Christoph Martin Wieland

Christoph Martin Wieland (5. syyskuuta 1733 Oberholzheim, Biberach, Württemberg nyk. Baden-Württemberg – 20. tammikuuta 1813 Weimar, Saksi-Weimar-Eisenachin suurherttuakunta) oli saksalainen runoilija, kääntäjä, virkamies ja prosaisti.
Wieland käänsi antiikin kreikan- ja latinankielistä kirjallisuutta ja hänellä oli aikanaan vahva vaikutus saksalaiseen kirjallisuuteen. Hän oli saksalaisen rokokoo-ajan runoilija ja kirjailija, jonka työt kattavat aikansa tärkeimmät virtaukset rationalismista ja valistuksesta klassismiin ja esiromanttiseen aikaan.
Wieland oli pietistipapin poika, ja hänen varhaiset kirjoituksensa 1750-luvulta olivat tekopyhiä ja vahvasti hartaita. 1760-luvulla hän kuitenkin löysi luonteestaan ​​toisen, aistillisemman puolen ja siirtyi kohti maailmallisempaa, rationalistista filosofiaa. Vaikka osa Wielandin tämän ajan tuotannosta sisältää eroottista runoutta, hän alkoi löytää tasapainon aistillisuuden ja rationalismin välillä, mikä leimasi hänen kypsää kirjoitusta. Hänen kaksiosainen teoksensa "Geschichte des Agathon" (1766–1767), joka kuvaa tätä prosessia, pidetään ensimmäisenä "Bildungsromanina" eli psykologisena kehitysromaanina.
Vuosina 1762–1766 Wieland julkaisi ensimmäiset saksankieliset käännökset 22:sta William Shakespearen näytelmästä, joista tuli vaikuttavia esikuvia Sturm und Drang suuntauksen näytelmäkirjailijoille. Wieland toimi filosofian professorina Erfurtin yliopistossa vuosina 1769–1772 ja hänet nimitettiin Weimarin ruhtinaiden kotiopettajaksi. Hän ei menestynyt opettajana, mutta vietti loppuelämänsä hovipiireissä tai niiden lähellä ihailtuna kirjailijana. Vuonna 1773 hän perusti "Der" "Teutsche Merkurin", joka oli johtava kirjallisuuslehti 37 vuoden ajan. Elämänsä loppupuolella hän piti itseään klassikkona ja omisti suurimman osan ajastaan ​​kreikkalaisten ja roomalaisten kirjailijoiden kääntämiseen. Hänen allegorinen runoeepoksensa "Oberon" (1780) ennakoi monia romantiikan puolia.
Suku ja koulutus.
Christophin isä oli protestanttinen pappi Obersholzheimissa. Hän sai hurskaan, ankaran ja vakavan uskonnollisen kasvatuksen. Jo 12-vuotiaana hän kirjoitti runoja latinaksi ja äidinkielellään saksaksi ja hankki varhain laajan koulutuksen. Hän kävi vuosina 1747–1749 pietististä koulua Klosterbergenissä Magdeburgissa, mutta luki samalla vapaa-ajattelijoiden kirjoituksia ja joutui vaikeisiin henkisiin ristiriitoihin. 
Hän oli lahjakkaan serkkunsa Sophie von Gutermann (Sophie von La Roche) vaikutteiden alainen, jolloin hänen idealistiset suunnitelmansa vahvistuivat. Hän alkoi vuonna 1750 kirjoittaa vakavissaan. Kesällä 1750 vasta 17-vuotias Wieland rakastui 20-vuotiaaseen serkkuunsa, jonka kanssa hän myös kihlautui, joka innoitti häntä kirjoittamaan teoksen "Die Natur der Dinge" (1752) sekä kuusi muuta runokirjaa. 
Wieland opiskeli kaksi vuotta juridiikkaa Tübingenin yliopistossa ja oleskeli sen jälkeen vuosina 1752–1754 runoilija Bodmerin luona Zürichissä sekä viisi vuotta kotiopettajana ja vuoden Bernissä, minkä jälkeen hän oli läheisessä suhteessa Julie Bondelin kanssa, josta sittemmin tuli Rousseaun naisystävä.
Virka-ura ja avioliitto.
Hänestä tuli vuonna 1760 kansliapäällikkö eli kaupunginkirjuri Biberachiin. Wartausenin kreivi Johann Philipp Stadionin luona Warthausenin linnassa hän löysi vuonna 1762 piirin, jossa englantilainen ja ranskalainen vapaa-ajatteluilmapiiri ja ylelliset nautinnot tekivät vaikutuksen Wielandiin. Linnassa oli kattava kirjasto ranskan- ja englannikielistä kirjallisuutta. Hän oli herkkä ympäristön vaikutuksille ja hän hylkäsi aiemman mystis-askeettisen näkemyksensä ja julisti senjälkeisissä kirjoituksissaan vapaamielistä, epikurolaista elämänfilosofiaa. 
Vuonna 1760 hän matkusti Sveitsiin, jossa hän tapasi Jean-Jacques Rousseaun ystävä Julie de Bondelin. Hän kirjoitti Sveitsin vuosinaan teokset "Der geprüfte Abraham" (1753), "Sympathien" (1756), "Empfindungen eines Christen" (1757).
Hän sai nimityksen vuonna 1769 filosofian professoriksi yliopistoon ja hallitusneuvokseksi Erfurtiin. Herttuatar Anna Amalia von Brauschweig-Wolfenbüttel valitsi hänet vuonna 1772 Weimarin perintöprinssi Karl Augustin, tulevan Saksi-Weimar-Eisenachin suurherttuan ja tämän veljen prinssi Constantinin kasvattajaksi, ja tehtävän päätyttyä Wieland sai vuonna 1775 elinikäisen eläkkeen.
Avioliitto ja jälkeläiset.
Wieland avioitui 21. lokakuuta 1765 Anna Dorothea von Hillenbrandin (1746–1801) kanssa, joka oli augsburgilaisen kauppias ja raatimies Johann David von Hillenbrandin ja Maria Catharina von Thurmin tytär.
Heille syntyi ainakin 14 lasta, joista viisi kuoli ennen aikuisikää:
Kirjailijanura.
Wielandin ensimmäisiin kirjoituksiin vaikuttivat Friedrich Gottlieb Klopstock ja Bodmer, ja niitä leimaa tunteellisuus ja ajoittain fanaattisuus. Maallisempaan sävyyn tapahtuu siirtyminen keskeneräisessä eepoksessa "Cyrus" (1759) ja parissa samanaikaisessa tragediassa. Hän levitti näkemyksiään myös romaanin muodossa. "Don Quijote" -jäljitelmässä "Die abenteuer des Don Sylvio von Rosalva" (1764) hän osoittaa, kuinka "luonto voittaa haaveilun", ja teoksessa "Geschichte des Agathon" (1766–1767), joka on ensimmäinen saksalainen kehitysromaani, Wieland kuvaa omaa kehitystään. Hän asettaa elämäntarkoituksekseen työn henkisen kulttuurin parissa. Uuden elämänviisauden esittelyssä hän käyttää hienostuneita ironian aseita, mutta hairahtuu ranskalaisten esikuviensa tavoin usein pinnallisuuteen. Hänen ansionsa on kuitenkin, että hän vapautti saksan kielen ja saksalaisen runouden klopstockilaisesta mahtipontisuudesta.
Wielandin kieli on sujuvaa ja melodista. Hänen ansiostaan etenkin itävaltalainen yläluokka kiinnostui saksankielisestä kirjallisuudesta. Hän käytti ensimmäisenä uudemman ajan kirjailijoista aineksia keskiaikaisesta satumaailmasta. Hän kuitenkin hylkäsi satujen tunnelman ja korvasi sen kepeällä ironialla, joka puhutteli aikalaisia. Ylevämpää tyyliä edustaa eepos, joka on Wielandin mestarillisimpia: "Oberon" (1780, osaksi suomennettu). Hän käytti siinä aineksia vanhasta ranskalaisesta ritariromaanista "Huon de Bordeaux" sekä sovelsi Geoffrey Chaucerin ja William Shakespearen tapaa käsitellä haltijamaailmaa. Wieland oli parhaimmillaan leikkisän ja hyväntuulisen pilailun maailmassa.
Wieland oli saksalaisen psykologisen romaanin perustaja. Hän nosti etualalle henkilöiden henkisen elämän ja oppineisuuden, ja hän analysoi hienosti vaikuttimia mutta liioittelee didaktisia, pohdiskelevia aineksia. Romaanien maailma on yleensä muinaiskreikkalainen, minkä hän tunsi hyvin, mutta hän käytti antiikkia modernin elämän verhona ja katseli sitä ranskalaisten silmälasien läpi. Wielandin ansiokas työ on hänen jo Biberachin-aikaan tekemänsä 22 Shakespearen näytelmän käännöstä. Hän käänsi myös antiikin kirjailijoita. Wielandin kootut teokset "Sämmtliche Werke" ovat ilmestyneet 1818–1828, valikoima kirjeitä "Ausgewählte Briefe" 1815–1816, kirjeet Sophie von La Rochelle 1820 (uud. laitos 1894).
Goethen mielestä Wieland edusti kääntäjänä (Shakespeare ja Horatiuksen teosten) keskitietä sen aikaisten kirjailijoiden periaatteiden välillä.
Kirjallinen elämä ja perintö.
Wielandista tuli Goethen ja Herderin kanssa ystävystyttyään saksalaisen kirjallisuuselämän keskipiste. Weimarissa Wieland julkaisi kuukausilehteä "Der Teutsche Merkur" (1773–1789) ja sen seuraajaa "Der Neue Teutsche Merkur" (1790–1810), joka oli pitkään merkittävin saksalainen aikakauslehti. Hänen toinen lehtensä "Attisches Museum" (1796–1801) ja sen jatkaja "Neues Attisches Museum" (1802–1810) välittivät saksalaisille kreikkalaisten kulttuuriaarteita. 
Hänen muistopatsaansa on veistänyt Hans Gasser, ja se paljastettiin vuonna 1857 Weimarissa, toinen vuonna 1881 Biberachissa, jonne hänen taloonsa perustettiin vuonna 1907 Wieland-museo.