tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tsubame

Tsubame () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Hokurikun alueella Niigatan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin keskiosassa Niigatan tasangolla Shinanojoen ja sen sivuhaaran Nakanokuchin varrella. Tsubamessa on 78 923 asukasta (kesäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 110,96 neliökilometriä.
Tsubame kehittyi historiallisesti Shinanojoen ylityspaikkana ja jokisatamana. Perinteinen elinkeino oli Edo-kaudelta lähtien metallityökalujen ja erilaisten kodinesineiden valmistus. Siitä kehittyi ensimmäisen maailmansodan jälkeen länsimaistyylisten ruokailuvälineiden tuotantoa, joka saavutti sittemmin huomattavan suuren markkinaosuuden: vuonna 1996 jopa 85 prosenttia Japanin vientiin tuotetuista ruokailuvälineistä valmistettiin Tsubamessa. Tuotanto on monipuolistunut käsittämään muunlaisiakin kevyitä metalli- ja muoviesineitä, kuten golftarvikkeita. Kaupunkioikeudet Tsubame sai vuonna 1954, kun Tsubamen maaseutukaupunkiin liitettiin kolme kyläkuntaa. Kaupunki laajeni huomattavasti vuonna 2006, kun siihen yhdistettiin Bunsuin ja Yoshidan maaseutukaupungit. Osin nykyisen kaupungin alueella virtaa Shinanojoen suuri Ōkōzun tulvakanava, jota rakennettiin 1900-luvun alussa 13 vuoden ajan.
Tsubamen rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat Kugamivuorelle rakennetut Kokujō-jin ja Gogō-anin buddhalaiset temppelit. Ōkōzun kanava tunnetaan sitä reunustavista lukuisista kirsikkapuista. Osa kaupungin alueesta kuuluu Sadon–Yahikon–Yoneyaman puolikansallispuistoon. Tsubamea palvelevat suurnopeusjunayhteys Jōetsu Shinkansen sekä JR Higashi-Nihonin Echigo-linja ja Yahiko-linja.
Jan Allan

Jan Bertil Allan (s. 7. marraskuuta 1934 Falun) on ruotsalainen jazztrumpetisti, -pianisti ja -säveltäjä.
Allan varttui Sundbybergissä musikaalisten vanhempien poikana ja aloitti pianonsoiton 5-vuotiaana. Hänen ohjelmistoonsa lapsena kuului klassisia kappaleita. Hän ryhtyi soittamaan myös harmonikkaa ja suuntautui sittemmin jazziin. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1953 ja sai Tukholman yliopistosta vuonna 1956 filosofian maisterin arvon. Vuonna 1952 Allan sai ensimmäisen kerran huomiota voittaessaan pianistina AT-jazzen-kilpailun omalla triollaan. Hän kuitenkin siirtyi trumpettiin, josta tuli nopeasti hänen pääinstrumenttinsa. Hän liittyi trumpetistina Carl-Henrik Norinin orkesteriin vuonna 1955 ja esiintyi usein Nalenissa. Hän pääsi soittamaan myös muiden muassa Lars Gullinin, Arne Domnéruksen, Jan Johanssonin, Georg Riedelin ja Bengt Hallbergin kanssa. Kahden viimeksi mainitun kanssa Allan perusti myöhemmin Trio con Tromba -trion. Hän johti myös kvintettiä saksofonisti Rolf Billbergin kanssa ja teki levytyksiä esimerkiksi Nils Lindbergin kanssa. 
1960-luvulla Allan omistautui opiskelulle. Hän väitteli tohtoriksi hiukkasfysiikassa, mutta jatkoi myös soittamista. LP-julkaisu "Jan Allan -70" sai osakseen kansainvälistä arvostusta ja toi Allanille Grammis- ja Gyllene Skivan -palkinnot. Hän on saanut myös monia muita palkintoja ja tunnustuksia, kuten Jazzriksförbundetin kunniapalkinnon (2008).
Virginia (nimi)

Virginia on monissa länsimaissa käytetty naisen etunimi. Se on latinaa ja tarkoittaa ’Virginius-sukuun kuuluvaa naista’. Toisen tulkinnan mukaan nimen pohjana on latinan sana "virgo", jonka merkityksiä ovat ’neitsyt’, ’neito’ ja ’nuori nainen’.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on tilastoitu huhtikuuhun 2024 mennessä yhteensä 658 Virginiaa.
Nimipäivä.
Virginialla ei ole suomalaista, suomenruotsalaista eikä ortodoksista nimipäivää.
Ruotsin almanakassa Virginialla on nimipäivä 8. joulukuuta. Se oli Virginian päivä myös vuosina 1901–1918 ilmestyneessä suomenkielisessä Luulajan almanakassa. Katolisessa perinteessä kyseinen päivä tunnetaan Neitsyt Marian perisynnittömän sikiämisen juhlapäivänä.
Amerikan hauskimmat kotivideot

Amerikan hauskimmat kotivideot () on televisioyhtiö ABC:n esittämä yhdysvaltalainen televisio-ohjelma. Sitä on esitetty vuodesta 1989 lähtien.
Ohjelmassa esitetään katsojien lähettämiä kotivideoita, joista studioyleisö valitsee parhaan. Jakson voittaja saa 10 000 dollarin palkinnon ja seuraavan kierroksen voittaja 100 000 dollaria. Kauden lopussa pääpalkinnon voittaja saa matkapaketin.
Ohjelman idea on peräisin japanilaisesta viihdeohjelmasta, jonka lopussa näytettiin kotivideoita ja pyydettiin julkisuuden henkilöitä valitsemaan niistä hauskimmat.
Vuosina 1989–1997 ohjelmaa juonsi Bob Saget. Daisy Fuentes ja John Fugelsang juonsivat sitä yhdessä vuosina 1998–1999. Vuonna 2000 ohjelma oli tauolla, minkä jälkeen sitä alkoi juontaa Tom Bergeron, ja vuodesta 2015 lähtien sitä on juontanut Alfonso Ribeiro.
Seurapeli

Seurapeli on vuonna 2020 ensi-iltansa saanut suomalainen draamakomediaelokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Jenni Toivoniemi. Se on Toivoniemen ensimmäinen pitkä elokuva. Elokuvan pääosissa näyttelevät Laura Birn, Emmi Parviainen, Paula Vesala, Iida-Maria Heinonen, Eero Milonoff, Christian Hillborg, Samuli Niittymäki sekä Paavo Kinnunen. "Seurapeli" kertoo teini-ikäisinä toisiinsa tutustuneen ystäväporukan viikonlopusta saarihuvilalla, jossa on tarkoitus viettää Mitzin (Parviainen) yllätyssynttäreitä. Mitzi ei kuitenkaan ilahdu yllätyksestä ja tunnelmaa kiristää entisestään paikalle saapuva Veronikan (Birn) ruotsalainen Hollywood-näyttelijä-miesystävä (Hillborg). Mitzin aloitteesta alkaa seurapeli, jonka myötä luovutaan modernista teknologiasta ja ystävien vanhat voimasuhteet ja ihmissuhteet kärjistyvät.
Elokuvan kuvaukset alkoivat heinäkuussa 2019 Villingissä. Elokuvan budjetti oli 1 453 000 euroa, josta Suomen elokuvasäätiön osuus oli 860 000 euroa.
"Seurapeli" sai maailmanensi-iltansa 29. tammikuuta 2020 Göteborgin elokuvajuhlilla, missä se kilpaili fiktioelokuvien kilpasarjassa miljoonan kruunun pääpalkinnosta. Teatteriensi-illan se sai Suomessa 21. elokuuta 2020. Elokuva palkittiin kahdella Jussi-palkinnolla vuoden 2021 gaalassa parhaasta käsikirjoituksesta ja miessivuosasta (Niittymäki). Se sai kaikkiaan kahdeksan ehdokkuutta muun muassa parhaasta elokuvasta, ohjauksesta, naispääosasta (Parviainen) ja naissivuosasta (Heinonen).
Vastaanotto.
"Helsingin Sanomien" Leena Virtanen antoi elokuvalle täydet viisi tähteä ja kehui näyttelijöiden, erityisesti Laura Birnin, suoritusta sanoen: ”Näyttämölle astelee maan briljanteimpia näyttelijöitä, jotka pääsevät osoittamaan parhaat taitonsa ja nimenomaan ryhmänä, suhteessa toisiinsa.” Hän nostaa esiin myös elokuvassa käytetyn barokkimusiikin ja sanoo sen olevan ”oivallisesti valittu”.
Douglas Anakin

Douglas Thomas ”Doug” Anakin (6. marraskuuta 1930 Chatham, Kanadan dominio, Brittiläinen imperiumi – 25. huhtikuuta 2020) oli kanadalainen rattikelkkailun olympiavoittaja ja ohjaskelkkailija.
Anakin voitti rattikelkkailussa neljän miehen kelkoissa olympiakultaa Innsbruckissa 1964. Hän kilpaili samoissa kisoissa myös ohjaskelkkailun yksilökilpailussa ja oli maansa ohjaskelkkailun merkittävimpiä kehittäjiä. Anakin kuoli 89-vuotiaana 25. huhtikuuta 2020.
Uonuma

Uonuma () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Hokurikun alueella Niigatan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin kaakkoisosassa Uonojoen varrella. Kaupunki on rakentunut vuorten ympäröimän Uonuman allaslaakson pohjoisosaan. Idässä se käsittää laajoja alueita Mikunivuorilta ja rajautuu Fukushiman prefektuuriin, kaakossa myös Gunman prefektuuriin. Uonumassa on 35 374 asukasta (kesäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 946,76 neliökilometriä.
Uonuma on kaupunkina suhteellisen nuori: se perustettiin vuonna 2004 liittämällä yhteen Horinouchin ja Koiden maaseutukaupungit sekä Hirokamin, Irihirosen, Sumonin ja Yunotanin kyläkunnat. Niistä Horinouchi kehittyi Edo-kaudella tekstiilien markkinapaikkana ja yhtenä Mikuni-kaidō-tiereitin postiasemista. Merkittäviä elinkeinoja ovat turismi, "Koshihikari"-riisin viljely, koristekukkien viljely, maidon tuotanto ja koikarppien kasvatus. Kaupungin alueelle on rakennettu useita patoja ja vesivoimaloita, kuten Oku-Tadamin pato, jonka tekojärvi peitti alleen historiallisen Uedan hopeakaivoksen.
Matkailijoita Uonumaan houkuttelevat esimerkiksi laskettelukeskukset ja kuumat lähteet ("onsen"), kuten Yunotanin onsen-kylään kuuluvat kylpylät. Eräs luonnonnähtävyys on Oku-Tadamin patojärvi eli Ginzanjärvi. Kaupungissa on säilynyt paikallinen härkätaisteluperinne ("ushi no tsunotsuki"), joka on valittu merkittävän aineettoman kansanperinteen luetteloon. Kaupungin vuoristoiset eteläosat kuuluvat Ozen kansallispuistoon ja Echigo-sanzanin–Tadamin puolikansallispuistoon. Uonumaa palvelevat JR Higashi-Nihonin Jōetsu-linja ja Tadami-linja.
Riihimäen maauimala

Riihimäen maauimala on Riihimäen Harjukylässä, Urheilupuistossa sijaitseva maauimala. Arkkitehtien Yrjö Lindegrenin ja Aulis Blomstedtin suunnittelema maauimala valmistui 1956 ja korvasi Peltosaareen kesällä 1926 avatun uimalan. Ajanmukaisuudessaan ja toteutuksessaan onnistunutta uimalaa tultiin ihmettelemään myös muilta paikkakunnilta. Riihimäen maauimalassa kuvattiin myös uimahyppykohtauksia Spede Pasasen elokuvaan Millipilleri.
Maauimalan yhteyteen valmistui vuonna 1979 arkkitehtien Osmo Lapon ja Jussi Suomalan suunnittelema uimahalli. Maauimalan vieressä sijaitsee myös arkkitehti Erik Bryggmanin suunnittelema Vesilinna, joka suunniteltiin niin vesitorniksi kuin näkötorniksikin. Tornin ylätasanteella on kahvila Café Bar Torni, joka on avoinna kesäisin.
Maauimalassa on viisi allasta: kahdeksanrataiset 50 metrin (syvyys 1–2 m) ja 25 metrin altaat (syvyys 2,55–4,7 m), opetusallas (syvyys 58–95 cm), lasten allas (syvyys 34–43 cm) ja liukumäkiallas (syvyys 82 cm). 25 metrin altaan yhteydessä on 10 metrin hyppytorni sekä Wibit-vesitemppurata. 50 metrin altaan matalan pään puolella on sauna. Maauimalassa on myös pukuhuoneet ja katsomo. Käynti maauimalaan tapahtuu nykyisin uimahallin sisäänkäynnin kautta, jossa on myös lipunmyynti ja kahvio. Muutoin uimahalli on suljettu maauimalakauden aikana.
Riihimäen uimahalli

Riihimäen uimahalli on Riihimäen Harjukylässä, Urheilupuistossa sijaitseva uimahalli. Arkkitehtien Osmo Lapon ja Jussi Suomalan suunnittelema uimahalli valmistui vuonna 1979 Riihimäen maauimalan yhteyteen. Riihimäen kaupunki sulki uimahallin remontin vuoksi helmikuussa 2023. Uimahalli avattiin remontin jälkeen yleisölle jälleen 26. helmikuuta 2025. Remontin aikana uimahallin tekniikka ja pinnat uusittiin ja uusien altaiden myötä uimahallista tuli kylpylämäisempi ja esteettömämpi. Remontti maksoi 16,9 miljoonaa euroa.
Uimahallissa on kahdeksan allasta: kahdeksanratainen iso allas (syvyys 1,2–3,8 m), opetusallas (syvyys 0,6–0,9 m), lasten allas (syvyys 0,25 m), poreallas (syvyys 0,9 m), jumppa-allas (syvyys 1,25 m), kylmäallas, lämmin allas sekä ensimmäisen tilaussaunan yhteydessä oleva nostopohjallinen allas (syvyys 0-1,7 m). Ison altaan toisessa lyhyessä päädyssä on kolmen metrin pituinen hyppytorni sekä ponnahduslauta. Allastilassa on myös 50 metrin pituinen vesiliukumäki. Lämmin allas on sijoitettu ulkoilmaan katoksen alle ja siinä on kolme hierontapistettä.
Uimahallissa on erilliset pukuhuoneet ja suihkutilat miehille ja naisille. Suihkutilojen yhteydessä on isompi kuumasauna, pienempi lämminsauna sekä höyrysauna. Uimahallissa on kaksi tilaussaunaa, joista isommassa on pukuhuoneen ja nostopohjallisen uima-altaan lisäksi myös keittiötila ja oleskelualue. Allaskerroksessa on myös erillinen tilattava sauna, joka on suunniteltu erityisesti liikuntarajoitteisille ihmisille, joille yleiset pesu- ja saunatilat ovat hankalia käyttää, ja jonka lauteiden korkeus on säädettävissä. Uimalassa on myös kuntosali ja lipunmyynnin yhteydessä toimii myös kahvio.
Reita Faria

Reita Faria (s. 23. elokuuta 1943 Bombay) on intialainen lääkäri, entinen malli ja missi. Hän voitti Miss Maailma -kilpailun ensimmäisenä aasialaisena naisena vuonna 1966.
Faria syntyi goalaiseen perheeseen Bombayssa. Hän voitti Miss Bombay- ja Eve’s Weekly Miss India -kilpailut ennen Miss Maailma -voittoa. Missivuotensa päätyttyä Faria sai lukuisia elokuva- ja mallintyötarjouksia, mutta hän kieltäytyi ja suoritti lääkärinopintonsa loppuun.
Faria on ollut naimisissa irlantilaisen tohtori David Powellin kanssa vuodesta 1971. Pari asuu Dublinissa, ja heillä on kaksi tytärtä ja viisi lastenlasta.
Marc E. Platt

Marc E. Platt (s. 14. huhtikuuta 1957 Pikesville, Maryland) on yhdysvaltalainen tuottaja.
Luettelo suomalaisten kommunistien salanimistä

Luettelo suomalaisten kommunistien salanimistä sisältää Suomen kommunistisessa liikkeessä vaikuttaneiden henkilöiden pseudonyymit. Salanimiä käytettiin Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) maanalaisella eli illegaalisella kaudella vuosina 1918–1944, jolloin puolueen toiminta Suomessa oli kielletty. SKP:n (ja nuorisoliiton) jäsenten ohella luettelo sisältää joitakin henkilöitä, jotka toimivat puolueen johtamissa joukkojärjestöissä tai olivat muuten läheisesti tekemisissä joko maanalaisen tai Neuvostoliitossa toimineen organisaation kanssa. Luettelo ei sisällä suomalaisissa lehdissä käytettyjä nimimerkkejä, mutta osa kommunisteista käytti puoluenimeä myös kirjoituksissaan. Luettelo ei sisällä viranomaisten peitenimiä, joita henkilöt eivät itse käyttäneet.
Peitenimillä suojauduttiin ilmiantoja vastaan ja niitä käytettiin muun muassa kirjeenvaihdossa sekä Neuvostoliitossa ja Ruotsissa järjestetyissä puoluekokouksissa ja -opinnoissa. Ulkomaille siirryttiin usein väärennettyjen henkilöllisyysasiakirjojen turvin. Oikeat henkilöllisyydet salattiin myös toisilta kommunisteilta. SKP:n Suomessa tehdyssä maanalaisessa työssä käytettiin nopeasti vaihtuvia (usein yksiosaisia) salanimiä, jotka saattoivat myös siirtyä henkilöltä toiselle. Neuvostoliitossa käytetyt puoluenimet olivat pysyvämpiä, ja niitä käytettiin oikeiden nimien tapaan, mutta nimiä muutettiin yleensä toimipaikan ja aseman vaihtuessa. Sisällissodassa johtavissa asemissa toimineet eivät yleensä käyttäneet puoluenimiä, mutta hekin käyttivät salanimiä kirjeissä ja väärennettyjä asiakirjoja Neuvostoliiton ulkopuolella liikkuessaan.
Kominternissä ja sen kansainvälisessä Lenin-koulussa suosittiin salanimiä, joiden kääntäminen kyrillisille kirjaimille sujui ilman (suomen äänteistä tai venäjän sukupuoliperusteisista nimikäytänteistä johtuneita) sekaannuksia. Opiskelijat saivat usein ruotsalaisperäisiä nimiä. Osa nimistä oli sekakielisiä tai täysin keksittyjä kansallisuuden päättelemisen vaikeuttamiseksi. Venäjänkielisiä nimiä käytettiin toisen maailmansodan aikana.
SKP:n julkisella kaudella peitenimiä käyttivät kansainvälisille nuorisofestivaaleille 1950-luvun alussa osallistuneet urheilijat, jotka pyrkivät välttämään Työväen Urheiluliiton osallistumisesta langettamia kilpailukieltoja.
Luettelo on järjestetty aakkosittain salanimen mukaan, kaksiosaiset sukunimiosan perusteella. Käyttö-sarakkeessa esitetyn tarkoituksen lisäksi nimiä on voitu käyttää myös muissa yhteyksissä. Luettelosta on jätetty pois ne lähteissä mainitut nimet, joiden käyttäjästä ei ole varmuutta.
Pintovan laivasto

Pintovan laivasto oli 50:stä suomalaisesta jaalasta, kaljaasista ja jahdista sekä noin 50:stä moottoroidusta pienaluksesta koostunut laivasto, jonka Neuvostoliitto vaati välirauhan solmimisen jälkeen lokakuussa 1944 käyttöönsä Virossa toimineiden neuvostojoukkojen huoltokuljetuksia varten. Välirauhansopimuksen ehtojen mukaan aluksia ei tullut käyttää sotatoimiin ja suomalaisten oli varustettava ne miehistöllä sekä kymmenen päivän muonavaroilla ja polttoaineella. Laivasto kuljetti marraskuun puoliväliin 1944 saakka Neuvostoliiton tarvikkeita Hangon ja Viron rannikon välillä. Tämän jälkeen aluksille palvelleet kotiutettiin. 
Pintovan laivaston aluksista menetettiin 13, ja 53 henkeä alusten miehistöstä kuoli. Saksalaiset sukellusveneet upottivat neljä kaljaasia niiden ollessa matkalla Hangosta Viroon. Kaljaasien miehiston kohtalo jäi epäselväksi.
Rüütle järv

Rüütle järv (myös Annemõisa paisjärv, Rüütle paisjärv) on Virossa Võrumaalla Võrun kunnan Osulan ja Lilli-Annen kylissä sijaitseva padottu järviallas. Vironkielessä sana "pais" on suomeksi "pato".
Maantietoa.
Järvi on 600 metriä pitkä, 240 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 8,0 hehtaaria. Se on muodostettu kahden metsäisen mäen väliin rakennetulla maapadolla, joka katkaisee Parisuu oja virtauksen. Tekojärvi sijaitsee Parisuu ojan jokilaaksossa ja sen rannat ovat peltomaata tai niittyä. Rannoilla on myös kuuden tilan rakennuksia ja järvelle johtaa maapadolla kulkeva kylätie. Järvi on saareton, sen keskisyvyys on 2,5 metriä ja syvänteessä on neljä metriä vettä. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä.
Vesistösuhteita.
Rüütle järv kuuluu Parisuu ojan valuma-alueeseen, sillä tekojärvi on ojan läpivirtausjärvi. Siihen tulee myös idästä pieni oja ja pohjoisesta kanavamaiseksi kaivettu Lagjaoja. Järven valuma-alueen pinta-ala on 27,8 neliökilometriä. Tekojärven laskuoja on 730 metriä pitkä Parisuu oja, joka on Võhandu jõen sivu-uoma. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Hossein Amini

Hossein Amini (; s. 18. tammikuuta 1966 Tehran) on iranilaissyntyinen brittiläinen käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja. Amini on työskennellyt käsikirjoittajana 1990-luvun alkupuolelta asti. Hän sai parhaan sovitetun käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuuden elokuvasta "Kyyhkyn siivet" (1997). Amini tunnetaan myös käsikirjoitustyöstään elokuvassa "Drive" (2011). Hän teki debyyttinsä ohjaajana elokuvallaan "The Two Faces of January" (2014), jonka hän myös käsikirjoitti.
LazarBeam

Lannan Neville Eacott (s. 14. joulukuuta 1994) on australialainen tubettaja ja livestriimaaja, joka tunnetaan internetissä käyttäjänimellään LazarBeam.
Ura.
Ennen Youtube-uraansa Eacott työskenteli perheensä rakennusfirmassa jätettyään lukion kesken. Hän aloitti Youtube-videoiden tekemisen julkaisemalla palveluun videoita hidastetuista räjähdyksistä. Videoiden teko loppui hetkellisesti, kun Eacottin kuvausvälineet varastettiin.
Eacott loi nykyisen Youtube-kanavansa, "LazarBeam"in, tammikuussa 2015 ja on saavuttanut nykyhetkeen mennessä kanavalleen yli 21 miljoonaa tilaajaa. Alkuaikoina videot koostuivat useimmiten pelivideoista, ja noin viiden kuukauden jälkeen Eacottin kanavalle oli kertynyt yli 50 000 tilaajaa. Vuonna 2018 Eacottin kanava tuli tunnetuksi "Fortnite"-pelivideoiden kautta, ja hänen kanavalleen kertyi ainoastaan kahdessa kuukaudessa kolme miljoonaa uutta tilaajaa.
Ensimmäisen julkaistun "Fortnite"-videon jälkeen Eacott keskittyi pitkään samanlaisten videoiden tekoon. Elokuussa 2019 Eacott aloitti "Minecraft"-videosarjan, koska hän koki "Fortniten" tuolloin uuden kauden turhauttavaksi. Nykyisin hän tekee satunnaisia pelivideoita sekä videosarjoja. Eacott omistaa myös toisen Youtube-kanavan, "LazarLazarin", jolle hän julkaisee videoita harvemmin.
Perhe.
Eacottin perheeseen kuuluu tiettävästi ainakin hänen kaksi veljeään, sisko sekä isä. Hänen siskonsa Tannar on myös tubettaja. Eacottin isä on sen sijaan esiintynyt hänen vanhoilla videoillaan.
Filmografia.
Eacott esiintyy itsenään elokuvassa "Free Guy". Hänellä on myös tuntematon sivurooli elokuvassa "Lazer Team".
Ayase

Ayase () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Kanagawan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Sagamiharan ylängöllä. Ayasessa on 84 317 asukasta (heinäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 22,14 neliökilometriä.
Ayase oli aiemmin maatalousvaltaista alueitta Hikichi-, Mekujiri- ja Tadejokien varrella. Siellä viljeltiin riisiä, vihanneksia ja vesimeloneja sekä tuotettiin sianlihaa. Maaseutukaupunki Ayasesta tehtiin vuonna 1945. Toisen maailmansodan jälkeen sen koillisosaan, aiemman keisarillisen Japanin laivaston lentotukikohdan paikalle, sijoitettiin Yhdysvaltain laivaston Atsugin lentotukikohta, joka vie nykyisin kaupungin alueesta noin kuudesosan. Sodan jälkeen Ayase on kaupungistunut ja teollistunut voimakkaasti osana Suur-Tokiota. Jäljelle jääneillä maaseutumaisilla alueilla harjoitetaan edelleen maanviljelyä. Kaupunkioikeudet Ayase sai vuonna 1978.
Rafael Roos

Gustav Rafael Roos (9. huhtikuuta 1895 Kotka – 26. syyskuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen teollisuusvalokuvaaja, joka tuli tunnetuksi tehdastiloista otetuista valokuvistaan. Hänen puolisonsa on Ingrid Granit.
Roos opiskeli insinööriksi Teknillisessä korkeakoulussa, mutta opinnot katkesivat valokuvausharrastuyksen astuessa etualalle. Roos perusti 1928 teollisuus- ja arkkitehtuurikuvauksiin erikoistuneen "Foto Roos"-ateljeen Helsinkiin, ateljee toimi aluksi Bulevardin varrella ja sitten Rautatientorin varrella Mikonkatu 15 B:ssä lähes 50 vuoden ajan. Ateljeen asiakkaina oli suomalaisia paperi-, metalli-, voimala-, elintarvike- ja kaivosteollisuuden yrityksiä ja Roos teki myös lyhytelokuvia asiakkailleen. Roos palkittiin Grand Prix -palkinnolla Brysselin valokuvanäyttelyssä 1935 ja kultamitalilla Pariisin valokuvanäyttelyssä 1937.
Roos oli vuonna 1924 valmistuneen Polyteekkarifilmi-dokumenttielokuvan käsikirjoittajana, kuvaajana ja leikkaajana. Hän ohjasi, tuotti ja kuvasi 1950-luvulla kymmenen lyhytelokuvaa, muun muassa 1953 valmistuneen lyhytelokuvan Kemijokea tutkitaan ja 1956 valmistuneen lyhytelokuvan Vanhaa ja uutta Kuusamoa. Roos oli kuvaajana elokuvissa Helsingin kuuluisin liikemies (1934) ja Dollari-miljoona (1942) sekä valokuvaajana elokuvissa Kyllä kaikki selviää (1926), Kun isä tahtoo... (1935) ja Sininen varjo (1933).
Rafael Roosin poika oli dokumenttivalokuvaaja ja journalisti K. G. Roos.
Ebina

Ebina () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Kanagawan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Sagamiharan ylängöllä ja Sagamin tasangolla. Kaupungin länsirajalla virtaa Sagamijoki. Ebinassa on 135 431 asukasta (heinäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 26,59 neliökilometriä.
Asutus Ebinan alueella on vanhaa: siellä sijaitsivat muinoin Sagamin provinssin pääkaupunki ("kokufu") ja Sagamin provinssitemppeli, Sagami Kokubun-ji, jonka alkuperäisistä rakennuksista on jäljellä raunioita. Seudulla viljeltiin aiemmin riisiä, nykyisin siellä harjoitetaan myös vihannesten, hedelmien ja koristekukkien kasvihuoneviljelyä. 1900-luvun loppupuolelta lähtien Ebina on kaupungistunut ja teollistunut nopeasti osana Suur-Tokiota. Kaupunkioikeudet Ebinalle myönnettiin vuonna 1971.
Ebinan rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat esimerkiksi Ryūhō-jin buddhalainen temppeli ja Sagami Kokubun-jin uudelleenrakennetut osat. Kaupungissa toimii paikallismuseo Ebina-shi onkokan. Ebinaa palvelevat JR Higashi-Nihonin Sagami-linja, Odakyū-rautateiden Odawara-linja ja Sagami-rautateiden päälinja.
Hans-Jochen Vogel

Hans-Jochen Vogel (3. helmikuuta 1926 Göttingen – 26. heinäkuuta 2020 München) oli saksalainen sosiaalidemokraattisen puolueen poliitikko.
Vogel opiskeli oikeustiedettä, kunnes joutui asepalvelukseen toisessa maailmansodassa. Hän jatkoi opiskelua sodan jälkeen, sai tohtorinarvon vuonna 1952 ja työskenteli Baijerissa juristina ennen poliittista uraansa. Vogel kuului sosiaalidemokraatteihin vuodesta 1950. Hän toimi Münchenin pormestarina vuosina 1960–1972 ja isännöi tässä asemassa vuoden 1972 kesäolympialaisia. Vuonna 1972 hän sai nimityksen Länsi-Saksan rakennus- ja kaupunkisuunnitteluministeriksi, ja vuosina 1974–1981 hän toimi oikeusministerinä. Vuonna 1981 Vogel toimi muutaman kuukauden ajan Berliinin pormestarina. Hän oli sosiaalidemokraattien liittokansleriehdokkaana vuonna 1983, mutta hävisi Helmut Kohlille. Vuosina 1987–1991 hän toimi puolueensa puheenjohtajana.
Vuosina 2001–2004 Vogel istui Kansallisen etiikkaneuvoston jäsenenä. Vuodesta 2006 hän asui vaimonsa Liselotten kanssa vanhainkodissa Münchenissä. Vuonna 2014 hän julkisti tiedon sairastamastaan Parkinsonin taudista.
Jimmy Knepper

James Minter "Jimmy" Knepper (22. marraskuuta 1927 Los Angeles – 14. kesäkuuta 2003 Triadelphia) oli yhdysvaltalainen jazzpasunisti.
Knepper varttui Los Angelesissa, aloitti pasuunansoiton 9-vuotiaana ja siirtyi ammattimuusikoksi 15-vuotiaana. Hän tuli tunnetuksi soitostaan Charles Mingusin kokoonpanoissa vuosina 1957–1962. 1940–1950-luvuilla Knepper työskenteli myös Freddie Slackin, Roy Porterin, Charlie Spivakin, Charlie Barnetin, Woody Hermanin ja Claude Thornhillin big bandeissa. Vuonna 1959 hän soitti Stan Kentonin kanssa. Vuonna 1960 hän kiersi Afrikassa Herbie Mannin ja vuonna 1962 Neuvostoliitossa Benny Goodmanin kanssa.
12. lokakuuta 1962 Knepper joutui Charles Mingusin tekemän pahoinpitelyn uhriksi. Hän menetti yhden hampaan, minkä lisäksi pasuuna vahingoittui ja seurauksena oli äänialan ylimmän oktaavin menettäminen. Mingus sai teostaan ehdollisen tuomion. Knepper soitti vuosina 1968–1974 Thad Jonesin ja Mel Lewisin orkesterissa. Hän työskenteli 1960–1970-luvuilla myös Gil Evansin ja Lee Konitzin kanssa. Vuonna 1977 Knepper palasi Mingusin yhtyeeseen, jossa soitti, kunnes Mingus kuoli vuonna 1979. 1980-luvulla hän työskenteli Mingus Dynasty -yhtyeessä ja American Jazz Orchestrassa. Hän kiersi paljon Euroopassa 1980–1990-luvuilla.
Knepper levytti välillä kokoonpanon johtajana, esimerkiksi albumin "Cunningbird", joka toi hänelle vuonna 1980 Grammy-ehdokkuuden. Knepperillä oli vaimo Maxine ja tytär. Hän kuoli tyttärensä kotona 75-vuotiaana Parkinsonin taudin komplikaatiohin.
Paratilapia

Paratilapia on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kaksi lajia, joita tavataan Afrikasta:
Postojnanluola

Postojnanluola () on noin 24 120 metriä pitkä ja 115 metriä syvä karstiluolasysteemi Slovenian länsiosassa Postojnan kunnassa. Se on maan toiseksi pisin luolasysteemi. Luolaston tavanomainen lämpötila on noin kahdeksan celsiusastetta. Siitä noin 5,3 kilometrin osuus on myös turistien vierailtavissa. Luolien läpi virtaa Pivkajoki. Sinne asennettiin sähkövalaistus vuonna 1884. Luolan pituuden uskottiin olevan noin 20 570 metriä ennen kesäkuuta 2015, jolloin ryhmä luolasukeltajia löysi vedenalaisia käytäviä, joiden yhteispituus oli noin 3,5 kilometriä.
Ivan Mažuranić

Ivan Mažuranić (1814–1890) oli kroatialainen runoilija ja valtiomies. Hän oli 1873–1880 Kroatian baanina. Hän osallistui merkittävällä tavalla illyrialaiseen liikkeeseen ja on kirjoittanut eeppis-kansallisen runoelman "Smrt Smail-Age-Čengići" ('Smail-Aga-Čengićin kuolema', 1857), joka on eteläslaavilaisen kirjallisuuden merkittävimpiä runotuotteita. Mažuranić on myös onnistuneella tavalla täydentänyt Ivan Gundulićin eeposta "Osman" sepittämällä siihen kadonneitten tilalle kaksi viimeistä laulua ja julkaissut saksalais-kroatialaisen sanakirjan (1842).
Sõmerpalu järv

Sõmerpalu järv (myös Sõmerpalu veskijärv, Sõmerpalu veehoidla) on Virossa Võrumaalla Võrun kunnassa Sõmerpalun kylässä sijaitseva padottu järviallas. Viron kielessä "veski" taikoittaa vesimyllyä ja "veehoidla" veden varastoallasta.
Maantietoa.
Tekojärvi on 850 metriä pitkä, 550 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 10,3 hehtaaria. Se on muodostettu patoamalla ojan uoma 130 metriä pitkällä maapadolla. Vesi on noussut täyttäen peltoaukealla sijainneet ojan pääuoma ja sen neljän sivu-uoman painaumat. Vesialueen leveys ei seuraa annettua leveyttä vaan se on leveimmillään vain 150 metriä leveä. Siinä ei ole saaria ja sen suurin syvyys on vain kaksi metriä. Järvellä on neljä tilaa ja sen rantaan tulee vain maapadolla kulkeva tie. Rantaviivan pituus on 2,7 kilometriä.
Vesistösuhteita.
Sõmerpalu järv kuuluu Võhandu jõen valuma-alueeseen. Siihen tulee vain yksi pitempi oja ja sen laskuoja yhtyy Võhandu jõgeen 400 metrin jälkeen. Järven valuma-alueen pinta-ala on 3,5 neliökilometriä. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Lippisch P.09

Lippisch P.09 on toisen maailmansodan aikainen, suunnitteluasteelle jäänyt saksalainen hävittäjäsarja. Projektisarjasta oli vastuussa Rudolf Rentel.
Suunnittelu.
Vuonna 1941 Professori Rudolf Rentel laitettiin vastuuseen P.09-projektista.
Ensimmäinen malli (raskas hävittäjä).
Projektin ensimmäinen P.09-malli kantautuu vuoden 1941 lokakuulta ja malliltaan se oli perinteiseen Lippischin tyyliin pyrstötön. Koneen runko oli lyhyt ja sen siipien juuriin oli asennettu turbojetit, mahdollisesti Jumo 004 -mallia. Siipien nuolikulma oli noin 33°. Koneessa oli myös yksi suuri evä sivuperäsimineen. Koneen kaksi laskutelinettä oli asennettu aivan moottorien viereen, ja ne vetäytyivät taaksepäin siipien sisälle. Kolmannen laskutelineen asentamisen sijaan evän pohja muotoiltiin niin, että se kykeni toimimaan myös kannuksena. Ohjaamo sijaitsi lähellä rungon etuosaa antaen pilotille näkymän nokan ylitse. Aseistuksena tuli toimia neljä konekivääriä tai kanuunaa, jotka sijaitsivat ohjaamon alapuolella. Projekti keskeytettiin aikaisessa suunnitteluvaiheessa.
Toinen malli (maataistelukone/kevyt pommikone).
Projektiin kuului myös toinen P.09-malli, joka suunniteltiin vuonna 1942. Tämä malli erosi ulkonäöltään huomattavasti edeltäjästään, mutta suurin ero kuitenkin oli turbojettien tilalla toimivat rakettimoottorit; nämä olivat HWK 509 -mallia. Nämä moottorit oli asennettu rungon takaosaan. Koneessa oli deltasiipi ja moottorien sijaitseminen rungon sisällä mahdollisti myös pienemmän kärkivälin.
Koneen laskutelineinä toimivat kaksi jalasta, jotka vetäytyivät rungon sisään, sekä yksi pyrstörengas. Kone oli aseistettu neljällä MG 151/20 -lentokonekiväärillä, joista kaksi sijaitsi nokassa molemmin puolin rungon alaosaa jättäen tilaa niiden väliin pienelle pommiruumalle, jonne mahtui yksi 500 kg pommi, tai 1000 kg pommi pommiruuman ollessa auki. Toiset kaksi periskoopilla tähdättävää konekivääriä sijaitsivat koneen pyrstössä mahdollistaen tulituksen myös taaksepäin. Ohjaamo sijaitsi aivan lentokoneen nokassa antaen pilotille hyvän näkymän alapuolelle. Kuten edeltäjänsäkin, tämä projekti keskeytettiin aikaisessa suunnitteluvaiheessa.
Italo Gariboldi

Italo Gariboldi (20. huhtikuuta 1879 Lodi – 9. helmikuuta 1970 Rooma) oli italialainen kenraali, joka toimi komentajana toisessa maailmansodassa. Hän komensi Italian Pohjois-Afrikan-joukkoja helmikuusta heinäkuuhun 1941 ja toimi samalla Libyan kenraalikuvernöörinä, sekä Neuvostoliiton alueella sotineita italialaisjoukkoja vuosina 1942–1943.
Ura.
Gariboldi aloitti sotilasuransa Italian jalkaväessä vuonna 1898. Hän osallistui vuosien 1911–1912 Italian–Turkin sotaan ja vuosina 1915–1918 esikuntaupseerina ensimmäiseen maailmansotaan. Hänestä tuli 1926 jalkaväkirykmentin ja 1931 jalkaväkiprikaatin komentaja sekä jalkaväki- ja ratsuväkiakatemian johtaja. Hänet ylennettiin 1918 everstiksi ja 1931 prikaatikenraaliksi. Gariboldi oli vuodesta 1935 Italian sotaneuvoston jäsen. Italian–Etiopian sodassa 1935–1936 hän komensi Sabauda-jalkaväkidivisioonaa, joka valtasi Etiopian pääkaupungin Addis Abeban toukokuussa 1936. Sen jälkeen hän toimi Addis Abeban sotilaskuvernöörinä ja Italian Itä-Afrikan varakuninkaan esikuntapäällikkönä. Gariboldi haavoittui varakuningas Rodolfo Grazianin salamurhayrityksen yhteydessä helmikuussa 1937.
Vuonna 1938 Gariboldi nimitettiin armeijakunnan komentajaksi Triesteen ja seuraavana vuonna Italian 5. armeijan komentajaksi Pohjois-Afrikkaan, missä tehtävässä hän jatkoi Italian liityttyä kesäkuussa 1940 toiseen maailmansotaan. Toista kahdesta Libyaan sijoitetusta italialaisesta armeijasta komentaneesta Gariboldista tuli heinäkuussa 1940 Italian Pohjois-Afrikan joukkojen ylipäällikön, marsalkka Grazianin varakomentaja. Gariboldi osallistui tappiolliseksi kääntyneeseen Italian hyökkäykseen Egyptiin.
Liittoutuneiden vallattua vastahyökkäyksellä Kyrenaikan Gariboldi nimitettiin 11. helmikuuta 1941 Grazianin tilalle Pohjois-Afrikan joukkojen ylipäälliköksi ja 25. maaliskuuta myös Libyan kenraalikuvernööriksi. Gariboldi vastusti avukseen lähetetyn saksalaisen kenraali Erwin Rommelin päätöstä aloittaa uusi hyökkäys Kyrenaikaan ja Egyptiin. Gariboldi vapautettiin 19. heinäkuuta 1941 komentajuudesta ja kutsuttiin takaisin reserviin, jolloin hänen seuraajakseen tuli kenraali Ettore Bastico.
Keväällä 1942 Gariboldi nimitettiin komentamaan Italian 8. armeijaa, joka osallistui Saksan sotaretkeen Neuvostoliitossa. Hän menetti puolet armeijastaan tappiollisessa Stalingradin taistelussa. Jäljelle jääneet joukot vetäytyivät Homeliin, mistä ne lähetettiin takaisin Italiaan. Saksan johtaja Adolf Hitler myönsi Gariboldille huhtikuussa 1943 rautaristin ritariristin.
Gariboldi oli Padovassa Italian irtautuessa sodasta. Saksalaiset vangitsivat hänet syyskuussa 1943 ja luovuttivat hänet Italian sosiaalisen tasavallan hallinnolle, jonka tuomioistuin tuomitsi hänet vuonna 1944 valtiopetoksesta kymmeneksi vuodeksi vankeuteen. Hän vapautui sodan lopulla.
Thore Ehrling

Thore Ehrling (29. joulukuuta 1912 Tukholma – 21. lokakuuta 1994 Lidingö) oli ruotsalainen jazztrumpetisti, lauluntekijä, kapellimestari ja elokuvasäveltäjä.
Ehrling opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa. Vuonna 1936 hän säesti Sonora Swing Bandin jäsenenä Benny Carteria studiosessiossa Tukholmassa. Hän soitti muiden muassa Håkan von Eichwaldin sekä Charles Redlandin kokoonpanoissa ja ryhtyi johtamaan omaa yhtyettään vuonna 1938. Ehrlingin orkesteri laajeni big bandin mittoihin. Se kutsuttiin usein esiintymään Ruotsin radioon, ja siitä tuli keskeinen swingtyylin edustaja. Orkesteri esiintyi vuosina 1940–1956 vuosittain Skansen-ulkoilmamuseossa Tukholmassa ja teki studioprojekteja muiden muassa Alice Babsin kanssa. Vuonna 1957 orkesteri lopetti toimintansa.
Ehrling johti vuodesta 1943 Radiotjänsts dansorkesteria Ruotsin radiossa. Vuosina 1959 ja 1960 hän toimi musiikillisena johtajana ja juontajana kahdessa ensimmäisessä Melodifestivalenissa. Vuoden 1960 Euroviisuissa hän toimi kapellimestarina Siw Malmkvistin laulaessa kappaleen "Alla andra får varann", joka toi Ruotsille 10. sijan kolmestatoista. Ehrling sävelsi musiikin moniin elokuviin, joihin kuuluivat "Familjen Björck" (1940), "Vårat gäng" (1942) ja "Djurgårdskvällar" (1946). Hänen tekemiään kappaleita olivat "En månskenspromenade", "Ole dole doff" ja "Nu ska vi dansa", joista viimeksi mainittua hän käytti johtamansa orkesterin tunnuskappaleena.
Ruotsin muusikkoliitto jakaa vuosittain 25 000 kruunun suuruisen stipendin, joka on nimetty Ehrlingin mukaan.
Malin parlamenttivaalit 2020

Malin parlamenttivaalit käytiin maalis-huhtikuussa 2020. Uuden kansalliskokouksen valitsemista oli jouduttu lykkämään vuodesta 2018 lähtien.
Vuonna 2013 valitun kansalliskokouksen toimikauden oli alun perin määrä päättyä joulukuussa 2018. Sitä jatkettiin Malin pohjoisosien levottomuuksien takia ensin vuoteen 2019 ja sen jälkeen toukokuuhun 2020 saakka.
Vaaleja varjostivat koronaviruspandemia ja maan heikko turvallisuustilanne. Äänestysprosentti laski edellisten vaalien 49:stä 36:een. Vaalikampanjan aikana kaapattiin Union pour la république et la démocratie (URD) -puolueen johtaja Soumaïla Cissé.
Presidentti Ibrahim Boubacar Keïtan Rassemblement pour le Mali (RPM) säilyi 147-paikkaisen kansalliskokouksen suurimpana puolueena, mutta sen kansanedustajien määrä laski 66:sta 51:een. Yli kymmenen paikkaa saivat Alliance pour la démocratie au Mali – Parti africain pour la solidarité et la justice, Cissén URD ja presidentin pojan Karim Keïtan puolue Mouvement pour le Mali. Vuonna 2015 hyväksytyn tasa-arvolain mukaan 30 prosenttia kansalliskokouksen edustajista tulee olla naisia, ja naisedustajien määrä nousi 41:een edellisten vaalien 14:sta.
Edustajanpaikat jakautuivat puolueittain seuraavasti (suluissa muutos edellisiin vaaleihin verrattuna):
Toukokuussa 2020 työnsä aloittaneen kansalliskokouksen puheenjohtajaksi valittiin RPM:ään kuuluva Moussa Timbiné. Presidentti Keïta nimitti Boubou Cissén uudelleen pääministeriksi saman vuoden kesäkuussa.
Guido Mazzoni

Guido Mazzoni (12. kesäkuuta 1859 Firenze – 29. toukokuuta 1943 Firenze) oli italialainen oppinut ja runoilija, Firenzen Istituto superioren professori. Runoilijana hän kuvaa syvästi ja herttaisesti kuvaa etupäässä perhe-elämää iloineen ja suruineen. Hänen runokokoelmiaan ovat muun muassa "Poesie" (1882), "Nuove poesie" (1886), "Poesie" (1890), "Le voci della vita" (1893).
Mazzonin tieteellisistä teoksista merkittäviä ovat esimerkiksi "Laudi cortonesi del sec. XIII" (1890), "Avviamento allo studio critico delle lettere italiane" (1891), "Le odi e il giorno di G. Parini commentati" (1897), "L’Ottocento" (1905), "Esercitazioni sulla letteratura religiosa in Italia nei secoli XIII e XIV" (1905).
Mazzoni oli senaattori vuodesta 1910.
Meddah

Meddah on (arab. = ylistyspuhuja, turk. myös = sadunkertoja) on itämaiden kahviloissa tavallinen henkilö, joka elättää itseään ammattisadunkertojana.
Yéléma

Yéléma (”muutos”) on poliittinen puolue Malissa.
Moussa Mara perusti Yéléman vuonna 2010. Se sai Malin kansalliskokoukseen yhden edustajan vuoden 2013 vaaleissa ja kaksi edustajaa vuonna 2020. 
Puolueen puheenjohtaja Mara osallistui vuoden 2013 presidentinvaaleihin saaden 1,5 prosenttia äänistä. Hän toimi Malin pääministerinä vuosina 2014–2015. Vuoden 2018 presidentinvaaleissa Mara luopui ehdokkuudestaan ja kampanjoi entisen pääministerin Cheick Modibo Diarran puolesta.
Fujisawa

Fujisawa () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Kanagawan prefektuurissa. Se sijaitsee Tyynenmeren Sagaminlahden rannikolla Shōnanin seudulla prefektuurin eteläosassa. Kaupungin pohjoisosat kuuluvat Sagamiharan ylänköön, rannikolla on Enoshiman saari, suosittu vierailukohde. Fujisawassa on 436 322 asukasta (heinäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 69,56 neliökilometriä.
Fujisawa kehittyi Muromachi-kaudelta lähtien Shōjōkō-jin eli Yugyō-jin temppelin eduskaupunkina. Se sijaitsi tärkeän Tōkaidō-tiereitin ja Miuran niemimaalle johtaneen tien risteyskohdassa, ja Edo-kaudella sinne sijoitettiinkin yksi Tōkaidōn postiasemista ("shukuba"). Nykyisen kaupungin kaakkoisosassa sijaitseva Katasen kaupunginosa, joka liitettiin Fujisawaan vuonna 1947, kasvoi vuorostaan jo Edo-kaudella Enoshiman saaren eduskaupungiksi. 1800-luvun lopulla Fujisawa hetkellisesti taantui, kun kaupungin kautta kulkeva rautatielinja rakennettiin ohittamaan vanhaa postiasemaa ympäröinyt asutus. 1930-luvulta lähtien Fujisawaan alkoi kuitenkin sijoittua huvila- ja lähiöasutusta, ja toisen maailmansodan jälkeen se on kaupungistunut voimakkaasti osana Suur-Tokiota. Kaupunkioikeudet Fujisawa sai vuonna 1940. Kaupungin pohjoisosiin on rakennettu suurimittakaavaista kemian-, elektroniikka- ja koneteollisuutta.
Enoshiman saaren lisäksi Fujisawan nähtävyyksiä ovat Tyynenmeren hiekkarannat, jotka kuuluvat Japanin suosituimpiin. Rannikolle on rakennettu Enoshiman venesatama, Shōnanin rantapuisto ja Tsujidōn rantapuisto lomakohteineen. Rakennettua kulttuuriperintöä edustavat esimerkiksi Enoshima-jinjan šintolainen pyhäkkö ja Yōmei-jin buddhalainen temppeli. Kaupungissa toimii Keiō-yliopiston, Nihon-yliopiston ja Shōnanin teknillisen yliopiston laitoksia. Fujisawaa palvelevat JR Higashi-Nihonin Tōkaidō-päälinja, Odakyū-rautateiden Enoshima-linja, Sagami-rautateiden Izumino-linja, Enoshima-rautateiden Enoshima-rautatielinja, Jokohaman metro ja Shōnan monorailin Enoshima-linja.
C/2020 F3 (NEOWISE)

C/2020 F3 (NEOWISE) oli pohjoisella pallonpuoliskolla paljain silmin nähtävä komeetta vuonna 2020. Suomessa sen näkyvyys rajoittui heinäkuuhun 2020. Se oli kirkkaudeltaan yhtä kirkas kuin Hale-Bopp-komeetta vuosina 1996–1997. Komeetta havaittiin maaliskuussa vuonna 2020. Sen havaitsi Nasan avaruusteleskooppi Wide-field Infrared Survey Explorer, jonka mukaan komeetta myös nimettiin. Komeetta oli tuolloin 250 miljoonan kilometrin päässä Maasta. Lähimpänä maata komeetta oli heinäkuussa 2020, jolloin välimatkaa oli 103 miljoonaa kilometriä.
Oskar Meding

Johann Ferdinand Martin Oskar Meding (1829–1903) oli saksalainen kirjailija. Hän palveli vuodesta 1859 Hannoverissa virkamiehenä, jossa toimiessaan hän sai hallintoneuvoksen arvon ja kuningas Yrjö V:n luottamuksen. Hän seurasi hallitsijaansa 1866 maanpakoon, vetäytyi 1870 yksityiselämään ja rupesi salanimellä Gregor Samarow kirjoittamaan poliittisia romaaneja, joissa hän käytti hyväkseen tutustumistaan poliittisen juonittelun koneistoon ja esitti häikäilemättä ja edes nimiä muuttamatta tunnettuja henkilöitä.
Tunnetuin Medingin teoksista on "Um Szepter und Kronen" (1872) johon sarjaksi liittyvät "Europäische Minen und Gegenminen" (1873), "Zwei Kaiserkronen" (1874-75). "Kreuz und Schwert" (1875) ja "Held und Kaiser" (1876). Vähempi menestys oli sarjoilla "Höhen und Tiefen" (1879-80), "Des Kronprinzen Regiment" (1880), "Gipfel und Abgrund" (1888). Muitakin romaaneja Meding kirjoitti, käyttäen salanimiä Detlev von Geyern, K. von Walfeld ja Leo Warren.
Millariikka Rytkönen

Millariikka Rytkönen (s. 9. marraskuuta 1975 Hyvinkää) on sosiaali-, terveys- ja kasvatusalan ammattijärjestö Tehyn puheenjohtaja, sekä STTK:n 1. varapuheenjohtaja. Rytkönen on toiminut näissä tehtävissä vuodesta 2017. Työllisyysrahaston hallintoneuvoston puheenjohtajana hän on toiminut vuodesta 2025.
Rytkönen on koulutukseltaan lähihoitaja, kätilö AMK ja sairaanhoitaja YAMK. Hän on suorittanut ylemmän ammattikorkeakoulututkinnon sosiaali- ja terveysalan kehittämisestä ja johtamisesta. Lopputyön hän teki hätäsektion toimintamallin luomisesta ja käyttöönottamisesta Porvoon sairaalan synnytysyksikössä.
Rytkönen työskenteli kätilönä synnytyssalissa vuosina 2001−2009. Sen lisäksi hän on työskennellyt muun muassa lastenkodissa, leikkaus- ja anestesiayksikössä sekä osastonhoitajana naistentautien- ja synnytysten yksiköissä. 
Kätilöliiton puheenjohtajana hän toimi vuosina 2016−2017. 
Puoluetaustaltaan Rytkönen on sosiaalidemokraatti. Hän toimi Porvoon kaupunginvaltuustossa ja -hallituksessa vuosina 2017−2018. Tultuaan valituksi Tehyn puheenjohtajaksi hän jätti eroanomuksen poliittisista luottamustehtävistä.
Rytkönen on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Tehyn valtuustovaaleissa keväällä 2021 Rytkönen sai 4 712 ääntä, mikä oli vaalin suurin äänisaalis.
Kirjailijaura.
Huhtikuussa 2024 Rytkönen julkaisi esikoiskirjansa "Täysin auki". Kirja käsittelee Rytkösen kokemuksia eri elämänvaiheista ja teemoista, kuten perheestä, terveydenhuollosta, työelämästä ja naiseudesta. Kirjasta huokuu aito halu näyttää, millainen on todellinen ihminen lehtikuvien takana, kuvaili toimittaja Aino-Maria Savolainen kirjaa blogissaan. "Täysin auki" oli julkaisukuukautenaan Suomen seitsemänneksi luetuin tietokirja.
Tunnustuksia.
Suomen Kätilöliitto valitsi Rytkösen vuoden kehittäjäkätilöksi vuonna 2015. Valintaperusteluissa mainittiin voimakas ja rohkea vaikuttamistyö pienten synnytyssairaaloiden säilyttämiseksi. Vuonna 2014 järjestettiin ”matkasynnytyspäivä”, johon Rytkönen ideoi mm. eri puolille maata pop-up-synnytysyksiköitä. Näillä haluttiin huomiota synnytyksille, jotka tapahtuvat sairaalan ulkopuolella.
Vuonna 2019 Rytkönen sai kolmanneksi eniten mainintoja T-Median Järjestöjen MediaBarometri -tutkimuksessa, jossa toimittajat nimesivät spontaanisti mielestään parhaan työmarkkina- tai järjestöjohtajan. Tutkimuksessa haastateltiin 228 suomalaista toimittajaa.
Rytkönen palkittiin 2021 markkinointiviestinnän Finnish Comms Awards -kilpailussa vuoden ajatusjohtajana. ”Tämä vuoden ajatusjohtaja ei pelkää laittaa itseään likoon edustamansa asian puolesta”, perusteli tuomaristo valintaansa.
Naisasialiitto Unioni palkitsi Rytkösen vuoden Lyytinä 2022. Lyyti-arvonimi myönnetään vuosittain tunnustukseksi ansiokkaasta tasa-arvotyöstä.
Valtiollisia kunnianosoituksia:
Hadano

Hadano () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Kanagawan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin länsiosassa. Kaupunki on rakentunut Hadanon allaslaaksoon, jota ympäröivät Tanzawavuoret. Hadanossa on 164 425 asukasta (heinäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 103,76 neliökilometriä.
Edo-kaudella Hadano kehittyi markkinapaikkana ja Yagurazawa-ōkan-tiereitin postiasemana. Tärkeäksi elinkeinoksi nousi kauden puolivälin jälkeen tupakan viljely ja kauppa. Tupakan valmistus teollistui Meiji-kaudella ja jatkui 1980-luvulle saakka. Sittemmin kaupungin pohjoisosiin on rakennettu erityyppistä teollisuutta. Kaupungissa on pitkään tuotettu myös sakea. Kaupunkioikeudet Hadano sai kuntaliitoksen yhteydessä vuonna 1955. Kaupunkiin kuuluvilla maaseutualueilla viljeltiin aiemmin maapähkinöitä, nykyisin vihanneksia ja koristekukkia.
Hadanon nähtävyyksiä ovat Tanzawavuorten luonnonalueet, kuten Shinseijärvi ja Kōbōvuori ympäristöineen. Osa kaupungin alueesta kuuluu Tanzawan–Ōyaman puolikansallispuistoon. Kaupungin itäosassa toimii Tsurumaki-onsenin kuuma lähde. Hadanoon on sijoittunut myös Sophia-yliopiston kampus. Kaupunkia palvelee Odakyū-rautateiden Odawara-linja.
Lippisch P.13b

Lippisch P.13b oli toisen maailmansodan aikainen saksalainen, suunnitteluasteelle jäänyt ramjetillä varustettu hävittäjälentokone, jonka suunnitteli Alexander Lippisch.
Suunnittelu.
P.13b: n suunnittelu aloitettiin marraskuussa 1944, ja ensimmäiset piirrokset olivat jo valmiina joulukuussa. Se oli jatkokehitys samankaltaisesta Li P.13a ramjet-hävittäjästä. Koneen ohjaamo sijaitsi rungon etuosassa, deltasiiven edessä. Deltasiiven nuolikulma oli 60°, ja sen kärjet oli taivutettu alaspäin. Laskutelineenä toimivat sisäänvedettävä jalas rungon etuosassa ja alaspäin taivutetut vahvistetut deltasiiven kärjet.
Ilmanottoaukot sijaitsivat ohjaamon molemmin puolin siiven etureunassa. Kasvavan polttoainepuutteen vuoksi sodan loppuvaiheissa, päätettiin polttoaineena käyttää hiiltä. Koneen keskelle siiven sisälle tuli asentaa pyöreä tai kuusikulmainen keraamisista aineista valmistettu polttokammio, jota olisi voinut tankata yläpuolelta. Koneen kiihdytti ramjetin toimimiseen edellyttäville nopeuksille siipiin asennetut rakettimoottorit.
Projekti lakkautettiin ennen kuin aseistuksesta oli päätetty, mutta 2 x 30mm MK 108 tykkiä oli ehdotettu. Nämä olisivat mahdollisesti asennettu ohjaamon alapuolelle.
Tekniset tiedot.
Aseistus
Apoli-tunnustus

Apoli-tunnustus on Lahden kaupungin vuosittain luovuttama palkinto, joka myönnetään ansiokkaimmasta yksityisestä rakennus- tai ympäristörakentamishankkeesta tai laadukkaasta ympäristön hoidosta. Palkinto on jaettu vuodesta 2010. Apoli-tunnustus on yksi Lahden arkkitehtuuripoliittisen ohjelman toimenpiteistä. 
Palkinnon saajille myönnetään tunnuspalkinto "Betoni", jonka ovat suunnitelleet muotoilijat Marko Luoma ja Heli Kauhanen. Tunnuspalkinto valittiin vuonna 2011 suunnittelukilpailulla.
Meidani

Abul Fadhl Ahmed Meidani (k. 1124) oli Iranin Nišapurista kotoisin ollut arabi kielitieteilijä. Hän laati arabialaisten sananlaskujen kokoelman, joka oli laajin ja suosituin kokoelma perinteisiä arabialaisia sananlaskuja. Sen käänsi latinaksi G. W. Freytag, ja se julkaistiin nimellä "Arabum Proverbia" 1838–1843. Meidani laati myös arabia-persia-sanakirjan, joka sisältää tavallisia termejä ja sanastoa sekä syntaksin, jossa on persiankieliset selitykset.)
Graduate Institute of International and Development Studies

Graduate Institute of International and Development Studies (tai lyhyemmin , , ) on sveitsiläinen, Genevessä toimiva kansainvälisten taloussuhteiden ja kehityksen instituutti. Se on yliopisto ja tutkimusinstituutti, jonka toiminta on Geneven kantonin ja liittovaltion vastuulla. Instituutin toiminta tapahtuu ranskan ja englannin kielillä.
Historiaa.
Nykymuotoinen instituutti aloitti toimintansa vuonna 2008, kun vuonna 1927 perustettu "Institut universitaire de hautes études internationales (IUHEI)" ja "Institut universitaire d’études du développement (IUED)" yhdistettiin.
Taloustietoja.
Vuonna 2018 IHEIDin kulut olivat 87 milj. Sfr. Toiminnan rahoittajat olivat liittovaltio (37 milj. Sfr, 45 %), Geneven kantoni (15 milj. Sfr., 17 %) ja muut kantonit (1,5 milj. Sfr., 2 %). Runsas kolmasosa tuloista (32 milj. Sfr., 37 %) tuli muualta, esimerkiksi tilaustöistä ja palvelumyynnistä.
Tunnettuja opiskelijoita.
Moni valtionpäämies, kansainvälinen poliitikko, diplomaatti ja tutkija on opiskellut Graduate Institutessa tai sen edeltäjäinstituuteissa. Valtionpäämiehiä ovat muun muassa Luxemburgin suurherttua Henri, Malin presidentti Alpha Oumar Konaré ja Sveitsin liittopresidentti Micheline Calmy-Rey. IHEIDiläisiä ovat myös Nobel-palkitut YK:n pääsihteeri Kofi Annan, Kansainvälisen atomienergiajärjestön johtaja Mohamed ElBaradei ja yhdysvaltalainen taloustieteen professori Leonid Hurwicz.
Ptychochromoides

Ptychochromoides on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kolme lajia, joita tavataan Afrikasta:
Liopropoma

Liopropoma on pomien (Liopropomatidae) heimoon kuuluva Atlantin valtamereltä, Intian valtamereltä ja Tyyneltämereltä tavattava kalasuku, johon luetaan seuraavat 32 lajia: