tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Isohirvenjuuri

Isohirvenjuuri ("Inula helenium") on monivuotinen asterikasveihin kuuluva mauste- ja rohdoskasvi. Se voi kasvaa jopa kaksimetriseksi, ja sen varsi on tumman punaruskea ja lyhytkarvainen. Mykerökukintojen teriö on keltainen, ja se on 6–8 senttiä leveä. Isohirvenjuuri on peräisin Länsi- ja Keski-Aasiasta, mutta viljelyn ansiosta se on levinnyt myös Eurooppaan. Kasvia on käytetty jo antiikin ajoista rohtona ja ravintokasvina.
Ulkonäkö ja koko.
Isohirvenjuuri voi kasvaa jopa kaksi metriä korkeaksi. Varsi on vankka, tumman punaruskea ja lyhytkarvainen. Lehdet ovat varressa kierteisesti, ylimmät niistä ovat sepiviä. Lehtilapa on iso, alta hyvin tiheään ruskehtavan lyhytkarvainen ja päältä karhea. Lehtilavan laidoissa on tiheään vuorotellen erikokoisia hampaita. Kukinto on 6–8 cm leveä mykerö. Mykeröstöt sijaitsevat tavallisesti huiskilomaisesti varren päässä. Mykerön kehtosuomut ovat limittäin useana rivinä. Kehtosuomut ovat lyhytkarvaisia. Ulommat niistä ovat lehtimäisiä, puikeita ja koukkukärkisiä, sisemmät kalvomaisia, suikeita ja suoria. Ulkosuomut puuttuvat. Mykeröpohjus on litteähkö ja suomuton. Teriö on keltainen. Laitakukkien kieli on 3–4 cm pitkä. Laitakukissa (emikukkia) teriö on tasasoukan kielimäinen, kaksineuvoisissa kehräkukissa torvimainen. Suomessa isohirvenjuuri kukkii heinä-syyskuussa. Hedelmä on särmikäs pähkylä, jonka pappus on hapsihaiveninen.
Isohirvenjuurta muistuttavia Suomessa luonnonvaraisia lajeja ovat rantahirvenjuuri ("Inula salicina") ja vanukehirvenjuuri ("Inula britannica") sekä koristekasvina viljeltävät jättihirvenjuuri ("Inula magnifica"), terttuhirvenjuuri ("Inula racemosa") ja auringontähti ("Telekia speciosa").
Levinneisyys.
Isohirvenjuuri on alun perin kotoisin Länsi- ja Keski-Aasiasta, mutta on levinnyt viljelyn myötä jo varhain laajoille alueilla muun muassa Euroopassa. Suomessa isohirvenjuuri on luonnossa vakinaistunut uustulokas, jota tavataan Manner-Suomessa Vaasan korkeudelle saakka. Ahvenanmaalta laji puuttuu.
Elinympäristö.
Isohirvenjuuri viihtyy tuoreehkossa, ravinteikkaassa maassa. Suomessa laji on viljelyjäänne tai -karkulainen, jota tavataan asumusten liepeillä, niityillä, tienvarsilla ja pellonlaiteilla. Toisinaan sitä tavataan myös kaatopaikoilla.
Käyttö.
Isohirvenjuurta on käytetty ainakin antiikin ajoista asti rohtona ja ravinnoksi sekä mausteena alkoholijuomissa. Kasvista käytetään sen juurakkoa ja juuria, josta saadaan hirvenjuuriöljyä. Rohtona sitä on käytetty erityisesti yskään, hengitysteiden infektioihin ja vatsavaivoihin. Antiseptisten ominaisuuksien vuoksi sitä on käytetty myös matolääkkeenä edistämään hien ja virtsan eritystä.
Hirvenjuuressa on suvun mukaan nimettyä inuliini-nimistä sokeriyhdistettä, jota on myös maa-artisokassa ja mustajuuressa.
Etikka

Etikka on hapan neste, joka syntyy viinin tai väkiviinan alkoholin hapettuessa etikkahapoksi. Suomessa eniten käytettävä väritön "väkiviinaetikka" on veden ja etikkahapon sekoitus. Etikan etikkahappopitoisuus on tyypillisesti 3–5 prosenttia. 
Etikkaa tehdään istuttamalla alkoholiin sopiva bakteerikanta. Etikoituminen alkaa yleensä myös spontaanisti liian pitkäksi aikaa auki jätetyssä alkoholipullossa.
Etikkalajeja:
Etikkaa voidaan käyttää esimerkiksi etikkasäilönnässä ja salaatinkastikkeissa. Väkiviinaetikkaa käytetään myös puhdistusaineena, jolla voi poistaa muun muassa kalkkitahroja.
Valmistusmenetelmät.
Alkuperäinen menetelmä on ollut viinin jättäminen avoimeen astiaan niin pitkäksi aikaa, että siitä tulee etikkaa eli hapanviiniä, jota ranskan kielen sana "vinaigre" alkujaan tarkoittaa. Menetelmällä ei kuitenkaan synny kovin korkealaatuista viinietikkaa.
Orléansin menetelmä.
Tunnetuin vanhoista viinietikan valmistusmenetelmistä on Orléans-menetelmä, joka oli ensimmäinen laadukasta viinietikkaa tuottava teollinen menetelmä. Se kehitettiin 1670-luvulla Orléansissa Ranskassa. Orléans-pintamenetelmässä viinin annettiin etikoitua makaavissa 200 litran tynnyreissä.
 Orléansin menetelmästä on kehitetty teollinen versio, jossa käytetään teräksisiä pystysäiliöitä. Tässä menetelmässä etikka lämpenee ja etikan aromit haihtuvat.
Muita menetelmiä.
Orléansin menetelmän tilalle tuli vähitellen 1800-luvun alkupuolella kehitetty ”pikaetikkamenetelmä” eli lastumenetelmä, jota esimerkiksi Rajamäen tehtaat käytti aloittaessaan etikan valmistuksen 1892. Menetelmässä viini tai muu alkoholipitoinen liuos valutettiin säiliön ritilän päällä olevien puulastujen läpi. Lastuissa olevat etikkabakteerit hapettivat alkoholista etikkaa. 
Sittemmin on siirrytty yleisesti submerssimenetelmään, jossa liuoksessa elävät bakteerit hapettavat etikkaa etanolista.
Funktionaalinen käyttö.
Omenaviinietikkaa on markkinoitu laihdutustuotteena. Suomen lihavuustutkijat ry:n jäsen dosentti Pertti Mustajoki kuitenkin torjuu ajatuksen huijauksena.
Saksanpähkinä

Saksanpähkinä eli saksanjalopähkinä ("Juglans regia") on kookaslehtinen yksikotinen puu, jonka hede- ja emikukinnot ovat erikseen. Se kasvaa 20 metriä korkeaksi, ja lehvästöstä tulee avoimella paikalla 20 metriä leveä. Saksanpähkinä kasvaa luonnonvaraisena Itä-Euroopasta aina Himalajan vuoristoon ja Kiinaan asti.
Pähkinä.
Biologisesti pähkinä on luumarjan siemen eli kivi. Hedelmässä on ohut raakana mehevä osa, joka pähkinän kypsyessä kuivuu pois. Sen kuorikalvosta saadaan väriainetta, ja tuoreet saksanpähkinät värjäävätkin helposti poimijoiden kädet, elleivät nämä käytä suojakäsineitä. Saksanpähkinöissä on paljon rasvaa, myös terveellisiä omega-rasvahappoja. Niitä syödään sellaisenaan mutta käytetään myös ruoanlaitossa, etenkin itämaisissa ruoissa. Saksanpähkinöistä valmistetaan myös öljyä, jota käytetään oliiviöljyn tapaan. Rasvainen saksanpähkinä ei säilykään kovin pitkään pilaantumatta, vaan se härskiintyy helposti.
Esiintyminen.
Suomessa saksanpähkinä ei menesty pakkasen vuoksi, vaikka etelärannikolta löytyykin muutamia kitukasvuisia yksilöitä. Sen sijaan eräät muut "Juglans"-suvun puut ovat Suomessakin suosittuja puistopuita. Toisaalta Himalajalla tiedetään puiden kestäneen jopa –45 °C yli neljän kilometrin korkeudessa. Alueen maanviljelijät ovat onnistuneet myös varttamaan saksanpähkinää muiden jalopähkinöiden juuriin.
Käyttö.
Puistopuuna saksanpähkinä on suosittu kookaslehtisen ulkonäkönsä vuoksi, mikä luo tropiikinomaista tunnelmaa. Saksanpähkinän puuta käytetään huonekaluteollisuudessa raaka-aineena ja koristeveistossa.
Saksanpähkinäöljy oli yksi tärkeimmistä öljyistä renessanssin maalareille. Se kuivuu nopeasti eikä kellastu yhtä paljon kuin muut öljyt, esimerkiksi pellavaöljy. Se soveltuu mainiosti öljymaalaamiseen ja pensseleiden puhdistukseen tärpätin tilalle. Härskiintymisen estämiseksi sitä säilytetään valolta suojattuna viileässä.
Mausteneilikka

Mausteneilikka ("Syzygium aromaticum", syn. "Eugenia caryophyllus") on myrttikasvien (Myrtaceae) heimon jambolaanien ("Syzygium") sukuun kuuluva puu. Samalla nimellä kutsutaan kasvin mausteeksi kuivattuja kukkanuppuja. Kasvi ei nimestään huolimatta ole sukua varsinaisille neilikoille. Mausteneilikan eteerisen öljyn eli neilikkaöljyn CAS-numero on 8000-34-8.
Mausteneilikka kasvaa villinä Indonesian Molukeilla eli Maustesaarilla, jossa sitä myös poimitaan myyntiin. Sitä kasvatetaan myös Madagaskarilla, Sansibarilla, Intiassa ja Sri Lankassa.
Ulkonäkö ja koko.
Mausteneilikka on pienehkö ainavihanta puu, joka kasvaa 8–30 metriä korkeaksi. Puu on muodoltaan pensasmainen, haarautuen usein läheltä tyveä. Lehdet ovat soikeat ja ehytlaitaiset. Lehtien alapinnalla on öljyrauhasia. Laji on yksikotinen, ja kukat ovat kaksineuvoisia. Pienet kukat sijaitsevat kukinnoissa versojen päädyissä. Hedelmä on pieni luumarja, jonka sisällä on yksi siemen.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Mausteneilikka kasvaa luonnostaan ainoastaan eräillä Indonesian Molukkien saariryhmän saarilla. Nykyisin sitä kuitenkin viljellään laajalti trooppisen vyöhykkeen alueella.
Mausteneilikka kasvaa trooppisissa sademetsissä. Se ei kestä liikaa auringonvaloa nuorena vaan tarvitsee metsän varjostusta. Sitä esiintyy merenpinnan tasosta noin tuhannen metrin korkeuteen asti. Se elinalueiden keskimääräinen vuoden keskilämpötila on 25 °C ja keskimääräinen vuosittainen sadanta 1 500–2 500 millimetriä.
Käyttö.
Mausteneilikkaa käytetään laajasti mausteena varsinkin Aasiassa mutta myös Euroopassa, Afrikassa ja Amerikan mantereilla. Monissa aasialaisissa keittiöissä mausteneilikkaa käytetään liharuoissa ja riisin maustamisessa. Skandinaavisessa keittiössä neilikkaa käytetään etenkin jouluruoissa: kinkussa ja glögissä. Muualla Euroopassa sitä käytetään yleisemmin liharuoissa ja säilykkeissä. Sitä käytetään myös maustekastikkeissa, kuten worcesterkastikkeessa.
Indonesiassa ja Kreikan suunnalla mausteneilikkaa poltetaan tupakan seassa. Mausteneilikan pureskeleminen raikastaa hengityksen, mikä on tiedetty jo muinaisessa Kiinassa.
Historia.
Mausteneilikan historia hyötykasvina on tuhansien vuosien pituinen. Kuivattua maustetta on viety Molukkien saarilta nykyisen Indonesian alueelta Kiinaan jo noin 2 500 vuotta sitten. Kasvia istutettiin myös muille Indonesian saarille. Maustetta tuotiin myöhemmin myös muualle Aasiaan ja Eurooppaan. Se oli pitkään arvokas tuote, ja Euroopan valtiot taistelivat 1600–1800-luvuilla saarista, joilla puuta kasvoi. 1600-luvulla Alankomaat valloitti Molukkien alueen ja sai käytännössä monopoliaseman mausteneilikan kaupassa. 1800-luvulla kasvia alettiin levittää laajalti viljelykseen muille trooppisille alueille.
Jouni Lompolo

Jouni Kaarlo Lompolo (24. syyskuuta 1936 Kittilä – 20. huhtikuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen pakinoitsija ja kirjailija.
Ura.
Lompolo tunnettiin parhaiten Helsingin Sanomiin vuosina 1956–2001 nimimerkillä ”Origo” kirjoittamistaan pakinoista, joissa hän taitavasti yhdisti nasevan älyllisyyden ja tunteellisen lapsenmielisyyden. Hänen pakinansa olivat luonteeltaan asiaproosamaisia, mutta loppujen lopuksi niitä lukiessaan törmäsi yllättäviinkin kärjistyksiin. Hän oli pakinan tyylimestari, sillä teksti oli kirjallisesti korkeatasoista ja sen kieli tarkkaa ja oivaltavaa. Lompolon huumorissa oli alakuloisuutta: “Kirjoitin pakinoita koko elämäni. Kaksi lukijaa soitti, päätoimittaja kutsui kerran puheilleen.” Origon nimellä hän julkaisi myös omaelämäkerrallisen teoksen "Hunsvotin päiväkirja". Lompolo jäi eläkkeelle Helsingin Sanomista vuonna 2001. 
Lompolo teki myös elokuvakäsikirjoituksia niin elokuviin kuin televisiollekin. Jarno Hiilloskorven viimeiseksi jäänyt elokuvaohjaus "Rakkaus alkaa aamuyöstä" (1966) oli Lompolon kirjoittama, samoin kuin Ilkka Vanteen ohjaama televisioelokuva "Aito Halonen" (1989), ahneudesta kertova musta komedia, jonka juoni pyörii aidon Pekka Halosen taulun ympärillä. Lompolo osallistui myös Rauni Mollbergin elokuvan "Paratiisin lapset" (1994) käsikirjoitukseen, joka perustui Lompolon omiin novelleihin.
Pakinakokoelmien ja elokuvakäsikirjoituksien lisäksi Lompololta ilmestyi lukuisia muita teoksia, niin romaaneja, novelleja kuin matkakirjojakin. 
Tuotanto.
Muut.
Kaikki pakinakokoelmat on julkaistu nimimerkillä Origo, muu tuotanto nimellä Jouni Lompolo, lukuun ottamatta Origo-nimimerkillä kirjoitettua Hunsvotin päiväkirjaa.
Pirun kieli

Piru on eräs austronesialainen kieli. Se kuuluu malaijilais-polynesialaisten kielten ryhmään.
Pirun kieli on erittäin uhanalainen ja sitä puhuu enää kymmenen ihmistä Seramin saaren länsiosissa, Indonesiassa. 
Kieli on erittäin läheistä sukua luhulle ja ne voidaan laskea jopa samaksi kieleksi.
Kazoo

Kazoo on yksinkertainen membranofoni eli kalvosoitin, joka synnyttää tietynlaisen soinnin, kun soittaja hyräilee siihen. Kazoo on niin sanottu "mirliton"-soitin, jollainen muuntaa soittajan ääntä värähtelevän kalvon avulla.
Historia.
Afrikassa on käytetty kazoon tapaisia instrumentteja satoja vuosia naamioimaan ihmisääntä tai matkimaan eläimiä, usein seremoniallisissa tarkoituksissa. Juuri tällaiseen instrumenttiin perustui ensimmäinen kazoo, jonka keksi afroamerikkalainen Alabama Vest 1800-luvulla. Ensimmäisen kazoon valmisti Vestin määritysten mukaan saksalainen kelloseppä Thaddeus von Clegg. Kazoon ensiesittely tapahtui markkinoilla Georgian osavaltiossa vuonna 1852.
Ensimmäiset metalliset kazoot valmistettiin ja patentoitiin Edenin pikkukaupungissa New Yorkin osavaltiossa, jossa niitä valmistetaan edelleen samassa tehtaassa. Kazoon tapaisen soinnin voi saada myös itse aikaan kamman ja ohuen paperin avulla.
Käyttö.
Kazoota käyttävät muun muassa skiffleyhtyeet, huumorimusiikin esittäjät ja monet harrastelijat. Se on yksi harvoista Yhdysvalloissa kehitetyistä akustisista soittimista ja yksi helpoimmista oppia soittamaan, sillä siihen tarvitaan vain hyräilemisen taitoa. Original Dixieland Jass Bandin levytyksessä ”Crazy Blues” vuodelta 1921 on taidokas kazoosoolo, jota voisi luulla jopa pasuunasooloksi. Seminaarinmäen mieslaulajien kappale ”Böönat” huipentuu kazoolla toteutettuun mopohurjasteluun. Satunnaisesti kazoota on kuultu myös erilaisissa popmusiikin levytyksissä, kuten Jimi Hendrixin kappaleessa ”Crosstown Traffic” (jossa omatekoinen kazoo soittaa samoja säveliä sähkökitaran kanssa), Uriah Heepin kappaleessa ”The Magician’s Birthday”, Klamydian kappaleessa ”Nina Autio” sekä Hurriganesin tulkinnassa Johnny and the Hurricanesin klassikosta ”Red River Rock”. Myös Eric Claptonin "Unplugged"-levyllä julkaistussa versiossa kansanmusiikkikappaleesta ”San Francisco Bay Blues” on kazoo-soolo.
Kazoota ei ole juurikaan käytetty klassisessa musiikissa, paitsi David Bedfordin teoksessa "With 100 Kazoos", jossa korostuu soittimen yksinkertaisuus: muutama kazoo jaetaan yleisön edustajille, jotka säestävät niillä ammattilaisorkesteria.
Seram

Seram (aikaisemmin Ceram) on saari Molukeilla, Indonesiassa. Se sijaitsee hieman pohjoiseen läheisestä Ambonin saaresta. Seramin tärkein kaupunki on Masohi.
Suurin osa saaren asukkaista on uskonnoltaan animisteja, muslimeja tai kristittyjä. Saarella on esiintynyt uskonnollisten ryhmien välisiä yhteenottoja. Seramilla puhutaan yli kahtakymmentä austronesialaista kieltä, joista suurimpia ovat ambon, manusela, saparua ja saleman.
Seram on melko tarkoin itä-länsisuuntainen saari ja sen keskellä kulkee korkea, tiheän metsän peittämä vuorijono. Saaren korkein huippu Binaiya kohoaa 3 027 metrin korkeuteen. Saaren itäosissa on joitakin mutatulivuoria.
Seram kuuluu vyöhykkeeseen, jota rajoittavat syvät merialueet. Tästä syystä se ei ole koskaan ollut yhteydessä mantereeseen, silloinkaan kun useimmat Indonesian saarista ovat jääkausien aikana olleet merenpinnan alenemisen vuoksi yhteydessä joko Aasiaan tai Australiaan. Siksi saaren (kuten myös sen lähisaarten) eläimistö on köyhempää kuin monilla muilla Indonesian saarilla tai vain 150 kilometrin päässä sijaitsevassa Uudessa-Guineassa. Erityisesti nisäkäslajisto on Seramilla vähäinen. Lintuja, perhosia ja muita hyönteisiä sitä vastoin on runsaasti. Saaren kasvillisuus on trooppista sademetsää. Merkittävin luonnonsuojelualue on saaresta 11% kattava Manuselan kansallispuisto.
Luhun kieli

Luhu on eräs austronesialainen kieli. Sitä puhuu äidinkielenään noin 6 500 ihmistä (1983). Heistä suurin osa asuu Seramin, Boanon ja Kelangin saarilla, Indonesiassa.
Luhu on läheistä sukua asilululle sekä lähes hävinneelle pirulle.
Kieli kuuluu malaijilais-polynesialaisten kielten ryhmään. Sillä on muutamia murteita.
Luettelo Indonesian saarista

Tämä on luettelo Indonesian saarista. Indonesiassa on kaikkiaan 18 108 saarta, joista noin 6 000 on asutettuja.
Saariryhmiä:
Saaria:
Nikkarin koulu

Nikkarin koulu on keravalainen koulu, joka perustettiin vuonna 1967. Koulun nimenä oli aluksi Keravan uusi yhteiskoulu. Nykyinen Nikkarin koulurakennus otettiin käyttöön syksyllä 1973. Peruskoulujärjestelmään siirtyminen 1976 muutti koulun kahdeksi yksiköksi: Kalevan yläasteeksi (1993 nimeksi Nikkarin yläaste) ja Nikkarin lukioksi.
Nikkarin koulu lopetti toimintansa vuonna 2008, mutta rakennus kantaa edelleen tuota nimeä. Ensimmäinen suurempi peruskorjaus koulurakennukseen tehtiin vuosina 2008-2009. Remontin jälkeen tiloissa aloittivat Keravan lukio, Keski-Uudenmaan aikuislukio ja Laurea-ammattikorkeakoulu. 
Elokuussa 2011 Keravan lukio ja Keski-Uudenmaan aikuislukio yhdistettiin ja oppilaitoksen nimi on nyt Keravan lukio ja aikuislukio.
Paimenrunous

Paimenrunous ("bukolinen runous", "pastoraalirunous") on paimenelämää käsittelevän lyyrillisen, draamallisen ja romaanikirjallisuuden yhteisnimi. Pastoraali (&lt; ) eli paimenidylli tarkoittaa paimenrunouden aiheisiin pohjautuvaa musiikkia, näytelmiä tai kuvataidetta. Nimitys on lähtöisin latinan sanasta "pastor" 'paimen'. Pastoraalilla tarkoitetaan myös samoissa aihepiireissä liikkuvaa maalausta.
Paimenrunous liittyi aluksi puhtaasti kansanomaiseen runouteen, mutta se sovinnaistui pian ja alkoi tulkita kaupunkilaistuneempien aikakausien pyrkimyksiä palata yksinkertaiseen maalaiselämään.
Vanhimmat rauhallista maalaiselämää ihannoivat paimenrunot ovat peräisin antiikin Kreikasta. Paimenrunouden luojana pidetään tavallisesti Theokritosta, jonka idyllit ovat vaikuttaneet Vergiliuksen eklogeihin. Bukolisten runoilijoiden ansiosta Kreikan Arkadiasta muodostui kuva paimenidyllinä. Keskiajalla paimenrunous oli unohduksissa ja heräsi renessanssiaikana uudelleen eloon. Vertauskuvallista eklogirunoutta sepitteli Petrarca.
Italiassa perinne elvytettiin 1400–1500-luvulla, ja tuolloin kehitettiin myös paimennäytelmä, joka sisälsi laulua ja tanssia. Paimennäytelmä, jolla Adam de la Hallen näytelmässä "Jeu de Bobin et de Marion" oli ollut edeltäjänsä, saavutti korkeimman kehityksensä Torquato Tasson "Amintassa" ja Giovanni Battista Guarini'n "Il pastor fidossa". Paimenromaania, johon jo Longoksen antiikinaikainen "Dafnis ja Khloe" kuuluu, edustavat Giovanni Boccaccion "Ameto", Jacopo Sannazaron "Arcadia", Jorge de Montemayorin "Diana" sekä Honoré d'Urfén "Astrée".
Johanneksenleipäpuu

Johanneksenleipäpuu ("Ceratonia siliqua") on hernekasveihin ("Fabaceae") kuuluva kasvi. Se kasvaa Välimeren, Pohjois-Afrikan, Lähi-idän ja Turkin alueella. Kasvi tunnetaan myös nimellä "Carob".
Kuvaus.
Johanneksenleipäpuu on ikivihreä, noin 15 metriä korkeaksi kasvava puu. Se kukkii elokuun ja lokakuun välillä. Lehdet ovat nahkeat ja muodostuvat 6–10 soikeasta, ehytlaitaisesta lehdykästä. Hedelmät ovat 20 cm pitkiä palkoja.
Käyttö.
Johanneksenleipäpuu on kotoisin Välimeren alueelta ja jo antiikin kreikkalaiset tekivät tunnetuksi sen hedelmää ympäri tuntemaansa maailmaa. Johanneksenleipäpuusta valmistetaan suklaan ja kaakaon korviketta, joka on rasva- ja energiapitoisuudeltaan vain murto-osan vastaavasta määrästä suklaata tai kaakaota. Johanneksenleipäpuujauheen E-koodi on E410.
Johanneksenleipäpuun siemeniä on ennen käytetty punnuksina muun muassa jalokiviä punnittaessa. Siemenen massaan perustuu yksikkö karaatti, joka kuitenkin myöhemmin standardoitiin vastaamaan 0,2 grammaa.
Edfu

Edfu (myös Idfu) on kaupunki Ylä-Egyptissä Niilin länsirannalla, Esnan ja Assuanin välissä. Asukkaita on noin 70 000.
Muinaisina aikoina Edfun paikalla sijaitsi Apollonopolis Megalen (lat. "Apollonopolis Magna"; ”Suuri Apollonin kaupunki”) kaupunki, egyptiksi Djeba tai Behdet. Sen pääkultti oli omistettu Horukselle, jonka kreikkalaiset yhdistivät Apolloniin. Nykyisessä kaupungissa on jäljellä suuri Horuksen temppeli, joka on rakennettu vuosina 237–75 eaa. Kaikista Egyptin temppeliraunioista Edfun temppeli on parhaiten säilynyt. Valtava temppeli on rakennettu hiekkakivitiilistä pienemmän Uuden valtakunnan temppelin päälle itä–länsi-suuntaisesti jokea kohti. Myöhempi, pohjois–etelä-suuntainen rakenne sijaitsee vanhan raunioituneen temppelin pylonin eli porttitornin länsipuolella.
Vaikka Edfun kaupunki ei matkailijan silmin näytä kovin houkuttelevalta tai merkittävältä, siellä on enemmän jäänteitä Egyptin historiasta kuin itse temppelissä. Huolimatta rapautumisen ja maanmuokkauksen aiheuttamista laajoista asutuksen tuhoista jäljellä oleva asutus tarjoaa tietoa niinkin kaukaa kuin 3100 eaa.
Kontiomäki

Kontiomäki on toinen Paltamon päätaajamista. Se sijaitsee Kainuussa, Oulujärven itäpäässä, valtatien 5 itäpuolella, 2,5 kilometriä valtateiden 5 ja 22 risteyskohdasta pohjoiseen ja noin 24 kilometriä Kajaanin keskustasta koilliseen. Lähimmät kylät ovat Paltamon Mieslahti ja Sotkamon Paakinmäki sekä Kajaanin Jormua. Asukkaita taajamassa on noin 650.
Kontiomäen taajama on syntynyt alun perin puhtaasti rautatieläiskyläksi. Vielä 1970-luvulla Valtionrautatiet oli käytännössä kylän työväen ainoa työnantaja. Nykyisinkin suuri osa kontiomäkeläisistä on rautatieläisiä.
Liikenne.
Kontiomäki ja Kontiomäen rautatieasema ovat valtaväylien risteyskohdassa. Siellä risteävat rataosat Iisalmi–Kontiomäki, Joensuu–Kontiomäki, Oulu–Kontiomäki, Kontiomäki–Vartius ja Kontiomäki–Ämmänsaari, valtatiet 5 ja 22 sekä kantatie 89. Aiemmin myös läheinen Mieslahteen ulottuva Oulujärvi oli merkittävä kulkuväylä. 
Kontiomäen asemalla pysähtyvät kaikki Iisalmi–Oulu-reittiä kulkevat henkilöjunat. Vuoden 1993 elokuun puoliväliin asti Kontiomäen kautta kulki myös matkustajajunia Joensuusta Ouluun. Vuonna 1981 lakkautettiin henkilöjunaliikenne rataosalta Kontiomäki–Taivalkoski.
Veljmies-patsas

Veljmies-patsas (myös "Velj'mies-patsas") on kuvanveistäjä Heikki Konttisen pronssinen veistos vuodelta 1959. Se sijaitsee Kuopion torilla kauppahallin itäisessä päädyssä suihkualtaan ympäröimänä.
Konttinen voitti teoksellaan vuonna 1957 järjestetyn Kuopion Yksityisyrittäjien kutsukilpailun, jonka pohjalta patsas toteutettiin. Se oli yrittäjien lahja 175-vuotiaalle Kuopion kaupungille.
Konttisen mukaan patsaan innoituksena toimi Aaro Jalkasen 1910-luvulla kirjoittama laulu ”Kallavesj” ja erityisesti sen säe "Veljmies salloo tuulastelj, tiirustelj, riijustelj".
Veljmies on kauppahallin toisessa päädyssä sijaitsevan Siskotytön tavoin opiskelijoiden lakituksen kohteena vappuna. Veljmiehen lakituksen ja proffan uiton suorittaa Itä-Suomen yliopiston ylioppilaskunta, Siskotytön pesevät ja lakittavat Kuopion kauppaopiskelijat.
Raaseporin linna

Raaseporin linna (ruots. "Raseborgs slott") on Raaseporin Snappertunassa sijaitseva keskiajalta peräisin oleva linna. 
Linna mainitaan ensimmäistä kertaa historiallisissa dokumenteissa vuonna 1378. Se hylättiin 1500-luvulla Helsingin perustamisen, maankohoamisen ja olutkellarin romahtamisen jälkeen. Alun perin linna rakennettiin saarelle, jota ympäröi nykyään Raaseporinjokena tunnettu rehevöitynyt joki. Maankohoamisen johdosta linnanrauniot ovat nykyään sisämaassa ja joki on surkastunut merkittävästi. Linnan historiaan liittyy useita taisteluita. 1800-luvun lopulta alkaen linnaa on restauroitu useaan otteeseen. Viimeisin restaurointi saatiin valmiiksi vuonna 1988. On kuitenkin epäselvää, minkä näköinen linna on aikoinaan ollut.
Historiaa.
Jouko Vahtola on katsonut, että Raaseporin linnan perustaminen olisi ollut jatkoa saksalaisten Baltian ristiretkille ja sen olisi perustanut Riian piispa Albertin seuraaja, hänen veljensä piispa Hermann von Buxhövden kalparitareineen. Nimi Raasepori tulisi näin saksalaisen Lyypekin lähellä sijaitsevasta Ratzeburgin hiippakunnan nimestä.
Mahtimies Bo Joninpoika Grip rakennutti ensimmäiset muurit 1360–1370-luvuilla Johannes Westfalin ollessa Turun piispana. Gripin tarkoitus oli ilmeisesti tasapainottaa Suomenlahden toisella puolella sijainneen vilkkaan hansakaupungin Tallinnan vaikutusta. Linna koki loistonsa 1400-luvulla, mutta Helsingin perustamisen jälkeen Raaseporin merkitys väheni, kunnes se vuonna 1553 hylättiin. Uusi yritys asuttaa linnaa tapahtui kolmen vuoden kuluttua. Olutkellarin romahdettua parin vuoden kuluttua linna hylättiin uudestaan, ja hylätty linna alkoi raunioitua. Kellarin tuhoutuminen oli suuri menetys, koska olut oli keskiajalla tärkeä elintarvike.
Muun muassa kuningas Kaarle Knuutinpoika piti hallussaan Raaseporin linnaa, jossa hän asui kolmatta hallituskauttaan edeltäneen välivaiheen aikana. Vuonna 1570 kuningas Juhana III läänitti linnaläänin alueen enovainajansa ja tukijansa Lewenhauptin suvulle, korottaen heidät kreivilliseen arvoon Raaseporin nimellä, jolloin Raaseporista tuli kreivikunta aina 1680-luvulle asti.
Toiminta nykyään.
Linna ehti olla autiona yli 300 vuotta, kunnes raunioita ryhdyttiin restauroimaan vierailuun sopivaksi useampaan otteeseen 1880-luvulta lähtien.
Kesäaikaan linna on avoinna yleisölle. Alueella sijaitsee myös kesäkahvila Linnanvoudin Tupa. Suomen suurin ruotsinkielinen kesäteatteri Raaseporin kesäteatteri järjestää näytöksiä linnan läheisyydessä kesäisin.
Linnassa on kuvattu myös muun muassa Babylon Whores -yhtyeen "Et In Arcadia", Anna Abreun ”Stereo” ja Teräsbetonin ”Orjatar” -kappaleiden musiikkivideot.
Vuonna 2017 linnan alueella tehtiin laittomia kaivauksia. Linnan alueelle kaivettiin 284 kuoppaa, joista nostettiin esiin ainakin kymmeniä keskiaikaisia ammuksia. Raaseporin linna suoja-alueineen on rauhoitettu muinaismuistolain nojalla. Metallinetsintää harrastanut mies tuomittiin rakennussuojelurikoksesta sekä kavalluksesta ehdolliseen vankeuteen.
Zhang Chunqiao

Zhang Chunqiao (; 1. helmikuuta 1917 – 21. huhtikuuta 2005) oli Kiinan kansantasavallassa vaikuttanut ns. Neljän koplan jäsen.
Zhang toimi kirjailijana Shanghaissa 1930-luvulla. Kommunistiseen puolueeseen hän liittyi Yan'anin konferenssin jälkeen 1938. Kiinan kansantasavallan perustamisen jälkeen hän toimi Jiefang Ribao -lehden toimittajana Shanghaissa. Siellä hän myös tapasi Jiang Qingin jota auttoi myöhemmin kulttuurivallankumouksen aloittamisessa.
Helmikuussa 1967 Zhang järjesti Shanghain kommuunin. Huhtikuussa 1969 hän tuli jäseneksi keskuskomiteaan ja 1973 Pysyvään komiteaan. Tammikuussa 1975 hänet valittiin toiseksi varapääministeriksi.
Zhangin yritykset edetä puoluehierarkiassa päättyivät Neljän koplan pidätykseen Maon kuoleman jälkeen lokakuussa 1976. Koplan jäseniä syytettiin kulttuurinvallankumouksen äärimmäisyyksistä ja vallankaappauksesta. Zhang tuomittiin kuolemaan 1981, mutta tuomio muutettiin elinkautiseksi. Hänet vapautettiin terveydellisistä syistä elokuussa 2002. Toukokuussa 2005 ilmoitettiin hänen kuolleen edellisessä kuussa.
Rohtokalmojuuri

Rohtokalmojuuri ("Acorus calamus") on vanha rohdoskasvi, joka on peräisin Intiasta tai Etelä-Kiinasta Himalajan seudulta. Eurooppaan se kuitenkin on kerinnyt jo niin varhain, että antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset käyttivät kalmojuurta sekä lääkinnällisiin tarkoituksiin että mausteena. Erityisen suosittua oli käyttää lehtiä kerman tai maidon maustamiseen.
Rohtokalmojuurta kasvaa vesistöjen rannoilla. Sillä on suuret, miekkamaiset lehdet, suikertava maavarsi ja tiiviit tähkämäiset kellertävät kukinnot. Se kasvaa noin 70 cm korkeaksi.
Nykyisin siitä tavataan laajoilla alueilla tulokaskasvina sekä Euroopassa, Amerikassa että paikoin Aasian pohjoisosassa.
Kamomillasaunio

Kamomillasaunio ("Matricaria chamomilla") on asterikasveihin kuuluva mauste- ja rohdoskasvi. Sen nimi on peräisin kreikankielisestä sanasta ”chamimelon” eli maaomena, joka johtuu sen lehtien omenamaisesta tuoksusta. Kamomillasaunio esiintyy Etelä-Suomessa, varsinkin muutamilla kaupunkiseuduilla, paikallisesti melko yleisenäkin ja satunnaisesti muualla Suomessa. Se on maassa muinaistulokas.
Egyptiläiset ovat käyttäneet kamomillasauniota sekä lääkinnällisiin tarkoituksiin että värjäykseen. Keskiaikana kamomillasaunio oli suosittu yrtti tuoksunsa vuoksi. Kamomillasaunio kuuluu kauppayrtteihin.
Kamomillasauniota muistuttavia kasveja ovat peltosaunio eli saunakukka ("Matricaria perforata") ja merenrannoilla kasvava merisaunio ("Tripleurospermum maritinum").
__notoc__
Lääkekasvina.
Kamomillateetä on käytetty luonnonlääkkeenä vatsavaivoihin sekä lievän ahdistuksen ja unettomuuden hoitoon. Se sisältää apigeniini-nimistä flavonoidia. Nukahtamista auttavaa ominaisuutta ei ole tutkittu kontrolloiduissa kliinisissä tutkimuksissa.
Kamomilla sisältää kumariinia halpojen kanelien tapaan. Kumariini on myrkyllistä maksalle ja voi altistaa syövälle. Sen vuoksi kamomillateen käyttöä suositellaan kohtuudella. Kamomilla voi aiheuttaa myös keskenmenon aiheuttavia kohdun supistuksia, joten raskaana oleville sitä ei suositella.
Kamomillasauniota ei pidä sekoittaa jalosauramoon ("Anthemis nobilis"), joka tunnetaan myös "roomalaisena kamomillana". Kamomillasaunio puolestaan tunnetaan yleisesti "saksalaisena kamomillana".
Saparua

Saparua on pieni saari Indonesiassa. Se sijaitsee Ambonin saaresta hieman itään. Saari on osa Molukkien provinssia. Sen asukasluku (2010) on noin 32 500. Saarella puhutaan muun muassa saparuan kieltä.
Bangka

Bangka on Indonesiaan kuuluva saari, joka sijaitsee Sumatran saaresta hieman itään. Bangkan ja Sumatran välissä sijaitsee Gelasansalmi. Bangka muodostaa Bangka-Belitungin provinssin yhdessä Belitungin sekä lukuisten pienempien saarien kanssa. Saaren pinta-ala on noin 11 300 neliökilometriä.
Bangkan maaperä on kuiva ja koostuu pääosin graniitista ja liuskekivestä. Osittain maaperää peittävät hiekkakivi, lateriitti ja liete. Saarta peittää trooppinen kasvillisuus, joka on suurilta osin hävitetty kaivostoiminnan ja maatalouden tieltä. Rannikkoalueet ovat soisia ja sisäosat mäkisiä. Bangkalla vallitsee trooppinen ilmasto ja vuoden keskimääräinen sademäärä on noin 3 000 millimetriä.
Palembangin sulttaani luovutti Bangkan briteille vuonna 1812, minkä jälkeen vuonna 1814 saari siirtyi alankomaalaisten hallintaan. Toisen maailmansodan aikana vuonna 1942 Japani miehitti saaren ja se palasi Alankomaiden hallintaan 1946. Vuonna 1950 Bangkasta tuli osa Indonesiaa ja vuonna 2000 siitä tuli Belitungin ja muiden alueen pienten saarten ohella osa uutta Bangka-Belitungin provinssia.
Saarella elää noin 600 000 asukasta ja sen suurin kaupunki on Pangkalpinang. Suurin osa saaren asukkaista on etnisesti malaijeja, mutta siellä asuu myös kiinalaisia ja alkuperäisasukkaita. Bangka on yksi maailman tärkeimmistä tinaa tuottavista alueista. Saarella viljellään riisiä, pippuria, kynsiliaaneja, kahvia ja kookospalmuja.
Tudor (suku)

Tudor on viisi monarkkia käsittävä, alun perin Walesistä kotoisin oleva suku, joka hallitsi Englantia ja Irlantia vuosina 1485–1603.
Tudorien kausi oli Englannin historiassa väkivaltaista ja myrskyisää aikaa. Ruusujen sota loppui, ja Englanti siirtyi keskiajasta renessanssin aikaan. Henrik VIII:n uskonnolliset uudistukset tekivät maasta vahvasti protestanttisen. Englantilaiset löytöretkeilijät purjehtivat Amerikkaan ja aloittivat Englannin kasvun suureksi imperiumiksi. Myös englantilainen kirjallisuus ja taiteet kukoistivat etenkin Elisabet I:n aikana. Tudorit tukivat William Shakespearen, Edmund Spenserin, kardinaali Wolseyn ja William Cecilin kaltaisia yksilöitä.
Historia.
Tudorin suvun perustaja oli walesilainen Owen Tudor (n. 1400–1461). Hän toimi Englannin kuningas Henrik VI:n aseenkantajana ja taisteli Ruusujen sodassa Lancasterien puolella Yorkeja vastaan. Palveluksistaan kuninkaalle Owen Tudor saavutti korkean aseman, kamariherran arvon ja omaisuuden.
Owen Tudorin pojanpoika Henry Tudor löi York-hallitsija Rikhard III:n Ruusujen sodan päättäneessä Bosworth Fieldin taistelussa vuonna 1485. Hän väitti kuuluvansa Lancasterin sukuun, koska hänen äitinsä oli ensimmäisen lancasterilaisen kuninkaan Henrik IV:n isän lapsenlapsenlapsi. Näin Henry nousi Englannin valtaistuimelle kuningas Henrik VII:nä. Hän nai Yorkeihin kuuluneen prinsessa Elizabeth Yorkin ja yhdisti Lancasterit ja Yorkit, mikä vahvisti hänen asemaansa kuninkaana. Englannissa oli kuitenkin edelleen paljon levottomuuksia ja kapinoita.
Henrik VII:n kuollessa vuonna 1509 Tudorien valta oli vakiintunut, ja kruunun peri kuninkaan poika Henrik VIII. Hänestä tuli yksi Englannin tunnetuimmista monarkeista, sillä hän muun muassa irrotti Englannin kirkon katolisesta kirkosta vuonna 1533.
Henrik VIII:n kuoleman vuonna 1547 jälkeen valtaistuimelle nousi hänen ainoa poikansa, nuori Edvard VI. Hän kuoli kuitenkin tuberkuloosiin jo vuonna 1553 ennen kuin hänestä ehti tulla todellinen hallitsija. Edvardin kuoleman jälkeen valtaistuimelle nousi ensin Suffolkin 2. herttua Henry Greyn (1517–1554) ja lady Frances Brandonin tytär lady Jane Grey. Yhdeksän päivää myöhemmin vallan otti Edvardin sisarpuoli Mary Tudor, hallitsijanimeltään Maria I. Hän nai Espanjan kuningas Filip II:n ja palautti katolilaisuuden Englantiin. Tästä seurasi levottomuuksia, ja Maria sai protestanttien veristen vainojen vuoksi lempinimen ”Bloody Mary”, ‘Maria verinen’.
Maria I kuoli lapsettomana vuonna 1558. Valtaistuimelle nousi hänen nuorempi sisarpuolensa Elisabet I, joka hallitsi vuoteen 1603 saakka. Elisabet palautti protestanttisuuden ja oli suosittu kansan keskuudessa. Hän ei koskaan mennyt naimisiin ja kuoli lapsettomana. Elisabetin seuraaja Jaakko I polveutui Henrik VIII:n sisaresta Margaret Tudorista, mutta hän aloitti Stuartien suvun dynastian.
Tudor-suvun hallitsijat.
Viisi Tudor-sukuista monarkkia olivat:
Henrik VII:n tyttärentyttärentytär lady Jane Grey toimi lisäksi kuningattarena yhdeksän päivän ajan vuonna 1553, ennen kuin Maria I syrjäytti hänet.
Batam

Batam on saari ja kaupunkikunta Indonesiassa. Batamin saaren pinta-ala on 415 neliökilometriä. Koko kaupungin alueella asuu 1,2 miljoonaa ihmistä. Heistä noin 85 % on malaijeja ja noin 14 % kiinalaisia. Batamin kunnallishallinto ulottuu myös naapurisaarille. Batamin tärkein keskus on Nagoya. Saari kuuluu Riau-saarten provinssiin.
Maantiede ja ilmasto.
Batamin saarelle on ominaista kumpuileva mäkimaasto, joka kohoaa korkeimmillaan 161 metriin merenpinnan yläpuolelle. Rehevä kasvillisuus peittää suuren osan saaresta ja merenrannoilla on mangrovemetsiä.
Batam sijaitsee tropiikissa, keskilämpötilat vaihtelevat 24–35 asteen välillä. Suhteellinen kosteus vaihtelee 73 %:sta 96 %:iin. Yleensä sadekausi kestää marraskuusta huhtikuuhun, kun taas kuiva kausi kestää toukokuusta lokakuuhun.
Talous ja liikenne.
Batam on melko suosittu matkailukohde. Siellä pelataan golfia, ja suuressa buddhalaistemppellissä käy tuhansia vieraita päivittäin. Batamin satamaan pääsee matkustajalautalla Singaporesta 40 minuutissa. Saarella on myös kansainvälinen lentoasema.
Jukka O. Miettinen

Jukka Olavi Miettinen (s. 12. maaliskuuta 1950 Helsinki) on suomalainen tanssitaiteen tutkija ja monipuolinen vaikuttaja. Hän väitteli vuonna 2008 tanssitaiteen tohtoriksi Teatterikorkeakoulussa tutkimuksellaan "Dance Images in Temples of Mainland Southeast Asia".
Miettinen on ollut vuonna 1997 aloitetun "Aasia Helsingissä" -festivaalin taiteellinen johtaja ja Kuopio tanssii ja soi -festivaalin taiteellinen johtaja 1992–1998. Hän on opettanut taide- ja teatteriaineita Bangkokissa Mahidolin yliopistossa sekä lukuisissa suomalaiskorkeakouluissa. Hänen kirjoittamansa, vuonna 1987 julkaistu Aasian teatterihistorian oppikirja "Jumalia, sankareita, demoneja" kuuluu yhä usein yliopistojen tutkintovaatimuksiin. 
Miettinen dokumentoi Kaakkois-Aasian tanssiteatteria Unescon projektissa vuonna 1982. Matkan pohjalta syntyi kirja "Silmät auki Aasiassa". Hän on hoitanut myös kuvataide- ja tanssikriitikon tehtäviä "Helsingin Sanomissa".
Miettiselle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2021.
Jukka O. Miettisen isä oli insinöörikenraalimajuri Kaarlo Miettinen.
Emma Irene Åström

Emma Irene Åström (27. huhtikuuta 1847 Taivassalo – 3. heinäkuuta 1934 Tammisaari) oli Suomen ensimmäinen maisterin tutkinnon suorittanut nainen (1882). Hän työskenteli myös seminaarinlehtorina.
Vuonna 1869 Åström suoritti Jyväskylän seminaarin tutkinnon. Seminaarin johtaja Uno Cygnaeuksesta tuli Åströmin epävirallinen holhooja, joka aluksi vastusti Åströmin jatko-opintoja. Seminaarin matematiikanopettaja Ernst Bonsdorff kuitenkin ehdotti Åströmille ylioppilastutkinnon suorittamista ja Åström valmistui ylioppilaaksi vuonna 1873. Kouluylihallituksen esimies Casimir von Kothen hankki hänelle erityisluvan tutkinnon suorittamiseksi yliopistossa. Åström valmistui filosofian kandidaatiksi ja promovoitiin maisteriksi vuonna 1882. Muun muassa Zachris Topelius ja Adelaïde Ehrnrooth kirjoittivat tapauksen kunniaksi juhlarunon. Åström oli myös Topeliuksen "Tähtien turvatit" -teoksen päähenkilön esikuva.Åström työskenteli opettajana Jyväskylän yksityisessä suomalaisessa tyttökoulussa vuosina 1869–1870, Helsingin suomalaisessa tyttökoulussa 1871–1872, Helsingin kaupungin suomenkielisessä kansakoulussa 1873–1874, Helsingin saksalaisessa koulussa 1882–1886 ja Helsingin Sokeainopistossa 1880–1884. Vuosina 1874–1876 Åström oli Tammisaaren seminaarin historian, ruotsin ja suomen vt. lehtori ja varsinainen lehtori vuosina 1886–1923. Vuosina 1913–1920 hän toimi ajoittain vt. opettajana. Lisäksi hän opetti ajoittain Tammisaaren yhteiskoulussa ja Sisälähetyksen saarnaajakoulussa vuosina 1913–1927.
Vuonna 1922 Alfons Takolander julkaisi elämäkerran "Emma Irene Åström: Lagerns första kvinna". Vuonna 1927 Åströmistä tehtiin Helsingin yliopiston kunniatohtori ja vuonna 1932 riemumaisteri.
Le Chevalier de Saint-Georges

Joseph Boulogne, le Chevalier de Saint-Georges (1745 Guadeloupe – 1799) oli ranskalainen säveltäjä ja kapellimestari.
”Musta Mozart” -lempinimellä tunnettu Saint-Georges oli ensimmäinen tummaihoinen, joka pääsi johtamaan arvostettuja ranskalaisorkestereja. Hän soitti viulua taiturimaisesti ja muusikon ja kapellimestarin työn rinnalla hän myös sävelsi. Saint-Georgesin tuotanto käsittää seitsemän sinfoniaa sekä lukuisia viulukonserttoja, jousikvartettoja ja muita ajalle tyypillisiä sävellysmuotoja.
Boulogne oli ranskalaisen plantaasinomistajan ja entisen senegalilaisen orjan poika. Guadeloupessa syntynyt Saint-Georges asettui vanhempiensa kanssa Pariisiin vuoden 1749 tietämillä. Teini-ikäisenä Saint-Georgesista tuli kuuluisan asemestarin La Boëssièren oppilas. Hän harrasti miekkailua ja otteli ensimmäisen kerran Giuseppe Gianfaldonia vastaan syyskuussa 1766.
Saint-Georgesin musiikkiopetuksesta ei tiedetä paljoakaan. Allan Badley kirjoittaa Naxoksen julkaiseman viulukonserttolevyn oheislehtiössä Saint-Georgesin saaneen ensimmäiset soittotuntinsa Platonilta, joka hoiti perheen plantaasia. On ehdotettu, että viuluopintoja Saint-Georges sai Ranskassa Leclairilta ja sävellysopastusta Gossecilta. Badley kertoo, että yleisen oletuksen mukaan suurin osa musiikkiopinnoista tapahtui vuosien 1758 ja 1769 välillä.
Vuonna 1769 Saint-Georges esiintyi ensimmäisen kerran Gossecin Concert des Amateursin kanssa. Ensimmäinen sooloviulistin esitys tuli vuonna 1772, kun Saint-Georges esitti konserttonsa Op. 2, yhä Gossecin orkesterissa. Gossecin siirryttyä toisiin tehtäviin Saint-Georges otti Concert des Amateursin johtopaikan vuonna 1773.
Vuonna 1777 Saint-Georges julkaisi ensimmäisen oopperasävellyksensä "Ernestinen". Vuosien 1785 ja 1790 välillä Saint-Georges käytti aikaansa lähinnä yksittäisiin miekkailuotteluihin.
Saint-Georgesin kohtalaisen pieni musiikkituotanto voidaan parhaiten selittää monien aktiviteettien päällekkäisyyksillä. Miekkailu ja vuoden 1792 visiitti Ranskan kansalliskaartissa veivät oman osansa ajankäytöstä. Suurin osa musikaalisista töistä ilmestyi 1772–1779. Saint-Georges kirjoitti viulukonserttonsa omaan käyttöönsä.
Paltamon lukio

Paltamon lukio on Paltamon kirkonkylällä toimiva lukio. Vuonna 2018 lukiota kävi 54 oppilasta. Lukion kanssa samassa rakennuksessa toimii esi- ja perusopetusta antava Korpitien koulu (luokka-asteet 0–9). Lukio on aiemmin tunnettu esimerkiksi nimellä Paltamon viestintälukio, ja vuosina 1951–1961 nimellä Paltamon yhteiskoulu. 
Paltamon lukio sijoittui STT:n kevään 2020 lukiovertailussa kuudenneksi Suomen pienten, alle 50 ylioppilaskokelaan lukioiden ryhmässä. Tieto kuvastaa osaltaan opetuksen hyvää tasoa. Tässä lukiovertailussa mitataan osaamisen kehittymistä tarkastelemalla oppilaiden ylioppilaskirjoitusten arvosanoja (arvolisäys lukiossa +0,83) verrattuna oppilaiden keskimääräisiin yläkoulun päättötodistusten keskiarvoihin (8,56) kolme vuotta aiemmin.
Bintan

Bintan on saari Indonesiassa. Se on Riau-saarten suurin saari. Bintan sijaitsee Singaporesta noin 48 kilometriä kaakkoon. Se on melko lähellä myös Batamin saarta. Saaren tärkein kaupunki on Tanjung Pinang. 
Saaren pinta-ala on 1140 neliökilometriä ja väkiluku noin 200 000.
Bintan on merkittävä matkailukohde. Se houkuttelee matkailijoita etenkin Singaporesta ja Kiinasta. Sitä markkinoidaan "uutena Balina" jossa on golfkenttiä ja hiekkarantoja.
Sotilaan virsikirja

Sotilaan virsikirja on Suomen puolustusvoimien pääesikunnan kokoama virsiaineisto.
Ensimmäinen suomalaisille sotilaille tarkoitettu Sotilaan virsikirja julkaistiin jo 1898.
Nykyisyys.
Sotilaan virsikirja tarkistetaan noin 10 vuoden välein, ja sitä päivitetään vastaamaan kulloistakin tarvetta. Se on tarkoitettu etenkin luterilaisille sotilaille. Ortodoksisilla sotilailla on oma kirjansa. 
Nykyinen Sotilaan virsikirja on julkistettu vuonna 2018. Kirjassa on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjasta poimittuja virsiä, lukuisia Raamatun kohtia sekä rukouksia. Siinä on myös joitain jumalanpalvelusten kaavoja ja sotilasyhteisön hartauksien järjestyksiä. Laulujen joukossa ovat lisäksi Maamme-laulu ja Vala-laulu. Sotilaskotiyhdistykset vastaavat Sotilaan virsikirjan kustannuksista ja huolehtivat niiden jakamisesta.
Symboli

Symboli on merkki, joka edustaa jotakin asiaa. Symbolin ja sen edustaman asian välillä on vain sopimuksenvarainen yhteys.
Erityisessä, semantiikassa eli merkitysopissa käytetyssä merkityksessä symboli on sana, aate, asia, mielikuva tai kuva, joka liittää yhteen kaksi tai useamman asian. Symboli ei tässä täsmennetyssä merkityksessä siis ole "merkki" (ennalta sovittu, tunnettu lyhennys, katso semiotiikka) tai "vertaus" (tietoinen allegoria, eli merkitysopissa tunnettu, rajallinen edustaja). 
Etymologia.
Sanan "symboli" on sanottu olevan johdettavissa kreikan sanasta "symballein", joka merkitsee yhteen, kokoon heittämistä. Selityksen mukaan ajatus ja esine on symbolissa yhdistynyt kokonaisuudeksi. Alun perin "symbolon" on merkinnyt tunnusmerkkinä käytettyä, tietyn piirin tuntemasta esineestä murrettua palasta, johon viestin tai lähetin vastaanottajalla on ollut sopiva vastinekappale. 
Käyttö.
Symboleja käytetään esineellisinä, kuvallisina ja sanallisina merkkeinä lähes kaikilla inhimillisen elämän piiriin kuuluvilla aloilla. Uskonnollisen elämän aloilla symbolien käyttö on erityisen laajaa.
Käsityksiä symboleista.
Freudilaisessa syvyyspsykologiassa symbolin on ajateltu koostuvan osittain tiedostamattomasta aineksesta. Sigmund Freudin käsitys oli, että symboli edustaa aiemmin tunnettua, mutta (kielteisenä) tietoisuudesta torjuttua aineistoa joka alitajunnasta esiintyy esimerkiksi unissa, kuvitelmissa ja niin edelleen vääristyneenä ja jota voi loppujen lopulta rajallisena ja psykoanalyysin kautta tulkita, esimerkiksi viettipohjaisena merkkinä. 
C.G. Jungin näkemys, pohjautuen assosiaatiokokeisiinsa ja kompleksiteoriaansa, oli että todellinen symboli on neutraali ilmentymä tiedostamattomasta tietoisuuteen (uni, oire, mielikuva) sellaisille asioille jotka ovat tietoisuudelle uusia tai kehittämättömiä ja näin eivät vielä voineet saada selvää tunnettua määritystä. Symboli on kuin sana "mielikuva" (saksan "Sinnbild"), osa "mieltä" eli tietoisuutta, ja osa "kuvaa", joka ”kertoo enemmän kuin tuhat sanaa”. Symboli on Jungin analyyttisen psykologian mukaan paras mahdollinen ja ajankohtaisin sovitteluratkaisu tietoisuuden ja tiedostamattoman välillä, ja näin ei ulkopuolista tulkintaa periaatteessa tarvita, koska se voi rajata ja ehdyttää symbolin. Symboli on Jungin mielestä silta jota kautta tiedostamattoman kompleksin psyykkinen energia voi tulla tietoisen käyttöön kun symboli on sisäistetty, mikä tapahtuu analyyttisen ja terapeuttisen työn tuloksena.
Kotka (Arda)

Kotkat ovat fiktiivinen lintukansa J. R. R. Tolkienin teoksissa. 
Silmarillionissa kerrotaan, että Manwë Súlimo, "valarin" johtaja, loi kotkat, ja siksi niitä usein kutsutaan nimellä Manwën kotkat. Ne lähetettiin Keski-Maahan Valinorista valvomaan maanpaossa olevaa "noldoria" ja "valarin" vihollista Morgothia.
Aikoinaan Kotkien johtaja Thorondor asui pesässään Thangorothrimin huipulla, joka on tulivuori Angbandin edessä. Asuessaan siellä Thorondor auttoi Fingonia pelastamaan Maedhrosin. Thorondorin väki muutti myöhemmin Crissaegrimin huipulle, joka oli osa Ered en Echoriathin eli Ympärysvuorien vuoristoa Gondolinissa. He olivat Turgonin ystäviä ja pitivät vakoojat poissa vuorilta.
Thorondor raateli Morgothin kasvoja sen jälkeen, kun tämä oli surmannut Fingolfinin, ja se kuljetti Fingolfinin ruumiin Echoriathiin, missä hänen veljensä Fingon hautasi hänet.
Kotkat taistelivat "valarin" sotajoukon rinnalla, haltioiden ja "edainin" kanssa Vihan sodassa Ensimmäisen Ajan lopussa.
Toisella Ajalla kotkat pesivät kuninkaan huoneessa Armeneloksessa, Númenorin pääkaupungissa. Kotkat vahtivat myös Meneltarma-vuoren huippua, jolla oli Erulle omistettu temppeli. Aina kun joku kiipesi sinne, kolme kotkaa ilmestyi.
Kolmannella Ajalla Thorondorin perijät Gwaihir Tuulenruhtinas ja hänen veljensä Landroval pesivät Sumuvuorilla. 
"Hobitissa" kotkia ei mainita nimeltä. Ainoastaan Kotkien johtaja erotetaan muista kotkista. (Tekstissä lisätään että nimike muuttui Kaikkien Lintujen johtajaksi.) Kun Kotkat pelastivat Thorin Tammikilven ja hänen seurueensa hukilta ja örkeiltä, lennättäen heidät Anduinille, oli muiden muassa Gwaihir ja Landroval mukana. Myöhemmin Kotkat auttoivat Viiden armeijan taistelussa lähellä Ereboria, Yksinäisellä Vuorella. 
Ennen Sormuksen Sotaa itse Gwaihir pelasti Gandalf Harmaan Orthancin huipulta, ja hän ja Landroval pelastivat Frodo Reppulin ja Samvais Gamgin Tuomiovuorelta Mordorista sen jälkeen, kun Valtasormus oli tuhottu.
Tolkien harkitsi aikoinaan kirjoittavansa, että kotkat olisivat "maiar" lintumuodossa.
Kintaus

Kintaus on Petäjäveden kunnassa, Keski-Suomen maakunnassa sijaitseva noin 750 asukkaan kylä. Ensimmäiset asukkaat kylällä ovat olleet noin vuonna 1550. Kintaudella sijaitsee Keski-Suomen tieliikennemuseo, jonka autoja on käytetty monissa elokuvissa. Kylässä on vuonna 2001 rakennettu uudenaikainen koulurakennus, jonka tiloissa sijaitsee myös päiväkoti sekä järjestetään monenlaista iltatoimintaa. Kintauden nuorisoseuran talolla järjestetään usein huutokauppoja. 
Kintaus-nimen synty ja merkitys on epävarma. Nimen yhdistäminen kintaaseen ei ole kielentutkijoiden mielestä vakuuttava selitys. Tilalle tarjotaan sanan muodostumista "kinnata"-verbistä, jossa nimi kertoisi järvien välisen kannaksen ylittämisestä venettä tai vetokuormaa kiskomalla. Tosin Kintaudella ei ole tällaista kannasta. Kinnaaminen voisi tarkoittaa myös nuotanvetoa. Keski-Suomessa on samanmuotoinen paikannimi Viitasaaren Toulat, joka taipuu "Toulauden". Kintaus-nimi taipuu samaan tapaan ja ulkopaikallissijoissa (esim. "Kintaudella"). 
Runsaan rakentamisen ja muuttoliikkeen vuoksi Kintaus on Petäjäveden nopeimmin kasvavia kyliä. Kintauteen kuuluu osakeskuksena Koskensaari. Koskensaaren naulatehdas sijaitsee Kintaudella, ja se on Keski-Suomen vanhin yhtäjaksoisesti toiminut teollisuuslaitos. Kintauden maisemaa värittävät järvet ja kylän poikki menevä, vuonna 1897 valmistunut Haapamäki–Jyväskylä-rata. Jukolan viesti kilpailtiin Kintaudella vuonna 1965. Kintausjärvet muodostuvat Ala-Kintaudesta ja Ylä-Kintaudesta. Ala-Kintauden Kuoliosaari on merkittävä arkeologinen hautasaari.
Haltiain ja Ihmisten Viimeinen Liitto

Haltiain ja Ihmisten Viimeinen Liitto on haltioiden ja ihmisten välillä solmittu liitto J.R.R. Tolkienin fantasiakirjasarjassa "Taru Sormusten Herrasta". Se perustettiin vuonna 3430 Toista Aikaa Mustaa Ruhtinasta Sauronia vastaan.
Sauron oli taistellut haltioiden kanssa Keski-Maan herruudesta jo 1200 vuotta. Hän pelkäsi että hänen vihatut vihollisensa, dúnedain, perustaisi suuren ja mahtavan kuningaskunnan – Arnorin ja Gondorin – joten Sauron hyökkäsi Gondoriin vuonna 3429 Toista Aikaa. Vastaukseksi Elendil, dúnedainin Korkea Kuningas, muodosti liiton Gil-galadin, Noldorin Korkean Kuninkaan, kanssa Sauronia vastaan.
Nämä kaksi valtakuntaa kokosivat armeijansa Arnoriin ja marssivat Sauronin linnoitukselle. Vuonna 3434 Toista Aikaa Sauronin armeija voitettiin Dagorladin taistelussa, vallattiin Morannanon Mordorissa ja piiritettiin Mustan Ruhtinaan linnoitus Barad-dûr. Piiritys kesti seitsemän vuotta jolloin Anárion lyötiin, ja piiritys päättyi Sauronin liityttyä taisteluun, jolloin Elendil ja Gil-galad menehtyivät.
Lopulta Isildur, kuninkaan vanhempi poika, leikkasi Valtasormuksen Sauronin kädestä Narsilin jäänteillä. Menetettyään Sormuksen Sauronin henki pakeni eikä voinut ottaa fyysistä muotoa Keski-Maassa tuhansiin vuosiin. Sauronin voiton ja Elendilin ja Gil-galadin kuolemien vuoksi Viimeinen Liitto purkautui.