tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Dieselöljy

Dieselöljy, lyhyemmin pelkästään diesel, joskus myös nafta, on kevyttä polttoöljyä eli kaasuöljyä, jota käytetään dieselmoottorien polttoaineena. Sitä on jalostettu hieman pidemmälle kuin lämmityspolttoöljyä rikki- ja hiukkaspäästöjen vähentämiseksi. Dieselin käytöstä syntyy hiilidioksidipäästöjä 2,6 kg/litra. 
Moottorikäyttöön tarkoitetun dieselöljyn standardi on EN590, tiheys 0,80 kg/l (15 °C:ssa) ja sitä käytetään mm. raskaissa ajoneuvoissa. 
Dieselöljyä on markkinoilla sekä kesä- että talvilaatuina. Talvilaatuisen dieselöljyn samepiste on alempi. Samepiste tarkoittaa lämpötilaa, jonka alittuessa dieselöljy muuttuu väriltään kirkkaasta sameaksi. Sameneminen johtuu dieselöljyn sisältämän parafiinin kiteytymisestä. Samepisteen alapuolella dieselöljy jäykistyy, jolloin se ei enää kulje polttoaineputkistossa.
Dieselöljyn biologinen korvike on biodiesel, jota voidaan valmistaa muun muassa rypsi-, rapsi- ja sinappiöljystä.
Dieselöljyyn sekoitetaan toisinaan petrolia, minkä väitetään aiheuttavan moottoririkkoja. Petrolia väitetään myös ilmastovaikutuksiltaan dieselöljyä saastuttavammaksi. On kehitteillä optisia laitteita, joilla jatkettu diesel paljastuu. 
Laadut (samepiste / suodatettavuus):
Dieselin myynti Suomessa.
Suomessa dieseliä myyvät eniten seuraavat huoltoasemat:
Gnetales

Gnetales eli Gnetophytina on paljassiemenisten kasvien ryhmä, johon kuuluu kolme ulkomuodoltaan varsin vaihtelevaa kasviheimoa. Ryhmän kasvit eroavat kaikista muista paljassiemenisistä kasveista sisältämällä puuosassaan putkiloita. Putkilot ovat ominaisia koppisiemenisille, ja ryhmien on arveltu olevan läheistä sukua toisilleen.
Luokittelu.
Kasvien luokittelua kehittänyt Angiosperm Phylogeny Group luokittelee ryhmän lahkoksi Gnetales.
Perinteisemmissä luokituksissa ryhmä on muodostanut kokonaisen alakaaren Gnetophytina ja sen sisältämän luokan Gnetopsida, joka on jaettu kolmeen lahkoon. Kukin lahko sisältää vain yhden heimon ja jokainen heimo vain yhden suvun. Lajittelu ei ole täysin selvää, sillä lajit elävät hyvin eri puolilla maapalloa ja niiden keskinäisistä suhteista ei olla aivan varmoja.
Luumiokasvien (Gnetaceae) heimo sisältää vain luumioiden ("Gnetum") suvun. Luumiot ovat pääosin tropiikissa kasvavia puuvartisia köynnöksiä; tunnetuin laji malesianluumio ("Gnetum gnemon") on kuitenkin puu. Kasvien lehdet muistuttavat monien koppisiemenisten kasvien, kuten limoviikunan lehtiä.
Ikilehtikasvien (Welwitschiaceae) heimoon kuuluu vain ikilehtien ("Welwitschia") suku, johon kuuluu ainoastaan yksi laji ikilehti ("Welwitschia mirabilis"). Ikilehti kasvaa Namibin aavikolla. Se kasvattaa elinaikanaan vain kaksi suurta lehteä, jotka vähitellen kuolevat kärjistään ja muuttuvat liuskaisiksi.
Efedrakasvien (Ephedraceae) heimossa on vain yksi suku efedrat ("Ephedra"). Efedroilla on suomumaiset pienet lehdet pitkissä ja hennoissa varsissa. Niitä esiintyy monilla kuivilla seuduilla Välimeren ympäristössä, Keski- ja Kaakkois-Aasiassa, Pohjois-Amerikan lounaisosassa ja Etelä-Amerikassa aina Patagoniaan asti. Efedroja on käytetty yrtteinä, ja niiden vaikuttavalla ainesosalla, efedriinillä, on todettu suorituskykyä parantavia vaikutuksia.
Johannes IV Laskaris

Johannes IV Laskaris (1250–1305) oli Nikaian keisarikunnan hallitsija ja Bysantin keisari maanpaossa vuosina 1258–1261.
Hän oli vain 8-vuotias kun hänen isänsä Theodoros II Laskaris kuoli vuonna 1258. Hänen holhoojakseen valittiin Mikael Palaiologos joka myöhemmin antoi tehdä itsestään hallitsijakumppanin. 
Kun Mikael valtasi takaisin Konstantinopolin vuonna 1261, käski hän sokaista Johanneksen jottei hän enää pystyisi hallitsemaan. Johannes vangittiin linnaan joka sijaitsi Marmaranmeren rannalla. Hän kuoli vuonna 1305. Johannes IV Laskaris oli viimeinen Laskaris-suvun keisareista.
Diaari

Diaari eli diaario tarkoittaa luetteloa, johon merkitään aikajärjestyksessä virastoon tai laitokseen saapuneet tai sieltä lähteneet asiakirjat. Sana pohjautuu latinan sanaan "diarium", joka tarkoittaa päiväkirjaa.
Diaari on sidottu kirja, kortisto tai atk-järjestelmä. Siihen merkitään asiakirjalle sen saapuessa annettava oma diaarinumero, saapumispäivä, lähettäjän nimi ja lähettäjän asiakirjamerkinnät sekä lyhyesti asian sisältö. Näiden lisäksi kirjataan kaikki asian vuoksi tehdyt välitoimet eli kirjeenvaihto ja välipäätökset sekä lopullinen toimi tai päätös. Myös viraston omista aloitteista tehdään vastaavat merkinnät. Diaarinumero merkitään kaikkiin asiaa koskeviin asiakirjoihin. Diaarimerkintä on yleensä julkinen ja se vahvistaa asiakirjan saapuneen viranomaiselle.
Julkisuuslaki edellyttää viranomaisilta hyvää tiedonhallintatapaa, minkä takia diaarijärjestelmät ovat viranomaisille käytännössä pakollisia.
Sanaa diaari on aikoinaan käytetty myös ajantapahtumista kertovista muistiinpanoista, joita laadittiin erityisesti luostareissa.
Heikki Sarmanto

Heikki Veli Uolevi Sarmanto (s. 22. kesäkuuta 1939 Helsinki) on suomalainen jazzpianisti ja -säveltäjä.
Opinnot.
Sarmanto opiskeli aluksi Sibelius-Akatemiassa pianonsoittoa Martti Paavolan ja musiikin teoriaa Joonas Kokkosen johdolla, ja myöhemmin Berkleen musiikkikoulussa Bostonissa. 
Ura.
Vuonna 1973 Sarmanto sai johdettavakseen Sibelius-Akatemian vasta perustetun jazzstudion (sittemmin jazzmusiikin osasto). Sarmanto oli UMO:n perustajajäsen ja toimi sen taiteellisena johtajana 1998–1999. Sarmannon saama tilaustyö suomalaisen musiikin päiville Lontooseen oli alkusysäys ammattimaisen big bandin UMO Jazz Orchestran syntyyn.
Säveltäjä Sarmannon teoksissa jazziin yhdistyy aineksia klassisesta musiikista ja avantgardesta. Hän on kirjoittanut jazzia klassisen koulutuksen saaneille laulajille ensimmäisenä Suomessa. Hänen musiikkiaan on levyttänyt Maija Hapuoja levyille "Like a Fragonard", "Onnen aika" ja "The Voice/Maija" ja Taru Valjakka levylle "Everything Is It". Runous, etenkin kotimainen, on innoittanut Sarmantoa: albumi "Onnen aika" perustui Pentti Saarikosken runoihin ja albumilla "Syksy ja muita lauluja" kuullaan muun muassa Aaro Hellaakosken ja Eino Leinon runoihin sävellettyjä lauluja.
Hän on tuottelias ja Suomen musiikin raja-aitoja rikkova säveltäjä ja pianisti.
Elokuvamusiikki.
Sarmanto on tehnyt elokuvamusiikkia muun muassa Matti Kassilan elokuvaan "Jäähyväiset presidentille" (1987) ja Muistojeni kahvila -elokuvaan.
Diskografia.
Sarmannon tuotanto käsittää kolmisenkymmentä omaa levyä, joista ensimmäinen oli "Flowers in the Water."
Kunnianosoitukset.
Vuonna 1970 Sarmanto sai Suomen Jazzliiton Yrjö-palkinnon. Vuonna 1971 Sarmanto voitti Montreux’n jazzfestivaalien pianistisarjan ja hänen yhtyeensä yhtyesarjan. Vuonna 2009 Sarmanto palkittiin Pro Finlandia -kunniamerkillä. 
Perhe.
Heikki Sarmannon veli Pekka Sarmanto on rock- ja jazzbasisti.
Mikael VIII Palaiologos

Mikael VIII Palaiologos (, 1225 – 11. joulukuuta 1282) oli Bysantin keisari 1261–1282. Hän oli Palaiologos-hallitsijasuvun perustaja.
Mikael Palaiologos oli etäistä sukua monille entisille hallitsijasuvuille. Hän kunnostautui sotilaana jo nuorella iällä ja sai suuria vastuita keisari Johannes III Dukasin armeijassa.
Keisari Theodoros II Laskariksen kuollessa Johannes IV Laskaris oli kuusivuotias. Mikael VIII Palaiologos oli aluksi nuoren Johannes IV Laskariksen holhooja, mutta teki itsestään pian Johanneksen hallitsijakumppanin.
Mikaelin aikakaudella vallattiin takaisin Konstantinopoli joka oli ollut latinalaisen keisarikunnan hallussa neljännestä ristiretkestä saakka. Itse valtauksessa sattumalla oli suuri osa, yksi Mikaelin kenraaleista oli lähistöllä kun varuskunta oli tyhjillään ja valtaus kävi äkkiä 15. heinäkuuta 1261. Heti kun kaupunki saatiin vallattua Mikael antoi sokaista Johanneksen ja teki itsestään yksinvaltiaan. 
Mikael aloitti Konstantinopolin jälleenrakennuksen, avasi yliopiston uudelleen ja edisti muutenkin oppineisuutta, mikä johti Bysantin "renessanssiin" 1300- ja 1400-luvuilla.
Anjoun ja Sisilian kuningas Kaarle I oli tuohon aikaan lännen kyvykkäin diplomaatti. Hän pyrki valloittamaan Konstantinopolin uudelleen, mutta monimutkaisten liittolaissuhteidensa avulla Mikael onnistui torjumaan valtauksen. Osana tätä valtapeliä Mikael yritti neuvotella paavi Martinus IV:n kanssa kirkkojen yhdistämisestä (jotta suuri skisma päättyisi). Lyonin kirkolliskokous teki tämänsuuntaisen päätöksen vuonna 1274, mutta heti Mikaelin kuoltua ortodoksikirkko julisti päätöksen pätemättömäksi.
Patriarkka Arsenios Autoreianos oli aluksi Mikaelin kannattaja, mutta kun tämä sokaisi Johanneksen, Arsenios julisti Mikaelin kirkonkiroukseen. Kiistat kirkon kanssa jatkuivat, ja kun Mikael kuoli, kirkko ei sallinut hänelle kristillisiä hautajaisia.
Nottingham

Nottingham on kaupunki Nottinghamshiren kreivikunnan alueella Keski-Englannissa Isossa-Britanniassa. Kaupunki on ollut hallinnoltaan yhtenäishallintopiiri vuodesta 1998. Varsinaisen kaupungin asukasluku on noin 288 700, mutta Nottinghamin metropolialueen asukasluku on noin 1,5 miljoonaa ihmistä. 
Historia.
Saksit perustivat Trentjoen varressa sijaitsevan kaupungin 600-luvulla. Alueen valloittivat 800-luvulla tanskalaiset viikingit. Aluetta kutsuttiin muun muassa nimillä Tigguo Cobauc ("House of Caves") ja Snottingaham. Vilhelm Valloittaja määräsi Hastingsin taistelun jälkeen jokivarteen rakennettavaksi linnoituksen, jonka ympärille asutus edelleen laajentui.
Legenda Robin Hoodista, 1100-luvulla eläneestä lainsuojattomasta, yhdistetään kiinteästi Nottinghamiin ja sen ympäristöön, etenkin kaupungista pohjoiseen sijaitsevaan Sherwoodin metsään.
Englannin sisällissota alkoi kaupungista 1642, kun Kaarle I valitsi Nottinghamin linnan taisteluiden näyttämöksi.
Nottingham kasvoi etenkin 1700-luvulla teollisen kasvun myötä. Kaupungin pääartikkeliksi muodostui pitsi, jota valmistettiin paikallisten suunnittelijoiden kehittämillä koneilla. Nottinghamin pitsistä tuli ennen pitkää maailmanlaajuisestikin tunnettu käsite.
Nottinghamista ovat kotoisin jalkapalloseurat Nottingham Forest, joka pelaa tällä hetkellä Englannin Valioliigassa, ja Notts County, joka pelaa tällä hetkellä Kakkosliigassa.
Koulutus.
Nottinghamissa toimii kaksi yliopistoa: University of Nottingham ja Nottingham Trent University. Niissä opiskelee vuosittain yhteensä noin 40 000 kokopäiväistä opiskelijaa.
Venetian Snares

Venetian Snares eli Aaron Funk (11. tammikuuta 1975 Winnipeg, Manitoba, Kanada) on kanadalainen muusikko ja kokeellisen elektronisen musiikin tuottaja. Venetian Snaresin musiikkia on luonnehdittu tyylilajiltaan muun muassa IDM:ksi ja breakcoreksi.
Venetian Snaresin tuotantoa ovat julkaisseet lukuisat levy-yhtiöt, kuten Planet Mu, Sublight, History of the Future, Isolate, Addict, Zod, Distort, Low-Res ja Hymen.
Venetian Snares on esiintynyt muutamia kertoja Suomessa. Vuonna 2008 Venetian Snares esiintyi Ilosaarirockissa ja 2009 huhtikuussa Tavastialla.
Yrjö Juhani Renvall

Yrjö Juhani Renvall (s. 23. toukokuuta 1946, Tampere) on professori ja teatterivaikuttaja. Hän toimii teatterityön professorina Tampereen yliopiston näyttelijäntyön laitoksella. Renvall on myös työskennellyt sekä näyttelijänä, ohjaajana, käsikirjoittajana että dramaturgina. Vuosina 1990–1993 Renvall toimi Oulun kaupunginteatterin johtajana. Professorina Renvall on painottanut etenkin opetuksen, tutkimuksen ja taiteellisen toiminnan yhteyttä.
1980-luvun alussa Renvall teki yhteistyötä elokuvaohjaaja Tapio Suomisen kanssa. Yhdessä he kirjoittivat Suomisen ohjaamat elokuvat "Täältä tullaan elämä!" (1980) sekä "Syöksykierre" (1981). Näistä ensiksi mainittu oli elokuvateattereissa vuoden 1980 katsotuin kotimainen elokuva. Dramaturgina hän on toiminut muun muassa Markus Nummen esikoiselokuvassa "Hyvän tekijät" (1997). Hän on myös näytellyt pikkuosia eri elokuvissa, kuten "Mona ja palavan rakkauden aika" (1983) sekä "Talvisota" (1989). Renvall toimi Lahden Kansanopiston teatterilinjan vetäjänä ja ohjaajana ja oli teatterilinjan ideoitsija ja isä usean vuoden ajan, vuodesta 1983 alkaen.
Robert Moog

Tri. Robert A. Moog (23. toukokuuta 1934 New York, New York, Yhdysvallat – 21. elokuuta 2005 Asheville, Pohjois-Carolina, Yhdysvallat) oli elektronisen musiikin pioneeri, joka tunnetaan parhaiten Moog-syntetisaattorin kehittäjänä. Moog itse äänsi sukunimensä ”moug”.
Moog aloitti soitinvalmistuksen jo teini-iässä kokoamalla thereminejä. Sittemmin fysiikkaa ja sähkötekniikkaa opiskellut Moog teki ensimmäisen modulaarisen syntetisaattorinsa vuonna 1963. Helpommin kuljetettava Minimoog ilmestyi vuonna 1971. Varhaiset Moogit vakiinnuttivat syntetisaattorin käyttöliittymäksi pianon kaltaisen koskettimiston.
Moog-syntetisaattorit.
Myöhemmin enemmän populaarimusiikissa käytetyn Moog-syntetisaattorin läpimurto tapahtui alun perin klassisen musiikin kautta. Wendy Carlosin albumi "Switched-On Bach" (1968) osoitti, että syntetisaattoria voi käyttää musiikin teossa, eikä sitä pidetty enää pelkkänä efektilaitteena. Carlos loi päällekkäisäänityksillä Moogin yksiäänisillä soittimilla monimutkaisia äänimaisemia.
1970-luvulla Moogit vakiintuivat monien rock-yhtyeiden kalustoon, ja kokeellisemmat yhtyeet, kuten Emerson, Lake &amp; Palmer ja Kraftwerk, käyttivät niitä koko soundinsa kulmakivenä. Ensimmäinen Moogia sisältävä rock-äänite oli The Doors -yhtyeen esikoisalbumi vuodelta 1967. Myös esimerkiksi Uriah Heepin vuoden 1972 ”Sweet Lorraine” -kappaleessa Moog-syntetisaattori on tärkeässä osassa.
1980-luvulla digitaaliset syntetisaattorit kuten Yamaha DX7 syrjäyttivät analogiset laitteet ja Moogitkin jäivät pienen piirin harrastukseksi. 1990-luvulla analogiset syntetisaattorit kuitenkin löydettiin uudelleen ”lämpimän” sointinsa ja ”inhimillisyytensä” vuoksi, ja Moog-syntetisaattoritkin nousivat uuteen suosioon erityisesti lukuisien analogisten ja ns. virtuaalianalogisten jäljitelmien muodossa.
Moogin yritys Moog Music päätyi vuonna 1975 erinäisten vaiheiden kautta Norlin-nimisen yhtiön omistukseen, ja Moog jätti yrityksen pari vuotta myöhemmin. Norlinin valmistamat Moog-tuotteet eivät olleet yhtä menestyksekkäitä kuin Moogin itse suunnittelemat, joten Moog Music lopetti toimintansa vuonna 1987. Moogin uusi yritys Big Briar osti oikeudet Moog Music -nimeen vuonna 2002 ja toi markkinoille uudistetun version Minimoogista, Minimoog Voyagerin.
Kolmas ristiretki Suomeen

Kolmas ristiretki Suomeen on Eerikinkronikassa kuvattu uplantilaisten sotaretki karjalaisia vastaan. Sotaretki tehtiin Karjalaan vuonna 1293.
Sotaretkestä kertovan Eerikinkronikan mukaan uplantilaiset valtasivat retken alussa karjalaisten neljätoista kihlakuntaa ja valloittivat Käkisalmen pakanoilta, sekä perustivat Viipurin linnan tuhotun karjalaisten linnoituksen paikalle. Heidän myös kerrottiin vapauttaneen monia vankeja. Kronikan kuvauksen mukaan uplantilaiset kuitenkin menettivät Käkisalmen saman retken aikana heti novgorodilaisille.
Sotaretken syy.
Eerikinkronikka kertoo sotaretken syyksi pakanoiden tunkeutumisen kristittyjen alueelle. Birger Maununpojan 4. maaliskuuta 1295 antama lupakirje Lyypekille ja muille Itämeren kauppaa käyville kaupungeille mainitsee puolestaan karjalaisten käännyttämisen motiiviksi heidän kauan harjoittamansa rosvouksen ja ryöstelyn, sekä ruotsalaisten ja muiden itämeren kävijöiden vangiksi ottamisen ja kiduttamisen. Historiallisissa lähteissä mainitaan karjalaisten tehneen sotaretken Ruotsiin vuonna 1257. Lisäksi karjalaiset ja hämäläiset olivat hyökkäilleet jatkuvasti toistensa alueille. Hämäläisiä oli käännytetty kristinuskoon väkivaltaisesti toisen ristiretken aikana karjalaisten säilyttäessä yhä suomalaisen muinaisuskon. Karjalan kautta kulki tärkeä hansakauppiaiden kauppaväylä Novgorodin ja lännen välillä. Saksalaiset hansakauppiaat halusivat turvatakuut idän kauppareitille, sillä Karjalassa oli turvatonta, mutta kumpikaan hallitsija ei taannut turvallista kulkua. 
Retken johtaja.
Perinteisen Eerikinkronikkaan ja Novgorodin kronikkaan perustuvan näkemyksen mukaan vuonna 1293 kuninkaan sotavoimien komentaja, marski Torkkeli Knuutinpoika, varusti suuren laivaston ja sotajoukon, joka purjehti Karjalaan asti. Birger Maununpoika mainitsee sotaretkelle osallistuneen sotajoukon olleen suuri ja retken kallis.
Kysymys retken johtajasta on nykyään yleisimmän näkemyksen mukaan avoin. Torkkeli Knuutinpoika todistettavasti oleskeli touko- ja heinäkuussa 1293 Ruotsissa, eikä hän saattanut oleskella ainakaan pitkään Karjalassa.
Seuraukset.
Uplantilaiset perustivat Viipurin linnan tuhotun karjalaisten linnoitetun varasto- ja kauppapaikan tilalle.
Karjalan ristiretken jälkeen kahakat Ruotsin, suomalaisten ja Novgorodin välillä jatkuivat. Novgorod hyökkäsi Hämeeseen vuonna 1311 polttaen Vanain kaupungin ja vuonna 1318 Turkuun polttaen sen maan tasalle. Jatkuvat hävitysretket ja toisistaan irralliset kahakat alkoivat kuitenkin käydä molempien voimille, ja vuonna 1323 solmittiin Pähkinäsaaressa rauha. Pähkinäsaaren rauhaan päättyi Suomen ristiretkiaika.
Kallion II hallitus

Kallion II hallitus oli Suomen tasavallan 13. hallitus. Se oli Maalaisliiton ja Kokoomuksen muodostama porvarillinen vähemmistöhallitus, joka toimi 348 päivän ajan 31. joulukuuta 1925 – 13. joulukuuta 1926.
Edellisen pääministerin Antti Tulenheimon jätettyä hallituksensa eronpyynnön, heräsi keskustelua hallitusvastuun siirtämisestä sosialidemokraateille, mutta SDP:n päättävät elimet eivät vielä olleet tehneet tähän oikeuttavaa päätöstä. Tulenheimon hallituksen kulkulaitosministerinä toiminut Kyösti Kallio yritti saada hallitukseensa mukaan myös RKP:n, mutta eri kieliryhmien välit olivat kärjistyneet jo molemminpuolisen pistelyn asteelle. Tulenheimon hallitus oli muun muassa poistattanut ruotsinkieliset nimi- ja opastekyltit suomenkielisten alueiden rautatieasemilta, eikä uusi pääministeri osannut ruotsia, missä oli kylliksi syytä eriseuraisuudelle. Niinpä RKP alkoi hakeutua useissa asioissa yhteistyöhön sosialidemokraattien kanssa, joiden piirissä aitosuomalaisuudella ei juuri ollut kannatusta. 
Kallion toinen hallitus pyrki jatkamaan edeltäjiensä työtä. Hallitusohjelmassaan se katsoi tehtäväkseen maatalouden, teollisuuden ja liike-elämän tukemisen sekä kansan sivistystason nostamisen. Edelleen hallitus ohjelmassaan lupasi myös jatkaa toimenpiteitä kieltolain aiheuttamaa alkoholin salakuljetusta ja väärinkäyttöä vastaan. Hallitusohjelman mukaan se myös pyrki "voimiensa mukaan huolehtimaan armeijan hengen eheyttämisestä ja siveellisen tason kohottamisesta".
Ulkopolitiikassa Kallion hallitus ulkoministerinsä, professori E. N. Setälän johdolla teki Suomen historian ehkä kauaskantoisimman aloitteen esittäessään Kansainliitossa kansainvälisen talousavun myöntämistä hyökkäyksen kohteeksi joutuneelle valtiolle. Tämä suunnitelma hyväksyttiin monien neuvotteluvaiheiden jälkeen vuonna 1930, mutta Yhdistynyt kuningaskunta, jonka maksettaviksi pääosa suunnitelmaa toteutettaessa tarvittavista summista olisi tullut, ei koskaan ratifioinut sopimusta, vaikka se myönsikin asian tärkeyden ja kaukonäköisyyden. Kansainvälisen tilanteen kiristyessä 1930-luvun mittaan suunnitelma hautautui eikä suurvaltojen aggressiivisen politiikan jalkoihin jääneille pienille valtioille ollut Kansainliitosta tässäkään apua.
Hallitus kärsi pääministeri Kyösti Kallion ja presidentti Lauri Kristian Relanderin kylmistä suhteista ja kaatui SDP:n 23. marraskuuta 1926 tekemään välikysymykseen puolustuslaitoksen taloudellisesta epäsäännöllisyydestä.
Vincent Kartheiser

Vincent Paul Kartheiser (s. 5. toukokuuta 1979 Minneapolis) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan ehkä parhaiten rooleistaan televisiosarjoissa "Angel" ja "Mad Men".
Kartheiserin vanhemmat ovat Jim ja Janet Kartheiser, ja hänellä on viisi sisarusta. Hänen etninen taustansa on enimmäkseen saksalaista, mutta hänellä on lisäksi suomalaisia, ruotsalaisia, puolalaisia ja luxemburgilaisia sukujuuria. Kartheiser esiintyi ensimmäisen kerran teatterissa ollessaan kuusivuotias. Elokuvissa hän alkoi näytellä 13-vuotiaana. Silloin hän esiintyi pienissä rooleissa kuten elokuvassa "Pikku johtaja" vuonna 1994. Hänen ensimmäisiä suuria elokuviaan olivat "Intiaani lipastossa" ja "Alaska". Vuosina 2002–2004 Kartheiser esiintyi sivuroolissa televisiosarjan "Buffy, vampyyrintappaja" spin-offissa "Angel". Vuosina 2007–2015 hän näytteli Pete Campbellia televisiosarjassa "Mad Men".
Kartheiser oli naimisissa vuodesta 2014 vuoteen 2022 näyttelijä Alexis Bledelin kanssa. Heillä on syksyllä 2015 syntynyt poika.
Tekken

Tekken () on Namco Bandai Gamesin kehittämä ja julkaisema taistelupelisarja. "Tekken" on alun perin tehty pelihalleihin, mutta siitä on tehty eri versioita useille eri pelikonsoleille. Sarjan konsolipelit julkaistiin aluksi yksinoikeudella "PlayStation" -tuoteperheen koneille mutta kuudennesta osasta alkaen pääpelit on julkaistu myös kilpaileville laitteille.
"Tekken 3" on myynyt 8,3 miljoonaa kappaletta maailmanlaajuisesti. "Tekken 7" on myynyt yli 10 miljoonaa kappaletta.
Namco Bandain mukaan sarja on eniten myynyt taistelupelisarja, joka on myynyt 42,5 miljoonaa kappaletta vuoteen 2013 mennessä. Myynnistä noin puolet eli 20 miljoonaa kappaletta on euroopassa. Vuoden 2022 loppuun mennessä sarja on myynyt yli 54 miljoonaa kappaletta.
Pelaaminen.
"Tekken"-sarja on yksi ensimmäisiä 3D-tappelupelisarjoja. Ensimmäinen osa julkaistiin alle kaksi vuotta "Virtua Fighterin" jälkeen.
Tekkenin taistelujärjestelmä perustuu neljään nappiin, joista jokainen ohjaa hahmon yhtä raajaa. Jokainen hahmo voi myös suorittaa heittoja. Erityisesti sarjan uudemmat osat painottuvat rajusti niin sanottuun ”juggling”-pelityyliin, jossa vastustaja heitetään korkealle ilmaan ja sen jälkeen vastustajaa isketään monta kertaa hyökkäyskomboilla. Vastustajaa voi siis pitää ilmassa koko iskusarjan ajan, jonka jälkeen vastustaja on vasta sitten kykenevä iskemään takaisin.
Tekkenissä on lukuisia eri hahmoja, joilla jokaisella on omat iskusarjansa. Hahmojen komentolistaa voi tutkailla ja opetella samalla tekemään comboja. Jokaisella hahmolla on satoja eri iskuja ja kymmenittäin comboja sekä heittoja. Heittoihin painottuvia hahmoja ovat muun muassa King, Armor King ja Marduk.
Jokainen hahmo on erilainen, joten hyvin todennäköisesti pelaaja löytää itselleen suosikkihahmon, jota hänen on helppo pelata.
Hahmot.
Kuten lähes kaikissa muissakin kuuluisissa tappelupelisarjoissa, on "Tekkenissäkin" hahmoja monesta eri maasta, ja hahmot edustavat monia eri taistelutyylejä. Poikkeuksia kuitenkin ovat muun muassa Nina Williams ja Anna Williams, joilla ei ole varsinaista taistelutyyliä, vaan heidän tyylikseen on ilmoitettu ”salamurhaajan taidot” ("Tekken 5":ssä Anna saa omat aikido-tyyliset iskunsa). Jack-robotin tyyliksi on ilmoitettu ”raaka voima”.
Jokaisessa osassa tulee aina uusia hahmoja, mutta alusta asti ja joka pelissä olevat hahmot ovat olleet Paul Phoenix, Nina Williams, Heihachi Mishima, King ja Yoshimitsu.
Muu media.
"Tekkenistä" on tehty anime-elokuva vuonna 1997 nimeltä , jonka ohjasi Kunihisa Sugishima ja käsikirjoitti Ryōta Yamaguchi.
Vuonna 2010 "Tekkenistä" julkaistiin elokuva. Sen ohjasi Dwight H. Little ja käsikirjoitti Michael Colleary ("Face/Off" ja "Tomb Raider"), Alan B. McElory ("Spawn") sekä Mike Werb ("Tomb Raider").
Vuonna 2011 julkaistiin ensimmäinen tietokoneanimaationa toteutettu Tekken-elokuva nimeltä "". Se julkaistiin "Tekken Hybrid" -kokoelman ja Tekken 3D: Prime Edition mukana.
"Tekken Hybrid" (2011, PlayStation 3) on kokoelma, jossa on "Tekken Tag Tournamentin" HD-versio, "Tekken Tag Tournament 2":n demoversio ja elokuva "".
Verivala

Verivalalla tarkoitetaan yleensä valaa, jota vannottaessa vannojat sekoittavat toistensa verta omaansa (joskus verta myös sekoitetaan viiniin, jota kaikki vannojat juovat). Tarkoituksena on luoda keinotekoinen veriside toisilleen sukua olemattomien ihmisten välille. 
Aasialaisissa kulttuureissa verivala yhdistetään yleensä heimojen suhteisiin, verivalan avulla luotiin heimoliittoja. Varsinkin mongolit ja alkuaikojen kiinalaiset harrastivat verivalaliittoja. On myös jonkin verran todisteita, että valtaosin aasialaisista periytyneet Amerikan alkuperäiskansat vannoivat verivaloja.
Suurempien ryhmien verivalat olivat yleisiä antiikin aikana Välimeren alueella. Esimerkiksi kreikkalaiset sotilasjoukot saattoivat vannoa valan tullakseen "yhdeksi perheeksi". Tapa oli ehkä yleisin osmanien valtakunnan hallitessa Balkanin niemimaata, jolloin vannottiin joukkoverivaloja, jotta ihmiset taistelisivat tehokkaammin yhdessä vihollista vastaan. Verivalat olivat myös yleisiä Serbiassa, Albaniassa ja Bulgariassa. 
Verivaloja vannotaan nykyisinkin, lähinnä tavoitellen entisaikojen heimomentaliteettia. Nykyisin verivalan vannoneet veriveljet eivät joudu valan vannottuaan vastaamaan heimojensa turvallisuudesta.
Rosopsida

Rosopsida on yksi koppisiemenisten (Magnoliophytina) luokista.
Luokittelu.
Luokkaan kuuluu edellä mainittujen lahkojen lisäksi muutama heimo, joita ei voi sijoittaa nykyisen tietämyksen puitteissa lahkoihin tai edes niiden yhteyteen. Ne ovat:
Näennäisvoima

Näennäisvoima on klassisessa mekaniikassa epäinertiaalisesta koordinaatistosta johtuva, inertiaalisessa koordinaatistossa katoava voima. Tunnettuja näennäisvoimia ovat keskipakoisvoima, coriolisvoima ja erilaiset hitausvoimat.
Inertiaalikoordinaatisto on koordinaatisto, jossa vapaa kappale liikkuu tasaisesti. Inertiaalikoordinaatisto ei siis ole kiihtyvässä liikkeessä. Jos kappaleella on näennäisiä kiihtyvyyksiä, mutta ei vuorovaikutuksia ympäristön kanssa, voidaan päätellä havaitsijan koordinaatiston olevan epäinertiaalinen. Yleisen suhteellisuusteorian testeissä varmistettujen tulosten mukaan inertiaalikoordinaatistot ovat ns. vapaasti putoavia koordinaatistoja. 
Epäinertiaaliseen eli kiihtyvään koordinaatistoon kiinnittynyt kappale kokee todellisen voiman ja sen mukaisen suuntautuneen jännitysgradientin. Tuollaisessa koordinaatistossa oleva havaitsija mittaa kaikille vapaasti putoaville kappaleille näennäisvoiman. Näennäisvoimalle leimallista on, ettei sille löydy vuorovaikutuksen mukaista vastavoimaa tarkasteltaessa suljettua järjestelmää, jonka yhteinen liiketila säilyy vapaakappaletarkastelussa. Myös vuorovaikutuksen alaiseen kappaleeseen voidaan kiinnittää havainnollistava näennäisvoima, kun halutaan korostaa kuinka kappale on erotettu vapaan pudotuksen liiketilastaan. Sellainen esimerkki on keskipakoisvoima, joka kuvaa keskihakuvoimalla poikkeutetun kappaleen taipumusta alimpaan energiatilaan ja vähimpään vaikutukseen eli inertiaaliseen liiketilaansa. Toinen esimerkki on paino, hitausvoima, joka kuvaa esimerkiksi maanpinnalla olevan kappaleen taipumusta vapaaseen putoamiseen maaperän aineen poistovoimien poikkeuttaessa sitä todellisella tukivoimallaan.
Näennäisvoima kohdistuu vuorovaikutustilanteessa samaan kappaleeseen kuin todellinenkin voima, mutta se ei ole Newtonin lakien mukainen vastavoima, sillä vuorovaikutuksen mukainen vastavoima kohdistuu aina vuorovaikutuksen toiseen osapuoleen. Inertiaalikoordinaatistossa todellisia voimia ja näennäisvoimia ei voi laskea yhteen tai käyttää samoissa laskutoimituksissa. Kiihtyvässä koordinaatistossa näennäisvoimia huolellisesti käyttäen voi päästä samaan laskutulokseen kuin vuorovaikutusvoimillakin ja niin on tehtäväkin. Toisinaan kiihtyvän koordinaatiston ja näennäisvoimien käyttö helpottaa laskelmia; esimerkkeinä kalteva taso, heiluri ja vapaa momenttipiste. 
Kappaleen sisäisen sidoksen vastavoimia voidaan kutsua reaktiivisiksi voimiksi samoilla nimillä kuin näennäisvoimat; esimerkiksi reaktiivinen keskipakoisvoima ja reaktiivinen hitausvoima. Nimitysten taustalla lienee reaktiivisten sidosvoimien ja näennäisvoimien yhteinen reaktiivinen luonteensa, tosin sidosvoimat inertiaalisessa ja näennäisvoimat kiihtyvässä koordinaatistossa tarkasteltuina.
Keskeisvoima

Keskeisvoima on voima, joka suuntautuu aina kohti voimakeskusta r=0 tai siitä poispäin.
formula_1
Keskeisvoimaa ei pidä sekoittaa keskipakoisvoimaan, joka on näennäisvoima.
Stádas

Stádas on iirin kielen sana, joka tarkoittaa samaa kuin "status", "asema". Vuosina 2003–2004 käyty "Stádas"-kampanja vaati Irlannin hallitusta hakemaan iirille virallista asemaa (iir. "stádas oifigiúil") yhtenä Euroopan unionin työkielistä. Irlanti oli tosin kuulunut Euroopan yhteisöön jo vuodesta 1972 saakka, mutta koska juuri liittymisen aikoihin iirin kielen kannatus oli vähimmillään Irlannissa ja esimerkiksi koulujen päästötodistusten pakkoiirivaatimuksista oltiin juuri tuohon aikaan luopumassa, Irlannin tuolloinen hallitus ei uskaltanut vaatia kielelle virallista asemaa. Iiristä tuli siksi yksi sopimuskielistä, mutta ei virallinen kieli. Tämä tarkoitti, että esimerkiksi Maastrichtin sopimus käännettiin iiriksi, mutta EU:n lainsäädäntöä ei. 
Käytännössä tämä merkitsi muun muassa, että iiristä ei ollut samaa hyötyä kuin muista EU:n kansalliskielistä niille, jotka halusivat töihin EU:n elimiin. Tätä pidettiin iirinkielisyysliikkeen keskuudessa laajalti epäoikeudenmukaisena. Koska monet kielelle periaatteessa myötämielisetkin irlantilaiset ujostelivat häiritä EU:ta tällaisella asialla, muutosta ei kuitenkaan ryhdytty hakemaan ennen 2000-lukua.
Stádas-kampanjan suunnittelija oli Pádraig Ó Laighin, joka pitkään Kanadassa asuttuaan oli innostunut maan ranskalais-englantilaisesta kaksikielisyydestä ja näki sen mallina myös Irlannille. Kampanjan käytännön toteuttaja oli Aoife Ní Scolaí, iirinkielisyysliitto Conradh na Gaeilgen päätoimitsija ja kokenut lobbari, jonka johdolla liitto ryhtyi painostamaan Irlannin päättäviä elimiä toimintaan asiassa. Koska Gaeltachtin ministerinä toimi tuolloin tarmokas Brian Ó Cuív ja Euroopan parlamentissa istui syntyperäinen connachtilainen iirinpuhuja Seán Ó Neachtain, poliittinen ilmapiiri oli suotuisa muutokselle. 
Kampanjaan osallistui näkyvästi myös uusi spontaanisti syntynyt nuorisojärjestö "Na Gaeil Óga", Nuoret gaelilaiset, joka pyrki organisoimaan nuoria irlantilaisia riippumattoman iirinkielisyystoiminnan taakse sekä huolehtimaan iirin kielen näkyvyydestä muun muassa Irakin sodan vastaisissa mielenosoituksissa. Näin tarkoitus oli vastustaa iirin kielen huonoa imagoa konservatiivisen nationalismin ja Irlannin tasavaltalaisarmeijan terrorismin edustajana. 
Kampanja huipentui 24. huhtikuuta 2004 Dublinissa pidettyyn suureen mielenosoitusmarssiin, "An Lá Móriin" eli Suureen päivään, joka keräsi viisi tuhatta osanottajaa. Marssi päättyi Molesworth Streetille Irlannin parlamentin eteen, missä muun muassa Pádraig Ó Laighin ja Nuorten gaelilaisten puheenjohtaja esiintyivät puhujina. 
Useat paikalliset hallintoelimet ja lopulta myös Irlannin parlamentti julistivat tukeaan kampanjalle, ja heinäkuussa 2004 Irlannin hallitus antoi periksi: iirin kielelle haettiin virallista asemaa. 13. kesäkuuta 2005 Euroopan unionin ulkoministerit suostuivat yksimielisesti vaatimukseen. 1. tammikuuta 2007 alkaen iiristä tuli Euroopan unionin tasaveroinen virallinen kieli.
Vapaat taidot

Vapaat taidot tai vapaat taiteet () käsittävät antiikin aikana ja sittemmin yleensä koulutuksen historiassa ja erityisesti keskiaikaisissa yliopistoissa opetetut tärkeimmät oppiaineet. Yleensä puhuttiin seitsemästä vapaasta taidosta. Ne jaettiin kahteen ryhmään, "trivium" ja "quadrivium". "Triviumiin" kuuluivat kielioppi, retoriikka ja dialektiikka (tai logiikka). "Quadrivium" koostui aritmetiikan, geometrian, tähtitieteen ja musiikin teorian opinnoista. Nämä taidot muodostivat keskiaikaisen yliopiston opintojen rungon.
Yleisemmin vapaat taidot merkitsevät yleissivistyksen ydintä, niitä oppiaineita, jotka on tarkoitettu tarjoamaan paremminkin yleistiedollisia ja älyllisiä kuin ammatillisia kykyjä. Yhteiskunnan kehityksen myötä vapaisiin taitoihin kuuluvien oppiaineiden joukko on muuttunut.
Nimitys "vapaa" tarkoitti alun perin vapaille miehille sopivaa, toisin sanoen antiikin ajan tasavaltaisen yhteiskunnan eliitille hyväksi katsottua, yleistä koulutusta. Eliitin ei tarvinnut tehdä varsinaista työtä, minkä takia esimerkiksi arkkitehtuuri ja lääketiede joutuivat pois sen piiristä, sillä ne edellyttivät enemmän ammatillista, suorastaan käsityöläismäistä työskentelyä. Tämän vuoksi vapaiden taiteiden opinnot sisälsivät läpi keskiajan lähinnä antiikin klassikkoja, ja niissä kartettiin johonkin tiettyyn ammattiin valmistavia opintoja. Myöhemmin vapaisiin taiteisiin alettiin lukea humanistisia aineita yleisemminkin.
Nykyään "vapaa" ymmärretään tässä yhteydessä monesti valistusajalla syntyneessä merkityksessä. Tällöin näiden taitojen ajateltiin vapauttavan mielen poistamalla ennakkoluulot ja epäoikeutetut oletukset. Yhdysvaltalaisissa yliopistoissa vastaava nimitys "liberal arts" tarkoittaa humanistisia ja yleissivistäviä tieteenaloja.
Dante yhdisti teoksissaan "Jumalainen näytelmä" ja "Il Convivio" seitsemän vapaata taitoa seitsemään tunnettuun astrologiseen planeettaan.
Maurit

Maurit ovat historiallinen nimitys, jota Euroopassa käytettiin keskiajalla Maghrebissa ja islamilaisessa Andalusiassa, Sisiliassa ja Italiassa eläneistä berbereistä. Nimityksellä voitiin tarkoittaa näiden alueiden arabeja ja muslimeja yleensäkin, vaikka maurit toisaalta ovat myös lähinnä berbereihin ja tummaihoisiin afrikkalaisiin sekoittuneita Mauritanian arabeja. Suurimmassa osassa Iberian niemimaata muslimivalta päättyi 1200-luvun alussa ja Sisiliassa jo 1000-luvulla. Kyseessä ei ollut etninen identiteetti vaan ulkopuolisten käyttämä nimitys.
Korsikan ja Sardinian lipuissa on maurisoturin profiili.
Maurit eurooppalaisessa kulttuurissa.
Populaarikulttuurissa.
Kotimaisten kielten keskuksen mukaan lausahdus ”Mauri on tehnyt tehtävänsä, mauri saa mennä” on yhteistä yhteiseurooppalaista fraasiperintöä. Sanonta kuvaa kiittämättömyyttä, jota auttaja saa osakseen. Lause on Friedrich von Schillerin näytelmästä , jonka nimihenkilö suunnittelee Genovan dogen syrjäyttämistä. Hän palkkaa avukseen maurin, tunisialaisen Hassanin. Kun asia on hoidettu, Fiesco käskee Hassanin häipyä, jolloin tämä sanoo kuuluisan repliikkinsä. 
Hassania tunnetumpi mauri on William Shakespearen "Othello: Venetsian mauri". 
Muussa.
Karl Marx tunnettiin ystävien keskuudessa lempinimellä ”mauri”, mahdollisesti tumman tukkansa ja ihonvärinsä takia.
Timo Tolkki

Timo Tapio Tolkki (s. 3. maaliskuuta 1966 Nurmijärvi) on suomalainen muusikko ja musiikkituottaja.
Ura.
Tolkki aloitti kitaransoiton 7-vuotiaana. Nuorena hän harjoitteli kitaransoittoa jopa 8 tuntia päivässä.
Tolkki tunnettiin aiemmin power metal -yhtye Stratovariuksen kitaristina ja pääasiallisena lauluntekijänä. Yhtyeen kolmella ensimmäisellä albumilla hän toimi myös laulajana ja albumilla "Twilight Time" hän soitti myös bassoa. Hän soitti myös suurimman osan "Dreamspace"-albumin basso-osuuksista ennen kuin Jari Kainulainen liittyi yhtyeeseen. Hän perusti uuden yhtyeen Revolution Renaissance vuonna 2008 irtaannuttuaan Stratovariuksesta. Yhtyeen ensilevyn musiikki perustui Tolkin alun perin Stratovariukselle tekemiin kappaleisiin. Vuonna 2008 julkaistiin myös Tolkin rockoopperan "Saana – Warrior of Light" ensimmäinen osa "Journey to Crystal Island". Albumilla laulavat yhdysvaltalainen Jennifer Sowles ja suomalainen Heikki Pöyhiä (Twilightning). Soololevyjen jälkeen Tolkki soitti power metal -superbändissä Symfonia, joka kuitenkin lopetti toimintansa vuonna 2011. Sen jälkeen hän on työskennellyt "Timo Tolkki's Avalon" -rockooppera-projektinsa parissa, julkaisten vuonna 2013 albumin "The Land of New Hope". Albumilla vierailevat mm. Elize Ryd, Tony Kakko, Jens Johansson ja Sharon den Adel.
Muiden projektiensa ohella Tolkki on julkaissut kaksi sooloalbumia sekä miksannut ja tuottanut useiden muiden yhtyeiden musiikkia. Hän on myös vieraillut Edguyn, Avantasian, Thunderstonen ja Gimmelin albumeilla sekä suomalaisia metallimusiikin kitaristeja yhteen kokoavalla "Guitar Heroes" -albumilla. Vuoden 2007 "Idolsin" voittajan Ari Koivusen esikoisalbumilla "Fuel for the Fire" on Tolkin säveltämä kappale ”Angels Are Calling”.
Tolkin omaelämäkerta "Hymni Elämälle – Entr'acte" oli tarkoitus julkaista 2. marraskuuta 2009. Tosin 5. marraskuuta 2009 hän ilmoitti, että kirjan käännöstyö on vielä kesken. Maaliskuussa 2010 hän kertoi, ettei kirjaa tulla julkaisemaan, sillä hän ei halunnut herättää negatiivisia tunteita kirjoituksillaan Stratovariuksen jäsenistä. Anssi Erikssonin kirjoittama kirja julkaistiin Minervan kustantamana huhtikuussa 2020 nimellä "Timo Tolkki – Hymni elämälle".
Tolkki on käyttänyt ESP- ja Fender Jeff Beck Stratocaster -kitaroita. Lokakuussa 2009 hän ilmoitti saavansa uudet kitarat Ibanezilta.
Tolkilta ilmestyy 3. maaliskuuta 2020, hänen 54-vuotissyntymäpäivänään, uusi sooloalbumi. Hän on ilmoittanut myös kirjoittavansa rockoopperan Jeesuksesta.
Tyyli.
Tolkki käyttää joissakin sooloissaan nopeaa alternate pickingiä ja jonkin verran sweep picking -tekniikkaa. Tolkki virittää kitaransa Eb-vireeseen.
Yksityiselämä.
Tolkki oli naimisissa vuosina 2001–2020 tšekkiläisen Dominika Gottovan kanssa. Tolkki asui vuoden 2020 keväällä Meksikossa. Tolkki on diagnosoitu maanis-depressiiviseksi ja hän on saanut siihen lääkitystä. Tolkin mielenterveysongelmat johtuvat osittain hänen isänsä tekemästä itsemurhasta.
Tolkki tuomittiin marraskuussa 2023 Helsingin käräjäoikeudessa 45 päivän ehdolliseen vankeusrangaistukseen petoksesta ja väärennöksestä. Rikos tapahtui aikavälillä 13.7.2020–31.12.2020. Tuomio ei ole vielä lainvoimainen.
Reverend Bizarre

Reverend Bizarre oli Lohjalla vuonna 1995 perustettu doom metal -yhtye.
Historia.
Reverend Bizarren debyytti "In the Rectory of the Bizarre Reverend" oli ensimmäinen Suomessa julkaistu täyspitkä doom metal -levy, ainakin mikäli Thergothonin, Unholyn ja Skepticismin 1990-luvun alkupuolelle painottuvaa hyvin avantgardistista tuotantoa ei lasketa doom metalliksi. Black Sabbathin, Saint Vitusin, Pentagramin ja Candlemassin viitoittamaa tietä kulkeva yhtye oli tunnettu tinkimättömästä genreuskollisuudestaan, mutta myös tavastaan hämmentää ja johtaa kuulijoitaan harhaan. Yhtyeen "helposti lähestyttävältä" toiselta albumilta "II: Crush the Insects" julkaistu single "Slave of Satan" nousi ilmestyessään Suomen singlelistan kakkoseksi. Yhtyeen listamenestystä ja siitä seurannutta radiosoittoa pidettiin poikkeuksellisena erityisesti siksi, että singlellä oli mittaa peräti 21 minuuttia. Reverend Bizarre esitti viimeisen livekeikkansa Turussa joulukuussa 2006 ja lopetti toimintansa kokonaan julkaistuaan sitä ennen vielä yhden täyspitkän albumin 8. elokuuta 2007. Reverend Bizarren 30. toukokuuta 2007 julkaistu 16-minuuttinen single "Teutonic Witch" nousi ilmestyessään suoraan Suomen singlelistan ykköseksi. Albumi "" nousi ilmestyttyään Suomen albumilistan kuudenneksi.
Albert Witchfinderin alkuperäisen suunnitelman mukaan Reverend Bizarre olisi lopettanut toimintansa vuonna 2009 julkaistuaan viisi albumia, mutta yhtye ilmoitti vuonna 2006 lopettavansa toimintansa ja julkaisevansa vielä yhden albumin, vuonna 2007 ilmestyneen "in". Peter Vicar jatkoi yhtyeensä Lord Vicarin voimin.
Ollie

Ollie (alun perin "ollie pop") on yleisimpiä rullalautailutemppuja. Nykyiseen muotoonsa ollien kehitti Rodney Mullen vuonna 1981. Tempun vaikutus rullalautailuun on ollut suuri, sillä se mahdollisti hyppäämisen tasamaalta.
Temppu käytännössä.
Kokeneet rullalautailijat voivat suorittaa ollien lähes mistä tahansa jalkojen asettelusta, mutta yleensä se aloitetaan asettamalla takajalka lähelle laudan takareunaa, "tailille", ja etujalka hieman laudan keskikohtaa edemmäs. Tästä asennosta ponnistetaan takajalalla, jolloin laudan "tail" osuu maahan ja saa laudan nousemaan ilmaan samanaikaisesti lautailijan kanssa. Tämän jälkeen lautaa voidaan ohjata sen karhean pinnan, "gripin", ansiosta hieman korkeammalle nostamalla jalkoja lähemmäs keskivartaloa. Tämän vaiheen jälkeen lauta tulisi palauttaa vaakasuoraan asentoon jalkojen asentoa muuttamalla, jolloin ollie on korkeimmillaan, ja on aika aloittaa laskeutuminen, "ländääminen". "Ländääminen" pyritään tekemään trukkiruuvien kohdalle, jotta tärähdys olisi mahdollisimman pieni, eikä lauta vahingoittuisi. Erityisesti korkealta laskeuduttaessa huono "ländääminen" saattaa aiheuttaa laudan katkeamisen ja johtaa kaatumiseen.
Muunnelmia tempusta.
Rullalautailun alkuvaiheessa lautailija joutuu päättämään, harjoitteleeko hän kulkemaan vasen vai oikea jalka edellä. Tätä kutsutaan "stanceksi" tai "stänssiksi". "Regular stanceen" päätyvät kulkevat vasen jalka edellä, "goofy stancella" lautailevat taas oikea jalka edellä.
Yleensä jompikumpi tapa tuntuu alusta asti luontevammalta.
Temppujen kuvailussa etujalalla tarkoitetaan lautailijan valitseman "stänssin" mukaista etujalkaa.
Switch ollie.
"Switch ollie" tehdään vastakkaiselta "stänssiltä", kuin ollie. Lautailija joutuu siis ponnistamaan etujalallaan, jota hän normaalisti käyttäisi laudan ohjailuun ilmalennon aikana, ja suorittamaan etujalan tehtävät ponnistusjalallaan. Tämä tuo temppuun huomattavaa lisävaikeutta, ja sitä voisikin verrata väärällä kädellä kirjoittamiseen.
Nollie.
"Nollie" tehdään samaan suuntaan kuin ollie, mutta ponnistaminen tapahtuu etujalalla laudan etuosasta. Myös nolliessa lautailija joutuu käyttämään jalkojaan vastoin niiden yleistä tehtävää.
Fakie ollie.
"Fakie ollie" tehdään samaan suuntaan kuin switch ollie, mutta ponnistaminen tapahtuu laudan etuosasta. Lautailija voi siis käyttää ponnistamiseen valitsemansa "stancen" takajalkaa, mikä helpottaa temppua huomattavasti verrattuna switch ollieen ja nollieen.
Spatiaalinen tilastotiede

Spatiaalinen tilastotiede on tilastotieteen osa-alue, jossa aineiston kukin havainto on sidottu määrättyyn paikkaan. Alueellistettujen muuttujien teoriassa kaikki ympäristön luonnolliset ominaisuudet ajatellaan syntyneen kuhunkin pisteeseen ympäristön prosessin tuloksena. Mitattavat suureet sisältävät siten autokorrelaatiota lähialueensa kanssa, jota spatiaalinen tilastotiede pyrkii selvittämään.
Tilastotieteen jakaumaa vastaa spatiaalisessa tilastotieteessä pisteprosessi. 
Spatiaalista tilastotiedettä sovelletaan muun muassa geostatistiikassa sekä spatiaalisessa ekonometriassa.
Indiana Jones and the Fate of Atlantis

Indiana Jones and the Fate of Atlantis on LucasArtsin kehittämä ja julkaisema graafinen seikkailupeli. Peli on julkaistu vuonna 1992 ja se oli seitsemäs SCUMM-pelimoottoria hyödyntänyt peli.
Pelin päähenkilö on Indiana Jones, mutta sen juoni ei perustu elokuvaan toisin kuin LucasArtsin aiempien Indiana Jones -pelien. "Indiana Jones and the Fate of Atlantis" käytti samankaltaista "Indy Quotient" -pisteenlaskujärjestelmää kuin "Indiana Jones and the Last Crusade: The Graphic Adventure". Juonen innovaationa oli sen jakaminen kolmeen haaraan.
Juoni.
"Indiana Jones and the Fate of Atlantis" alkaa, kun Indiana Jones saa tietää natsien etsivän Atlantiksen tarunomaista kaupunkia. Platonin dialogien mukaan Atlantis oli teknologisesti aikaansa huimasti edellä ja vajosi mereen. Natsit haluavat tuon kadonneen teknologisen tietämyksen haltuunsa hinnalla millä hyvänsä. Indiana Jones lyöttäytyy yhteen vanhan tuttavansa Sophia Hapgoodin kanssa, joka esitelmöi työkseen Atlantiksen ihmeistä.
Pelin tapahtumissa seikkaillaan lähinnä Välimeren ympäristössä. Pelin viimeinen, merenalaiseen Atlantikseen sijoittuva osa on kaikilla vaihtoehdoilla samanlainen.
Avaimena Atlantiksen löytämiseen on Platonin kadonnut dialogi "Hermokrates", jossa hän olisi käsitellyt Atlantista tarkemmin kuin säilyneissä dialogeissaan. Todellisuudessa dialogia tuskin on koskaan kirjoitettukaan.
Pelaaminen.
Pelissä on "IQ-pisteet" joka antaa pelaajalle bonuspisteitä mikäli ratkaisu pulmaan on erityisen kekseliäs. Jotkin pulmien ratkaisut käyttävät satunnaisuutta, jonka tavoitteena on lisätä pelin uudelleen pelattavuutta. Peli on jaettu kolmeen eri polkuun: "Fists", "Wits" ja "Team". "Team"-polulla pelaaja käyttää suuren osan pelistä Sophian kanssa ja ratkoo pulmia yhdessä tämän kanssa, vaihtaen kommentteja ja toisinaan pelaa myös ohjaa Sophiaa. "Team"-polulla eräät pulmat vaativat kahden hahmon käyttöä. "Wits"-polulla pelaaja on yksin Indiana Jonesina ja pulmat ovat haastavampia. "Fists"-polku painottuu enemmän toimintaan ja sisältää tappeluun keskittyviä minipelejä useammin. Tappeluita voi myös välttää ratkaisemalla pulmia, jolla ansaitsee lisää IQ-pisteitä. Pelissä on myös muita minipelejä. 
Pelissä on monista LucasArtsin seikkailupeleistä poiketen mahdollista kuolla. Kuollessa tulee esiin kuolinruutu, joka kertoo saavutetut pisteet.
Teknisiä tietoja.
Peli julkaistiin alun perin 3½ tuuman levykkeillä, mutta vuonna 1993 julkaistiin kokonaan puhuttu versio CD:llä. Lisäksi pelistä tehtiin erillinen toimintapeli nimellä "".
Muu media.
Pelin juonen pohjalta tehtiin myös sarjakuva, jonka Dark Horse Comics julkaisi vuonna 1991.
Jatko-osat.
Pelille suunniteltiin jatko-osaa nimeltä "Indiana Jones and the Iron Phoenix", mutta se päätettiin perua. Monet fanit ovat pitäneet pelistä niin paljon, että ovat päättäneet tehdä sille omia jatko-osia. Kenties tunnetuin näistä on vuodesta 1998 työn alla ollut "Indiana Jones and the Fate of Atlantis 2". Toinen tunnettu peli on "Indiana Jones and the Fountain of Youth", jossa Indiana Jones etsii nuoruuden lähdettä.
Epeiroksen despotaatti

Epeiroksen despotaatti () oli yksi niistä valtioista, jotka syntyivät neljännen ristiretken jälkeen vuonna 1204. Se piti itseään Bysantin valtakunnan perillisenä Nikaian ja Trebizondin keisarikuntien kanssa. Ne vastustivat Latinalaista keisarikuntaa, jonka olivat perustaneet Konstantinopolin valloittajat.
Historia.
Despotaatin perusti Mikael Dukas, keisari Isaak II Angeloksen ja Aleksios III:n serkku. Mikael oli aluksi liitossa Montferratin Bonifatiuksen kanssa, mutta kapinoi lopulta häntä vastaan. Konstantinopolin patriarkka Johannes Kamateros ei hyväksynyt Mikaelia Bysantin keisariksi, vaan hän seurasi Theodoros I Laskariksen mukana Nikaiaan. Mikael puolestaan tunnusti paavi Innocentius III:n ja katkaisi siteet Konstantinopoliin.
Mikael hallitsi vuoteen 1214, jolloin hänet murhattiin ja Epeiroksen hallitsijaksi tuli hänen velipuolensa Theodoros. Theodoroksen aikana saatiin vallattua Thessaloniki. Hän liittoutui myös bulgaarien kanssa ja valtasi Trakian latinalaisilta. Vuonna 1230 Theodoros rikkoi sopimuksensa bulgaarien kanssa. Bulgaarien Ivan Asen II kukisti hänet taistelussa. Taistelun jälkeen Theodoros vangittiin ja sokaistiin. Theodoroksen veljenpojasta Mikael II:sta tuli uusi hallitsija.
Vuonna 1246 Nikaia valtasi Thessalonikin, ja vuonna 1248 Johannes I Vatatzes pakotti Mikaelin tunnustamaan hänet keisariksi. Johannes puolestaan tunnusti Mikaelin virallisesti Epeiroksen despootiksi. Mikael liittoutui myös Akhaian ruhtinaan Wilhelm II Villehardouinin kanssa vuonna 1248. Seuraavien vuosikymmenien aikana Epeiros oli aina välillä Nikaian liittolainen ja toisinaan sen vihollinen. Epeiros joutui myös taistelemaan Sisilian Manfredia vastaan, joka yritti vallata Albanian.
Vuonna 1249 Nikaian keisari Mikael VIII Palaiologos valtasi Epeiroksen pääkaupungin Artan, mutta se saatiin vallattua takaisin samalla, kun nikaialaiset valtasivat takaisin Konstantinopolin. Vuonna 1267 Sisilian Kaarle I valtasi Kerkyran ja suurimman osa Epeirosta. Kun Mikael II kuoli vuonna 1271, hänen tilalleen tuli hänen poikansa Nikeforos. Vuonna 1279 Nikeforos julistautui Kaarlen vasalliksi, mutta Kaarlen kukistuttua Nikeforos menetti Albanian Bysantille.
Vuonna 1292 Nikeforos menetti myös suurimman osan valtakunnastaan Kaarlen pojalle Filip I:lle. Nikeforos kuoli vuonna 1292. Hänen poikansa Tuomaksen ollessa vielä alaikäinen Bysantin vaikutus kasvoi. Tuomaksen holhooja oli Andronikos II Palaiologoksen sisar Anna. Vuonna 1306 hän kapinoi Filipiä vastaan.
Vuonna 1318 Tuomaksen murhasi Nikolas Orsini, joka meni naimisiin Tuomaan lesken, Andronikoksen tyttären kanssa. Vuonna 1323 Nikolaksen syrjäytti hänen veljensä Johannes. Johanneksen taas murhasi hänen vaimonsa Anna. Seuraavaksi hallitsi Nikeforos II Orsini, joka pakeni Italiaan Andronikos III:n vallatessa Epeiroksen vuonna 1337. Serbia valtasi vuorostaan Epeiroksen Johannes V Palaiologoksen ja Johannes VI Kantakuzenoksen sisällissodan aikana. Nikeforos sai vallattua Epeiroksen takaisin vuonna 1356, mutta hänen kuoltuaan vuonna 1359 despotaatti liitettiin jälleen Bysantin valtakuntaan.