tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kalašnikov-konserni

Kalašnikov-konserni () on venäläinen valtionkonserni Rostehiin kuuluva holdingyhtiö. Merkittävä, 49 prosentin vähemmistöosuus yhtiöstä on kuitenkin myyty venäläisille yksityissijoittajille. Konserni kehittää ja valmistaa automaatti- ja tarkkuusaseita ja ohjattavia ammuksia sekä siviilituotteiksi luettuja metsästys- ja kilpailuaseita. Puolustusvälinetuotanto sisältää myös automaattiaseisiin kytkettäviä pienoiskranaatinheittimiä, tarkkuusohjaavia aseita ja ilmatorjunta-aseita. Konserniin kuuluu useita tytäryrityksiä, joista tunnetuin on Iževskin asetehtaan perinteitä jatkava, muun muassa rynnäkkökiväärejä ja metsästysaseita valmistava Ižmaš. OAO Ižmaš muutti nimensä vuonna 2013 Kalašnikov-konserniksi.
Yhtiön kotipaikka on Iževsk, Venäjän Udmurtian tasavallassa.
Ižmaš.
"Iževskin asetehdas" perustettiin Aleksanteri I:n määräyksestä vuonna 1807 Iževskin kaupunkiin.
Tehdas valmistaa runsaasti myös metsästysaseita, kuten Suomessa metsästäjien keskuudessa hyvin tunnettuja Baikal-merkkisiä haulikoita.
Tehdas valmistaa myös henkilöautoja ja moottoripyöriä.
Iževskin autotehdas ja Iž-autot.
"IŽ" on Iževskin autotehtaalla (, tai , aiemmin myös ) on venäläinen automerkki. Sen jälkeen, kun Moskvitš teki konkurssin, IŽ piti hallussaan pientä osaa Venäjän automarkkinoista edullisilla mutta tilavilla ajoneuvomalleillaan. Neuvostoliiton aikana IŽ valmisti Moskvitšin malleista omia sovelluksiaan, kuten pakettiauto- ja farmariversioita. IŽ valmisti myös Moskvitšin tehtaan ralliauton.
Vuoden 2005 jälkeen tuotannossa olleita automalleja ovat Kia Spektra, Rio ja Sorento ja VAZ-207 sekä Lada Granta. Elokuussa 2009 Ižmaš-konsernin autoja valmistava tytäryhtiö IžAvto hakeutui konkurssiin. Vuosien 2010-2011 aikana IžAvto siirtyi osaksi AvtoVazia. Pian aloitettiin Ladojen uudemman mallin (Granta) tuotanto myös Iževskin tehtaalla. AvtoVaz on puolestaan osa valtionkonserni Rostehin tytäryhtiötä, autoalan holdingyhtiötä "OAO RT-Avto"a.
Tehdas on valmistanut myös moottoripyöriä, joita on Suomessa myyty nimellä IC.
Zala Aero Group.
Helmikuussa 2015 Kalašnikov-konserni kertoi hankkivansa määräenemmistön vuonna 2005 perustetusta Zala Aerosta. Zala Aero on vuonna 2005 perustettu miehittämättömiä ilma-aluksia eli drooneja (UAV) ja räjähdelennokkeja sekä näihin liittyviä laitteistoja niin sotilaalliseen kuin viranomais- ja siviilikäyttöönkin.
Hyökkäyssodassa Ukrainaan 2022 Venäjän asevoimat ovat käyttäneet usean Zala Aeron lennokimallin aseita. Oryx-sivuston dokumentoiman aineiston mukaan Zala Aeron valmistamista lennokeista Ukrainassa on lokakuun 22. päivään 2022 mennessä käytetty ainakin Zala 421-16Е2 ja Zala 421-16EM -lennokkeja. Lisäksi muut lähteet kertovat Venäjän asevoimien käyttäneen Ukrainassa useita kohteeseen osuessaan räjähtäviä Zala Kub- ja Zala Lancet-lennokkeja.
Estuaari

Estuaari on maa-alueen osittain suojaama jokisuualue, jossa yhden tai sitä useamman joen makea vesi sekoittuu suolaisen meriveden kanssa murtovedeksi.
Estuaareja on monen muotoisia ja kokoisia; niistä monet ovat lahtia, laguuneita tai vuonoja. Tyypillisesti ne ovat paljon leveämpiä kuin niihin laskeva joki ja levenevät merelle päin mentäessä. Kaikki lahdet, laguunit tai vuonot eivät kuitenkaan ole estuaareja – näiden perusominaisuus on nimenomaisesti makean ja suolaisen veden sekoittuminen.
Estuaareja esiintyy jokien suilla varsinkin alueilla, joissa vuorovesi on niin voimakas, että merivesi virtaa ajoittain joen uomaa pitkin päinvastaiseen suuntaan. Tästä syystä esimerkiksi Euroopassa estuaarit ovat yleisiä Atlanttiin, Pohjanmereen ja Jäämereen laskevien jokien suilla, mutta harvinaisia Itämerellä, Välimerellä ja Mustallamerellä. Monet nykyiset estuaarit ovat syntyneet jääkauden päättyessä, jolloin sulamisvedet nostivat meren pintaa niin, että jokilaaksot jäivät osittain merenpinnan alle.
Tunnettuja estuaareja ovat Pohjoiseen jäämereen laskevien suurten jokien kuten Obin ja Jenisein estuaarit, Pohjois-Amerikan Suurten järvien vedet keräävä Saint Lawrence -joen estuaari Quebecissa, Delawarenlahti ja Chesapeakenlahti Yhdysvaltain itärannikolla, San Franciscon lahti sekä Puget Sound sen länsirannikolla sekä Rio de la Plata, Uruguay- ja Paranájoen yhteinen estuaari Argentiinan ja Uruguayn rajalla. Eurooppalaisia estuaareja ovat muun muassa Thamesin estuaari sekä Trentin ja Ousen yhteinen estuaari Humber Englannissa, Saksassa sijaitsevat Elben ja Weserin jokisuut ja Ranskassa muun muassa Seinen ja Loiren estuaarit sekä Gironde, joka on Garonnen ja Dordognen yhteinen estuaari. Asovanmeri on Don- ja Kubanjokien yhteinen estuaari Mustanmeren reuna-alueella sekä Nevajoki.
Itämerta voidaan myös pitää siihen laskevien jokien yhteisenä suurena estuaarina.
Estuaareihin muodostuu usein ainutlaatuisia ekosysteemejä, joiden eliöt ovat erikoistuneet elämään murtovesialueilla.
Erkki-Sven Tüür

Erkki-Sven Tüür (s. 16. lokakuuta 1959 Kärdla) on virolainen säveltäjä. Hän syntyi Hiidenmaan saarella ja opiskeli huilun ja lyömäsoitinten soittamista Tallinnassa vuosina 1976–1980 Georg Ots -musiikkilukiossa. Vuosina 1979–1984 hän toimi rock-yhtye In Spessä. Erkki-Sven Tüür opiskeli sävellystä Tallinnan konservatoriossa vuosina 1980–1984 professori Jaan Räätsin johdolla. Tüür otti yksityistunteja säveltäjä Lepo Sumeralta vuosina 1980–1984.
Vuodesta 1995 on Tüür toiminut päätoimisesti säveltäjänä. Hän on saanut useita virolaisia musiikkialan palkintoja, ja vuonna 2000 hänelle myönnettiin II luokan "Valgetähe orden". Tüürin musiikkia kustantaa muun muassa Fennica Gehrman, mutta pääasiallinen kustantaja on Edition Peters. Levytyksiä ovat tehneet muun muassa Melodija, ECM, BIS, Erdenklang, Ondine, Virgin, Teldec ja Warner Finlandia.
Viron itsenäisyyden satavuotisjuhlavuodeksi Tüür sävelsi 9. sinfoniansa.
Roger de Flor

Roger de Flor (1267–1305) oli Sisiliassa syntynyt seikkailija ja sotilas.
Kahdeksanvuotiaana hänet lähetettiin temppeliherrain ritarikunnalle kuuluvalle laivalle. Roger liittyi temppeliherroihin ja päätyi lopulta laivan päälliköksi. Akkon piirityksen yhteydessä vuonna 1291 Rogeria syytettiin paavin kutsumisesta varkaaksi ja uskostaan luopuneeksi. Hän menetti sotilasarvonsa ja joutui pakenemaan Genovaan, jossa hän aloitti uuden uran merirosvona.
Roger pestautui Sisilian kuninkaan Frederik II:n palvelukseen, joka antoi hänelle vara-amiraalin arvon. Kun sota loppui vuonna 1302 halusi Frederik päästä eroon maassa olleista palkkasotilaista, "Almogavareista", joille hän ei enää pystynyt maksamaan palkkaa. Roger sai palkkasotilaat lähtemään mukaansa itään sotimaan turkkilaisia vastaan. Bysantin keisari Andronikos II Palaiologos otti sotilaat avosylin vastaan, kun he saapuivat Konstantinopoliin vuonna 1303. Roger adoptoitiin keisarilliseen perheeseen, ja hän meni naimisiin keisarin lapsenlapsen kanssa. Hänestä tehtiin myös laivaston komentaja "megas duks" (suurruhtinas) ja armeijan ylipäällikkö "megas domestikos". Roger lähetettiin armeijansa, ns. katalonialainen komppanian, kanssa sotimaan turkkilaisia vastaan Vähään-Aasiaan.
Vuonna 1304 Rogerin joukot pelastivat piiritetyn Filadelfian kaupungin. Roger päätti nyt perustaa oman ruhtinaskuntansa, mutta hän epäonnistui kun hän yritti vallata Magnesian. Kun Roger vaati keisarilta joukoilleen palkkaa, mutta kun sitä ei herunut tarpeeksi, hän päätti ryövätä Konstantinopolia ympäröivän maaseudun. Keisari antoi Rogerille "caesarin" arvonimen, mutta pian tämän jälkeen keisarin poika Mikael teki lopun Rogerin suunnitelmista. Mikael kutsui Rogerin luokseen Adrianopoliin, jossa hän antoi murhata vieraansa. Rogerin joukot kostivat johtajansa murhan taistelemalla sinnikkäästi bysanttilaisia vastaan vielä monen vuoden ajan.
Talviolympialaiset 1972

Vuoden 1972 talviolympialaiset pidettiin Sapporossa, Japanissa 3.–13. helmikuuta vuonna 1972. Kisat avasi Japanin keisari Hirohito, olympiatulen sytytti Hideki Takada ja urheilijoiden valan vannoi pikaluistelija Keiichi Suzuki.
Jo aikaisemmin oli vuoden 1940 talviolympialaiset ollut määrä pitää Sapporossa, mutta ne jouduttiin peruuttamaan toisen maailmansodan takia.
Valintaprosessi.
Sapporo valittiin kisojen pitopaikaksi 25. huhtikuuta 1966 Roomassa Italiassa äänestyksen perusteella. Toiseksi vahvin ehdokas isäntäkaupungiksi oli Kanadan Banff.
Lajit.
Olympiaohjelmassa oli 35 tapahtumaa kymmenessä eri urheilulajissa.
Osallistujat.
Kilpailuihin osallistui kaikkiaan 1 006 urheilijaa 35 maasta.
Mitalitaulukko.
Vuoden 1972 talviolympialaisten mitalitaulukon ykkössijan saavutti Neuvostoliitto.
Kaguaanit

Kaguaanit ovat kaakkoisaasialaisia puussa eläviä nisäkkäitä. Kaguaanien lahkoon kuuluu nykyisin vain yksi heimo ja kaksi sukua, joissa kummassakin on yksi laji. Lajit ovat kaguaani ("Cynocephalus volans") ja täpläkaguaani ("Galeopterus variegates", aik. "Cynocephalus variegatus"). Näistä kaguaani on yleisempi. Nykyisten lajien lisäksi kaguaanien lahkoon on toisinaan luettu esihistoriallinen Plagiomenidae-heimo, jonka edustajat elivät 60–70 miljoonaa vuotta sitten Pohjois-Amerikassa. Vaikka kaguaanit ovat taitavimpia liitäviä nisäkkäitä, lentämään ne eivät pysty. Pisimmät liidot saattavat olla jopa yli 130 metriä pitkiä. Kaguaanit ovat kädellisten lähimpiä eläviä sukulaisia.
Koko ja ulkonäkö.
Kaguaanit ovat melko isoja puissa eläviksi nisäkkäiksi: pituudeltaan 35–40 senttimetriä ja painoltaan 1–2 kilogrammaa. Niitä voitaisiin verrata keskikokoiseen opossumiin tai suureen oravaan. Kaguaaneilla on kohtuullisen pitkät ja sirot jalat, normaalipituinen häntä ja suhteellisen hoikka rakenne. Pää on pieni, mutta silmät ovat suuret ja eteenpäin suuntautuneet. Korvat ovat pienet ja pyöreät.
Tunnusmerkillisin piirre kaguaaneissa on kuitenkin lentopoimu, jonka avulla nämä nisäkkäät pystyvät liitämään pitkiäkin matkoja, jopa yli 130 metriä. Poimu kulkee olkapäistä etukäpäliin, viimeisen sormenpäästä varpaankärkiin ja takajaloista hännänpäähän. Toisin kuin muilla liitävillä nisäkkäillä sormien ja varpaiden välitkin on yhdistetty, jotta liitopinta-ala olisi mahdollisimman laaja. Kaguaanien lentopoimut ovat eläimen kokoon suhteutettuna laajemmat kuin minkään muun liitävän nisäkkään.
Levinneisyys.
Kaguaaneja tavataan Kaakkois-Aasiassa sekä mantereella että saarilla.
Elinympäristö.
Sademetsät ovat kaguaanien elinympäristöjä.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen.
Kaguaanien käyttäytymisestä tiedetään melko vähän, sillä ne ovat ujoja yöeläimiä ja elävät vain sademetsissä. Kaguaanit ovat joka tapauksessa kömpelöitä kiipijöitä. Ne etenevätkin puissa ylöspäin hypähtelemällä.
Vaikka kaguaanit ovat istukallisia nisäkkäitä, ne lisääntyvät pussieläinmaisesti. Poikaset syntyvät vain 60 päivän raskauden jälkeen kehittymättöminä. Ne viettävät ensimmäisen puoli vuotta elämästään roikkuen emon vatsasta. Kaguaanien lisääntyminen on melko hidasta, sillä poikanen on täysikasvuinen vasta 2–3 vuoden kuluttua. Kun kaguaani on täysikasvuinen se lähtee etsimään omaa pesää itselleen.
Ravinto.
Kaguaanit ovat kasvinsyöjiä. Ne syövät lehtiä, versoja, kukkia ja mahlaa sekä luultavasti hedelmiäkin.
Finlandia Vodka

Finlandia Vodka on suomalainen, viljasta valmistettava votka. Se on väritön ja maultaan neutraali ja kuiva (eli ei sisällä sokeria), ja siinä on alkoholia 40 tilavuusprosenttia, maustetuissa versioissa 37,5. Se kuuluu niin sanottujen premium-vodkien luokkaan.
Historia.
Finland Vodka esiteltiin ensimmäisen kerran vuonna 1970. pohjoisamerikkalainen Brown-Forman Corporation osti vuonna 2000 brändistä 45 %, vuonna 2002 35 % ja vuonna 2004 loput.
Kreikkalainen Coca-Colan pullottaja Coca-Cola Hellenic Bottling Company (HBC) osti vodkan brändin vuonna 2023 220 miljoonalla dollarilla.
Suomen valtion omistama Anora Group jatkaa juoman valmistamista yksinoikeudella ainakin vuoteen 2035 saakka.
Finlandia Vodka -pullojen valmistus siirtyi elokuussa 2009 Karhulan lasitehtaan lopettamisen jälkeen Viroon. Finlandia pullotettiin aiemmin Tapio Wirkkalan muotoilemaan kuuluisaan "jääpulloon" (Frozen Ice), mutta sittemmin pullon ja etiketin mallia on muutettu seuraavasti: 
Maustamattoman Finlandian lisäksi myynnissä on myös yhdeksän maustettua vodkalaatua: Lime, Coconut, Blackcurrant, Mango, Tangerine, Raspberry, Cranberry, Grapefruit ja Redberry.
Mainonta ja populaarikulttuuri.
Finlandia Vodkaa on mainostettu muun muassa tuotesijoittelulla ja sponsorisopimuksin. James Bond -elokuvassa "Kuolema saa odottaa" (2002) agentti 007 on vaihtanut vodkan Absolutista Finlandiaan. Finlandia Vodka vilahtaa useissa Renny Harlinin ohjaamissa elokuvissa. Finlandia Vodka sponsoroi aikanaan McLarenin F1-tallia, ja sen mainoksia näkyi muun muassa Mika Häkkisen kypärässä vuosina 1999–2001.
Finlandia Vodkasta puhutaan useaan otteeseen Bret Easton Ellisin kirjassa "Amerikan Psyko" (1991), jossa muun muassa henkilöhahmo Timothy Price pyytää monesti Finlandiaa mutta joutuu "tyytymään" Absolut Vodkaan.
Koskenkorva

Koskenkorva voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Talviolympialaiset 1976

Vuoden 1976 talviolympialaiset pidettiin Innsbruckissa Itävallassa 4.–15. helmikuuta vuonna 1976. Kilpailut julisti avatuksi Itävallan presidentti Rudolf Kirchschläger, urheilijoiden olympiavalan vannoi Willy Köstinger ja olympiatulen sytyttivät Christl Haas ja Josef Feistmantl.
Valintaprosessi.
Kisat piti alkujaan järjestää Denverissä Yhdysvalloissa, mutta kustannusten nousu kolminkertaisiksi ja huoli ympäristövaikutuksista sekä näitä seurannut kansanäänestys peruuttivat kisaisännyyden. Denver ilmoitti kieltäytymisestään KOK:lle 15. marraskuuta 1972. Tämän jälkeen KOK tarjosi isännyyttä Kanadan Whistlerin kaupungille, mutta hakuprosessin jälkeen valittu uusi hallitus kieltäytyi isännyydestä. Tämän jälkeen Salt Lake City tarjoutui kisaisännäksi, mutta KOK hylkäsi hakemuksen ja valitsi helmikuussa 1973 kisaisännäksi Innsbruckin, joka oli isännöinyt myös vuoden 1964 talviolympialaisia. Salt Lake City sai myöhemmin järjestettäväkseen vuoden 2002 talviolympialaiset.
Tampere ehdokkaana olympiakaupungiksi.
Ajatus talviolympiakisojen järjestämisestä Tampereella heräsi Suomen olympiakomiteassa keväällä 1969, ja innokkaimpia asiassa olivat vasta valittu kaupunginjohtaja Pekka Paavola ja Suomen edustajana KOK:ssa ollut Helsingin apulaiskaupunginjohtaja Erik von Frenckell. Tampereen jäähalli ja Ratinan stadion olivat valmistuneet vuonna 1965 ja Lamminpään kaupunginosassa ajateltiin olevan sopiva hiihtomaasto. Alppihiihdon, mäkihypyn ja kelkkailun suhteen käännyttiin useita MM-hiihtoja onnistuneesti järjestäneen Lahden puoleen, joka kuitenkin yllättäen kieltäytyi. Lopulta Kuopio lupasi, että jos Tampere saisi kisat, Puijolla voitaisiin kilpailla mäkihypyssä. Alppihiihdon osalta Pyhätunturi ilmaisi valmiutensa. Olympiakylää kaavailtiin Hervantaan, jonka kaavoitus oli juuri meneillään, ja kisojen radiointi ja televisiointi suunniteltiin hoidettavaksi Ristimäestä. Tampereella tuolloin vaikuttanut SDP:n ja kokoomuksen aseveliakseli ajoi hanketta vuoden ajan erittäin tarmokkaasti. Toisaalta Tampereen kansandemokraattinen valtuustoryhmä suhtautui asiaan penseästi ja myös KOK:n toinen suomalaisjäsen, vuorineuvos Paavo Honkajuuri oli ärsyyntynyt von Frenckellin vauhdista. Von Frenckell pyrki järjestämään Tampereen delegaatiolle tapaamiset mahdollisimman monen KOK:n jäsenen kanssa ennen ratkaisevaa äänestystä. Olympiahanke toi Tampereelle noin vuoden ajaksi runsaasti julkisuutta aina New York Timesia myöten.
Lajit.
Olympiaohjelmassa oli 37 tapahtumaa kymmenessä eri urheilulajissa.
Osallistujat.
Kisoihin osallistui 1 123 urheilijaa 37 maasta.
Mitalitaulukko.
Vuoden 1976 talviolympialaisten mitalitaulukon ykkössijan saavutti Neuvostoliitto.
Talviolympialaiset 1980

Vuoden 1980 talviolympialaiset pidettiin Lake Placidissa Yhdysvalloissa. Näissä kisoissa käytettiin keinolunta ensimmäisen kerran.
Kisojen olympiatuli sytytettiin Kreikan Olympiassa 30. tammikuuta 1980. Olympialaisten avajaiset suoritti Yhdysvaltain varapresidentti Walter Mondale. Presidentti Jimmy Carter oli estynyt Afganistanin ja Iranin kriisien vuoksi ja joutui pysymään Washingtonissa avajaisten ajan.
Lajit.
Olympiaohjelmassa oli 38 tapahtumaa kymmenessä eri urheilulajissa.
Osallistujamaat.
Kilpailuihin osallistui kaikkiaan 1 072 urheilijaa 37 maasta.
Mitalitaulukko.
Vuoden 1980 talviolympialaisten mitalitaulukon ykkössijan saavutti Neuvostoliitto.
Marshall Nirenberg

Marshall Warren Nirenberg (10. huhtikuuta 1927 – 15. tammikuuta 2010) oli yhdysvaltalainen biokemisti ja geneetikko. Hän sai Nobelin lääketieteen palkinnon vuonna 1968 geneettisen koodin selvittämisestä.
Nirenberg opiskeli Floridan yliopistossa biologiaa. Hänen maisterintyönsä 1952 käsitteli vesiperhosten ekologiaa ja taksonomiaa. Nirenberg siirtyi sitten biokemiaan, jota hän opiskeli Michiganin yliopistossa valmistuen tohtoriksi vuonna 1957.
Vuonna 1959 Nirenberg alkoi tutkia DNA:n, RNA:n ja proteiinien välisiä suhteita. Seuraavana vuonna hänet nimettiin National Institutes of Healthin (NIH) tutkijaksi. Näissä tutkimuksissa Niremberg ja J. Heinrich Matthaei osoittivat, että proteiinisynteesissä tarvitaan lähetti-RNA:ta. Tuottamalla synteettistä, pelkästään urasiilista koostunutta lähetti-RNA:ta Nirenberg osoitti, että kodoni UUU koodittaa fenyylialaniinia. Tämä oli ensimmäinen askel kodonitaulukon selvittämisessä
Vuonna 1961 Nirenberg valittiin NIH:n biokemiallisen genetiikan osaston johtoon. Vuonna 1965 Nirenberg pystyi kollegoidensa avulla kokoamaan kaikki 64 kolmikirjamista kodonia käsittävän geneettisen koodin taulukon, joka esittää DNA:n ja proteiinien väliset yhteydet.
Nirenberg sai työstään Nobelin fysiologian ja lääketieteen palkinnon vuonna 1968. Palkinnon jakoivat hänen kanssaan Har Gobind Khorana, joka löysi nukleiinihappojen synteesin, ja Robert W. Holley, joka selvitti lähetti-RNA:n kemiallisen rakenteen. Samana vuonna Nirenberg sai National Medal of Honorin; vuonna 1966 hänelle oli myönnetty National Medal of Science.
Nirenberg teki myös Nobel-palkintonsa jälkeen merkittäviä tieteellisiä löytöjä genetiikan ja neurobiologian aloilta. Hän teki pioneerityötä hermosolujen viljelyssä ja tutki geenien ilmenemistä, kantasolujen erilaistumista ja hermojärjestelmän kehittymistä. 1980-luvulla Nirenberg löysi banaanikärpäsen geenin, joka on merkittävä sydämen kehittymiselle. Löytö auttaa synnynnäisten sydänsairauksien ymmärtämisessä.
Pau Casals

Pau Casals, alkuperäiseltä nimeltään Pau Carles Salvador Casals i Defilló (29. joulukuuta 1876 El Vendrell, Katalonia – 22. lokakuuta 1973 San Juan, Puerto Rico), oli katalonialainen sellisti, säveltäjä ja kapellimestari. Pau Casals tunnetaan parhaiten vuosina 1936–1939 tekemistään Bachin sellosarjojen taltioinneista.
Pau Casals syntyi vuonna 1876 pienessa El Vendrellin kaupungissa, jossa hänen isänsä Carlos toimi urkurina ja kuoronjohtajana. Carlos opetti poikansa laulamaan, soittamaan pianoa ja viulua. Casals esiintyi julkisesti ensimmäistä kertaa jo kuusivuotiaana. Yksitoistavuotiaana Pau kuuli ensimmäistä kertaa sellomusiikkia ja pian hän ottikin oppitunteja sellonsoitossa, ensin isältään, mutta pian Barcelonan kunnallisessa musiikkikoulussa.
Opiskeluaikanaan Casals soitti eri kokoonpanoissa rahoittaakseen opintojaan, ja etsiessään musiikkia esitettäväksi vuoden 1890 tienoissa hän löysi ennestään tuntemattomia teoksia soolosellolle pienestä barcelonalaisesta musiikkiliikkeestä. Kyseessä olivat Johann Sebastian Bachin kuusi sarjaa soolosellolle (BWV 1007–1012), jotka olivat pitkään olleet musiikkimaailmalta kadoksissa. Casals työsti Bachin sellosarjoja yli kymmenen vuotta ennen kuin alkoi esittää niitä julkisesti 1900-luvun alkuvuosina, esittäen usein yhden sarjan konserton yhteydessä.
Casals kehitti oman tyylin jossa hän saattoi liikuttaa vasenta kättään varsin vapaasti luoden vaivattoman vaikutelman ja laulavan äänensävyn.
Barcelonassa Casals tutustui myös säveltäjä Isaac Albéniziin, joka auttoi Casalsia muuttamaan Madridiin, jossa hän jatkoi opintojaan konservatoriossa Tomas Bretónin ja Jesus de Monasterion johdolla. Hän teki orkesteridebyyttinsä Madridissa ja konsertoi vuonna 1899 Lontoon Crystal Palacessa ja Pariisissa.
Poliittisesti Casals oli tasavaltalainen ja Espanjan sisällissodan päätyttyä Francon voittoon hän joutui vaikeuksiin vahvan vakaumuksensa vuoksi (Casals muun muassa kieltäytyi soittamasta Hitlerin hallitsemassa Saksassa). Vuonna 1939 häntä uhattiin teloituksella, jos hän palaisi Espanjaan ja hän joutui jäämään pakolaiseksi Etelä-Ranskaan.
Toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian Francoa mielistelevään politiikkaan pettyneenä Casals lopetti yllättäen julkisen esiintymisen. 1950-luvulla Casalsin yhdysvaltalaiset ihailijat järjestivät hänen ympärilleen festivaalin virtuoosin uuteen kotikaupunkiin Pradesiin ja vanhoilla päivillään Casals nousi uudelleen esiin muusikkona, opettajana ja orkesterinjohtajana. Vuonna 1956 hän muutti äitinsä synnyinmaahan Puerto Ricoon. Hän esiintyi vuonna 1958 Yhdistyneissä kansakunnissa ja vuonna 1961 Valkoisessa talossa. Hän kuoli Puerto Ricossa 22. lokakuuta 1973. Casals ei ehtinyt nähdä vihaamansa Francon hallinnon loppua, mutta Espanjan hallitus kuningas Juan Carlos I:n johdolla kunnioitti hänen muistoaan julkaisemalla vuonna 1976 hänen 100. syntymäpäivänsä kunniaksi postimerkin.
Klondike

Klondike on alue Kanadan luoteisosassa Yukonissa lähellä Alaskan rajaa. Alue sijaitsee Yukonjoesta haarautuvan Klondikejoen varrella. Alueelle suuntautui suuri kultaryntäys 1896–1898. Klondiken keskus on ryntäyksen aikana perustettu Dawson City. Valkoiset uudisasuttajat totesivat seudun alkuperäisen intiaaninimen "Tr’ondëk" (”vasarakivivesi” hänin kielellä) vaikeaksi ääntää ja alkoivat kutsua paikkaa Klondikeksi.
Kultaryntäys.
Klondiken kultaryntäys oli vuosia kestänyt kullankaivajien ja onnenonkijoiden massamuutto Klondikeen 1800-luvun lopulla. Klondikesta on löytynyt tähän mennessä noin 350 tonnia kultaa. Ryntäys alkoi paikallisena vuonna 1896, jolloin alaskalaiset turkismetsästäjät saapuivat alueelle, mistä intiaani Skookum Jim oli löytänyt runsaasti kultaa Rabbit- eli Bonanzajoen pohjalta. Tieto kultalöydöstä saavutti Yhdysvallat vasta vuonna 1897, jolloin noin 6 000 ihmistä saapui Klondikeen. Matka Klondikeen muun muassa vuorisolien yli oli vaarallinen kylmän ja nälän uhan takia. Elämä Klondikessa oli yleensä pelkkää kovaa työtä, ja vain jotkut rikastuivat kullalla. Kullanetsijä saattoi kuolla muun muassa kaivoskuilun sortumiseen tai täyttymiseen vedellä. Vuonna 1897 kullanetsijät rakensivat Dawson Cityn kaupungin, jota kutsuttiin ”Pohjolan Pariisiksi”. Lopulta kaupungissa oli noin 30 000 asukasta. Vuonna 1898 ryntäys Klondikessa alkoi olla ohi ja painopiste siirtynyt Alaskan Nomeen. Niinpä Dawson City kutistui vuoteen 1905 mennessä 5 000 asukkaan pikkukaupungiksi. Nykyään siellä asuu noin 1 600 asukasta.
Xena

Xena ("Xena: Warrior Princess") on "Hercules" -televisiosarjan spin-off, joka osoittautui emosarjaansa suositummaksi. Sarja sijoittuu Antiikin Kreikkaa muistuttavaan mielikuvitusmaailmaan ja sen päähenkilö on soturiprinsessa Xena (Lucy Lawless), joka taistelee hyvien puolella ja pahaa vastaan yhdessä uskollisen seuralaisensa Gabriellen (Renée O’Connor) kanssa. "Xenaa" tuotettiin vuosina 1995–2001, Suomessa sarjaa esitettiin vuosina 1997–2004 ja uusintana vuodesta 2007 lähtien. "Xenan" ensimmäinen kausi alkoi Subilla uusintana 1. kesäkuuta 2009.
"Xenan" ilmestyessä televisioruutuihin itsenäiset naispuoliset toimintasankarit olivat televisiosarjojen pääosissa hyvin harvinaisia. Myöhemmin Xenaa ovat seuranneet muun muassa "Dark Angel", "Buffy, vampyyrintappaja", "Alias" sekä "Siskoni on noita" -sarjan noitasisarukset.
Mytologiaviittaukset.
Sarjassa on paljon viittauksia eri kansojen myytteihin ja muinaisiin jumalhahmoihin. Eniten on viitattu kreikkalaiseen mytologiaan, jonka jumalhahmot esiintyvät säännöllisesti sarjan jaksoissa, erityisesti sodan jumala Ares ja rakkauden jumalatar Afrodite, josta on tehty vaaleanpunaiseen harsoon pukeutuva surffariblondi. Myös Cupido, Pallas Athene, Zeus, Poseidon, Haades, kohtalottaret, raivottaret ja harpyijat esiintyvät Xenan seikkailuissa. Kreikkalaisista sankarihahmoista sarja esitteli Odysseuksen, Orfeuksen sekä amatsonit.
Kreikkalaisen mytologian lisäksi sarjassa on viittauksia muihinkin myytteihin: sarjassa viitattiin kristinuskoon Raamatun tarinoiden kautta (muun muassa Daavid ja Goljat). Hindulaisuutta jumalineen (Krishna, Kali) ja karman lakia käsiteltiin neljännen tuotantokauden jaksoissa, joissa Xena ja Gabrielle matkustivat Intiassa. Myös skandinaavisen mytologian jumalat Thor ja valkyriat tulivat tutuiksi Xenan seikkailujen välityksellä. Joulupukinkin alkuperä selviää eräässä jaksossa.
Aseet.
Sarjassa pääaseina toimivat miekat. Miekan lisäksi yleisinä aseina ovat taistelusauvat tai -kepit, tikarit, kirveet, jouset, nuolet ja piikkimoukarit. Tunnetuin ase lienee kuitenkin Xenan chakrami. Xena heittää yleensä chakramin katkaistakseen vihollisten aseet tai esimerkiksi köyden. Xena aiheuttaa useasti myös kivivyöryjä chakramin avulla. Chakrami lentää pitkän matkan, kimpoilee seinistä tai muista pinnoista ja kimpoaa lopuksi takaisin Xenan kiinniotettavaksi.
Sarjan fanit.
Sarja on tullut tunnetuksi myös siitä ilmiömäisestä laajuudesta, jolla sarjan fanit alkoivat tuoda sitä esiin internetissä. Aikanaan "Xenaa" käsittelevien fanisivujen ja keskustelupalstojen lukumäärä oli aivan omaa luokkaansa, ja ne haastoivat internetissä jopa "Star Trekin" näkyvyyden. Sarjan suurta suosiota selittää osaltaan tulkinta, jonka mukaan Xenaa ja hänen apurihahmoaan Gabriellea voidaan pitää naisparina. 1990-luvun lopulla kansainvälinen lesboyhteisö ottikin sarjan omakseen.
Suomalaisen faniryhmän jäsenet käyttävät itsestään nimitystä xeniitti.
Alija Izetbegović

Alija Izetbegović (bosn. (kyrillinen), Алија Изетбеговић, 8. elokuuta 1925 – 19. lokakuuta 2003) oli bosnialainen muslimiaktivisti, filosofi, poliitikko, Bosnia ja Hertsegovinan presidentti 1990–1996 sekä Bosnia ja Hertsegovinan presidenttineuvoston jäsen 1996–2000.
Hän kirjoitti joitain kirjoja, joista merkittävin on "Islam idän ja lännen välillä" (1982), jossa hän sovitteli sunni-islamia demokraattiseen järjestelmään.
Izetbegović tuomittiin huhtikuussa 1983 Sarajevossa vankilaan kahdentoista muun kanssa. Izetbegovićin syyte oli että hän oli kirjoittanut kymmenen vuotta aiemmin "Islamilaisen julistuksen." Syytettyjä syytettiin islamilaisesta fundamentalismista ja yrityksestä muuttaa Bosnia islamilaiseksi valtioksi.
Hän opiskeli lakia Sarajevon yliopistossa ja työskenteli lakimiehenä kahdessa suuressa yhtiössä.
Vuonna 1990 Izetbegović perusti bosniakkien uskonnollis-kansallismielisen SDA-puolueen joka sijoittautui poliittisella kentällä konservatiiviseen maltilliseen oikeistoon.
Izetbegović siirtyi nuoruuden jyrkästä islamilaisuudestaan kannattamaan pikemminkin monikansallista Bosnia-Hertsegovinaa. Serbit pitivät häntä sotapropagandassaan kovan linjan islamilaisfundamentalistina.
Bosnian sodassa Bosnia-Hertsegovinan presidentti Izetbegović taisteli säilyttääkseen Bosnian yhtenäisenä, demokraattisena ja monikansallisena, kun samaan aikaan serbi- ja kroaattiseparatistit pyrkivät eroamaan siitä.
1990-luvulla Izetbegović kampanjoi avoimesti uskonnollisin tunnuksin, mikä ei lieventänyt kristittyjen serbien ja kroaattien pelkoja islamilaisesta Bosniasta.
Izetbegović hylkäsi rauhansuunnitelman toisensa jälkeen laskelmoiden, että viimein länsimaiden oli toimittava serbejä vastaan.
Hän hylkäsi ennen Bosnian sotaa esitetyn Carringtonin-Cutleiron rauhansuunnitelman, jonka
oli ehtinyt allekirjoittaa. Suunnitelma olisi jakanut Bosnia-Hartzegovinan kolmeen etnisen ryhmän mukaiseen kantoniin Sveitsin mallin mukaisesti. Izetbegovic vetäytyi sopimuksesta maassa vierailleen Yhdysvaltain Jugoslavian lähettilään Warren Zimmermanin kehotuksesta hieman ennen sodan alkua. Izetbegović halusi yhtenäisen, itsenäisen Bosnian, ja sota oli hänen mielestään hinta, joka oli siitä maksettava. Sodan aikana Izetbegović johdolla Bosnia myös hylkäsi Oven-Stoltenbergin rauhanehdotuksen liikaa serbejä suosivana. Daytonin rauhansopimus oli Izetbegovićille tappio, koska se jakoi Bosnian.
Länsimaiden sijaan Izetbegović sai apua Iranista ja Saudi-Arabiasta, jotka toimittivat rahaa, aseita ja taistelijoita.
Länsimaiden media tuki Izetbegovićia, jolla oli maine jonkinlaisena väkivallattomuuteen pyrkivänä "gandhina."
Yhdysvaltalainen diplomaatti - joka osallistui Bosnian sodan päättäneisiin rauhaneuvotteluihin - Richard Holbrook sanoi, että "En usko, että tämä valtio (Bosnia) olisi olemassa ilman häntä. Kaikki ihmiset tekevät virheitä, mutta toistan: Ilman häntä Bosnia-Hertsegovinaa ei olisi olemassa."
Aiheesta muualla.
[[Luokka:Bosnialaiset poliitikot]]
[[Luokka:Bosnia ja Hertsegovinan presidenttineuvosto]]
[[Luokka:Bosnian sota]]
[[Luokka:Vuonna 1925 syntyneet]]
[[Luokka:Vuonna 2003 kuolleet]]
Mihail Kalašnikov

Mihail Timofejevitš Kalašnikov (, 10. marraskuuta 1919 Kurja, Altain aluepiiri, Neuvosto-Venäjä – 23. joulukuuta 2013 Iževsk, Udmurtia, Venäjä) oli neuvostoliittolainen ja venäläinen asesuunnittelija. Hän toimi maailman yleisimmän ja kuuluisimman rynnäkkökiväärin, nimeään kantavan Avtomat Kalašnikova obraztsa 1947 godan eli AK-47:n pääsuunnittelijana.
Kalašnikov oli maanviljelijäperheen 17. lapsi. Toisessa maailmansodassa hän palveli puna-armeijan panssarijoukoissa mutta haavoittui syksyllä 1941. Sen jälkeen hän ryhtyi suunnittelemaan aseita.
Kalašnikov työskenteli ennen eläkkeelle jäämistään pääinsinöörinä Udmurtian Iževskissä Ižmaš-konsernissa. Hän sai lukuisia kunnianosoituksia, kuten sosialistisen työn sankarin arvon, Stalin-palkinnon, presidentti Jeltsinin kunniamerkin sekä Pyhän Andreaksen ritarikunnan jäsenyyden. Presidentti Medvedev myönsi Kalašnikoville Venäjän federaation sankarin arvon hänen 90-vuotispäivänään.
90-vuotisjuhlissaan hän kommentoi kysymystä aseen käytöstä konfliktipesäkkeissä eri puolella maailmaa:
Vuonna 2004 tuli markkinoille Kalašnikov-vodkamerkki.
Kalašnikov kuoli 94-vuotiaana. Hänet haudattiin uudelle kansallissankarien hautausmaalle Moskovan lähelle. Hänen patsaansa paljastettiin syyskuussa 2017 Moskovassa.
Vivien Leigh

Vivien Leigh (oik. Vivian Mary Hartley; ) oli Oscar-palkittu englantilainen näyttelijä. Hän loi menestyksekkään uran niin teatterissa kuin elokuvissakin. 
Ura.
Leigh opiskeli Englannissa, Ranskassa, Italiassa ja Saksassa. Hän aloitti uransa teatterissa 1930-luvun alkupuolella. Old Vic -teatterissa hän pääsi näyttelemään Shakespearea vastanäyttelijänään Laurence Olivier. Olivier ja Leigh näyttelivät yhdessä myös englantilaisissa elokuvissa, ja heidän välilleen syntyi suhde, vaikka kumpikin oli tahollaan naimisissa.
Vuonna 1938 Leigh meni Olivierin perässä Yhdysvaltoihin ja tapasi siellä "Tuulen viemää" -elokuvan tekijät. Elokuvalle ei ollut löytynyt naistähteä, ja kohtalaisen tuntematon Vivien Leigh sai pääosan Scarlett O’Harana, koska hän muistutti niin paljon romaanin kuvaamaa Scarlettia. Hän sai roolin, vaikka siihen oltiin povattu muun muassa Norma Sheareria, Bette Davisia, Jean Arthuria, Katharine Hepburnia ja Barbara Stanwyckia. "Tuulen viemää" valmistui vuonna 1939, ja siitä tuli yksi kaikkien aikojen menestyneimpiä elokuvia. Leigh’stä tuli kansainvälisesti tunnettu elokuvatähti, ja hän sai Scarlettin roolista ensimmäisen Oscar-palkintonsa. 
Leigh jatkoi kuitenkin uraansa teatterissa menestyksestä huolimatta, ja vuonna 1949 Lontoossa hän loisti Blanche DuBois’n roolissa Tennessee Williamsin näytelmässä "Viettelyksen vaunu". Hän sai pääroolin myös "Viettelyksen vaunun" elokuvaversiossa, jossa hänen vastanäyttelijänään oli Marlon Brando. Tämä elokuva toi Leigh’lle toisen Oscarinsa. 
Leigh teki tämän jälkeen vain kolme elokuvaa, joista vuonna 1961 valmistuneessa "Mrs. Stonen Rooman kevät" hänellä oli vastanäyttelijänään Warren Beatty. American Film Institute on valinnut Leigh’n vuosisadan 25 tärkeimmän naisnäyttelijän joukkoon. Hän on saanut urastaan myös tähden Hollywood Walk of Famelle.
Yksityiselämä.
Vivien Leigh meni naimisiin Herbert Leigh Holmanin kanssa vuonna 1932, ja heidän tyttärensä Suzanne syntyi 1933. Vivien käytti koko uransa ajan sukunimenään ensimmäisen aviomiehensä keskimmäistä nimeä Leigh. 1930-luvun alussa hän tapasi Laurence Olivierin, johon rakastui intohimoisesti. Heistä tuli rakastavaiset, vaikka molemmat olivat tahoillaan naimisissa. 
Leigh ja Olivier avioituivat vuonna 1940. Pian Leigh’n mielenterveys alkoi kuitenkin horjua hänen sairastuttuaan maanis-depressiivisyyteen, josta hän kärsi loppuelämänsä ajan. Vuonna 1960 hän ja Olivier erosivat. Vivien Leigh kuoli 53-vuotiaana tuberkuloosiin.
Laurence Olivier

Laurence Kerr Olivier ['lɒrəns 'kɜːr ə'lɪvieɪ] (22. toukokuuta 1907 Dorking, Surrey – 11. heinäkuuta 1989 Steyning, West Sussex) oli englantilainen Oscar-palkittu näyttelijä ja ohjaaja.
Ura.
Laurence Olivier syntyi kolmilapsiseen perheeseen ja hänen äitinsä kuoli hänen ollessaan vielä lapsi. Jo koulussa hänen näyttelijänkykynsä huomattiin koulun näytelmissä. Isä rohkaisi häntä menemään teatterikouluun. Olivier’sta tulikin kuuluisa etenkin Shakespeare-tulkintojensa ansiosta. Häntä pidetään eräänä kaikkien aikojen parhaista Shakespearen tulkitsijoista ja hän oli Royal Shakespeare Companyn jäsen.
Elokuva "Humiseva harju" (1939) teki Olivier’sta maailmankuulun tähden. Vuonna 1949 hän sai sekä näyttelijän että tuottajan Oscarin elokuvasta "Hamlet", ja kaksi kunnia-Oscaria vuosina 1947 ja 1979. Suomessa Olivier sai miespääosastaan elokuvassa "Richard III" ulkomaisen Jussi-palkinnon vuonna 1957.
Olivier esiintyi kuolemaansa saakka elokuvissa cameorooleissa pitääkseen yllä mieluisaksi käynyttä loisteliasta elintasoaan, johon hän varsinaisen tähteytensä vuosina ehti tottua.
Yksityiselämä.
Vuonna 1930 Olivier meni naimisiin näyttelijä Jill Esmondin kanssa, mutta aloitti suhteen näyttelijä Vivien Leigh’n kanssa Esmondin odottaessa heidän lastaan. Avioliitto päättyi eroon vuonna 1940, ja Olivier meni naimisiin Leigh’n kanssa jo saman vuoden aikana. Hänen intohimoinen ja myrskyinen avioliittonsa Vivien Leigh’n kanssa päättyi eroon vuonna 1960, ja seuraavana vuonna hän meni naimisiin näyttelijä Joan Plowrightin kanssa. Kolmas avioliitto kesti hänen kuolemaansa asti, ja pariskunta sai kolme lasta.
Olivier on kirjoittanut omaelämäkerran "Näyttelijän tunnustuksia" (Kirjayhtymä 1983, alkuteos "Confessions of an Actor", suom. Kaarina Ripatti).
OIRT

Kansainvälinen radio- ja televisiojärjestö (, , lyh. OIRT; ennen vuotta 1960 "Kansainvälinen yleisradiojärjestö", engl. "International Broadcasting Organization" (IBO), ransk. "Organisation Internationale de Radiodiffusion" (OIR)) oli vuonna 1946 perustettu kansainvälinen radio- ja televisioliitto, jonka tehtävänä oli koordinoida yhteistyötä eri maiden radioyhtiöiden välillä. 
Historia.
26 maata perusti OIR:n 28. kesäkuuta 1946. Seuraavana päivänä Kansainvälisen yleisradiounionin (IBU) yleiskokouksessa tämä elin yritettiin hajottaa, mutta esitys ei saanut vaadittua enemmistöä. 28 jäsenestä 18 perustajajäsentä erosi IBU:sta ja niistä tuli uuden OIR:n perustajia.
Vuonna 1946 OIR asettui IBU:n rakennukseen Brysseliin. Tekninen toiminta aloitettiin jälleen kahden johtajan alaisuudessa, joista toisen delegoi Neuvostoliitto ja toisen Ranska. Kylmän sodan poliittinen tilanne kuitenkin heikkeni ja tämä aiheutti levottoman epäluottamustilanteen teknisen keskuksen henkilöstön piirissä.
Vuonna 1950 jotkut jäsenet (enimmäkseen länsieurooppalaiset) erosivat OIRT:ista muodostaakseen uuden Euroopan yleisradiounionin johon kuului muun muassa Belgia, Egypti, Ranska, Italia, Libanon, Luxemburg, Monaco, Marokko, Alankomaat, Tunisia ja Jugoslavia.
OIRT:n jäseniksi jäivät Albania, Bulgaria, Tšekkoslovakia, Suomi (myös EBU:n jäsen), Itä-Saksa, Unkari, Puola, Romania, Syyria ja Neuvostoliitto.
Tämän seurauksena OIR:n päämaja ja sen tekninen keskus siirrettiin Brysselistä Prahaan vuonna 1950. Belgiasta ja muista länsimaista tulleita työntekijöitä jäi Brysseliin ja keskustasta tuli uuden EBU:n tekninen keskus.
Toisin kuin EBU, OIRT ei rajoittunut Euroopan ja Välimeren maihin vaan toimi globaalina organisaationa. Järjestön jäseniä olivat itäblokin kanssa liittoutuneet maat, kuten Kuuba, Vietnam, Kiina ja Pohjois-Korea sekä Neuvostoliiton liittolaiset joita johtivat tilapäisesti kommunistiset hallinnot kuten Nicaragua ja Afganistan sekä Afrikan ja Lähi-idän valtiot, jotka olivat tilapäisesti assosioituneet tai tukeneet sosialistista leiriä.
Tammikuun 1. päivänä 1993, Neuvostoliiton hajoamisen ja kylmän sodan päättymisen jälkeen, OIRT sulautui Euroopan yleisradiounioniin ja kaikki eurooppalaiset OIRT-jäsenyydet siirrettiin EBU:lle. Vuonna 2022 Venäjä erotettiin EBU:sta.
Intervision.
OIRT:n televisioverkko perustettiin vuonna 1960 ja sen nimi oli Intervision (ven. "Интервидение", saks. "Intervision", bulg. "Интервизия", puol. "Interwizja", tšek. "Intervize", slovak. "Intervízia", unk. "Intervízió", rom. "Interviziune", suom. "Intervisio").
Vuosina 1965–1968 ja 1977–1980 OIRT järjesti Intervision laulukilpailun, joka oli järjestön vastine Eurovision laulukilpailulle.
Live 8

Live 8 oli sarja konsertteja, jotka pidettiin G8-maissa heinäkuussa 2005. Ne edelsivät G8-maiden Skotlannissa heinäkuussa 2005 pidettyä huippukokousta. Konsertit pidettiin samoihin aikoihin kun oli kulunut 20 vuotta Live Aid -tapahtumasta. Live 8:n pääorganisaattorina toimi kuten Live Aidissakin Bob Geldof. 
2. heinäkuuta 2005 pidettiin konsertit Lontoossa, Versailles'ssa lähellä Pariisia, Berliinissä, Roomassa, Moskovassa, Philadelphiassa, Barriessa lähellä Torontoa, Tokiossa, Johannesburgissa sekä Cornwallissa. Neljä päivää myöhemmin 6. heinäkuuta Skotlannissa oli viimeinen konsertti: "Edinburgh 50,000 - The Final Push".
Konsertit lähetettiin yli 140 TV-kanavan ja noin 400 radioaseman kautta ympäri maailman. Järjestäjien mukaan noin 85 prosentilla maailman väestöstä oli mahdollisuus seurata tapahtumaa. Konserttien tarkoitus oli painostaa päättäjiä armahtamaan kehitysmaiden velkataakat, lisäämään kehitysapua ja tukea tasa-arvoisempaa maailmankauppaa köyhien maiden kesken.
Live 8-konserteista on tehty virallinen DVD-taltiointi jonka julkaisijana toimii EMI. DVD julkaistiin 7. marraskuuta 2005.
RYL

RYL eli rakennustöiden yleiset laatuvaatimukset on sarja julkaisuja, joissa määritetään Suomessa toteutettavia kriteerejä rakennustarvikkeille, rakennustyölle ja valmiille rakennusosalle. RYL:n kustantaa Rakennustieto Oy. Julkaisut on eroteltu tuoteosan mukaisesti: MaaRYL, RunkoRYL, SisäRYL, MaalausRYL ja InfraRYL. Nykyiset versiot ovat MaaRYL 2010, RunkoRYL 2010, MaalausRYL 2012, SisäRYL 2013, TalotekniikkaRYL 2002, KiinteistöRYL 2009 ja InfraRYL 2006/2010.
RYL:n laadinnassa ovat olleet mukana rakennusalan keskeiset toimijaosapuolet. RYL ei ole virallinen määräys, mutta rakennuttajan ja urakoitsijan välisissä sopimuksissa RYL on yleisesti sovittu sitovaksi laatumäärittelyksi. Kun suunnitelmissa viitataan RYLlin, ei kaikkia yksityiskohtia tarvitse esittää suunnitelmissa. Myös rakennustyön tapa ja lopputuloksen laatu saadaan standardoitua eri työkohteissa. RYLlin määräykset määrittävät myös niin sanotun "hyvän rakennustavan" minimin.
Juridisesti RYL:n yläpuolelle sijoittuvat lait, asetukset ja viranomaismääräykset, esimerkiksi "Suomen Rakentamismääräyskokoelman RakMk" määräykset. Myös varsinaiset suunnitelmat nousevat RYL:n yläpuolelle; mikäli jokin asia on esitetty molemmissa, noudatetaan pääsääntöisesti suunnitelmia, vaikka RYLlistä löytyisikin määritys ko. asialle.
Oleellista RYL-järjestelmässä on rakennusalalle yhteisesti sovittu "nimikkeistö", jonka avulla rakennushanke voidaan osittaa.
Irene Dukaina

Irene Dukaina (, 1066 – 19. helmikuuta 1123) oli Bysantin keisarinna ja Aleksios I Komnenoksen vaimo.
Irene kuului mahtavaan Dukasten sukuun, jonka riveistä olivat tulleet keisarit Konstantinos X Dukas ja Mikael VII Dukas. Irenen ja Aleksioksen välit eivät koskaan olleet lämpimät, vaikka pari saikin seitsemän lasta.
Kun Aleksios kaappasi vallan vuonna 1081, hän muutti keisarilliseen palatsiin asumaan äitinsä, Anna Dalassenan ja Mikael VII:n lesken Marian kanssa. Luultavasti Aleksios suunnitteli menevänsä naimisiin leskikeisarinnan kanssa. Irene sai asua palatsin alakerrassa. Vanhan tavan mukaan Irene olisi pitänyt kruunata keisarinnaksi samaan aikaan kun Aleksios kruunattiin keisariksi, mutta näin ei käynyt. Lopulta Irene kruunattiin viikko Aleksioksen jälkeen, kun kansa ja kaupungin patriarkka olivat painostaneet tätä.
Parin ensimmäinen lapsi Anna syntyi pian sen jälkeen, kun Aleksios oli palannut taistelemasta Robert Guiscardia vastaan vuonna 1083. Annasta suunniteltiin heti alkuunsa Mikael VII:n pojan Konstantinoksen vaimoa. Mutta kun Irene sai Johanneksen vuonna 1087, Aleksios päätti tehdä tästä kruununperillisen ja syrjäyttää Konstantinoksen.
Kun Aleksios oli kuolemaisillaan vuonna 1118, Irene olisi halunnut, että Annan miehestä Nikeforos Bryennioksesta olisi tullut uusi keisari hänen poikansa Johanneksen sijaan. Aleksios kuitenkin suosi Johannesta ja sai tämän ottamaan vallan omiin käsiinsä. Anna ja Irene yrittivät syrjäyttää Johanneksen, mutta yritys epäonnistui. Irene vetäytyi itse rakennuttamaansa luostariin, jossa hän myös kuoli.
Anna Komnena kirjoitti myöhemmin isänsä elämäkerran, jossa hän myös kuvailee äitiään. Irene oli erittäin lukenut ihminen ja erityisen kiinnostunut uskonnosta. Hän lahjoitti suuria summia luostareille ja Anna mainitsee myös, että hän oli erittäin antelias myös tavallisia ihmisiä kohtaan.
Perhe.
Irene ja Aleksios saivat seitsemän lasta:
Nuorisokulttuuri

Nuorisokulttuuri on teinien tai laajemmin nuorten alakulttuuri, joka koostuu nuorten tulkinnasta nykymaailmasta ja siitä pohjautuvasta käyttäytymis- ja pukeutumistavoista. Se on myös nuorien reaktio sille, mitä senhetkinen elämänympäristö on, ja se mitä nuorilta vaaditaan ja odotetaan aikuisena. Se on yhteiskunnallinen ilmiö, joka on saanut alkunsa Yhdysvalloissa 1950-luvun alkupuolella leviten hiljan myöhemmin myös muihin läntisiin teollisuusmaihin. Eräät kulttuurin piirteet vetoavat työläisnuorisoon, kun taas jotkut keski- ja yläluokan nuorisoon. Kaupallistamisella on myös erittäin merkittävä osa nuorisokulttuurissa, sillä muun muassa tavarat ja vaatteet toimivat nuorison tyylien rakentajina, jolloin voidaan puhua pikemminkin nuorisomuodista tai nuorisomainonnasta.
Suomessa nuoriso omaksuu nopeasti kansainvälisiä tyylejä ja muoteja.
Muun muassa sosiologit tutkivat alakulttuurien ja nuorisoliikkeiden syntyä, laajenemista sekä sammumisen kiertokulkua.
Lama (uskonto)

Lama on tiibetinbuddhalainen opettaja (vastaava kuin sanskriitin "guru"). Sanatarkasti käännettynä "lama" tarkoittaa "ei kenenkään alaisuudessa", jolla tarkoitetaan sitä, että lamat ovat korkein mahdollinen auktoriteetti, jota muut buddhalaiset voivat konsultoida uskonasioissa.
Lama on keskeisessä asemassa tiibetinbuddhalaisuudessa. Tämän takia tiibetinbuddhalaisuutta joskus virheellisesti nimitetään lamalaisuudeksi. Tiibetinbuddhalaiset turvautuvat kolmen jalokiven (Buddha, Dharma, Sangha) ohella myös lamaan, jota pidetään kolmen jalokiven elävänä edustajana. Opettajan oletetaan toimivan aina oppilaidensa parhaaksi, ja oppilaan on noudatettava laman antamia ohjeita tarkasti.
Tunnetuimpia lamoja ovat Gelug-linjan dalai-lama ja panchen-lama sekä
Karma-kagyü-linjan Karmapa ja Shamarpa.
Useimmat lamat ovat munkkeja tai nunnia, kagyü, sakya ja nyingma-koulukunnissa Lama-nimitystä voidaan käyttää myös maallikoista, yleensä edistyneistä tantrisista harjoittajista.
Roussel de Bailleul

Roussel de Bailleul (myös "Roussel Phrangopolos" tai "Baieul") (kuoli vuonna 1077 tai 1078) oli normandialainen seikkailija ja palkkasotilas, joka perusti vuoden 1071 tienoilla lyhytikäisen ruhtinaskunnan Vähään-Aasiaan.
Roussel de Bailleul aloitti uransa palkkasotilaana Sisiliassa, mutta siirtyi myöhemmin taistelemaan Bysantin valtakunnan palveluksessa. Hän johti ulkomaalaisia palkkasotilaita kohtalokkaassa Manzikertin taistelussa vuonna 1071. Taistelun jälkeen Roussel kapinoi keisaria vastaan ja yritti perustaa oman ruhtinaskuntansa. Roussel taisteli kolmentuhannen miehen voimin turkkilaisia ja bysanttilaisia vastaan. Vuoteen 1073 mennessä hän oli vallannut Galatian.
Lopulta keisari lähetti nuoren kenraalin Aleksios Komenoksen kukistamaan Rousselin. Aleksios sai tämän vangittua ja kuljetettua keisarin luokse. Anna Komnena käyttää isänsä Aleksioksen elämäkerrassa Rousselista nimeä "Ursel". Hän kuoli luultavasti keisari Nikeforos III Botaniateksen myrkyttämänä.
Damageplan

Damageplan oli Panteran rumpalin Vinnie Paulin ja kitaristin "Dimebag" Darrell Abbottin perustama post-thrash/groove metal -yhtye. Muut jäsenet olivat Rob Halfordin yhtyeessä kitaraa soittanut Patrick Lachman ja basisti Bob Zilla. Yhtye sekoitti musiikissaan Panteraa ja Halfordia ottaen myös vaikutteita muilta yhtyeiltä kuten Slipknot ja Alice in Chains. Esikoisalbumi "New Found Power" julkaistiin Yhdysvalloissa 10. helmikuuta 2004.
Dimebag Darrell, turvamies ja kaksi yleisön jäsentä saivat surmansa 8. joulukuuta 2004, kun Abbottia Panteran hajoamisesta syyttänyt mielenterveysongelmainen fani Nathan Gale avasi tulen kesken Damageplanin konsertin Ohiossa. Darrell Abbott oli 38-vuotias.
Rumpali Vinnie Paul kuoli sydänkohtaukseen 54-vuotiaana kesäkuussa 2018.
Tietokonetaide

Tietokonetaiteessa eli digitaalisessa taiteessa on joko tekemisen apuvälineenä tai sen esittämisessä tietokoneella, siihen liittyvillä lisälaitteilla, ohjelmilla tai näiden kokonaisuuksilla eli järjestelmillä keskeinen osa. Suurin osa tietokonetaiteesta kytkeytyy perinteisempiin taiteenaloihin kuten animaatioon, typografiaan, kuvataiteisiin ja musiikkiin, mutta tietokoneilla on luotu myös vuorovaikutuksellista eli interaktiivista ja ohjelmien avulla syntyvää taidetta.
Tietokoneistuminen on aiheuttanut digitaalitaiteen ja monien perinteisten taiteiden tekemisen välisen rajan hämärtymisen. Tietokoneesta on tullut yksi väline muiden joukkoon.
Mainonta ja graafinen suunnittelu ovat käyttäneet tietokoneen avulla valmistettavia ja muokattavia kuvia hyväkseen varsinkin siitä asti, kun kuvalliset käyttöliittymät yleistyivät ja näyttötekniikka parani 1990-luvulla. Graafiset ohjelmat mahdollistavat nykyisin erilaisten maalausten ja piirustusten tekemisen piirtopöydän avulla. 
Tietokonetta voidaan käyttää myös muun muassa sarjakuvien piirtämisessä.
Tietokonetaidetta voidaan tehdä myös algoritmien avulla kuten fraktaalitaidetta.
Historia.
Tietokonetaiteen edeltäjiin kuuluu muun muassa Andy Warhol. Warhol teki Debbie Harryn maalauksen Commodore Amigalla yleisön edessä kesällä 1985. Videokameralla digitoitu kuva tuotiin tietokoneen näytölle, jossa Warhol muokkasi kuvaa ohjelmalla.
Warhol teki Amigalla myös muita töitä, jotka on saatu talteen levykkeiltä.
Kagyu

Kagyu on yksi neljästä tiibetiläisen buddhalaisuuden (vajrayana) koulukunnasta. Se tunnetaan myös "suullisena välityslinjana" ja "tahrattoman harjoituksen linjana".
Alkuperä.
Kagyu-koulukunnan alkulähteinä pidetään intialaisten mystikkojen Tilopan (988–1089) ja Naropan (1016–1100) opetuksia. Heidän linjansa välitti Tiibetiin suuri kääntäjä Marpa (1012–1097). Hän otti haltuunsa mahamudra ("suuren sinetin") välityslinjan Naropalta. Lisäksi hän opiskeli intialaisten mestarien Maitripan ja Kukuripan alaisena. Kolmantena matkanaan Intiaan hän tapasi Atiśan (982–1054) ja opiskeli Kadampa-mestarien opetuksia (sekä Kagyu- että Gelug-koulukuntien juuret löytyvät aikaisemmasta Kadampa-koulukunnasta). Marpa vietti 17 vuotta Intiassa ja hänet tunnetaan yhtenä suurista toisen käännöskauden kääntäjistä. Marpan ensisijainen oppilas oli Milarepa (1052–1135), eräs Tibetin suurista uskonnollisista runoilijoista ja meditoijista. Milarepan lukuisten oppilaiden joukossa oli Gampopa, suuri oppinut, joka voidaan tunnustaa Kagyu-koulukunnan todelliseksi perustajaksi erillisenä muista tiibetinbuddhalaisuuden koulukunnista. Milarepan oppilaana oli myös Rechung Dorje Drakpa, joka tunnetaan myös Rechungpana. Gampopan opetuksia seuraten kehittyivät niin sanotut "Neljä suurta" koulukuntaa ja Gampopan oppilaasta Phagmogrupasta "Kahdeksan pientä" Kagyu-linjaa.
Kahdeksan Pagdru Kagyun alikoulukuntaa.
Koulukuntien järjestäminen neljään suureen ja kahdeksaan pieneen on perinteinen tapa, muttei aina käytännöllinen, kun yrittää ymmärtää niiden historiaa tai vaikutuksia. Esimerkiksi aivan ensimmäinen Kagyu koulukunta, Shangpa Kaguy, edeltää Gampopaa ja on siten tämän luokittelun ulkopuolella. Toinen koulukunta on Rechung Kagyu, jonka perusti Rechung Dorje Drakpa.
Ainoat koulukunnat, joilla on minkäänlaista merkitystä nykyään ovat: Karma Kagyu, Drukpa, Drigung ja Taklung -koulukunnat.
Opetuksia.
Kagyun keskeinen opetus on Mahamudra, "Suuri sinetti", niin kuin Gampopa valaisi aihetta lukuisissa kirjoituksissaan. Opinkappale keskittyy neljään ensisijaiseen meditaatioharjoituksen tasoon(Mahamudran neljä joogaa):
Näiden neljän tason kehityksen avulla sanotaan harjoittajan saavuttavan Mahamudran täydellisen oivalluksen. Tärkeitä harjoituksia kaikissa kagyu koulukunnissa ovat tantriset chakrasamvaran ja vajravarahin harjoitukset.