Marburgin tauti

Marburgin tauti on hengenvaarallinen verenvuotokuume, jonka aiheuttaa marburg-virus. Sekä virus että sairaus ovat sukua ebolalle ja ovat peräisin samalta Afrikan alueelta (Ugandasta ja Länsi-Keniasta). Taudin isäntäeläintä ei tunneta, mutta sen on esitetty olevan peräisin hedelmälepakoista.
Marburgin tauti leviää sairaan henkilön veren ja ruumiin eritteiden (uloste, sylki, oksennus, siemenneste) välityksellä. Hoitoa tai rokotetta ei ole olemassa, mutta potilaan selviytymismahdollisuudet ovat paremmat, jos tämä nauttii runsaasti nestettä ja saa hoitoa oireisiinsa. Vähintään 25 % sairastuneista kuolee.
Oireet.
Oikean diagnoosin tekeminen voi olla hankalaa, sillä Marburgin taudin oireet ovat samanlaisia kuin useissa muissa tartuntataudeissa, kuten malariassa, lassakuumeessa tai lavantaudissa. Tilanne on entistä hankalampi, jos kyseessä on yksittäistapaus.
Altistumisesta muutaman päivän sisällä alkaviin oireisiin sisältyy kuumeilua, lihassärkyjä ja ripulia, sekä taudin edetessä myös maksan ja munuaisten toiminnan häiriöitä ja sisäistä ja ulkoista verenvuotoa. Viikon sisällä iholle ilmaantuu ihottumaa, joka haalistuu ja alkaa hilseillä muutamien päivien kuluttua – ihottumaa on vaikeampi havaita tummaihoisella, mutta sen huomaaminen on tärkeää erotusdiagnostiselta kannalta. Potilas saattaa myös vajota tajuttomuuteen.
Toipumisvaiheessa voi ilmetä jälkisairauksia, kuten silmätulehdusta, hepatiittia ja kivesten turpoamista. Sairaus on erittäin tappava; terveydenhuollon tasosta riippuen 25–100 % potilaista kuolee. Osalle potilaista kehittyy psyykkisiä häiriöitä.
Historia.
Varhaiset epidemiat.
Virus havaittiin ensimmäisen kerran vuonna 1967, kun 31 ihmistä sairastui saksalaisessa Marburgin pikkukaupungissa, sitten myös Frankfurt am Mainissa sekä silloisen Jugoslavian Belgradissa. Epidemiassa oli 25 ensisijaista infektiota, joista kuoli seitsemän potilasta, sekä kuusi toissijaista infektiota, jotka kaikki selvisivät. Tartunta sai alkunsa virukselle altistuneista laboratoriotyöntekijöistä, jotka käsittelivät apinoita tai niiden kudoksia.
Epidemian alkulähteeksi paljastuivat sairastuneet "Cercopithecus aethiops" -viherapinat, jotka oli tuotu Ugandasta poliorokotteiden kehittämistä varten. Apinoiden maahantuojana oli Behringwerke, paikallinen yritys, jonka alkuperäinen toimintasuunnitelma oli kehittää seerumeita jäykkäkouristusta ja kurkkumätää vastaan.
Tämän jälkeen Marburgin tautia tavattiin vuonna 1975, kun Zimbabwessa ollut matkailija kuoli ja kaksi hänen seurassaan ollutta sairastui marburg-viruksen oireisiin. Marburgin tautia on löydetty kahdesti myös sellaisista henkilöistä, jotka ovat matkanneet Keniassa Elgon-nimisellä vuorella.
Angolan epidemia vuosina 2004–2005.
Vuoden 2005 alussa Maailman terveysjärjestö WHO alkoi tutkia Angolassa puhjennutta tunnistamatonta verenvuotokuume-epidemiaa, joka keskittyi maan koillisosaan. Epidemian arveltiin alkaneen jo maaliskuussa 2004 Uigen provinssin lastenosaston ahtaissa tiloissa. Eräs lääkäreistä huomasi, että erään sittemmin kuolleen lapsen oireet viittasivat verenvuotokuumeeseen. Taudinaiheuttaja tunnistettiin lopulta 22. maaliskuuta 2005 marburg-virukseksi; tällöin kuolleiden määrä lähestyi jo sataa. Angolan terveysviranomaiset ilmoittivat viruksen levinneen seitsemään maan 18 provinssista; 16. toukokuuta todettuja tartuntatapauksia oli 336, joista 292 oli kuollut.
WHO:n mukaan epidemian alkuvaiheessa Angolan kuolleista 80 % oli alle 15-vuotiaita, mutta sittemmin lasten osuus putosi 30–40 %:n tienoille. Virus vaati myös aikuisuhreja, muun muassa 14 sairaanhoitajaa ja kaksi ulkomaalaista lääkäriä.
Taudin leviämisen estämiseksi alettiin Angolasta saapuvia lentoja tarkkailla muun muassa Portugalissa. Angolan hallitus pyysi kansainvälistä apua; koko maassa oli vain noin 1 200 lääkäriä, ja eräät provinssit joutuivat tulemaan toimeen vain kahdella lääkärillä. Lääkärit ilman rajoja -järjestö lähetti maahan lääkäriryhmän. Ryhmän saapuessa epidemian keskellä sijainneeseen sairaalaan ryhmä havaitsi sen olevan vailla vettä ja sähköä. Taustalla oli sisällissota: tiet ja muu infrastruktuuri olivat vahingoittuneet kymmeniä vuosia kestäneen sisällissodan aikana.
Ugandan epidemia.
20 henkilöä sairastui Ugandassa vuonna 2012 tapahtuneessa Marburgin tauti -epidemiassa. Heistä ainakin viisi kuoli.
Päiväntasaajan Guinean epidemia.
Helmikuussa 2023 uutisoitiin yhdeksän ihmisen menehtyneen Marburgin tautiin Päiväntasaajan Guineassa. Maailman terveysjärjestö WHO järjesti asian johdosta hätäkokouksen.
Ruandan epidemia.
Syksyllä 2024 todettiin Ruandan seitsemässä piirikunnassa tautiepidemia. Suurin osa tapauksista on pääkaupungissa Kigalissa terveydenhuoltohenkilöstöllä. Epidemian todettiin päättyneen marraskuussa 2024. 66 ihmistä sai tartunnan ja heistä 15 kuoli.