tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
William Nylander (kasvitieteilijä)

William Nylander (3. tammikuuta 1822 Oulu, Suomi – 29. maaliskuuta 1899 Pariisi, Ranska) oli suomalainen kasvitieteilijä ja Helsingin yliopiston ensimmäinen kasvitieteen professori vuosina 1857–1863. Vuodesta 1863 hän toimi vapaana tutkijana Pariisissa. Hän oli jäkälätutkija ja julkaisi vuonna 1854 uuden luonnollisen jäkäläjärjestelmän.
Elämäkerta.
Nylander valmistui ylioppilaaksi vuonna 1839 Helsingissä. Vuonna 1847 hän väitteli 25-vuotiaana lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi Helsingissä Keisarillisessa Aleksanterin-Yliopistossa. Lääkärin ammattinsa ohella hän oli kiinnostunut eläin- ja kasvitieteestä, ja hän tutki muun muassa hyönteistiedettä. 1850-luvulla hän kiinnostui yhä enemmän kasvitieteestä ja erityisesti jäkälistä. Nylander toimi aktiivisesti Societas pro Fauna et Flora Fennica -seurassa. Hänen julkaisujaan Helsingin seudun ja Karjalan kasvistosta pidetään Suomen floristisen tutkimuksen lähtökohtana ja monien myöhempien selvitysten malleina. Nylander työskenteli apurahojen turvin vuosina 1850–1857 Pariisissa, jossa hän keskittyi jäkälien tutkimukseen.
Yliopistoon perustettiin vuonna 1852 uusi kasvitieteen oppituoli, kun edellinen eläintieteen ja kasvitieteen yhdistetty professuuri jaettiin näiden oppiaineiden kesken kahdeksi itsenäiseksi viraksi. Nylander haki tätä virkaa ja tuli valituksi. Entistä yhdistettyä virkaa hoitanut Alexander von Nordmann jatkoi eläintieteen professorina. Nylander nimitettiin virkaan vuonna 1857. Hän julkaisi yhdessä lääkäri Thiodolf Saelanin kanssa vuonna 1859 luettelon Suomen kasvi- ja sienilajeista ja niiden levinneisyydestä, ja tässä yhteydessä luonnosteltiin maan luonnonhistoriallisen maakuntajaon runko. Nylander hoiti professorin virkaansa Helsingissä vain kolme vuotta, minkä jälkeen hän jäi virkavapaalle ja muutti takaisin Pariisiin, jossa toimi vapaana tutkijana. Tuolloin hän sai aseman maailman johtavana jäkälätutkijana, ja hän julkaisi runsaasti tieteellisiä artikkeleita. Hän erosi virastaan vuonna 1863, ja seuraajaksi nimitettiin Sextus Otto Lindberg.
Valtaosa William Nylanderin julkaisuista käsittelee jäkälien esiintymistä eri puolilla maailmaa, ja etenkin eräiden trooppisten alueiden jäkälien tuntemus on viime aikoihin asti ollut Nylanderin tutkimusten varassa. Kaikkiaan hänen arvioidaan kuvanneen noin 3 000 jäkälälajia tai -muotoa. Hänen julkaisujensa kokonaismäärä on yli 300, ja julkaisut käsittävät yli 4 000 sivua.
Nylander ei hyväksynyt saksalaisen Simon Schwendenerin esittämää ja sittemmin aivan oikeaksi osoittautunutta teoriaa, jonka mukaan jäkälät ovat sienten ja levien symbiooseja. Nylander ryhtyi tämän teorian eturivin vastustajaksi. Hän katkaisi pitkäaikaisetkin yhteytensä paitsi teorian kannattajiin myös niihin jäkälätieteilijöihin, jotka eivät vastustaneet sitä riittävän ponnekkaasti.
Nylander keräsi Ranskassa ollessaan huomattavan jäkäläkokoelman, jonka hän testamenttasi yliopistolle. Kokoelmaa säilytetään nykyään Kasvimuseon sieniosastolla, ja se käsittää yli 51 000 näytettä. Kokoelma on edelleen käytössä.
Hänen nimeämiensä eliöiden perässä käytetään tieteellisen nimen perään liitettävää auktorilyhenettä Nyl..
Johan Axel Palmén

Johan Axel Palmén (7. marraskuuta 1845 Helsinki – 7. huhtikuuta 1919 Forssa) oli suomalainen eläintieteilijä ja professori Helsingissä 1882–1908.
Elämäkerta.
Palménin vanhemmat olivat vapaaherra, lainopin professori, sijaiskansleri, senaatin oikeusosaston varapuheenjohtaja Johan Philip Palmén ja Johanna Charlotta Bonsdorff. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingfors lyceumista 1864. Tohtoriksi Palmén väitteli 1875 aiheenaan lintujen muutto ja muuttoreitit. Väitöskirjan nimi oli "Om foglarnes flyttningsvägar". Väitöskirja oli biologian alalla Suomen ensimmäinen kehitysoppiin perustuva tutkimus. Opiskellessaan Heidelbergissä Palmén julkaisi väitöskirjastaan laajennetun saksankielisen painoksen vuonna 1876: "Über die Zugstrassen der Vögel" on tutkimusalansa perusteos ja klassikko. Vuosina 1875–1876 Palmén opiskeli Saksassa Heidelbergin yliopistossa. Palmén nimitettiin vuonna 1875 eläintieteen dosentiksi. Viran edellisen haltijan Fredrik Mäklinin kuoltua hänet nimitettiin eläintieteen professoriksi vuonna 1884. Palmén oli perustamassa vuonna 1888 Suomen Maantieteellistä Seuraa, ja toimi 30 vuotta seuran sihteerinä. 
Palmén tutki muun muassa hyönteisanatomiaa ja lintujen muuttoa. Jäätyään eläkkeelle hän aloitti lintujen rengastustoiminnan Suomessa 1913. Hän oli luonnonsuojelutoiminnan uranuurtaja ja aloittaja Suomessa: vuonna 1917 hän teki senaatille ehdotuksen luonnonsuojelulain säätämiseksi Suomeen. Vuonna 1902 hän perusti omilla varoillaan Hankoniemen Tvärminneen biologisen tutkimusaseman, jonka hän testamentissaan lahjoitti Helsingin yliopistolle samoin kuin suuren osan omaisuudestaan. Palmén pysyi poikamiehenä koko elämänsä. Häntä seurasi professorin virassa Enzio Reuter.
Palménin vanhemmat olivat professori, vapaaherra Johan Philip Palmén ja tämän ensimmäinen vaimo Johanna Charlotta Bonsdorff. Hänen veljensä oli historiantutkija E. G. Palmén.
Alvar Palmgren

Alvar Palmgren (28. huhtikuuta 1880 Helsinki – 30. marraskuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen kasvitieteilijä ja Helsingin yliopiston professori. Hän tutki varsinkin Ahvenanmaan kasvistoa.
Alvar Palmgrenin vanhemmat olivat senaatin maanviljelystoimituskunnan esittelijäsihteeri Axel Albert Palmgren (1832–1902) ja Olga Wilhelmina Mathilda Malmgren. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta 1898 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1906 sekä filosofian maisteriksi, lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1914.
Palmgren toimi pitkään luonnontieteiden opettajana eri kouluissa, muun muassa Nya svenska läroverketissä 1904–1948. Hän oli Helsingin yliopistossa 1916–1924 kasvitieteen dosentti, 1924–1928 kasvitieteen apulainen, 1928–1950 ruotsinkielinen professori ja vuosina 1947–1950 ruotsinkielinen vararehtori. Hän toimi myös Teknillisen korkeakoulun kasvitieteen ylimääräisenä opettajana vuodesta 1918. Palmgren oli Societas pro Fauna et Flora Fennican puheenjohtajana vuodesta 1920 ja Suomen Tiedeseuran jäsenenä vuodesta 1918.
Palmgren aloitti tutkimusretkensä Ahvenanmaalle vuonna 1897 ja hän jatkoi niitä aina vuoteen 1922 saakka. Hän retkeili myös Upplannin saaristossa, Gotlannissa ja Öölannissa, Jämtlannissa ja Ruotsin Lapissa sekä muualla Suomessa varsinkin Karjalassa ja Keski-Suomessa. Retkien tuloksena hän julkaisi useita kasvimaantieteellisiä tutkimuksia, jotka herättivät huomiota myös ulkomailla. 
Alvar Palmgren oli naimisissa vuodesta 1906 Sigrid Mathilda (Maida) af Forsellesin (k. 1958) kanssa. Alvar Palmgrenin poika oli professori Pontus Palmgren.
Enzio Reuter

Enzio Rafael Reuter (30. maaliskuuta 1867 Turku – 11. helmikuuta 1951 Helsinki) oli suomenruotsalainen eläintieteilijä ja professori Helsingin yliopistossa 1910–1935. 
Reuter tutki perhosten sukulaisuussuhteita sekä solun rakennetta. Hän teki myös tutkimusta punkeista. Reuter valmistui filosofian tohtoriksi vuonna 1897. 
Enzio Reuterin vanhemmat olivat rehtori Edvin Titus Feodor Reuter ja Aline Procopé. Hänen veljiään olivat professorit Odo Morannal Reuter ja Julio Nathaniel Reuter sekä agronomi Arno Reuter. Enzio Reuterin poika oli kielitieteilijä Ole Reuter.
Legenden om Ljusets rike

Legenden om Ljusets rike (, suom. 'Valon valtakunnan legenda') on norjalais-ruotsalaisen Margit Sandemon kirjoittama fantasiakirjasarja, joka käsittää 20 vuosina 1995–1999 ilmestynyttä osaa. Sarjaa ei ole suomennettu, mutta se on ilmestynyt ruotsiksi ja norjaksi.
Sarjan osat.
Nimet ovat ruotsiksi, suluissa ne on käännetty suomeksi.
Juoni.
"Legenden om Ljusets rike" on Margit Sandemon kahden aikaisemman kirjasarjan, "Jääkansan tarinan" ja "Noitamestari"-sarjan jatko-osa ja siksi siinä esiintyy paljon samoja henkilöhahmoja kuin näissä sarjoissa. "Legenden om Ljusets rike" kertoo "Noitamestari"-sarjan päähenkilöiden elämästä sen jälkeen, kun nämä avasivat muinaisten Lemurien pyhien kivien avulla Portit tarunomaiseen Valon Valtakuntaan. Valon Valtakunta on täydellinen maailma, jossa ei ole kuolemaa, sairauksia eikä sotia. Aika kuluu siellä kaksitoista kertaa hitaammin kuin oikeassa maailmassa, joten yksi Valon Valtakunnan vuosi vastaa yhtä kuukautta. Sarja kertoo myös Jääkansasta 1990-luvulta eteenpäin, heidän voitettuaan pahan esi-isänsä Tengel Pahan ja suvun johtohahmon, Jääkansan Marcon, poistuttua Mustiin Saleihin, joiden tarkkaa sijaintia kukaan ei tunne.
Valon Valtakunnan vastakohta on Pimeyden Valtakunta, jossa ihmiset elävät alkukantaista elämää, pukeutuvat turkiksiin ja asuvat maamajoissa. He odottavat Valon tulemista maailmaansa ja uhraavat tälle neitsyen joka kymmenes vuosi. Valon Valtakunnan legenda alkaa siitä, kun eräs neitsytuhri nimeltä Siska onnistuu karkaamaan ja pelastautuu Valon Valtakuntaan. Pimeyden Valtakunnan takana häämöttävät Mustat Vuoret, joilla asuu pahoja henkiä. Valon Valtakunnan ja Pimeyden Valtakunnan välissä sijaitsee Tuntematon Maa ja Uusi Atlantis. Valon Valtakunnassa on useita kaupunkeja, esimerkiksi Tarujen Kaupunki ja Pääkaupunki.
Jacinto Benavente

Jacinto Benavente y Martínez (12. elokuuta 1866 Madrid – 14. heinäkuuta 1954 Madrid) oli espanjalainen kirjailija. Hänelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1922. Hän kirjoitti yli 150 näytelmää, draamoja ja komedioita. Hän uudisti Espanjan näytelmäkirjallisuutta hylkäämällä melodraaman ja tuomalla teoksissaan esiin yhteiskuntakritiikkiä ja kuvauksia kansan elämästä. Näytelmien aiheet olivat hyvin vaihtelevia. Kuuluisin näytelmä "Veijareita" (Los intereses creados) perustuu italialaiseen commedia dell'arteen, kun taas Espanjassa ja Yhdysvalloissa suosittu "La malquerida" on insestistä kertova maalaistragedia.
Elokuvat "Rakkautta tai vihaa" (1921) ja "Kiellettyä rakkautta" (1949) perustuvat Benaventen teokseen "La Malquerida".
Henrik Pontoppidan

Henrik Pontoppidan (24. heinäkuuta 1857 Fredericia, Tanska – 21. elokuuta 1943 Ordrup, Tanska) oli tanskalainen kirjailija. Hänelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto yhdessä maanmiehensä Karl Adolph Gjellerupin kanssa 1917. Pontoppidanin romaanit ja novellit antavat realistisen ja yksityiskohtaisen kuvan tanskalaisesta elämänmenosta vuosisadan vaihteessa.
Pontoppidan syntyi pappissukuun ja kasvoi 16-lapsisessa perheessä yhtenä keskimmäisistä lapsista. Hän kapinoi taustaansa vastaan ja aloitti vuonna 1873 Kööpenhaminassa insinööriopinnot. Vuonna 1879 hän kuitenkin keskeytti opinnot ja ryhtyi opettajaksi. 
Kirjailijana.
Ensimmäisen kirjansa Pontoppidan julkaisi vuonna 1881. Vuoteen 1890 mennessä hän oli julkaissut toistakymmentä kirjaa, mutta hänen tunnetuimmat teoksensa kuuluvat myöhäistuotantoon.
Teoksissaan Pontoppidan kuvaa aikansa Tanskan yhteiskunnallisia oloja, niin henkisiä kuin taloudellisiakin. Hän pyrkii kuvauksessaan neutraaliuteen, mutta höysteenä on usein terävää ironiaa. Lyhyet kertomukset, kuten "Fra hytterne", samoin pienet romaanit "Nattevagt" (1894) ja "Isbjørnen" (1887), ovat etenkin luonnonkuvaukseltaan taitavasti kirjoitettuja. Parhaimpiin kuuluu kolmiosainen romaanisarja "Det forjsettede land" ("Muld" 1891, suom. "Multaa"; "Det forjættede land", 1892; "Dommens dag", 1895), joka kuvaa henkisiä virtauksia ja uskonnollisia kamppailuja maaseudulla, varsinkin grundtvigilaisissa piireissä. "Lykke Perissä" (1898–1904, suom. "Onnen poika") Pontoppidan osoittaa, että ihminen on aina sidoksissa kasvuympäristöönsä.
Henrik Pontoppidanin veli oli pappi ja uskonnollinen kirjailija Morten Pontoppidan.
Jääkansan tarina

Jääkansan tarina on norjalais-ruotsalaisen Margit Sandemon kirjoittama romaanisarja. Sarjan ensimmäinen kirja julkaistiin vuonna 1982 ja viimeinen 1989. Sitä on myyty yli 20 miljoonaa kappaletta ja siten se on pohjoismaiden parhaiten menestynyt kirjasarja.
Juoni.
Jääkansan tarinan tapahtumat alkavat vuonna 1580. Ensimmäinen kirja kertoo 17-vuotiaasta Silje Arngrimsdotterista, joka jätti kotinsa sen jälkeen, kun kaikki hänen perheenjäsenensä kuolivat ruttoon. Harhaillessaan nälkäisenä ja kodittomana Trondheimissa hän löytää kaksi lasta, ylhäisen aatelisnaisen hylkäämän sylilapsen metsästä ja kaksivuotiaan tytön kadulta äitinsä kuolleen ruumiin ääreltä.
Pian tämän jälkeen Silje kohtaa kaksi miestä: toinen on Tengel Hyvä ja toinen petturimainen Heming Voudintappaja. Tengel Hyvä kuulu satoja vuosia vanhaan Jääkansa-sukuun, joka polveutuu 1100-luvulla eläneestä velhosta nimeltä Tengel Paha (Tan-ghil). Vanhan legendan mukaan hän myi sielunsa paholaiselle ja langetti jälkipolvien ylle kirouksen, joka aiheutti sen, että jokaiseen sukupolveen tulisi syntymään yksi "leimaantunut" jäsen, jolla on taikavoimia ja poikkeava ulkonäkö.
Silje muuttaa asumaan lyhyeksi ajaksi kirkkomaalari Benediktin luokse. Hän saa Benediktiltä tyhjän muistikirjan, johon kirjoitetaan ylös kaikki merkittävät tapahtumat Jääkansan historiassa tulevien vuosisatojen aikana. Sen jälkeen Tengel Hyvä ja Silje muuttavat Soliksi ja Dagiksi nimettyjen lapsien kanssa Jääkansan laaksoon, jossa Tengel Pahakin aikoinaan eli.
Tästä eteenpäin Jääkansan tarina kertoo suvun vaiheista vuoteen 1980 saakka ja heidän yrityksestään kumota suvun ylle langetettu kirous. Kertomuksen edetessä kirjasarjassa vaihtuu yksi sukupolvi noin neljän kirjan välein. Kirjasarjassa on monia päähenkilöitä, kuten Tengel Hyvän sisarentytär Sol Angelica - noita, joka menehtyi vain 22-vuotiaana, Tarjei Lind, joka ei saanut koskaan tietää olevansa Jääkansan valittu, Vendel Grip, joka joutui vankileirille Siperiaan ja Shira, jolle oli annettu tehtäväksi murtaa Jääkansan kirous. Kirjoissa Jääkansa valmistautuu kohtaamaan suvun pahan kanta-isän, Tengel Pahan (Tan-Ghil), joka on vaipunut horrokseen, josta vain noituuteen viritetty huilu voi hänet herättää. Jääkansan valitut ja leimaantuneet, jotka ovat hyvän puolella, esiintyvät kuolemansa jälkeen vielä henkiolentoina sekä kirjassa Demonien vuori koko Jääkansa ja muutamat Jääkansalle tärkeät henkilöt (niin kuolleet kuin elävätkin) pitävät salaisen kokouksen Demonien vuorella. 
Jääkansan tarinan keskeisiä teemoja ovat sukutarina, taikuus, historia ja romantiikka.
Sarja käsittää 47 kirjaa, jotka ovat:
Amborellales

Amborellales on koppisiemenislahko, jossa on vain yksi heimo (Amborellaceae) ja siinä vain yksi laji: "Amborella trichopoda". Laji on Uuden-Kaledonian pilvimetsissä kasvava lamoava pensas, jonka lehdet ovat sekä aalto- että hammaslaitaiset. Kasvi on kaksikotinen eli kukat ovat yksineuvoisia, ja hede- ja emikukat ovat eri yksilöissä. Erilliset emilehdet kehittyvät pieniksi marjoiksi.
Verner von Heidenstam

Carl Gustaf Verner von Heidenstam (6. heinäkuuta 1859 Olshammar, Askersund – 20. toukokuuta 1940 Övralid, Motala) oli ruotsalainen runoilija, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon 1916.
Heidenstam oli Ruotsin uusromanttisen runouden keskushahmoja Gustaf Frödingin ja Erik Axel Karlfeltin rinnalla. He katsoivat aikaisemmin johtotyylinä olleen naturalismin tulleen tiensä päähän. Heidenstamin runoissa tulevat esille värikkäät, eksoottiset, itämaiset ja myyttiset aihelmat. Toisaalta hänelle oli tyypillistä aristokraattinen eristäytyminen. Hänen suosionsa pohjautui vuonna 1895 ilmestyneeseen kokoelmaan "Dikter". Sen aihelmat ovat Ruotsista. Suosituimman proosateoksensa "Karolinerna" Heidenstam julkaisi vuosina 1897–1898. Siitä alkoi hänen historiallisten romaaniensa kausi.
Heidenstamin muistelmat "När kastanjerna blommade" julkaistiin 1941. Jälkimaailma on suhtautunut Heidenstamin tuotantoon huomattavasti kriittisemmin kuin hänen oman aikansa yleisö.
Puerto Ricon hauta

Puerto Ricon hauta on Atlantin valtameren syvin syvänmeren hauta Antillien pohjoispuolella. Sen syvin kohta on 8 376 metriä.
Sere

Sere, aiemmin nimellä Seremoniamestari, (oikealta nimeltään Matti Huhta, o.s. Nousiainen, s. 1976 Espoo) on alun perin espoolainen rap-artisti. Tampereella asuvan Seren musiikin taustavoimina on ollut tuottaja-DJ-duo Skillsters. Vuonna 2008 Sere julkaisi kirjan "Aamunkoista tähtivyöhön – laululyriikan fraasikirja", jonka kustansi Ajatus Kirjat.
Ura.
Sere julkaisi 2000-luvun alussa tiuhaan tahtiin sooloalbumeita, jonka jälkeen hän teki yhteislevyn rap-artisti Silkinpehmeen kanssa. Tätä seurasi pitkä tauko, kunnes Sere julkaisi kesällä 2011 uuden levyn, joka on "Edustaa edustaa 3" -mixtape.
Nykyään Sere toimii musiikin parissa lähinnä tuottajana. Hän tekee myös omia remixejä muiden räppäreiden kappaleista aliaksella "Toinen poski".
Yksityiselämä.
Sere on naimisissa tutkija Liisa Huhdan kanssa ja heillä on kaksi lasta. Perhe asuu Tampereella.
Sargassomeri

Sargassomeri on Pohjois-Atlantin osa Länsi-Intian, Bermudan ja Azorien saaristojen välissä. Sen pinta-ala on noin 8,5 miljoonaa neliökilometriä. Sargassomeri on saanut nimensä sitä kiertävien merivirtojen rannikoilta tuomista "Sargassum"-suvun levistä. Sargassomeren länsiosa on ankeriaiden kutupaikka.
Sargassomeren ympärillä on usein sumua ja sateita, koska levää on paljon ja suurella alueella se haihduttaa itsestään vettä, joka muodostuu sumuksi ja nousee taivaalle muodostaen sadepilviä. Lisäksi Golfvirta aiheuttaa Sargassomereen pyörrettä, jolloin levä tiivistyy ja pysyy jatkuvassa liikkeessä.
Sargassomeren keskelle kasaantuu biohajoamatonta muovijätettä merivirtojen aiheuttaman pyörteisyyden vuoksi. Tämä on samankaltainen ilmiö kuin Tyynenmeren jätepyörre. Sargassomeressä on arvion mukaan yli muovia. Vuonna 2011 tutkijat ovat kuitenkin löytäneet Sargassomereltä ongitusta jätteestä bakteerin, joka vaikutti syövän muovia. Tämä on ensimmäinen kerta, kun muovia syövä bakteeri on löydetty merestä.
Länsituulten virta

Länsituulten virta on Antarktista ympäröivissä merissä lännestä itään kiertävä kylmä merivirta, joka kiertää päättymättömänä kehänä Antarktiksen ympäri. Länsituulten virrasta haarautuvat pohjoiseen Perunvirta, Benguelanvirta ja Länsi-Australian virta. Länsituulten virta eristää Etelämantereen globaalista lämmönkierrosta pitäen yllä sen hyistä ilmastoa. Nimensä Länsituulten virta on saanut alueella vallitsevista hyvin voimakkaista länsituulista, joiden nopeus saattaa olla 20–30 m/s.
Länsituulten virta on Eteläisen jäämeren dominoiva merivirta. Merenkävijät ovat tunteneet sen jo kauan. Virta yhdistää Atlantin, Intian valtameren sekä Tyynenmeren altaat ja toimii siten pääasiallisena vesimassan vaihtajana näiden merien välillä.
Niinkutsuttu "klipperireitti" kulkee Länsituulten virtaa pitkin Hyväntoivonniemeltä Australiaan ja edelleen Kap Hornille asti. Reitti oli purjealusten aikakaudella pääasiallinen rahtireitti maailman ympäri. Se on yhä edelleen tänäkin päivänä nopein reitti purjehtien maailman ympäri, ja kilpapurjehtijat käyttävät tätä reittiä.
Länsituulten virta on maailman voimakkain merivirta, ja se kuljettaa noin kymmenen kertaa enemmän vettä kuin Golfvirta. Voimakkaimmillaan virtaus on Etelä-Amerikan ja Antarktiksen välisessä Drakensalmessa.
Nymphaeales

Nymphaeales on vesikasveja sisältävä koppisiemenislahko, johon kuuluvat kasvit ovat pohjaan juurtuneita ja kelluvavartisia (heimo Cabombaceae eli viuhkalehtikasvit) tai varrettomia ja lehtiruusukkeellisia (heimo Nymphaeaceae eli lummekasvit). Niillä on eräitä yksisirkkaisille ominaisia piirteitä, kuten pääjuuren korvautuminen versojuurilla ja nuoren varren hajallaan sijaitsevat suljetut johtojänteet, joista puuttuu jälsisolukko ja sen myötä sekundaarinen paksuuskasvu. Lehdet ovat kilpimäisiä, kourasuonisia ja joskus jakaantuneet liuskoiksi. Lehtilaita on ehyt tai hampainen ja lehtikanta leveä. Kukat ovat yksittäisiä ja usein näyttäviä. Niissä on kiehkuroissa sijaitsevat kehälehdet ja heteet, ja emilehdissä on laitaistukat.
Heimot.
Lahkoon kuuluu kolme heimoa:
Joonianmeri

Joonianmeri (, , ) on Sisilian ja Italian eteläosan sekä Kreikan välissä sijaitseva Välimeren osa. Pohjoisessa se liittyy Otrantonsalmen kautta Adrianmereen. Kapea Messinansalmi mannermaan ja Sisilian välillä puolestaan yhdistää Joonianmeren Tyrrhenanmereen. Joonianmeressä sijaitsevat Kreikalle kuuluvat Jooniansaaret.
Etymologia.
Joonianmeren nimi ei välttämättä liity mitenkään joonialaisiin, mutta on mahdollista, että se on saanut nimensä aikana, jolloin joonialaiset vielä asuivat Akhaiassa mereen kytkeytyvän Korintinlahden rannalla. Myöhemmin nimen selitettiin tulleen kreikkalaisen mytologian Iosta. Tämä oli Zeuksen rakastajatar, jonka ylijumala muutti lehmäksi kätkeäkseen tämän puolisoltaan Heralta. Heran lähettämän paarman ahdistamana Io joutui vaeltamaan pitkin meren rantoja. Antiikin kirjallisuudessa merialueesta käytetään usein muotoa Joonianlahti ("Ionios kolpos").
Maantiede.
Joonianmeren pinta-ala on noin 616 000 km². Meren suurin leveys on noin 676 kilometriä, ja etäisyys Sisilian Cataniasta Zákynthokselle on noin 496 kilometriä ja Salentosta Korfulle noin 129 kilometriä. Merialueen keskisyvyys on noin 4 000 metriä. Koko Välimeren syvin kohta Kalypson syvänne, jonka syvyys on 5 267 metriä, sijaitsee Joonianmeressä Peloponnesoksen niemimaan lounaispuolella. Alue on maanjäristysherkkää.
Merialueet ja lahdet.
Sisiliassa Joonianmeren länsilaidalla sijaitsee Catanianlahti, Sisilian ja Apenniinien niemimaan välissä Messinansalmi, sekä niemimaan eteläpäässä Squillacenlahti ja Tarantonlahti. Merialueen itälaidalla Manner-Kreikan rannikolla sijaitsee Amvrakikóslahti eli Ambrakianlahti. Etelämpänä Peloponnesoksen niemimaan länsirannikolla sijaitsevat Patraksenlahti, joka yhdistää Joonianmeren Korintinlahteen, sekä Kyparissíanlahti. Peloponnesoksen etelärannikolla sijaitsevat Messenianlahti ja Lakonianlahti.
Saaret.
Joonianmeren suurimmat saaret ovat Kreikalle kuuluvat Jooniansaaret, jotka ovat saaneet merestä nimensä. Ne sijaitsevat merialueen itälaidalla Manner-Kreikan länsirannikon edustalla. Saariryhmän pääsaaret ovat (pohjoisesta etelään) Korfu, Paxós, Lefkas, Kefaloniá, Ithaka ja Zákynthos sekä Kythera, joka sijaitsee kauempana Manner-Kreikan eteläpuolella Joonianmeren ja Egeanmeren rajalla. Saarten yhteispinta-ala on 2 307 km². Monet saarista ovat suosittuja matkailukohteita.
Liikenne ja talous.
Merellä on lauttayhteydet Kreikan Patraksesta ja Igoumenítsasta Italian Brindisiin ja Anconaan. Jooniansaarten pääelinkeinot ovat matkailun lisäksi oliivien, viinin ja hedelmien viljely sekä kalastus.
Weddellinmeri

Weddellinmeri on Atlantin valtameren lahti Grahaminmaan itäpuolella Etelämantereen länsirannikolla. Sen pinta-ala on noin 2,8 miljoonaa neliökilometriä. Weddellinmeren pohjukka on lauttajäätä (Ronnen ja Filchnerin lauttajäät); jäähyllyt voivat olla kooltaan jopa 2 500 neliökilometriä.
Weddellinmeri on nimetty englantilaisen tutkimusmatkailija James Weddellin mukaan. Ennen vuotta 1900 meri tunnettiin Yrjö IV:n merenä.
Kvintiljoona

Kvintiljoona on miljoonan viides potenssi eli formula_1. Sana koostuu osista kvint- ja -iljoona, joista ensimmäinen tarkoittaa viittä ja jälkimmäinen viittaa miljoonaan. SI-järjestelmässä kvintiljoonaa vastaava kerrannaisyksikkö on kvetta- ja kvintiljoonasosaa vastaavasti kvekto-.
Amerikanenglannin sana "quintillion" tarkoittaa lukua 1018, eli triljoonaa. Kvintiljoonaa tarkoittaa puolestaan sana "nonillion".
Austrobaileyales

Austrobaileyales on kasvilahko, johon kuuluu puuvartisia kasveja. Ne ovat suhteellisen alkukantaisia ja sijoittuvat sukupuussa lahkojen Amborellales ja Nymphaeales läheisyyteen. Lahkoon kuuluu noin sata lajia. Ne jakautuvat kolmeen heimoon ja nämä edelleen viiteen sukuun.
Tuvan lippu

Tuvan lippu on Venäjälle kuuluvan Tuvan tasavallan tunnus. Se otettiin käyttöön 18. syyskuuta 1992. Lipun on suunnitellut Oyun-ool Sat. Tuvan lippu koostuu kahdesta vaaleansinisestä vaakatasossa olevasta puolisuunnikkaasta ja vaaleansinisestä viivasta, jota ympäröivät valkoiset viivat. Lipun vasemmassa päässä on keltainen kolmio.
Värien merkitys.
Tuvan lipun väreillä on omat merkityksensä, jotka ovat tärkeitä Tuvan asukkaille ja heidän kulttuurilleen. Valkoiset viivat kuvaavat hopeaa ja hyvyyttä. Keltainen väri kuvaa kultaa ja buddhalaisuutta. Vaaleansiniset kentät kuvaavat moraalia ja paimentolaisia sekä Tuvan taivasta. Sininen viiva puolestaan kuvaa kahden joen Bii-Khemin ja Kaa-Khemin yhtymistä Ulug-Khemiksi ("Jenisei") maan pääkaupungin Kyzylin luona. 
Tuvan aiemmat liput.
Tuvalla on ollut kaikkiaan seitsemän erilaista lippua, joita on käytetty Tuvan historian eri vaiheissa vuosina 1921–1991. 
Itsenäisyyden ajan liput:
Neuvostoliiton ajan liput:
Lauri Aho

Lauri Emil Aho (vuoteen 1906 Finér; 18. heinäkuuta 1901 Pyhäjärvi Ul – 31. joulukuuta 1985 Helsinki) oli ylipormestari ja Helsingin kaupunginjohtaja. Puoluetaustaltaan hän oli kokoomuslainen. Lauri Aho toimi Helsingin kaupunginjohtajana vuosina 1956–1968 kahdentoista vuoden ajan. Tätä ennen hän toimi sanomalehti "Uuden Suomen" päätoimittajana.
Lauri Aho oli koulutukseltaan filosofian maisteri. Hän työskenteli Gummerus Oy:n kirjallisena johtajana vuosina 1931–1934, "Uuden Suomen" päätoimittajan apulaisena vuosina 1934–1937 ja päätoimittajana vuosina 1940–1956. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1946–1956, valtuuston puheenjohtaja vuosina 1953–1956 ja kaupunginhallituksen jäsen 1946–1952.
Lauri Ahon vanhin poika oli toimitusjohtaja Matti L. Aho.
Chloranthaceae

Chloranthaceae on koppisiemenisiin kuuluva, aromaattisia puuvartiskasveja käsittävä kasviheimo, joka muodostaa yksistään lahkon Chloranthales. Siinä on neljä sukua ja 75 lajia, jotka kasvavat tropiikissa ja subtropiikissa, eivät kuitenkaan Afrikassa. Madagaskarilla heimoa edustaa suku "Ascarina".
Tuntomerkit.
Heimon kasvit ovat ainavihantia puuvartiskasveja, joilla on nivelikkäät varret, vastakkainen lehtiasento, sahalaitaiset lehdet, pienet korvakkeet, jotka sijaitsevat tavallisesti tupen reunoilla, ja usein vahvasti turvonneet nivelet. Kukat ovat hyvin pieniä, yksineuvoisia, vastakohtaisia ja sijaitsevat tähkämäisissä ja usein haaraisissa kukinnoissa. Kukkalehdet sijaitsevat kiehkuroissa. Kehälehdet puuttuvat, eri kukissa heteitä ja emejä on yksi, samoin kärki-istukassa riippuvia ja suoria siemenaiheita. Hedelmä on mehevä, marjamainen tai luumarjamainen. Puuaines on pehmeää. Kromosomiluku n = 8, 14, 15.
Luokittelu ja evoluutio.
Heimon neljästä suvusta "Hedyosmum" on suurin käsittäen 45 heimon 75 lajista. Heimo edustaa varhaista koppisiemenisten sopeutumislevittäytymistä, sillä sen fossiilit ovat yleisiä, monimuotoisia ja maailmanlaajuisia varhaisten koppisiemenisfossiilien joukossa. Varhaisliitukaudelta noin 125 miljoonan vuoden takaa tunnetaan fossiilista siitepölyä, jolle on annettu nimeksi "Asteropollis" ja joka on tunnistettu kuuluvaksi "Hedyosmum"-sukuun. Monia muitakin löytöjä on, mm. hetiöitä, joissa siitepöly on paikallaan ponnessa. Suvuissa rosolehdet ("Chloranthus") ja "Sarcandra" kukat ovat sekundaarisesti eli toissijaisesti kaksineuvoisia: heimossa on yksineuvoisista kukista kehittynyt kaksineuvoisia.
Suvussa "Hedyosmum" kehälehdissä on ainutlaatuiset ikkunamaiset aukot. Sen hedekukissa on heteitä satamäärin, ja sikiäin on kehänpäällinen. "Hedyosmum" edustanee heimon evoluutiopuun varhaisinta kladia, ja sitä seuraavat järjestyksessä "Ascarina", rosolehdet ("Chloranthus") ja "Sarcandra".
Aleksandreia Eskhate

Aleksandreia Eskhate (usein "Aleksandria Eskhate"; , myös ; ) oli antiikin aikainen hellenistinen kaupunki nykyisen Tadžikistanin alueella. Se sijaitsi nykyisen Hudžandin paikalla.
Aleksandreia Eskhate, suomeksi ”Kaukaisin Aleksandreia”, oli yksi Aleksanteri Suuren sotaretkellään perustamista lukuisista Aleksandreia-nimisistä kaupungeista, ja lisänimensä mukaisesti niistä kaukaisin. Se perustettiin elokuussa 329 eaa. Kaupunki sijaitsi Keski-Aasiassa Jaksartes-joen (kreikkalaisten Tanais, nykyinen Syrdarja) varrella, ja toimi tukikohtana itäisiä heimoja vastaan.
Aleksanteri viipyi paikalla 20 päivää valvoen kaupungin 60 stadioninmittaa pitkien muurien rakentamista. Kaupunkiin asutettiin makedonialaisia veteraaneja, kreikkalaisia palkkasotilaita ja paikallista väestöä. 200-luvulla eaa. kaupunki oli osa Seleukidien valtakuntaa. Antiokhos I rakennutti sen uudelleen ja antoi sille uuden nimen "Antiokheia".
Miekkapyrstö

Miekkapyrstö ("Xiphophorus hellerii") on hammaskarppeihin (Poeciliidae) kuuluva kalalaji. Miekkapyrstön tieteellinen sukunimi Xiphophorus eli "miekkaa kantava" ei viittaa täysikasvuisen uroksen pyrstössä olevaan miekkaan, vaan peräevästä muodostuneeseen paritteluevään.
Koko ja ulkonäkö.
Aikuisen kalan pituus on 10–12 senttimetriä. Sukupuolet erottaa toisistaan koiraan pyrstöevän pitkulaisen ulokkeen avulla. 
Miekkapyrstöstä on jalostettu useita värimuunnoksia mm. risteyttämällä lähisukulaisen platyn ("Xiphophorus maculatus") kanssa. Miekkapyrstön kotiseudulla, Väli-Amerikassa esiintyvät muunnokset ovat väriltään vihertäviä ja haaleita. 
Alkuperä.
Miekkapyrstö on kotoisin Meksikosta ja Keski-Amerikasta.
Se on levinnyt ihmisen mukana muuallekin, tällaisia tulokaskantoja on muodostunut Namibian Otjkoto-järveen ja Transvaaliin. Kaikki kaupan miekkapyrstöt ovat viljeltyjä.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen.
Miekkapyrstö on vilkas kala, jota pidetään yleensä pienessä ryhmässä. Akvaariossa on syytä olla reheviä kasveja ja muita piilopaikkoja, jotta arempia kaloja ei kiusata liikaa.
Miekkapyrstöt synnyttävät eläviä poikasia helposti kotiakvaarioissa. Ne saattavat kuitenkin syödä omia poikasiaan, joten tiheäkasvuinen kasviviidakko esimerkiksi jaavansammalta auttaa poikasia selviämään ensimmäisistä päivistä. 
On erimielisyyksiä siitä, voiko miekkapyrstö vaihtaa sukupuolta, nimittäin joskus näyttää siltä että täysikasvuiselle naaraalle kehittyy miekka. Tämä on mahdollisesti vain myöhäistä varttumista.
Vesiolot ja ravinto.
Miekkapyrstö vaatii keskikovaa ja emäksistä vettä (pH yli 7), lämpötila 23-26 °C, akvaarion pituus vähintään 80 cm.
Miekkapyrstöt syövät lihapitoista sekaruokaa. Akvaariossa ruoaksi sopivat hiutaleet, lasiin kiinnitettävät ruokatabletit, vesikirput ja levä.
BirdLife Suomi

BirdLife Suomi (vuoteen 1995 saakka Lintutieteellisten Yhdistysten Liitto eli LYL) on vuonna 1973 perustettu kansallinen lintuyhdistysten ja -harrastajien keskusjärjestö. Jäsenyhdistyksiä on 30 ja niissä oli jäseniä vuonna 2024 17 900. Lisäksi BirdLifellä on 13 000 vuositukijaa. Järjestön tavoitteena on linnustonsuojelun ja lintuharrastuksen kautta edistää luonnon monimuotoisuuden säilymistä ja kestävää kehitystä. BirdLife Suomi on täysivaltaisena jäsenenä osa maailmanlaajuista BirdLife Internationalia.
Historia.
BirdLife Suomen edeltäjä Lintutieteellisten yhdistysten liitto (LYL) perustettiin 20. tammikuuta 1973. Silloin sen perusti kuusi jäsenyhdistystä ja 1 500 jäsentä. Vuonna 1992 LYL liittyi kansainväliseen BirdLife Internationaliin ja 29. huhtikuuta 1995 se muutti nimensä muotoon BirdLife Suomi.
Julkaisut ja hankkeet.
BirdLife Suomi julkaisee aikakauslehteä "Linnut" (vuoteen 1992 asti Lintumies), jäsenlehteään "BirdLife-lehti" ja tieteellistä sarjajulkaisua "Ornis Fennicaa". Se ylläpitää Tiira-nimistä lintutietopalvelua, jossa voi selata suomalaisia lintuhavaintoja ja pitää omaa havaintopäiväkirjaa.
BirdLife Suomi järjestää valtakunnallisia lintutapahtumia, joihin voi osallistua, vaikkei olisi lintuharrastaja. Tammikuun Pihabongauksessa ja kesäkuun Pönttöbongauksessa tarkkaillaan lintuja omalla pihalla tai mökillä. Toukokuussa järjestettävässä Tornien taistossa kilpaillaan leikkimielisesti, mistä lintutornista nähdään eniten lintulajeja kahdeksan tunnin aikana, ja samalla kerrotaan yleisölle lintuharrastuksesta. Touko–kesäkuun vaihteessa vietettävä Lasten lintuviikko haastaa aikuiset viemään lapset luontoretkelle.
BirdLife Suomi on ollut mukana vuodesta 1995 alkaen BirdLife Internationalin maailmanlaajuisessa hankkeessa kansainvälisesti tärkeiden lintukohteiden tunnistamiseksi ja suojelemiseksi (Important Bird Areas – IBA). Järjestö aloitti samana vuonna Suomen ympäristökeskuksen ja jäsenyhdistystensä kanssa yhteistyössä hankkeen Suomen kansallisesti tärkeistä lintualueista (Finnish Important Bird Areas – FINIBA).. Vuonna 2011 aloitettiin vastaava hanke maakunnallisesti tärkeiden lintualueiden (MAALI) tunnistamiseksi.
Talous.
Yhdistyksen toiminnasta noin 40 prosenttia katetaan jäsen- ja vuositukimaksuilla ja 10 prosenttia valtionavustuksilla. Lopun muodostavat julkaisutuotot, lahjoitukset ja muut tuotot. 
Vuoden nuori lintuharrastaja.
BirdLife Suomi valitsee vuosittain vuoden nuoren lintuharrastajan, jonka tulee olla alle 29-vuotias:
Ak-Dovurak

Ak-Dovurak ( ja ) on kaupunki Barun-Hemtsikskin piirissä Tuvassa Venäjällä 301 kilometriä Kyzylistä länteen. Kaupunki on perustettu 1964.
Asukasluvun kehitys:
Norjanmeri

Norjanmeri on Atlantin valtameren sivumeri Norjan länsipuolella ja Grönlanninmeren itäpuolella, rajoittuen pohjoisessa Barentsinmereen ja etelässä Pohjanmereen, Shetlandin- ja Färsaariin sekä Atlanttiin (ydinosa). 
Merialueen suurin syvyys on 3 970 metriä (toisen lähteen mukaan 4 020 m) ja meriveden suolaisuus noin 35 tuhannesosaa. Kokonaispinta-ala on 1 400 000 neliökilometriä. 
Aiemmin merialueen nimi on kirjoitettu suomeksi myös muodossa Rudian meri (1764), Rutjanmeri (1844), Norjan-meri (1914) ja Norjan meri (1937, 1963, 1964, 1965).
Kansainvälinen hydrografinen järjestö (IHO) määrittelee Norjanmeren rajat seuraavasti (1953):
Aiheesta muualla.
&lt;br&gt;
Katupoikien laulu

Katupoikien laulu on George de Godzinskyn säveltämä ja Turo Karton sanoittama laulu. Se kuultiin ensi kertaa Birgit Kronströmin esittämänä elokuvassa "Onnellinen ministeri" (1941). Laulun sanat kertovat helsinkiläisistä katunuorista, ja siinä käytetään vihellystä. Laulu on liitetty myös jääkiekkoseura Jokerien kotipeleihin, ja Problems?-yhtye on käynyt esittämässä sitä joukkueen kotiotteluissa Hartwall Areenalla ja Helsingin jäähallissa vuodesta 2023.
Magnoliales

Magnoliales on kasvilahko varhaisten koppisiemenisten magnolidien kladissa. Ne ovat puuvartisia, joiden lehdet ovat kahdessa rivissä tai joskus kierteisasentoisia. Niiden kukkarakenteen on (aiemmin) ajateltu edustavan alkukantaista tyyppiä kierteisesti järjestyneine ja lukuisine kehälehtineen ja heteineen sekä erillisine emilehtineen.
Heimot.
Lahkossa on nykyisen käsityksen mukaan kuusi heimoa.
Sandemo-sarja

Sandemo-sarja on norjalais-ruotsalaisen Margit Sandemon kirjoittama viihteellinen romaanisarja. Sarjaan kuuluu 40 osaa, jotka ovat:
Sandemo-sarjan ensimmäinen kirja julkaistiin vuonna 1964 ja viimeinen 1981. Sandemo-sarjan kirjoja on olemassa vain pehmeäkantisina.
Editha

Editha (910 – 29. tammikuuta 946 Magdeburg), tunnetaan myös kirjoitusmuodoissa Eadgyth, Edgith ja Edgitha, oli Englannin kuninkaan Edvard I:n ja kuningatar Aelflaedan tytär. Hän avioitui Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan perustajan Otto I Suuren kanssa vuonna 929.
Edithan isoisä oli Alfred Suuri; kuningas Athelstan oli hänen velipuolensa.
Vuonna 929 Saksan kuningas Henrik I Linnustaja lähetti valtuuskunnan Englantiin hankkimaan puolisoa Otolle. Valittavana oli kaksi sisarusta, Editha ja Adiva, joista Otto valitsi Edithan. Adiva oli myös naimisissa tuntemattoman eurooppalaisen hallitsijan kanssa.
Uusi-Britannia

Uusi-Britannia () on Papua-Uuteen-Guineaan kuuluvien Bismarckinsaarten suurin saari, joka sijaitsee Uuden-Guinean koillispuolella. Se on maailman 37. suurin saari ja maansa toiseksi suurin pääsaaren jälkeen. Karkeasti sirpin muotoinen saari on noin 600 kilometriä pitkä ja suurimmillaan 80 kilometriä leveä. Sen pinta-ala on 36 520 neliökilometriä ja asukasluku 404 641 (vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan). 
Uusi-Britannia on jaettu kahteen maakuntaan: West New Britainiin (pääkaupunki Kimbe) ja East New Britainiin (pääkaupunki Kokopo). Saarella on kulta-, kupari-, rauta- ja hiiliesiintymiä sekä kaakaon ja kopran tuotantoa.
Saari on vulkaanisesti aktiivinen ja siellä on useita toimivia tulivuoria. Vuoristojen hallitseman saaren korkein vuori on toimiva tulivuori Mount Sinewit (2 438 m) saaren pohjoisosassa. Useat muutkin huiput kohoavat yli kahden kilometrin korkeuteen. Muita tulivuoria ovat muun muassa Ulawun, Langila, Tavurvur sekä Suluvuoret.
Historia.
Ensimmäinen Uuden-Britannian saarelle saapunut eurooppalainen oli William Dampier 27. helmikuuta 1700. Hän antoi saarelle latinankielisen nimen "Nova Britannia". Saksalaisten hallitessa saarta 1884–1914 Saksan Uuden-Guinean osana sitä kutsuttiin "Uudeksi-Pommeriksi". 11. syyskuuta 1914 saarella käytiin yksi ensimmäisen maailmansodan varhaisista taisteluista, kun australialaiset joukot saapuivat saarelle. Vuonna 1994 saaren suurinta kaupunkia Rabaulia koetteli tulivuorenpurkaus, joka peitti suurimman osan kaupungista ja lentokentän tuhkan alle. Kaupunki jouduttiin hylkäämään ja siirtämään 20 kilometrin päähän Kokopoon. Uutta East New Britainin pääkaupunkialuetta kutsutaan yhä usein Rabauliksi.
De svarta riddarna

De svarta riddarna ("Mustat ritarit") on norjalais-ruotsalaisen Margit Sandemon kirjoittama historiallinen romaanisarja. Sarjaan kuuluu kaksitoista kirjaa, jotka ovat (nimisuomennokset ruotsinkielisten nimien mukaan):
1. "I skuggan av ett tecken" ("Varjon merkissä")
2. "Dit ingen går" ("Sinne ei mene kukaan")
3. "Vindens klagan" ("Tuulen valitus")
4. "Trollmannens märke" ("Velhon merkki")
5. "Skuggor" ("Varjot")
6. "Tistel bland rosor" ("Ohdakkeita ruusujen seassa")
7. "Amuletterna" ("Amuletit")
8. "Järnjungfrun" ("Rautaneitsyt")
9. "Demonens vingar" ("Demonin siivet")
10. "De okända" ("Tuntematon")
11. "Stenarnas tystnad" ("Kivien hiljaisuus")
12. "Vinterdröm" ("Talviuni")
De svarta riddarna -sarja on julkaistu kolmella kielellä, norjaksi, ruotsiksi ja puolaksi.
Sarjan ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 2000 ja viimeinen vuonna 2003. Lisäksi on kirjoitettu vuonna 2003 julkaistu kirja nimeltä "I riddarnas spår", joka kertoo niistä vanhoista legendoista ja siitä tutkimustyöstä, johon De svarta riddarna -sarja perustuu.
Juoni.
De svarta riddarna-sarjan tapahtumat alkavat vuonna 2001. Päähenkilöinä on kaksi nuorta, Unni ja Morten. Morten on juuri joutunut auto-onnettomuuteen, ja kun Unni käy hänen luonaan sairaalassa, hän saa kuulla, että 1400-luvulla viisi mustaa ritaria tekivät sopimuksen ja langettivat Mortenin suvun ylle kirouksen, joka aiheutti sen, ettei kukaan siinä suvussa elä 25 vuotta vanhemmaksi. Sekä Mortenin vanhemmat että isovanhemmat kuolivat jo 25-vuotiaina, ja nyt Mortenin 25-vuotissyntymäpäivä lähestyy uhkaavasti ja häntä odottaa sama kohtalo.
Unni ja Morten päättävät tehdä yhdessä jotakin kirouksen murtamiseksi, ja lähtevät jäljittämään kirousta. Tarinan edetessä he tapaavat kolme muuta nuorta, Antonin ja hänen veljensä Jordin sekä Jordin naisystävän Veslan.
Vestan neitsyet

Vestan neitsyet eli vestaalit tai vestaalittaret () olivat kotilieden jumalattaren Vestan papittaria antiikin Roomassa. Alun perin Rooman kuningas valitsi tehtävään kaksi vestaalia, sitten luku kohotettiin neljään ja lopulta kuuteen. Valinta myös siirtyi pontifex maximukselle, Rooman ylipapille.
Ehdolle asetettavan tytön tuli olla iältään kuuden ja kymmenen välillä, eikä hänellä saanut olla ruumiillisia tai henkisiä vammoja. Tytön tuli lisäksi olla vapaiden Rooman kansalaisten tytär. Vestan neitsyeksi valittu antoi siveyslupauksen ja palveli tehtävässään 30 vuotta. Kymmenen ensimmäistä vuotta kuluivat vestaalin tehtävien opiskeluun, seuraavat kymmenen tehtävien hoitoon Vestan temppelissä ja viimeiset kymmenen tehtävien opettamiseen seuraajille. Yksi Vestan neitsyistä toimi papitarten johtajana nimikkeenään "virgo Vestalis maxima".
Vestaalien tärkein tehtävä oli vartioida ja pitää yllä Vestan temppelissä palavaa pyhää tulta. Tämän lisäksi he osallistuivat uhrimenojen valmisteluihin ja esiintyivät juhlissa pontifex maximuksen seurassa. Vestaalit asuivat temppelin vieressä sijainneessa talossa, "Atrium Vestae"ssa. Vestan neitsyet saivat useita etuoikeuksia, ja heitä kunnioitettiin suuresti. Heiltä kuitenkin edellytettiin tehtäviensä moitteetonta hoitoa. Jos tuli pääsi sammumaan, vestaali ruoskittiin, ja siveyslupauksensa rikkonut vestaali haudattiin elävältä. Palveluksensa jälkeen Vestan neitsyellä oli lupa mennä naimisiin ja hankkia lapsia. Useimmat pysyivät kuitenkin naimattomina.
Vestaalit olivat erittäin arvostettuja ja rikkaita kansalaisia, joiden mielipiteitä kuunneltiin ja joilta kysyttiin tärkeitä asioita. Kun he liikkuivat Rooman kaduilla, heitä kuljetettiin kantotuolissa, ja liktori kulki heidän edellään.
Viimeinen tunnettu Vestan neitsyt oli Coelia Concordia. Papitarten toiminta lakkautettiin lopullisesti vuonna 394.
Myyttien mukaan Romuluksen ja Remuksen äiti Rhea Silvia olisi ollut Vestan neitsyt, jonka Mars-jumala saattoi raskaaksi.
Blåljus!

Blåljus (norj. "Blålys!", suom. "Sinivalo") on norjalais-ruotsalaisen Margit Sandemon kirjoittama romaanisarja. Sarja käsittää kuusi kirjaa, jotka ovat (nimisuomennokset ruotsinkielisten nimien mukaan):
Blåljus-sarja on julkaistu kahdella kielellä, ruotsiksi ja norjaksi. Sarja julkaistiin vuonna 2004, ja sitä on olemassa vain pehmeäkantisena.
Laurales

Laurales on kasvilahko, joka kuuluu varhaisten koppisiemenisten magnolidien kladiin. Siihen kuuluu seitsemän heimoa, joihin sisältyy puuvartisia kasveja. Lehtiasento on läheisestä Magnoliales-lahkosta poiketen vastakkainen ja kukat sijaitsevat viuhkomaisissa kukinnoissa ja ovat maljakehäisiä (pohjus muodostaa putkimaisen rakenteen, jonka reunalla kehälehdet ja heteet ovat). Hedelmät ovat avautumattomia ja yksisiemenisiä, ja putkimainen pohjus (hypanthium) säilyy hedelmäasteelle.
Heimot.
Lahkossa on nykyisen käsityksen mukaan seitsemän heimoa:
Babuškin

Babuškin, () on kaupunki Baikaljärven etelärannalla Burjatian eteläosassa Venäjällä. Kaupunki on Siperian radan varrella. 
"Asukasluvun kehitys"
Babuškin perustettiin 1892 postiasemaksi ja aluksi se tunnettiin nimellä Mysovaja (Мысовая). Vuonna 1941 kaupunki nimettiin Babuškiniksi, vallankumouksellisen Ivan Babuškinin kunniaksi, joka teloitettiin asemalla 1906.
Asfyksia

Hapenpuutetila eli asfyksia (kreik.) on hengityshäiriö, jossa potilaalla on samanaikaisesti hapenpuute ja liian korkea hiilidioksiditaso. Seurauksena on hengityksen pysähtyminen ja syvä tajuttomuus. Käsitettä käytetään yleensä vain sikiöstä tai vastasyntyneestä puhuttaessa.
Vuonna 2015 noin 9,8 miljoonaa ihmistä kärsi tahattomasta hapenpuutteesta, mikä johti 35 000 ihmisen kuolemaan maailmalla.
Asfyksia-sana tulee antiikin kreikasta "ilman" ja , "puristaa" (sydämen syke).
Runrig

Runrig on skotlantilainen rock-yhtye, jonka perustivat veljekset Rory ja Calum MacDonald 1973. Yhtye tunnetaan gaelinkielisten sanoitusten yhdistämisestä rock-musiikkiin sekä gaelinkielisen kulttuurin edistämisestä.
Yhtyeen laulajana vuoteen 1997 asti toiminut Donnie Munro erosi yhtyeestä alkaessaan tavoitella poliittista uraa Työväenpuolueen (Työväenpuolue) ehdokkaana. Yritys ei onnistunut. Myöhemmin myös yhtyeen kosketinsoittaja Peter Wishart lähti poliittiselle uralle Skotlannin kansallispuolueen edustajana.
Canellales

Canellales on kasvilahko, joka kuuluu varhaisten koppisiemenisten magnolidien kladiin. Siihen kuuluu kaksi puuvartisheimoa. Niiden kasveilla on vaatimattoman kokoiset kukat, joissa on erilaistuneet verhiö ja teriö.
Kanellapuukasvien (Canellaceae) heimossa on 13 viiteen sukuun kuuluvaa lajia. Levinneisyysaluetta ovat trooppiset seudut Amerikassa, Itä-Afrikassa ja Madagaskarilla. Lajit ovat ainavihantia pensaita tai puita, joiden lehdet ovat melko paksut, aromaattiset ja korvakkeettomat. Niiden laidat ovat ehyet. Kukkien kolme ulointa kehälehteä ovat verhomaiset ja heteet ovat yhteen kasvaneita. Niiden ponnet avautuvat ulospäin. Sikiäimessä on laitaistukat. Hedelmä on marja.
Kapteeninpuukasvien (Winteraceae) heimoon kuuluu 4–7 sukua, joissa on 60–90 tropiikin vuoristoissa, muttei kuitenkaan Afrikan mantereella kasvavaa lajia. Ne ovat usein melko pieniä ainavihantia puita tai pensaita, joiden lehdet ovat aromaattiset, kierteisesti järjestyneet, ehyet ja usein alapinnaltaan harmahtavat. Kukan osat ovat lähes aina erilliset lukuun ottamatta verhiötä, joka muodostaa kukan auetessa pois putoavan hupun eli kalyptran. Hedelmä on usein pieni marja.
Uusi-Irlanti

Uusi-Irlanti (, tok pisinin kielellä "Niu Ailan") on Papua-Uudelle-Guinealle kuuluvien Bismarckinsaarten toiseksi suurin saari Uuden-Britannian jälkeen. Uusi-Irlanti on myös yksi Papua-Uuden-Guinean 19 maakunnasta, ja siihen kuuluu pääsaaren ohella muita lähistöllä sijaitsevia pienempiä saaria, kuten Uusi-Hannover, Mussau ja Emira, Tabarsaaret, Lihir sekä Fenisaaret. Musketin muotoiseksi kuvailtu Uusi-Irlanti on hyvin kapea, ja sen luode–kaakkosuuntainen pituus on noin 320 kilometriä ja leveys pääosin alle 10 kilometriä. Kapeudestaan huolimatta saarella on jyrkkä ja teräväpiirteinen keskusvuoristo, jonka korkein huippu Lambel kohoaa 2 150 metrin korkeuteen.
Uuden-Irlannin saaren pinta-ala on noin 9 600 neliökilometriä ja koko maakunnan asukasluku 194 000 (2011). Valtaosa väestöstä asuu pienissä kylissä maaseudulla. Suurin kaupunki ja maakunnan pääkaupunki on Kavieng (11 560 asukasta 2000) saaren pohjoiskärjessä. Saarella puhutaan noin kahtakymmentä kieltä ja 45 murretta. Näistä lähes kaikki kuuluvat austronesialaisiin kieliin. Kopran tuotanto on saaren merkittävimpiä tulonlähteitä.
Historia.
Saari asutettiin ensimmäisen kerran noin 40 000 vuotta sitten. Noin 3 300 vuotta sitten seudulla sijaitsi Lapitan keramiikkakulttuuri. Hollantilaiset tutkimusmatkailijat saapuivat saarelle ensimmäisinä eurooppalaisina vuonna 1516. Lähetystoiminta aloitettiin vasta vuonna 1877, ja 1886 saksalaiset siirsivät saaren omaan hallintaansa. Siitä lähtien vuoteen 1914 asti saari tunnettiin nimellä "Uusi-Mecklenburg" ().
Aiheesta muualla.
Adelheid

Adelheid (931 Burgundi – 16. joulukuuta 999 Selzin luostari, Elsass) oli Burgundin kuninkaan Rudolf II:n ja Berta Schwabenilaisen tytär. Hän toimi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan sijaishallitsijana, kun keisarin virka oli hänen pojanpojallaan Otto III:lla.
Jo nuorena neitona Adelheid luvattiin Italian Lotharille puolisoksi, ja hänen täytettyään 16 vuotta pari vihittiin avioliittoon. Jo nuorena Adelheid oli esimerkillinen kristitty, joka piti huolta köyhistä ja oli auttavainen. Vuonna 950, vain kolmen avioliittovuoden jälkeen hänen miehensä myrkytettiin. Maakreivi Berengar II halusi nuoren lesken puolisoksi pojalleen Adalbertille saadakseen lesken hallitseman Italian kruunun haltuunsa. Adelheid ei kuitenkaan hyväksynyt naimatarjousta, minkä johdosta Berengar vangitsi Adelheidin säilyttäen häntä Gardan linnassaan. Adelheidin onnistui paeta vankeudesta Canossaan tyttärensä Emman kanssa, josta myöhemmin tuli Ranskan kuninkaan Lotharin puoliso. Adelheid pyysi apua Otto I:ltä, koska Berengar oli miehittänyt hänen lombardialais-italialaisen kuningaskuntansa. Otto I ja Adelheid avioituivat vuonna 951. He saivat neljä lasta, joista vanhin Mathilde johti abbedissana Quedlingen luostaria ja nuorimmasta Otosta tuli isänsä seuraaja.
Adelheid oli hyvin sivistynyt nainen, hän puhui neljää kieltä ja luki paljon. Hänellä oli paljon vaikutusvaltaa myös politiikassa, mikä jatkui Otto I:n kuoleman jälkeen Adelheidin ollessa poikansa, keisari Otto II:n tärkeimpiä neuvonantajia. Otto II:n lyhyeksi jääneen hallitusajan jälkeen valtaistuimelle nousi alaikäinen Otto III, jonka äiti, Bysantin prinsessa Theofano, piti yhdessä Adelheidin kanssa valtaa sijaishallitsijoina. Tärkeimpänä päämääränä leskikeisarinnoilla oli säilyttää kruunu suvussa. Tässä työssä heitä avusti Mainzin arkkipiispa Willigis.
Kun Otto III otti hallintovastuun harteilleen, Adelheid omistautui hyväntekeväisyydelle ja luostareiden perustamiselle. Lähellä Adelheidin sydäntä oli Clunyn luostarin uudistusliike ja sen tukeminen. Lopulta hän muutti Pohjois-Elsassiin perustamaansa Selzin luostariin, jossa hän kuoli vuonna 999. Paavi Urbanus II julisti Adelheidin pyhimykseksi vuonna 1097, ja hänen muistopäiväänsä vietetään joulukuun 16. päivänä.
Aristolochiales

Aristolochiales oli kasvilahko, johon kuului kolme ulkonaisesti melko erilaista kaksisirkkaisheimoa. Hydnoraceae käsittää loiselämään sopeutuneita meheväversoisia ja lehtivihreättömiä kasveja, Lactoridaceae vain yhden pensaslajin ja Aristolochiaceae eli piippuruohokasvit ruohovartisia, usein köynnöstäviä kasveja. Niiden keskinäinen sukulaisuus perustuu molekyylitutkimuksiin.