Opetustaulu

Opetustaulut ovat 1800–1900-luvulla käytettyjä luokkahuoneen havaintovälineitä, joilla pyrittiin visuaalisesti esittämään asioita opettajan puheen ja oppikirjojen tekstin tueksi. Niitä käytettiin erityisesti sen takia, että tuon ajan oppikirjoissa oli vähän kuvitusta.
Opetustauluja kutsuttiin muillakin nimillä, kuten "opetuskuva, koulutaulu, kuvataulu, havaintotaulu, seinätaulu" tai "seinäkuva".
Koulujen poistamista vanhoista opetustauluista on tullut suosittu keräilykohde ja sisustuselementti.
Opetustaulujen käyttö.
Opetustilanteessa opettaja selitti opetustaulun kuvaa usein karttakeppiä osoittimena käyttäen, tai antoi jollekin oppilaalle tehtäväksi selittää kuvaa luokan edessä. Opetustaulut olivat jäykälle pahville pohjustettuja monivärisiä painokuvia, joissa oli yleensä paljon yksityiskohtia katseltavaksi. Taulun yläreunassa oli naru, josta taulu voitiin ripustaa luokan seinälle tai erityiseen telineeseen. Taulut olivat kooltaan suurimmillaan noin 80 x 120 cm. Niitä säilytettiin joko luokka- tai varastohuoneen seinää vasten nojaavana pinona tai erityisessä selailutelineessä, jollaisia nykyisin käytetään julisteita tai taidegrafiikan vedoksia myyvissä liikkeissä.
Karttarullat.
Opetustauluja suurempia havaintokuvia ovat maantiedon opetuksessa käytetyt karttarullat, joita kouluissa käytetään yhä. Ne on painettu taipuisalle, nykyisin muovitetulle kankaalle, jonka ylä- ja alareunaan pitkin on kiinnitetty jäykkä kapula. Karttarullat säilytetään rullattuina ja narulla kiinni sidottuina esimerkiksi luokkahuoneen nurkassa pystyssä tai erityisessä karttatelineessä.
Historia.
Opetustaulut alkoivat kehittyä Saksassa ja Ranskassa, korkeinta painotekniikkaa edustavissa maissa 1800-luvun alkupuolella. Vanhin saksalainen opetustaulu on vuodelta 1836. Alkuun ne olivat kooltaan vain noin 30 x 40 cm, mutta luokkahuoneiden ja painokoneiden koon kasvaessa ne vähitellen suurenivat. Vielä 1800-luvun puolivälissä taulut painettiin mustalla ja väritettiin sitten käsin. Kun useimmat litografiatyöt olivat nimettömien mestarien tekemiä, koulutauluissa alettiin käyttää taiteilijoiden nimiä paremman luotettavuuden saavuttamiseksi.
Suomessa opetustaulut alkoivat yleistyä kansakoululaitoksen kehittymisen myötä 1800-luvun lopulla. Uno Cygnaeus oli nähnyt ulkomailla käytettävän havaintovälineitä opetuksessa ja hänen aloitteestaan suomalaisiin kouluihin hankittiin opetustaulujen lisäksi karttoja, täytettyjä lintuja ja maapallon pienoismalleja.
Suomessa koulutaulun tapaisia havaintovälineitä, pieniä lintu- ja muita eläinkuvia, piirsivät painettaviksi jo von Wrightin taiteilijaveljekset vuosina 1828–1829. WSOY julkaisi ensimmäisen varsinaisen suomalaisen opetustaulusarjan: Nils Wiwelin piirtämä 10-osainen "Kuvia Suomen historiasta" painettiin vuonna 1900. Laajimmat opetustaulusarjat teki Kansanopettajain Osakeyhtiö Valistus. Muita kustantajia olivat Otava, WSOY, Weilin+Göös ja Akateeminen Kirjakauppa, jotka perustivat 1910 Koulutarpeiden Keskusliike Oy:n. Paljon opetustauluja kustansi myös Kouluaitta Oy (per. 1933).
Opetustauluja piirrettiin eri alojen asiantuntijoiden suunnitelmien pohjalta. Monet taiteilijat tekivät opetustauluja varta vasten, kuten esimerkiksi Venny Soldan-Brofeldt, Hugo Simberg ja Martta Wendelin. Suoraan jäljennettiin esimerkiksi Albert Edelfeltin, Akseli Gallen-Kallelan ja Aarno Karimon historiamaalauksia.