Perenna

Perenna on ruohovartinen, monivuotinen koristekasvi, joita kasvatetaan puutarhoissa ja julkisilla paikoilla. Perennan maanpäälliset osat lakastuvat syksyllä kukinnan ja siementämisen jälkeen. Kasvi aloittaa kasvun taas seuraavana keväänä maassa säilyvien talvehtimiselinten, kuten juurakkojen, mukuloiden, maavarsien tai sipulien, avulla. Perennoiden koko vaihtelee maata pitkin suikertavista matalista lajeista parin metrin korkuisiin. Eri perennalajit viihtyvät erilaisissa kasvuolosuhteissa niin maan, kosteuden kuin valoisuudenkin suhteen.
Kasvupaikat ja jaottelu.
Perennat valitaan paikan kasvuolosuhteisiin sopiviksi, jolloin kasveista kehittyy terveitä ja kukoistavia. Lajin valintaan vaikuttavat kasvupaikan valoisuus, maalaji, maan happamuus ja ravinteisuus sekä tuuli- ja kosteusolosuhteet. Perennalajien joukosta löytyy sopivia lajeja kaikenlaisiin olosuhteisiin. Jotkin perennat viihtyvät auringossa, jotkin varjossa, jotkin ovat vesikasveja ja jotkin menestyvät kuivassa kivikossa.
Perennat jaetaan niiden käytön ja kasvupaikan mukaan eri ryhmiin:
Varjossa hyvin viihtyviä perennoita ovat etenkin peittokasvit, saniaiset ja sipulikasvit. Ne kaunistavat puutarhan heikoimmin kasvavia alueita ja samalla estävät valossa viihtyvien rikkakasvien kasvun.
Suomessa viihtyy myös muutama köynnösperenna, kuten humala ja karhunköynnös.
Käyttö.
Useita perennoita kasvatetaan niiden kukkien vuoksi ja joitain niiden koristeellisten lehtien vuoksi. Joitakin perennoja käytetään myös leikkokukkina.
Perennat kukkivat lajista riippuen eri aikoihin kevään ja syksyn välillä. Lajivalikoiman valinnassa pyritään usein siihen, että puutarhassa olisi jatkuvasti joitain kukkivia perennoita. Yleinen tapa sijoitella saman ryhmän perennat on sijoittaa korkeimmat lajit joko keskelle tai taustalle ja matalimmat ryhmän reunuskasveiksi. Perennoiden koko vaihtelee maata pitkin suikertavista matalista lajeista parin metrin korkuisiin. Kukkien värien valintaa ohjavat usein omistajan omat mieltymykset.
Perennoita on perinteisesti kasvatettu puutarhoissa suorakaiteen muotoisissa perennapenkeissä. Toinen paikka perennoille on kukkavyöhyke, joka on puutarhaa reunustavan puu- ja pensasvyöhykkeen sekä puutarhan keskellä olevan nurmikon välissä. Useimmat perennat istutetaan ryhmiksi, mutta suurimpia perennoja voidaan istuttaa yksittäiskasveiksikin. Perennaryhmiin voidaan sijoittaa myös yksivuotisia kesäkukkia ja pitkään kukkivia pensaita sekä koristeheiniä, joiden lehdet, kasvutapa ja kukinnot koristavat puutarhaa pitkälle talveen asti.
Perennaryhmiin istutetaan korkeiden kasvien joukkoon usein matalia peittokasveja, jotka torjuvat rikkakasvien leviämisen perennojen väliin viemällä niiltä tilan ja valon. Peittokasvit kukkivat usein aikaisin keväällä ja kuihtuvat sen jälkeen, mikä jättää korkeammille perennoille kasvutilaa.
Perennoita käytetään nykyisin aikaisempaa enemmän julkisilla paikoilla, kuten puistoissa, taajamien viheralueilla, liikennealueilla ja hautausmailla, sillä ne ovat esteettisiä, monimuotoisia ja helppohoitoisempia kuin nurmikko. Julkisten paikkojen perennoilta vaaditaan kuitenkin enemmän kuin kotipuutarhoissa käytettäviltä. Pohjoismaista Ruotsissa on perennoita käytetty julkisilla viheralueilla jo 1980-luvulta alkaen. Suomessa perennojen käyttöä julkisilla viheralueilla ilmastollisen soveltuvuuden ja hoitotarpeen kannalta tutkittiin Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskuksen hankkeessa 2005–2010.
Istutus.
Perennat myydään yleensä astiataimina, ja niitä on saatavilla keväästä syksyyn. Suomessa paras istutusaika on elokuu tai syyskuun alku, jolloin perennat ehtivät juurtua ennen talvea. Perennoita voi kasvattaa myös siemenistä ja lisätä jakamalla tai pistokkailla.
Perennat viihtyvät useimmiten tavallisessa puutarhamaassa, kunhan ne eivät joudu seisovaan veteen. Niiden tarvitsema kasvualustan syvyys vaihtelee 15–60 senttimetrin välillä. Perennoiden istutuksessa kiinnitetään huomiota siihen, että istutusmullassa ei ole rikkakasvien juuria tai juurakoita. Perennat istutetaan niiden korkeudesta ja peittävyydestä riippuen noin 15 senttimetristä yli 50 senttimetrin välein. Perennat istutetaan märkinä ja ne kastellaan myös istutuksen jälkeen.
Perennan maanpäälliset osat lakastuvat syksyllä kukinnan ja siementämisen jälkeen. Kasvi aloittaa kasvun taas seuraavana keväänä maassa säilyvien talvehtimiselinten, kuten juurakkojen, mukuloiden, maavarsien tai sipulien, avulla.
Hoito.
Vastaistutettuja taimia kastellaan istutuksen jälkeen viikoittain runsaasti kerrallaan. Perennoiden hoitoon kuuluu tarpeen mukaan myös kitkeminen, kanttaus, lannoitus, kalkitus, tukeminen, kuihtuneiden kukkien poistaminen ja jakaminen.
Kuihtuneiden perennoiden varret jätetään usein talveksi pystyyn, jolloin ne jäävät koristamaan pihaa. Keväällä varret voidaan hienontaa kasvupaikalleen lannoitteeksi.
Pitkälle jalostetut ryhmäperennat voivat vaatia paljon hoitoa. Jalostamattomat luonnonperennat eivät aina ole yhtä näyttäviä kuin jalostetut, mutta ne kasvavat vaatimuksilleen sopivassa paikassa usein kokonaan ilman hoitoa. Maatiaisperennat ovat Suomessa kauan menestyneitä kantoja, jotka ovat niin ikään helppohoitoisia.
Haitat.
Jotkin perennat leviävät haitallisesti puutarhoista luontoon, missä ne syrjäyttävät alkuperäiset lajit. Suomessa näin on levinnyt komealupiini ja muualla Euroopassa jätti- ja japanintatar sekä kaukasianjättiputki. Leviämistä voi ehkäistä rajoittamalla juuriston kasvua ja poistamalla kukkavarret ennen siementen kypsymistä.
Jotkin yleiset perennat ovat myrkyllisiä, kuten kullerot, ukonhatut, ritarinkannukset ja pionit.
Historiaa.
Suomalaisissa kotipuutarhoissa perennoita on kasvatettu 1800-luvun lopulta lähtien: sitä ennen viljeltiin lähinnä mauste- ja lääkeyrttejä tai luonnovaraisia kukkakasveja. Vanhimpia suomalaisia perinneperennoita ovat muun muassa ukonhatut, lapinakileija, lehtoakileija, lehtoängelmä, aasiankullero, kullero, siperianunikko, jalokiurunkannus, pystykiurunkannus, kesäpikkusydän, särkynytsydän ja harjaneilikka. Ensimmäisen varsinaisen suomenkielisen perennakirjan teki Alexandra Smirnoff vuonna 1910, joskin jo 1700-luvulta lähtien oli perennoita käsitelty suomalaisissa väitöskirjoissa ja puutarhakirjoissa.
Perennoiden nykyisen jaottelun ekologisiin ryhmiin kehitti Münchenin yliopiston professori Richard Hansen toisen maailmansodan jälkeen. Hän jaotteli perennat muun muassa aurinkoisille ja avoimille paikoille sopiviin arokasveihin, kivikkokasveihin, ryhmäperennoihin, varjoperennoihin, puolivarjon perennoihin sekä ranta- ja vesikasveihin. Myös potsdamilainen Karl Foerster edisti samoihin aikoihin perennoiden käyttöä jalostamalla uusia lajikkeita ja julkaisemalla kirjallisuutta. Englannissa perennojen käyttöä edisti 1900-luvun puolivälissä Alan Bloom. Hän jalosti tuhansia uusia lajikkeita ja kehitti ”saariryhmät”, joka puolelta katseltavat tukevavartisista perennoista koostuvat perennaryhmät. 1980-luvulla Hollannissa syntyi uusi perennatyyli, jossa suositaan hillitynvärisiä, ilmavia luonnonperennoita ja koristeheiniä.