pian Scandian talliin. Tältä vuonna 1961 alkaneelta levytyskaudelta tunnetuimpia äänityksiä ovat alun perin Elviksen esittämä ”Kohtalon tähti” (”Flaming Star”), Cliff Richard -cover ”Tuollainen tyttö” (”Girl Like You”) ja kitarayhtye The Strangersin kanssa vuonna 1963 nimellä Timo Jämsen &amp; The Strangers tehty EP ”Yyterin twist”. Rockin suosion alkaessa hiipua Jämsen siirtyi rautalankamusiikkiin ja liittyi The Esquires -yhtyeeseen vuonna 1963. Beatles-ilmiön rantauduttua Suomeenkin yhtye äänitti useita Beatles-hittejä suomeksi. Näistä parhaiten menestyi Lennon-McCartney-sävellys ”Maailma ilman rakkautta” (”World Without Love”). 1960-luvulla ahkerasti keikkaillut yhtye teki paluun 1990-luvulla.
Sininen ylijättiläinen

Siniset ylijättiläiset ovat ylijättiläistähtiä, joiden luminositeettiluokka on I ja spektriluokka O tai B.
Siniset ylijättiläiset ovat erittäin kuumia ja kirkkaita, ja niiden pintalämpötila on 30 000–50 000 K. Niillä on yleensä 10–50 kertaa Auringon massa ja noin 25 kertaa Auringon säde. Nämä harvinaiset ja arvoitukselliset tähdet ovat lähes kuumimpia ja kirkkaimpia tähtiä koko tunnetussa maailmankaikkeudessa. Siniset ylijättiläiset ovat yleensä paljon pienempiä kuin niiden punaiset vastineet.
Suurten massojensa takia niiden elinkaari on suhteellisesti erittäin lyhyt, ja niitä havaitaan usein nuorissa muodostelmissa, kuten avoimissa tähtijoukoissa, kierteisgalaksien haaroissa ja epäsäännöllisissä galakseissa. Niitä havaitaan joskus myös kierteisgalaksien keskuksissa, elliptisissä galakseissa ja pallomaisissa tähtijoukoissa, joiden uskotaan yleisesti koostuvan vanhemmista tähdistä.
Tunnetuin esimerkki sinisestä ylijättiläisestä on Rigel, kirkkain tähti Orionin tähdistössä. Sen massa on noin 20 kertaa Auringon massa ja sen kirkkaus 60 000 kertaa suurempi. Koska siniset jättiläiset ovat harvinaisia ja lyhytikäisiä, niitä ei tunneta kovin paljon.
Siniset ylijättiläiset edustavat hitaan palamisen vaihetta massiivisen tähden kuolemassa. Koska ytimen ydinreaktiot ovat hieman hitaampia, näiden tähtien pinnoista tulee normaalia kuumempia. Punaiset ylijättiläiset voivat muuttua sinisiksi ylijättiläisiksi, jos niiden ydinreaktiot tulevat jostakin syystä hitaammiksi. Tällaisessa tilanteessa niistä voi tulla myös pulsareita.
Punaisista ylijättiläisistä lähtevä aurinkotuuli on tiheää ja hidasta, mutta sinisistä ylijättiläisistä tuleva on nopeaa ja harvaa. Kun punainen ylijättiläinen muuttuu siniseksi ylijättiläiseksi, nopeampi aurinkotuuli saavuttaa jo lähteneen hitaamman aurinkotuulen ja läheisestä materiasta tulee tiheämpää. Lähes kaikkien tunnettujen sinisten ylijättiläisten lähistöllä leijuu tällaista tiheää materiaa, mikä viittaa siihen, että ne kaikki ovat joskus olleet punaisia ylijättiläisiä.
Aikaisemmin oli arvioitu, että kaikki supernovat syntyvät punaisista ylijättiläisistä, kunnes Supernova 1987A todistettiin syntyneeksi sinisestä B3-luokan ylijättiläisestä.
James Gosling

James Gosling (s. 19. toukokuuta 1955 Calgary, Kanada) on kanadalainen tietojenkäsittelytieteilijä ja insinööri, joka tunnetaan parhaiten Java-ohjelmointikielen kehittäjänä. Hän opiskeli tietojenkäsittelytiedettä Toronton yliopistossa ja väitteli tohtoriksi Carnegie Mellon -yliopistossa. Goslingilla on kolme tytärtä Katie, Kelsey ja Lorena Goslingin kahdesta avioliitosta.
Ura.
Gosling työskenteli vuodesta 1984 lähtien Sun Microsystemsin palveluksessa.
Gosling jätti Sun Microsystemsin 2. huhtikuuta 2010, vähän sen jälkeen kun Oracle Corporation oli ostanut yrityksen. Eronsa syystä Gosling kirjoitti blogiinsa, että mitä tahansa paikkansapitävää ja vilpitöntä hän sanoisikin, se tekisi enemmän harmia kuin hyötyä.
Maaliskuussa 2011 Gosling aloitti Googlen palveluksessa.
Goslingin saavutukseksi sanotaan Java-ohjelmointikielen kehitys vuonna 1991. Hän teki Javan alkuperäisen arkkitehtuurin ja toteutti sen alkuperäisen ohjelmointikielen kääntäjän ja virtuaalikoneen. Tämän johdosta hänet on valittu Yhdysvaltojen National Academy of Engineeringin jäseneksi.
Gosling on työskennellyt muun muassa PostScript-kieleen perustuvan NeWS-ikkunointijärjestelmän (tuolloin nimellä "SunDew") parissa. 20 vuotta myöhemmin hän julkaisi artikkelin, jossa hän kuvaili mitä tekisi toisin jos kehittäisi sen uudelleen.
Goslingin kehittämiin ohjelmiin kuuluu Gosling Emacs.
Ohjelmointityö.
Hänen tiedetään tekevän pääosan suunnittelutyöstään omalla PowerBook-tietokoneellaan.
Kirjallisuutta.
Lista kirjoista joissa James Gosling on ollut yksi kirjan kirjoittajista. Kaikki listan kirjat ovat englanninkielisiä.
Auringon luminositeetti

Auringon luminositeetti on Auringon säteilemä valoteho tai auringon säteilemä kokonaisteho kaikilla aaltoalueilla.
Auringon kokonaisluminositeetti Lo tai Ls on:
formula_1
Auringon säteily näkyvällä alueella eli visuaalinen luminositeetti Lvo on:
formula_2
kun Aurinko säteilee 100 lm/W.
Teuvo

Teuvo on suomalainen miehen etunimi. Nimipäivää vietetään 9. marraskuuta vuodesta 1929 alkaen.
Teuvo on suomalainen kansanomainen muoto kreikkalaisesta nimestä Teodoros, joka merkitsee Jumalan lahjaa. Nimi Teuvo esiintyi jo vuonna 1883 Kansanvalistusseuran kalenterissa. Nimi on annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 14 276 suomalaiselle miehelle ja ainakin yhdelle naiselle.
Vanilla Ice

Vanilla Ice (oik. Robert Matthew Van Winkle, s. 31. lokakuuta 1967 Dallas, Texas) on yhdysvaltalainen rap-artisti, näyttelijä ja tv-juontaja. Hänet tunnetaan parhaiten hittikappaleestaan "Ice Ice Baby", joka nousi ensimmäisenä hip hop-singlelevytyksenä Billboard myyntilistojen kärkeen vuonna 1990.
Vanilla Ice on esiintynyt tositv-ohjelmissa, kuten vuonna 2010 alkaneessa sarjassaan "The Vanilla Ice Project". Vuonna 2012 hän esitti itseään elokuvassa "That's my boy".
Van Winkle oli naimisissa Laura Van Winklen kanssa vuodesta 1997 vuoteen 2016 ja heillä on kaksi tytärtä. Van Winkle pidätettiin kahdesti avioliiton aikana hänen pahoinpideltyään vaimoaan.
Pariisin ooppera

Pariisin ooppera eli Opéra de Paris eli l'Opéra on Ranskan merkittävin oopperaseurue Pariisissa. Sen on perustanut Ludvig XIV vuonna 1669. Se nimettiin aluksi Académie d'Opéraksi, sitten Académie Royale de Musiqueksi. Vuosina 1672–1687 sitä johti Jean-Baptiste Lully, joka vaikutti suuresti koko ranskalaisen oopperan kehitykseen. Oopperassa toimii Pariisin oopperan baletti (Ballet de l'Opéra de Paris).
Oopperaesitykset ja modernin teatterin esitykset pidetään Opéra Bastillessa, kun taas klassisen baletin estradina on Palais Garnier.
Geostationaarinen kiertorata

Geostationaarinen rata on noin 35 786 kilometrin päässä suoraan Maan pinnan yläpuolella päiväntasaajalla sijaitseva ympyrän muotoinen kiertorata, joka on eräs erikoistapaus geosynkronisesta radasta. Siitä käytetään lyhennettä GEO (). Se on yleinen tietoliikennesatelliittien kiertorata. Satelliitin kiertoaika on yksi sideerinen vuorokausi.
Historia.
Idean geostationaarisesta radasta ja sen käytöstä tietoliikenteeseen esitti vuonna 1928 slovenialainen Herman Potočnik. Vuonna 1945 englantilainen tieteisfiktiokirjailija Arthur C. Clarke toi sen laajempaan tietoon. Tämän takia ratoja kutsutaan toisinaan englantilaisissa alan julkaisuissa Clarken radoiksi ("Clarke Orbits" tai "Clarke Belt").
Käyttö.
GEO-radalla kiertävä satelliitti näyttää maasta käsin pysyvän paikoillaan, koska se kiertää Maata samalla kulmanopeudella kuin Maa pyörii. Geostationaarisella radalla kiertävälle satelliitille voidaan johtaa ratanopeus 11 052 km/h. Tämä on yleisin tietoliikennesatelliittien kiertorata, koska tällöin satelliitti voi käyttää suunnattavia antenneja, joita ei tarvitse kiertää vuorokauden kuluessa. Koska kiertorata on pituudeltaan rajattu, Kansainvälinen televiestintäliitto (ITU) jakaa sitä pituuspiireittäin tarjouskilvan kautta. Etenkin Tyynenmeren päiväntasaajalla sijaitsevat pienet saarivaltiot ovat myyneet niille kuuluvia radan paikkoja tietoliikenneyhtiöille.
Muita tietoliikennesatelliittien ratoja ovat mm. Molnija-radat.
Matematiikkaa.
Vapaassa pudotusliikkeessä ympyräradalla keskipako- ja keskuskappaleen vetovoima kumoavat toisensa.
formula_1
Newtonin toisen lain mukaan voimat ovat muotoa massa kertaa kiihtyvyys:
formula_2
Satelliitin massa kumoutuu, joten rata on siitä riippumaton.
Keskipakovoiman kiihtyvyys on:
formula_3
jossa formula_4 kulmanopeus ja formula_5 radan säde mitattuna keskuskappaleen keskipisteestä.
Keskuskappaleen gravitaation vetovoima on
formula_6,
jossa formula_7 on Maan massa ja formula_8 on gravitaatiovakio.
Täten saadaan
formula_9
formula_10
Korvataan formula_11 kertoimella formula_12, joka on geosentrinen gravitaatiovakio:
formula_13
Kulmanopeus formula_4 on toisaalta matka (formula_15) jaettuna periodilla, joka on Maalle 86 164 sekuntia. Täten saadaan
formula_16
Säde on 42 164 km Maan keskipisteestä eli Maan pinnalta 35 786 km.
Ratanopeus on
formula_17
Omistus.
Ulkoavaruus ei kansainvälisen ulkoavaruutta koskevan sopimuksen mukaan kuulu kenellekään. Vuonna 1976 kahdeksan päiväntasaajalla olevaa maata (Ecuador, Kolumbia, Brasilia, Kongon tasavalta, Zaire, Uganda, Kenia ja Indonesia) kokoontuivat Bogotassa Kolumbiassa ja tekivät "Bogotan julistuksen", jossa ne vaativat hallintaoikeutta maiden kohdalla olevaan geosynkronisen kiertoradan osaan. Näitä vaatimuksia ei ole kansainvälisesti tunnustettu, Suomi esimerkiksi toteaa, että:
Isoelektrinen piste

Isoelektrinen piste (pI) tarkoittaa pH-arvoa, jossa molekyylin nettovaraus on nolla ja jossa se ei liiku varausta kohti. Molekyylin nettovaraus riippuu liuoksen pH-arvosta ja se voi muuttua negatiivisesti tai positiivisesti varautuneeksi luovuttaessaan tai ottaessaan vastaan protoneja.
Isoelektrinen piste on oleellinen aminohapoille, joilla on sekä hapan karboksyylihapporyhmä että emäksinen aminoryhmä. Vesiliuoksessa karboksyylihapon vety protolysoituu ja amino-osa puolestaan ottaa vedyn vastaan. Tämän reaktion tapahtuessa täydellisesti molekyyli on ulkoisesti varaukseton. Tätä kutsutaan aminohapon isoelektriseksi pisteeksi.
Isoelektrinen fokusointi on biomolekyylien elektroforeettinen erottelumenetelmä, jossa tasavirran avulla synnytettävässä pH-gradientissa molekyylit, esimerkiksi proteiinit, liikkuvat isoelektriseen pisteeseensä. 
Elektroforeesissa pH-gradientin ollessa sähkövirran suuntainen näyte laitetaan geelin keskiosaan. Kun sähkövirta kytketään, alkavat molekyylit liikkua nettovarauksensa mukaisesti sähkökentässä. Negatiiviset liikkuvat kohti positiivista päätä ja positiiviset kohti negatiivista. Molekyylin nettovaraus muuttuu jatkuvasti molekyylin protonoituessa tai deprotonoituessa (protonia vastaanottaessa tai luovuttaessa), kun se etenee geelissä. Lopulta molekyyli saavuttaa pH:n, jossa sen nettovaraus on nolla. Tämä pH on molekyylin isoelektrinen piste, jossa molekyyli pysähtyy geelissä paikalleen, koska sillä ei ole enää varausta, joka veisi sitä anodille tai katodille. Jos molekyyli diffundoituu pois isoelektrisestä pisteestään, saa se heti nettovarauksen ja liikkuu takaisin isoelektriseen pisteeseensä sähkövirran avulla. Tämän ilmiön avulla molekyylit konsentroituvat tarkasti oikeaan kohtaan geelillä, ja näin ollen tällä menetelmällä pystytään erottelemaan proteiineja niiden elektronisen luonteen mukaan. 
Isoioninen piste on sama kuin isoelektrinen piste silloin, kun ionisidokset on nollassa.