tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pohjalaisia (ooppera)

Pohjalaisia op. 45 on Leevi Madetojan vuosina 1920–1923 säveltämä kolminäytöksinen ooppera. Se pohjautuu Artturi Järviluoman toimittamaan samannimiseen näytelmään. Madetoja laati myös oopperan libreton. "Pohjalaisia"-ooppera kertoo eteläpohjalaisesta kansanelämästä ja sen taistelusta osin väkivaltaista esivaltaa vastaan.
Teoksen kantaesitys oli 25. lokakuuta 1924 Suomalaisessa oopperassa. Teosta esitettiin vuonna 1927 Tukholmassa neljä kertaa ruotsinkielisenä 27. huhtikuuta 1927 alkaen Armas Järnefeltin ansiosta ja esitettiin Tanskassa vuonna 1938, 1939 ja 1951 Kööpenhaminassa. Madetoja muokkasi oopperan musiikista myöhemmin myös orkesterisarjan ("Pohjalainen sarja" op. 52).
Suomalainen ooppera esitti oopperan Tukholmassa myös 20. maaliskuuta 1950.
"Pohjalaisia" oli vasta perustetun Tampereen Oopperan ensimmäinen tuotanto vuonna 1947&lt;ref name="tampere-talo/11-2-2016"&gt;http://www.tampere-talo.fi/media/11-2-2016-tampereen-oopperan-pohjalaisia-aloittaa-kotimaisten-oopperoiden-sarjan &lt;/ref&gt;. Teos oli Tampereen Oopperan ohjelmistossa kevätkaudella 2017 Tuomas Parkkisen ohjauksessa.
Kiista tekijästä.
Näytelmän, johon ooppera perustuu, kirjoittajasta on kiistelty. Yksi mahdollisuus on, että se perustuu pääosin Anton Kankaan käsikirjoitukseen "Härmäläisiä"-näytelmästä. Kankaan tekijyyttä on pitänyt todennäköisenä Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran pyynnöstä Järviluoman lähdeaineistoon perehtynyt professori Pentti Paavolainen, kun taas aihetta viimeksi tutkineiden Reino ja Timo Kallion mielestä Kankaan osuus "Pohjalaisten" synnyssä on jokseenkin varmaa.
Vanha viha

Vanha viha tarkoittaa Ruotsin ja Moskovan ruhtinaskunnan välistä sotaa, joka käytiin 1495–1497. Sota liittyi Ruotsin ja Venäjän rajaerimielisyyksiin sekä Ruotsin ja Tanskan kiistaan Kalmarin unionin säilymisestä. Sodan aikana Suomea, varsinkin Hämettä ja Savoa, hävitettiin pahasti. Sota ei johtanut rajamuutoksiin. Nimitystä "vanha viha" on toisinaan käytetty myös vuosien 1570–1595 Ruotsin ja Venäjän välisestä 25-vuotisesta sodasta, mutta sen yleisempi nimitys on pitkä viha. 
Sodan pääpiirteet.
Kalmarin unionin lähestyessä loppuaan tilanne Suomen itärajalla alkoi kärjistyä. Moskovan ruhtinaskunta alkoi kiinnittää huomiota suomalaiseen asutukseen, joka oli siirtynyt yli Pähkinäsaaren rauhassa sovittujen rajojen. Moskovasta vaadittiin rajan tarkistamista. Tästä syystä vuonna 1475 alettiin rakentaa Olavinlinnaa ja Viipurin kaupunginmuuria parannettiin, jotta raja pystyttäisiin turvaamaan.
Ruotsi oli koko Kalmarin unionin ajan jakautunut unionin kannattajiin ja vastustajiin. Vastustajat katsoivat, että unioni tukee Tanskan etuja. Unionin hallitsija Hannu-kuningas liittoutui tämän jälkeen Moskovan kanssa. Tilanne johti sotaan vuonna 1495. Venäläiset piirittivät Viipurin, joka puolustautui menestyksekkäästi Knut Possen johdolla. Venäläisten perääntymiseen liittyy tarina Viipurin pamauksesta. Myös Pietari Kylliäisen puolustaman Olavinlinnan piiritys epäonnistui. 
Alkuvuodesta 1496 venäläinen hyökkäysosasto, jonka miesvahvuudeksi mainitaan 200 ratsumiestä, kuitenkin tunkeutui Savon kautta Hämeeseen , teki hävitystyötä polttaen muun muassa Hattulan kirkon ja peräytyi ennen kuin Turusta lähetetyt joukot tavoittivat sen. Samana vuonna Iivana III lähetti Ruhtinas Ivan Ljapuninin veljensä Petr Ušatyjninin sekä Ivan Fedorovitšin ustjugilais- , dvinalais-, äänisläis-, ja vagalaisjoukkojen kanssa Oulujärven ja Kainuun alueelle. Retken seurauksena joukot ottivat "lukemattomia vankeja".
Taistelut päättyivät 3.3.1497 tehtyyn aselepoon.
Edward S. Ellis

Edward Sylvester Ellis (2. huhtikuuta 1840 Ohio – 20. kesäkuuta 1916 Maine) oli yhdysvaltalainen kirjailija.
Ellis aloitti opettajan ammatissa. Vuonna 1860 hän julkaisi romaanin "Seth Jones: or, The Captives of the Frontier" Beadle-kustantamon Dime Novels -sarjassa. Teos sai suuren suosion ja Ellisin menestyksekäs kirjailijan ura alkoi. Hän oli hyvin tuottelias ja käytti lukuisia eri kirjailijanimiä. Hän kirjoitti myös tietoteoksia.
Suomessa Ellisin tunnetuin seikkailuhahmo on intiaani Nopsajalka (Deerfoot).
Kakuei Tanaka

Kakuei Tanaka (; 4. toukokuuta 1918 – 16. joulukuuta 1993) oli japanilainen poliitikko, joka toimi Japanin pääministerinä vuosina 1972–1974. Hän oli myös hallitsevan liberaalidemokraattisen puolueen merkittävin jäsen 1980-luvun puoleenväliin, jolloin hänet syrjäytettiin monien skandaalien jälkeen.
Kauppa- ja teollisuusministerinä Eisaku Satōn hallituksessa toiminut ja urakoitsijana menestynyt miljonääri Kakuei Tanaka valittiin pääministeriksi ja liberaalidemokraattisen puolueen johtajaksi sen jälkeen, kun Sato oli eronnut. Tanakan ensimmäisiä toimia pääministerinä oli matka Pekingiin. Tanaka vangittiin Lockheed-skandaalissa. Hänet todettiin syylliseksi lahjuksien ottamiseen Lockheed-yhtiöltä.
Guaranit

Guaranit on eteläamerikkalainen intiaanikansa, joka asuu Uruguayn, nykyisen Paraguayn ja kaksi lääniä Argentiinasta (Corrientes ja Entre Rios) kattavalla alueella. Nimi "guarani" tarkoittaa taistelijaa.
Historia.
Ennen eurooppalaisten tuloa guaranit asuivat paalutettujen kylien yhteistaloissa, 10–15 perhettä samassa talossa. Keskushallintoa ei ollut: kylien yhteistoiminta oli satunnaista ja vapaaehtoista. Eurooppalaisten tullessa guaraneja oli noin 400 000. He harjoittivat maanviljelyä eli kasvattivat maniokkia ja maissia, metsästivät puhallusputkilla ja jousilla ja keräsivät villihunajaa. Puunkaiverrus ja ruukunteko olivat hienoja taidemuotoja.
Guaranit toimivat yhteistyössä jesuiittalähetyssaarnaajien kanssa ja puolustivat Paraguayn valtiota, kun Brasilia, Argentiina ja Uruguay hyökkäsivät yhdessä naapurinsa kimppuun.
Guaranin kieli on hyvin säilynyt. Sillä on kirjoitettu uskonnollista kirjallisuutta jo 1600-luvulla.
Nykyään.
Guarani-heimoon kuuluvia ihmisiä on Survival Internationalin arvion mukaan noin 80 000. Suurin osa guaraneista asuu Paraguayn, Brasilian, Bolivian ja Argentiinan alueella; eniten Brasiliassa, missä heitä on noin 51 000. Brasiliassa guaranit asuvat seitsemän osavaltion alueella ja heidät on jaettu kolmeen ryhmään: "Kaiowát", "Ñandevat" sekä "M'byát". Suurin ryhmä on Kaiowát, joiden nimi tarkoittaa 'metsän ihmisiä'. Guaranit ovat uskonnollisia. Useimmissa yhteisöissä on erillinen rukoushuone ja hengellinen johtaja, jonka auktoriteetti perustuu enemmänkin arvovaltaan ja kunnioitukseen kuin käytännön voimaan ja valtaan. Aikojen alusta lähtien guaranit ovat etsineet esi-isiensä lupaamaa maata ('maa ilman pahuutta'), jossa ihmiset olisivat vapaita kärsimyksestä ja kivusta.
Guaranien, kuten monien muidenkin alkuperäisheimojen, elinolot on uhattuna. Ahdinkoa aiheuttavat lähinnä kiistat maa-alasta kaivostyöntekijöiden ja karjatilallisten kanssa. Monia guaraneja on tapettu ja monet ovat päätyneet itsemurhaan. Itsemurhat ovat guaranien keskuudessa paljon yleisempiä kuin muun väestön keskuudessa. Syynä tähän uskotaan olevan guaranien elämäntapa ja -tehtävä etsiä heille kuuluvaa maata, jota ei yksinkertaisesti enää nykyään ole. Pahin tilanne on brasilialaisen Mato Grosso do Sul -osavaltion alueella, jossa guaranit aikoinaan omistivat 350 000 neliökilometriä maata, kun nykyään siitä ei ole enää juuri mitään jäljellä. Alkuperäisväestön osa on muutenkin heikko Etelä-Amerikassa, ja heimojen puolia pitää vain muutama kansalaisjärjestö, kuten Survival International ja AmazonWatch. Kesäkuussa 2016 pitkäaikainen guarani-aktivisti Leia Aquino kuoli yllättäen aivoverenvuotoon. Tämä koettiin suurena takaiskuna alkuperäisväestön puolesta taistelevien keskuudessa.
Rasmus Nalle

Rasmus Nalle (tansk. "Rasmus Klump") on tanskalaisten Carla ja Vilhelm Hansenin vuonna 1951 luoma sarjakuva. Sarja on käännetty useille kielille ja monissa se on nimetty uudelleen "Petzi"ksi. Lapsille tarkoitetun sarjakuvan päähenkilöitä ovat Rasmus Nallen lisäksi hänen ystävänsä Pingo (pingviini), Pelle (pelikaani), piippua polttava Kalle ("Skæg", mursu) ja Kille ja Kaija ("Pilskaden", kilpikonna ja papukaija). Monessa sarjassa Kille ja Kaija esittävät omaa näytelmäänsä samaan tapaan kuin Pelle Pelottoman Pikku apulainen.
Sarjakuva ilmestyi aluksi sanomalehdissä. Ensimmäinen albumi vuonna 1952 oli nimeltään "Rasmus Nalle rakentaa laivan". Laivan nimeksi tulee "Mary" ja Rasmus Nalle ystävineen purjehtii sillä moniin seikkailuihin. Mieluisin paikka heille on kuitenkin koti, jossa he saavat paljon äidin paistamia pannukakkuja.
Rasmus Nalle -sarjakuvakirjat ilmestyivät suomeksi Marjatta Kurenniemen kääntäminä ja Weilin+Göösin kustantamina.
Ro-ro-alus

Ro-ro-alus tarkoittaa laivaa, johon kuormaus tapahtuu aluksen sivusta, perästä tai keulasta rullaten, eikä sen lastaamisessa tarvita nosturia. Lyhennys ro-ro tulee englannin kielen sanoista "roll-on/roll-off." Nosturilla lastattava alus on vastaavasti lo-lo – eli "lift on lift off".
Ro-ro-alustyypin turvallisuudesta on esitetty kritiikkiä sillä perusteella, että se voi olla herkempi saamaan vuotoja, jos aluksessa on keulaportti, esimerkkinä keulavisiiri, jonka rikkoutuminen aiheutti M/S "Estonian" uppoamisen. Vain pieni osa maailman ro-ro-aluksista on niin sanottuja läpiajettavia (keula- ja peräportti), ja suurin osa onkin varustettu vain peräportilla. Läpiajettavuus on yleinen ominaisuus matkustaja-autolautoissa, mutta suurimmassa osassa lastilautoista on vain peräportti. Alustyyppi on nopea purkaa ja lastata, joten se soveltuu hyvin lyhyehköille matkoille sisämerien liikenteeseen. Koska ro-ro-alusten rahtitilassa on pakostakin paljon käyttämätöntä tilaa, se soveltuu huonosti valtamerirahtialukseksi, suuria uusien autojen kuljetuslaivoja lukuun ottamatta.
Ropax-alus.
Ropax-alus tarkoittaa ro-ro-tyyppistä alusta, joka on matkustaja- ja rahtilaivan yhdistelmä. Englanninkielinen sana alukselle on "ro-ro passenger". Aluksilla on suuri kuljetuskapasiteetti kuorma-autoja ja rahtia varten, mutta myös majoitustilat ja palveluja matkustajia varten. Uusimmat ropax-alukset tarjoavat jo hyvin pitkälti risteilylauttoja vastaavat palvelut. Niissä on esimerkiksi ravintolat ja baarit sekä saunatilat uima-altaineen. Esimerkiksi monet suomalaisen Finnlines-varustamon alukset ovat ropax-tyyppisiksi luokiteltavia.
Storo-alus.
Storo-aluksen nimi tulee englannin kielen sanoista "stowable ro-ro". Storo-lasti lastataan kuten ro-ro-lasti, mutta lasti siirretään aluksessa kuljetuskalustosta kannelle ja kiinnitetään kuten irtolasti. Storo-alusten lastaaminen kestää kauemmin kuin ro-ro-aluksen. Aluksen kapasiteetti on kuitenkin storo-aluksissa tehokkaammassa käytössä kuin ro-ro-aluksissa.
Riitta Ylipahkala

Riitta ”Ritu” Ylipahkala (12. helmikuuta 1948 – 12. heinäkuuta 2025 Kuopio) oli Helsingin Saalem-seurakunnan evankelista ja nuorisotyöntekijä. 
Ylipahkala toimi 1999–2003 kansanedustaja Marja-Liisa Tykkyläisen eduskunta-avustajana. Markku Vuorinen on kirjoittanut hänen elämästään muistelmakirjan nimeltä "Ritu – Riitta Ylipahkalan tarina" (Vantaa 1983, RV-kirjat). 
Ylipahkala eli rajun nuoruuden, johon kuului muun muassa huumeiden käyttöä. Uskoon tulonsa jälkeen Ylipahkala panosti nuorten auttamiseen, kertoi huumeiden vaaroista Suomessa ja ulkomailla sekä pyrki perustamaan syrjäytymisuhassa oleville ihmisille muuta toimintaa, esimerkiksi osallistumalla entisten rikollisten kuoron ja alkoholisteille ja narkomaaneille tarkoitetun Karisma-kodin perustamiseen. Ylipahkala on kirjoittanut elämästään kirjan "Pettävä pilvi".
Ylipahkala teki TV7:lle hengellisiä, Jeesuksesta Kristuksesta ja Häneen turvautumisesta eli käytännön kristillisyydestä kertovia ohjelmia.
Lest We Forget

Lest We Forget on Marilyn Mansonin syyskuun lopulla 2004 julkaistu kokoelmalevy. Levyllä on yksi uusi kappale: cover Depeche Moden "Personal Jesuksesta". Albumista on julkaistu myös Deluxe Edition -versio, jolla on mukana DVD-levy joka sisältää kaikki tämän albumin julkaisuun asti tehdyt Marilyn Mansonin musiikkivideot (lukuun ottamatta Tainted Lovea ja Astonishing Panorama of the End Timesia) ja bonusmateriaalia.
Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 22.
Himiko

Himiko (, fl. 200-luvulla), myös Pimiko, oli legendaarinen japanilainen naishallitsija. Kiinalaisten kronikoiden mukaan hän oli Wan eli Japanin saariston länsiosan kuningatar ja hallitsi Yamatai-nimistä valtakuntaa 100-luvun lopusta 200-luvun puoliväliin saakka. Yamatain sijainti jakaa tutkijoita: se lienee sijainnut joko Kyūshūlla tai Kansain alueella. Himiko on ensimmäinen tunnettu japanilainen hallitsija. Hän saattoi olla paitsi kuningatar myös ylipappi: tällöin varhaista Japania olisivat mahdollisesti hallinneet naisšamaanit. Himiko lieneekin osoitus uskonnollisen ja maallisen vallan kietoutumisesta toisiinsa ja joidenkin naisten vaikutusvaltaisesta asemasta varhaisessa Japanissa. Aiemmin jotkut tutkijat päättelivät japanilaisen "Nihonshoki"-kronikan perusteella myös, että Himiko olisi ollut sama henkilö kuin kronikassa mainittu keisarinna Jingū ja siten nykyisen keisarisuvun esiäiti.
Chen Shoun (233–297) kirjoittaman kiinalaisen "Kolmen kuningaskunnan kronikan" mukaan Himiko oli naimaton ja hallitsi valtakuntaansa taikojen avulla. Hänellä oli tuhat naispalvelijaa, ja hän asui vartioidussa palatsissa eikä juuri näyttäytynyt kansalle. Himiko lähetti Kiinan Wei-kuningaskuntaan lähetystön vuonna 238; Wei hyväksyi hänen suojelurahansa ja lähetti hänelle lahjoja. Lahjoja vaihdettiin jälleen vuonna 243, jolloin Himiko oli kuitenkin sodassa Kunu-nimisen valtion kanssa. Himikon kuoltua hänelle rakennettiin suuri hautakumpu. Hänen jälkeensä valtaistuimelle nousi mies, mutta lopulta vallan sai käsiinsä Himikon sukulainen Taiyo, 13-vuotias tyttö.
Sakurain alueella Naran prefektuurissa on 280 metriä pitkä kofun-hautakumpu, jonka rakentamisen tutkijat ovat ajoittaneet vuosien 240–260 välille. Tutkijaryhmä on arvellut haudan kuuluneen Himikolle, mutta tutkimuksessa käytetyn radiohiiliajoituksen tarkkuudesta on kiistaa, eikä hautaa ole avattu. Jos Himikon hautakumpu oli näin suuri, hän lienee pitänyt hallussaan suuria resursseja. Hänen valtakautensa ajoittuu vaatimattomista hautatavoistaan tunnetun Yayoi-kauden ja suurista hautakummuistaan tunnetun Kofun-kauden väliin.
Ferdinand Ries

Ferdinand Ries (28. marraskuuta 1784 Bonn – 13. tammikuuta 1838 Frankfurt) oli saksalainen säveltäjä, joka opiskeli Ludwig van Beethovenin johdolla. Vastaavasti Ries avusti Beethovenia säveltämisen käytännön puolissa kuten majapaikkojen etsimisen ja muu avustaminen Beethovenin kuulon heikentyessä.
Elämäkerta.
Ries syntyi Bonnissa muusikkoperheeseen. Vuonna 1801 hän lähti Wieniin, jossa hänestä tuli Beethovenin oppilas ja "henkilökohtainen sihteeri". Vuonna 1813 hän muutti asumaan Lontooseen, jossa hän tuli tunnetuksi pianistina ja säveltäjänä.
Ries kuoli lyhyen sairauden jälkeen tammikuussa 1838.
Tuotanto.
Ries jätti jälkeensä 186 numeroitua teosta ja noin 100 ilman numeroa.
Riesin tuotantoon kuuluu muun muassa kahdeksan sinfoniaa, viulukonsertto sekä yhdeksän pianokonserttoa. Riesin teoksissa oli vaikutteita sekä klassismin että romantiikan musiikista.
Fujiwara no Kamatari

Fujiwara no Kamatari (, 614 Yamaton provinssi – 14. marraskuuta 669 Yamaton provinssi) oli japanilainen Asuka-kauden poliitikko ja Fujiwara-klaanin perustaja. Klaani hallitsi Japanin politiikkaa vuosisatojen ajan. Hänen alkuperäinen nimensä oli Nakatomi no Kamatari ().
600-luvun alkupuolen Japanissa vaikutusvaltaiseen asemaan oli noussut buddhalaisuutta tukeva Soga-klaani. Klaani kuitenkin kukistui vuonna 645 keisari Jomein pojan prinssi Naka no Ōen johtamassa vallankaappauksessa, jota Nakatomi no Kamatari avusti. Kaappauksessa Soga no Iruka surmattiin, Soga no Emishi teki itsemurhan ja keisarinna Kōgyoku pakotettiin astumaan valtaistuimelta. Kamatari nimitettiin sisäministeriksi ("naidaijin"). Hän aloitti laajat Taika-uudistukset, jotka vahvistivat keskushallintoa. Niiden tarkoitus oli uudistaa Japanin politiikkaa ja taloutta Tang-dynastian Kiinan mallin mukaan: niihin kuului muun muassa yksityisen maanomistuksen lakkauttaminen, valtion jakaminen provinsseihin, uudet tiet ja postiasemat, lakien kirjaaminen ylös, uusi verojärjestelmä ja kaikkien kotitalouksien rekisteröinti. Uudistusten myötä keskushallinnon sata vuotta aiemmin aloittama kiinalaistamisprosessi saatiin päätökseen.
Keisari Tenjiksi noussut prinssi Naka no Ōe antoi vuonna 669 Kamatarille sukunimen ”Fujiwara”. Hänestä tuli siten vaikutusvaltaisen Fujiwara-klaanin perustaja. Hänen poikansa oli Fujiwara no Fuhito.
Antonio Tabucchi

Antonio Tabucchi (s. 23. syyskuuta 1943 Pisa, Italia – 25. maaliskuuta 2012 Lissabon, Portugali) oli italialainen kirjailija, kääntäjä ja Portugalin kirjallisuuden professori Sienan yliopistossa, aiemmin opettajana Genovan yliopistossa. Eurooppalaiseksi intellektuelliksi kuvattu Tabucchi arvosteli ankarasti Silvio Berlusconia.
Portugali ja portugalin kieli olivat Tabucchille tärkeitä. Tabucchi käänsi italiaksi muun muassa Fernando Pessoan tuotantoa. Tabucchi kirjoitti myös itse portugaliksi. Hän asui osittain Portugalissa.
Tabucchin teoksille tyypillisiä aineksia ovat ratkeamattomat arvoitukset, kysymykset minuudesta. Teokset ovat avoimia ja tulkinnoille alttiita. Tabucchin mukaan kirjailijan tehtäviin kuuluu epävarmuuden herättäminen, ”epäilyksen siemenien kylväminen” ja siten taisteleminen ajattelun jähmettymistä vastaan. Tabucchkirjoitti novelli-, kirje- ja matkakertomuskokoelman "I volatili de beato Angelico", novelleja ja romaaneja. 
Tabucchin tunnetuimpia teoksia ovat romaanit "Intialainen yösoitto" ja "Kertoo Pereira" (1994), josta on myös tehty elokuva ("Sostiene Pereira", 1996, ohjaus Roberto Faenza). Hänen teoksiaan on käännetty yli 40 kielelle. 
Tabucchi kuoli sattumalta löytyneeseen laajalle levinneeseen syöpään lissabonilaisessa sairaalassa.
Grotrian-Steinweg

Grotrian-Steinweg GmbH on saksalainen pianonvalmistaja, jonka pääpaikka on Braunschweigissa. Se muodostui vuonna 1856, kun oman Grotrian-pianotehtaansa vuonna 1835 perustanut Friedrich Grotrian (1803–1860) tuli osakkaaksi Heinrich Engelhard Steinwegin perustamaan pianotehtaaseen. Steinweg itse oli muuttanut kuusi vuotta aiemmin Yhdysvaltoihin, jossa hän muutti nimensä Henry Steinwayksi ja perusti Steinway &amp; Sons -pianotehtaan. Hän jätti Saksan-yhtiönsä poikansa Theodorin johdettavaksi. Friedrich Grotrian kuoli pian ja jätti pianoyhtiön osakkuutensa pojalleen Wilhelmille (1843–1917). 
1800-luvun loppuvuosikymmeninä sekä Steinwaystä että Grotrian-Steinwegista tuli omilla mantereillaan erittäin arvostettuja pianomerkkejä, mutta yhtiöiden kesken oli monia oikeusriitoja Steinweg-nimen käyttöoikeudesta. 1900-luvun alussa Grotrian-Steinweg valmisti jopa 3 000 soitinta vuodessa. Yrityksen nykyinen pianotuotanto on noin 500 kappaletta pianoja ja satakunta flyygeliä vuodessa.
Vuonna 2015 Grotrian-Steinwegin pääomistajaksi tuli hongkongilainen perheyritys Parsons Music Group.
Andrew Clarke (näyttelijä)

Andrew Clarke (s. 1954 Adelaide) on australialainen näyttelijä ja entinen divisioonatason jalkapalloilija sekä liikunnanopettaja. Näyttelijänä hän on tehnyt televisiorooleja. Clarke aloitti näyttelijänuransa teatterissa js esiintyi muun muassa "Macbethissä" ja monissa muissa näytelmissä. Hän on näytellyt useissa merkittävissä elokuvissakin ja televisiosarjoissa, joista esimerkkinä Matt McGregorin rooli television draamasarjassa "Lumisen virran mies" ("Snowy River: The McGregor Saga"). Hänen muihin televisiorooleihinsa kuuluvat myös saippuasarja- sekä minisarjaroolit. Clarke sai Logie Awardin rooleistaan minisarjoissa "Anzacs" ja "Sword of Honour". Palkinto myönnetään Australiassa suosituimmalle minisarjojen näyttelijälle.
Jozef Golonka

Jozef Golonka (s. 6. tammikuuta 1938 Bratislava, Tšekkoslovakia) on slovakialainen entinen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja.
Keskushyökkääjänä pelannut Golonka aloitti uransa Slovan Bratislava -joukkueessa, jossa hän pelasi vuodet 1955–1957 ja 1959–1969. Näiden kausien välissä hän pelasi Dukla Jihlavassa. Yhteensä Golonka pelasi Tšekkoslovakian pääsarjassa 300 ottelua tehden 298 maalia. Vuonna 1969 hän siirtyi Länsi-Saksaan SC Riesersee -joukkueeseen. Hän pelasi siellä vuoteen 1972 asti. Tänä aikana hän saalisti 44 maalia 104 ottelussa.
Maajoukkueurallaan Golonka pelasi Tšekkoslovakian paidassa 134 ottelua ja teki niissä 82 maalia. Hän osallistui viisiin maailmanmestaruuskilpailuihin ja kolmiin olympialaisiin. Mitaleita turnauksista kertyi kaksi MM-hopeaa, kaksi MM-pronssia, olympiapronssi (1964) ja olympiahopea (1968).
Golonka aloitti valmentajauransa 1975 SC Reiserseen peräsimessä. Hän valmensi seuraa vuoteen 1979 saakka saavuttaen Saksan mestaruuden 1978. 1979 hän palasi Tšekkoslovakiaan ja alkoi valmentaa Zetor Brno -seuraa, juniorimaajoukkuetta sekä B-maajoukkuetta. 1982 hän palasi valmentamaan Saksaan. Hän valmensi eri Euroopan seurajoukkueita vuoteen 1995 asti. Vuosina 1996–1997 hän toimi vielä Slovakian jääkiekkomaajoukkueen neuvonantajana. Golonka nimitettiin IIHF:n Hall of Fameen vuonna 1998.
Bösendorfer

Bösendorfer on itävaltalainen, Wienissä sijaitseva pianotehdas, viralliselta nimeltään "L. Bösendorfer Klavierfabrik GmbH", jonka on vuodesta 2008 omistanut japanilainen soitinvalmistaja Yamaha. Sen perusti Ignaz Bösendorfer (1794–1859) vuonna 1828, minkä jälkeen sen johto siirtyi hänen pojalleen Ludwigille (1835–1919). 1900-luvun alkuvuosikymmeninä tehtaan omisti Carl Hutterstrasser (1863–1942).
Bösendorferin valmistamat konserttiflyygelit ovat kolmas vaihtoehto arvostetuimmalle merkille Steinwaylle ja suosituimmalle merkille Yamaha, ja Bösendorferin soinnin sanotaan sopivan erityisen hyvin romantiikan ajan musiikkiin. Vuodesta 2008 japanilainen Yamaha on omistanut Bösendorferin pianotehtaan kokonaan.
Bösendorferin lippulaivatuote on vuonna 1900 Ferruccio Busonin toiveesta valmistettu Imperial-flyygeli, jonka ääniala käsittää kahdeksan oktaavia.
Steinway &amp; Sons yrittää saada mahdollisimman monet maailman konserttipianisteista omaan talliinsa erilaisin sponsorisopimuksin ja suorastaan estämällä heitä soittamasta muita merkkejä, etenkin Bösendorferia. Soolokonserteissaan molemmilla flyygeleillä vuorotellen soittanut Andras Schiff pitää Steinwayn taktiikkaa samana kuin automaailmassa pyrittäisiin saamaan kaikki ajamaan Mercedes-Benziä.
Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut

Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut ovat Afrikan jalkapalloliiton CAF:n järjestämä maajoukkueiden maanosamestaruuskilpailu. 
Ensimmäisen kerran kilpailut pidettiin vuonna 1957, jolloin osallistuneita maita oli kolme. Vuodesta 1968 lähtien turnaus on pidetty joka toinen vuosi. Vuodesta 2013 lähtien turnaus järjestetään parittomina vuosina, jotta ne eivät osu samaan vuoteen MM-kisojen kanssa. Vuodesta 2019 alkaen turnaukseen osallistuu 24 Afrikan maata (aiemmin 16).
Turnaukset ja mitalistit.
Lyhenteet taulukossa:
Vaivaispaju

Vaivaispaju ("Salix herbacea") on arktisilla alueilla kasvava hyvin matala paju. Hyvin pohjoisessa paju kasvaa suikerona, eli kiemurtelee maata pitkin. Laji kasvaa mattomaisesti 1–5 cm korkeaksi.
Vaivaispajua tavataan Suomen, Ruotsin ja Norjan kylmillä alueilla, Islannin ja Grönlannin rannikoilla sekä paikoin Alpeilla ja Pyreneillä.
Suomessa vaivaispaju kasvaa tunturipaljakalla alle 1 270 metrin korkeuteen. Vaivaispaju kasvaa tuntureilla paljakan kankailla, puronvarsilla, kallioilla ja lumenviipymillä. Vaivaispajua kasvaa paikoin Lapin koivumetsävyöhykkeessä, mutta vain hyvin harvinaisena havumetsävyöhykkeessä jokivarsilla. Eteläisimmät vaivaispajut ovat Pallastuntureilla, Aakenustuntureilla ja Saariselällä.
Mattias Ekström

Mattias Ekström (s. 14. heinäkuuta 1978 Falun, Ruotsi) on ruotsalainen kilpa-autoilija, joka ajaa sekä ratakilpailuja että rallicrossia menestyksekkäästi.
Vuonna 1999 Ekström voitti Audilla Ruotsin vakioautojen mestaruuden. Vuodesta 2001 hän on ajanut Saksan DTM-sarjassa Abt-Audi TT-R:llä. Tulokaskaudellaan hän oli sarjassa kahdeksas, ja kaudella 2004 hän voitti sarjan mestaruuden. Samana vuonna hän voitti Ruotsin rallissa ja Katalonian rallissa N-ryhmän Mitsubishilla. 
Vuonna 2005 Ekström oli DTM-sarjassa toinen. Samana vuonna hän ajoi Ruotsin rallissa Skoda Fabia WRC:llä kymmenenneksi. Ruotsin rallissa vuonna 2006 hän oli kahden päivän jälkeen viidentenä, mutta Skodan etujousitus hajosi rallin loppuvaiheissa, ojaan päätyneen hypyn seurauksena. 
Joulukuussa 2006 Ekström voitti kuuluisan Race of Champions-tapahtuman. Ruotsalainen kukisti finaalissa ranskalaisen, moninkertaisen rallinmaailmanmestarin Sébastien Loebin.
Vuonna 2014 Ekström perusti oman rallicross-tallin EKS RX.
Vuonna 2016 Ekström voitti rallicrossin MM-sarjan kuljettajien mestaruuden ja talli voitti tallien mestaruuden: tallikaverina hänellä oli suomalainen Toomas ‘Topi’ Heikkinen.
Miliisi

Miliisi (, ’sotapalvelu’) on puolisotilaallisesti järjestetty joukko. Sanalla on hieman toisistaan eroavia merkityksiä; se voi tarkoittaa:
Kaikissa tapauksissa miliisi on erillään valtion varsinaisista asevoimista ja toimii niitä täydentävänä tai haastavana organisaationa. Suomessa miliisi sopii terminä historiallisessa kontekstissa punakaarteihin ja suojeluskuntiin.
Gary Paffett

Gary Paffett (s. 24. maaliskuuta 1981 Bromley, Englanti, Iso-Britannia) on brittiläinen autourheilija. 
Monien muiden autourheilijoiden tapaan myös Paffett aloitti uransa kartingista. Vuonna 1999 hän voitti Formula Vauxhall -luokan mestaruuden, ja British Racing Drivers' Club palkitsi hänet vuoden nuorena kuljettajana. Vuonna 2002 hän voitti Saksan Formula 3 -mestaruuden. 
2003 Paffett aloitti DTM-sarjassa Keke Rosbergin Team Rosberg -tallissa vuoden vanhalla autolla. Vuonna 2004 hän siirtyi AMG Mercedesin tehdastalliin ja voitti heti kauden avauskilpailun. Kauden loppupisteissä hän sijoittui toiseksi. Vuonna 2005 hän kirkasti edellisvuoden kakkossijan mestaruudeksi. 
Kaudet 2005–2014 Paffett toimi McLarenin Formula 1 -tallin testikuljettajana. Tallin siirryttyä Hondan moottoreihin kaudella 2015 Paffett siirrettiin syrjään testikuljettajan roolista.
Bernd Schneider (kilpa-autoilija)

Bernd Schneider (s. 20. heinäkuuta 1964 St. Ingbert) on saksalainen kilpa-autoilija.
Ura.
Schneider aloitti uransa kartingissa, missä voitti vuonna 1980 Saksan mestaruuden, vuonna 1982 Euroopan mestaruuden Saksan joukkueessa ja vuonna 1983 Afrikan mestaruuden. Kartingista Schneider siirtyi Formula Ford -luokkaan, missä kilpaili eri puolilla Eurooppaa. Vuonna 1986 hän aloitti Euroopan Formula 3 -sarjassa, ja voitti heti seuraavana vuonna sarjan mestaruuden. Schneider pääsi ajamaan Zakspeedin ja Arrowsin talleihin Formula 1 -sarjaan kausiksi 1988–1990, mutta ei yksityistallin kalustolla saavuttanut mainittavaa menestystä.
Vuonna 1990 Joest Racing tarjosi mahdollisuutta ajaa Porsche 962:lla Interserie-kilpailuissa Euroopassa ja IMSA:n sarjassa Pohjois-Amerikassa.
Schneider menestyi siirryttyään vuonna 1992 DTM-sarjaan Mercedes-Benzin tehdastalliin. Hän voitti vuonna 1995 sarjan mestaruuden. Kun DTM-sarja lopetettiin, hän ajoi Mercedeksellä FIA GT -sarjaa, missä saavutti mestaruuden vuonna 1997.
Vuonna 2000, kun DTM herätettiin jälleen henkiin, Schneider voitti sarjan mestaruuden Mercedeksellä vuosina 2000, 2001 ja 2003. Vuonna 2002 hän sijoittui toiseksi.
Schneider asuu Monte Carlossa vaimonsa Nicolen ja kahden lapsensa kanssa. Hän harrastaa kartingia, tennistä, golfia, squashia ja biljardia.
Nürburgringin 24 tunnin ajo

Nürburgringin 24 tunnin ajo () on Nürburgringin moottoriradalla Saksassa ajettava urheilu- ja vakioautojen kestävyyskilpailu. Kilpailun järjestää ADAC-autoseura.
Kilpailu järjestettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1970. Sen esikuvina toimivat perinteikkäät Le Mansin ja Daytonan 24 tunnin ajot. Kilpailu luotiin kalliiden urheiluautojen Nürburgringin 1 000 kilometrin kilpailun rinnalle edullisemmaksi vaihtoehdoksi. 
24 tunnin kilpailu käydään Nordschleifen radalla, jossa on kilpailun aikana mukana osa GP-radasta. Nordschleifen pituus on historian saatossa vaihdellut 22,8 ja 26 kilometrin välillä. Kilpailuun osallistuu vuosittain noin 230 autokuntaa ja 700 kuljettajaa. Itse kilpailuun pääsee mukaan 210 autokuntaa, joissa kussakin 2–4 kuljettajaa.
Ernest Bloch

Ernest Bloch (24. heinäkuuta 1880 – 15. heinäkuuta 1959) oli juutalainen amerikansveitsiläinen säveltäjä.
Bloch syntyi Genevessä ja opiskeli musiikkia Brysselin konservatoriossa, missä hänen opettajanaan oli muun muassa Eugène Ysaÿe. Myöhemmin hän opiskeli Frankfurtissa Hoch-konservatoriossa. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1916 ja sai maan kansalaisuuden vuonna 1924. Yhdysvalloissa hän toimi vasta perustetun Institute of Musicin musiikillisena johtajana Clevelandissä vuosina 1920–1925 ja San Franciscon konservatorion johtajana vuosina 1925–1930. Suurimman osan 1930-luvusta hän vietti Sveitsissä ennen kuin palasi Yhdysvaltoihin. Hän kuoli Portlandissa, Oregonissa.
Blochin varhaisissa sävellyksissä on vaikutteita ranskalaisesta impressionismista (Claude Debussy) sekä saksalaisilta säveltäjiltä (Bruckner, R. Strauss, Mahler). Myöhemmissä teoksissa on juutalainen perussävy, jossa on vaikutteita juutalaisesta liturgisesta ja kansanmusiikista. Toisen maailmansodan jälkeen sävelletyt teokset ovat vaihtelevampia tyyliltään, vaikka niissä säilyy Blochin pohjimmiltaan romanttinen muotokieli. Joissakin teoksissa jatkuu juutalainen teema, toisissa on aineksia uusklassismista tai atonaalisesta musiikista.
Miia Nuutila

Miia Kristiina Nuutila (s. 12. lokakuuta 1972 Forssa) on suomalainen näyttelijä. Teatterikorkeakoulussa teatteritaiteen maisteriksi vuonna 1996. Hänen pro gradu -työnsä "Suurta rakkautta metsästämässä" käsitteli rakkautta työn lähtökohtana, suuntana ja päämääränä. 
Nuutila on näytellyt muun muassa Yleisradion vuosina 1997–2006 esittämissä "Maalaiskomedia"-sarjoissa, televisiosarjassa "Tahdon asia" (2005) sekä elokuvassa "FC Venus" (2005). Hän on juontanut "Maajussille morsian" -sarjaa vuosina 2007–2016. Hänet on nähty myös "Jopet Show’ssa". Keväällä 2009 Nuutila osallistui "Tanssii tähtien kanssa" -ohjelmaan, jossa hän sijoittui kuudenneksi tanssiparinsa Vesa Anttilan kanssa.
Vuodesta 2022 Nuutila on näytellyt yhdessä Sanna Saarijärven kanssa Anne Prokofjeffin musiikkikomediassa "Tähdet radalla". (Aikaisempi versio nimellä "Hyvässä nousussa"). Teksti perustuu paljolti Nuutilan ja Saarijärven lapsuus- ja nuoruusmuistoihin. Musiikista vastaa Nuutilan puoliso Antti Paavilainen.
Nuutila on palkittu parhaan naisnäyttelijän Venlalla vuonna 2006 ja Parhaan naisesiintyjän Kultainen tv -palkinnolla vuonna 2007.
Muuta.
16-vuotiaaksi asti Nuutila pelasi menestyksekkäästi koripalloa, ja hänen joukkueensa voitti A-tyttöjen SM-kultaa.
Nuutila oli naimisissa ohjaaja-muusikko Kari Nenosen kanssa 1990-luvulta saakka ja heillä on kaksi lasta. He saivat virallisen eron tammikuussa 2016. Nuutila seurusteli Jean S. -yhtyeen laulusolistin Antti Paavilaisen kanssa keväästä 2015 alkaen ja he avioituivat syyskuussa 2016. Nuutila on tehnyt sanoituksia muun muassa Tuohimaa-yhtyeelle ja Nenosen "Nainen kuin omena – Kai puusta pudonnut" -näytelmän sävellyksiin.
Nuutila toimii myös energiahoitajana ja henkisenä valmentajana.
Kotiseutuoikeus

Kotiseutuoikeus () on Ahvenanmaan maakunnassa käytössä oleva oikeus, jonka perusteella vain kotiseutuoikeuden omaava henkilö on oikeutettu äänestämään maakuntapäivävaaleissa, omistamaan tai hallinnoimaan kiinteää omaisuutta tai harjoittamaan elinkeinoa. Kotiseutuoikeutta ei kuitenkaan vaadita Ahvenanmaalle muuttavilta.
Ahvenanmaan itsehallinto ja kotiseutuoikeus pohjautuvat vuonna 1921 Kansainliiton tekemään kompromissipäätökseen, jossa maakunnan hallinto annettiin Suomelle edellyttäen, että se takasi paikalliselle väestölle sen ruotsin kielen, kulttuurin, paikalliset tavat ja itsehallintojärjestelmän.
Kotiseutuoikeuden saavat kaikki alaikäiset, joiden toisella vanhemmalla on se. Hakemuksen perusteella kotiseutuoikeuden voivat saada sellaiset henkilöt, jotka täyttävät seuraavat ehdot:
Vaadittu Ahvenanmaalla asuttu aika lyhenee 3 vuoteen, mikäli hakijalla on aikaisemmin ollut kotiseutuoikeus, vähintään toisella hänen vanhemmistaan on sellainen, hän on aikaisemmin asunut Ahvenanmaalla yhtäjaksoisesti 5 vuotta tai 7 vuotta katkonaisesti. Kotiseutuoikeuden voi menettää mikäli menettää Suomen kansalaisuuden tai asuu yhtäjaksoisesti Ahvenanmaan ulkopuolella yli 5 vuotta.
Henkilöt, joilla on Ahvenanmaan kotiseutuoikeus ja jotka ovat asuneet maakunnassa ennen 12. syntymäpäiväänsä, on vapautettu asevelvollisuudesta.
Świętochłowice

Świętochłowice [ˌɕvʲɛ̃tɔxwɔˈviʦɛ] () on 54 182 asukkaan kaupunki (2009) Puolan eteläosassa Sleesian voivodikunnassa. 
Kaupunkiin perustettiin vuonna 1943 Auschwitzin alaleiri, jossa kuoli vuoden 1945 aikana noin 2 500 ihmistä. Leiri avattiin uudelleen sodan jälkeen kommunistien vankileiriksi.
Kris Draper

Kris Draper (s. 24. toukokuuta 1971 Toronto, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelasi NHL:ssä Winnipeg Jetsissä ja Detroit Red Wingsissä. Hän oli osa kuuluisaa ”The Grind Line” -hyökkäysketjua Kirk Maltbyn ja Darren McCartyn ohella, ja mukana voittamassa neljää Stanley Cupia vuosina 1997, 1998, 2002 ja 2008. Draper lopetti uransa kauden 2010–2011 jälkeen.
Winnipeg Jets varasi Draperin numerolla 62 vuoden 1989 varaustilaisuudessa. Draperin erikoisuutena on, että hän pelasi AHL:ssä ja NHL:ssä ennen junioriliiga OHL:ää. Alkuaikoinaan NHL:ssä Draper ei saanut juurikaan peliaikaa, ja kolmella ensimmäisellä kaudella otteluita kertyi yhteensä vain 20. Vuonna 1993 hän siirtyi Detroit Red Wingsiin, jossa seuraavalla kaudella pelaamassaan 39 ottelussa teki 5 maalia ja antoi 8 maalisyöttöä keräten yhteensä 13 pistettä.
Vuoden 1996 pudotuspeleissä Colorado Avalanchen Claude Lemieux taklasi Draperin kasvot edellä vaihtoaition päädyssä olevan pleksin reunaan sillä seurauksella, että leuka täytyi raudoittaa ja kasvoihin ommella useita tikkejä. Joukkueiden kohdatessa uudestaan 26. maaliskuuta 1997, Red Wings aloitti kostona yhden NHL:n suurimmista joukkotappeluista. 
Draperin paras kausi NHL:ssä oli 2003–2004, jolloin hän keräsi 67 ottelussa 24 maalia, 16 maaliin johtanutta syöttöä ja yhteensä 40 pistettä. Kauden päätteeksi hänet palkittiin liigan parhaalle puolustavalle hyökkääjälle annettavalla Frank J. Selke Trophyllä.
Draper on voittanut nuorten maailmanmestaruuden 1990 ja 1991. Hän on edustanut Kanadan maajoukkuetta neljästi MM-kisoissa ja voittanut maailmanmestaruuden 2003 ja hopeaa 2005. Lisäksi hän pelasi Torinon olympialaisissa 2006 ja World Cupissa 2004, jonka Kanada voitti.
Haitin presidentinvaalit 2006

Vuoden 2006 presidentinvaalit Haitissa pidettiin samanaikaisesti parlamenttivaalien kanssa. Vaalit olivat ensimmäiset sen jälkeen, kun presidentti Jean-Bertrand Aristide syöstiin vallasta 2004 ja maahan asetettiin väliaikaishallitus. Vaalit olivat viivästyneet jo neljä kertaa ennen kuin ne saatiin lopulta pidettyä 7. helmikuuta. Presidentin lisäksi valittiin 129 edustajaa maan parlamenttiin. Presindentiksi valittiin René Préval hänen saatuaan 51 % äänistä ensimmäisellä kierroksella.
Prévalin julistaminen voittajaksi vaati neuvotteluja vaalilain tulkinnasta: lain mukaan voittajan pitää saada yli 50 % äänistä. Jos kaikki äänet laskettiin, Prévalin osuus oli alle 50 %, mutta kun tyhjät lipukkeet suljettiin pois kokonaisäänimäärästä, prosenttiosuus oli yli vaaditun rajan eikä toista kierrosta tarvittu.
Prévalin ylivoima oli kuitenkin selvä: Leslie Manigat sai vain 12 % äänistä ja muut ehdokkaat alle 10 %.
Vaalit pidettiin MINUSTAH:n valvonnan alla. MINUSTAH koostuu monikansallisista joukoista YK:n alaisuudessa. Vaalipäivä ei sujunut rauhallisesti. Yhteenottoja sattui sen jälkeen, kun maan köyhimmissä paikoissa äänestyskopit avattiin myöhemmin kuin oli alun perin ilmoitettu.
Ehdokasasettelu.
Vaaleissa oli kaikkiaan 35 ehdokasta. Heidän lisäkseen kolmen poliitikon ehdokkuus hylättiin: kahdella oli kaksoiskansalaisuus ja yhdellä oli liian pieni kannatusyhdistyksen tuki.
Tulokset.
Viisi eniten ääniä saanutta ehdokasta olivat
Jussi Snellman

Samuli Johannes (Samuel Jussi) Snellman (28. kesäkuuta 1879 Oulu – 25. huhtikuuta 1969) oli suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli Suomen Kansallisteatterissa 1901–1947. Hän oli naimisissa Ruth Snellmanin kanssa vuodesta 1916 alkaen, ja heillä oli kaksi lasta: Erkki Virkkunen (1917–2013) ja Laura Enckell (s. 1919).
Jussi Snellman esiintyi ensimmäisissä Suomessa tehdyissä näytelmäelokuvissa. Hänellä oli myös Buddhismin ystävät – Buddhismens vänner -yhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana merkittävä osuus buddhalaisuuden leviämisessä Suomeen.
Snellman on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin Kansallisteatterin näyttelijöiden yhteishautaan.
Teokset.
"Käännökset"
Svengaava Lontoo

Svengaava Lontoo (engl. "Swinging London") on nimitys, jota käytetään kuvaamaan 1960-luvun lontoolaisnuorison värikästä, trenditietoista ja huvittelunhaluista vapaa-ajankulttuuria. Ilmiö on saanut seuraajia ja jäljittelijöitä muuallakin maailmassa. 
Muoti-ilmiöt yhdistettiin nimenomaan Lontooseen viimeistään 1966, kun "Time"-lehti nimesi Lontoo-erikoisnumeronsa "London: the Swinging City".
Kulttuuri-ilmiön määrittivät muodikkaat rock-klubit, joista The Rolling Stonesin, The Whon ja The Kinksin kaltaiset yhtyeet ponnistivat maailmanmaineeseen. Svengaava Lontoo ilmeni myös vaatemuodissa, elokuvissa, pop art -tyylisessä kuvataiteessa ja monissa muissakin kulttuuriin liittyvissä trendeissä. Sellaiset 1960-luvun populaarikulttuurin ikonit kuin minihame, huippumalli Twiggy ja James Bond liitetään usein svengaavaan Lontooseen.
Sittemmin svengaava Lontoo on ollut nostalgian, muistelun ja samaistumisen kohde brittipop-ilmiössä. 1990-luvulla muotoutunut ilmaisu "Cool Britannia" viittaa paljolti juuri 1960-luvun lontoolaisen populaarikulttuurin muistoon. Arvostelijat ovat muistelleet svengaavaa Lontoota pinnallisuuden ja itsekeskeisyyden tyyssijana.
Pythia

Pythia () oli Delfoin oraakkelin ennuspapittarien nimi antiikin Kreikassa. Samaa nimeä käytettiin kaikista papittarista henkilöstä riippumatta useita vuosisatoja. Laajimmassa vaiheessa oraakkelin ja Apollonin temppelin palveluksessa oli yhtä aikaa kolme Pythiaa. Pythia-papittaria (monikossa "Pythiai") oli siis sekä samanaikaisesti että historian kuluessa lukuisia. Kyseessä oli siis eräänlainen virkanimi.
Nimi Pythia oli peräisin Delfoin alkuperäisestä nimestä "Pytho". Tämän nimen kreikkalaiset johtivat sanasta "pythein" (πύθειν, ”mädäntyä”), mikä viittasi Apollonin paikalla surmaaman Python-hirviön mätänevään ruumiiseen.
Alun perin tehtävään valittujen tuli olla nuoria, neitsyitä ja vailla fyysisiä vammoja. Myöhemmin käytäntö vaihtui, sillä Ekhekrates-nimisen thessalialaisen kerrotaan kerran ihastuneen yhteen neitoon niin paljon, että raiskasi tämän. Tämän jälkeen ennuspapittarina käytettiin 50 vuotta täyttäneitä naisia, jotka pukeutuivat neidoiksi muistona aiemmasta käytännöstä. Viimeistään Aleksanteri Suuren vieraillessa oraakkelin luona 300-luvulla eaa. paikalla oli vanhempi Pythia.
Plutarkhos kertoo, että Pythia-ehdokkaat testattiin pirskottamalla heidän päällensä kylmää vettä. Ne ehdokkaat, jotka saivat vilunväreitä, hylättiin. Osa Pythioista oli tavallisia maalaistyttöjä, osa puolestaan varakkaista perheistä ja koulutettuja. Osa oli naimisissa ja osalla oli lapsia, mutta oletettavasti tehtävään kuului perheen jättäminen, kun papitar omistautui Apollonin palvelukseen. Papittaret pysyivät koko ikänsä Apollonin palvelijattarina. He saivat palkkaa, asunnon ja elatuksen, olivat vapaita verotuksesta ja saivat osallistua julkisiin tilaisuuksiin. On arveltu, että Delfoissa on saattanut olla eräänlainen Vestan neitsyitä muistuttava ammattikunta, jonka tehtävänä on ollut huolehtia temppelin "hestia"-tulesta, ja jonka joukosta Pythiat on valittu.
Ennuspapittarilla oli myös oikeat nimet, jotka olivat yleisesti tiedossa. Kreikkalaisessa perinteessä ensimmäinen Pythia oli nimeltään Femonoe. Myöhemmissä kertomuksissa nimestä tuli jopa arkkityyppinen Pythian nimi. Herodotos mainitsee Perialla-nimisen Pythian, joka poistettiin tehtävästään, koska oli ottanut lahjuksia, sekä Aristonike-nimisen Pythian, joka ennusti ateenalaisille juuri ennen Salamiin meritaistelua. Pausanias puolestaan mainitsee Ksenokleia-nimisen Pythian, joka kieltäytyi ennustamasta Herakleelle, koska tämä oli surmannut Ifitoksen. Piirtokirjoituksissa mainitaan lisäksi Theoneike-niminen Pythia.
Riippuen käytöstä, termillä ”Delfoin oraakkeli” voidaan viitata joko Pythiaan, laajemmin koko oraakkeli-instituution ennustuksia muotoilleine pappeineen, tai Apollon-jumalaan itseensä, jonka välikappaleena kukin Pythia toimi ennustukset lausuessaan.
August Derleth

August Derleth (24. helmikuuta 1909 – 4. heinäkuuta 1971) oli yhdysvaltalainen kauhu- ja jännityskirjailija. Hän kirjoitti yli 150 jännitysnovellia ja 100 romaania, joiden joukossa oli Sherlock Holmes -tyyppisiä salapoliisitarinoita sekä mystisempiä kauhutarinoita. Hänen Englantiin sijoittuvien teostensa yksityiskohdat ovat joskus ontuvia, sillä Derleth ei koskaan itse käynyt Englannissa.
Elämäkerta.
Derleth syntyi ja kuoli Wisconsinissa. Hänen ensimmäinen novellinsa ”Bat’s Belfry” julkaistiin yliluonnollisiin kertomuksiin erikoistuneessa pulp-lehti "Weird Talesissa" toukokuussa 1926. Hän kirjoitti lehteen sekä omalla nimellään että salanimellä Stephen Grendon. Myöhemmin Derleth kirjoitti myös "Weird Talesin" kilpailijaan "Strange Storiesiin", jossa hän julkaisi nimimerkillä Tally Mason. Derleth kirjoitti myös muutamia tieteisnovelleja ja toimitti lukuisia tieteis- ja fantasia-antologioita.
Spekulatiivisten novellien ohella Derleth kirjoitti lukuisia romaaneja, jotka aikoinaan nauttivat suurta suosiota. Sac Prairie -sarja on nostalginen kuvaus hänen omista kotiseuduistaan ja hänelle myönnettiin niiden tiimoilta Guggenheim Fellowship -apuraha. Derlethin rikosromaanit jäljittelevät Sherlock Holmesia ja kertovat 1920-luvun Lontoossa vaikuttavasta Solar Pons -nimisestä etsivästä, joka asuu Baker Streetin lähellä sijaitsevalla Praed Streetillä.
Derleth oli kirjeenvaihdossa H. P. Lovecraftin kanssa ja ihaili tätä suuresti. Hän kirjoitti lukuisia Cthulhu-pastisseja, jotka julkaistiin kokoelmina "The Mask of Cthulhu" (1958) ja "The Trail of Cthulhu" (1962; suom. "Cthulhun jäljet", 2019). Derlethin näkemys Cthulhu-tarustosta poikkesi selvästi Lovecraftin töistä ja tämän elinaikana ilmestyneistä pastisseista. Lovecraft oli ateisti ja materialisti, kun taas Derleth oli katolinen kristitty. Derlethin tulkinnassa Cthulhu-mytologia sai järjestelmällisen esityksen, ja jopa sen nimi on hänen keksintöään. Derlethin tulkinnassa suuret muinaiset edustavat pahuutta ja vanhemmat jumalat hyvyyttä. Hän kannusti muita kirjailijoita hyödyntämään Cthulhu-tarustoa omissa töissään mutta pyrki estämään sellaisten tekstien julkaisun, jotka eivät olleet yhteneväisiä oman tulkintansa kanssa.
Derlethin kestävin saavutus oli pienkustantamo Arkham Housen perustaminen Donald Wandrein kanssa. Kustantamon ensimmäinen kirja, H. P. Lovecraftin novellikokoelma "The Outsider and Others", ilmestyi 1939. Myöhemmin se julkaisi kokoelmia mm. Robert E. Howardilta, Frank Belknap Longilta ja Clark Ashton Smithiltä sekä Ray Bradburyn, Fritz Leiberin ja A. E. van Vogtin esikoiskirjat. Wandrei jättäytyi nopeasti pois Arkham Housen toiminnasta, mutta Derleth jatkoi kustantajana kuolemaansa saakka. Parhaiten kustantamo tunnetaan Lovecraft-kokoelmistaan.
Minna Haapkylä

Minna-Maria Erika Haapkylä (s. 10. kesäkuuta 1973 Helsinki) on suomalainen näyttelijä ja elokuvatuottaja. Hän on tehnyt useita roolitöitä televisiossa, teatterissa ja varsinkin elokuvissa. Hän on tehnyt elokuvarooleja myös Ranskassa.
Ennen näyttelijäuraansa Haapkylä toimi Tarharyhmä-yhtyeen basistina. 2010-luvulla Haapkylä kouluttautui elokuva- ja televisiotuottajaksi ja työskentelee nyt Rabbit Films -tuotantoyhtiössä.
Ura ja elämä.
Haapkylä on näytellyt lukuisissa suomalaisissa elokuvissa ja televisiosarjoissa sekä eräissä ranskalaisissa elokuvissa. Hänen tunnetuimpia elokuvaroolejaan ovat pääosat elokuvissa "Kuutamolla", "FC Venus" ja "Lapsia ja aikuisia". Television puolelta Haapkylä muistetaan Yle TV2:n historiallisen draamasarjan "Hovimäki" Ester Lindhofina sekä pääroolistaan sarjassa "Rikospoliisi Maria Kallio". Hän on lisäksi esiintynyt Maija Vilkkumaan musiikkivideolla "Ei".
Haapkylä oli kiinnitettynä Lahden kaupunginteatteriin vuosina 1998–1999. Hän on esiintynyt myös muun muassa Kansallisteatterissa, Svenska Teaternissa ja Lilla Teaternissa.
Haapkylä kävi peruskoulun ja lukion Helsingin ranskalais-suomalaisessa koulussa. Sen jälkeen hän suoritti korkeakouluopintoja Teatterikorkeakoulussa 1993–1997 ja "Conservatoire National Supérieur d’Art Dramatique de Paris’ssa" vuosina 1994–1996. Vuonna 2013 hän aloitti elokuva- ja tv-tuottajan opinnot Aalto-yliopistossa.
Nuoruudessaan hän soitti bassoa Tarharyhmä-yhtyeessä, jonka hän perusti Maija Vilkkumaan, Nöksy Niiniluodon ja Isa-Eerika Lehdon kanssa. Yhtye esiintyi joitakin kertoja myös 2009–2010.
Minna Haapkylä on voittanut uransa aikana Jussi-palkinnon kahdesti: parhaasta naissivuosasta elokuvassa "Rakkaudella Maire" vuonna 1999 ja parhaasta naispääosasta elokuvassa "Kuulustelu" vuonna 2009. Vuonna 2002 hän voitti Troian kansainvälisillä elokuvafestivaaleilla "Silver Dolphin" -palkinnon parhaasta naispääosasta elokuvassa "Kuutamolla".
Vuonna 2011 Haapkylä valittiin Stadin Friiduksi.
Yksityiselämä.
Minna Haapkylä oli naimisissa vuodesta 2002 vuoteen 2014 näyttelijä Hannu-Pekka Björkmanin kanssa. Heillä on kaksi poikaa. Haapkylä on seurustellut vuodesta 2011 näyttelijä Joanna Haartin kanssa ja he asuvat Helsingissä. Haapkylä ja Haartti avioituivat elokuussa 2023.
Julkisuus.
Huhtikuun alussa 2023 Haapkylä jäi kiinni kaupan itsepalvelukassalla tehdystä rekisteröimättä jättämisestä ja väärän viivakoodin käytöstä lohifileeseen kuuluvalle tuotteelle. Rikosnimikkeinä olivat näpistys, lievä petos ja lievä vahingonteko, ja rangaistus oli 14 päiväsakkoa, mikä hänen tulotasollaan vastasi noin 784 euroa. Haapkylä on kommentoinut tilannetta mediassa sanomalla teon olleen väärinkäsitys ja kuvaillut tapahtunutta "kafkamaiseksi painajaiseksi".
Yoshida Brothers

Yoshida Brothers on japanilainen maailmanmusiikkiyhtye, joka tunnetaan shamisen-nimisen kielisoittimen käytöstä sen kappaleissa. Yhtyeen muodostaa kaksi veljestä, Kenichi ja Ryoichiro Yoshida, jotka syntyivät Noboribetsun kaupungissa Hokkaidon saarella ja aloittivat shamisenin soiton 5-vuotiaina. Yhtyeellä on levytyssopimus Domo Recordsin kanssa.
Yoshida Brothersin kappale "Fukaki Umi No Kanata" on julkaistu myös Putumayo World Musicin kokoelmalevyllä "".
Hannu-Pekka Björkman

Hannu-Pekka Juhani Björkman (s. 11. helmikuuta 1969 Kannonkoski) on suomalainen näyttelijä. Hän toimi näyttelijäntyön professorina Teatterikorkeakoulussa vuosina 2013–2018. 
Björkman valmistui vuonna 1988 ylioppilaaksi Ilmajoen lukiosta. Hän opiskeli Lahden kansanopiston teatterilinjalla vuosina 1991–1992. Vuosina 1993–1997 Björkman opiskeli Teatterikorkeakoulussa teatteritaiteen maisteriksi. Vuosina 1997–1999 hän näytteli Lahden kaupunginteatterissa ja on ollut vuodesta 1999 freelancernäyttelijä. Björkman on näytellyt KOM-teatterissa vuosina 2001–2008, vuosina 2009–2011 ja uudelleen vuodesta 2018 lähtien Suomen Kansallisteatterissa.
Vuoden 2020 keväällä ilmestyi Innon kustantama Björkmanin ja hänen avopuolisonsa Nina Honkasen toimittama ja yhdessä kahdeksan muun kirjoittajan kanssa kirjoittama esseekokoelma "Pakopiste".
Yksityiselämä.
Björkman oli naimisissa näyttelijä Minna Haapkylän kanssa vuosina 2002–2014 ja heillä on kaksi poikaa. Björkman on ollut ortodoksi vuodesta 1999 lähtien. Hän on seurustellut keväästä 2019 lähtien kirjailija Nina Honkasen kanssa.
Kunnianosoituksia.
Teatterin lisäksi Björkman on näytellyt elokuvissa ja televisiosarjoissa. Vuonna 2005 Björkman sai parhaan miespääosan Jussi-palkinnon elokuvasta "Eläville ja kuolleille". Joulukuussa 2010 hän sai Suomen opetus- ja kulttuuriministeriön myöntämän Suomi-palkinnon. Vuonna 2019 Björkman sai parhaan miespääosan Jussi-palkinnon elokuvasta "Ihmisen osa." Vuosina 2019 ja 2021 hänet on palkittu Kultaisella Venlalla parhaana miesnäyttelijänä.