Ioann Konstantinovitš Romanov

Ruhtinas Ioann Konstantinovitš Romanov (5. heinäkuuta [J: 23. kesäkuuta] 1886 Pavlovskin palatsi, Pietari, Venäjän keisarikunta – 18. heinäkuuta 1918 Alapajevsk, Neuvosto-Venäjä) oli venäläinen Romanov-sukuun kuulunut aatelinen.
Suku ja koulutus.
Hän oli suuriruhtinas Konstantin Konstantinovitš Romanovin ja herttuatar Elisabet Saksi-Altenburgin esikoinen. Hänellä oli kahdeksan sisarusta, joista kaksi kuoli lapsina. Vain muutama päivä Ioannin syntymästä tuli voimaan laki, jonka mukaan suuriruhtinaan ja suuriruhtinattaren arvonimien myöntäminen rajattaisiin vain keisarin lapsiin ja lapsenlapsiin. Seuraavien sukupolvien arvonimiksi tulisi ruhtinas ja ruhtinatar ja puhuttelunimeksi korkeus eikä keisarillinen korkeus.
Ioann ja hänen veljensä Gavriil Konstantinovitš Romanov valmistuivat muiden kadettien rinnalla sotakoulusta 14. kesäkuuta 1907. Ioann nimitettiin Hänen Majesteettinsa henkivartiokaartin ratsujoukkoihin vuonna 1908. Hän osallistui vuonna 1914 ensimmäisen maailmansodan taisteluihin neljän nuoremman veljensä kanssa, joista Oleg kuoli taistelussa saamiinsa vammoihin lokakuussa 1914. Hän sai sota-ansioistaan Pyhän Yrjön ritarikunnan ristin. 
Avioliitto ja lapset.
Ioann Konstantinovitš oli viimeinen Romanov-suvun mies, joka solmi avioliiton keisarillisen Venäjän aikana. Hän kihlautui kesällä 1911 Serbian prinsessa Elena Karađorđevićin (1884–1962) kanssa, joka oli Serbian kuningas Pietari I:n ja Montenegron prinsessa Ljubican eli Zorkan (1864–1890) vanhin tytär. Hänellä oli neljä sisarusta ja hänen nuorempia veljiään olivat Serbian kruununprinssi Georgi eli Đorđe Karađorđević ja Jugoslavian kuningas Alexander I. 
Elena oli äitinsä vuonna 1890 menetettyään varttunut nelivuotiaasta lähtien Venäjällä tätiensä Montenegron prinsessa Anastasia Nikolajevnan (1868–1935), joka oli naimisissa suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš Romanovin kanssa ja Militza Nikolajevnan (1866–1951), joka oli naimisissa Pjotr Nikolajevitš Romanovin kanssa — huostassa ja käynyt arvostettua Smolnan instituuttia, kuten hänen äitinsä ja tätinsäkin olivat tehneet. Kihlauksen järjesti kolmas täti, Italian kuningatar Elena, joka otti nuoren prinsessa Elenan luokseen ja kutsui Ioannin sinne vierailulle. Poika yllätti kaikki kosimalla lähes välittömästi. Ajatus siitä että Ioann ylipäänsä tahtoi avioitua, herätti suvussa huvittuneisuutta, sillä tämä pitkä ja melko arkisen oloinen nuorimies oli hiljainen ja erittäin uskonnollinen ja oli ajatellut ryhtyvänsä munkiksi. Hän sävelsi myös itse kirkkomusiikkia ja hänellä oli oma kvartetti Pavlovskissa Tjarlevon kylässä sijaitsevassa Kristuksen kirkastumisen kirkossa, jota johti Pietarin konservatorion professori Nikolai Kedrov. Hyväntekeväisyystyöstään tunnetuksi tullut suuriruhtinatar Elisabet Fjodorovna oli hänen läheinen ystävänsä. 
He avioituivat 21. elokuuta 1911. Liitosta tuli rakkausavioliitto, jossa Ioannin lempeys tasapainotti Elenan kiivasta luonnetta. Aviomiehen palattua hoitamaan velvollisuuksiaan Hänen Majesteettinsa henkivartiokaartissa esikuntakapteenina sekä keisari Nikolai II:n adjutanttina Elena opiskeli lääketiedettä Pietarin yliopistossa, mutta joutui heidän ensimmäisen lapsensa syntymän vuoksi vastentahtoisesti luopumaan opinnoistaan.
Heille syntyi kaksi lasta: 
Jekaterina Iannovna oli viimeinen ennen vallankumousta syntyneistä Romanovien lapsista.
Vallankumous ja kuolema.
Maaliskuussa 1918 Ioann Konstantinovitš joutui ilmoittautumaan Tšekan toimistoon ja lähtemään junalla Pietarista kohti Jekaterinburgia. Samalla junalla lähtivät myös suuriruhtinas Sergei Mihailovitš Romanov, Ioannin kaksi veljeä, ruhtinaat Igor Konstantinovitš Romanov ja Konstantin Konstantinovitš Romanov nuorempi sekä suuriruhtinatar Elisabet Fjodorovna, tämän seuralainen nunna Varvara Jakovleva, Sergein sihteeri Fjodor Remez ja suuriruhtinas Pavel Aleksandrovitšin poika, runoilija Vladimir Palei. 
Toukokuussa heidät kaikki siirrettiin Alapajevskiin, missä heitä pidettiin kahden kuukauden ajan vangittuina koulurakennuksessa. Vastarintaa tehnyt Sergei Mihailovitš ammuttiin ja muut työnnettiin läheisellä metsäalueella sijainneeseen kaivoskuiluun keisariperheen kuoleman jälkeisenä yönä 18. kesäkuuta 1918. Ruumiit löydettiin samana syksynä ja todennäköisin kuolinsyy oli nälkään ja janoon menehtyminen tai 20 metriä syvään kaivoskuiluun putoamisesta syntyneet vammat.
Suuriruhtinas Ioann Konstantinovitš haudattiin vuonna 1920 Pyhä Serafim Sarovilaisen kirkkoon, joka sijaitsi hautausmaalla Venäjän teologisen lähetystyön aseman pohjoispuolella Andingmun portin lähellä 2 kilometriä Pekingistä. Kirkon rappioiduttua arkut siirrettiin vuonna 1938 japanilaismiehityksen aikana Pekingin Kaikkien pyhien marttyyrien ortodoksisen kirkon kryptaan. Vuoden 1957 jälkeen Ioannin ja hänen veljiensä jäännöksiä ei ole enää paikallistettu sen jälkeen, kun kirkko purettiin Neuvostoliiton hallituksen päätöksellä ja paikalle tehtiin lähetystörakennuksia ja leikkikenttä. Kirkon hautausmaan paikalle on perustettu vuoden 1986 jälkeen puistoalue ja kryptan kohdalle golfkenttä.