tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
John Milius

John Milius (s. 11. huhtikuuta 1944 St. Louis, Missouri) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. 
John Milius on yksi ”Movie Brats” -joukkoon nimetyistä, 1970-luvulla kuuluisuuteen nousseista elokuvantekijöistä George Lucasin, Francis Ford Coppolan, Martin Scorsesen, Steven Spielbergin ja Brian De Palman kanssa. Miliuksen tuotanto on ollut laaja ja monipuolinen. Hänen kuuluisimpiin käsikirjoituksiinsa kuuluvat "Ilmestyskirja. Nyt" sekä "Likainen Harry" ja hänen menestynein ohjauksensa on "Conan barbaari". Miliuksen käsialaa ja tuotantoa on myös HBO:n televisiosarja "Rooma". 
Milius on tunnettu Hollywoodissa suorasanaisuudestaan sekä militaristisista ja konservatiivisista mielipiteistään. Juutalaistaustainen Milius on itse kuvaillut itseään ”zen-anarkistiksi”. Hänen persoonallisuutensa, mielipiteensä ja elokuviensa vaihteleva menestys on ollut syynä siihen, että häneltä ovat loppuneet välillä työt. Vuorostaan Milius ei ylistä Hollywoodia, vaan arvostelee sen asenteellisuutta, vaihtelevia virtauksia ja tuotantokoneiston vaikutusta luovaan työhön. Hän odottaa päivää, jolloin elokuvapiratismi kaataa suuret tuotantoyhtiöt.
Jools Holland

Julian Miles ”Jools” Holland OBE (s. 24. tammikuuta 1958) on brittiläinen kosketinsoittaja ja televisiojuontaja.
Holland perusti maaliskuussa 1974 Squeeze-yhtyeen, jonka kosketinsoittajana hän oli vuoteen 1980. Hänen ensimmäinen soololevytyksensä on vuodelta 1978. 1980-luvulla hän juonsi "The Tube" -musiikkishow’ta Paula Yatesin kanssa. 
Squeeze, joka oli hajonnut vuonna 1982 Hollandin lähdettyä, teki yllättäen paluun vuonna 1985, ja Holland toimi jälleen yhtyeen kosketinsoittajana vuoteen 1990. Hän on juontanut omaa "Later... with Jools Holland" -ohjelmaansa yhtämittaisesti vuodesta 1992 lähtien. Hänellä on myös vuonna 1987 perustettu oma rhythm &amp; blues -orkesterinsa. 
Holland esiintyi tammikuussa 2005 yhtyeineen Eric Claptonin kanssa tapaninpäivän 2004 tsunamia seuranneessa hyväntekeväisyyskonsertissa Cardiffin Millennium Stadiumilla. Hän meni 29. elokuuta 2005 naimisiin Christabel McEwenin kanssa, ja hänet nimitettiin syyskuussa 2006 Kentin Deputy Lieutenantiksi.
Hollandin omaelämäkerta "Barefaced Lies and Boogie Woogie Boasts" julkaistiin lokakuussa 2007.
Tom Feeney

Thomas Charles "Tom" Feeney III (s. 21. toukokuuta 1958) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän edusti Floridaa Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuodesta 2003 vuoteen 2009. Hänet valittiin edustajainhuoneeseen vuosina 2002, 2004 ja 2006, mutta vuonna 2008 hän hävisi demokraatti Suzanne Kosmasille.
Feeney syntyi Pennsylvaniassa ja sai lakimiehen koulutuksen. Hän on Oviedon pitkäaikainen asukas Floridassa.
Jake Burns

John ”Jake” Burns (s. 21. helmikuuta 1958 Belfast) on pohjoisirlantilainen muusikko, joka on toiminut Stiff Little Fingers -yhtyeen perustajajäsenenä, laulajana ja kitaristina vuodesta 1977 lähtien.
Kun Stiff Little Fingers oli hajonneena vuosina 1982–1987, Burns pyöritti omaa Jake Burns and the Big Wheel -kokoonpanoaan. Stiff Little Fingers teki paluun ja jatkaa uraansa yhä, Burns vakituisena jäsenenään. Jake Burns and the Big Wheel puolestaan on hajonnut. 
Burnsiltä on ilmestynyt myös sooloalbumi "Drinkin’ Again" 27. maaliskuuta 2006. Hän asuu Chicagossa, Yhdysvalloissa puolisonsa Shirley Sextonin kanssa.
Gary Numan

Gary Anthony James Webb (s. 8. maaliskuuta 1958 Hammersmith, Lontoo, Englanti), taiteilijanimeltään Gary Numan, on brittiläinen muusikko. Numan kuuluu synthpopin pioneereihin. Hän aloitti musikaalisen uransa Tubeway Army -yhtyeen keulakuvana 1970-luvulla. Numanin tunnetuimpien singlejulkaisujen joukkoon lukeutuvat muun muassa ”Are ’Friends’ Electric?” (1979) ja ”Cars” (1979).
Numan jatkaa yhä uraansa: 2000-luvulla menestystä saavuttivat muun muassa singlet ”Rip” ja ”Crazier”. Hän osallistui 6. marraskuuta 2006 tosi-TV-show’hun "The Raceen". 
Numanilla on vaimonsa Gemma O’Neillin kanssa kolme tytärtä nimiltään Raven, Persia ja Echo. Häneltä on ilmestynyt omaelämäkerta "Praying to the Aliens" (1997).
Yefim Bronfman

Yefim Bronfman (; s. 10. huhtikuuta 1958) on klassinen pianisti. Hän syntyi Taškentissa, Uzbekistanissa, mutta muutti 15-vuotiaana Israeliin ja on nykyisin Yhdysvaltain kansalainen. 
Bronfman teki kansainvälisen debyyttinsä vuonna 1975 Zubin Mehtan johtaman Montrealin sinfoniaorkesterin kanssa. Hän esiintyi Carnegie Hallissa ensimmäistä kertaa vuonna 1989 ja antoi vuonna 1991 Isaac Sternin kanssa sarjan resitaaleja. Hän on voittanut Grammy-palkinnon Béla Bartókin pianokonserttojen levytyksillään.
Bronfman levytti Bartókit Esa-Pekka Salosen ja Los Angelesin filharmonikkojen kanssa; hän on muutoin tehnyt yhteistyötä muiden muassa Mstislav Rostropovitšin kanssa. Hänen tulkitsemiensa säveltäjien joukkoon lukeutuvat Sergei Rahmaninov, Dmitri Šostakovitš ja Ludwig van Beethoven.
Franz-Paul Decker

Franz-Paul Decker (22. kesäkuuta 1923 Köln, Saksa – 19. toukokuuta 2014 Montreal, Kanada) oli saksalais-kanadalainen kapellimestari.
Decker syntyi Kölnissä ja opiskeli kotikaupunkinsa Hochschule für Musikissa. Hän teki debyyttinsä johtamalla Kölnin oopperaa 22-vuotiaana ja tapasi vuonna 1948 iäkkään Richard Straussin. 
Decker oli musiikillisena johtajana Rotterdamin filharmonikoille (1962–1968), Montrealin sinfoniaorkesterille (1967–1975), Barcelonan sinfoniaorkesterille (1985–1991) ja Uuden-Seelannin sinfoniaorkesterille. 
Decker johti muun muassa Wagneria, R. Straussia, Bruckneria, Regeriä ja Mahleria. Hän tulkitsi myös wieniläisklassikoiden sekä espanjalaisten ja latinalaisamerikkalaisten säveltäjien töitä. Hän johti useiden kanadalaisten säveltäjien teosten kantaesityksiä.
Michala Petri

Michala Petri (s. 7. heinäkuuta 1958, Kööpenhamina) on tanskalainen nokkahuilutaiteilija. Hän teki debyyttinsä solistina vuonna 1969.
Petri aloitti nokkahuilunsoiton 3-vuotiaana. Hän levytti vuosina 1979–1987 Philips Recordsille, ja hänen nykyinen levy-yhtiönsä on BMG. Hän on esiintynyt useiden maailman kuuluisimpiin lukeutuvien orkesterien kanssa.
Petri on naimisissa kitaristi Lars Hannibalin kanssa. Tanskan kuningatar nimesi hänet vuonna 1995 Dannebrogin ritariksi, ja hänelle on myönnetty Léonie Sonning -musiikkipalkinto vuonna 2000.
Meredith Brooks

Meredith Ann Brooks (s. 12. kesäkuuta 1958 Oregon City, Oregon) on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä ja kitaristi. Hänet tunnetaan parhaiten ensimmäisestä hittisinglestään ”Bitch” (1997), joka toi esittäjälleen kaksi Grammy-ehdokkuutta.
Brooks syntyi Oregonissa ja valmistui 15-vuotiaana Corvallis High Schoolista. Hän muutti 1980-luvulla Los Angelesiin ja levytti vuosikymmenten vaihteessa A&amp;M Recordsille The Graces -yhtyeen kanssa. 
Brooksin kansainvälistä menestystä seurasi debyyttialbumin "Blurring the Edges" (1997) julkaisu. Hän jatkaa uraansa yhä, mutta ei ole saavuttanut niin huomattavaa menestystä kuin singlellään ”Bitch”.
Don Davis

Donald Romain ”Don” Davis (s. 4. helmikuuta 1957) on yhdysvaltalainen elokuvamusiikin säveltäjä. Hänen tunnetuimmat sävellystyönsä ovat "Matrix"-elokuva jatko-osineen (1999–2003).
Davis syntyi Anaheimissa Kaliforniassa, ja aloitti yhdeksänvuotiaana trumpetinsoiton. Hän opiskeli Los Angelesissa Kalifornian yliopistossa. 
Davis on tehnyt työtä elokuvien ohella televisioon ja voittanut uransa aikana kaksi Emmy-palkintoa vuosina 1990 ja 1995. Hän on ollut 1986 lähtien naimisissa Megan Jeanne MacDonaldin kanssa.
István Szabó

István Szabó (s. 18. helmikuuta 1938) on unkarilainen elokuvaohjaaja, jonka tunnetuin elokuva on Oscarilla palkittu "Mephisto".
Szabo opiskeli Budapestin Elokuva- ja teatteriakatemiassa ja sai ohjaajadiplomin vuonna 1961. Hän ohjasi diplomityönään ensimmäisen elokuvansa 26-vuotiaana. Hän siirtyi pitkien elokuvien ohjaajaksi vuonna 1964. 
Ensimmäiset pitkät Szabón elokuvat 1964, 1966 ja 1970) muodostavat omaelämäkerrallisen trilogian. Ne ovat tyyliltään intiimejä ja lyyrisiä. Niiden nuoret päähenkilöt joutuvat unelmineen kohtaamaan arkipäivän haasteet ja vanhemman sukupolven kyynisyyden.
Szabón varhaisiin kansainvälisiin menestysteoksiin kuuluu "Mephisto" (1981), joka sai parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon. Se perustuu Klaus Mannin samannimiseen romaaniin vuodelta 1936 ja se poikkesi täysin Szabón siihenastisesta ohjaustyylistä monikerroksisuutensa, tragikoomisuutensa ja groteskiutensa takia. Pääosaa, traagista natsien nujertamaa teatterinäyttelijää elokuvassa esitti Klaus Maria Brandauer, jolle "Mephisto" merkitsi kansainvälistä tähteyttä. Brandauerin kanssa Szabó teki vielä elokuvat "Eversti Redl" (1985) ja "Hanussen" (1989), joiden jälkeen hän päätyi tekemään kansainvälisiä menestyselokuvia yhdessä Ralph Fiennesin ("Sunshine" 1999), Harvey Keitelin ("Tapaus Furthwängler" 2001) ja Jeremy Ironsin ("Being Julia" 2004) kanssa.
Elokuvat "Everst Redl" ja "Hanussen" käsittelevät samaa tematiikkaa kuin Mephisto. Elokuvien nimihenkilöt Mephisto, Redl että Hanussen ovat selkärangattomia kiipijöitä. "Eversti Redlin" päähenkilön on hylättävä juurensa ja ystävänsä päästäkseen eteenpäin upseerinurallaan Itävalta-Unkarissa. "Hanussen" taas on natsi-Saksan aikaisen selvänäkijän, Itävallan armeijan kersantin, joka pääsee natsipuolueen suosioon koska ennustaa positiivisia tulevaisuuden näkymiä puolueelle. Vaikeudet alkavat, kun menestystä ei tule. 
Szabó kuului vuonna 1985 Berliinin ja vuonna 1986 Cannesin elokuvajuhlien tuomariston jäseniin. Hän on voittanut Baftan (1986) ja kaksi Hopeista karhua (1980, 1992). Hän on lisäksi ollut ehdolla muun muassa Kultaisen palmun saajaksi vuosina 1977, 1981 ja 1988 sekä Golden Globen saajaksi 2001, Kultaisen leijonan saajaksi 1991 ja Goya-palkinnon saajaksi 2005.
Paweł Korzeniowski

Paweł Korzeniowski (s. 9. heinäkuuta 1985 Oświęcim) on puolalainen uimari, jonka päämatka on 200 metrin perhosuinti.
Korzeniowski voitti kultaa 200 metrin perhosuinnissa maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2005. Samalla matkalla hän voitti mestaruuden pitkän radan EM-kilpailuissa vuosina 2006 ja 2010.
John Scalzi

John Michael Scalzi II (s. 10. toukokuuta 1969) on yhdysvaltalainen kirjailija. 
Henkilöhistoria ja palkinnot.
Scalzi syntyi Kaliforniassa. Hänen ensimmäinen romaaninsa "Old Man's War" (2005) oli huomattava menestys ja toi kirjoittajalleen Hugo-ehdokkuuden. Elokuussa 2006 hänelle myönnettiin parhaan uuden kirjailijan John W. Campbell -palkinto. 
Jo ennen uraansa tieteiskirjallisuuden parissa Scalzi oli tehnyt useita julkaisuja; aivan ensimmäinen niistä oli "The Rough Guide to Money Online" lokakuussa 2000. Kirjailija on pitänyt internetissä blogia vuodesta 1998.
Scalzi voitti vuonna 2013 Hugon teoksellaan "Redshirts"
Scalzi on tehnyt Tor-kustantajan kanssa sopimuksen kolmestatoista kirjasta, joista ensimmäinen on vuonna 2017 julkaistu "The Collapsing Empire".
Vuonna 2020 julkaistu "The Last Emperox" voitti Dragon Awards -palkinnon.
Seweryn Gancarczyk

Seweryn Gancarczyk (s. 22. marraskuuta 1981 Dębica) on puolalainen jalkapalloilija. Kotimaansa seurojen lisäksi hän on edustanut ukrainalaisjoukkueita, muun muassa FK Metalist Harkovaa. Pelipaikaltaan Gancarczyk on puolustaja.
Gancarczyk aloitti ammattilaisuransa vuonna 1999 Podkarpacie Pustynian joukkueessa, jossa hän pääsi pelaamaan yhden ottelun- Vähäisen luoton takia hän siirtyi kolmen vuoden päästä pelaamaan Hetman Zamośćin joukkueeseen. Siellä hän pelasi 19 ottelua mutta ei tehnyt yhtään maalia. Sen jälkeen hän on noussut nopeasti maansa kärkipelaajien joukkoon. Hän oli mukana MM-kisoissa 2006 mutta ei päässyt kertaakaan kentälle. Maajoukkueessa hän on pelannut kolme ottelua mutta ei ole tehnyt yhtään maalia.
Laila Karttunen

Laila Maria Karttunen (16. maaliskuuta 1895 Suonenjoki – 7. tammikuuta 1981 Hämeenlinna) oli suomalainen tekstiilitaiteilija, opettaja, tekstiiliperinteen tutkija ja taidemaalari. 
Karttunen valmistui Turun piirustuskoulusta ja Taideteollisuuskeskuskoulun mallipiirustusosastolta 1920-luvulla. Hän toimi Hämeenlinnassa Wetterhoffin kutomakoulun piirustuksen opettajana, ammattikutomon taiteellisena johtajana ja suunnittelijana 1920-luvun. 1930-luvun taitteessa hän siirtyi Helsinkiin ja perusti oman suunnittelutoimiston. Samalla hän toimi Suomen Käsityön Ystävien kutomon johtajana. Toisen maailmansodan aikana Käsityön Ystävien toiminta hiipui niin paljon, että Karttunen palasi Hämeenlinnaan Wetterhoffille ja työskenteli siellä, kunnes jäi eläkkeelle 1958. Eläkkeelle jäätyään hän keskittyi yhä enemmän suunnittelutyöhön, erityisesti kirkkotekstiileihin.
Karttusen luomistyön taustalla on vahva tekninen osaaminen. Hän suodatti teoksiinsa persoonallisuutensa kautta surrealistisia, informalistisia, kansanomaisia ja abstrakteja tyylivirtauksia. Hän oli myös vahvasti sitoutunut siihen, että käsiteollisuudella on kansallinen valistustehtävä ja se on osa suomalaisuusliikettä. Suunnittelijan tuli ammentaa ideoita suomalaisesta kansanperinteestä ja siirtää ne nykyaikaisen koti- ja taideteollisuuden kautta osaksi kotien sisustusta.
Karttunen käynnisti vuonna 1943 kansanomaisten tekstiilien keruukampanjan, josta hän oli saanut idean 1930‐luvun alussa, kun hän käsityönopettaja Eeva Jauhiaisen kanssa järjesti näyttelyn Marttojen kokoamista vanhoista kansanomaisista tekstiileistä. Erityisesti Karttuseen oli tehnyt vaikutuksen Laatokan Karjalan alueelta kerätyt mallit, jotka olivat muista poikkeavia, vaihtelevia ja työtavoiltaan monipuolisia. Kirjonnasta tulikin hänen taiteensa olennainen osa vuosikymmenien ajaksi. Oma retki Laatokan‐Karjalaan toteutui vuonna 1938, jolloin Karttunen ja Jauhiainen kiersivät kylissä valokuvaten, piirtäen ja muistiinpanoja tehden. Kaiken kaikkiaan Karttunen teki neljä viisi keruumatkaa eri puolille Suomea.
Sodan jälkeinen materiaalien säännöstelyn loppuminen innosti Laila Karttusen uuteen luomistyöhön, mikä näkyi 1950‐luvun alkuvuosina palkintoina Milanon triennaalissa 1951 ja 1954. Karttusen töitä oli eri näyttelyissä lähes joka vuosi, joskus parikin kertaa vuodessa. Laila Karttunen suunnitteli 1950‐luvulla Wetterhoffille lukuisia upeita täkänöitä ja ryijyjä. Wetterhoffin ammattikutomossa valmistettiin myös hänen suunnittelemiaan upeita damastiliinoja sekä puku‐ ja huonekalukankaita.
Karttunen toimitti käsityöjulkaisuja ja kirjoitti käsi- ja taideteollisuusalan julkaisuihin. Hän testamenttasi jäämistönsä Hämeenlinnan taidemuseolle.
Jerry Pournelle

Jerry Eugene Pournelle (7. elokuuta 1933 – 8. syyskuuta 2017) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija, esseisti ja lehtimies. Hän kirjoitti pitkään tietokonelehti "Byteen" ja toimi vuosina 1973–1974 Yhdysvaltain tieteis- ja fantasiakirjailijoiden puheenjohtajana.
Pournelle syntyi Shreveportissa Louisianassa, ja palveli Korean sodassa. Hänelle myönnettiin parhaan uuden kirjailijan John W. Campbell -palkinto 1973 ja Prometheus-palkinto 1992.
Toistuvista ehdokkuuksistaan huolimatta Pournelle ei voittanut ainuttakaan Parhaan romaanin Hugo-palkintoa.
Palkintoja.
"National Space Society" (NSS) myönsi hänelle Robert A. Heinlein muistopalkinnon.
"Heinlein Society" myönsi hänelle Larry Nivenin kanssa Robert A. Heinlein -palkinnon.
Gordon R. Dickson

Gordon Rupert Dickson (1. marraskuuta 1923 – 31. tammikuuta 2001) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hän syntyi Kanadassa, mutta muutti 13-vuotiaana Minneapolisiin. Hän opiskeli Minnesotan yliopistossa ja palveli Yhdysvaltain maavoimissa vuosina 1943–1946. 
Dickson on saanut Hugo- ja Nebula-palkinnot.
Childe sykli.
Dickson on parhaiten tunnettu "Childe sykli" -sarjastaan, joka on merkittävimpiä esimerkkejä sotaa käsittelevästä tieteiskirjallisuudesta. Useiden sarjan osien keskiössä on sotataitoinen Dorsai-heimo, joskin isoa osaa näyttelee myös planeetanlaajuinen uskovaisten heimo ja valtava ”Viimeinen Tietosanakirja”.
Dickson, pitkäaikainen astmaatikko, kuoli 77-vuotiaana talvella 2001.
Silvio Narizzano

Silvio Narizzano (8. helmikuuta 1927 Montréal, Québec – 26. heinäkuuta 2011) oli kanadalainen televisio- ja elokuvaohjaaja. Hänen tunnetuimpien teostensa joukkoon lukeutuvat "Georgy Girl – keinoista paras" (1966) ja "Kirstullinen seteleitä" (1970).
Narizzanolle myönnettiin vuonna 1966 Bafta-palkinto, ja hänellä oli myöhempiä ehdokkuuksia vuosina 1967, 1974 ja 1981. 
Narizzano oli vuonna 1966 ehdolla Berliinin Kultaisen karhun ja vuonna 1971 Cannesin Kultaisen palmun saajaksi.
Lynn Redgrave

Lynn Rachel Redgrave OBE (8. maaliskuuta 1943 – 2. toukokuuta 2010) oli brittiläinen näyttelijä. Kuulun Redgraven näyttelijäsuvun jäsenenä hänellä oli sisaruksina Corin ja Vanessa Redgrave.
Lontoossa syntyneelle Redgravelle myönnettiin Yhdysvaltain kansalaisuus. Hän sai kaksi Golden Globea ja kaksi Oscar-ehdokkuutta. 1967–2000 hän oli naimisissa John Clarkin kanssa, josta liitosta heillä on kolme yhteistä lasta.
Redgraven tunnetuimpia elokuvia ovat "Georgy Girl – keinoista paras" (1966) ja "Gods and Monsters" (1998). Lynn Redgrave toipui 2000-luvun alussa rintasyövästä.
Sadako Ogata

Sadako Ogata (; 16. syyskuuta 1927 Tokio – 22. lokakuuta 2019) oli japanilainen diplomaatti, joka toimi vuosina 1990–2000 UNHCR:n johtajana. 
Ogata suoritti yliopisto-opintonsa Sophia-yliopistossa Japanissa ja oli vuodesta 1968 alkaen useiden Japanin delegaatioiden jäsenenä YK:ssa. Hän osallistui Rooman klubiin toimintaan, ja hänelle myönnettiin vuonna 2001 Indira Gandhin rauhanpalkinto.
Ogata nimitettiin lokakuussa 2003 Japanin kansainvälisen yhteistyön toimiston johtoon.
Kaulusmangabi

Kaulusmangabi eli valkomangabi ("Cercocebus torquatus") on häntäapinoiden heimoon kuuluva kädellinen. Sen ruumis on 55–65 cm pitkä, häntä on noin 60–70 cm ja painoa on 6–12 kg. Sen valkoiset silmäluomet erottuvat tummista kasvoista selvästi kun se sulkee silmänsä.
Kaulusmangabi elää läntisen Afrikan rannikkometsissä Nigerian länsisoista Gabonin eteläosiin. Aikaisemmin sitä on uskottu elävän lännessä Beninissä asti, mutta siellä sitä ei ole nähty 1980-luvun jälkeen. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto pitää lajia erittäin uhanalaisena, koska siihen vaikuttaa voimakkaasti elinympäristön katoaminen ja metsästys.
Stalin-linja

Stalin-linja (ven. Линия Сталина) oli Neuvostoliiton strateginen puolustusasema ennen toista maailmansotaa ja sen alkuvaiheessa. Stalin-linja alkoi Suomenlahdelta ja jatkui Peipsijärven ja Velikajajoen kautta Väinäjoen latvoille, sieltä edelleen Pripetin soiden itäpuolitse Dneprille ja Kiovan länsipuolitse lounaaseen Dnestrille, seurasi sen itärantaa Odessan länsipuolella ja päätyi Mustaanmereen. Stalin-linjan linnoittaminen oli aloitettu jo 1920-luvulla ja saatu valmiiksi ennen sodan puhkeamista. Se ei muodostanut yhtenäistä linnoitettua asemaa, vaan linnoitteet oli sijoitettu painopisteittäin tärkeimmille suunnille. Osittain rakenteet olivat jo vanhentuneita. Stalin-linjan itäpuolista tieverkostoa oli pyritty kehittämään suurten joukkojen ja materiaalimäärien siirtoihin soveltuvaksi. Vuonna 1941 Stalinin linjan piti muodostaa neuvostojoukkojen vetäytymisen takaraja, mutta saksalaiset pystyivät yllätyksellään läpäisemään sen jo elokuussa.
Linja oli nimetty Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteerin Josif Stalinin mukaan.
Monamarakatti

Monamarakatti eli guineanmarakatti ("Cercopithecus mona") on Länsi-Afrikassa elävä häntäapinalaji. Suomen Lajitietokeskus suosittelee käytettäväksi nimeä guineanmarakatti.
Levinneisyys.
Monamarakatin luontainen levinneisyys on rajoittunut Länsi-Afrikkaan. Lajia tavataan myös Ghanasta ja Voltajoelta itään ja etelään Lounais-Kameruniin asti ja lisäksi myös Guineanlahden seudulla.
Tuntomerkit.
Selvärajainen musta ohimoraita erottaa valkoisen otsan valkoisista poskista; otsa ja posket saattavat olla myös kellertävät. Mahapuoli ja raajojen sisäpuoli ovat valkoiset tai keltaiset, hännäntyvessä on molemmin puolin huomiota herättävä valkoinen täplä.
Ravinto.
Ravinto koostuu hedelmistä, raaoista pähkinöistä, versoista, lehdistä, hyönteisistä ja kotiloista.
Lisääntyminen.
Poikasia syntyy kautta vuoden, kantoaika on vajaa 7 kuukautta. Naaras saa tavallisesti kerrallaan vain yhden poikasen, joka kasvaa alussa nopeasti mutta tulee sukukypsäksi vasta noin 5 vuoden ikäisenä.
Hippolyte Taine

Hippolyte Adolphe Taine (21. huhtikuuta 1828 Vouziers – 5. maaliskuuta 1893 Pariisi) oli ranskalainen kriitikko ja historioitsija. Hän oli vankka positivismin kannattaja ja ensimmäisiä kriittisen historiantutkimuksen tekijöitä. Taine tunnetaan kolmitahoisesta lähestymistavastaan, joita hän kutsui nimellä "rotu", "miljöö" ja "hetki", taiteen kontekstuaaliseen tutkimukseen.
Tainella oli merkittävä vaikutus Ranskan kirjallisuuteen. Vuoden 1911 "Encyclopedia Britannica" kuvasi hänen merkitystään mainitsemalla, että Tainen vaikutus on selvästi nähtävissä Émile Zolan, Paul Bourget’n ja Guy de Maupassantin teoksissa.
Myös tanskalainen tutkija Hans Sofus Vodskov sai inspiraatiota Tainen materialistisesta historiakäsityksestä.
Trip

Trip (nykyään Mehukatti-tuotemerkin alla) on Eckes-Granini Finlandin vuodesta 1962 valmistama pillimehu, jota myydään kahden desilitran muovipurkeissa. Samalla Trip on Suomen vanhin pillimehu. Tripin merkittävin kilpailija on Valion valmistama Grandi-pillimehu. Tripin makuja ovat vadelma, vesimeloni, mansikka, päärynä, appelsiini-cola, appelsiini, mansikka-vadelma ja trooppisten hedelmien makuinen sirkus.
Ed Ames

Edmund Dantes ”Ed” Ames (s. 9. heinäkuuta 1927 Malden, Massachusetts – 21. toukokuuta 2023 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen laulaja. Hän tuli tunnetuksi 1960-luvulla popkappaleillaan, joista listaykkösiksi nousivat ”My Cup Runneth Over”, ”Time, Time” ja ”When the Snow Is on the Roses”.
Ames opiskeli Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa. Hän oli 1950-luvulla laulaneista Amesin veljeksistä nuorin. Hän oli taustaltaan venäjänjuutalainen.
Tages-Anzeiger

Tages-Anzeiger (lyh. "Tagi" tai "TA") on sveitsiläinen saksankielinen sanomalehti. Sitä julkaistaan Zürichissä ja se on levikiltään Sveitsin suurin tilattava sanomalehti. Lehden levikki oli vuonna 2016 noin 147 000 kappaletta. Sillä on päivittäin noin 245 000 ja kuukausittain noin 1,3 miljoonaa lukijaa. Useimpien muiden sveitsiläisten sanomalehtien tapaan levikki on ollut viime vuosina selvässä laskussa: vuonna 2008 levikki oli noin 214 000.
Tages-Anzeigerin ensimmäinen numero ilmestyi 2. maaliskuuta vuonna 1893 16-sivuisena. Sanomalehden perustivat Wilhelm Girardet ja Fritz Walz. Sanomalehti on sveitsiläisen viestintäyhtiön Tamedia AG:n omistuksessa.
Neue Zürcher Zeitung

Neue Zürcher Zeitung (lyh. NZZ) on saksankielinen sveitsiläinen sanomalehti. Se ilmestyy Zürichissä "berliner"-kokoisena. Lehden levikki on noin 93 000 kappaletta (30.6.2016). Sillä on päivittäin noin 157 000 ja kuukausittain noin 1,2 miljoonaa lukijaa. Useimpien muiden sveitsiläisten sanomalehtien tapaan levikki on ollut viime vuosina selvässä laskussa: vuonna 2008 levikki oli noin 143 000.
Historiaa.
Sanomalehti perustettiin 12. tammikuuta 1780 nimellä "Zürcher Zeitung". Nykyistä nimeään se on kantanut vuodesta 1821 lähtien. 
Lehti oli vapaamielisyytensä vuoksi Adolf Hitlerille kauhistus, mutta hän luki sitä säännöllisesti tietääkseen mitä maailmalla tapahtui ja ajateltiin. Sitä tilattiin 200 kappaletta merkittävimmille virkamiehille, muuten se oli kielletty.
Egon Schiele

Egon Schiele (12. kesäkuuta 1890 Tulln an der Donau – 31. lokakuuta 1918 Wien) oli itävaltalainen taidemaalari, piirtäjä ja taidegraafikko, joka oli tunnettu teostensa vahvasta eroottisuudesta. Hänen edustamansa tyylisuuntaus oli ekspressionismi.
Schiele opiskeli Wienin taideakatemiassa vuosina 1907–1909. Tuolloin vallalla ollut saksalainen jugendtyyli vaikutti häneen voimakkaasti. Schiele tapasi Gustav Klimtin, Wienin sesessionistien johtajan, ja Schielen töiden linjakkuus ja hienovaraisuus ovatkin paljosta velkaa Klimtin koristeelliselle eleganssille. Omissa töissään Schiele korosti kuitenkin vahvaa ilmaisua koristeellisuuden sijaan. Schielen teoksille on ominaista vahva, kuumeista jännitettä ilmentävä viiva. Hän keskittyi alusta alkaen ihmishahmojen kuvaukseen, ja hänen suorasukainen ja kiihkeä eroottisten aiheiden käsittely aiheutti aikalaisissa kuohuntaa.
Egon Schielen ensimmäinen näyttely pidettiin vuonna 1908. Schiele oli myös yksi Wienin Neukunstgruppen perustajista. Vuodesta 1911 lähtien Schiele piti näyttelyitä eri puolilla Eurooppaa, ja vuoden 1918 Wienin sesessionistien näyttelyssä hänen töilleen oli omistettu yksi kokonainen sali.
Schiele aloitti vuonna 1911 suhteen 17-vuotiaan Valerie ”Wally” Neuzilin kanssa, joka toimi useiden hänen töidensä mallina. Schiele ja Neuzil lähtivät yhdessä Wienin ulkopuolelle; taiteilija joutui kuitenkin pidätetyksi, sillä viranomaiset katsoivat hänen teostensa loukkaavan siveellisyyttä. Hän selvisi lopulta hyvin lyhyellä vankeudella. 
Vuonna 1914 Schiele tapasi Harmsin sisarukset Edithin ja Adélen, ja hän meni naimisiin Edithin kanssa 17. kesäkuuta 1915. Sekä mies että raskaana ollut vaimo menehtyivät vakavaan espanjantautiin lokakuussa 1918. Schiele oli kuollessaan 28-vuotias.
Egon Schielen tunnetuimpia töitä ovat "Kardinaali ja nunna", "Kuolema ja neito", "Perhe" sekä "Syleily". Schiele maalaisi myös useita omakuvia.
C. J. Cherryh

Carolyn Janice Cherry(h) (s. 1. syyskuuta 1942) on yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hänet on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista.
Cherryh syntyi St. Louisissa, Missourissa, ja kasvoi pääosin Lawtonissa, Oklahomassa. Hän on valmistunut Oklahoman ja Johns Hopkinsin yliopistoista. Hän on kirjallisen uransa alettua (1976) julkaissut kymmeniä teoksia, joita on myös käännetty alkuperäisestä englannista lukuisille vieraille kielille, mutta ei suomeksi.
Cherryhille myönnettiin vuonna 1977 parhaan uuden kirjailijan John W. Campbell -palkinto. Hän sai lisäksi kolme Hugo-palkintoa vuosina 1979, 1982 ja 1989.
20. maaliskuuta 2001 löydetty asteroidi 77185 Cherryh on nimetty hänen mukaansa.
Aleksandr Derevjagin

Aleksandr Aleksandrovitš Derevjagin (, s. 24. maaliskuuta 1979) on venäläinen yleisurheilija, jonka päämatka on 400 metrin aitajuoksu.
Derevjagin karsiutui 2001 Universiadeissa 400 metrin aitojen välierissä ajalla 50,60. Kaksi vuotta myöhemmin hän sijoittui Universiadeissa matkan kuudenneksi ajalla 50,01. 2005 hän juoksi Universiadien neljänneksi ajalla 49,78. Seuraavana vuonna hän oli Moskovan sisäratojen MM-kisoissa mukana Venäjän joukkueessa, joka voitti 4 x 400 metrin viestijuoksussa MM-pronssia. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui Euroopan cupin superliigassa toiseksi ja Göteborgin EM-kisoissa kahdeksanneksi. Kauden lopussa hän oli yleisurheilun maailmancupissa kuudes. Vuonna 2007 Derevjagin voitti Venäjän mestaruuden, mutta karsiutui Osakan MM-kisoissa välierissä ajalla 49,11. Hän karsiutui välierissä Pekingin olympialaisissa 2008 ja alkuerissä Berliinin MM-kisoissa 2009. Barcelonan EM-kisoissa 2010 hän oli seitsemäs ajalla 49,70 ja Daegun MM-kisoissa 2011 kahdeksas ajalla 49,32.
William Labov

William Labov (4. joulukuuta 1927 – 17. joulukuuta 2024) oli yhdysvaltalainen kielitieteilijä, joka tunnetaan varsinkin ansioistaan sosiolingvistiikan alalla.
Lapsuus ja nuoruus.
Labov syntyi juutalaiseen perheeseen Rutherfordissa New Jerseyssä. Labovin ollessa 14-vuotias perhe muutti Fort Leen kuntaan New Jerseyssä. Koulussa hän joutui usein tappeluihin, koska oli muiden mielestä suurisuu. Omien sanojensa mukaan tappelut hän tavallisesti hävisi, mutta väittelyt voitti. Vielä toisen maailmansodan loppupuolella Labovilla ei ollut aavistustakaan, mitä hän haluaisi tehdä elämässään tai opiskella myöhemmin.
Tieteellinen ura.
Myöhemmin hän pääsi opiskelemaan muun muassa Harvardin yliopistoon. Hän opetti vuosina 1964–1970 Columbian yliopistossa ja toimi sittemmin Pennsylvanian yliopiston professorina.
Labov kuului Yhdysvaltain Kansalliseen tiedeakatemiaan vuodesta 1993. Hänen julkaisujaan ovat esimerkiksi "Language in the Inner City: Studies in Black English Vernacular" (1972), "Sociolinguistic Patterns" (1972), "Principles of Linguistic Change" (1994; 2001) ja "The Atlas of North American English" (2006).
Sylvelin Långholm

Sylvelin Långholm (vuodesta 1942 Långholm-Bergman; 26. kesäkuuta 1916 Helsinki – 13. elokuuta 1994 Dragsfjärd) oli suomalainen oopperalaulaja (sopraano).
Långholm opiskeli laulua Sibelius-Akatemiassa Lahja Lingon ja Tukholmassa Adelaide von Skilondzin johdolla vuosina 1935–1940. Hän piti ensikonserttinsa Helsingissä vuonna 1940 ja oli siitä lähtien kiinnitettynä Suomalaiseen Oopperaan vuoteen 1946, sen jälkeen Svenska Teaterniin ja uudelleen Suomalaiseen Oopperaan (Suomen Kansallisoopperaan) vuosina 1950–1961. Långholm esiintyi Suomen lisäksi muun muassa Ruotsissa, Norjassa, Saksassa, Sveitsissä ja Neuvostoliitossa.
Långholm oli säveltäjä Erik Bergmanin ensimmäinen puoliso vuosina 1942–1956.
Långholmille myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1957.
Narcisse-Achille de Salvandy

Kreivi Narcisse Achille de Salvandy (11. kesäkuuta 1795 Condom – 15. joulukuuta 1856 Graveron) oli ranskalainen poliitikko ja kirjailija ja Ranskan akatemian jäsen.
Elämäkerta.
Narcisse-Achille de Salvandy syntyi vaatimattomiin oloihin, alkuperältään irlantilaiseen perheeseen. Hän sai klassisen koulutuksen vapaaoppilaana lycée Napoléonissa Pariisissa. Välttääkseen hänelle määrättyä rangaistusta hän astui vuonna 1813 Napoléon I kunniakaartiin nimellä «Salvandy de la Gravière». Hän yleni korpraaliksi 26. toukokuuta 1813 ja vänrikiksi jo 16. kesäkuuta samana vuonna. Hän osallistui vuosina 1813 ja 1814 sotaan Saksissa ja Napoléonin sotaan, jossa hän yritti estää vieraan miehityksen ja säilyttää kruunun. Tämän taistelun aikana hän haavoittui ja sai ylivääpelin arvon.
Useiden sotilaallisten toimintojen ohessa de Salvady alkoi kirjoittaa teoksia, kuten "Don Alonzo ou l'Espagne", joka ajankohtaisena historiallisena teoksena saavutti melkoisen menestyksen. lisäksi nopeassa tahdissa ilmestyivät myös teokset: "Les Funérailles de Louis XVIII" (1824), "De l'émancipation de Saint-Domingue" (1825), "La Vérité sur les marchés Ouvrard" (1825), "Discussion de la loi du sacrilège" (1825), "Les Amis de la liberté de la presse" (1827), "Insolences de la censure" (1827) ja "Histoire de Pologne avant et sous le roi Sobieski" (1827-1829).
Hän pääsi Martignacin hallituksen aikana uudelleen valtioneuvoston jäseneksi vuonna 1828 ja nyt valtioneuvokseksi. Hänen tehtäväkseen tuli puolustaa sotilaslakia sen käsittelyssä parlamentin ylähuoneessa. Hän erosi tehtävästä uuden hallituksen tultua valtaan, vaikka kuningas Kaarle X toivoi hänen jatkavan tehtävässä.
Hän oli myös usein valittu edustajaksi eri edustajainhuoneisiin, ja hän toimi opetusministerinä uransa aikana kahdesti, vuosina 1847–1839 ja 1845–1848. Hänet valittiin Ranskan akatemiaan 19. helmikuuta 1835.
Ilona Vusovitš

Ilona Vusovitš (s. 14. marraskuuta 1982) on valkovenäläinen 400 metrin juoksija.
Vusovitš oli Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 2004 mukana Valko-Venäjän joukkueessa, joka voitti 4 x 400 metrin viestijuoksussa MM-hopeaa. Seuraavana vuonna hän sijoittui Madridin sisäratojen EM-kisoissa neljänneksi ajalla 52,06 ja Euroopan cupin ykkösliigassa toiseksi. Helsingin MM-kisoissa hän karsiutui välierissä ajalla 50,96. Vuonna 2006 hän voitti Valko-Venäjän sisäratojen mestaruuden 400 metrillä. Moskovan sisäratojen MM-kisoissa hän karsiutui 400 metrin välierissä, mutta oli samoissa kisoissa mukana voittamassa viestipronssia. Myöhemmin samana vuonna hän voitti ulkoradoilla Valko-Venäjän mestaruuden. Göteborgin EM-kisoissa hän juoksi 400 metrin henkilökohtaisessa kisassa viidenneksi ajalla 50,69, minkä lisäksi oli mukana 4 x 400 metrin viestijoukkueessa, joka voitti kisoissa EM-hopeaa.
Vusovitš voitti 2007 Valko-Venäjän sisäratojen mestaruuden 400 metrillä. Birminghamin sisäratojen EM-kisoissa hän saavutti kultaa 4 x 400 metrin viestissä ja hopeaa 400 metrillä. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui Osakan MM-kisoissa seitsemänneksi ajalla 50,54 ja kahdeksanneksi. Hän voitti Valko-Venäjän hallimestaruuden 400 metrillä 2008. Valencian MM-hallikisoissa 2008 hän voitti hopeaa 4×400 metrin viestissä.
Vusovitš voitti Valko-Venäjän-mestaruuden 800 metrin juoksussa 2011. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 hän sai pronssia 400 metrillä ajalla 51,94. Hän voitti kotimaansa ulkoratamestaruuden 400 metrillä 2014, 2015 ja 2016 sekä hallimestaruuden 2016. Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 hän karsiutui 400 metrin alkuerissä. Hän kuului Valko-Venäjän joukkueeseen, joka saavutti IAAF World Relays -kilpailuissa 2017 hopeaa 4 × 800 metrin viestissä.
Medialiitto

Medialiitto (aiemmin Viestinnän Keskusliitto) on media-alan ja graafisen teollisuuden yritysten edunvalvontajärjestö. Sen tärkeimmät toimialueet ovat elinkeinopoliittinen edunvalvonta ja työmarkkinaedunvalvonta. Lisäksi liitto edistää media-alan uutta kasvua. Medialiitto edustaa alan työnantajia työmarkkinoilla neuvottelemalla kuutta eri henkilöstöryhmää koskevat työehtosopimukset, joista muun muassa kirjatyöntekijöitä ja lehdistön toimituksellista henkilöstöä koskevat työehtosopimukset ovat yleissitovia. Elinkeinopolitiikassa liitto vaikuttaa alan lainsäädäntöön tuomalla jäsenten äänen kuuluviin jo lainvalmistelussa. Medialiitto on Elinkeinoelämän keskusliitto EK:n jäsen.
Viestinnän Keskusliitto perustettiin vuonna 2002, ja 1.4.2006 se yhdistyi Suomen vanhimman työnantajaliiton Viestintätyönantajat VTA:n kanssa. Liitto vaihtoi nimensä Viestinnän Keskusliitosta Medialiitoksi 1.1.2017. Medialiiton jäsenjärjestöt ovat Aikakausmedia, Graafinen Teollisuus, RadioMedia, Suomen Kustannusyhdistys ja Uutismedian liitto. Yhdessä järjestöt edustavat 650:tä yritystä uutismedian, aikakausmedian, kirjojen ja oppimateriaalin kustantamisen sekä painamisen, radio- ja tv-toiminnan ja jakelun alueilla. 
Puheenjohtajat.
Lähde
Jäsenet.
Nykyiset.
Lähde
John Griffin Carlisle

John Griffin Carlisle (5. syyskuuta 1834 Campbell, Kentucky – 31. heinäkuuta 1910 New York City) oli yhdysvaltalainen poliitikko demokraattisesta puolueesta. Hän toimi edustajainhuoneen jäsenenä 1877-90 (josta puhemiehenä vuosina 1883–1889), senaattorina 1890–1893 ja Yhdysvaltain valtiovarainministerinä 1893–1897.
Carlisle istui 1860-luvulla Kentuckyn osavaltion edustajainhuoneessa ja senaatissa. Vuosina 1871–1875 hän oli Kentuckyn varakuvernööri, jonka jälkeen hän oli Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen vuosina 1877–1889 Kentuckyn kuudennesta vaalipiiristä. Carlisle nousi senaattiin 1890 kesken kauden virassaan kuolleen James B. Beckin tilalle. Grover Cleveland nimitti Carlislen valtiovarainministerikseen vuonna 1892, jonka vuoksi hän erosi senaatista kesken virkakauden helmikuussa 1893. Carlisle toimi valtiovarainministerinä vuoteen 1897 saakka, jonka jälkeen hän vetäytyi päivänpolitiikasta.
Ministerikautensa jälkeen hän toimi lakimiehenä New Yorkissa kuolemaansa 1910 asti.
Janet Baker

Janet Abbott Baker (s. 21. elokuuta 1933) on brittiläinen mezzosopraano. Hänet tunnetaan varsinkin varhaisen oopperan ja Benjamin Brittenin tuotannon tulkinnoistaan.
Baker syntyi Hatfieldissä, Etelä-Yorkshiressä, ja teki ensiesiintymisensä vuonna 1956; jo samana vuonna hän esiintyi Glyndebournen festivaaleilla. Hänestä tuli seuraavien vuosikymmenten aikana kansainvälisesti tunnustetuimpia klassisia laulajia, ja hän jatkoi lavalla 1980-luvun alkuun saakka.
Bakerin muistelmateos "Full Circle" julkaistiin vuonna 1982. Hän toimi vuosina 1991–2004 Yorkin yliopiston kanslerina. Hän on ollut DBE (Dame of the British Empire) vuodesta 1976, ja hän on lisäksi ollut Companions of Honourin jäsenenä vuodesta 1993. Hänelle myönnettiin vuonna 1979 Léonie Sonningin musiikkipalkinto.
Nodar Dumbadze

]Nodar Dumbadze (, 14. heinäkuuta 1928 – 4. syyskuuta 1984) oli yksi 1900-luvun loppupuolen suosituimmista georgialaisista kirjailijoista. 
Dumbadze syntyi Tbilisissä, ja valmistui Tbilisin valtionyliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta vuonna 1950. Samana vuonna hänen ensimmäiset runonsa ja humoristiset tarinansa julkaistiin Georgian lehdistössä. Hän toimitti satiirista "Niangi"-lehteä vuodesta 1967 vuoteen 1972, jolloin hänestä tuli Georgian kirjailijaliiton sihteeri ja Neuvostokirjailijoiden liiton puhemiehistön jäsen. Hän tuli tunnetuksi erityisesti romaaneistaan "Me, bebia, Ilik'o da Ilarioni" (, "Minä, isoäiti, Iliko ja Ilarioni") vuodelta 1960, "Me vkhedav mzes" (, "Voin nähdä auringon") vuodelta 1962, "Mziani ghame" (, "Aurinkoinen yö") vuodelta 1967, "Nu gešinia, deda!" (, "Älä pelkää, äiti!") vuodelta 1971, "Tetri bairaghebi" (, "Valkoiset liput") vuodelta 1973 ja "Maradisobis k'anoni" (, "Ikuisuuden laki") vuodelta 1978. Hänen teostensa huomattavia piirteitä ovat proosan yksinkertaisuus ja lyyrisyys, huumori sekä melankoliaan yhdistyvä optimismi.
Dumbadzelle myönnettiin Šota Rustavelin valtionpalkinto vuonna 1975 ja Leninin palkinto vuonna 1980. Suurin osa hänen tärkeimmistä töistään on dramatisoitu ja/tai elokuvattu. Hän kuoli Tbilisissä, ja hänet haudattiin perustamaansa "Mziuri"-lastenkaupunkiin.
Dominic Demeritte

Dominic Demeritte (s. 22. helmikuuta 1978, Nassau, Bahama) on bahamalainen pikajuoksija, jonka päämatka on 200 metrin juoksu.
Demeritte karsiutui Sevillan MM-kisoissa 1999 200 metrin alkuerissä ajalla 21,41. Seuraavana vuonna hän karsiutui Sydneyn olympialaisissa alkuerissä. Vuonna 2001 hän karsiutui Lissabonin sisäratojen MM-kisoissa alkuerissä ja Edmontonin ulkoratojen MM-kisoissa toisissa alkuerissä ajalla 20,86. Seuraavana vuonna hän sijoittui neljänneksi Kansainyhteisön kisoissa ajalla 20,21 ja viidenneksi yleisurheilun maailmancupissa. Vuonna 2003 Demeritte voitti MM-pronssia Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa, mutta karsiutui Pariisin ulkoratojen MM-kisoissa välierissä. 
Demeritte voitti Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 2004 MM-kultaa 200 metrillä. Myöhemmin samana vuonna hän voitti Bahaman mestaruuden 200 sekä 100 metrin juoksussa, mutta karsiutui Ateenan olympialaisissa 200 metrin toisissa alkuerissä. Kauden lopussa hän oli 200 metrillä kuudes. Seuraavana vuonna hän karsiutui Helsingin MM-kisoissa toisissa alkuerissä ja Melbournen Kansainyhteisön kisoissa 2006 alkuerissä.
Kakkosen kausi 2007

Kakkonen on Suomen jalkapallon kolmanneksi korkein sarjataso. Kaudella 2007 se pelattiin kolmessa lohkossa kaksinkertaisena sarjana. Sarjasta putosi kolme lohkojen viimeistä suoraan Kolmoseen ja lohkovoittajat nousivat Ykköseen.
Kakkosen karsinnat.
Kakkosen karsintoihin pääsivät piirien parhaat joukkueet Kolmosesta. Nämä joukkueet oli jaettu kolmeen neljän joukkueen nousukarsintalohkoon, joiden kolme parasta nousi Kakkoseen kaudeksi 2008. Karsintasarjassa kaikki kohtasivat kerran toisensa.
Aleksanteri Nevskin katedraali (Tbilisi)

Tiflisin Aleksanteri Nevskin sotilaskatedraali (, ) oli ortodoksinen katedraali Tbilisin eli silloisen Tiflisin keskustassa Georgiassa. Katedraali rakennettiin Venäjän keisarikunnan aikana 1870–1890-luvuilla. Neuvostoviranomaiset tuhosivat sen vuonna 1930.
Katedraali pystytettiin muistuttamaan Venäjän voitosta Pohjois-Kaukasuksen vuoristokansoista Kaukasuksen sodassa. Se nimettiin keskiaikaisen venäläisen pyhimyksen Aleksanteri Nevalaisen mukaan. Rakennus edusti uusbysanttilaista tyyliä, ja sen suunnitteli arkkitehti D. Grim. Sen rakentaminen aloitettiin 16. huhtikuuta 1871 Aleksanterin puutarhan yläosassa Gunibskin aukiolla (myöhemmin Sobornin aukio ja nykyään Rustavelis gamziri). Georgian eksarkki Vladimir otti katedraalin käyttöön 21. toukokuuta 1897.
Katedraalia hallinnoi Georgian eksarkaatti vuoteen 1917, jolloin se siirtyi äskettäin autokefaloidulle Georgian patriarkaatille. Helmikuussa 1921 sen pihasta tuli hautausmaa Georgian sotilaskoulun opiskelijoille, jotka olivat kaatuneet taistellessaan puna-armeijaa vastaan Neuvostoliiton hyökkäyksessä. Vuonna 1930 Neuvostohallitus purki katedraalin Gruusian SNT:n uuden hallitusrakennuksen tieltä; nykyään paikalla on Georgian parlamentti.
Cy Twombly

Edwin Parker ”Cy” Twombly nuorempi (25. huhtikuuta 1928 – 5. heinäkuuta 2011) oli yhdysvaltalainen abstrakti kuvataiteilija. 
Twombly syntyi Lexingtonissa, Virginiassa, ja opiskeli muun muassa Black Mountain Collegessa. Hänen ensimmäinen oma näyttelynsä järjestettiin vuonna 1951. Twombly muutti vuonna 1959 Roomaan ja oli edustettuna Venetsian biennaalissa ensimmäisen kerran vuonna 1964. 
Twombly oli Yhdysvaltain taiteiden ja kirjallisuuden akatemian jäsen vuodesta 1987. Hän asui vakituisesti Lexingtonissa ja Italiassa. Twombly kuoli Roomassa heinäkuussa 2011.
Cy Twomblyn pieniä akvarellitöitä oli esillä Ars 83 -näyttelyssä.
Fernando Botero

Fernando Botero (19. huhtikuuta 1932, Medellín, Kolumbia – 15. syyskuuta 2023, Monte Carlo, Monaco) oli kolumbialainen taidemaalari ja kuvanveistäjä, jonka tuotanto edustaa niin kutsuttua neofiguratiivista taidetta. Hän nousi maineeseen vuonna 1958 voitettuaan Salón de Artistas Colombianos -tapahtuman ensimmäisen palkinnon.
Botero syntyi Medellínissä. Hän aloitti maalaamisen teini-iässä ja sai vaikutteita sekä Kolumbian alkuperäisväestön että espanjalaisten siirtomaaisäntien taiteesta sekä meksikolaisen Diego Riveran poliittisista seinämaalauksista. Hän opiskeli taidetta Madridissa ja vietti suuren osan 1950-luvusta Euroopassa tutkien Pariisin ja Firenzen taideaarteita.
Botero muutti 1960 New Yorkiin ja oli siihen mennessä kehittänyt oman helposti tunnistettavan tyylinsä: pyöreämuotoiset, pullistuneet henkilöhahmot. Abstrakti ekspressionismi ja minimalismi hallitsivat tuolloin taidekenttää, mutta Botero herätti huomiota omalla tyylillään, jota alettiin kutsua ”boterismiksi”. Hänen työnsä nostivat figuratiivisen taiteen kiinnostusta ja tekivät hänestä tunnetun.
Vuonna 1973 Botero palasi Pariisiin ja alkoi tehdä veistoksia, jotka muistuttavat tyyliltään hänen maalauksiaan. Veistokset ovat suurikokoisia, ja niitä on monilla julkisilla paikoilla.
2000-luvulla Botero muutti tyyliään rajusti ja maalasi ja piirsi sarjan teoksia kotimaataan repivästä huumesodasta. Alkuvuodesta 2004 hän lahjoitti 23 öljyvärimaalausta ja 27 piirrosta Kolumbian kansallismuseolle Bogotáan.
Boteron poliittisesti kantaaottavista teoksista kiistanalaisin oli vuosina 2004–2005 valmistunut noin 80 maalauksen ja 100 piirroksen sarja, joka kuvasi Yhdysvaltain joukkojen harjoittamaa vankien kidutusta Abu Ghraibin vankilassa Irakissa. Botero lahjoitti sarjan Kalifornian yliopiston Berkeleyn kirjastolle. Hän perusteli lahjoitusta sillä, ettei niin vakavaa aihetta voida myydä keräilijöille.
Boteron tuotanto käsittää kaikkiaan yli 2 500 teosta. Hän on kansainvälisesti tunnetuimpia nykytaiteilijoita, ja hänen töitään on ollut näkyvästi esillä lukuisissa eri valtioissa ja maanosissa, Kolumbian lisäksi muun muassa Berliinissä, Jerevanissa, Tokiossa ja Ateenassa.
Suomessa Boteron yksityisnäyttely on järjestetty Helsingissä Ateneumin taidemuseossa 25. helmikuuta – 26. maaliskuuta 1972. Helsingin kaupungin taidemuseo järjesti 1994 Boteron yksityisnäyttelyn Meilahdessa. Boteron tauluja kävi puolitoista kuukautta kestäneen näyttelyn aikana katsomassa noin 60 000 kävijää. Esimerkiksi 1991 järjestetyssä Henry Mooren näyttelyssä vieraili 18 600 kävijää. Meilahden näyttelyistä Boteroa suositumpi oli vasta 1997 pidetty Frida Kahlon taiteen esittely, joka keräsi satatuhatta kävijää.
Louis le Brocquy

Louis le Brocquy (10. marraskuuta 1916 – 25. huhtikuuta 2012) oli irlantilainen taidemaalari. Brocquy loi pitkän ja monipuolisen uran, johon mahtui useita vaiheita. Hänen työnsä eri ajoilta saattavat näin ollen poiketa tyylillisesti huomattavastikin toisistaan. Kuuluisa on esimerkiksi hänen "päiden sarjansa". Taiteilija oli Kunnialegioonan "Chevalier" (1975–) ja Ordre des Arts et des Lettresin "Officier" (1996–).
Brocquy syntyi Dublinissa, ja hänen työtään oli vuonna 1956 edustettuna Venetsian biennaalilla. Samoin hän sai näkyvyyttä vuoden 1958 maailmannäyttelyssä Brysselissä, ja samoihin aikoihin hän meni naimisiin kuvataiteilijakollegansa Anne Maddenin kanssa. 
90-vuotispäiväänsä marraskuussa 2006 viettänyt Brocquy jatkoi uraansa aivan viimeisiin vuosiinsa saakka. Hänen töitään on ollut julkisesti näytillä useissa kansainvälisestikin merkittävissä museoissa, kuten – luonnollisesti – Irlannin kansallisgalleriassa. Brocquy kuoli kotonaan Dublinissa huhtikuussa 2012.
Terjärv Ungdoms Sportklubb

Terjärv Ungdoms Sportklubb (TUS) on ruotsinkielinen urheiluseura Kruunupyyn Teerijärveltä. Seura on perustettu vuonna 1912. 
Parhaiten TUS tunnetaan jalkapallosta, jota sen miesten edustusjoukkue pelasi Kakkosessa kaudet 2002–2006 ja 2008. Kaudeksi 2009 joukkue putosi Kolmoseen. Jääkiekkoa seura pelaa suomen viidenneksi korkeimmalla tasolla III-divisioonassa. 
Seuran muita lajeja ovat salibandy, hiihto ja yleisurheilu.
Alfred Hrdlicka

Alfred Hrdlicka (27. helmikuuta 1928 – 5. joulukuuta 2009) oli itävaltalainen taidemaalari ja kuvanveistäjä. Hän opiskeli Wienin taideakatemiassa ja oli edustettuna Venetsian biennaalissa vuonna 1964. Hänellä oli tšekkiläisiä sukujuuria. 
Hrdlicka oli niin ikään lahjakas shakinpelaaja.
Polyidos

Polyidos () oli kreikkalaisessa mytologiassa korinttilainen tietäjä. Bellerofon kysyi häneltä neuvoa lähtiessään tappamaan Khimairaa, ja tämä neuvoi, kuinka hän löytäisi Pegasoksen.
Polyidos oli kuuluisan tietäjän Melampuksen sukukunnasta, Koiranoksen poika. Hänen kerrottiin rakentaneen puhdistaneen Megarassa Alkathooksen poikansa surmaamisesta, ja rakennuttaneen sinne pyhäkön Dionysokselle. Sen sisäänkäynnin luona olivat hänen tyttäriensä Manton ja Astykrateian haudat.
Minoksen ja Pasifaen pojan Glaukoksen hävittyä nämä kysyivät neuvoa kureeteilta. Nämä neuvoivat, että mies, joka löytäisi samankaltaisuuden Minokselle syntyneen väriä vaihtavan vasikan kanssa, löytäisi myös pojan.
Polyidos vertasi kolme kertaa päivässä väriään valkoisesta punaiseen ja siitä edelleen mustaksi vaihtavaa vasikkaa mulperipuun hedelmään tai karhunvatukkaan, ja Minos lähetti hänet etsimään lasta.
Etsiessään poikaa Polyidos näki pöllöin ajavan mehiläisiä ulos viinikellarista Minoksen palatsissa. Viinikellarissa oli tynnyrillinen hunajaa, ja Glaukos kuolleena sen sisällä. Minos vaati Polyidosta herättämään poikansa takaisin henkiin, ja vaikka Polyidos vastusteli, Minoksella oli hyvät perusteet pitäytyä vaatimuksessaan; oraakkeli oli kertonut näkijän palauttavan lapsen eloon. Niin Minos telkesi Polyidoksen pojan ruumiin kanssa samaan tilaan. Kun paikalle ilmestyi käärme, Polyidos tappoi sen kivellä. Pian kuitenkin sitä etsimään saapui toinen käärme, ja nähtyään kumppaninsa kuolleena, se lähti ja palasi mukanaan yrtti, jolla se herätti ensimmäisen käärmeen takaisin eloon. Seuraten tätä esimerkkiä, Polyidos käytti samaa yrttiä herättääkseen myös Glaukoksen kuolleista.
Minos kieltäytyi päästämästä Polyidosta lähtemään Kreetalta, ennen kuin hän olisi opettanut Glaukokselle selvinnäkemisen taidon. Polyidos teki näin, mutta viime hetkellä ennen lähtöään hän pyysi Glaukosta sylkäisemään suuhunsa. Tämän teki ja samalla unohti kaiken oppimansa.
Mies ja elokuvakamera

Mies ja elokuvakamera (Человек с киноаппаратом, "Tšelovek s kinoapparatom") on Dziga Vertovin ohjaama ja käsikirjoittama neuvostoliittolainen kokeellinen dokumenttielokuva, joka valmistui vuonna 1929. Vertovin veli Mihail Kaufman toimi kuvaajana. Dziga Vertov kuului todellisuuteen vannovien elokuvantekijöiden kinokkien ryhmään ja halusi näyttää elokuvissaan elämää sen todellisessa muodossa.
"Mies ja elokuvakamera" on paitsi kuvaus suurkaupungin elämästä, myös elokuva elokuvan teosta. Vertov esittelee dokumentissa useita elokuvan tehokeinoja, muun muassa nopeutuksia, rinnakkaisleikkauksia, trikkikohtauksia sekä päällekkäis- ja pysäytyskuvia. Toisinaan kamera kuvaa elokuvalaboratorion leikkauspöytää ja elokuvateatteria, kunnes kameramies jatkaa taas matkaansa.
Elokuvassa ei ole käsikirjoitusta eikä välitekstejä. Odessaa esitellessään elokuva vertautuu Walter Ruttmanin elokuvaan "Berliini: suurkaupungin sinfonia". Koneromantiikan ajan hengessä Vertov ihailee lentokoneita, raitiovaunuja ja tehtaiden koneita. Nopeiden leikkausten esikuvana ovat Sergei Eisensteinin montaasiteoriat, kuvauksen taas Aleksandr Rodtšenkon konstruktivismi ja valokuvat.
Elokuvan alussa kameramies kuvaa suurta elokuvateatteria, jossa valmistellaan illan esitystä. Yleisö saapuu sisään projektorinhoitajan vielä viimeistellessä projektoria esityskuntoon. Lopulta valkokankaalle heijastuu kuva aamuisesta kaupungista, jonka kaduilla kävelee vain muutama ihminen. Vähitellen ihmiset heräilevät, pukevat vaatteet ylleen, ja suurkaupungin päivä alkaa. Kameramiestä tulee noutamaan autonkuljettaja ja kuvaajan urakka tallentaa päivä filmille alkaa.
Elokuvakamera kiertää ympäri kaupunkia kauneussalongeista tehtaisiin ja uimarannoilta kaivoksiin. Filmille tallentuvat myös häät, synnytys ja hautajaiset.
Myöhempi arvostus.
Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen sadan parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.
Elokuva arvioitiin Ukrainan elokuvahistorian kolmanneksi parhaaksi teokseksi Dovženko-keskuksen vuonna 2021 julkaisemalla Ukrainan elokuvahistorian sata parasta elokuvaa -listalla.