Wilhelm von Humboldt

Friedrich Wilhelm Christian Karl Ferdinand von Humboldt (22. kesäkuuta 1767 Potsdam, Preussin kuningaskunta – 8. huhtikuuta 1835 Tegelin linna, Berliini) oli saksalainen aatelinen, vapaaherra, filosofi, kielitieteilijä, diplomaatti, ministeri, valtiomies ja Berliinin Humboldt-yliopiston perustaja. 
Goethen ja etenkin Schillerin ystävä muistetaan kielitieteilijänä, joka toi baskin kielen Euroopan älymystön tietoisuuteen. Wilhelm von Humboltin panosta kielen tieteellisen tutkimuksen kehitykseen arvostettiin suuresti 1900-luvulla. Hän väitti, että kieli on toimintaa, jonka luonne ja rakenne ilmaisevat puhujan kulttuuria ja yksilöllisyyttä, ja hän väitti myös, että jokainen yksilö havaitsee maailman olennaisesti kielen välityksellä. Näin hän ennusti etnolingvistiikan modernia kehitystä, joka tutkii kielen ja kulttuurin välistä suhdetta.
Hänen nuorempi veljensä Alexander von Humboldt oli tunnettu luonnontieteilijä ja tutkimusmatkailija.
Suku ja koulutus.
Wilhelmin vanhemmat olivat Preussin armeijan majuri, kamariherra Alexander Georg von Humboldt (1720–1779), joka kuului huomattavaan pommerilaiseen aatelissukuun ja Maria Elisabeth von Colomb (1741–1796), paroni Friedrich Ernst von Holweden (k. 1765) leski, jonka leskenperintönä oli mm. Tegelin linna. Maria Elisabeth oli peilitehtailijan tytär ja kuului hugenottisukuun, joka oli lähtenyt Ranskasta Ludvig XIV peruuttaessa protestanttien uskonnonvapauden taanneen Nantesin ediktin vuonna 1685. Hänen nuorempi veljensä Alexander von Humboldt oli tunnettu luonnontieteilijä ja tutkimusmatkailija. Hänellä oli myös velipuoli Heinrich Friedrich Ludwig (1762–1817) äitinsä edellisestä avioliitosta sekä kaksi sisarta, Karoline ja Gabriele, jotka kuolivat jo lapsina.
Isän kuoltua vuonna 1779, tunteeton ja tiukat kalvinistiset periaatteet omaava, hyvinkoulutettu äiti kasvatti pojat. He saivat valistushenkistä yksityisopetusta kotona: poliittisen historian ja taloustieteen opetusta lisättiin tavanomaisten klassisten aineiden, latinan, kreikan ja nykykielten, piirustuksen sekä matematiikan lisäksi, koska heidän äitinsä halusi poikien olevan päteviä korkeisiin julkisiin virkoihin. Heidän opettajinaan olivat kantilainen filosofi ja lääkäri Marcus Herz (salongisti Henriette Herzin aviomies) ja kasvitieteilijä Carl Ludwig Willdenow.
Yksityisopettajien, kielitieteilijä Joachim Heinrich Campen ja poliitikko Gottlob Johann Christian Künthin opettama nuori mies opiskeli ensin lakia Frankfurtin yliopistossa ja sitten vuonna 1788 Göttingenin yliopistossa, ei vain siksi, että se antoi hänelle valmiudet virkamieheksi, vaan myös siksi, että se tarjosi laajan näkökulman elämään ja edellytti klassisten kielten (latina, kreikka) opiskelua. Nämä kiehtoivat häntä ja olivat Humboldtin mukana koko hänen elämänsä ajan. Hän matkusti myös Sveitsiin ja vuonna 1789 vallankumoukselliseen Ranskaan.
Jenan yliopistossa opiskellessaan Humboldt solmi läheisen ja elinikäisen ystävyyden Friedrich Schillerin kanssa. Hänen kirjeenvaihtonsa Schillerin kanssa julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1830.
Humboldt oli vakuuttunut siitä, että itsensä täydellistäminen voitiin saavuttaa vain antiikin avulla. Hänelle antiikin ihminen oli täydellinen ihminen, ja tämän täydellisyyden tuntemus oli välttämätöntä historioitsijoille, filosofeille, taiteilijoille ja jopa niille, jotka vain nauttivat elämästä. Vietettyään lyhyen ajanjakson Preussin virkamieskunnassa hän jätti virkansa vuonna 1791 ja asui vaimonsa kartanossa vuoteen 1794 asti, jolloin hän muutti Jenaan, jossa Schiller asui ja jonne kaikki Saksan johtavat ajattelijat ja kyvyt pian hakeutuivat. 
Tämän vuosikymmenen aikana Humboldt pysyi sivistyneenä miehenä, joka etsi tarkoitustaan ​​ja missiotaan. Suunnitelmista ei ollut pulaa; niitä oli itse asiassa liikaa, ja ne oli laadittu liian suuriksi, jotta ne olisi voitu toteuttaa. Hänen kirjoituksensa ""Plan einer vergleichenden Anthropologie" (1795), "Ueber männliche und weibliche Form" (1795), "Über den Geschlechtsunterschied und dessen Einfluß auf die organische Natur" (1794) risteävät suppeampien kriittisten esseiden kanssa teoksista "Ästhetische Versuche I. – Ueber Göthes Herrmann und Dorothea"" (1799) ja "Über die gegenwärtige franz. tragische Bühne" (1799). 
Häntä vaivasi ajatus siitä, että hän oli itse asiassa vain diletantti, jolta puuttui ellei kestävyyttä, niin ainakin keskittymiskykyä. On varmaa, että Humboldt ei ollut tuolloin vielä tarpeeksi kypsä sitoutumaan rajoitettuun toimintaan rajoitetulla alalla. Tämän polun seuraaminen vaati uskoa elämän onneen, eikä Humboltdilta sitä puuttunut. Kaikesta vaatimattomuudestaan ​​huolimatta hän, kuten Goethe, piti itseään aina "jumalten suosikkina". Hän oli onnekas saadessaan viettää pitkän ajan Pariisissa vuoden 1797 lopusta kesään 1801, josta hän matkusti Espanjaan vuonna 1799, jossa harvat saksalaiset olivat käyneet ennen häntä ja jossa hän oli erityisen kiinnostunut baskilaisista alkuperäiskansoista ja baskin kielestä. Keväällä 1801 hän matkusti jälleen Gascogneen ja Biskajaan. 
Filosofi.
Wilhelm von Humboldtin filosofinen pääteos "Ideen zu einem Versuch, die Grenzen der Wirksamkeit des Staats zu bestimmen" ("Valtion toiminnan rajoista", 1810) on liberalismin klassikkoja, joka puolustaa yksilönvapautta, valistusajan perintöä. Kirjassaan Humboldt kuvaa klassisen liberalismin kehitystä Euroopassa sekä vapauden roolia yksilön kehityksessä. Hän myös esittää välttämättömät ehdot sille, milloin valtion voidaan sallia rajoittaa yksilön toimintaa, sekä kuvaa, miten valtio voidaan rajoittaa sille sopivaan rooliin.
Friedrich Hayek asetti Humboldtin jopa Immanuel Kantin ohitse Saksan suurimpana vapauden filosofina. Humboldt pyrki yhdistämään täydellisyyden tavoittelun negatiiviseen vapauteen.
Von Humboldt myös muotoili "tutkimuksen ja opetuksen riippumattomuutta korostavan yliopistoihanteen" ja arvosteli Preussin hyvinvointivaltiota, koska hyvinvointivaltio "johtaa väistämättä kansalaisten passivoitumiseen ja moraaliseen rappioon". Hän myös vastusti valtion puuttumista koulutukseen poikkeuksena yhteiskunta, jossa suurin osa väestöstä on lukutaidottomia. 
Valtiomies.
Wilhelm von Humboldtin kirjallinen maine 1790-luvun lopulla auttoi häntä saamaan Preussin Italian lähettilään viran Roomassa vuosina 1801–1808, jossa hän oli antelias taiteiden ja tieteiden suojelija. Vuonna 1809 hänestä tuli korkea virkamies Preussin sisäministeriössä; hän vastasi uskontoasioista ja julkisesta koulutuksesta, ja hän oli merkittävässä roolissa Berliinin Friedrich Wilhelm -yliopiston (myöhemmin nimetty "Humboldt-yliopistoksi") perustamisessa. 
Hän uudisti myös Preussin alkeisopetusta nostamalla opettajien koulutuksen ja pätevöityksen standardeja ja auttoi yleisesti asettamaan Preussin koulutuksen edistymisen eturintamaan. Tyytymättömänä asemaansa, joka oli ministeriössä alempiarvoinen, hän erosi tehtävästään huhtikuussa 1810 ja hänet nimitettiin pian sen jälkeen Wienin-suurlähettilääksi. Vuonna 1813 Prahan kongressissa hän auttoi saamaan Itävallan yhdistämään voimansa Venäjän ja Preussin kanssa Ranskaa vastaan ​​Napoleonin sotien jatkuessa. Vuonna 1815 hän oli yksi Pariisin rauhansopimuksen allekirjoittajista.
Preussin opetusministerinä hän valvoi sitä lukioiden ja teknillisten korkeakoulujen järjestelmää, joka teki Preussista ja sittemmin Saksan keisarikunnasta maailman tieteellisesti johtavan valtion.
Hän haki Preussin Vatikaanin lähettilään paikkaa ja hänet nimitettiin lähetystön yksityisneuvonantajaksi vuonna 1802. Samana vuonna hän saapui Roomaan ja asettui perheineen Villa di Maltaan Monte Pinciolle. Lokakuussa 1808 hän lähti Roomasta, ja vain muutamaa kuukautta myöhemmin hänet ylennettiin vanhemmaksi valtioneuvokseksi. Hänestä tuli sisäministeriön kulttuuri- ja koulutusosaston johtaja. Seurasi kymmenen vuotta väsymätöntä toimintaa, jonka aikana Humboldt ei ainoastaan ​​noussut reformisukupolven eturintamaan, vaan hänestä tuli myös eurooppalaisen maineen saanut valtiomies. Preussin koulutuksen uudelleensuunnittelun keskipisteenä oli Berliinin yliopiston perustaminen, jonka Humboldt oli perustanut jo vuonna 1810. Hänen muistiotaan "Berliinin korkeampien tieteellisten laitosten sisäisestä ja ulkoisesta organisaatiosta" vuonna 1809 voidaan edelleen pitää esimerkillisenä ilmaisuna siitä, mitä yliopisto on edustanut nykypäivään asti: ihmisen älyllinen elämä, ulkoinen vapaa-aika tai sisäinen pyrkimys tieteeseen tai tutkimukseen. Berliinin yliopistosta tuli Saksan akateemisen elämän keskus ja malli myöhempien yliopistojen perustamieille. Lisäksi humanistisista lukioista tehtiin korkeakoulutuksen perusta, mikä sitoi saksalaisen koulutuksen uushumanismin periaatteisiin vuosisadan ajaksi.
Koska Humboldt ei kyennyt toteuttamaan ajatuksiaan valtion viranomaisten välttämättömästä uudelleen organisoinnista, hän pyysi kuninkaalta eroa vain vuoden kuluttua vuonna 1810. Kuningas Friedrich Wilhelm III ja pääministeri Karl August von Hardenberg eivät kuitenkaan halunneet menettää tätä poikkeuksellista kykyä, joten hänet nimitettiin Wienin-suurlähettilääksi. Wien oli Pariisin jälkeen tärkein diplomaattinen virka, sillä Napoleonin avioliitto Itävallan arkkiherttuatar Marie Louisen kanssa oli tehnyt Itävallasta Ranskan hiljaisen liittolaisen. Alusta alkaen Humboldt asetti itselleen tehtävän voittaa vastahakoisen keisari Franz I:n ja skeptisen kansleri Klemens von Metternichin puolelleen suureen liittoutumaan Napoleonia vastaan. Oli ensiluokkainen diplomaattinen voitto, että hän onnistui tässä kolmen vuoden kuluessa. Elokuussa 1813 hän kirjoitti vaimolleen Carolinelle: "Olen saavuttanut pisteen, johon halusin päästä. Olen nyt saavuttanut tärkeän asian elämässäni." Mutta mikään ei osoita tätä monimutkaista mieltä paremmin kuin se, että vain viisi päivää Leipzigin taistelun jälkeen hän keskusteli Aiskhyloksen "Agamemnon" käännöksestään klassillisen filologin kanssa.
Humboldt toimi menestyksekkäästi diplomaattina vuosina 1802–1819, muun muassa suurlähettiläänä Wienissä vuodesta 1812 alkaen, ja hän oli mukana vuoden 1813 Prahan kongressissa liittouttamassa Itävaltaa Preussin ja Venäjän kanssa Napoleonin Ranskaa vastaan sekä rauhansopimuksen allekirjoittajana Pariisissa. Preussin politiikka kuitenkin muuttui jatkuvasti konservatiivisemmaksi, mitä liberaali Humboldt ei voinut hyväksyä, vaan lopulta vuonna 1819 luopui politiikasta ja omistautui täysin kirjallisuudelle ja tutkimukselle.
Kielitieteilijä.
Wilhelm von Humboldt oli kielitieteilijä, joka käänsi Pindarosta ja Aiskhylosta sekä tutki muiden muassa baskin kieltä ja jaavalaista kawi-kieltä. 
Diplomaattisen uransa loppuvaiheessa vuonna 1817 hän teki merkittäviä korjauksia ja lisäyksiä, erityisesti baskin kielen osalta, Johann Christoph Adelungin vertailevaan kielitutkielmaan "Mithradates". Humboldtin lisäykset toivat baskin kielen tutkijoiden tietoisuuteen ja edistivät sen tieteellistä tutkimusta. Hän vieraili myös Baskimaalla ja kirjoitti vuonna 1821 tutkimuksen Espanjan varhaisista asukkaista. Vuonna 1828 hän julkaisi teoksen "Über den Dualis" (”Kaksoisluvusta”), jossa hänen pohdintansa duaalista (erotuksena yksikkö- ja monikkomuodosta) ”luvusta” johdattivat hänet kohti kielen metafysiikkaa.
Humboldt kuoli saamatta valmiiksi kenties elämänsä suurinta teosta, tutkimusta Jaavan saaren muinaisesta kawi-kielestä. Epätäydellinen katkelma, jonka hänen veljensä ja J. Buschmann toimittivat vuonna 1836, sisälsi johdannon, "Über die Verschiedenheit des menschlichen Sprachbaues: und ihren Einfluss auf die geistige Entwickelung des Menschengeschlechts" (Kielestä: Ihmisen kielen rakenteen monimuotoisuus ja sen vaikutus ihmiskunnan henkiseen kehitykseen), kielten eroista ja niiden vaikutuksesta ihmiskunnan kehitykseen. Tätä esseetä on kutsuttu puhefilosofian oppikirjaksi. Hänen muut kielitieteelliset kirjoituksensa sekä runot ja esseet esteettisistä aiheista julkaisi hänen veljensä seitsemässä osassa (1841–1852). Hänen kirjeenvaihtonsa Johann Wolfgang von Goethen kanssa julkaistiin vuonna 1876.
Häntä pidetään ensimmäisenä eurooppalaisena lingvistinä, joka tunnisti kielen sääntöpohjaiseksi järjestelmäksi. 2000-luvun kielentutkimuksessa tämä ajatus on Noam Chomskyn kielen teorian kulmakiviä. Chomsky lainaa taajaan Humboldtin kuvausta kielestä järjestelmänä, jossa äärellisen monesta sanasta voidaan luoda äärettömän monia lauseita.
Koko kielitieteen historiassa ei ole ketään, joka hänen laillaan olisi yhdistänyt laajan ja syvällisen tietämyksen eri kielihaaroista todella kattavaan kielen ymmärtämiseen. Vaikka kielifilosofit eivät yleensä olleet aitoja kielitieteilijöitä tai olivat vain hyvin kapea-alaisia, kielitieteilijät itse eivät olleet kielitieteellisiä ajattelijoita tai olivat vain alkeellisia ja riittämättömiä. Humboltdin tapauksessa hänen vuosikymmeniä kestänyt pyrkimyksensä ymmärtää kielen olemusta sai kuitenkin jatkuvasti tukea hänen poikkeuksellisesta tietämyksestään yksittäisten kielten erityispiirteistä, joka perustui hänen omaan tutkimukseensa. Toisaalta jokainen alan erikoistutkimus (kuten "Ueber den Dualis", 1827) oli hänen yleisen ymmärryksensä kieli-ilmiöistä ohjaama ja läpäisemä. Hän pystyi aloittamaan klassisista ja yleisistä nykykielistä ja ajan myötä kielivalikoimaan lisäsi baskin, unkarin, tataarin, Amerikan alkuperäiskieliä, sanskritin, kiinan, japanin, burman sekä muinaiset jaavalaiset ja seemiläisiä kielet.
Avioliitto ja jälkeläiset sekä suhteet.
Hän avioitui 29. kesäkuuta 1791 Erfurtissa Carolina Friederica von Dacheröden (1766–1829), kanssa, joka oli Preussin kauppakamarin puheenjohtaja Karl Friedrich von Dacherödenin ja Ernestine Friderike von Hopfgartenin tytär. He olivat kihlautuneet vuonna 1788.
Heillä oli molemmilla muitakin suhteita: Wilhelm von Humboldtin suhde Johanna Motherbyyn, lääkäri William Motherbyn vaimoon Königsbergissä vuonna 1809 on hyvin tunnettu. 
Wilhelm von Humboltdin suhdetta naisiin ei ole helppo määrittää. Hänelle yhteydenpito naisten kanssa oli välttämätöntä. Jo ennen yliopistoon menoaan hän oli läheinen berliiniläisen saloginpitäjä Henriette Herzin kanssa. Göttingenissä hän tunsi vetoa Therese Forsteriin, ystävänsä Georg Forsterin vaimoon. Rakkauden kaipuu ja nautinnonhalu näyttivät täyttyneen, kun Humboldt tapasi Caroline von Dacheröden vuonna 1788. Molemmille rakkaus tuntui ainoalta mahdolliselta onnen muodolta. Yli vuosikymmenen ajan avioliitto tarjosi molemmille syvimmän onnen, eräänlaisen "yksilöllisen maailmanluomuksen", jossa ihanne ja todellisuus näyttivät sulautuvan yhteen. Se selvisi myös uhkista, kun molemmat puolisot etsivät ja löysivät tyydytystä muista ihmisistä, kuten intohimoisesta suhteesta Johanna Motherbyn kanssa vuonna 1809, jota 40-vuotias Humboldt ihaili yhtä innokkaasti kuin 14-vuotias lukiolainen. Myöhemmin Charlotte Diede, jonka hän oli tavannut jo nuorena, astui hänen elämäänsä toisen kerran, ja hän avasi sydämensä hänelle kuuluisassa "Briefen an eine Freundin" ("Kirjeitä ystävättärelle", 2 osaa, 1909). 
Carolinen pitkäaikainen asuinkumppani Jenassa ja hänen matkoillaan oli taidemesenaatti Wilhelm von Burgsdorff (1772–1822). Aviopuolisot asuivat useaan otteeseen erillään useita vuosia. Avioliittonsa alussa vuosina 1794–1797 he asuivat Jenassa Schillerien välittömässä läheisyydessä. Miehensä ammatillisen toiminnan vuoksi, mutta osittain myös omasta tahdostaan, Caroline asui useita vuosia Pariisissa vuosina 1797–1801, 1804; Roomassa vuosina 1802–1803, 1805–1810, 1817–1819 ja Wienissä vuosina 1810–1814, missä heidän kodistaan ​​tuli nopeasti seurapiirielämän keskus. Vuodesta 1819 lähtien he asuivat jälleen yhdessä Humboldtin sukukartanossa Tegelin linnassa. Berliinissä Caroline von Humboldt piti myös eräänlaista kirjallisuussalonkia, jossa aikansa suuruudet – valtiomiehet, tiedemiehet ja kirjailijat – tapasivat. Laajan kirjeenvaihtonsa kautta merkkihenkilöiden kanssa hän osallistui ajankohtaisiin keskusteluihin ja vaikutti merkittävästi miehensä kirjoituksiin.
Wilhelm ja Caroline von Humboldtille syntyi kahdeksan lasta, joista viisi eli aikuiseksi asti: