tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Syanobakteerit

Sinibakteerit eli syanobakteerit (Cyanobacteria) ovat yhteyttäviä esitumallisia. Niitä kutsutaan myös sinileviksi, vaikka ne eivät ole leviä. Sinibakteerit tunnetaan kesäisistä massaesiintymisistään ('sinileväkukinnat') lämpimissä ja ravinteikkaissa vesissä, joissa ne tuottavat myrkyllisiä aineita. Syanobakteerit voivat elää yksittäisinä bakteereina tai muodostaa jonomaisia ketjuja.
"Syano" nimessä viittaa väriin: kreikan kielen κυανός (kyanós) = sininen. Sinibakteerit eivät ole sinisiä eläessään, vaan ne muuttuvat sinisiksi vasta kuoltuaan. Sinibakteerien yhteyttäminen tapahtuu litteässä yhteyttämiskalvostossa. Muutamat lajit elävät alkueliöiden kanssa endosymbioosissa, eli kumpaakin osapuolta hyödyttävässä yhteiselossa alkueliön sisällä.
Soluseinältään sinibakteerit ovat gramnegatiivisia bakteereja, eli niiden soluseinässä on paljon rasva-aineita. Niillä ei ole siimoja, mutta ne pystyvät liikkumaan toistaiseksi tuntemattomalla keinolla.
Sinibakteerit ovat levien tapaan ekosysteemissä tuottajia, eivätkä hajottajia, kuten useat muut bakteerit. Ne kuuluvat harvoihin eliöihin, jotka kykenevät sitomaan typpeä ilmakehästä. Typen sidonta on tärkeää ekosysteemin typenkierrolle. Typen yhteyttäminen kuluttaa runsaasti energiaa ja sen sivutuotteena syntyy vetyä.
Sinibakteerit tuottavat ja vapauttavat happea yhteyttämisen sivutuotteena ja tämän on nähty muuntaneen maapallon varhaisen happiköyhän ilmakehän nykyisenkaltaiseksi paljon happea sisältäväksi. Tällä oli dramaattiset vaikutukset maapallon eliöstöön.
Sinilevähavaintojen määrään Itämeressä vaikuttavat mm. suolapulssit.
Myrkyllisyys.
Sinileväkukinnoista yli puolet on myrkyllisiä. Sinibakteereissa on kahdenlaisia myrkkyjä, maksamyrkkyjä ja hermomyrkkyjä. Maksalle myrkylliset sinilevät ovat yleisempiä kuin hermostolle myrkylliset. Makeiden vesien maksamyrkyt (mikrokystiinit) ja murtoveden maksamyrkyt (nodulariinit) ovat rakenteeltaan aminohapoista muodostuneita rengasrakenteisia peptidejä aiheuttaen eläimille maksan turpoamisen ja šokin. Hermostoon vaikuttavat toksiinit (mm. anatoksiinit ja saksitoksiinit) ovat rakenteeltaan pienimolekyylisiä hiilivetyrenkaita sisältäviä alkaloideja tai organofosfaatteja aiheuttaen mm. lihasten halvaantumista.
Myrkkyihin kuolee satunnaisesti lehmiä ja koiria, mutta Suomessa ei ihmisille ole aiheutunut vakavia myrkytyksiä. Sinibakteereja sisältävässä vedessä uimisesta voi tulla ihottumaa, päänsärkyä ja kuumetta. Järvivedestä otetussa puhdistetussa juomavedessä ei sinibakteerimyrkkyjä ole merkittäviä määriä.
Esitumalliset

Esitumalliset, alkeistumaiset eli prokaryootit ovat tumattomia soluja. Ne jaetaan
bakteereihin ja arkeoneihin. Esitumalliset ovat yksisoluisia eliöitä, jotka voidaan havaita vain mikroskoopilla. Muodoltaan esitumalliset jaetaan pallomaisiin kokkeihin, sauvamaisiin basilleihin, kierteisiin spirilleihin ja käyriin vibrioihin. Esitumallisten läpimitta on luokkaa 0,1–100 mikrometriä.
Niiltä puuttuvat mitoottisesti jakautuva kotelon ympäröimä tuma ja pitkälle kehittyneet soluelimet. Näin ollen ne ovat rakenteeltaan tumallisia soluja alkeellisempia. Esitumallisten ribosomit ovat suurelta osin toisenlaisia kuin tumallisten. Esitumalliset ovat monesti aitotumallisia pienempiä ja niistä löytyvätkin pienimmät elävät solut. Tumallisten uskotaan kehittyneen esitumallisesta eliöstä, mutta ei ole selvää, miten ja milloin nykyiset kunnat ovat syntyneet.
On väitetty, että olisi olemassa nanobeja tai nanobakteereja, jotka ovat huomattavasti bakteerejakin pienempiä, viruksen kokoisia, mutta tätä ei ole kyetty todistamaan.
Esitumalliset.
Raja aitotumaisten eli eukaryoottien ja esitumallisten välillä on ollut solubiologiassa pitkään merkittävin jako eri eliöryhmien välillä.
Esitumallisista käytetään monia nimiä: prokaryootit, prokariootit, alkeistumalliset, esitumaiset ja tumattomat. Esitumallisten olennaisin puute on kaksoiskelmun ympäröimän tuman puuttuminen. Solun keskustassa on sen sijaan rengasmainen kromosomi, jossa esimerkiksi arkeonien tapauksessa on eukaryooteille luonteenomaisia histoneita.
Esitumallisilla on genomina yksi rengasmainen kromosomi, minkä lisäksi geneettistä materiaalia saattaa olla plasmideissa. Esitumallisilla on solukalvon lisäksi yleensä jäykkä soluseinä, joka estää solun tilavuuden muuttumisen.
Eliökunnan jako kolmeen kuntaan.
Esitumalliset on jaettu mm. Carl Woesen näkemyksen mukaan bakteereihin ja arkeoneihin muun muassa geenien rakenteen pohjalta.
Bakteereita sanotaan myös eubakteereiksi, arkeoneja arkeiksi.
Bakteerien ja arkeonien geenit ovat hyvin erilaisia. Bakteerit, arkeonit ja tumalliset solut ovat geeneiltään yhtä kaukana toisistaan.
Näin ollen Maan eliöt voidaan jakaa kolmeen suureen kuntaan, ns.
"domeeniin": eubakteereihin, arkkeihin ja eukaryootteihin.
Aitotumaiset

Aitotumaiset (Eucarya) eli tumalliset, eukaryootit tai aitotumalliset ovat yksi eliöiden kolmesta domeenista. Ne koostuvat solusta tai soluista, joissa on tuma ja monenlaisia erikoistuneita soluelimiä eli soluorganelleja. Ne ovat rakenteeltaan huomattavasti mutkikkaampia ja suurempia kuin esitumalliset bakteerit ja arkeonit. 
Koko eliökunta voidaan jakaa esi- ja aitotumaisiin, joista ensimmäiseen kuuluvat bakteerit sekä arkeonit ja jälkimmäiseen kaikki muut. Ongelmana tällaisessa jaossa on kuitenkin se, että arkeonit ja aitotumaiset ovat toisilleen läheisempää sukua kuin bakteereille.
Monisoluiset kasvit, sienet ja eläimet kuuluvat aitotumaisiin. Yksisoluisia eukaryootteja on perinteisesti kutsuttu alkueläimiksi.
Aito- ja esitumaisten eroja.
Aitotumaisten solujen selvin tunnusmerkki on se, että niillä on selvä tumakalvo, jonka sisällä solun perintöaines on. Tumakalvon vuoksi aitotumaiset solut kuljettavat lähetti-RNA:n eli mRNA:n ulos tumasta ribosomeille, jotta nämä voisivat aloittaa solulimassa tapahtuvan proteiinisynteesin.
Aitotumaisilla on tuman lisäksi muita erilaistuneita, kalvon ympäröimiä soluelimiä. Niiden uintisiimat ovat paljon monimutkaisempia kuin esitumallisilla tavattavat. Aitotumaisilla nämä siimat muodostuvat tosiinsa limittyvistä mikrotubuluksista.
Aitotumaisten synty.
Bakteerit, arkit ja aitotumaiset ovat ilmeisesti polveutuneet samasta kantamuodosta. Nämä ryhmät ovat kuitenkin eronneet toisistaan erittäin varhaisessa vaiheessa. Ensin bakteerit eriytyivät omaksi kehityslinjakseen. Arkit ja aitotumaiset erosivat toisistaan myöhemmin. 
Aitotumaisten syntyä on väitetty jopa elämän syntyä merkittävämmäksi harppaukseksi elämän historiassa. Aitotumaisia väitetään jopa 2,7 miljardia vuotta vanhoiksi, mutta väite on kiistanalainen ja perustuu kemiallisiin jäämiin eli ns. biomarkkereihin ja kivimuodostelmiin, akritarkkeihin, joita on vaikeaa tulkita. Ensimmäiset nykyisenkaltaisiin aitotumaisiin viittaavat fossiilit on tavattu 1,2 miljardin vuoden takaa. Aitotumaisia oli olemassa kuitenkin viimeistään 800 miljoonaa vuotta sitten.
Aitotumaisten eliöiden tuma ja kromosomisto kehittyivät, kun eliöiden genomit olivat kasvaneet liian suuriksi, jotta yksittäisen rengasmaiseen kromosomiin perustuva rakenne olisi toiminut tehokkaasti. Kromosomisto puolestaan edellytti mitoosin kehittymistä.
Tumakalvo, uintisiimat ja mitokondriot ovat ilmeisesti kehittyneet jo ennen kromosomiston syntymistä. Aitotumaisen solun uskotaan syntyneen, kun aitotumaisten kantamuoto otti soluihinsa endosymbiontiksi ilmeisesti purppurabakteerien kehityslinjaan kuuluneet esitumallisen mikrobin. Tällä tavoin isäntäsolu sai kyvyn soluhengitykseen. Mitokondriot ovat tämän käsityksen mukaan näitä taantuneita bakteereja. Kasvien ja viherlevien viherhiukkaset ovat vastaavasti taantuneita endosymbionttisia sinileviä. On todettu, että nykyäänkin on yksisoluisia, jotka elävät bakteerien ja sinilevien tai toisten yhteyttävien aitotumaisten kanssa symbioosissa.
Mississippi-kausi

Mississippi-kausi oli geologinen ajanjakso, joka vastaa vanhempaa kivihiilikautta (alakivihiili) noin 359–318 miljoonaa vuotta sitten. Ajanjakson iän määrityksessä on useiden miljoonien vuosien epätarkkuus. Pohjois-Amerikassa tällä kaudella oli laajoja merialueita. Kivihiilimetsät syntyivät vasta myöhemmällä Pennsylvania-kaudella. Maa oli tällä kaudella suurimman osan ajasta lämmin, koska päiväntasaajaa kiersi lämmin merivirta suuren etelänavan ympärillä olevan Gondwanamantereen ja pohjoisempana olevan Euramerikan välistä Rheanmeren kautta. Idempänä Gondwanamantereen itäosissa ollut Australia ja sen pohjoispuolella saarena ollut Kiina olivat suunnilleen nykyisillä paikoillaan. Näiden välistä virtasi myös lämmin merivirta. Etelänavan ympärillä oli napalakki.
Viskaali

Viskaali (&lt; &lt; = [valtion]rahasto) on hovioikeuden esittelijän entinen virkanimitys. Tuomioistuinlain tultua voimaan hovioikeuden viskaalin nimike muuttui hovioikeuden esittelijäksi.
Käräjäoikeuden viskaali eli käräjäviskaali on käräjäoikeuden lainoppinut jäsen, jonka ratkaisuoikeudet ovat samat kuin notaarilla. Yleensä käräjäviskaalit ovat tuomioistuinharjoittelunsa suorittaneita lakimiehiä, jotka pyrkivät tuomarinuralle. Käräjäviskaali voi toimia oikeuden puheenjohtajana yksinkertaisissa siviili- ja hakemusasioissa sekä muissa kuin vakavissa ja vaikeissa rikosasioissa.
Malcolm Arnold

Malcolm Henry Arnold (21. lokakuuta 1921 Northampton, Britannia – 23. syyskuuta 2006 Norfolk, Britannia) oli brittiläinen taide- ja viihdemusiikin säveltäjä.
Elämä.
Arnold opiskeli Royal College of Musicissa ennen kuin liittyi trumpetistiksi Lontoon filharmoniseen orkesteriin. 1940-luvun loppupuolella hän omistautui täysin säveltämiselle.
Arnold kärsi vanhemmiten mielenterveysongelmista ja yhä pahenevasta alkoholismista, kunnes muuan Anthony Day otti hänet 1980-luvun puolivälissä hoitoonsa ja suojelukseensa. Arnold toipui, eli vielä parikymmentä vuotta ja sai sävellettyä muun muassa yhdeksännen sinfoniansa.
Musiikki.
Arnoldin musiikki on pääosin tonaalista. Hänen teoksissaan on toisinaan vaikutteita Hector Berliozin musiikista. Joskus häntä on myös vertailtu Jean Sibeliukseen. Arnoldin tärkeimpinä teoksina pidetään hänen yhdeksää sinfoniaansa. Hän sävelsi lisäksi muun muassa lukuisia konserttoja, tanssisarjoja sekä divertimenton huilulle, oboelle ja klarinetille. 
Arnold sävelsi musiikin yli 130 elokuvaan, tunnetuimpana ”Colonel Bogey March” -marssiin perustunut vihellysmarssi David Leanin ohjaamassa elokuvassa "Kwai-joen silta" (1957). Hän sai elokuvan musiikista Oscar-palkinnon.
Arnold toimii kapellimestarina Deep Purple -yhtyeen ja Royal Philharmonic Orchestran albumilla "Concerto for Group and Orchestra" (1969), jonka musiikin sävelsi yhtyeen kosketinsoittaja Jon Lord.
Yhdistyneen kuningaskunnan lippu

Yhdistyneen kuningaskunnan lippu (, kirj. unionilippu, unionin keulalippu – unioni viittaa Englannin ja Skotlannin personaaliunioniin vuodelta 1603) on syntynyt yhdistämällä kolme lippua eli:
Unionilippu otettiin käyttöön vuonna 1606, jolloin yhdistettiin Englannin ja Skotlannin lippuaiheet. Kun Irlanti liitettiin Britanniaan 1801 ja muodostui Yhdistynyt kuningaskunta, lippu sai jäädä, vaikka Irlannin lippu myöhemmin muutettiin ja Irlannin valtio itsenäistyi 1922. Britanniaan jääneellä Pohjois-Irlannilla ei ole lippua (paitsi 1953–1972). Britannian lippuun ei ole sisällytetty mitään aihetta Walesin lipusta, sillä Wales ei ollut kuningaskunta, vaan se oli jo aiemmin liitetty Englantiin ruhtinaskunnaksi.
Unionilippu ei ole symmetrinen, koska tangon puolella lipussa olevat Pyhän Patrickin vinoristin varret ovat Pyhän Yrjön ristin varsien alaosien päällä, kauempana tangosta olevalla puolella yläosien päällä.
Lipussa on erikoisuutena, ettei sen punaisen ja sinisen värisävyjä ole määritelty, vaan mitkä tahansa punainen ja sininen kelpaavat. Lippu on kansallislipuksi poikkeuksellinen myös siten, ettei sen käyttöä ole säädelty lailla, vaan käyttö on täysin vapaata.
Yhdistyneen kuningaskunnan lippu muiden lippujen osana.
Useilla Kansainyhteisön mailla on tai on ollut lippu, johon sisältyy myös Yhdistyneen kuningaskunnan lippu. Australian, Fidžin, Tuvalun ja Uuden-Seelannin lipuissa se on tangonpuoleisessa yläkulmassa. Uudessa-Seelannissa on tosin harkittu lipun vaihtamista lippuun, jossa ei olisi unionilippua. Unionilippu oli myös entisissä Yhdysvaltain, aikaisemmissa Kolmentoista siirtokunnan sekä Kanadan ja Etelä-Afrikan lipuissa.
Leo Ornstein

Leo Ornstein (11. joulukuuta 1895 Krementšuk, Ukraina – 24. helmikuuta 2002 Green Bay, Yhdysvallat) oli ukrainalaissyntyinen, 1907 Yhdysvaltoihin muuttanut pianisti ja säveltäjä. Hän sai 1910-luvulla huomattavaa suosiota pianistina, mutta vetäytyi myöhemmin hiljaisempaan opetus- ja sävellystyöhön. Ornstein oli taustaltaan juutalainen, mutta ateistinen uskoltaan. Hänen isänsä oli kanttori.
Ornstein syntyi todennäköisimmin vuonna 1895, vaikkakin eri lähteissä mainitaan myös vuodet 1892 ja 1893. Hän opiskeli Pietarin konservatoriossa Aleksandr Glazunovin johdolla. Muutettuaan Yhdysvaltoihin hän meni vuonna 1918 naimisiin Pauline Mallet-Prevostin kanssa.
Ura pianistina.
Ornsteinin opettaja Bertha Fiering Tapper oli mukana hänen ensimmäisellä ulkomaankiertueellaan vuonna 1910. Pianisti tutustui useisiin Euroopan merkittäviin musiikillisiin vaikuttajiin. New Yorkissa hänen ensimmäinen esiintymisensä oli 1911.
Ornsteinin ohjelmistoon kuului muun muassa Isaac Albénizin, Arnold Schönbergin, Claude Debussyn, Maurice Ravelin, Aleksandr Skrjabinin, César Franckin ja Béla Bartókin tuotantoa. Pianistintyönsä ohella hän sävelsi omaa musiikkiaan.
Osa Ornsteinin teoksista oli moderneja ja atonaalisia, mutta mukaan mahtui myös tyylillisesti vanhanaikaisempaa taidemusiikkia. Ornstein ei kuitenkaan välittänyt muodista, vaan sävelsi sillä tyylillä kuin ”mitä musiikki vaati”.
Ornsteinin konserttiura alkoi hiipua 1920-luvulla. Pianisti piti satunnaisia konsertteja noin vuoteen 1933 saakka, minkä jälkeen häntä ei enää nähty julkisuudessa.
Ura säveltäjänä.
Ornstein perusti vaimonsa kanssa musiikkikoulun Philadelphiaan. Huomattava osa säveltäjän energiasta meni opetustyöhön laitoksessa, joka kasvoi merkittävästi toisen maailmansodan aikana.
Ornstein päätti omistautua sävellystyölleen täysin 1950-luvulla. Hän ei ilmeisesti ollut juurikaan kiinnostunut julkisesta tunnustuksesta, vaan oletti, että ajan henkeen sopimaton tuotanto saisi arvostusta vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Ornstein teki pari vuosikymmentä hiljaista sävellystyötä, mutta 1970-luvulla yleinen kiinnostus häntä kohtaan heräsi uudelleen. Säveltäjä asui Teksasissa, ja hänen musiikistaan tehtiin useita levytyksiä. Ornsteinin vaimo Pauline Mallet-Prevost kuoli vuonna 1985. Pari oli ollut naimisissa 67 vuotta.
Ornsteinin viimeinen suurempi teos oli vuonna 1990 julkaistu kahdeksas pianosonaatti.
Ornstein eli poikkeuksellisen pitkäikäiseksi. Hän kuoli 106-vuotiaana Wisconsinissa 2002.
Dilemma

Dilemma (, "kaksois-olettamus") eli pulma on ongelma, johon on olemassa vähintään kaksi mahdollista vastausta. Retoriikassa vastaukset ovat usein epätyydyttäviä, mutta vastausten ei välttämättä pidä olla epätyydyttäviä, jotta ongelma voitaisiin luokitella dilemmaksi. Tyydyttävätkin vastaukset tekevät siis ongelmasta dilemman. Propositiologiikassa käytettäven symbolein dilemma voidaan esittää muodossa:
formula_1
Selväsanaisesti sanottuna se tarkoittaa: ”Lause A tai lause B tiedetään todeksi, mutta molemmat tuottavat lauseen C, joten lauseiden A ja B saamista totuusarvoista riippumatta ne tuottavat joka tapauksessa lauseen C.”
Esimerkkinä dilemmasta on muna vai kana -kysymys. Retoriikassa dilemmaa hyödynnetään kysymyksissä, joihin ei välttämättä voi antaa totuudenmukaista vastausta. Esimerkiksi seuraavaan kysymykseen on olemassa kaksi vaihtoehtoa, jotka tuottavat molemmat saman lopputuloksen: ”Oletko lakannut pahoinpitelemästä aviopuolisoasi?” Oli vastaus mikä tahansa, kysymys vihjaa, että vastaaja on joka tapauksessa aiemmin hakannut aviopuolisoaan. Vaihtoehdoksi ei anneta sitä, ettei ole alun perinkään hakannut aviopuolisoa.
Mountain Dew

Mountain Dew (Yhdysvalloissa nyk. Mtn Dew; ) on PepsiCo:n valmistama virvoitusjuoma. Mountain Dew on Yhdysvaltain kolmanneksi suurin virvoitusjuomamerkki. Juoma on sokeroidun sitruunan makuinen. Mountain Dew sisältää kofeiinia saman verran kuin markkinoiden kolajuomat.
Yhdysvalloissa ja Uudessa-Seelannissa Mountain Dew'ssä on korkeampi kofeiiniannos kuin muissa virvoitusjuomissa, kuten Pepsissä ja Coca-Colassa. Kuitenkin joissain Yhdysvaltain osavaltioissa, Kanadassa ja Australiassa myytävässä Mountain Dew’ssä ei ole lainkaan kofeiinia.
Edellä mainittujen valtioiden lisäksi Mountain Dew’tä myydään Islannissa, Venäjällä, Norjassa, Virossa, Puolassa, Bulgariassa, Saksassa ja Sveitsissä. Suomen markkinoille se tuli vuonna 2002.
Perinteisen Mountain Dew’n lisäksi markkinoilla on myös vadelman ja sitruunan makuinen Mountain Dew Supernova. Yhdysvalloissa myydään Mountain Dew’stä myös joitakin erikoisversioita, kuten ”Diet Mountain Dew”, ”Mountain Dew Code Red”, ”Diet Mountain Dew Code Red”, ”Mountain Dew White out”, ”Mountain Dew Voltage”, sekä Halo-pelisarjan että World Of Warcraftin sponsoroimaa, rajoitetun ajan makua ”Mountain Dew Game Fuel”. Taco Bell -pikaruokaketju tarjoaa yksinoikeudella erikoismakuvaihtoehtoa ”Mountain Dew Baja Blast”, myös ”Mountain Dew Live Wire” on valikoimissa.
Mountain Dew alkoi 2020-luvulla olla suomalaisten makutottumuksiin nähden liian sokeripitoista. Tämän vuoksi juoman sitruksinen versio vedettiin vuonna 2022 tilapäisesti pois markkinoilta, ja se korvataan vähäsokerisemmalla versiolla. Sokerillinen Mountain Dew ei kuitenkaan poistu kokonaan myynnistä, sillä sokerillista juomaa myydään edelleen 0,33 litran tölkissä. Isommissa pakkausko’oissa sitä ei enää saa. 
Juoma sai alkunsa jo vuonna 1940 Tennesseen osavaltiossa. Tuotemerkin loivat veljekset, Barney ja Ally Hartman. Tätä lime- ja sitruspohjaista limonadia käytettiin aluksi viskin laimentamisessa.
Mike Portnoy

Michael Stephen ”Mike” Portnoy (s. 20. huhtikuuta 1967 Long Beach, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen muusikko, joka tunnetaan progressiivista metallia soittavan Dream Theaterin rumpalina, lauluntekijänä, taustalaulajana ja perustajajäsenenä. Hän soitti yhtyeessä aluksi vuosina 1985–2010, mutta palasi takaisin yhtyeeseen vuonna 2023.
Ura.
Portnoy syntyi ja kasvoi Long Beachissä, New Yorkissa ja kiinnostui musiikista jo varhaisessa iässä. Hän on pitkälti itseoppinut rumpali, mutta otti musiikin teoriatunteja high schoolissa. Tuohon aikaan hän soitti paikallisissa yhtyeissä kuten Intruder, Rising Power ja Inner Sanctum, joista jälkimmäinen julkaisi yhden albumin. Portnoy kuitenkin jätti yhtyeen saatuaan stipendin bostonilaisesta Berkleen musiikkiopistosta. Siellä hän tapasi John Petruccin ja John Myungin, joiden kanssa hän perusti vuonna 1985 yhtyeen nimeltä Majesty, jonka nimi muutettiin myöhemmin Dream Theateriksi.
Portnoy on voittanut useita palkintoja "Modern Drummer" -musiikkilehden vuosiäänestyksissä, muun muassa sarjoissa Best Recorded Performance ja Best Progressive Rock Drummer, ja hänet on valittu lehden Hall of Fameen.
Dream Theaterin ohella Portnoy on ollut mukana perustamassa useita muita progressiivista rockia ja metalia esittäviä yhtyeitä kuten Liquid Tension Experiment, Transatlantic ja OSI. Vuonna 2010 hän äänitti Avenged Sevenfoldin kanssa albumin "Nightmare", jolla hän korvasi albumin tuotannon aikana kuolleen Jimmy ”The Rev” Sullivanin. Hän soitti myös yhtyeen vuoden 2010 live-esiintymisissä.
Portnoy jätti Dream Theaterin syyskuussa 2010 keskittyäkseen muihin projekteihinsa. Sen jälkeen hän on vaikuttanut mm. yhtyeissä Adrenaline Mob ja Sons of Apollo, joista jälkimmäisessä yhdessä Derek Sherinianin kanssa.
Lokakuussa 2023 Portnoy palasi takaisin Dream Theaterin rumpaliksi.
Vaikutteet.
Portnoy mainitsee suurimmiksi vaikuttajikseen Neil Peartin ja Frank Zappan. Muita suosikkeja ovat rumpaleista Terry Bozzio, Vinnie Colaiuta, Simon Phillips, John Bonham ja Keith Moon sekä yhtyeistä The Beatles, Queen, Yes, Metallica, Jellyfish, Iron Maiden, U2 ja Jane's Addiction. Hän pitää myös rap-musiikista.
Yksityiselämä.
Portnoyn perheeseen kuuluu vaimo Marlene, tytär Melody ja poika Max.
Portnoy menetti äitinsä lentoturmassa 16.11. vuonna 1984. Portnoy kirjoitti tapauksesta myöhemmin kappaleen A Change Of Seasons.
Portnoy on toipuva alkoholisti. Hän sai tästä idean kirjoittaa AA-liikkeen 12 askeleen toipumisohjelmasta kertovan kappalesarjan, joka alkaa albumilta "Six Degrees of Inner Turbulence" (2002) ja loppuu neljä albumia myöhemmin "Black Clouds &amp; Silver Liningsilla" (2009).
Portnoy tunnetaan innokkaana keräilijänä, ja hänellä on laaja Dream Theateriin liittyvä kokoelma, joka sisältää muun muassa bootlegeja, julisteita ja lehtileikkeitä. Hän myös videoi ja äänittää kaiken mitä yhtye tekee konserteista harjoituksiin. Tallenteita on julkaistu Portnoyn oman YtseJam Records -levymerkin kautta. Hänen elokuvakokoelmansa sisältää hänen lempielokuviaan kuten "", "Kellopeliappelsiini", "Jaakobin painajainen", Pink Floydin "The Wall" sekä "Simpsonien" jaksoja ja nyrkkeilyotteluita.
The Animals

The Animals on brittiläinen rhythm and blues- ja rock and roll -yhtye 1960-luvulla. Jäsenet olivat Eric Burdon (laulu), Alan Price (urut), Hilton Valentine (kitara), John Steel (rummut) ja Bryan 'Chas' Chandler (bassokitara).
Yhtyeen kohtalainen menestys kotikaupungissa (Newcastle-upon-Tyne) sai heidät muuttamaan Lontooseen 1964 ja tulemaan osaksi British Invasion -ilmiötä. Yhtye esitti kiivaita versioita rhythm and bluesin peruskappaleista. Tarina kertoo, että yhtye sai "eläimellisen" nimensä erittäin intensiivisen lavaesiintymisensä takia. He olivat Bob Dylanin varhaisia ihailijoita ja tekivät Dylanin ensimmäiseltä albumilta kaksi ensimmäistä singleään. Rokkaavaa versiota kappaleesta "Baby Let Me Take You Home" seurasi valtava hitti "The House of the Rising Sun". Sen väitetään syntyneen studiossa yhdellä otolla tuottaja Mickie Mostin valvonnassa. Burdonin parkuva laulu ja Pricen dramaattinen sovitus loivat ilmeisesti ensimmäisen folk rockia edustavan hitin. Kappaleen sanotaan löytyneen Yhdysvalloista blueslaulaja Josh Whiten ohjelmistosta ja Burdon sanoitti sen uudelleen hiukan sovinnaisemmin sanoin. Jyrki Hämäläinen kutsuu Dannyn elämäkerrassa kappaletta "New Orleansin ilotalo- ja peliluolakortteleista kertovaksi rappiolauluksi".
Yhtyeen kaksivuotinen listamenestys sisälsi kiihkeät versiot kappaleista "Bring It On Home To Me" (Sam Cooke) ja "Don't Let Me Be Misunderstood" (Nina Simone).
1965 yhtye oli hajoamisen partaalla. Price jätti yhtyeen juuri ennen Suomen keikkaa (1. toukokuuta 1965 Helsinki, Linnanmäki) ja jatkoi myöhemmin sooloartistina tehden hittiversion Randy Newmanin kappaleesta "Simon Smith and the Amazing Dancing Bear." Yhtye jatkoi nimellä "Eric Burdon and the Animals" 1966 ja muutti suuntaansa. 1950-luvulta vaikutteita saanut tyyli ja rankka blues muutettiin Burdonin versioon psykedeliasta. Hittejä olivat esimerkiksi "San Franciscan Nights", "Sky Pilot", "When I Was Young" ja "Monterey", kunnianosoitus vuoden 1967 festivaalille, jossa esiintyivät muun muassa Janis Joplin, Otis Redding ja Jimi Hendrix. 1969 the Animals hajosi ja Eric Burdon liittyi kalifornialaiseen ryhmään War.
Joukkosukupuutto

Joukkosukupuutto, joukkotuho tai sukupuuttoaalto tarkoittaa hyvin monien eliölajien tai -ryhmien samanaikaista sukupuuttoa. Maan geologisen historian aikana on useissa vaiheissa 50–90 % kerrostumista tunnetuista eliölajeista hävinnyt geologisessa mittakaavassa katsottuna lyhyessä ajassa.
Joukkosukupuuttojen syinä pidetään muun muassa asteroiditörmäyksiä, jättimäisiä tulivuorenpurkauksia, suuria ilmastonmuutoksia, tauteja sekä suuria geologisia muutoksia, jotka yhdistävät mantereita ja sekoittavat eri mantereiden eläimistöjä keskenään. Meren eläimistöä saattaa kuolla merenpinnan korkeuden muutosten takia.
Viisi suurta joukkosukupuuttoa.
Suuria joukkosukupuuttoja tunnetaan viisi:
Nykyisin puhutaan myös käynnissä olevasta ihmisen aiheuttamasta kuudennesta joukkosukupuutosta.
Joukkosukupuuttojen välissä on tapahtunut pienempiä joukkotuhoja, joissa alle 30 % lajeista on hävinnyt. Viimeisen 500 miljoonan vuoden aikana on ollut ainakin 54 suurempaa ja pienempää joukkosukupuuttoa.
Perusteellisin tunnettu joukkotuho oli permikauden joukkotuho. Merkittäviä joukkosukupuuttoja ovat myös dinosaurusten tuhoutuminen liitukauden lopulla ja megafaunan tuho viimeisimmän jääkauden päättyessä.
Mahdollisia aiheuttajia.
Joukkosukupuuttojen syitä ei tiedetä varmasti. Yleisin syy on saattanut olla maapallon tulivuoritoiminta, sillä sen arvellaan olleen osallisena neljässä maapallon viidestä joukkosukupuutosta. Laavaa voi purkautua valtavina laakiopurkauksina, jotka kestävät tuhansia vuosia ja peittävät satoja tai tuhansia neliökilometrejä. Niissä vapautuu viilentäviä ja/tai kuumentavia aineita Maan kaasukehään.
Hyvin suuri asteroiditörmäys on tuhoisa, koska se paineaallon, kuumuuden aiheuttamien metsäpalojen, mahdollisen hyökyaallon ja muiden välittömien tuhojen lisäksi pimentää ilmaan nostamallaan tuhkapölyllä Auringon kuukausiksi, jopa vuosiksi.
Ilmastonmuutokset ja ilmaston kylmenemisestä seuranneet jääkausijaksot voivat aiheuttaa joukkosukupuuttoja esimerkiksi alentamalla merenpinnan tasoa. Muita syitä ovat saattaneet olla ilmakehän ja meriveden kemiallisen koostumuksen vaihtelu ja syvän meren happikato. Merenpohjasta tai ikirouta-alueilta vapautuvaa metaania on pidetty yhtenä mahdollisena joukkosukupuuttojen aiheuttajana.
Muutamat paleontologit ovat väittäneet joukkosukupuuttojen toistuneen säännöllisesti 26 miljoonan vuoden välein. Syyksi on esitetty Aurinkoa kiertävää hypoteettista Nemesis-tähteä, joka säännöllisin väliajoin joutuisi Oortin pilveen ja häiritsisi komeettojen kiertoliikettä niin, että niitä tällöin joutuisi tavallista enemmän aurinkokunnan sisäosiin, jolloin jotkin niistä saattavat törmätä Maahankin.
Irina Slutskaja

Irina Eduardovna Slutskaja (, s. 9. helmikuuta 1979 Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen taitoluistelija. Hän on lajin kaksinkertainen olympiamitalisti, kaksinkertainen maailmanmestari ja seitsenkertainen Euroopan mestari.
Slutskaja voitti naisten yksinluistelussa juniorien maailmanmestaruuden vuonna 1995 ja pysyi aikuisten sarjan huipulla yli kymmenen vuotta. Hän saavutti olympiahopeaa Salt Lake Cityssä 2002 ja olympiapronssia Torinossa 2006. Ensimmäisissä olympialaisissaan Naganossa 1998 hän sijoittui viidenneksi. Maailmanmestaruuden hän voitti vuosina 2002 ja 2005. MM-hopealle hän ylsi vuosina 1998, 2000 ja 2001 sekä MM-pronssille vuonna 1996. Euroopan mestaruuden hän voitti vuosina 1996, 1997, 2000, 2001, 2003, 2005 ja 2006, ja EM-hopeaa hän sai vuosina 1998 ja 2002.
Marraskuussa 2006 levisi julkisuuteen tieto venäläisen All Sport -uutistoimiston kautta, että Slutskaja lopettaisi kilpauransa. Hän itse kiisti jyrkästi tiedot lopettamisestaan. Slutskaja ei kuitenkaan ole enää kilpaillut tuon ajankohdan jälkeen.
Antonio Salieri

Antonio Salieri (18. elokuuta 1750 Legnago – 7. toukokuuta 1825 Wien) oli italialainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän opiskeli lapsena cembalon ja viulun soittamista. Vuonna 1766 Salieri siirtyi Wieniin hovisäveltäjäksi. Siellä hän asui loppuelämänsä. Salieri ansioitui erityisesti oopperoiden säveltäjänä, ja hän oli aikansa arvostetuimpia säveltäjiä. Hän myös opetti monia tulevia arvostettuja säveltäjiä, kuten Ludwig van Beethovenia, Franz Schubertia ja Franz Lisztiä.
15-vuotiaana Salieri matkusti Wieniin, jossa hän tutustui keisari Joosef II:een, Metastasioon ja Gluckiin, joilla kaikilla oli vahva vaikutus häneen. Keisari otti nuorukaisen hovimuusikokseen, Metastasio opetti häntä säveltämään oopperalaulajan äänelle, ja Gluckista tuli hänen suojelijansa. Vuonna 1774 Salieri ylennettiin hovisäveltäjäksi, ja neljä vuotta myöhemmin hänet valittiin Wienin vaikutusvaltaisimpaan muusikonvirkaan, keisarilliseksi kapellimestariksi.
On väitetty, että Salierilla olisi ollut riitoja tai jonkinlaisia erimielisyyksiä Mozartin kanssa, mutta mikään luotettava dokumentti ei vahvista tätä väitettä. Fiktiivinen näytelmä "Amadeus" (1979) sekä siitä 1984 tehty elokuva ovat vakiinnuttaneet huhut yleisiksi harhaluuloiksi.
Salierin oopperoita käännettiin useille kielille, ja hän oli juhlittu mestari tällä saralla. "L'Europa riconosciuta" oli menestys La Scalassa 1778 ja "Les Danaïdes" vielä suurempi Pariisissa 1784. Salieri sävelsi usean tyylin oopperoita, opera seriaa, opera buffaa sekä singspielejä.
Alaskanjupik

Alaskanjupik (omakielinen nimi: "Yugtun") on eskimo-aleuttilainen kieli, joka on yksi jupikkikielistä. Yhdessä alutiiqin kanssa se muodostaa siihen kuuluvan alaskanjupikkikielten alaryhmän.
Alaskanjupikkia puhutaan Nunivakinsaarella ja Alaskan rannikolla Bristolinlahdesta Nortoninlahden Unalakleetiin ja sisämaassa Nushagak-, Kuskokwim- ja Yukonjoen rannoilla. Keski-Alaskan jupikeita on noin 21 000, joista noin 10 000 (vuonna 1995, M. Krauss) puhuu kieltä. Kielessä on neljä toisistaan poikkeavaa murretta.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin.
Fonologia.
Vokaalit.
Lähde:
Konsonantit.
Lähde:
Alutiiq

Alutiiq (omakielinen nimi: "Sugpiaq") on eskimo-aleuttilainen kieli, joka on yksi jupikkikielistä. Yhdessä alaskanjupikin kanssa se muodostaa siihen kuuluvan alaskanjupikkikielten alaryhmän. Alutiiqistä käytetään myös muita nimityksiä kuten (englanniksi) Pacific Gulf Yupik, Sugpiak "Eskimo", Sugpiaq "Eskimo", Chugach "Eskimo", Koniag-Chugach, Suk, Sugcestun, Aleut, Pacific Yupik ja South Alaska "Eskimo".
Alutiiqia puhutaan Alaskan niemimaalta itään Prince William Soundiin asti. Alutiiqeja on noin 3 000, mutta vain arviolta 500–1 000 yhä puhuu tätä kieltä (400 M. Kraussin mukaan vuonna 1995). Koniagin murretta puhutaan Alaskan niemimaan eteläpuolella ja Kodiakinsaarella. Chugachin murretta puhutaan Kenain niemimaalla ja Prince William Soundissa. Useimmat puhujista ovat vanhuksia, Kenain niemimaan kärjessä ja Kodiakinsaarella on nuorempiakin puhujia.
Vuodesta 2014 lähtien alutiiq on ollut yhdessä muiden alaskalaisten alkuperäiskielten kanssa osavaltion virallinen kieli.
Kieltä voidaan kirjoittaa sekä latinalaisin että kyrillisin aakkosin.
Fonologia.
Vokaalit.
Lähde:
Konsonantit.
Lähde:
Siperianjupik

Siperianjupik on eskimo-aleuttilainen kieli. Yhdessä naukaninjupikin ja sirenikin kanssa se muodostaa siperianjupikkikielten alaryhmän. Kieltä kutsutaan myös nimillä (englanniksi) St. Lawrence Island "Eskimo" ja Bering Strait Yupik. Kielen katsotaan olevan uhanalainen. Vuonna 2014 kielellä katsottiin olevan noin 1300 puhujaa. Näistä noin tuhat asuu Yhdysvaltojen puolella.
Kieli on yleisin jupikkikieli Siperiassa (noin 300 tuhannesta siperianjupikista, juiteista, puhuu kielen chaplino-murretta). Saint Lawrencen saarella lähes kaikki jupikit puhuvat kieltä, heitä oli vuonna 1995 1 050 (M. Krauss). Kieli on elinvoimainen Alaskassa, lapsia kasvatetaan puhumaan kieltä (1998).
Vuodesta 2014 kieli on ollut yhdessä muiden Alaskan alkuperäiskielten kanssa osavaltion virallinen kieli.
Kieltä kirjoitetaan sekä latinalaisin että kyrillisin kirjaimin.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Kielioppi ja sanasto.
Hyödyllisiä ilmauksia siperianjupikiksi:
Naukaninjupik

Naukaninjupik (omakielinen nimi: "нывуӄаӷмит") on eskimo-aleuttilainen kieli, joka kuuluu jupikkikielten kieliryhmään. Yhdessä siperianjupikin ja sirenikin kanssa se muodostaa siperianjupikkikielten alaryhmän. Kieltä kutsutaan myös nimillä (englanniksi) Naukan ja Naukanski. 
Kieltä puhutaan Lavrentijan (Лаврентия), Lorinon (Лорино) ja Uelenin (Уэлен) kylissä Tšukotkassa Venäjän Kaukoidässä. Naukaneihin kuuluu noin 350 ihmistä, joista noin 75 puhuu kieltä (vuonna 1990 L.D. Kaplan).
Kieltä kirjoitetaan kyrillisin aakkosin. Raamattu on käännetty kokonaisuudessaan naukaninjupikiksi vuonna 1680.
Sirenikin kieli

Sirenikin kieli on kuollut eskimo-aleuttilainen kieli, joka kuuluu jupikkikielten ryhmään. Yhdessä naukaninjupikin ja siperianjupikin kanssa se muodostaa siperianjupikkikielten alaryhmän.
1900-luvun alkuun saakka sirenikiläiset asuivat Tšuktšien niemimaan etelärannikolla Providenije- ja Preobraženije-lahtien välillä. 1900-luvun alussa kieltä puhui noin 130 henkeä, vuonna 1954 noin 30 ja vuonna 1988 enää neljä henkeä.
Viimeinen kielenpuhuja kuoli Sirenikin kylässä vuonna 1997. Kylässä asuvat jupikit puhuvat nykyisin siperianjupikkia.
Aleutti

Aleutti on aleuttien kansan puhuma eskimo-aleuttilainen kieli. Vuonna 2007 sitä puhui erään arvion mukaan noin 155 ihmistä Aleuteilla, Pribilofsaarilla ja Alaskan niemimaalla Yhdysvalloissa sekä Venäjällä Kommodorinsaarten Beringinsaarella Nikolskojen taajamassa.
Aleutin kieli kuuluu eskimo-aleuttilaisiin kieliin, joista se muodostaa toisen suurryhmän. Toinen ryhmä ovat eskimokielet. Kielellä on kaksi säilynyttä murretta, itäinen aleutti ja Atkan aleutti. Kolmas murre, Attun aleutti, on säilynyt venäjän kanssa kreolisoituneena kielenä Kommodorinsaarilla. Jotkin julkiset koulut Yhdysvalloissa ovat tarjonneet aleutin kielen kursseja.
Jupikkikielet

Jupikkikielet eli juppikkilaiset kielet muodostavat kieliryhmän, joka kuuluu eskimo-aleuttilaisen kielikunnan eskimokielten ryhmään. Puhujia on arviolta noin 17 000.
Eläviä jupikkikieliä tunnetaan neljä:
Jousimiehen tähtipilvi

Pieni Jousimiehen tähtipilvi on Messierin luettelon kohde numero 24. Charles Messier lisäsi kohteen luetteloonsa 20. kesäkuuta vuonna 1764.
Kohde ei ole perinteinen syvän taivaan kohde eli tähtisumu, tähtijoukko tai galaksi, vaan suuri Linnunradan kirkastuma ns. tähtipilvi. Kohde on itse asiassa aukko tähtienvälisessä pölyssä, joten aukosta on mahdollista nähdä tähti pitkälle Linnunrataan.
Normaalisti tähtienvälinen pöly himmentää tähdet jotka ovat pölyn takana. Pöly muodostaa keskimäärin halkaisijaltaan 25 valovuoden kokoisia kasaumia, ja Maasta katsottuna näitä kasaumia on tuhannen valovuoden matkalla keskimäärin kaksi. Koska pölyssä on aukkoja, paikoin on mahdollista nähdä pölyn läpi. Pienen Jousimiehen tähtipilven kohdalla ei ole yhtään pölykasaumaa, ja aukosta on mahdollista nähdä yksi galaksimme spiraaleista. Tällaisilla alueilla on suuri merkitys Linnunradan ja galaksien rakenteiden tutkimisessa, koska muuten näkymämme Linnunrataan olisi varsin rajallinen.
Kohde sisältää avoimen tähtijoukon NGC 6603, ja joissakin luetteloissa tähtijoukko saa tunnuksen Messier 24.
Opusnumero

Opusnumero (latinan "opus", ’teos’) tarkoittaa klassisessa musiikissa tietyn säveltäjän teoksen järjestysnumeroa. Opusnumerot annetaan yleensä säveltämis- tai ensiesitysajan perusteella. Opusnumero lyhennetään yleensä "Op." Lyhenteellä "WoO" (saksan kielen sanoista "Werk ohne Opus") tarkoitetaan "teosta ilman opusnumeroa". "Op. posth." ("opus posthumous") puolestaan tarkoittaa, että teos on julkaistu vasta säveltäjän kuoleman jälkeen. 
Jos säveltäjän teoksista julkaisee luettelon joku muu kuin säveltäjä itse, ei numeroista yleensä käytetä nimitystä opusnumero.
Esimerkiksi Johann Sebastian Bachin teoksista käytetään Wolfgang Schmiederin julkaisemaa BWV-luetteloa, Wolfgang Amadeus Mozartin teoksista Ludwig von Köchelin tekemää kronologista luetteloa Köchel Verzeichnis (KV) ja Franz Schubertin teoksista D-numeroita, jotka musiikintutkija Otto Erich Deutsch on antanut niille.
Stigma

Stigma on Jeesuksen ristiinnaulitsemisesta saamia haavoja muistuttava haava tai merkki, aiheutti sen mikä hyvänsä. Stigmoja on viidenlaisia: naulan jäljet kämmenissä tai ranteissa, naulan jäljet jalkaterissä, ruoskan sivalluksia selässä, orjantappurakruunun aiheuttamat haavat päässä ja keihään pisto kyljessä.
Muun muassa jotkut kristityt uskovat stigmojen olevan lahja Jeesukselta. Useimmiten jäljet ilmestyvätkin uskonsa kanssa kamppailevalle tai menettäneelle henkilölle. Uskotaan että näin Jeesus 'osoittaa' olemassaolonsa. Kerrotaan, että Pyhä Franciscus Assisilainen sai elämänsä loppuvaiheessa stigmat.
Stigmojen ilmestymistä iholle yliluonnollisesti kutsutaan stigmatisaatioksi.
Stigma on myös polttomerkki. Sanaa käytetään myös kuvaannollisesti tarkoittaen sosiaalista asemaa osoittavaa merkkiä.
Herbert Simon

Herbert Alexander Simon (15. kesäkuuta 1916 Milwaukee, Wisconsin – 9. helmikuuta 2001) oli Nobel-palkittu yhdysvaltalainen tutkija, joka keskittyi pitkällä urallaan niin taloustieteeseen, tietojenkäsittelytieteeseen, hallintotieteeseen, kognitiiviseen psykologiaan kuin filosofiaankin. Hänen yhdistävä kiinnostuksen kohteensa näissä kaikissa oli ihmisten päätöksenteko ja ongelmien ratkaisuprosessit. 
Elämä.
Simon syntyi Milwaukeessa Wisconsinissa vuonna 1916. Hän suoritti B.A.-tutkinnon valtiotieteistä Chicagon yliopistossa vuonna 1936 ja väitteli tohtoriksi samasta yliopistosta vuonna 1943. Simon työskenteli Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä, Illinoisin teknillisessä yliopistossa ja vuodesta 1949 Pittsburghissa Carnegie Mellon -yliopiston professorina.
Julkaisuja.
Simon julkaisi urallaan satoja artikkeleita ja kymmeniä kirjoja, joihin on myöhemmin viitattu laajalti.
Opus

Opus (lat. "työ") voi viitata seuraaviin:
Maantiede.
Antiikin Kreikan maantieteessä "Opus" ( tai "Opous") voi viitata seuraaviin:
Saukko (saari)

 
Saukko () oli Helsingin kaupungin edustalla sijainnut pieni saari, joka on nykyään osa Jätkäsaaren aluetta. Entisen saaren läheisyyteen 2000-luvulla rakennettu asuinalue on nimetty Saukonpaadeksi.
Historia.
Nimen alkuperä.
Saaren nimi oli kartoissa 1700-luvulla Utterholm tai Utterholmen (”Saukkosaari”), vuonna 1842 se lyheni muotoon Uttern, joka merkitsee ruotsin kielellä saukkoa. Myös suomenkielinen käännösnimi Saukko oli käytössä jo 1900-luvun alussa, mutta vuonna 1909 sen viralliseksi suomenkieliseksi nimeksi vahvistettiin Utteri, ja nimi Saukko virallistettiin vasta vuonna 1928.
Saarena.
Saukko oli korkea kalliosaari. Sen kivi oli ehyttä ja kauniin väristä, minkä vuoksi sitä alettiin louhia rakennuskiveksi. Saaren graniittia käytettiin muun muassa hautakivissä sekä Pitkänsillan ja Uspenskin katedraalin rakentamisessa. Kesäisin Saukkoon soudettiin eväsretkille ja uimaan. Saareen rakennettiin joitakin varastorakennuksia ja laitureita.
Liittäminen osaksi satamaa.
Saukko sekä viereiset Hietasaari ja Jätkäsaari yhdistettiin 1910-luvulla täyttömaalla yhdeksi suureksi, satama-alueena käytetyksi saareksi, jonne johti Ruoholahdesta leveä, yhdistetty katu- ja rautatiesilta. Alueen yhteisnimeksi tuli Jätkäsaari. Länsisatamasta tuli myöhemmin liikenteellisesti Helsingin suurin satama, jossa matkustajaliikenne yhä kasvaa tänä päivänä. 
Ruoholahden alueella yhdistettiin täyttömaalla suoraan mantereeseen Kellosaari ja Salmisaari. 1960-luvulla täytettiin myös osa Jätkäsaaren pohjoispuolisesta salmesta, jolloin laajentunut Jätkäsaarikin lakkasi olemasta saari, kunnes paikalle myöhemmin kaivettiin Ruoholahden kanava.
Lähteet.
De Moivren kaava

De Moivren kaava antaa yksinkertaisen tavan laskea kompleksiluvun potenssi. Jos kompleksiluku formula_1 esitetään napakoordinaattimuodossa 
formula_2,
voidaan sen formula_3:s potenssi laskea de Moivren kaavasta:
formula_4.
De Moivren kaava toimii myös toiseen suuntaan ja mahdollistaa juurten ottamisen kompleksiluvuista.
Albatrossit

Albatrossit (Diomedeidae) ovat ulappalintujen lahkoon kuuluva suurten, kapeasiipisten merilintujen heimo. Valtaosa albatrossilajeista elää eteläisellä pallonpuoliskolla. Siellä ne keskittyvät subantarktisille merialueille ja kylmien merivirtojen ympäristöön.
Albatrossien siivet ovat kapeat, ja niiden nokka on iso, vahva ja teräväreunainen. Jaloissa ei ole taaksepäin osoittavaa varvasta (”peukaloa”) ja kolme varvasta ovat räpylän keskellä. Albatrossit voivat lentää todella pitkiä matkoja käyttäen muidenkin pitkäsiipisten lintujen ja purjekoneiden suosimaa dynaamista purjelentoa, jossa ne nousevat ylös ilmakehän nousuvirtausten mukana haaskaamatta omaa energiaansa nousuliikkeeseen.
Albatrossien ravintoa ovat pienet mustekalat, kalat ja äyriäisistä eritoten krillit.
Suurin osa albatrossilajeista on uhanalaisia. Osasyyllisiä niiden harvinaistumiseen ovat pitkäsiimaa käyttävät ammattikalastajat ja merten muovijäte. Albatrossi on merimiesten epäonnenlintu.
Ulappaliitäjät

Ulappaliitäjät (Procellariidae) ovat keskikokoisia merilintuja. Ne elävät enimmäkseen eteläisen pallonpuoliskon valtamerillä.
Ulappakeijut

Ulappakeijut (Hydrobatidae) ovat pienikokoisia merilintuja, joita esiintyy kaikilla maailman valtamerillä. Niillä on hyvä hajuaisti, jota ne hyödyntävät ruuanhankinnassa. Ne syövät äyriäisiä ja pikkukaloja.
Ulappakeijuihin kuuluu yksi suku, ulappakeijut ("Hydrobates") ja siihen BirdLifen Suomen mukaan 15 lajia. Heimo oli aiemmin suurempi, mutta sen on 2000-luvulla tehdyissä tutkimuksissa todettu olleen parafyleettinen. Ulappakeijujen heimoon on jätetty ”pohjoisemmat” lajit, ja ”eteläisemmät” lajit kuuluvat keijujen heimoon.
Jonttu Virta

Jouni Antero ”Jonttu” Virta (s. 1. maaliskuuta 1956 Pori ) on suomalainen kitaristi. Hänet tunnetaan parhaiten Dingon kitaristina. Virta perusti Dingon Pertti Neumannin ja Juha Seittosen kanssa vuonna 1982.
Ura.
Virta soitti 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa porilaisessa Kieltolaissa. Vuonna 1982 Neumann pyysi Virtaa kitaristiksi uuteen yhtyeeseensä. Yhtyeen nimeksi vakiintui Dingo.
Jonttu Virta soitti Dingossa lokakuuhun 1986 asti, jolloin yhtye hajosi ensimmäisen kerran. Dingon jälkeen hän perusti QQ Bluen, joka julkaisi vuonna 1987 albumin "Crusade". Yhtye jäi lyhytikäiseksi ja hajosi vielä saman vuoden aikana. QQ Bluen jälkeen Virta soitti Spanish Fly-yhtyeessä.
Virta soitti myös Sleepy Sleepersissä yhden kiertueen ajan syksyllä 1985 ja yhtyeen albumilla "Born In The S.A.V.O."
Dingo perustettiin uudelleen vuonna 1993, jolloin Virta palasi yhtyeen kitaristiksi. Yhtyeen paluu jäi lyhytaikaiseksi, ja Dingo jäi vuonna 1994 toistamiseen tauolle. Virta oli mukana Dingon paluukeikoilla vuosina 1998–2002.
2000-luvulla Virta soitti kitaraa useissa porilaisissa kokoonpanoissa ja työskenteli Porin nuorten työpajalla bänditoiminnan ohjaajana. Hän palasi Dingoon vuonna 2017. Dingon lisäksi Virta soittaa Sammontakojissa.
Virta on tehnyt myös musiikkia muun muassa Visa Mäkisen elokuviin.
Yksityiselämä.
Virta suoritti siviilipalveluksen työskentelemällä hoitajana Harjavallan psykiatrisessa sairaalassa.
Jonttu Virta on Dingon nykyisistä jäsenistä ainoa, joka asuu Porissa.
Njord

Njord () on skandinaavisessa mytologiassa meren, merenkäynnin ja hedelmällisen rannikon sekä hedelmällisyyden ja vaurauden jumala, joka hallitsee tuulia ja meren aaltoja. Njord kuuluu vaanien jumalperheeseen. Hänellä on oman sisarensa Njärdin kanssa kaksi lasta: hedelmällisyyden jumala Freyr sekä rakkauden jumalatar Freija. Njord oli jonkin aikaa naimisissa jättijumalatar Skadin kanssa. Njord asuu taivaassa Noatunin talossa. Yhdessä lastensa kanssa Njord muodostaa skandinaavisen mytologian hedelmällisyysjumalien ryhmän. Useiden paikannimien, kuten Norderhov ja Nærøy, uskotaan viittaavan Njordiin ja korostavan hänen merkitystään hedelmällisyyden jumalana.
Wilhelm Müller

Johann Ludwig Wilhelm Müller (7. lokakuuta 1794 Dessau – 1. lokakuuta 1827 Dessau) oli saksalainen runoilija, lisänimeltään "kreikkalais-Müller" ().
Ura.
Wilhelm Müller syntyi Dessaussa räätälin perheeseen. Müller alkoi opiskella filologiaa Berliinin yliopistossa vuonna 1812, ja seuraavana vuonna hän ilmoittautui vapaaehtoisena Preussin armeijaan osallistuakseen Napoleonin-vastaiseen vapaussotaan. Vuonna 1814 hänet ylennettiin vänrikiksi ().
Müllerin varhaisimmat runot julkaistiin "Bundesbluten"-kokoelmassa vuonna 1816. Vuosina 1817–1818 hän matkusteli Italiassa, ja vuonna 1819 hänet nimitettiin kymnaasinopettajaksi Dessauhun, myöhemmin herttuan kirjaston hoitajaksi. Italian-muistojaan hän kuvasi runoteoksessa "Rom, Römer und Römerinnen".
Müller oli vapaamuurari. Hänet otettiin vuonna 1820 leipzigilaiseen loošiin "Minerva zu den drei Palmen".
Vuonna 1821 Müller avioitui Adelheid Basedow’n kanssa, ja he saivat kaksi lasta. Lapsista nuorempi oli orientalisti ja uskontotieteilijä Friedrich Max Müller (1823–1900).
Müller sai hovineuvoksen arvonimen vuonna 1824. Hän sairastui hinkuyskään vuonna 1826; hänen terveytensä heikkeni nopeasti ja hän kuoli seuraavana vuonna sydänkohtaukseen.
Müller tuli tunnetuksi romanttisesta, kansanlaulunomaisesta runoudestaan, joka sisälsi yhteiskuntakritiikkiä. Tunnetuimpia runokokoelmia ovat "Gedichte aus den hinterlassenen Papieren eines reisenden Waldhornisten" I–II (1821–1824) ja "Lyrische Reisen und epigrammatische Spaziergänge" (1827). Hän liittyi ns. filhelleeniseen liikkeeseen, joka tuki Kreikan vapaussotaa, ja sai vaikutteita lordi Byronilta, joka osallistui vapaussotaan. Runo- ja käännöskokoelmissa "Lieder der Griechen" (1821–1824) ja "Neugriechische Volkslieder" (1825) hän ilmaisi tukensa kreikkalaisille, jotka taistelivat turkkilaisia vastaan.
Müller tunnetaan nykyään parhaiten runoista, joita säveltäjä Franz Schubert käytti kahden laulusarjansa "Die schöne Müllerin" ja "Winterreise" sanoituksina.
Spock’s Beard

Spock’s Beard on yhdysvaltalainen progressiivista rockia soittava yhtye. Sen perustivat Los Angelesissa vuonna 1992 veljekset Alan ja Neal Morse. Neal kirjoitti musiikin, soitti koskettimia ja lauloi, Alan soitti kitaraa. Yhtyeeseen liittyivät myös rumpali Nick D’Virgilio ja basisti Dave Meros. Nelikko julkaisi ensimmäisen albuminsa "The Lightin" vuonna 1995. Myöhemmin yhtyeeseen liittyi vielä kosketinsoittaja Ryo Okumoto.
Yhtyeen tyyli on progressiivista rockia höystettynä popmusiikin piirteillä. Musiikki muistuttaa pitkälti Genesistä. Vuonna 2002 yhtye julkaisi rock-oopperan "Snow". Sen julkaisun jälkeen Neal Morse erosi yhtyeestä ja aloitti soolouran kristillisenä artistina. Rumpali Nick D’Virgiliosta tuli musiikin kirjoittaja ja laulaja, samaan tapaan kuin Genesiksen Phil Collinsista aikanaan. Yhtyeen seuraava albumi, "Feel Euphoria", oli raskaampi kuin Neal Morsen ajan albumit.
Yhtyeen nimi tulee "Star Trek" -televisiosarjasta: jaksossa ”Mirror, Mirror” miehistö siirtyy rinnakkaisulottuvuuteen, jossa Mr. Spockin erottaa hänen parrastaan.
Rajasthan

Rajasthan () on pinta-alaltaan Intian suurin osavaltio. Se rajoittuu lännessä Pakistaniin, lounaassa Gujaratiin, Madhya Pradeshiin kaakossa, Uttar Pradeshiin ja Haryanaan koillisessa ja Punjabiin pohjoisessa. Osavaltion pinta-ala on 342 239 km² ja asukasluku oli 68 548 437 vuonna 2011 väestönlaskennan mukaan. Osavaltion pääkaupunki on Jaipur, muita merkittäviä kaupunkeja on Jodhpur, Udaipur, Kota, Ajmer, Bikaner, Bhilwara ja Alwar.
Rajasthan tunnettiin aiemmin nimellä "Rajputana", hallitsevan luokan rajputien mukaan. Intian ollessa brittien hallinnassa Rajasthan muodostui monista pienistä itsenäisistä valtioista, joiden päämies oli maharadža. Vuonna 1948 nimellisesti itsenäiset valtiot liitettiin itsenäiseen Intiaan, mutta ylelliseen elämään tottuneet maharajat saivat pitää arvonimensä, omaisuutensa ja saivat lisäksi vuosittaisen stipendin valtiolta, kunnes 1970-luvun alussa Indira Gandhi poisti nämä etuoikeudet.
Hallinto.
Rajasthanin hallinnollinen keskus sijaitsee Jaipurissa, josta löytyy Rajasthanin yksikamarinen ja 200-paikkainen lainsäädäntökokous eli "Vidhan Sabha". Lainsäätäjät valitaan vaaleilla aina viiden vuoden välein. Osavaltion päämies on presidentin nimittämä kuvernööri, jonka virka on enimmäkseen symbolinen. Osavaltiohallitusta johtaa osavaltion pääministeri. 
Hallinnollisesti Rajasthan jakautuu 33 piirikuntaan.
Maharadža

Maharadža (joskus myös maharaja tai maharadja; devanagari: महाराज; IAST: "mahārāja") oli intialainen hallitsijan arvonimi. Arvonimen femiini vastine on maharani, jota käytettiin maharadžan vaimosta tai naispuolisesta hallitsijasta. Sana tulee sanskritin sanoista "mahat" (महत् 'suuri') ja "rājan" (राजन् 'kuningas')..
Ennen Intian itsenäistymistä vuonna 1947 maassa (mukaan lukien nykyinen Pakistan) oli noin 600 kuningaskuntaa, joita hallitsi "radža" tai "maharadža" (jos hän oli hindu) tai "nawab" tai "sulttaani" (jos hän oli muslimi). Noin kaksi kolmasosaa Intiasta oli brittien suorassa hallinnassa, ja loppuosaa britit hallitsivat epäsuorasti edellä mainittujen pikkuvaltioiden kautta, joihin heillä oli vahva vaikutusvalta muun muassa hoveissa olleiden edustajiensa kautta.
Ennen brittien asteittaista Intian kolonisointia, titteli maharadža oli harvinainen, sillä vain osa kuningaskunnista oli niin isoja, että sen "radžaa" voitiin kutsua nimellä maharadža. Monet radžoista saivat arvonimen käyttöönsä brittien hallintokaudella, vaikka he hallitsivat vain pieniä alueita ja niitäkin brittien vasalleina. Maharadža-järjestelmä olikin pitkälti brittien siirtomaaimperiumin luomus ja väline Intian hallitsemiseen.
Vuonna 1971 Intian pääministeri Indira Gandhi kumosi kaikki kuninkaalliset etuoikeudet ja arvonimet kaikilta Intian paikallishallitsijoilta.
Maharadža-arvonimeä on käytetty myös muutamista Malesian hallitsijoista.