Axel Åhlström

Axel Leonard Åhlström (12. helmikuuta 1891 Helsinki – 26. lokakuuta 1934 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko. Hän työskenteli "Arbetarbladetin" päätoimittajana 1925–1934 ja oli SDP:n kansanedustaja 1929–1934. Åhlström oli suomenruotsalaisten sosialidemokraattien merkittävimpiä hahmoja 1920–1930-luvuilla. Hän toimi muun muassa Finlands Svenska Arbetarförbundin puheenjohtajana. "Arbetarbladetin" päätoimittajana Åhlström teki lehdestään Suomen johtavan kulttuurilehden ja nousi maan huomattavimpien journalistien joukkoon. Åhlström kuoli vain 43-vuotiaana sisällissodan aikana vankileirillä saamansa munuaistaudin johdosta.
Elämä.
Nuoruus.
Axel Åhlströmin vanhemmat olivat kirvesmies Leonard Johan Åhlström (1848-1913) ja Elisabet ”Lisa” Forss (1847-1924). Vöyristä kotoisin olleet vanhemmat päätyivät Helsinkiin suurten nälkävuosien aikana. Ruoholahden villoissa asuneeseen köyhään perheeseen syntyi seitsemän lasta, joista vain Axel ja Karl (1883-1931) varttuivat aikuisiksi. Åhlström oli jo lapsuudessaan innokas lukija, jonka ohella hän kirjoitti pöytälaatikkorunoja. Kansakoulun käytyään Åhlström työskenteli Suomen Luotonantajayhdistyksen juoksupoikana ja konttoriapulaisena. 
Åhlströmin veljekset tutustuivat työväenliikkeeseen vanhempiensa kautta. Karl oli Helsingfors Svenska Arbetarföreningin (HSAF) alaisuuteen perustetun Helsingfors Socialdemokratiska Ungdomsklubbin kantavia voimia. Axel liittyi yhdistykseen 1907 ja lähti isänsä alkoholiongelman johdosta myös raittiusliikkeeseen. Johan Åhlström kuoli myöhemmin Hietalahden telakalla sattuneessa tulipalossa, joka vaati viiden työmiehen hengen. 
Vuonna 1911 Åhlström aloitti opinnot Uudenkaarlepyyn seminaarissa. Rahoituksen takasi ruotsinkielisten sosialidemokraattien johtohahmoihin lukeutunut Ivar Hörhammer. Åhlströmin sanomalehtiura käynnistyi Hörhammerin toimittaman "Arbetet"-lehden avustajana, jonka ohella hän kirjoitti "Österbottens Folkbladiin" sekä toimitti Leo Hildénin kanssa Finlands Socialdemokratiska Ungdomsförbundetin julkaisemaa "Till Storms" -lehteä. Ruotsinopettaja Karl Johan Hagfors kertoi Åhlströmin julistaneen sosialismin ilosanomaa myös seminaarin luentosaleissa. Hänen opiskelutovereihinsa kuului muun muassa tuleva kansanedustaja Albert Brommels. Åhlström valmistui kansakoulunopettajaksi vuonna 1915, mutta poliittisen toimintansa vuoksi hänen oli vaikea löytää työpaikkaa. Åhlström onnistui lopulta saamaan viransijaisuuksia Kemiöstä ja Helsingistä. Samalla hän jatkoi kirjoittamista työväenlehtiin toimien muun muassa "Arbetetin" vakituisena avustajana nimimerkillä ”Homo Novus”.
Kapina.
Vuonna 1917 Åhlström oli ehdolla lokakuun eduskuntavaaleissa ja yleislakon aikana hänet valittiin Työväen Vallankumouksellisen Keskusneuvoston jäseneksi. Åhlström jatkoi sanomalehtityötään vuorottelemalla K. H. Wiikin kanssa "Arbetet"-lehden pääkirjoittajana. Joulukuussa hänestä tuli lehden päätoimittaja, kun William Lundberg siirtyi Turun miliisipäälliköksi. Sisällissodan aikana Åhlström hoiti toimittajantyönsä ohessa punaisten kunnallishallinnon valiokuntatehtäviä. Anna Bondestamin mukaan Åhlström piti sotaa pitkään odotetun yhteiskunnallisen mullistuksen alkuna, joka oli osa maailmanvallankumousta. "Arbetet"-lehden sodanaikaisista kirjoituksista puuttui aikakaudelle tyypillinen vihapuhe, sillä esimerkiksi sana "lahtari" ei esiintynyt kuin Gunnar Mörnin artikkeleissa. Lehdessä tuotiin esille myös punaisten väkivallantekoja. 
Punaisten vetäytyessä Turusta 11. huhtikuuta Åhlström matkusti punapakolaisten mukana Viipuriin, jonne hän saapui viikkoa myöhemmin. Viipurin taistelun jälkeen Åhlström ja Mörn piileskelivät muutaman päivän Viipurinlahden saarissa, kunnes jäivät valkoisten vangeiksi ja päätyivät Viipurin vankileirille. Kesäkuussa hiedät siirrettiin muiden suomenruotsalaisten tavoin Tammisaaren vankileirille. "Åbo Underrättelseriin" kirjoittaneen Gunnar Alléenin mukaan Åhlström esiintyi kuulusteluissa kohteliaasti ja korrektisti esittäen aluksi joukon valituksia vankileirin olosuhteista. 
MÖrn tuomittiin kuolemaan "Arbetet"-lehdessä julkaistujen kirjoitustensa johdosta ja teloitettiin Suomenlinnan vankileirillä syyskuun alussa. Åhlström päätti paeta vankileiriltä ennen valtiorikosoikeuden istuntoa saatuaan vihjeen, että häntä odotti sama kohtalo. Postinlajittelijana työskennellessään Åhlström onnistui hankkimaan väärennetyn kulkuluvan virallisine leimoineen. Hän lainasi siistin päällystakin Turun nuorsosialidemokraattien johtohahmoihin kuuluneelta Folke Borgilta (1900-1980) ja sai jostakin myös knallin ja salkun, joiden kanssa hän käveli ulos portista. Kulkulupaa vilkaissut vartija kuvitteli Åhlströmin olevan joku leirillä alvariinsa ramppaavista juristeista. Vankina ollut Pekka Railo kertoi tovereineen seuranneensa pakoa sairaalan ikkunasta.
Maan alla.
Pakonsa jälkeen Åhlström siirtyi maan alle käyttäen salanimeä Leonard Johansson. Hän vaihtoi usein asuinpaikkaa ja elätti itsensä tilapäistöillä. Åhlström pohti vakavasti loikkaamista kommunistien riveihin, mutta pysyi sosialidemokrattina. Hän suostutteli myös K.-A. Fagerholmin jäämään puolueeseen, vaikka tämänkin korvissa kaikui kommunistien seireeninlaulu. Vuonna 1919 Åhlström ryhtyi kirjoittamaan Helsinkiin perustettuun "Arbetarbladetiin" nimimerkillä ”Mr. J:son” ja seuraavana kesänä hänet palkattiin lehden toimitussihteeriksi. Åhlström oli "Arbetarbladetin" todellinen päätoimittaja, vaikka virallisesti tehtävää hoitivat K. H. Wiik, Hannes Stolt ja Julius Sundberg. Hän työskenteli piilopaikoissa eri puolilla Helsinkiä majaillen muun muassa eräässä Väinö Tannerin omistamassa asunnossa. Vuonna 1922 Åhlström valittiin FSA:n puheenjohtajaksi. Armahduslakien myötä hän tuli viimein julkisuuteen omalla nimellään keväällä 1923. Virallisissa yhteyksissä puheenjohtajan nimenä oli kuitenkin Leonard Johansson vuonna 1926 pidettyyn edustajakokoukseen saakka. 
Valtakunnanpolitiikkaan.
Maan alta noustuaan Åhlström nousi vauhdilla SDP:n puoluehierarkiassa. Hänet valittiin Helsingfors Svenska Arbetarföreningin puheenjohtajaksi 1924, "Arbetarbladetin" päätoimittajaksi 1925 ja SDP:n puolueneuvoston jäseneksi 1926. Vuonna 1926 Åhlströmistä tuli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen ja 1929 hän nousi Taavi Tainion kuoltua varasijalta eduskuntaan. 1920-1930-luvuilla Åhlström kuului puolueensa Väinö Tanneria kannattaneeseen oikeistosiipeen. Hän oli ruotsinsuomalaisten sosialidemokraattien nuoren sukupolven johtohahmoja yhdessä K.-A. Fagerholmin, Atos Wirtasen ja Gunnar Henrikssonin kanssa. Åhlström johdolla he onnistuivat estämään kommunistien soluttautumisen FSA:han ja kävivät toisaalla myös taistelua ruotsalaista kansanpuoluetta vastaan suomenruotsalaisten työläisten sieluista. 
Kansanedustajana Åhlström keskittyi kulttuuriin, kielikysymykseen sekä ihmisoikeuksiin. Hän ajoi innokkasti siiviilipalvelusta ja kiinnitti huomiota myös vankien asemaan. Raivoraittiina tunnettu Åhlström oli kannattanut alusta asti kieltolakia, mutta lopulta menetti uskonsa siihen. Hän oli myös mukana pohjoismaiden sosialidemokraattien yhteistyössä. Väinö Tannerin mukaan Åhlström ei milloinkaan tuntenut oloaan kotoisaksi eduskunnassa. Åhlström itse kertoi päällimmäisenä syynä kansanedustajan tehtävien hoitamiselle olevan, että näin hän pystyy seuraamaan eduskunnan työskentelyä lehteään varten.
1930-luvun alussa Åhlström joutui myös fasistisen Lapuan liikkeen ahdistelemaksi. Syyskuussa 1931 järjestön kannattajat estivät häntä puhumasta Solbergin työväentalolla Inkoon Degerbyssä. Paikallisen työväenyhdistyksen järjestämään tilaisuuteen tunkeutui parinsadan hengen revohka, joka oli valmistautunut Åhlströmin ja Gunnar Anderssonin sieppaamiseen. Lapualaiset saivat keskeytettyä tilaisuuden, mutta Åhlström ja Andersson poistuivat paikalta poliisisaattueessa ja palasivat ensimmäisellä junalla Helsinkiin. Tilaisuus onnistuttiin pitämään uudelleen viikon kuluttua. Kyseessä oli tiettävästi ainoa tapaus, jolloin Lapuan liike hyökkäsi ruotsinkielisiä sosialidemokraatteja kohtaan. Välikohtaus herätti huomiota ruotsinkielisessä mediassa ja aikaisemmin varovaisen myönteisesti lapualaisiin suhtautuneet porvarilehdet totesivat tietyn rajan tulleen nyt ylitetyksi, jota ei enää voinut hyväksyä. Sisäministeri J. E. Sunila heitti myös pihalle valtioneuvoston linnasta Länsi-Uudenmaan lapualaisista koostuneen lähetystön sattumalta juuri samaan aikaan Åhlströmin kuljettua valtioneuvoston linnan ohitse Aleksanterinkadulla. "Arbetarbladet" aloitti tapauksen johdosta kampanjan, jonka ansiosta FSA sai sadoittain uusia jäseniä ja lukuisia uusia jäsenyhdistyksiä. FSA käytti välikohtausta hyväkseen vielä vuoden 1933 eduskuntavaalikamppaniassaan ja onnistui saamaan Åhlströmin lisäksi neljä muuta ehdokastaan eduskuntaan.
Politiikan sijaan Åhlströmin päätyö oli kuitenkin "Arbetarbladetin" päätoimittajana. Vaikka lehden levikki oli hänen aikanaan parhaimmillaan vain 5 000 kappaletta teki Åhlström lehdestä kokoaan suuremman vaikuttajan. Suurta suosiota saavuttivat erityisesti hänen ”Rullan går” -otsikon alla julkaistut pakinansa, joita hän kirjoitti vanhalla nimimerkillään ”Mr. J:son”. Niitä julkaistiin vuosien saatossa yhteensä 678 kappaletta. Åhlström tunnettiin boheemina joka työskenteli mielellään öisin ja nukkui työpöydällään. Åhlström panosti erityisesti lehden kulttuuriosastoon ja esitteli suurelle yleisölle muun muassa runoilja Elmer Diktoniuksen, jonka esikoiskokoelema "Min dikt" (1921) vaiettiin kuoliaaksi muissa ruotsinkielisissä lehdissä. Diktoniuksesta tuli samalla Åhlströmin elinikäinen ja läheinen ystävä, joka ryhtyi myös kirjoittamaan "Arbetarbladetiin". Lehdestä tuli ruotsinkielisen modernismin esitaistelija, joka antoi palstatilaa myös alan riikinruotsalaisille pioneereille. Åhlström palkkasi säännölliseksi kirjoittajaksi muun muassa ruotsalaisen Harry Blombergin. Åhlströmin aikana "Arbetarbladetin" kulttuurisivuja pidettiin maan parhaina jopa poliittisten vastustajien keskuudessa. 
Kuolema.
Åhlström oli Tammisaaren vankileirillä kokemansa aliravitsemuksen johdosta sairastunut munuaistautiin, joka paheni vuosien kuluessa. Kesällä 1926 tekemänsä matkan aikana Åhlström joutui sairaalaan Malmöössä, jossa hänen munuaistensa todettiin vaurioituneen. Nopeasti saamansa hoidon ansiosta Åhlström toipui, mutta ei tullut enää täysin terveeksi. Åhlströmin tila paheni jälleen alkuvuonna 1934, jolloin hän oli vappuun saakka Marian sairaalassa. Kotiuduttuaan Åhlström palasi jälleen "Arbetarbladetin" palstoille ja toukokuussa hänet valittiin jatkokaudelle FSA:n puheenjohtajaksi. Kesäkuussa Åhlström osallistui Kulutusosuuskuntien Keskusliiton johtokunnan edustajana kansainvälisiin osuuskauppakongresseihin Ruotsissa ja Tanskassa. Suomeen palattuaan Åhlström kirjoitti viimeiset sanomalehtikolumninsa elokuun lopussa. Samaan aikaan häntä vastaan oli vireillä kolme K.-A. Fagerholmin "Arbetarbladetiin" kirjoittamista jutuista seurannutta painovapaussyytettä. Syyskuussa Åhlström joutui Helsingin yliopiston sairaalaan, josta hänet pian lähetettiin Hyvinkään parantolaan. Kuolemankielissä ollut Åhlström kirjoitti parantolassa viimeiset viestinsä perheelleen ja ystävilleen, jonka jälkeen hänet siirrettiin vielä kotiinsa Käpylään. Munuaisten ohella Åhlström kärsi näön heikkenemisestä ja oli lopulta lähes sokea. Åhlström kuoli kaksi viikkoa myöhemmin keskellä yötä tajuttomana kotonaan.
Åhlström siunattiin Hietaniemen krematorion kappelissa. Hänen hautajaisiinsa osallistui työväenliikkeen edustajien ohella runsaasti kulttuuriväkeä. Paikalli oli muun muassa Elmer Diktonius, joka lausui kirjoittamansa muistorunon. Ahlström oli toivonut arkulleen johtamiensa työväenjärjestöjen lippuja, mutta koska punaliput olivat tuolloin kiellettyjä, piti järjestelyistä vastanneen K.-A. Fagerholmin hankkia erikoislupa sisäministeri Yrjö Puhakalta. Åhlströmin siunanneet papit eivät kuitenkaan suostuneet tähän, vaan kielsivät lippujen käytön edellisenä iltana.
Perhe.
Axel Åhlströmin puoliso oli Vera Elisabet Uggeldahl, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1925. Heillä oli kaksi poikaa.