tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Yorkin yliopisto (Kanada)

Yorkin yliopisto (, ) on Ontarion provinssin pääkaupungissa Torontossa toimiva vuonna 1959 perustettu Kanadan kolmanneksi suurin korkeakoulu. Yorkin yliopiston rehtorina toimii egyptiläissyntyinen Mamdouh Shoukri ja kanslerina entinen Kanadan korkeimman oikeuden jäsen (1989–1999) Peter Cory.
Yorkin yliopisto on kasvattanut useita maan eturivin lakimiehiä, poliitikoita, yritysjohtajia, avaruustutkijoita ja taiteilijoita. Yliopistossa on noin 50 000 opiskelijaa ja 7 000 työntekijää sekä maailmanlaajuisesti noin 200 000 alumnia (entistä opiskelijaa).
Yliopisto on iältään varsin nuori, mutta se on saanut viime aikoina kansainvälistä tunnustusta muun muassa oikeustieteen ja hallinnon tieteenaloilla. Forbes on arvioinut Schulich School of Businessin MBA-ohjelman kymmenenneksi parhaaksi koko maailmassa ja neljänneksi parhaaksi Yhdysvaltojen ulkopuolella. Se ohitti muun muassa Kalifornian yliopiston Berkeleyn sekä Stanfordin yliopiston ja Lontoon yliopiston Business Schoolit.
Yorkin yliopistolla on useita yhteisiä koulutusohjelmia muun muassa New Yorkin sekä Northwestern-yliopiston kanssa. Yliopiston erikoisuutena on tiivis yhteistyö Kanadan avaruusohjelman kanssa, ja lisäksi sen tekniikan tiedekunta on suunnitellut useita avaruustutkimusinstrumentteja ja sovellutuksia, joita NASA käyttää.
Organisaatio.
Yorkin yliopistossa on 11 tiedekuntaa ja 24 tutkimusyksikköä.
USPACOM

United States Pacific Command (USPACOM) on Yhdysvaltain puolustusministeriön alainen asevoimien sotatoimialueen päämaja (COCOM; Unified Combatant Command), joka vastaa toiminnoista Tyynenmeren alueella. Sen vastuualueeseen kuuluu yli puolet maapallon pinta-alasta. Sen päämaja on Honolulussa Oahulla. USEUCOM on vanhin COCOMeista ja perustettu 1. tammikuuta 1947. Sen komentajana on "Commander, U.S. Pacific Command" (CDRUSPACOM), joka vastaa presidentille ja puolustusministerille.
USPACOM otti 1947 haltuunsa kaikki toisen maailmansodan jälkeen Tyynellämerellä olleet joukot. Vuonna 1957 siihen yhdistettiin Kauko-idän komennon tehtävät. Vuonna 1972 sen vastuualuetta laajennettiin käsittämään myös Intian valtameri, Etelä-Aasia ja Pohjoinen jäämeri. Vuonna 1976 sen alueeseen lisättiin Afrikan itärannikko. Presidentti Ronald Reagan laajensi 1983 USPACOMin vastuun käsittämään myös Manner-Kiinan, Pohjois-Korean, Mongolian ja Madagaskarin alueet. Vuonna 2002 komentajan entinen tehtävänimeke Commander-in-Chief, U.S. Pacific Command (CINCPAC) muutettiin nykyiseksi.
USPACOMin pääasialliset joukot ovat:
Sen alaisuuteen kuuluvat päämajat:
Sveitsin liittoneuvosto

Sveitsin liittoneuvosto (, , , ) on seitsenjäseninen toimeenpaneva neuvosto, joka toimii sekä Sveitsin hallituksena että valtionpäämiehenä. Kukin jäsen johtaa ministeriötä Sveitsin liittohallituksessa.
Liittoneuvosto vakinaistettiin vuoden 1848 perustuslaissa valaliiton korkeimmaksi valtaelimeksi. Siihen aikaan kun perustuslaki kirjoitettiin, ei esimerkkejä juuri ollut. Vaikka perustuslakiin otettiin vaikutteita Yhdysvaltain perustuslaista, siihen otettiin kollektiivinen johto perinteisen mallin mukaan presidenttijohtoisen sijaan.
Liittoneuvoston jäsenet valitaan parlamentin molempien kamarien yhteisistunnossa nelivuotiskaudelle salaisessa äänestyksessä. Jokainen Sveitsin kansalainen voidaan valita neuvostoon, mutta käytännössä sen jäsenet ovat parlamentaarikkoja, tai harvemmin puolueiden nimittämiä kantonien hallituksien jäseniä. Jäsenet on kuitenkin sovittu puolueiden kesken edeltä, eikä äänestyksessä ole jännitystä. Paikat jaettiin vuosikymmeniä konsensusperiaatteella, vuodesta 1959 eteenpäin on ollut käytössä ns. "Zauberformel", jonka perusteella puolueet saavat jäseniä neuvostossa paikkamääriensä suhteessa, käytännössä siten että suuremmat kolme saavat kaksi jäsentä ja pienempi yhden. Tämä käytäntö kuitenkin rikkoutui joulukuussa 2007, kun oikeistopopulistisen Sveitsin kansanpuolueen johtaja Christoph Blocher jätettiin hallituksen ulkopuolelle ja hän vei puolueensa oppositioon.
Joka vuosi parlamentti valitsee yhden liittoneuvoston jäsenistä vuoden ajaksi liittopresidentiksi. Hänellä ei ole muista eroavia valtaoikeuksia ja hän jatkaa oman ministeriönsä johtamista. Yleensä puheenjohtajuus kulkee vanhimmasta lähtien, ja edellisen vuoden varapresidentistä tulee presidentti. Presidentti ei ole valtionpäämies, vaan liittoneuvosto kokonaisuudessaan. Ulkomailla vierailee yleensä ulkoministeriötä johtava jäsen, mutta traditio on muuttumassa. Ulkomaiset vieraat neuvosto tapaa kokonaisuudessaan.
Liittoneuvosto tapaa viikoittain joka keskiviikko Bundeshausissa Bernissä. Tapaamisissa on mukana myös liittokansleri eli hallituksen kansliapäällikkö sekä varakanslerit.
Liittoneuvoston jäsenet.
Vuonna 2023 liittoneuvoston jäsenet ovat seuraavat:
Ilomantsin ortodoksinen kirkko

Ilomantsin pyhän profeetta Elian kirkko on Ilomantsissa sijaitseva Suomen suurin ortodoksinen puukirkko. Viisikupolinen kirkko on vuodelta 1892 ja se on Pietarin Pyhän synodin arkkitehti S.V. Sadovnikovin piirtämä . Hallinnollisesti se kuuluu Ilomantsin ortodoksiselle kappeliseurakunnalle.
Heikki Häkkä

Heikki Juhani Häkkä (s. 14. joulukuuta 1959 Lahti) on suomalainen näyttelijä. Hän on koulutukseltaan teatteritieteen maisteri.
Häkkä on vuodesta 1981 toiminut useissa tehtävissä helsinkiläisessä Lähiöteatterissa, muun muassa Lomovina Tšehovin "Kosinnassa" 1991, Olavina "Laulussa tulipunaisesta kukasta" 2003 sekä Röllinä, Herra Huuna ja monien produktioiden lavastajana. Vuoden 2000 "Nakit ja muusa" oli hänen kirjoittamansa ja ohjaamansa.
Televisiossa Häkkä on nähty muun muassa "Salatut elämät"-, "Kotikatu"-, ja "Sydänjää"-sarjoissa.
Mario Bernardi

Mario Bernardi CC (20. elokuuta 1930 – 2. kesäkuuta 2013) oli kanadalainen kapellimestari ja pianisti.
Bernardi syntyi Ontarion Kirkland Lakessa. Hän vietti elämänsä kuusi ensimmäistä vuotta Kanadassa, mutta muutti sitten perheineen Italiaan, jossa hän aloitti musiikinopintonsa. Palattuaan Kanadaan vuonna 1947 hän viimeisteli opintonsa Toronton kuninkaallisessa konservatoriossa.
Bernardi johti vuonna 1957 Canadian Opera Companyä ja vuonna 1963 myös Sadler’s Wells Operaa (myöhemmältä nimeltään English National Opera). Hän perusti vuonna 1968 National Arts Centre Orchestran Ottawassa ja nousi sen musiikilliseksi johtajaksi 1971. 
Bernardi toimi vuosina 1984–1992 Calgaryn filharmonisen orkesterin musiikillisena johtajana ja vuosina 1983–2006 CBC Radio Orchestran ylikapellimestarina. Bernardin johtamiin levytyksiin lukeutuu kaikkiaan satoja teoksia ja myös lukuisia eri oopperoita. 
Bernardista tuli vuonna 1972 Kanadan ritarikunnan "Companion", ja vuodesta 2006 hän oli Royal Society of Canadan jäsen.
Suren Erzinkjan

Suren Erzinkjan (ar. "Սուրեն Երզնկյան," Ruotsissa Sourène Erzinkian-Lorelli, salanimet Imam Raguza, H. Lorelli ja Arzen tai Arsene Azatiani. 1881 Tiflis, Georgia – 1963 Ruotsi) oli neuvostoliittolainen diplomaatti, joka loikkasi 1920–1930-lukujen vaihteessa Suomeen. 
Armenialaissyntyinen Erzinkjan toimi 1920-luvulla Neuvostoliiton kauppavaltuutettuna Suomessa ja häntä pidettiin Anastas Mikojanin suojattina. Erzinkjanin ja Neuvostoliiton Suomen-lähettilään Ivan Maiskin välinen valtataistelu johti lopulta siihen, että Erzinkjan loikkasi 1930. 
Erzinkjan kirjoitti Stalinista vuonna 1938 salanimellä "Imam Raguza" kirjan, joka julkaistiin Suomessa 1941 nimellä "Moskovan hirmuvaltias". Teos kuului Suomessa sotien jälkeen niin sanottuihin kiellettyihin kirjoihin. 
Erzinkjan muutti Ruotsiin vuonna 1944 vaaran vuosien aikana. jossa hän jatkoi kirjoittamista. 
Hänen puolisostaan Göta Fjäll-Erzinkianista, johon hän tutustui Helsingissä asuessaan, on tehty dokumentti "Hennes armeniske prins" vuonna 1997.
Vekselipetosjuttu.
Vuonna 1931 hänet tuomittiin kahdeksaksi kuukaudeksi vankeuteen yllytyksestä petokseen ns. vekselijutussa. Tapauksessa Ersinkian oli luovuttanut talonomistaja Herman Valentin Schalinille vekselin, jonka arvoa tämä taas oli vaatinut Neuvosto-Venäjän kauppavaltuuskunnan maksamaan. Valtuuskunnan mukaan Ersinkian ei kirjoitushetkellä ollut enää ollut sen palveluksessa. Schalin esitettiin petosyrityksessä vekselin omistajaksi, koska hän oli neuvotellut kauppavaltuuskunnan kanssa suurehkosta metsäkonsessiosta ja olisi siten ollut uskottava vekselin omistajaksi. Schalin tuomittiin petoksesta täyttä ymmärrystä vailla olevana kuudeksi kuukaudeksi vankeuteen. Lääninvankilan lääkärin todistuksen mukaan hän oli psykopaatti ja vanhuuden tylsistyttämä. Oikeudenkäynnin kuulusteluissa Ersinkian ja Schalin kertoivat, että Itä-Karjalan metsäkonsessioneista kilpaillut Hella Vuolijoki oli suhteissa Tšekan kanssa ja antoi sille poliittisia tietoja. Tapauksessa tuomittiin kuritushuonerangaistuksiin myös liikemies Lauri Raikas sekä rouvat Hilma Koskinen ja Anna Niskanen (Eerola).
Teokset.
Salanimellä Imam Raguza
Muilla salanimillä
Emma de Caunes

Emma de Caunes (s. 9. syyskuuta 1976) on ranskalainen näyttelijä.
Emma de Caunes on näyttelijä Antoine de Caunes’n tytär. Hän aloitti näyttelemisen noin kymmenvuotiaana. Hänelle myönnettiin vuonna 1998 lupaavimman naisnäyttelijän César-palkinto. Caunes on esiintynyt esimerkiksi elokuvissa "" (2002), "Short Order" (2005), "The Science of Sleep" (2006), "Perhonen lasikuvussa" (2007) ja "Mr. Bean lomailee" (2007).
Caunes oli vuosina 2001–2005 naimisissa laulaja Sinclairin kanssa. Heille syntyi liitosta yksi tytär. Vuonna 2011 Caunes avioitui Gorillaz-yhtyeestä tunnetun sarjakuvapiirtäjän Jamie Hewlettin kanssa.
Lappeenranta Big Band

Lappeenranta Big Band on lappeenrantalainen big band -orkesteri. 
Historiaa.
Vuonna 1949 sotilasmuusikko Kauko Lahti perusti Lappeenrantaan tanssiorkesterin, johon kuului kolme saksofonia, kaksi trumpettia, pasuuna ja rytmiryhmä. Tämän yhtyeen hajottua vuonna 1954 päättivät innokkaat muusikot perustaa oikean big bandin. Kapellimestarina toimi kultaseppä Yrjö Haikonen, joka soitti myös baritonisaksofonia. Orkesteri nimettiin vuonna 1955 Lappeenrannan muusikkojen suureksi tanssiorkesteriksi vasta perustetun muusikkojen ammattiosaston mukaan.
Orkesteri on toiminut yhtäjaksoisesti siitä lähtien. Suureen nousuun se kuitenkin lähti vuonna 1978, kun orkesterin kapellimestariksi palkattiin Olavi ”Olli” Spännäri. Orkesteri myös nimettiin uudelleen Lappeenranta Big Bandiksi, ja vuodesta 1981 lähtien se itsenäistyi ja alkoi toimia yhdistysmuotoisena. 
Orkesteri on sijoittunut Suomen Big Band -mestaruuskilpailuissa kolmesti ensimmäiseksi (1989 senior-sarjassa, sekä 1991 ja 1998 junior-sarjassa), sekä toiseksi ja kolmanneksi lukuisia kertoja. Myös vuonna 1991 se sijoittui toiseksi, mutta parhaimpana suomalaisena orkesterina (kilpailun voiton vei ruotsalainen Sandvik Big Band).
Orkesteri on esiintynyt parhaimmillaan 50 kertaa vuodessa niin kotimaassa kuin ulkomaillakin. Nykyisin keikkatahti on vakiintunut 10–20 välille vuodessa.
Toiminta.
Orkesterin nykyinen kapellimestari on Ismo Varis. Orkesteri tekee yhteistyötä muiden lappeenrantalaisten yhtyeiden kanssa. Yhtye työskentelee pääasiassa omissa tiloissaan Lappeenrannan Snellmaninkadulla.
Solistivieraina vuosien varrella on nähty muun muassa Reija Lang, Sonja Lumme, Bianca Morales, Sami Saari, Antti Sarpila, Aki Sirkesalo ja Maria Tyyster.
Göran Bergman

Göran Gustaf Konstantin Bergman (31. tammikuuta 1919 Helsinki – 9. heinäkuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen (suomenruotsalainen) biologi, erityisalanaan lintutiede.
Henkilöhistoria.
Göran Bergmanin vanhemmat olivat filosofian maisteri Gustaf Konstantin Bergman ja Esther Maria Stenbäck ja puoliso vuodesta 1943 Kajsa Ulla Forss. Hänellä oli kaksi lasta. 
Koulutus.
Bergman tuli ylioppilaaksi 1937 (Nya svenska samskolan i Helsingfors) ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1946, lisensiaatiksi 1949 ja filosofian tohtoriksi vuonna 1964 Helsingin yliopistosta. 
Työura.
Hän oli Helsingin yliopiston eläinmuseon museonhoitaja 1958–1968 ja kustos 1968–1986.
Bergman tutki etenkin Suomenlahden saaristolinnustoa ja hylkeitä ja oli luonnonsuojeluaatteen voimahahmoja. Bergman julkaisi kymmeniä, pääasiassa saaristolinnustoa käsitteleviä, kirjoituksia sekä kotimaisissa että ulkomaisissa tieteellisissä sarjoissa. Hän oli Suomen lintuatlas -kirjan työryhmän jäsenenä 1970–1980-luvuilla. Työryhmä sai tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon 1984. Bergmanin etologinen lintututkimus sai myös jatkoa koiran etologiaa käsittelevässä kirjassa "Koiran käyttäytyminen", joka oli ensimmäisiä alansa teoksia. Hän oli mukana ruotsinkielisen "Naturväktarna"-radio-ohjelman kaikissa lähetyksissä ohjelman alusta vuonna 1971 vuoteen 1990 saakka. 
Harrastukset.
Bergman oli innokas purjehtija ja saariston tuntija. Hän vietti kaiken vapaa-aikansa omassa saaressaan Porkkalassa, ja siellä hän teki myös suurimman osan kenttätyöstään vuoden 1963 jälkeen.
Tunnustukset.
Bergman sai professorin arvonimen vuonna 1976, Suomen Tiedeseuran jäsen hänestä tuli 1955.
Norrlands nation (Uppsala)

Norrlands nation on Ruotsissa Uppsalan yliopistossa toimiva kaupungin suurin osakunta. Osakunta on perustettu vuonna 1827 yhdistämällä pienempiä osakuntia, mutta osakunta juontaa juurensa jo vuodesta 1646. Osakunta on tarkoitettu etupäässä Uppsalan yliopiston ja Ruotsin maataloustieteellisen yliopiston pohjoisruotsalaisille opiskelijoille. Uppsalassa yliopistossa opiskeleville osakuntiin kuuluminen oli pakollista vuoteen 2010, joten Norrlands nationilla on jopa noin seitsemäntuhatta jäsentä.
Norrlands nation tarjoaa jäsenilleen kirjaston, opiskelutiloja, asuntoja, stipendejä sekä suuren valikoiman erilaisia harrastusmahdollisuuksia, omassa osakuntarakennuksessaan tai sen ulkopuolella. Arkkitehti Isak Gustaf Clasonin suunnittelema Norrlands nationin viimeisin osakuntatalo valmistui vuonna 1889 ja talon laajennus vuonna 1972. Talossa toimii osakuntavoimin myös kahvila-ravintola Majs café sekä pubi Orvars krog.
Norrlands nationin ystävyysjärjestöjä ovat Uppsalan yliopiston Västmanland-Dalarna nation, Lundin yliopiston Sydskånska nationen, Åbo Akademin Österbottniska nationen, Helsingin yliopiston Etelä-Pohjalainen Osakunta, Vasa nation ja Pohjois-Pohjalainen Osakunta, Kööpenhaminan yliopiston Studenterforeningen, Oslon yliopiston Det Norske Studentersamfund, Studentenwerk Schleswig-Holsteinin Kielissä sijaitseva Christian-Albrecht-Haus sekä Uumajan yliopiston Övre Norrlands nation.
Victor Bodson

Victor Bodson (24. maaliskuuta 1902 – 29. kesäkuuta 1984) oli luxemburgilainen sosialistisen työväenpuolueen poliitikko. Hän toimi maansa oikeus- ja liikenneministerinä vuosina 1940–1947 ja 1951–1959. Hänet nimitettiin vuonna 1967 Luxemburgin EU-komissaariksi, ja hän toimi vuosina 1964–1967 edustajainhuoneen puheenjohtajana.
Bodson teki toisen maailmansodan aikana merkittävää työtä juutalaisia auttaakseen; hänet on nimitetty Vanhurskaaksi kansakuntien joukossa.
Reginald Pole

Reginald Pole (maaliskuussa 1500 – 17. marraskuuta 1558) oli Canterburyn arkkipiispa sekä katolisen kirkon kardinaali. Reginald Pole oli myös viimeinen katoliseen kirkkoon kuulunut Canterburyn arkkipiispa, sillä hänen jälkeensä virka siirrettiin anglikaaneille.
Reginald Pole oli katolisen kirkon historiassa poikkeuksellinen kardinaali, sillä hän ehti toimia kardinaalina 18 vuotta ennen kuin hän sai pappisvihkimyksen ja pääsi papiksi.
Fay Kanin

Fay Mitchell Kanin (9. toukokuuta 1917 – 27. maaliskuuta 2013) oli yhdysvaltalainen käsikirjoittaja, joka toimi Yhdysvaltain elokuva-akatemian puheenjohtajana vuosina 1979–1983. Broadway-musikaali "Grind", joka pohjautui Kaninin työhön, oli vuonna 1985 ehdolla Tony-palkinnon saajaksi. 
Kanin syntyi New Yorkin kaupungissa, varttui Elmirassa ja valmistui Etelä-Kalifornian yliopistosta. Kanin meni vuonna 1940 naimisiin Michael Kaninin kanssa, jonka kanssa hän teki huomattavaa yhteistyötä mm. elokuvassa "Opettajan lemmikki" (1958). Kaksikko sai kyseisestä teoksestaan Oscar-ehdokkuuden. Kanin työskenteli sekä teatterin että elokuvan alalla ja varsinkin myöhemmällä urallaan myös televisiossa. 
Fay Kaninin mies Michael kuoli vuonna 1993 ja Fay vuonna 2013.
Jonsu

Jonsu (oik. Leena Johanna Salomaa, s. 18. tammikuuta 1984 Espoo) on suomalainen laulaja-lauluntekijä-muusikko, Indica-yhtyeen perustajajäsen, laulaja, viulisti ja kitaristi.
Elämä ja ura.
Jonsun isä on hiukkasfyysikko ja äiti musiikkileikkikoulun opettaja. Jonsu aloitti musiikin harrastamisen jo varhaislapsuudessaan. Hän on säveltänyt kuusivuotiaasta saakka, esikuvinaan Mozart ja Chopin. Neljävuotiaana ensimmäisen viulunsa saanut Jonsu siirtyi myöhemmin rockmusiikin pariin ja perusti Indican pienenä Minijousissa tapaamansa Heinin kanssa. Hän on käyttänyt lempinimeä ”Jonsu” lapsesta saakka. Se on ollut hänen muusikon salanimensä jo hänen äänitettyään vuonna 1992 lastenlauluja Tapiolan koulussa.
Jonsu lauloi muiden artistien mukana kappaleella ”Eternal Flame” (alkuperäinen esittäjä "The Bangles"). Kappale julkaistiin "Lastenklinikoiden Kummit" ry:n julkaisemalla levyllä "Elämä lapselle 2004". Hän vieraili laulajana Nightwishin kappaleella ”Erämaan viimeinen”, joka julkaistiin singlenä joulukuussa 2007. Kappale on suomeksi laulettu versio yhtyeen "Dark Passion Play" -albumilla ilmestyneestä instrumentaalista ”Last of the Wilds”.
Jonsu on naimisissa Jesse Hietasen kanssa, ja heillä on yhteiset, vuonna 2015 ja vuonna 2019 syntyneet lapset. Anne Pohtamo on Jonsun anoppi.
Myöhempien aikojen esikuvakseen Jonsu on maininnut ainakin Kate Bushin. Indica esittää silloin tällöin Bushin "Wuthering Heights" -kappaleen keikoillaan.
Indican lisäksi Jonsu on esiintynyt myös duoyhtyeessä JED, jonka hän muodostaa yhdessä Tiktak-yhtyeestä tunnetuksi tulleen Empun kanssa.
Jonsun ensimmäinen sooloalbumi "Lentotähtien tiellä" julkaistiin maaliskuussa 2022.
Japanintatar

Japanintatar ("Reynoutria japonica") on jättitattarien (aiemmin köynnöstattarien eli kiertotattarien "Fallopia") sukuun kuuluva kasvilaji.
Se on varjossa viihtyvä nopeakasvuinen koristekasvi, ja on sukua monelle pahalle rikkakasville.
Ulkonäkö ja koko.
Japanintatar on monivuotinen, nopeasti kasvava ruoho. Alkuperäisillä alueillaan Japanissa se kasvaa vain noin 30–150 cm korkeaksi, mutta se voi kasvaa jopa 3 metriä korkeaksi. Japanintatar leviää voimakkaasti juuristonsa avulla, minkä vuoksi sitä on vaikea hävittää. Varret ovat onttoja, hieman puumaisia ja vähän haarautuvia, ja niissä on usein punertavia tai punaisia täpliä. Varret ovat yksivuotisia ja kasvavat juurakosta uudestaan keväällä, joten ne voi leikata syksyllä pois. Lehdet ovat suuret, ohuet, ehytlaitaiset, pyöreähköt, kolmiomaiset, terävä- ja lyhytsuippuiset. Japanintatar kukkii loppukesästä suurin useista tertuista koostuvin röyhymäisin kukinnoin, jotka ovat muodostuneet lehtihankaisista, noin 10 cm korkeista viuhkoista. Kukat ovat säteittäisiä ja 5 mm leveitä. Kukissa on viisi valkoista–vaaleanpunertavaa kehälehteä. Heteitä on kahdeksan, ja emiö on kolmiluottinen. Japanintatar on kaksikotinen. Hedelmä on 3–4 mm pitkä ja ruskehtava pähkylä, joka tosin kehittyy harvoin.
Levinneisyys.
Japanintatar on kotoisin Japanista, Sahalinin saarelta, Koreasta, Kiinasta, Taiwanista ja Vietnamista. Siellä se on kasvanut joenvarsilla, suometsissä, teiden varsilla, metsäreunoilla ja tammimetsissä. Se tuotiin 1823 Hollantiin koriste- ja puutarhakasviksi ja Saksassa japanintatarta käytettiin myös rehukasvina ja eroosion hillintään. Isoon-Britanniaan kasvi tuotiin vuonna 1825 koristekasviksi ja se on villiintynyt ja levinnyt hallitsemattomasti luonnollisten vihollisen puutteessa. 1800-luvun puolivälissä se levisi luontoon ja vuosisadan loppupuolella se kotiutui moniin maihin, muun muassa Isoon-Britanniaan, Ranskaan, Saksaan, Alankomaihin ja Puolaan. Nykyään se on vakiintunut laajasti Eurooppaan, Pohjois-Amerikkaan, Aasiaan, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Se kasvaa yhdessä kasvukaudessa jopa kahden metrin korkuiseksi ja tukahduttaa muut puutarhakasvit. Kasvin levittäminen luontoon kriminalisoitiin Isossa-Britanniassa 1981.
Kasvi on sitkeähenkinen ja leviää jopa juurakoista, joita ei saa laittaa kotitalousjätteen mukaan, vaan ne on hävitettävä tarkoitukseen varatuilla kaatopaikoilla. Pienempien kasvustojen hävittäminen voi onnistua leikkaamalla kasvusto ensi kokonaan ja peittämällä se sitten mustalla muovilla 3–4 vuoden ajaksi. Onnistuneesti tatarkasvusto on saatu torjuttua seuraavalla tavalla. Varret katkaistaan läheltä tyveä ja onttoihin varsiin ruiskutetaan torjunta-ainetta. Tämä toistetaan muutaman kerran vuodessa niin kauan, että kasvusto häviää.
Japanintatar on luokiteltu sadan haitallisimman vieraslajin joukkoon.
Elinympäristö.
Japanintatar viihtyy valoisilla paikoilla sekä myös puolivarjoisilla paikoilla. Sitä tavataan teiden varsilla, kaatopaikoilla ja maankaatopaikoilla.
Ladon

Ladon () oli kreikkalaisessa mytologiassa käärmemäinen lohikäärme, jonka vanhemmiksi Hesiodos nimeää Forkyksen ja Keton. Yleisemmin se nimetään kuitenkin Tyfonin ja Ekhidnan lapseksi.
Ladonilla kerrottiin olevan sata päätä, jotka pystyivät puhumaan eri äänillä. Hera oli asetettanut Ladonin vartioimaan kultaista omenaa hesperidien puutarhaan, jossa lohikäärme oli kiertynyt omenapuun rungon ympärille eikä koskaan nukkunut. Herakles oli saanut yhdenneksitoista tehtäväkseen noutaa kultaisen omenan kuningas Eurystheukselle ja saadakseen omenan, Herakles tappoi Ladonin nuolillaan. Diodoros Sisilialainen kertoo, että joidenkin mielestä puutarhaa vartioikin Ladonin sijasta urhea lammaspaimen Drako, joka surmasi jokaisen omenoiden varastamista aikovan. Diodoros Sisilialainen kuitenkin jatkaa, että on itse kunkin oikeus muodostaa sellaisia mielipiteitä kuin haluaa.
Ladonin kuoltua Hera nosti sen kiitokseksi palveluksestaan Lohikäärmeen tähdistöksi.
Lännenheisiangervo

Lännenheisiangervo ("Physocarpus opulifolius") on ruusukasvien heimoon kuuluva kasvilaji, jota käytetään koristepensaana.
Ulkonäkö ja koko.
Lännenheisiangervo on 2–3 metrin korkuiseksi kasvava pensas, jonka herukan tai vaahteran lehtiä muistuttavat lehdet puhkeavat varhain.
Kasvi kukkii kesä-heinäkuussa valkoisin, pallomaisin kukinnoin. Hedelmä on tuppilo.
Levinneisyys.
Lännenheisiangervo on kotoisin Pohjois-Amerikan itä- ja keskiosista. Sen esiintymisalue ulottuu Kanadan Québecistä Etelä-Carolinaan, lännessä Alabaman, Arkansasin ja Minnesotan osavaltioihin.
Käyttö ja kasvatus.
Lännenheisiangervoa käytetään koristepensaana. Sitä voi kasvattaa aitana tai aidanteena, tai suurten puiden aluskasvina. Kasvista on myös punalehtinen muunnos.
Kasvupaikka.
Lännenheisiangervo on melko kestävä. Sillä ei ole suuria vaatimuksia kasvupaikan valoisuuden suhteen, kovin kuivassa se ei menesty. Se tulee toimeen myös vähällä valolla.
Heikki Saari (sanoittaja)

Heikki Juhani Saari (2. elokuuta 1926 Helsinki – (hautauspäivä 6. kesäkuuta) 1973 Kangasala) oli suomalainen viihdyttäjä, kupletisti, säveltäjä ja sanoittaja, jonka tunnetuinta tuotantoa ovat Tapio Rautavaaran kappaleet ”Vain merimies voi tietää” ja ”Menen enkä meinaa”. Hän on myös tehnyt suomenkieliset sanat kappaleeseen "Hiljainen satama".
Saari aloitti viihdetaiteilijan uransa esiintymällä laulajana ja viihdyttäjänä juhlatilaisuuksissa sekä Suomen Demokraattisen Nuorisoliiton henkisissä kilpailuissa (puhe, lausunta ja huumori) yhdessä tulevan puolisonsa Terttu Annikki Asusen kanssa 1940-luvulla. Saari piti puheita Demokraattisten Nuorten vaalitilaisuuksissa ja kirjoitti myös sanomalehtiin poliittisia tekstejä. Saari käsitteli suhdettaan sotaan kirjoituksessaan "Minun muutokseni" nuorisoaiheisessa kokoelmassa "Kaksi minää". Vuosina 1950-1951 Saari toimi Demokraattisten Nuorten Turun piirin ohjelmaohjaajana. Saari esiintyi tuolloin jo Varsinais-Suomen alueen iltamissa kuuluttajana, humoristina ja kupletistina yhdessä taikuri ja jonglööri Raine Saaren, muusikko Jokke Hellgrenin ja haitaristi Ramon Lehtosen sekä näyttelijä Martta Joutsin kanssa viihderyhmässä "Me saavumme". Ryhmä jatkoi vuodesta 1952 lähtien Tampereelta käsin yhtyeenä "Tampere tulee" hanuristi Erkki Järvisen lisävahvistuksella. Saari kutsuttiin samaan aikaan jo yksityisenä taiteilijana juontajaksi ja viihdyttäjäksi tilaisuuksiin ympäri Suomea. 
Suosittuna kupletistina ja juontajana Saari esiintyi 1960-luvulla tilaisuuksissa yhdessä useiden tunnettujen viihdetaiteilijoiden kanssa kuten Reino Helismaa, Kauko Käyhkö ja Esa Katajavuori ja 1960-luvun puolivälistä alkaen yhdessä Esa Pakarisen kanssa. Saari esiintyi vielä vuonna 1971 satunnaisesti.
Saari muutti Tampereelta perheensä kanssa Kangasalle vuonna 1969. Hän kuoli vuonna 1973 ja hänet on haudattu Tampereelle Kalevankankaan hautausmaalle.
Cup

Cup on urheilussa kilpailumuoto, jossa kullakin kierroksella ottelunsa hävinneet putoavat jatkosta ja voittajat jatkavat kilpailua.
Tunnetuimpia cup-muotoisia kilpailuita ovat esimerkiksi jalkapallocupit, kuten Englannin FA Cup sekä nyrkkeilyturnaukset.
Cup-nimitys esiintyy lisäksi usein sellaisten kilpailujen nimissä, joiden palkintona on kiertävä pokaali (engl. "cup", 'pokaali, malja'), kuten purjehduksen America’s Cup, tenniksen Davis Cup ja maastohiihdon maailmancup.
Itä-Karibian dollari

Itä-Karibian dollari (valuuttakoodi ISO 4217 XCD, symboli $ tai EC$) on useimpien Itä-Karibian valtioiden järjestön (OECS) jäsenmaiden käyttämä rahayksikkö, joka otettiin käyttöön 1965. Itä-Karibian dollari jakautuu sataan senttiin. Vuodesta 1976 Itä-Karibian dollarin arvo on ollut kiinnitetty kiinteällä kurssilla suhteessa Yhdysvaltain dollariin 1 USD = EC$ 2,7. Ennen Yhdysvaltain dollariin kiinnittämistä Itä-Karibian dollari oli sidottu Englannin puntaan kurssilla $4,80 = 1 punta.
Itä-Karibian dollaria käyttävät valtiot ja alueet.
Itä-Karibian dollaria käyttävät Antigua ja Barbuda, Dominica, Grenada, Saint Kitts ja Nevis, Saint Lucia ja Saint Vincent ja Grenadiinit, jotka ovat itsenäisiä valtioita, sekä kaksi Britannian merentakaista aluetta: Anguilla ja Montserrat. OECS:n jäsenvaltioista ainoana Brittiläiset Neitsytsaaret käyttää maksuvälineenään Yhdysvaltain dollaria.
Historia.
Yhdistyneen kuningaskunnan Karibian meren omistuksilla (Brittiläinen Länsi-Intia) muodostettiin 1950 rahaliitto "British Caribbean Territories Eastern Group", joka alkoi julkaista dollari-määräisiä kolikoita ja setelirahoja. Alueen valtioiden itsenäistyttyä Länsi-Intian dollari (BWI$) korvattiin 1965 nimellisarvostaan uudella Itä-Karibian dollarilla. Uudesta rahaliitosta jättäytyivät pois Trinidad ja Tobago, sekä myöhemmin myös Barbados.
1965–1983 Itä-Karibian maiden paperirahat laski liikkeeseen Itä-Karibian valuuttaviranomainen () ja vuodesta 1981 alkaen myös metallirahat. Nykyään Itä-Karibian dollarit julkaisee Itä-Karibian keskuspankki, () jonka toimipaikka on Basseterressä Saint Kitts ja Nevisillä. Pankki perustettiin sopimuksessa, joka allekirjoitettiin 5. heinäkuuta 1983 Port of Spainissa.
Kolikot.
Vuoteen 1981 saakka alueella olivat käytössä Brittiläisen Länsi-Intian kolikot. 1981 esiteltiin uusi kolikkosarja nimellisarvoiltaan 1, 2, 5, 10 ja 25 senttiä ja 1 dollari. Pyöreä alumiinipronssinen kolikkotyyppi muutettiin 1989 kymmenkulmaiseksi ja seos kuparinikkeliksi. Kolikoista on lyöty suurempiakin nimellisarvoja, mutta ne ovat keräilyrahoja, joita ei tapaa liikkeessä.
Setelirahat.
Vuonna 1965 "East Caribbean Currency Authority" julkaisi seuraavat paperirahat: 1, 5, 20 ja 100 dollaria. Itä-Karibian keskuspankki ("Eastern Caribbean Central Bank") otti paperirahat painaakseen 1985, jolloin lisättiin 10 dollarin seteli. Yhden dollarin paperiraha korvattiin kolikolla 1989, ja 50 dollarin seteli julkaistiin 1993.
Vuoden 2019 setelisarja oli ensimmäinen, jossa setelit olivat vertikaalisia. Etupuolella on kuvattuna entinen kuningatar Elisabet II, kilpikonna ja viherhuppukolibri.
Heikki Saari (pappi)

Heikki Saari (25. helmikuuta 1879 Soini – 7. lokakuuta 1958) oli suomalainen pappi ja lähetyssaarnaaja. Hän toimi pappina Suomen Lähetysseurassa ja teki lähetystyötä Ambomaalla vuosina 1903–1911, 1917–1922, 1924–1931 ja 1933–1947. Hän oli myös virsirunoilija ja kirjoitti sanat virteen numero 254 "Sun työhös, Jeesus, kutsun sain".
Saari vihittiin lähetyssaarnaajaksi vuonna 1903. Ambomaan kirkon virsikirjassa monet virret olivat Saaren sepittämiä, kääntämiä tai muodostamia. Saari julkaisi Herättäjä-Yhdistyksen kustannuksella ambokielisen "Rukousvirsiä"-virsikokoelman, jossa oli suuri määrä "Siionin virsiä" oshindongaksi käännettynä.
Don Hertzfeldt

Don Hertzfeldt (s. 1. elokuuta 1976) on yhdysvaltalainen animaattori ja elokuvantekijä, jonka tuotantoon kuuluu mm. Oscar-ehdokkaaksi valittu "Rejected" (2000). Hänen animaatioelokuvansa ovat voittaneet yli sata palkintoa ja niitä on esitetty yli tuhannella elokuvafestivaalilla maailmanlaajuisesti.
Alkuvaiheet ja opiskelu.
Hertzfeldt syntyi Fremontissa, Kaliforniassa, jossa hän opiskeli paikallisissa kouluissa ja piirsi sarjakuvalehtiä. 15-vuotiaana hän alkoi opetella animaatiota videokameralla. Vuoden 2001 haastattelussa hän sanoo: ”Katsoin filmien jatkuvasti kasvavan, ja minua kiehtoivat visuaaliset efektit. Perheeni teki usein retkiä animaatiofestivaaleille San Franciscoon joka vuosi, joten kunnia vanhemmilleni siitä. Lopulta näin kaikki nuo klassiset piirrosfilmit läpi teinivuosieni. Mutta animaation valmistaminen minulle tapahtui ikään kuin sivutuotteena. Olen kirjoittanut ja piirtänyt asioita koko ikäni, ja tarinoideni animointi oli aina halvempaa tehdä ja näytti mielenkiintoisemmalta kuin pienen budjetin live-toiminta.”
Hertzfeldt on Film Studiesin ylioppilas Kalifornian yliopistosta Santa Barbarassa. Hän asuu ja tuottaa tällä hetkellä kaikki filminsä Santa Barbarassa.
Tekniikka.
Hertzfeldtin filmeissä on usein ominaisuutena käsinpiirretyt tikku-ukot näyttelemässä dadaistisia kombinaatioita slapstickistä, absurdista, ja mustasta huumorista. Hertzfeldt luo yleensä filminsä perinteisillä kynä ja paperi-animaatioilla, ilman tietokoneiden apua. Sen sijaan hän kayttää 16 mm:n tai 35 mm:n filmikameroita ja usein vanhanaikaisia erikoisefekti-tekniikoita kuten moninkertaista valotusta, kameran sisällä olevaa mattaa, ja kokeellista valokuvausta (kuten nähdään suurena tehosteena nimikkeissä kuten "The Meaning of Life" ja "Everything Will Be OK"). Tämä antaa enemmän orgaanista tunnetta hänen töihinsä, selvimpänä ajoittaisissa stop-motion-animaatiosarjoissa (kuten "Intermission in the Third Dimensionissa"), sekä myös selluloidin käytössä ja keinojen piirtäminen visuaalisuuden osana (kuten "Rejectedissä" ja "Genressä").
Vuodesta 1999 Hertzfeldt on valokuvannut kaikki filminsä tähän päivään antiikkisella 35 mm:n Richardson-animaatiokameralla, jonka uskotaan olevan sama kamera, jolla kuvattiin moni alkuperäinen Tenavat-piirrosfilmi 1960- ja 1970-luvuilla. Sen on uskottu olevan yksi viimeisistä sen laatuisista, jäljellä olevista, toimivista kameroista Amerikassa, ellei koko maailmassa, mutta Hertzfeldt pitää sitä välttämättömänä elementtinä filmiensä ja niiden ainutlaatuisten ominaisuuksien luonnissa.
Skärhamn

Skärhamn on Länsi-Götanmaan läänissä, Ruotsissa sijaitseva Tjörnin kunnan keskustaajama. Asukkaita siellä on noin 3 000. Skärhamnin tärkeimpiä turistihoukutuksia ovat purjehdus ja Pohjoismainen akvarellimuseo ("Nordiska akvarellmuseet").
Yhden Ruotsin suurimmista varustamoista, Rederi AB Transatlanticin, kotipaikka oli vuoden 2011 loppuun saakka Skärhamnissa.
Khrysaor

Khrysaor (, "kultainen miekka") oli kreikkalaisessa mytologiassa usein jättiläiseksi kuvattu Poseidonin ja Medusan poika, joka ponnahti esiin yhdessä Pegasoksen kanssa syntyneestä haavasta, kun Perseus katkaisi Medusan kaulan. Hän sai alkunsa Poseidonin raiskattua Medusan, joka tällöin oli vielä kaunis neito, Pallas Athenen temppelissä, minkä seurauksena temppelinsä häpäisemisestä raivostunut Pallas Athene muutti Medusan käärmehiuksiseksi hirviöksi.
Kallirrhoen, okeanidin, kanssa Khrysaor sai yhden lapsen, Geryonin, kolmipäisen jättiläisen. Diodoros Sisilialainen lisäksi mainitsee, että Khrysaorin on mainittu olleen myös Iberian kuningas, ja että Geryon laidunsi karjaansa Iberian niemimaan kärjessä.
Portnoyn tauti

Portnoyn tauti on romaani, joka nosti yhdysvaltalaisen kirjailija Philip Rothin maailmanmaineeseen. Kirjan seksuaalinen sisältö aiheutti runsaasti keskustelua. Englanninkielinen alkuteos "Portnoy's Complaint" ilmestyi vuonna 1969. Kirjan päähenkilö on kuvitteellinen Alexander Portnoy, joka kuvaa elämäänsä, seksuaalista kehitystään ja parafilioitaan/fetisismiään psykoanalyytikko Spielvogelille.
Teoksen on suomentanut Pentti Saarikoski.
Ernest Lehman on ohjannut romaaniin pohjautuvan elokuvan "Portnoyn tauti" vuonna 1972.
Rakenne ja teemat.
Rakenteellisesti romaani on jatkuvaa monologia, jonka kirjan päähenkilö, Alexander Portnoy, esittää psykoanalyytikko Spielvogelille. Roth kertoi myöhemmin päätyneensä tähän ratkaisuun, koska siten hän saattoi kuvata Portnoyn tarinaa yksityiskohtaisesti ja kielenkäytöllä, joka muutoin olisi vaikuttanut pornografiselta, ekshibitionistiselta ja kaikkiaan liian suorasukaiselta.
Portnoy on "himokas, äitiinsä takertunut juutalainen poikamies", ja romaani kuvaa hänen elämänvaiheitaan. Kaikki vaiheet nivoutuvat teoksen päädilemmaan eli Portnoyn kyvyttömyyteen nauttia seksuaalisuutensa hedelmistä, vaikka hänen voimakkaat halunsa ajavat hänet kokeilemaan uusia luovia (ja hänen mielestään irvokkaita ja häpeällisiä) tapoja tuottaa tyydytystä. Romaanin ensimmäinen sivu sisältääkin määritelmän fiktiiviselle sairaudelle, kuin mielenterveysoppaassa:
"Portnoyn tauti: Häiriö jossa voimakkaasti tiedostetut eettiset ja altruistiset impulssit jatkuvasti ovat ristiriidassa äärimmäisten seksuaalisten, usein perverssien halujen kanssa."
Portnoyn tauti edustaa aikaansa. Romaani on sekä seuraus että inspiraatio 1960-luvun seksuaaliselle vallankumoukselle.
Romaani on tunnettu suorasta seksuaalisuuden kuvaamisestaan, joihin lukeutuu yksityiskohtaisia kuvauksia masturboinnista erilaisin apuvälinein. Eräänä näistä mainittakoon raaka maksanpala, josta Portnoyn äiti myöhemmin valmistaa päivällistä.
SS Raimo-Ragnar

SS "Raimo-Ragnar" oli suomalainen 83-metrinen höyrylaiva, joka liikennöi pääasiassa Itämeren hakurahtiliikenteessä. Aluksen omisti Lovisa Ångfartygs Aktiebolaget, jonka pääosakas oli Ragnar Nordström. Yhtiön aluksilla oli nimissään "-Ragnar"-pääte, ja laajimmillaan varustamon lipun alla purjehti parisenkymmentä alusta.
Jatkosodan aikana 3 600 dwt:n rahtilaiva "Raimo-Ragnar" oli osana yli kolmekymmentä alusta käsittäneessä saattueessa, joka matkasi 23. joulukuuta 1943 Haminasta kohti Danzigia. Aluksen lastina oli suuri määrä puisia kaivospölkkyjä.
Saattue jakautui kahteen osaan, joista toisen johdossa purjehti "Raimo-Ragnar". Alukset purjehtivat miinoittamattomassa, kapeassa väylässä peräkkäin, kunnes Nygrundin saaren kohdalla Suur-Pellingin edustalla "Raimo-Ragnarilta" havaittiin edellä kulkevan laivaosaston viimeisen aluksen tekevän mutkan. Komentosillalla liikettä pidettiin kuitenkin ohjausvirheenä.
Edellä kulkeva alus oli kuitenkin väistänyt väylällä sijaitsevaa salakaria, jota ei ollut merkitty merikarttoihin. Laivalta näytettiin myös lippusignaalia perässä seuraavalle "Raimo-Ragnarille", mutta sitä ei kaukaa havaittu. Tullessaan karikon kohdalle "Raimo-Ragnar" ajoi karille ja nousi sille koko pituudeltaan.
Yksi alus jäi "Raimo-Ragnarin" avuksi muiden jatkaessa matkaansa. "Raimo-Ragnar" oli saanut vuodon, jota kyettiin hillitsemään laivan omin pumpuin. Samalla aluksen lastia purettiin mereen. Seuraavana päivänä, jouluaattona, alusta yritettiin irrottaa karilta, mutta yritykset epäonnistuivat. "Raimo-Ragnar" upposi karin viereen komentosiltaansa myöten 25. joulukuuta 1943. Alus on myöhemmässä vaiheessa myrskyjen sekä hylyn räjäyttäjien vuoksi uponnut kokonaan karin vierelle.
Hyman Bloom

Hyman Bloom (29. maaliskuuta 1913 Brunavišķi, Latvia – 26. elokuuta 2009 Nashua, New Hampshire, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen, syntyperältään Latvian juutalainen kuvataiteilija. Hänen työhönsä on monesti vaikuttanut hänen juutalainen taustansa, ja usein teoksissa ovat läsnä myös yliluonnollinen ja kuolemaan liittyvät aiheet. 
Bloom muutti vuonna 1920 perheensä kanssa Yhdysvaltoihin ja sai American Academy of Arts and Lettersin jäsenyyden 1974.
UNMIS

UNMIS ("United Nations Mission in Sudan", 'YK:n operaatio Sudanissa') oli vuonna 2011 päättynyt Yhdistyneiden kansakuntien ns. Darfur-operaatio, jonka tarkoituksena oli rauhoittaa Etelä-Sudan sisällissodan jäljiltä. Operaatio oli Yhdistyneiden kansakuntien suoraan itse hoitama operaatio, johon osallistui myös Afrikan yhtenäisyysjärjestö.
Muuta.
Suomen osalta käytiin keskustelua operaatioon osallistumiseksi. Kuitenkaan noin 100 000 000 euron vuosiluokkaa olevaan kriisinhallintabudjettiin ei välttämättä olisi mahtunut laajaa osallistumista Darfurin operaatioon. Suomen valtioneuvosto päätti kuitenkin lähettää joukon sijasta alueelle viisi poliisia. Darfurin operaatioon osallistumista kannattivat julkisesti mm. Paavo Arhinmäki ja Erkki Tuomioja.
Walter Brennan

Walter Brennan (25. heinäkuuta 1894 Swampscott, Massachusetts, Yhdysvallat – 21. syyskuuta 1974 Oxnard, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Brennan näytteli yleensä sivuosarooleissa kuuluisampien tähtien rinnalla. Hän sai kolme kertaa parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon, elokuvista "Tukkikuningas" (1936), "Kentucky" (1938) ja "Lännen mies" (1940). Brennan on saanut elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle.
Brennan aloitti elokuvauransa 1920-luvun loppupuolella mutta näytteli pikkurooleissa 1930-luvun loppupuolelle asti, jolloin hän alkoi saada näkyvämpiä rooleja. Hänen tunnettuja elokuviaan ovat muun muassa "Tom Sawyerin seikkailut" (1938), "Tanssin kuningaspari" (1939), pääosossa Fred Astaire ja Ginger Rogers, Frank Capran ohjaama "He uskoivat elämään" (1941), "Kersantti York" (1941), "Kirjava satama" (1944), pääosissa Humphrey Bogart ja Lauren Bacall, "Rio Bravo" (1959) ja "Näin valloitettiin Villi Länsi" (1962).
Brennan oli naimisissa Ruth Wellsin kanssa vuodesta 1920 kuolemaansa saakka. Heillä oli yksi tytär ja kaksi poikaa. Hän kuoli keuhkosairauteen.
Kriisinhallintabudjetti

Kriisinhallintabudjetti on Suomen valtion vuosittain kriisinhallintaan ohjaama määräraha valtion tulo- ja menoarvion, budjetin, perusteella. Sen koko on vuosittain noin 100 000 000 euroa, ja se kootaan puoliksi ulkoasiainministeriön ja puolustusministeriön budjettimomenteilta. 
Kriisinhallintabudjetin koko määrittelee taloudellisesti Suomen osallistumismahdollisuudet YK:n omiin tai sen valtuuttamiin Naton rauhanturvaoperaatioihin.
Kriisinhallintabudjetista maksetaan myös siviilikriisinhallintaan liittyvät menot, kuten erilaiset Euroopan unionin, Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön, tarkkailujen menot.
Suomessa on käyty keskustelua siitä, pitäisikö ISAF:sta luopua ja keskittyä UNMIS:iin.
Maasyvänlahti

Maasyvänlahti on järvi Hailuodon kaakkoisosassa Syökarissa. Se on suurin kymmenestä Syökarissa sijaitsevasta maannousun myötä Perämerestä irti kuroutuneesta merenlahdesta, ja kuuluu Ison Matalan–Härkäsäikän luonnonsuojelualueeseen. Järven rannalla on myös vuonna 2000 valmistunut viiden metrin korkuinen lintutorni, johon mahtuu viidestä kuuteen henkilöä kerrallaan.
Noin puolen kilometrin päässä nykyisestä merenrannasta sijaitseva Maasyvänlahti on ruoikkorantainen, rehevä ja sameavetinen. Se on osa Hailuodon itärannalta Satamaperän luhtien kautta Louekarinkurkkuun ja Viinikanlahdelle johtavaa vesistö- ja kosteikkojuottia, joka oli vielä 1900-luvun alussa veneilykelpoinen väylä ja erotti Syökarin pääsaaresta Luodosta.
Järven pohjoinen Hanhiseen rajoittuva ranta on muita rantoja jyrkempi ja kuusimetsikkö levittäytyy lähelle vesirajaa. Länsipuoliset rannat ovat laakeita ja rantaluhtaa on noin kilometrin matkalla, idässä jatkuen Isoon Härkäsäikkään saakka. Eteläpuolinen Munakulju on harmaaleppä- ja hieskoivuvaltaista lehtimetsää. Maasyvänlahdella kasvaa myös Jäämeren ja Perämeren merenrantakasvina tunnettua nelilehtivesikuusta.
Järven laskuoja kaivettiin luvatta auki vuonna 1992, minkä johdosta järven vedenpinta laski noin 30 senttimetriä. Entisöinnin viipyessä järven tila heikkeni 1990-luvun aikana vakavasti, johtaen muun muassa lähes koko itäisen kolmanneksen ruoikoitumiseen ja rantapalpakko valtasi lähes kokonaan järven avovedet. Entisöinti aloitettiin vasta 1990-luvun loppupuolella, ja sen yhteydessä järvi ruopattiin umpeenkasvaneilta osiltaan ja laskuoja padottiin osittain.
Linnusto.
1950-luvulla Maasyvänlahden alueella pesi Suomen ensimmäinen mustapyrstökuiripariskunta. Muita alueella tavattavia ja pesiviä lintulajeja ovat harmaasorsa, heinätavi, joutsen, jänkäkurppa, kaulushaikara, kultarinta, kurki, lapasorsa, luhtahuitti, luhtakana, merihanhi, merikotka, mustapääkerttu, nokikana, pensassirkkalintu, peukaloinen, punasotka, ruskosuohaukka, satakieli, sinisuohaukka ja silkkiuikku.
Rönsyansikka

Rönsyansikka ("Waldsteinia ternata") on ruusukasvien heimoon kuuluva kasvilaji, jolla on keltaiset kukat. Suomessa lajia käytetään varjoisien paikkojen maanpeitekasvina.
Ulkonäkö ja koko.
Rönsyansikka on monivuotinen ruohokasvi, jonka kasvukorkeus on 10–25 senttimetriä. Kasvilla on haarainen ja suikertava maavarsi; se leviää helposti myös maanpäällisistä rönsyistään. Ruusukelehtien lapa on kolmisorminen, lehdykät leveän vastapuikeita. Varsilehtien lapa on kapean vastapuikea. Lehdet ovat kiiltäväpintaisia.
Rönsyansikka kukkii Suomessa touko-kesäkuussa. Sen kukinto on 2–7-kukkainen huiskilo. Keltaiset kukat ovat ulkoverhiöllisiä. Teriö on noin 15 millimetriä leveä. Kukkapohjus on laakea. Kukasta kypsyvä hedelmä on pieni pähkylä.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Rönsyansikka on kotoisin Kaakkois-Euroopan ja Etu-Aasian valoisista metsistä. Suomessa rönsyansikkaa tavataan villiintyneenä vain muutamasta paikasta Varsinais-Suomesta, Uudeltamaalta ja Oulun seudulta.
Käyttö.
Suomessa rönsyansikkaa käytetään puutarhoissa koristekasvina; joskus sitä tavataan myös villiintyneenä esimerkiksi puistometsistä.
Antti Tokkari

Antti Ilari Tokkari (s. 15. syyskuuta 1975 Jyväskylä) on suomalainen uransa päättänyt pesäpalloilija ja nykyinen pelinjohtaja. Nykyisin hän toimii myös A-lehtien Aition pesäpalloasiantuntijana ja asijantuntijana Nelonen Pro-kanavan pesäpallolähetyksissä. Nykyisin kyseessä ovat Ruutu Urheilun lähetykset.
Lisäksi Tokkari toimii juontajana Nelonen Median Supla-palvelun Hutunkeittäjät podcastissa. Kesästä 2025 lähtien podcast on ollut kuunneltavissa ja katsottavissa myös Ruutu-palvelussa.
Lukkarina pelannut Antti Tokkari on voittanut urallaan kaksi SM-hopeaa ja kolme SM-pronssia. Itä–Länsi-ottelussa hän on pelannut vuosina 2001, 2002, 2005 ja 2006. Itä-Länsi-ottelun parhaana pelaajana hänet palkittiin Haminassa 2001. 
Hän palasi pesäpallokentille kesken kesän 2009 auttamaan lukkariongelmista kärsivää entistä seuraansa Pattijoen Urheilijoita ottelukohtaisella sopimuksella. Tokkari valitsi Lännen joukkueen vuoden 2019 Seinäjoella pelattuun Itä-Länsi-otteluun.
Koulutukseltaan hän on luokanopettaja. Myöhemmin hän on opiskellut myös pesäpallon ammattivalmentajaksi. Tällä hetkellä Tokkari työskentelee Kuortaneen urheiluopiston valmennuskeskuksessa valmentajana. Lisäksi hänellä on oma pesäpallon valmennus ja koulutuspalveluita tarjoava yritys Panda Sport Productions oy.
Brave Fencer Musashi

Brave Fencer Musashi () on Squaren kehittämä ja julkaisema roolipeli. Peli on julkaistu vuonna PlayStationille.
Pelin seuraaja on vuonna 2005 PlayStation 2:lle ilmestynyt "".
"Brave Fencer Musashin" taistelut käydään reaaliajassa kolmiulotteisissa ympäristöissä. Suurin osa pelin vuoropuheluista esitetään ääninäyteltynä.
Juoni.
Pelaajan ohjaama päähenkilö on nuori Musashi. Hänet on kutsuttu Allucaneetin kuningaskuntaan, jonka hänen on määrä pelastaa Thirstquencher-imperiumin valtausyrityksiltä. Maan prinsessa on aluksi kuitenkin pettynyt huomatessaan, ettei hänen auttajansa olekaan legendaarinen Brave Fencer Musashi, joka kukisti Allucaneetia uhanneen Pimeyden velhon 150 vuotta sitten. Siitä huolimatta Musashille annetaan aseeksi Fusion-niminen miekka. Hänen ensimmäisenä tehtävänään on löytää aiemmin Brave Fencerin käyttämä Hohteen miekka Lumina, jota havittelevat myös Thirstquencherin sotajoukot. 
Saatuaan Luminan käyttöönsä Musashi taistelee molemmilla miekoillaan kaikkia Allucaneetia koskevia vaaroja vastaan, joita ovat esimerkiksi puoliksi zombeja ja puoliksi vampyyrejä olevat vambee-hiviöt. Parantaakseen Luminan voimia ja omia kykyjään hän pyrkii myös löytämään viisi eri taikakääröä.
Arvosteluja.
"Brave Fencer Musashi" sai pääosin hyviä arvioita. "" ja "GamePro" -lehdet antoivat pelille arvosanan 4.5/5; "Official U.S. PlayStation Magazinelta" ja "Electronic Gaming Monthlylta" peli taas sai noin 80 % maksimipisteistä. 
IGN.comin arvostelussa oltiin hyvin tyytyväisiä "Brave Fencer Musashiin". Pelin parhaimpina puolina mainittiin erityisesti musiikki, visuaalinen esitys sekä pelaaminen; tosin läpipeluun jälkeen ei pelillä ollut juurikaan uudelleenpeluuarvoa. Ääninäyttelyä kuvailtiin ärsyttäväksi, vaikka muilta osin äänipuoli oli hyvää tasoa. Pelin sanottiin myös olevan yksi vuoden 1999 parhaista PlayStation-julkaisuista.
GameSpotin James Mielke piti "Brave Fencer Musashia" Squaren viimeaikaisista peleistä onnistuneimpana kehuen hyvin toteutettua grafiikkaa ja ohjausta. Hänestä ei ollut myöskään huono asia, että pelin painotus oli erikoistehosteiden sijasta itse pelaamisessa. Tuloksen 7.7/10 antanut Mielke päätti arvionsa seuraaviin sanoihin: ""Zeldaa" peli ei päihitä, mutta tarjonnallaan se hyvittää kaikki huonot puolensa".
IM The Supervisor

IM The Supervisor on Infected Mushroomin viides studioalbumi, joka julkaistiin 10. syyskuuta 2004.
"Cities of the Future" -nimeä kantava EP julkaistiin samana vuonna, ja se sisältää yhtyeen tekemiä remixejä kappaleesta, sekä kappaleen ”Cream”.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittaneet Erez Aizen ja Amit Duvdevani, ellei toisin mainittu.
Pauanne

Pauanne on rakennusryhmä Kaustisella kirkonkylän eteläpuolella, Puhkionkallion laella. Se rakennettiin aikanaan kansanparantajien kokoontumis- ja hoitopaikaksi. Paikan rakentamisen aloitti 1983 perinteisin menetelmin Tapani Hietalahti. Hänen sanojensa mukaan
Rakennuksessa on järjestetty kansanparantajien kokoontumis- ja hoitotoimintaa sekä konsertteja. Paikka on tarjonnut matkailijoille majoitus- ja ravintolapalveluja.
Päärakennuksessa on käytetty luonnonkiveä ja puuta. Katto on paanukatto, joka on joskus tervattu. Alueella on myös paja, jossa takojat ovat järjestäneet kilpailuja, sekä puinen kotamainen yöpymismaja ja savusauna. Pauanteen rakentaminen paikallisin voimin alkoi vuonna 1983. Pauanteen maapohjan pinta-ala on 2,658 hehtaaria ja asuinpinta-ala 260 neliömetriä.
Pauanne pakkohuutokaupattiin vuonna 1992 puolen miljoonan markan (n. 100 000 euroa) velkojen vuoksi. Se päätyi lopulta Aulis Junekselle. Vuonna 2018 rakennus oli jo pahoin rapistunut ja sen puulattia oli purettu, mutta paikka kiinnostaa silti turisteja. Juneksen kuoltua 2023 Kaustisen kunnalla ei ollut resursseja tai kiinnostusta rakennuksen hankkimiseen kuolinpesältä, vaan Pauanteelle toivottiin yksityistä omistajaa, joka kunnostaisi paikan ja järjestäisi sinne toimintaa. Kesällä 2024 Pauanteen osti veljensä kanssa kaustislainen Seppo Palomäki, joka oli kiinnostunut paikasta jo 1990-luvulla ja toivoo voivansa entisöidä rakennukset.
Pauanteen saunarakennus tuhoutui tulipalossa vuonna 2010, kun voimakas syöksyvirtaus ja kova ukkosmyrsky tekivät tuhojaan Kaustisella.