Maria Nikolajevna

Maria Nikolajevna (); (18. elokuuta 1819 Pavlovskin palatsi, Venäjän keisarikunta – 21. helmikuuta 1876 Pietari) oli venäläinen suuriruhtinatar ja Leuchtenbergin herttuatar.
Suku ja koulutus.
Hän oli keisari Nikolai I:n ja keisarinna Aleksandra Fjodorovnan vanhin tytär. Hänellä oli yhdeksän sisarusta, joista vanhimmasta veljestä tuli keisari Aleksanteri II. 
Hänen vanhempansa kiinnittivät paljon huomiota lastensa kasvatukseen ja antoivat heille erinomaisen koulutuksen. 1820-luvun lopulla Maria asui sisarustensa kanssa Talvipalatsin läntisen siiven huoneissa, joiden ikkunat ovat Suurelle pihalle päin. Maria Nikolajevna sai 17-vuotiaana vuonna 1836 erilliset asuinhuoneet palatsin läntisen siiven eteläosassa, josta on näkymä Amiraliteettiin.
Hänen nuorempi sisarensa suuriruhtinatar Olga (1822–1892) kirjoitti tyttöaikaiseen päiväkirjaansa, että Maria oli "kiivasluontoinen, huomioonottavainen ja antelias köyhiä kohtaan, suopea hyville teoille, mutta ei kestänyt pakotettua teeskentelyä. Hän on sata kertaa hyveellisempi kuin minä, dynaamisempi kuin kukaan muu meistä seitsemästä sisaruksesta, häneltä puuttuu vain velvollisuudentunto."
Avioliitot ja lapset.
Toisin kuin monet tuon ajan prinsessat, joiden avioliitot solmittiin dynastisista ja poliittisista syistä, Maria Nikolajevna meni naimisiin rakkaudesta. Hän tapasi Leuchtenbergin herttua Maximilianin kesällä 1837 ollessaan vierailulla tämän vanhempien luona Baijerissa. Toisten tietojen mukaan herttua Maximilian kutsuttiin Venäjälle, jossa hän tapasi Maria Nikolajevnan. Keisari Nikolai I oli yrittänyt useita vuosia edistää Baijerin kuningashuoneen ja Venäjän suuriruhtinattarien välisiä avioliittoja ja vuonna 1836 suuriruhtinas Mihail Pavlovitš kävi virallisella vierailulla Baijerissa, mutta kuningas Ludvig I oli torjunut ehdotukset kohteliaasti. 
Nuoret pitivät toisistaan ​​ja syyskuussa 1837 herttua kutsuttiin Hersoniin ratsuväen manöövereihin. Syksyllä 1838 hän palasi Pietariin ja 23. lokakuuta 1838 kihlautui Tsarskoje Selossa Maria Nikolajevnan kanssa. Kihlaus julkaistiin 5. joulukuuta Eremitaašin kirkossa. Huolimatta Maximilianin sukutaustasta (Napoleonin puoliso Joséphine de Beauharnais oli hänen isoäitinsä, hänen isänsä oli osallistunut vuonna 1812 Napoleonin Venäjän sotaretkeen) ja katolisesta uskonnosta, Nikolai I antoi suostumuksensa tyttärensä avioliitolle, koska tämä halusi asua puolisonsa kanssa Venäjällä, eikä muuttaa ulkomaille. Hän teroitti myös tulevalle vävylleen, että näiden tuli pysyä Venäjällä ja että herttua Maximilian tulisi palvelemaan Venäjän keisarillisessa armeijassa.
Maria Nikolajevna avioitui 2. heinäkuuta 1839 Talvipalatsin kirkossa Leuchtenbergin 3. herttua Maximilian Josèphe Eugène Auguste Napoléon de Beauharnais'n (1817–1852) kanssa, joka oli Eugène de Beauharnais'n ja Baijerin prinsessa Amelia Augustan poika sekä Joséphine de Beauharnais'n pojanpoika.
Heille syntyi seitsemän lasta: 
Nuoripari asettui Talvipalatsin eteläsiiven huoneisiin, jotka oli heitä varten sisustanut arkkitehti Aleksandr Brjullov, kunnes Marian palatsi valmistui vuonna 1844 lähelle Talvipalatsia, jotta keisari pystyi vierailemaan päivittäin tyttärensä luona. Keisarin tyttärelleen antamien häälahjojen joukossa oli Sergijevkan kartano Pietarhovin kihlakunnassa, jonne pariskunta rakennutti vuosina 1839–1842 Pietarhovin palatsialueelle upean arkkitehti Andrei Stackenschneiderin suunnitteleman uusklassisen palatsin kesäasunnokseen. Keisari myönsi 2. (J: 14.) heinäkuuta 1839 annetulla asetuksella Maximilianille "Hänen keisarillisen korkeutensa" arvonimen ja 6. joulukuuta (J: 18.12.) 1852 annetulla asetuksella Maximilianin ja Maria Nikolajevnan jälkeläisille ruhtinas Romanovskin tittelin ja sukunimen. Lapset kastettiin ortodoksiseen uskontoon ja kasvatettiin Nikolai I:n hovissa. Koska lapset elivät ilman äitiään, joka vuodesta 1853 oleskeli pakotettuna ulkomailla, keisari Aleksanteri II sisällytti heidät Venäjän keisarilliseen perheeseen ja huolehti heidän koulutuksestaan.
Maria Nikolajevnan rakkaudesta solmittu avioliitto muuttui vuosien mittaan muodollisuudeksi. Muistelmakirjailija Anna Fjodorovna Tjutševan mukaan herttua Maximilian oli "komea kaveri, uhkapeluri ja juomari", joka kärsi vaimonsa dominoivasta luonteesta sekä siitä ettei hän kenraalimajuriksi nimitettynä ja Kiovan Husaarirykmentin komentajana saanut kuin toisarvoisia sotilastehtäviä viettäen pitkiä aikoja kaukana pääkaupungista. Hän toimi sekä Venäjän tiedeakatemian kunniajäsenenä että Pietarin taideakatemian puheenjohtajana sekä keräsi mittavan mineraali-, ase- ja taidekokoelman, perehtyi sähköoppiin sekä perusti Venäjän ensimmäisen veturitehtaan vuonna 1847. Hänellä oli avioliiton ulkopuolisia suhteita 1840-luvun puolivälistä lähtien. 
Maria Nikolajevna itse osallistui hyväntekeväisyystyöhön ja omisti paljon aikaa seurapiirielämälle. Hän poltti sikareita ja flirttaili herrojen kanssa. Toisinaan hän käyttäytyi sopimattomasti, ja hänen liian vapaa käytöksensä sai ihmiset kuvittelemaan asioita, joita ei todellisuudessa tapahtunut. Kaikki tämä toimi juorujen lähteenä. Seurapiireissä liikkui huhuja Maria Nikolajevnan suhteesta ruhtinas Aleksandr Ivanovitš Bariatinskin ja historioitsija Nikolai Karamzinin pojan, Aurora Karamzinin puoliso eversti Andrei Nikolajevitš Karamzinin kanssa. 
Vuoteen 1847 mennessä Leuchtenbergin herttua oli jo vakavasti sairastunut tuberkuloosiin saatuaan keuhkokuumeen kaivosvierailullaan Uralilla vuosina 1845-1846. Häntä hoidettiin tuloksetta Virossa, Mallorcalla ja Madeiralla. Maximilian de Beauharnais kuoli 35-vuotiaana 1. marraskuuta 1852 Pietarissa. Hänet on haudattu katoliseen Maltan ristin kappeliin Vorontsovin palatsissa Pietarissa.
Jo edellisen puolisonsa eläessä Maria Nikolajevna aloitti vuonna 1845 suhteen kreivi Grigori Aleksandrovitš Stroganovin (1823–1878) kanssa. Heidät vihittiin 13. (J: 25.) marraskuuta 1853 Mariinskin palatsin palatsikirkossa salaa Nikolai I:tä, mutta kruununprinssi Aleksandrin ja tämän puolison hiljaisella hyväksynnällä. Morganaattinen avioliitto altisti Maria Nikolajevnan "todelliselle vaaralle, jos se tulisi hänen isänsä tietoon". Keisari olisi voinut mitätöidä liiton, karkottaa Stroganovin Kaukasiaan ja sulkea rakkaan tyttärensä luostariin. Nikolai I:n kuoleman jälkeen avioliitto tunnustettiin lailliseksi Aleksanteri II:n ja keisarinna Aleksandra Fedorovnan 12. (J: 24.) syyskuuta 1856 Moskovassa allekirjoittamalla erityisellä lailla. Avioliitto pidettiin edelleen salassa ja välttääkseen puheita pariskunta vietti mieluummin aikaa ulkomailla, ensin Genevessä ja sitten Roomassa. Pyynnöistään huolimatta Maria Nikolajevna ei saanut veljeltään lupaa asua aviomiehensä kanssa Venäjällä. 
Heille syntyi kaksi lasta: 
Suuriruhtinatar ja taiteiden suosija.
Maria Nikolajevna oli isänsä lempitytär, jota tämä muistutti ulkoisesti ja luonteeltaan. Hän oli pienikokoinen, mutta vahvatahtoinen ja vapaasti käyttäytyvä taidetta keräävä ja itsekin maalaava nainen, josta juoruttiin seurapiireissä. Hän oli Pietarin Keisarillisen taideakatemian puheenjohtaja vuodesta 1852 lähtien ensimmäisen puolisonsa jälkeen.
Koska Maria Nikolajevna ei löytänyt onnea toisessa avioliitossa, hän asettui vuonna 1862 Firenzeen Villa Quattroon, jonne taiteilija ja keräilijä Karl Lifar alkoi hankkia taideteoksia uuden asuinpaikan sisustamiseen. D. A. Miljutinin mukaan hän "erosi täysin ympäristöstä, jossa syntyi ja kasvoi, hänen intohimoinen ja omaperäinen luonteensa ei voinut alistua palatsielämän ja keisariperheen tavanomaiselle, rajoittavalle ja sisällöttömälle muodollisuudelle. Ulkomailla asuessaan hän salli itselleen erilaisia ​​omituisuuksia, käyttäytyi kuin tavallinen kuolevainen, hänen äänensävynsä, puhetapansa ja puheenaiheensa olivat äärimmäisen esteettömiä ja vailla muodollisuuksia. Vain hänen sivuprofiilinsa muistutti siitä, että hän oli keisari Nikolain tytär. Viimeisinä vuosinaan hän painui yhtäkkiä huomattavasti kasaan ja laihtui niin, että häntä oli vaikea tunnistaa."
Perintö.
Suuriruhtinatar Maria Nikolajevna kuoli 21. (J: 9.) helmikuuta 1876 Pietarissa 56-vuotiaana pitkän ja tuskallisen sairauden jälkeen. Ruumiinavausraportin mukaan hän kärsi pitkään jatkuneesta maha-suolikanavan katarrista ja maksatulehduksesta. Viimeisen kuuden vuoden aikana hänelle kehittyi Basedowin tauti, joka johti sydän- ja verisuonijärjestelmän sekä nestetasapainon häiriöihin. Toisten tietojen mukaan hän kärsi elämänsä loppuvuosina erittäin pahoista suonikohjuista tai luusairaudesta, joka teki hänet liikuntakyvyttömäksi.
Hänen mittava taidekokoelmansa jaettiin lasten kesken ja siitä pidettiin näyttely Pietarin taideakatemiassa vuonna 1884 ja Eremitaašissa vuonna 1913. Marian palatsi, jossa kolme hänen pojistaan asuivat, jouduttiin myymään valtion rahakamarille vuonna 1884 suurten velkojen kattamiseksi.