tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jakkukylän riippusilta

Jakkukylän riippusilta on jalankululle ja pyöräilylle tarkoitettu silta Iin Jakkukylässä. Silta ylittää Iijoen Jakun koulun kohdalta. Silta on jänneväliltään Pohjois-Euroopan pisin jalankululle ja pyöräilylle tarkoitettu metallirakenteinen riippusilta. Sillan rakentaminen käynnistyi marraskuussa 2019 ja sen oli tarkoitus valmistua jo kesällä 2020, mutta avattiin vasta 21. joulukuuta 2021. Sillan rakennutti Iin kunta ja sen rakentamiskustannukset olivat noin 850 000 euroa.
Silta rakennettiin helpottamaan kelirikkoaikaisia Jakun koulun koululaiskuljetuksia. Sulan veden aikana koulukuljetukset Iijoen ylitse hoidettiin veneellä, ja tämä venereitti oli tiettävästi Suomen viimeinen kouluvenekuljetus. Sillan arvioidaan säästävän vuotuisia koulukuljetuskustannuksia noin 80 000 euroa. Kelirikkoaikana joen ylittävän noin 200 metrin mittaisen venematkan sijaan koulukuljetukset hoidettiin maanteitse Raasakan patosillan kautta, jolloin matkan pituudeksi tuli noin 15 kilometriä.
Sillan rakenne.
Sillan kokonaispituus on 250 metriä ja jänneväli 180 metriä. Siltakantta kannattelevat 52 millimetrin paksuisista pääkannattimista riippuvat pystysuuntaiset riippuvaijerit ja kannen molemmin puolin on lisäksi vaakasuuntaiset harusvaijerit. Sillan tornien eli pylonien korkeus on 20 metriä perustuksen yläpuolella. Siltakannen hyötyleveys on 1,5 metriä. Sillan alituskorkeus on 4,6 metriä keskivedellä.
Rakennustöiden keskeytys.
Sillan rakennustyöt keskeytettiin kesäkuussa 2020, koska siltasuunnittelun harrastajat olivat huomanneet virheen sillan rakenteissa ja ilmoittaneet siitä Iin kunnalle. Sillan kuormituslaskelmassa oli käytetty liian pientä tuulikuorman lähtöarvoa. Sillan valmistuminen saattaa lykkääntyä jopa vuodella. Marraskuussa 2020 Iin kunnanvaltuusto myönsi sillan muutostöihin ja loppuun rakentamiseen lisämäärärahan suljetuin ovin pidetyssä kokouksessa kunnan, urakoitsija ja suunnittelijan sopimuksen mukaisesti mikä johti Pohjois-Suomen hallinto-oikeuteen tehtyyn valitukseen asian menettelytavasta.
Hanaun ampuminen 2020

Hanaun ampuminen oli 19. helmikuuta 2020 Saksan Hanaussa tapahtunut ampuminen, jossa sai surmansa 11 ihmistä tekijä mukaan luettuna. Ampuja oli 43-vuotias vakavista mielenterveysongelmista kärsinyt Tobias Rathjen. Poliisin mukaan teossa oli muukalaisvastaisia piirteitä. Ampumisen uhrit olivat maahanmuuttajataustaisia, pääasiassa turkkilais- ja kurditaustaisia. Rathjen hyökkäsi kahteen kaupungissa sijaitsevaan vesipiippubaariin ja ampui yhdeksän ihmistä. Kotiin palattuaan hän surmasi vielä äitinsä ennen kuin teki itsemurhan. Tekoa tutkitaan terrori-iskuna.
Rathjen jätti jälkeensä salaliittoteorioita ja äärioikeistolaista kieltä sisältäneen manifestin. Hänellä oli tekoonsa ilmeisesti ulkomaalaisvihamielinen ja rasistinen motiivi. Rathjen kertoi myös olevansa vastentahtoisesti selibaatissa elävä incel-tyyppinen henkilö.
Suravaram Sudhakar Reddy

Suravaram Sudhakar Reddy (25. maaliskuuta 1942 – 22. elokuuta 2025) oli intialainen poliitikko, joka toimi Intian kommunistisen puolueen pääsihteerinä vuosina 2012–2019.
Reddy aloitti yhteiskunnallisen uransa opiskelijapolitiikassa. Opiskellessaan lakia Osmanian yliopistossa hän liittyi kommunistisen puolueen yhteydessä toimineeseen All India Students’ Federation -opiskelijajärjestöön. Vuonna 1966 hänestä tuli järjestön pääsihteeri ja puheenjohtaja vuonna 1970. Seuraavana vuonna hän siirtyi mukaan kommunistisen puolueen toimintaan. Ensimmäiset vaalit joihin hän osallistui olivat Andhra Pradeshin osavaltiovaalit vuonna 1985, joissa hän hävisi samoin kuin kaksissa seuraavissa osavaltiovaaleissa. Ensimmäisen kerran hän voitti vuoden 1998 parlamenttivaaleissa, jolloin hänet äänestettiin Lok Sabhaan. Hänet äänestettiin Lok Sabhaan uudestaan vuonna 2004, jonka jälkeen hän pyrki aktiivisesti parantamaan Andhra Pradeshin maanviljelijöiden ja työläisten tilannetta. Seuraavissa vuoden 2009 vaaleissa hän koki tappion, jonka jälkeen häntä ei valittu enää parlamenttiin.
Intian kommunistinen puolue valitsi hänet vuonna 2008 varapääsihteeriksi Hyderabadin puoluekokouksessa. Vuonna 2012 hänestä tuli puolueensa pääsihteeri. Hänet äänestettiin toiselle kaudelleen pääsihteeriksi vuonna 2015. Kolmannelle kaudelleen hänet valittiin vuonna 2018, mutta hän erosi seuraavana vuonna terveyssyistä.
Mohamed Ould Ghazouani

Mohamed Ould Ghazouani (; s. 31. joulukuuta 1956) on mauritanialainen armeijan kenraali, joka on ollut heinäkuusta 2019 lähtien Mauritanian presidentti.
Hän nousi presidentiksi heinäkuussa 2019 voitettuaan presidentinvaalit kuukautta aiemmin. Ghazouani oli edellisen presidentin Mohamed Ould Abdel Azizin itse valitsema ehdokas seuraajakseen ja Ghazouanin arveltiinkin tulevan jonkinlaiseksi keulakuvaksi edeltäjänsä jatkaessa todellisena vallankäyttäjänä, sillä perustuslaki esti saman presidentin valitsemisen kolmatta kertaa peräkkäin. Kuitenkin uusi presidentti Mohamed Ould Ghazouani voitti valtataistelun ja hänen kannattajansa saivat valta-aseman hallitsevassa UPR-puolueessa (Union pour la republique), joten poliittiseksi kilpailijaksi muuttunut entinen liittolainen, edellinen presidentti Mohamed Ould Aziz kärsi tappion.
Raniero Nicolai

Raniero Nicolai (5. lokakuuta 1893, Rooma,Italia– 2. huhtikuuta 1958,Rooma) oli italialainen runoilija ja olympiavoittaja.
Hän osallistui vuoden 1920 Antwerpenin olympialaisiin, joissa voitti olympiakultaa kirjallisuudessa teoksellaan "Canzoni Olimpioniche" ("Olympic Songs").
Nicolai toimi myös Italian Olympiakomitean () jäsenenä.
Fernán Caballero

Fernán Caballero, oikea nimi Cecilia Böhl von Faber, (1797−1877) oli espanjalainen kirjailija. Hänen isänsä oli saksalainen ja äiti espanjalainen. Caballero oli kolmasti naimisissa ja viimeksi sevillalaisen asianajajan de Arromin kanssa, mutta käytti kirjailijana aina mainittua salanimeä. Hänen isänsä, Saksan konsuli Cadizissa, antoi tyttärelleen erittäin huolellisen kasvatuksen, jota sen ajan espanjalaisiin oloihin nähden oli loistava. Cecilian koti Sevillassa tarjosi hänen toisen avioliittonsa aikana kokoontumispaikan kaupungin ylhäisölle ja taiteellisille ja tieteellisille piireille, myös ulkomaalaisille.
Caballero kirjoitti ensimmäisen kaunokirjallisen tuotteensa saksaksi ja käänsi sen 18 vuotta myöhemmin espanjan kielelle, ja se ilmestyi nimellä "Sola, cuadro de costumbres sevillanas". Se kuvasi erästä Sevillassa suurta huomiota herättänyttä tapausta. Vuonna 1849 hän julkaisi "El heraldo de Madrid" -lehdessä ensimmäiset luvut sittemmin kirjan muodossa suuren menestyksen saavuttanutta romaaniansa "La Gaviota", joka elävästi ja oivallisin paikallisvärein kuvasi eteläespanjalaisia oloja. Kansanelämän kuvaus oli siinä aivan uutta.
Caballeron suuria romaaneja ovat edelleen "Clemencia" (1852), jonka aiheen kirjailija on ottanut omasta elämästään, "Elfa õ la España treinta años ha", "Lágrimas", jossa viimemainitussa kirjailijan jyrkkä katolisuus pistää silmään, ja "La familia de Alvareda", traagisuutta sisältävä kansanelämän kuvaus. Vuosina 1852−1861 hän kirjoitti seitsemän novellia, jotka on julkaistu yhteisnimellä "Novelas de costumbres" ('tapainkuvauksia'). Toisella hänen kertomussarjallaan on nimenä "Relaciones" ('kertomuksia') ja "Cuadros de costumbres" ('tapojen maalauksia'). Kaunokirjallisten teosten lisäksi Caballero on julkaissut ensimmäisen kokoelman espanjalaisia kansansatuja ja -lauluja sekä folkloristisia kirjoituksia. Caballero toimitti kootut teoksensa painosta kahdesti, ensin 19 nidoksena (1856) ja myöhemmin 13 nidoksena (1860−1861). Hänen kuoltuaan ilmestyivät hänen viimeiset kertomuksensa "Ultimas produciones", (1878). Fernando de Gabriel y Ruiz de Apodaca liitti niihin elämäkerrallisen luonnoksen.
Manuel de Cabanyes

Manuel de Cabanyes (1808−1833) oli espanjalainen runoilija. Cabanyesilla oli laajat tiedot niin hyvin vanhoissa kuin uusissa kielissä. Hänen makunsa oli hieno ja itsekritiikkinsä ankara, mikä hillitsi hänen tuotteliaisuuttaan, jota leimaa muodon täydellisyys ja syvä synkkämielisyys. Hänelle on pystytetty muistopatsas Villanuevaan.
Holger Sinding-Larsen

Petter Andreas Holger Sinding-Larsen (5. heinäkuuta 1869 Christiania – 12. joulukuuta 1938 Oslo) oli norjalainen arkkitehti ja olympiamitalisti.
Sinding-Larsen syntyi Alfred Sinding-Larsenin (1839–1911) ja Elisabeth Langen (1842–1887) perheeseen, joka muodostui Holgerin lisäksi myös hänen veljistään Christian Magnus Sinding-Larsenista (lääkäri), Birger Fredrik Sinding-Larsenista (armeijan eversti) ja Kristofer Sinding-Larsenista (taidemaalari).
Kristianian teknisen insinöörikoulun lisäksi Sinding-Larsen opiskeli ja sai vaikutteita myös ulkomailla Berliinissä, Espanjassa, Italiassa, Kreikassa, Britanniassa sekä Ruotsissa.
Vuosina 1905–22 Sinding-Larsen työskenteli Akershusin linnan kunnostusarkkitehtina ja -komitean jäsenenä. Hän osallistui vuoden 1920 Antwerpenin olympialaisiin, joissa sai hopeaa arkkitehtuurissa teoksellaan, joka esitteli voimistelukoulun rakennussuunnitelmia. Hänet valittiin myös Ruotsin Vasa-ritarikuntaan.
Cædmon

Cædmon (myös Kædmon ja Cedmon) (aktiivisena noin 657–684), Bedan tiedonannon mukaan vanhin kristitty anglosaksinen runoilija. Teoksessaan "Historia ecelesiastica gentis anglorum" (721−735) Beda kertoo hänestä seuraavaa: Cædmon oli varsin vähäisillä runoilijalahjoilla varustettu karjanpaimen, joka kerran unessa oli ilmestyksen kautta saanut kehotuksen ryhtyä runoilemaan. Cædmon kieltäytyi ensin, mutta rupesi lopulta laulamaan maailman luomisesta, josta hän ei aikaisemmin ollut kuullut puhuttavankaan. Herättyään Cædmon esitti unissa sepittämänsä ja sen lisäksi vielä muutakin. Sitten hän meni erään naisluostarin johtajattaren, Hildan, luo ja pyysi tätä panemaan kirjaan hänen sepityksensä. Mainittu abbedissa luetutti hänelle toisiakin Raamatun kohtia, joiden pohjalla hän samoin sepitti runoja, mitkä olivat alkusoinnullisella runomitalla kirjoitettuja. Myöhemmin hän Hildan kehotuksesta meni luostariin, missä kuoli [680]. Näin Cædmon runoili, täten Beda jatkaa, Genesiksen ja Eksoduksen historian, Kristuksen ihmiseksi tulon, hänen kärsimyksensä ynnä muita runoelmia, jotka kaiketi vielä Bedan aikana olivat tavattavissa.
Ainoa varmasti Cædmonin kirjoittama runo, joka on säilynyt meidän aikoihimme, on "Cædmonin hymni", jonka hän on kirjoittanut Isän Jumalan, taivaan ja maan kaikkivaltiaan luojan kunniaksi. Se on kirjoitettu northumbrilaisella kielellä ja sisältyy erääseen Bedan mainitun teoksen käsikirjoitukseen. Se on siis ensimmäinen tunnettu englantilainen runotuote. Arkkipiispa James Ussherin kehotuksesta Francis Dujon nuorempi eli Franciscus Junius toimitti kokoelman runoja nimeltä "Caedmonis monachi paraphrasis poetica geneseos", joka painettiin ensi kerta Amsterdamissa 1655. Tämän kokoelman runoja pidettiin vielä 1800-luvun keskivaiheilla Cædmonin kirjoittamina. Sittemmin on saatu selville, etteivät ne olekaan Cædmonin tuotteita.
Paul Eber

Paul Eber (8. marraskuuta 1511 Kitzingen, Baijeri, Saksa – 10. joulukuuta 1569 Wittenberg) oli klassisten kielten professori, luonnontieteilijä, reformaattori, virsirunoilija ja superintendentti Wittenbergissä.
Elämä ja työ.
Eber kävi koulua Ansbachissa ja Nürnbergissä. Vuonna 1532 hän siirtyi Wittenbergin yliopistoon ja valmistui 1536 ja sai paikan filosofisessa tiedekunnassa opettajana. Hänet nimitettiin 1544 latinan kielen, sitten muiden vanhojen kielten ja lopulta luonnontieteiden professoriksi. Kaupungin saarnaajaksi ja superintendentiksi hänet nimitettiin 1558 ja 1559 hän sai teologian tohtorin arvon.
Hän oli Philipp Melanchtonin läheinen ystävä ja avustaja. Melanchtonin kuoleman jälkeen Eber jatkoi Melanchtonin työtä puolustaessaan tämän linjaa reformaatioon liittyvissä kiistoissa "filippistien" ja "aitoluterilaisten” välillä.
Eber oli merkittävä virsirunoilija Wittenbergissä. Monia hänen virsiään laulettiin Martin Lutherin käyttämillä sävelmillä. Hänen nimiinsä on merkitty 17 virttä. 
Eberin virsistä on säilynyt yleisesti käytössä vain yksi, "Wenn wir in höchsten Nöten sein". Sen taustalla on Joachim Camerariuksen latinankielinen virsi "In tenebris nostrae et tensa galigine mentis” noin vuodelta 1546, jonka pohjalta Eber on kirjoittanut virren. Eber oli Camerariuksen oppilas ja virtensä Eber teki noin vuonna 1560. Virsi levisi nopeasti Saksassa. Se oli myös Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjoissa vuoden 1937 virsikirjaan saakka (virsi 566 "Nyt maassa hätä suuri on"). Virsi on edelleen Ruotsin kirkon virsikirjassa, virsi 540 """Kun hätä meillä suuri on" (suom. Hemminki Maskulainen vuoden 1605 virsikirjaan, uud. suom. Niilo Rauhala 1995).
Seven Inches of Satanic Panic

Seven Inches of Satanic Panic on ruotsalaisen metalliyhtye Ghostin EP-levy, joka julkaistiin 13. syyskuuta 2019.
José P. Laurel

José Paciano Laurel (9. maaliskuuta 1891 Tanauan, Luzon – 6. marraskuuta 1959 Manila) oli filippiiniläinen poliitikko, joka toimi toisen maailmansodan japanilaismiehityksen aikana Filippiinien nukkehallinnon presidenttinä vuosina 1943–1945. Hän on myöhemmin ollut Filippiineillä kunnioitettu hahmo, mutta hänen presidenttikauttaan on kutsuttu yhdeksi maan historian kiistanalaisimmista aiheista.
Laurelin isä Don Sotero Laurel oli sisäministerinä Emilio Aguinaldon hallituksessa Filippiinien itsenäisyyssodan aikana ja kuoli amerikkalaisten sotavankileirillä vuonna 1902. Laurel suoritti lakitutkinnon Filippiinien yliopistossa vuonna 1915 ja ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1919 sekä väitteli oikeustieteen tohtoriksi Yalen yliopistosta Yhdysvalloissa vuonna 1920. Hänet vihittiin ensimmäisenä filippiiniläisenä Tokion yliopiston kunniatohtoriksi. Hän toimi Yhdysvalloille kuuluneiden Filippiinien sisäministerinä vuosina 1922–1923. Laurel valittiin Filippiinien senaattiin vuonna 1925 ja perustuslailliseen konventtiin vuonna 1934. Vuodesta 1936 hän oli korkeimman oikeuden tuomarina.
Kun Japani toisen maailmansodan aikana hyökkäsi Filippiineille, Filippiinien kansainyhteisön presidentti Manuel L. Quezon pakeni Yhdysvaltoihin. Ennen lähtöään Quezon nimitti Laurelin joulukuussa 1941 Manilaan jääneen hallituksen oikeusministeriksi. Japanilaisten saavuttua amerikkalaisvastainen Laurel tarjoutui miehittäjien palvelukseen. Vuosina 1942–1943 hän toimi oikeus- ja sisäasiain komissaarina japanilaisten asettamassa Filippiinien toimeenpanevassa komissiossa, jota johti Manilan pormestari Jorge B. Vargas. Syyskuussa 1943 kansalliskokous valitsi Laurelin presidentiksi ja lokakuussa julistettiin perustetuksi uusi ”Filippiinien tasavalta”. Japanin painostuksesta Laurel julisti sodan Yhdysvalloille ja Isolle-Britannialle, mutta kielsi filippiiniläisten pakkovärväämisen Japanin armeijaan. Vastarintataistelijat onnistuivat ampumaan häntä kahdesti vuoden 1943 aikana, mutta hän toipui kummastakin hyökkäyksestä. Sodan lopulla Laurelin hallitus evakuoitiin ensin Baguioon, mistä Laurel ja hänen perheensä vietiin lopuksi panttivankeina Naraan Japaniin. Amerikkalaiset vangitsivat hänet siellä syyskuussa 1945.
Sodan jälkeen Laurelia vastaan nostettiin vuonna 1946 useita syytteitä maanpetoksesta, mutta juttu ei edennyt oikeuteen ennen kuin hän vapautui presidentti Manuel Roxasin tammikuussa 1948 antamalla yleisellä armahduksella. Laurel oli nationalistipuolueen ehdokkaana vuoden 1949 presidentinvaaleissa, mutta hävisi liberaaleja edustaneella istuvalle presidentille Elpidio Quirinolle. Laurelin sodanaikainen toiminta kollaboraattorina nousi esiin vaalien aikana, mutta ei vaikuttanut suuresti hänen kannatukseensa. Laurel valittiin uudelleen senaattoriksi vuonna 1951. Nationalistipresidentti Ramon Magsaysay valtuutti hänet vuonna 1955 neuvottelemaan uuden kauppasopimuksen Yhdysvaltojen kanssa. Laurel vetäytyi politiikasta 1957.
José P. Laurelin poika Salvador Laurel toimi myöhemmin Filippiinien varapresidenttinä.
Prem Das Rai

Prem Das Rai (s. 31. heinäkuuta 1954) on intialainen poliitikko, joka edusti Sikkimiä Intian parlamentin alahuoneessa vuosina 2009–2019. Hän on valmistunut IIT Kanpurista ja IIM Ahmedabadista. Hän on siten ensimmäinen intialainen parlamentaarikko, joka on valmistunut sekä maan arvostetuista teknillisistä korkeakouluista (IIT) että johtamiskouluista (IIM).
Rai suoritti IIT-Kanpurissa vuonna 1976 kemiantekniikasta tutkinnon B. Tech. Kahden vuoden kuluttua hän suoritti MBA-tutkinnon IIM Ahmedabadista. Valmistumisensa jälkeen hän työskenteli Bank of Americalle Kalkutassa. Hänen kiinnostuksensa politiikkaa kohtaan kasvoi opiskeluaikoina, ja Sikkimin kuvernööri C. K. Lal kannusti ja ohjeisti häntä osallistumaan politiikkaan. Myös Rain isä oli toiminut politiikassa, ja siksi hänessä oli jo nuorena herännyt kiinnostus politiikkaa kohtaan. Hänen toinen kautensa Lok Sabhassa päättyi vuonna 2019. Hänen tilalleen valittiin toinen ehdokas, koska puolueen säännöt kieltävät enemmän kuin kaksi peräkkäistä kautta.
Rai on ollut naimisissa Jean Rain kanssa vuodesta 1982. Heillä on poika ja tytär.
Tomtning

Tomtning on Suomessa Suomenlahden, Ahvenanmaan ja Pohjanlahden väli- ja ulkosaaristossa sekä Ruotsissa ainakin Länsipohjan ja Norrlannin rannikolla tavattu historiallisen ajan muinaisjäännöstyyppi.
Tomtningit ovat olleet kalastajien kausiasumuksia ja niitä on päätelty esiintyneen keskiajalta 1900-luvulle. Nimitys "tomtning" on ruotsia, eikä sille ole löytynyt hyvää suomenkielistä käännöstä. 
Erotuksena kokonaan puurakenteisista kalamajoista tomtningit muodostuvat kylmämuuratuista kiviseinistä, jotka on usein sijoitettu niin, että yhtenä tai kahtena seinänä on kallio tai siirtolohkare. Ainakin Ruotsissa jotkin tomtningeista on yhdistetty hylkeenpyyntiin, ja näin on arveltu voineen olla Suomessakin. 1600-luvulta alkaen tomtningit enimmäkseen korvautuivat puisilla kalatuvilla.
Nyrkki (televisiosarja)

Nyrkki (englanninkieliseltä myyntinimeltään "Shadow Lines") on suomalainen draamasarja, joka sijoittuu Helsinkiin, 1950-luvun kylmän sodan aikaan. Sarjan keskiössä on Supon salainen iskuryhmä Nyrkki. Vakoojatarinassa ovat mukana myös CIA ja KGB. Sarjan pääosissa näyttelevät Emmi Parviainen, Olavi Uusivirta, Hannu-Pekka Björkman, Sampo Sarkola ja Katja Küttner. Sarjan ovat ohjanneet AJ Annila ja Alli Haapasalo ja sen ovat käsikirjoittaneet Katri ja Kirsti Manninen.
Ensimmäinen tuotantokausi.
Ensimmäinen tuotantokausi sijoittuu vuoden 1955 Helsinkiin. Presidentinvaalit lähestyvät ja KGB, CIA ja muut ajan tiedustelupalvelut yrittävät varmistaa, että Suomeen valitaan heidän haluamansa presidentti. Supon salainen iskuryhmä Nyrkki pyrkii suojelemaan Suomen itsenäisyyttä.
Tuotantokauden kaikki 10 jaksoa julkaistiin maksullisessa Elisa Viihde -suoratoistopalvelussa 4. lokakuuta 2019. C More -suoratoistopalvelussa jaksot julkaistiin syyskuussa 2020 ja televisiossa MTV3-kanavalla esittäminen alkoi helmikuussa 2021. Ensimmäisen kauden budjetti oli neljä miljoonaa euroa, josta Suomen elokuvasäätiön osuus oli 150 000 euroa. Myös Business Finland on rahoittanut sarjaa.
Toinen tuotantokausi.
Toisella tuotantokaudella ollaan vuodessa 1956 ja Urho Kekkonen on juuri valittu uudeksi presidentiksi.
Kauden kuvaukset alkoivat kesäkuussa 2020 ja sen julkaisu Elisa Viihde Viaplayssä alkoi 6. syyskuuta 2021. Uudessa keskeisessä roolissa näytteli Eero Ritala.
Eliza Poe

Elizabeth Arnold Hopkins Poe (1787 Lontoo, Englanti – 8. joulukuuta 1811 Richmond, Virginia, Yhdysvallat) oli englantilainen näyttelijätär. Hän oli myös yhdysvaltalaisen kirjailija Edgar Allan Poen äiti.
Elämä.
Elizabeth Arnold syntyi Henry ja Elizabeth Arnoldille Lontoossa keväällä 1787. Hänen äitinsä oli myös lontoolainen näyttelijätär vuosina 1791–1795. Henry kuoli vuonna 1789 ja marraskuussa 1795 vain äiti ja tytär purjehtivat Englannista Yhdysvaltoihin, ja he saapuivat 3. tammikuuta 1796 Bostoniin, Massachusettsiin. Yhdysvalloissa Eliza aloitteli näyttelijäuraansa jo yhdeksänvuotiaana.
Eliza oli vasta 15-vuotias, kun hän kesällä 1802 avioitui Charles Hopkinsin kanssa, joka kuoli jo kolme vuotta myöhemmin mahdollisesti keltakuumeeseen. Jo kuusi kuukautta myöhemmin vasta 18-vuotiaana leskeksi jäänyt Eliza avioitui uudestaan, tällä kertaa baltimorelaisen David Poe nuoremman kanssa, joka oli mukana myös näyttelijäkiertueeseen. He saivat yhteensä kolme lasta: William Henry Leonardin (s. 1807), Edgarin ja Rosalien (s. 1810). Perhe asettui New Yorkiin kesällä 1809 ja vain kuusi kuukautta myöhemmin pahasti alkoholisoitunut David hylkäsi perheensä.
Eliza kuoli 8. joulukuuta 1811 Virginian Richmondissa vain 24 vuoden ikäisenä, mahdollisesti tuberkuloosiin. Hänet haudattiin Richmondissa sijaitsevaan St. Johnin episkopaaliseen kirkkoon. Hänen kuolemansa jälkeen alaikäiset lapset otettiin huostaan; William päätyi asumaan isänpuoleisten isovanhempiensa luokse, kun taas Edgar ja Rosalie sijoitettiin sijaisperheisiin.
Apollon-kyliks

Apollon-kyliks ("Apollon-malja") on antiikin kreikkalainen kyliks, joka on tehty klassisen kauden alussa noin vuonna 480–470 eaa. Sen maalauskoristelu edustaa valkopohjatekniikkaa ja esittää Apollonia ja korppia. Nykyisin malja on esillä Delfoin arkeologisessa museossa (inv.nro. 8140).
Kyliksin halkaisija on noin 17,8 cm ja korkeus noin 7,9 cm. Sen tekijää tai maalaajaa ei tunneta. Maalareiksi on ehdotettu muun muassa Berliini-maalaria, Pistoksenos-maalaria, Eufroniosta ja Onesimosta. Malja on löytynyt Delfoista haudasta, joka oletetaan papin haudaksi. Se on särkynyt ja kunnostettu osista käytännössä täysin ehjän näköiseksi.
Kyliksin tondon maalaus esittää istuvaa Apollonia, joka kaataa oikealla kädellään juomauhrina punaista viiniä fialesta. Vasemmassa kädessään hänellä on seitsenkielinen kilpikonnan kuoresta tehty kithara eli lyyra. Jumala on pukeutunut valkoiseen khitoniin ja punaiseen himationiin. Päässään hänellä on myrtinlehväseppele ja jalassaan sandaalit.
Uhritoimitusta seuraa musta korppi. Sen on ehdotettu olevan mukana siksi, että se symboloi ennustavia kykyjä. Toisaalta se voisi viitata myyttiin Koronis (”Korppi”) -nimisestä kuningas Flegyaan tyttärestä, joka oli Apollonin rakastettu.
Dionysos-malja

Dionysos-malja on antiikin kreikkalainen kyliks eli juomamalja, joka on tehty arkaaisella kaudella noin vuonna 530 eaa. Se edustaa attikalaista mustakuviokeramiikkaa, ja sen on valanut ja maalannut Eksekias. Kyliksin tondon kuva-aihe esittää Dionysokseen liittyvää myyttiä, mistä malja on saanut nimensä. Nykyisin malja on esillä Staatliche Antikensammlungenissa Münchenissä (esine 2044, inv.nro. 8729). Se on eräitä parhaiten tunnettuja esimerkkejä antiikin kreikkalaisesta keramiikasta.
Muotonsa puolesta kyliks on tyyppiä A. Sen halkaisija on noin 30,5 cm ja korkeus noin 13,6 cm. Kyliks on säilynyt nykyaikaan täysin ehjänä.
Maljan tondon maalauksessa viininjumala Dionysos purjehtii merellä valkoiset purjeet pullollaan. Jumala makoilee aluksellaan vasemman käden varassa kuin pitovuoteella, ja oikeassa kädessään hänellä on rhyton. Laivan keulassa on silmät ja perä kaartuu joutsenenpääksi. Laivan masto versoo viiniköynnökseksi, jossa on suuria rypäleterttuja. Meressä laivan ympärillä hyppii seitsemän delfiiniä, jotka ympäröivät Dionysosta kuin mainadit ja satyyrit yleensä. Maalaus kuvaa tunnettua kohtausta "Homeerisesta hymnistä Dionysokselle": Dionysos oli joutunut tyrrheeni- eli etruskimerirosvojen vangiksi näiden laivalle. Merellä jumala kuitenkin toi esille kuka todella oli. Merirosvot hyppäsivät hädissään mereen, ja Dionysos muutti nämä delfiineiksi. Maalauksen sommittelu sopii hyvin käytettävissä olleeseen pyöreään tilaan.
Ulkopuolensa maalauskoristelun puolesta malja edustaa silmämaljaa. Sen kummallekin sivulle on maalattu silmäpari ja eräänlaiset kasvot, jotka toimivat apotropaaisina symboleina. Kummankin kädensijan alapuolella ja sivuilla on maalaukset, jotka esittävät jotakin mytologista kohtausta, mahdollisesti taistelua Patrokloksen ruumiista Troijan sodassa. Maljan jalassa on Eksekiaan signeeraus , ”Eksekias teki [minut]”. Tämä ilmaisee Eksekiaan toimineen savanvalajana. Maalaustyylin perusteella Eksekias on myös vaasin maalaaja.
Malja löytyi Etrurian Vulcin hautausmaalta Lucien Bonaparten suorittamissa kaivauksissa vuonna 1828. Baijerin kuningas Ludvig I hankki sen vuonna 1841.
Dipylon-amfora

Dipylon-amfora (myös "Dipylon-mestarin amfora") on suurikokoinen antiikin kreikkalainen amfora, joka on tehty geometrisella kaudella noin vuonna 760–750 eaa. Se on tunnetuin esimerkki Dipylon-vaaseista, jotka ovat saaneet nimensä siitä, että niitä on löydetty Ateenan Kerameikoksesta Dipylon-portin läheltä.
Dipylon-amforan on maalannut niin kutsuttu Dipylon-mestari. Muiden Dipylon-vaasien tavoin se on toiminut alun perin haudan merkkinä. Nykyisin amfora on esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa (NAMA 804).
Amfora on kärjellään seisovan munan muotoinen ja siinä on pitkä sylinterimäinen kaula ja pienet kädensijat hartian korkeudella. Sen korkeus on noin 1,6 metriä. Vaasia kiertää useita koristenauhoja, jotka ovat täynnä geometriselle keramiikalle ominaisia kuvioita. Keskiössä oleva kuvanauha kulkee vaasin hartian ja kädensijojen korkeudella. Sen keskellä on "prothesis"-kohtaus eli vainajan suremista kuvaava hautajaiskohtaus. Vainaja makaa korkealla korokkeella, ja hänen ympärillään on surijoita, joiden kädet ovat koholla.
Dipylon-vaasit

Dipylon-vaasit ovat suurikokoisia antiikin kreikkalaisia vaaseja, joita valmistettiin Ateenassa geometrisella kaudella. Ne ovat saaneet nimensä siitä, että niitä on löydetty Kerameikoksesta Dipylon-portin läheltä. Tunnetuimpia esimerkkejä ovat niin kutsutut Dipylon-amfora ja Hirschfeld-krateeri.
Dipylon-vaaseja valmistettiin geometrisen kauden lopulla 700-luvulla eaa. Ne toimivat haudan merkkeinä niin, että krateeri merkitsi miehen hautaa ja amfora naisen hautaa. Tunnetuin vaaseja maalannut on niin kutsuttu Dipylon-mestari, joka toimi noin vuosina 760–735 eaa. Hänen tekemikseen on tunnistettu noin 50 vaasia.
Suurimmat Dipylon-vaasit olivat korkeudeltaan lähes kaksi metriä. Suuren kokonsa vuoksi vaasit tehtiin dreijalla useassa osassa, jotka sitten koottiin yhteen. Vaasien maalauskoristelussa on tyypillisiä geometrisen kauden kuvioaiheita sekä hautajaiskohtauksia, joissa esiintyy ihmisiä ja eläimiä, kuten hevosia ja uhrieläimiä. Tyypillisimmät kuva-aiheet ovat "prothesis", jossa on kuvattu makaava ruumis, sekä "ekfora" eli hautajaissaatto.
Vikträsk

Vikträsk on 1,9 neliökilometrin laajuinen runsasravinteinen järvi Siuntion eteläosassa. Se on Siuntionjoen päätepiste. Karhujärven ja Tjusträskin vedet laskevat pohjoisesta Siuntionjokea pitkin Vikträskin kautta Pikkalanlahteen, joka on osa Suomenlahtea. Vikträskin ja Pikkalanlahden välillä on parikilometrinen Pikkalanjoki. Vikträskin pinta on vain 20 senttimetriä Suomenlahtea korkeammalla.
Vikträsk sijaitsee Helsingin keskustasta on noin 37 kilometriä länteen. Sen pituus on noin 2 600 metriä ja leveys 1 100 metriä. Rantaviivaa on 7,5 kilometriä. Järven syvin kohta on 15 metriä ja keskisyvyys on 4,5 metriä. Syvin kohta sijaitsee järven eteläosassa. Vikträskin tilavuus on noin 8,4 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0084 kuutiokilometriä.
Vikträskin ympärillä on runsaasti peltoja. Asutusta on sen sijaan varsin vähän. Järven länsi- ja pohjoisrannat ovat kaislikkoisempia kun taas etelä- ja itärannat ovat jyrkempiä ja kallioisempia. Vikträskin ekologinen tila on tyydyttävä ja kemiallinen tila hyvä.
Vikträsk kuuluu Vikträskin alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistöalue Siuntionjoen päävesistössä. Vikträskin alueeseen kuuluu Vikträskin ohella Lappträsk, Långträsk, Stora Bladträsk ja Rudträsk.
Vikträsk on pinta-alaltaan Siuntion toiseksi suurin ja tilavuudeltaan Siuntion suurin järvi. Lisäksi se on Siuntion syvin järvi. Siuntiossa on myös toinen Vikträsk, se sijaitsee noin seitsemän kilometriä rannikon Vikträskistä pohjoiseen.
François-vaasi

François-vaasi on antiikin kreikkalainen voluuttikrateeri, joka on tehty arkaaisella kaudella noin vuonna 570 eaa. Se on yksi kreikkalaisen keramiikan tunnetuimpia edustajia, ja koristeltu rikkaasti mytologisilla aiheilla. Nykyisin vaasi on esillä Firenzen arkeologisessa museossa.
Historia.
François-vaasi edustaa attikalaista mustakuviokeramiikkaa ja on tehty sen keskisellä kaudella noin vuonna 570 eaa. Sen on valanut Ergotimos ja maalannut Kleitias, jotka työskentelivät usein yhdessä. Vaasissa on kolme signeerausta, kaksi Ergotimokselta ja yksi Kleitiaalta.
Vaasi löytyi Chiusista antiikin Clusiumin etruskilaisten hautausmaiden kaivauksissa vuonna 1844. Sen löysi Alessandro François, jonka mukaan se on nimetty. Vaasi oli löydettäessä sirpaleina, ja joitakin osia puuttui eikä koskaan löytynyt. Vaasin kunnosti Vincenzo Manni kaivausten jälkeen.
Raivostunut museonvartija, joka tappeli museon toisen työntekijän kanssa, hajotti vaasin 9. syyskuuta 1900, ja se särkyi 638 palaseen. Se korjattiin vuonna 1902, jolloin lisättiin myös yksi uusi sillä aikaa löytynyt palanen. Vaasi kunnostettiin uudelleen vielä vuonna 1973 sen vaurioiduttua Firenzen vuoden 1966 tulvissa.
Vaasi ja koristelu.
François-vaasi on tyypiltään voluuttikrateeri, jossa on suun yläpuolelle kiertyvät kädensijat. Malli perustuu todennäköisesti metallisiin esikuviin. Vaasin korkeus on noin 66 cm ja suurin halkaisija noin 57 cm.
Krateerin maalauskoristelu esittää lukuisia eri kohtauksia kreikkalaisesta mytologiasta. Vaasia kiertää kuusi kuvanauhaa, kaksi kaulassa, kolme vartalossa ja yksi jalassa. Yhteensä siinä on kuvattu 270 eri ihmis- ja eläinhahmoa sekä muun muassa rakennuksia, alttareita, lähteitä ja huonekaluja. Hahmot on nimetty 121 eri kirjoituksella. Mustakuviomaalauksen lisäksi lisäväreinä on käytetty valkoista ja purppuraa.
Kaulan ylimmäinen kuvanauha esittää Peleusta, Meleagrosta ja Melanionia Kalydonin metsäkarjun ajossa, Dioskuureja ja Atalantea sekä Theseuksen ja ateenalaisten juhlia Theseuksen surmattua Minotauroksen. Kaulan alemmassa kuvanauhassa on kuvattuna kentauromakhia eli kentaurien ja lapiittien taistelu sekä Patrokloksen hautakisat Troijan sodan aikana.
Vartalon ylin kuvanauha esittää jumalia Peleuksen ja Thetiin häissä. Keskimmäinen kuvanauha esittää Akhilleusta tavoittelemassa Troilosta Priamoksen katsellessa tapahtumia Troijan muureilta, sekä Hefaistoksen paluuta Olympokselle vapauttamaan Hera, mistä hän sai Afroditen puolisokseen. Alemmassa kuvanauhassa on kuvattuna myyttisiä eläimiä, kuten griippejä ja sfinksejä.
Vaasin jalustan kuvanauhassa on kuvattuna muun muassa vuohella ratsastavia pygmejä. Vaasin kädensijojen sivuilla on kuvattuna gorgot, eläimiä pitelevä Potnia Theron -tyypin Artemis sekä Aias kantamassa Akhilleuksen ruumista.
Hirschfeld-krateeri

Hirschfeld-krateeri on antiikin kreikkalainen krateeri, joka on tehty geometrisella kaudella noin vuonna 750–735 eaa. Nykyisin se on esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa (NAMA 990).
Krateeri kuuluu suurikokoisten niin kutsuttujen Dipylon-vaasien perinteeseen ja toiminut muiden tyypin vaasien tavoin haudan merkkinä. Sen maalauskoristelun on tehnyt niin kutsuttu Hirschfeld-maalari. Hän sekä vaasi ovat saaneet nimensä vaasia ensimmäisenä tutkineesta arkeologi Gustav Hirschfeldistä. Vaasi löytyi Ateenasta Dipylon-portin ympäristön kaivauksissa vuonna 1870.
Krateerin koristelu kiertää vaasia geometriselle keramiikalle tyypillisinä kuvanauhoina, joissa on siluettimaisesti maalattuja ihmisiä ja eläimiä. Kuvitus esittää hautausaihetta.
Tjusträsk

Tjusträsk on noin 1,1 neliökilometrin laajuinen runsasravinteinen järvi Siuntion asemanseudun pohjoispuolella. Se kuuluu Siuntionjoen Natura-alueeseen. Tjusträskin vedet laskevat Siuntionjokea pitkin Vikträskin kautta Pikkalanlahteen, joka on osa Suomenlahtea. Tjusträsk on myös aiemmin tunnettu nimellä Bollstadträsk.
Tjusträsk sijaitsee Helsingin keskustasta noin 40 kilometriä länteen. Sen pituus on noin 1 500 metriä ja leveys 1 000 metriä. Rantaviivaa on viisi kilometriä. Järven syvin kohta on 9,8 metriä ja keskisyvyys on 4,4 metriä. Syvin kohta sijaitsee järven kaakkoisosassa. Tjusträskin tilavuus on noin viisi miljoonaa kuutiometriä eli 0,005 kuutiokilometriä.
Tjusträskin ympärillä on runsaasti peltoja ja asutusta on melko vähän. Järven rannat ovat kaislikkoisia. Kaakkoisrannalla on luonnonsuojelualue ja koillisrannalla lintutorni. Tjusträskin ekologinen tila on tyydyttävä ja kemiallinen tila hyvä.
Tjusträsk on pinta-alaltaan Siuntion kolmanneksi suurin ja tilavuudeltaan Siuntion toiseksi suurin järvi.
Dezső Lauber

Dezső Lauber (1879–1966) oli unkarilainen urheilija, arkkitehti ja olympiamitalisti.
Lauber osallistui vuoden 1908 Lontoon olympialaisiin, joissa pelasi tennistä, mutta hävisi ensimmäisen ottelunsa eikä päässyt jatkoon.
Lauber oli myös arkkitehti ja hän osallistui vuoden 1896 uinnin olympiavoittajan Alfréd Hajósin kanssa vuoden 1924 Pariisin olympialaisiin, joissa heidät palkittiin Budapestin uimastadionin rakennussuunnitelmista hopeamitalilla arkkitehtuurissa.
Lauber oli myös Unkarin Olympiakomitean sihteeri.
Giuseppe Calenzuoli

Giuseppe Calenzuoli, myös Calenzoli (1815−1882) oli italialainen kirjailija. Hän oli kotoisin Firenzestä ja kirjoitti komedioita. Hän sai esikoisnäytelmänsä "Rieerca d’un marito" esitetyksi vuonna 1852. Tätä seurasi noin kolmekymmentä huvinäytelmää, joista huomattavimmat ovat seuraavat: "Due padri all’antiea" (1853), "Commedia e tragedia" (1854), "Le donne invidiose" (1855), "Il vecellio celibe e la serva" (1856), "Il sottoscala" (1863 ja myöh.), "La spada di Damocle", "Padre Zappata", "L’Appigionasi" (1876), "Un ricatto" (1878), "La via di mezzo", "Le confidenze innocenti" (1879), "La liuestra uel pozzo". Calenzuolin näytelmille on ominaista teatterin keinojen hallinta, hyvä luonteenkuvaus ja pirteä, arkisuuteen eksymätön sukkeluus. Calenzuoli oli myös lastenkirjailija ja on julkaissut lapsille teoksen "Dialoghi e commedie per faneiulle" (1874).
Eero Ahola (kuulantyöntäjä)

Eero Ahola (s. 15. tammikuuta 1999) on suomalainen kuulantyöntäjä, joka edustaa Porin Yleisurheilua. Hänen valmentajansa ovat Jarkko Ahola ja Juuso Sillanpää.
Ahola saavutti alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2016 pronssia kuulantyönnössä tuloksella 21,24 (5 kg:n kuula) ja oli kiekonheitossa kymmenes. Alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui kuulantyönnössä yhdeksänneksi. Saman ikäluokan MM-kilpailuissa 2018 hän oli kuulantyönnössä kymmenes ja karsiutui kiekonheiton loppukilpailusta. Alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa hän karsiutui kuulantyönnön loppukilpailusta 2019 ja 2021.
Ahola voitti Kalevan kisoissa mestaruuden vuonna 2020 tuloksella 18,30 ja 2022 tuloksella 18,06. Hopeaa hän saavutti vuonna 2023 sekä pronssia 2021 ja 2024. Sisäratojen SM-kilpailuissa Ahola voitti kultaa vuonna 2020 ennätyksellään 18,68, sai hopeaa 2021 sekä pronssia 2023 ja 2025. Aikuisten maaottelussa hän kilpaili ensimmäisen kerran 2018.
Osallistuva demokratia

Osallistuva demokratia on demokratian muoto, jossa kansalaisilla on mahdollisuus osallistua päätöksentekoon myös äänestysten välisenä aikana. Vaikuttamismuoto on muiden muassa kansalaisjärjestöön osallistuminen. Mahdollisuudet osallistumiseen vaihtelevat ihmisten välillä. Osallistuminen parantaa osallisuuden tunnetta yhteiskunnassa.
Corpus vasorum antiquorum

Corpus vasorum antiquorum ("CVA") on antiikin aikaisten keramiikkavaasien kokoomateos. Sitä on julkaistu vuodesta 1922 lähtien, ja sen tarkoitus on julkaista tunnetut vaasit maittain ja museoittain. Pääpaino on antiikin Kreikan keramiikassa.
Korpuksessa on julkaistu (vuonna 2020) lähes 400 osaa. Suomen kokoelmat käsittävä osa on "Corpus vasorum antiquorum Finland" (2003).
Historia.
"Corpus vasorum antiquorum" on kansainvälinen tutkimus- ja yhteistyöprojekti. Sen laittoi alulle ranskalainen arkeologi Edmond Pottier, joka otti vuonna 1919 tavoitteeksi kaiken antiikin aikaisen keramiikan julkaisemisen yhtenä korpuksena. Pottier toimi kuraattorina Louvressa, jossa oli tuohon aikaan maailman suurin kokoelma antiikin aikaista keramiikkaa. Ensimmäisenä julkaistiin sen kokoelmia käsittelevä osa vuonna 1922.
Pottierin alkuperäinen tavoite osoittautui liian kunnianhimoiseksi. Vuonna 1956 korpuksen sisältöä päätettiin rajata niin, että se käsittelee ennen kaikkea antiikin kreikkalaista keramiikkaa sekä siihen liittynyttä keramiikkaa. Nykyisin kokoomateosta toimittaa yhdessä 24 eri osallistujatahoa. Suojelijana toimii Union Académique Internationale Brysselissä. Uusien osien julkaiseminen jatkuu edelleen.
Julkaistujen osien digitointiprojekti laitettiin alulle vuonna 2000. Varsinainen digitointityö alkoi vuonna 2002 ja myös se jatkuu edelleen.
Osat.
Vuonna 2020 korpuksessa oli julkaistu noin 395 osaa noin 150 kokoelmasta 31 eri maassa (joista 28 on edelleen olemassa). Yhteensä on julkaistu yli eri vaasia.
Corpus vasorum antiquorum Finland

Corpus vasorum antiquorum, Finland, fascicule 1 (myös "Corpus vasorum antiquorum Finlandiae I") on suomalaisissa kokoelmissa olevat antiikin aikaiset keramiikkavaasit kokoava teos. Se on osa kansainvälisesti toimitettua kokoomateosta "Corpus vasorum antiquorum".
Teoksen on toimittanut Leena Pietilä-Castrén, ja sen toteuttamiseen on osallistunut joukko nuorempia tutkijoita sekä opiskelijoita. Teos on toimitettu englanniksi. Siinä on 143 sivua sekä 91 kuvasivua, joissa on 267 kuvaa.
Teos kokoaa ensimmäistä kertaa yhteen Suomessa olevat antiikin aikaiset vaasit, jotka ovat hajanaisissa ja usein yksityisissä kokoelmissa, joita ei koskaan ole koottu järjestelmällisesti. Teos käsittää Suomessa olevat mykeneläiset, kyproslaiset, kreikkalaiset ja itaaliset vaasit yhdeksästä julkisesta kokoelmasta (muun muassa Kulttuurien museo, Designmuseo, Helsingin yliopisto ja Joensuun taidemuseo) sekä 26 yksityiskokoelmasta.
Iandumoema smeagol

Iandumoema smeagol on lukkeihin (Opiliones) kuuluva hämähäkkieläin, jota tavataan Brasiliasta. Se on nimetty J. R. R. Tolkienin "Hobitti eli sinne ja takaisin"- ja "Taru sormusten herrasta"-kirjoissa esiintyvän Klonkun eli Sméagolin mukaan.
Elintavat.
Laji elää koko elämänsä maanalaisissa luolissa. Täysikasvuiset yksilöt elävät lähes koko elämänsä paikallaan mutta poikaset liikkuvat aktiivisesti. Laji käyttää ravinnokseen selkärangattomia ja viihtyy veden äärellä.
Moldoveanu

Moldoveanu on Făgărașvuoristossa sijaitseva vuori, joiden korkeus on 2 544 metriä. Se on Romanian korkein vuori.
Moldoveanu sijaitsee Argeșin ja Brașovin piirikuntien rajassa.
Ottavio Panaro

Ottavio Panaro (s. 20. marraskuuta 1965 Acqui Terme, Italia) on italialainen Aku Ankka -sarjakuvien tekijä. Panaron ensimmäinen sarjakuvatarina oli "Zio Paperone principe da 1 cent", jota ei ole vielä julkaistu Suomessa. Toistaiseksi Suomessa on julkaistu 113 Panaron tekemää sarjakuvatarinaa. Yhteensä Panaro on tuottanut 234 sarjakuvatarinaa. Muista Disneyn sarjakuvataiteilijoista Panaro on tehnyt sarjakuvatarinoita yhteistyössä eniten Carlo Panaron kanssa, 32. Ottavio Panaro ei kuitenkaan ole sukua Carlo Panarolle heidän identtisistä sukunimistään huolimatta.
Oliver Kuusik

Oliver Kuusik (s. 21. heinäkuuta 1980) on virolainen ooppera- ja konserttilaulaja, äänialaltaan tenori.
Kuusik opiskeli vuosina 2000–2003 Viron musiikki- ja teatteriakatemiassa Virgilijus Noreikan johdolla suoritettuaan aiemmin valmentavia opintoja Pille Lillin johdolla. Hän sai maisterinarvonsa ja diplominsa vuonna 2006 Guildhall School of Music and Dramasta, jossa opiskeli Rudolf Piernayn johdolla. Kuusik pääsi Viron kansallisoopperan solistiksi vuonna 2008 ja aloitti siellä uransa muiden muassa Don Ramiron (Gioacchino Rossini: "La Cenerentola") sekä Ferrandon (Wolfgang Amadeus Mozart: "Così fan tutte") rooleilla. Hän on esiintynyt Viron lisäksi monissa muissa Euroopan maissa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Lontoossa hän on esiintynyt muiden muassa Fentonin (Giuseppe Verdi: "Falstaff"), Polidoron (Mozart: "La finta semplice"), Der Weisen (Paul Hindemith: "Hin und zurück") ja Torquemadan (Maurice Ravel: "L'heure espagnole") rooleissa. Kansainvälisellä Gilbert ja Sullivan -festivaalilla hän tulkitsi Edwinin roolin "Trial by Juryssa". Hän myös esitti Brighellan roolin Jonathan Doven "The Little Green Swallowin" Britannian-ensiesityksessä.
Jürgen Becker (näyttelijä)

Jürgen Becker (s. 27. elokuuta 1959 Köln, Nordrhein-Westfalen) on saksalainen näyttelijä ja koomikko. Hän on näytellyt muun muassa elokuvassa "Knockin' on Heaven's Door" (1997).
Julien Médécin

Julien J. S. Médécin (1894 – 26. tammikuuta 1986) oli monacolainen arkkitehti ja olympiamitalisti. 
Médecin osallistui vuoden 1924 Pariisin olympialaisiin, joissa voitti olympiapronssia arkkitehtuurissa teoksellaan "Monte Carlon stadionin rakennussuunnitelmat".
Xavier Becerra

Xavier Becerra (s. 26. tammikuuta 1958 Sacramento, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen lakimies ja demokraattisen puolueen poliitikko, jonka Joe Biden nimitti Yhdysvaltain terveysministeriksi virkakautensa alussa 2021. Hän on toiminut Kalifornian oikeusministerinä tammikuusta 2017 lähtien. Hän edusti Los Angelesin keskustaa Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1993–2017. 
Becerra tukee vapaata aborttia, kuolemanrangaistusta ja rajoitettua aseenkanto-oikeutta.
The Roop

The Roop on vuonna 2014 Vilnassa perustettu liettualainen pop rock-yhtye. Sen muodostavat laulaja Vaidotas Valiukevičius, rumpali Robertas Baranauskas ja kitaristi Mantas Banišauskas. Yhtye on julkaissut kaksi albumia nimeltä "To Whom It May Concern" (2015) ja "Ghosts" (2017) sekä EP-levyn nimeltä "Yes, I Do" (2018). The Roopin oli tarkoitus edustaa Liettuaa vuoden 2020 Eurovision laulukilpailussa kappaleella "On Fire" heidän voitettuaan Liettuan "Pabandom iš naujo! 2020" -karsintakilpailun. Vuoden 2020 Euroviisut kuitenkin peruttiin koronaviruspandemian vuoksi. Yhtye valittiin kuitenkin edustamaan Liettuaa seuraavan vuoden kisoihin kappaleella "Discoteque".
Eurovision laulukilpailu.
The Roop on yrittänyt edustaa Liettuaa Eurovision laulukilpailussa kahdesti. Yhtye osallistui Liettuan vuoden 2018 euroviisukarsintakilpailuun kappaleella ”Yes, I Do”. Kilpailun finaalissa he saivat yhteensä 16 491 ääntä (toiseksi eniten) yleisöltä ja sijoittuivat kolmanneksi. Yhtye palasi vuoden 2020 karsintakilpailuun kappaleella ”On Fire”. Kilpailun finaalissa he voittivat sekä yleisöäänet (50 139 ääntä) että raadin äänet, ja heidän oli tarkoitus edustaa Liettuaa vuoden 2020 Euroviisuissa. Vuoden 2020 Eurovision laulukilpailu kuitenkin peruttiin koronaviruspandemian takia.
Liettuan televisioyhtiö LRT päätti järjestää vuodelle 2021 uuden karsintakilpailun ja takasi The Roopille paikan finaalissa. Yhtye ilmoitti marraskuussa 2020 aikovansa osallistua seuraavan vuoden karsintakilpailuun. Heidän kilpailukappaleensa ”Discoteque” julkaistiin tammikuussa 2021, ja sittemmin se valittiin Liettuan edustuskappaleeksi.
Yhtyeen jäsenet.
Nykyiset jäsenet
Entiset jäsenet
Géo-Charles

Charles Louis Proper Guyot, toiselta nimeltään Géo-Charles (1892–1963) oli ranskalainen runoilija, kirjailija ja olympiavoittaja.
Géo-Charles osallistui vuonna 1924 Pariisin olympialaisiin, joissa voitti kultaa kirjallisuudessa teoksellaan "Jeux Olympiques".
Géo-Charles on julkaissut "Kalevalan" ranskaksi Louis Léouzon Le Ducin käännöksen pohjalta.
Géo-Charlesin kunniaksi on nimetty Isèressä sijaitseva vuonna 1982 perustettu kulttuuri- ja urheilumuseo Musée Géo-Charles.
I Don’t Love You

I Don't Love You on suomalaisen alternative rock -yhtye Cyan Kicksin esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 2019. Yhtye sai levyllään vuoden parhaan rock-albumin Emma-ehdokkuuden.
Josef Petersen

Josef Petersen (1881–1973) oli tanskalainen kirjailija ja olympiamitalisti.
Petersen voitti kolmesti olympiahopeaa kesäolympialaisten taidelajeista (Pariisi 1924, Los Angeles 1932 ja Lontoo 1948). Hänen teoksensa "Euryale" (kirjallisuus, 1924), "The Argonauts" (kirjallisuus, 1932) ja "The Olympic Champion" (epiikkakirjallisuus, 1948) käsittelivät antiikin Kreikkaa. Vuoden 1924 hopeasijan hän jakoi Margaret Stuartin ”Sword Songsin” kanssa.
Macaon lainsäädäntöneuvosto

Macaon lainsäädäntöneuvosto (, ) on Macaon erityishallintoalueen lakiasäätävä elin. Se koostuu 33 edustajasta, joista osa valitaan neljän vuoden välein järjestettävissä vaaleissa. 
Lainsäädäntöneuvostolla on myös valta panna kaupungin hallintojohtaja viralta. 
Kokoonpano ja edustajat.
Neuvostoon valitaan 14 edustajaa suorilla vaaleilla ja 12 erilaisia ammattikuntia ja elinkeinoelämää edustavilta listoilta. Näiden lisäksi hallintojohtaja nimittää seitsemän edustajaa. Nykyinen 33 edustajan kokoonpano otettiin käyttöön vuonna 2013. 
Edustajien tulee olla Macaon pysyviä asukkaita. Edustajien toimikausi on neljä vuotta. Vuonna 2021 kaupunginhallitus ilmoitti, että se tukee Kiinan vaatimaa muutosta Hongkongin vaalilakiin, jonka nojalla ainoastaan "patriootit" (eli kommunistisen puolueen hyväksymät ehdokkaat) saavat asettua ehdokkaaksi, ja haluavansa Macaolle vastaavan muutoksen. 
Perinteisen oikeisto-vasemmisto -akselin sijaan puolueet jaetaan Peking- ja demokratiamyönteisiin.
Viimeisimmät vaalit.
Viimeisimmät vaalit pidettiin syyskuussa 2021. Ainoa demokratiamyönteinen puolue, joka sai asettaa ehdokkaita, oli Uusi toivo, joka sai kaksi edustajaa. 
Äänestysaktiivisuus oli historiallisen matala. Kaupungin viranomaiset syyttivät huonoa säätä ja koronaviruspandemiaa.
Uusi toivo (Macao)

Uusi toivo (, ) on Macaon erityishallintoalueella toimiva puolue, joka kuuluu demokratiamyönteiseen blokkiin.
Puolueen taustalla toimii järjestö nimeltä "Associação dos Trabalhadores da Função Pública de Macau", joka on vuonna 1987 perustettu edunvalvontaryhmä julkisten alojen virkamiehille. 
Puolue kannattaa mm. seuraavia asioita:
Vuoden 2021 lainsäädäntöneuvoston vaaleissa puolue oli ainoa sallittu demokratiamyönteinen puolue. Se voitti yhteensä kaksi paikkaa.
Hiirolan rautatieasema

Hiirolan rautatieasema () on rautatieliikennepaikka Savon radalla Hiirolan kylässä Mikkelissä. Se avattiin liikenteelle 1. lokakuuta 1889 samaan aikaan Savon radan kanssa. Asemarakennus rakennettiin vuosina 1887–1889 Oulun radan pysäkin tyyppipiirustusten mukaan. Sen alkuperäinen ulkoasu on säilynyt hyvin. Miehitys asemalla päättyi 1. joulukuuta 1970 ja tavaraliikenne lakkautettiin vuonna 1976. Tavaraliikennettä jatkettiin kuitenkin vielä vuosina 1980–1984. Henkilöliikenne lakkautettiin 29. toukokuuta 1983. Asema-alueen rakennukset siirtyivät 2007 Senaatti-kiinteistöille ja sitä kautta myyntiin. Nykyään Hiirolan asema toimii taiteilijakotina sekä taidegalleriana.
Raazi

Raazi (suom. ”Halukas”) on vuonna 2018 ensi-iltansa saanut intialainen hindinkielinen vakoojatrilleri, jonka ohjasi Meghna Gulzar. Se perustuu Harinder Sikkan tositapahtumiin pohjautuvaan romaaniin "Calling Sehmat". Alia Bhattin näyttelemä intialainen agentti menee naimisiin pakistanilaisen armeijaperheen pojan kanssa urkkiakseen tietoja kotimaalleen ennen kolmatta Intian-Pakistanin sotaa.
"Raazi" sai ensi-iltansa 11. toukokuuta 2018. Se sai pääasiassa positiivisia arvosteluja, ja varsinkin Gulzarin ohjausta ja Bhattin roolisuoritusta ylistettiin. Elokuva voitti viisi palkintoa Filmfare Awards -gaalassa, mukaan lukien parhaasta elokuvasta, ohjauksesta ja naispääosasta.
Johan Aksel Malmgren

Johan Aksel Malmgren (14. huhtikuuta 1847 Uusikaupunki – 7. joulukuuta 1913 Turku) oli suomalainen virkamies ja sanomalehdentoimittaja.
Malmgrenin vanhemmat olivat kauppias Johan Malmgren ja Johanna Helena Westergren. Hän pääsi ylioppilaaksi Turun lukiosta vuonna 1865, opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1870 ja maisteriksi vuonna 1873.
Malmgren työskenteli opettajana vuodesta 1871 ja Turun tuomiokapitulin notaarina vuodesta 1876. Hän toimi Suomen Evankelisen Seuran ja Suomen Pipliaseuran sihteerinä, seurojen arkistonhoitajana, Turun synodaalikokousten notaarina, kirkolliskokousten arkiston- ja rahastonhoitajana, piispainkokousten sihteerinä ja kirkollisviraston leski- ja orpolasten kamreerina.
Malmgren oli "Sanomia Turusta" -lehden päätoimittaja vuosina 1875–1886 ja 1888–1901. Hän kuului Turun Säästöpankin isännistöön ja Suomen Talousseuran johtokuntaan ja toimi Turun suomalaisen tyttökoulun johtokunnan puheenjohtajana.