Karl Grönhagen

Karl Gustav Ferdinand Grönhagen (3. toukokuuta 1865 Hamina – 2. toukokuuta 1944 Helsinki) oli suomalainen everstiluutnantti, sanomalehtimies, kustantaja ja taidemaalari.
Grönhagenin vanhemmat olivat eversti Berndt Adolf Grönhagen (1815–1888) ja Lydia Krabbe (1839–1929). Hän kävi Haminan kadettikoulun ja palveli vuodesta 1883 Viipurissa linjarykmentissä upseerina. Grönhagen siirtyi rykmentin mukana Venäjälle ja palveli Venäjän armeijassa vuoteen 1897 saakka yleten kapteeniksi. Hän erosi armeijasta huomatessaan poliittisen suunnan Venäjällä muuttuneen Suomelle yhä vihamielisemmäksi. Grönhagen siirtyi 1897 sanomalehtimieheksi ja kirjoitti venäläisiin vapaamielisiin lehtiin. Sortovuosina 1900-luvun alussa Grönhagen puolusti Suomen asemaa kirjoituksissaan ja vastusti maan venäläistämistä. Hän julkaisi useita venäjänkielisiä Suomen matkustusoppaita sekä muita Suomea käsitelleitä julkaisuja. Suomen ministerivaltiosihteeri Vjatšeslav von Plehwe tarjosi Grönhagenille tointa ministerivaltiosihteerinvirastossa. Kun Grönhagen ei toimessaan suostunut Plehwen Suomen lakeja loukkaaviin tekoihin, hän erosi toimestaan ja jatkoi senjälkeen edelleen työtään sanomalehtimiehenä arvostellen Plehwen ja Suomen kenraalikuvernööriksi 1898 nimitetyn Nikolai Bobrikoffin Suomelle vihamielistä politiikkaa. Plehwen toimesta Grönhagen karkotettiin sitten vuodeksi Pietarin kuvernementista ja hän oleskeli sen ajan Suomessa. Karkoitusajan päätyttyä Grönhagen palasi Pietariin jatkaakseen sanomalehdissä taisteluaan Suomen hyväksi. Sen johdosta hänet vangittiin tammikuussa 1903 ja karkotettiin nyt kahdeksi vuodeksi Siperiaan. Saatuaan tiedon Bobrikoffin kuolemasta Grönhagen palasi omavaltaisesti kesällä 1904 takaisin Pietariin ja Plehwen tultua murhatuksi heinäkuussa 1904 hän sai oikeuden jäädä Pietariin. Vuonna 1906 Grönhagen oli mukana järjestämässä Viipurissa pidettyä ensimmäisen valtakunnanduuman edustajien kokousta, joka pidettiin sen jälkeen kun duuma oli hajotettu. Toimintansa vuoksi Grönhagen joutui olemaan vankilassa ja kaksi kertaa karkotettuna Siperiassa.
Entisenä upseerina Grönhagen oli ensimmäisen maailmansodan alettua komennettu uudelleen sotapalvelukseen Pietarin sotilaspiiriin, josta hänet Suomen kenraalikuvernööri Franz Albert Seynin ja santarmikenraali Julius Freybergin ilmiantojen takia siirrettiin Vologdaan. Maanpuolustusbrigaadin päällikön, kenraali Stubinin vaikutuksesta Grönhagen siirrettiin kuitenkin takaisin joukko-osastoonsa ja hänet ylennettiin everstiluutnantiksi. Seyn ja Freyberg saivat kuitenkin kenraali Aleksei Kuropatkinin myötävaikutuksella aikaan sen, että Grönhagen kartoitettiin Jakutskiin Siperiaan. Grönhagen oli aiemmin julkasemassaan matkailukäsikirjassa nimittänyt kenraali Kuropatkinia muun muassa "Mukdenin onnettomuuksien sankariksi ja Suomen pahaksi hengeksi". Siperiasta Grönhagen sai luvan viikoksi pistäytyä Pietarissa, jonne hän palasi sitten helmikuussa 1917. Vähän myöhemmin puhkesi Venäjän maaliskuun vallankumous ja sen ansiosta Grönhagen pelastui uudelleen joutumasta Siperiaan.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Grönhagen eli perheineen vaikeissa oloissa Venäjällä, hänen vaimonsa menehtyi ja hänen vanhin poikansa, joka oli taistellut Aleksandr Koltšakin joukoissa joutui teloitetuksi. Hän pääsi palaamaan Suomeen nuorimpien lastensa kanssa 1920 ja asettui sitten Viipuriin jossa hänellä oli valokuvaamo. Grönhagen julkaisi ruotsinkieliset muistelmansa 1924. Samana vuonna hän julkaisi myös venäjänkielisen satiirin "Nuku ikuista unta" Venäjän oloista nimimerkillä "Don Carlos". Vuonna 1930 F. Tilgmann Oy julkaisi sarjan Karl Grönhagenin kuvittamia ja runoillaan varustamia neuvostovastaisia postikortteja.
Karl Grönhagen oli naimisissa kolme kertaa, ensin Edla Hessin (1866–1919) kanssa, sitten vuodesta 1911 Zina von Holzmannin (1885–1919) kanssa ja vuodesta 1926 Elisabet Grigorieffin (s. 1896) kanssa. Kirjailija ja antropologi Yrjö von Grönhagen oli hänen poikansa toisesta avioliitosta.