tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Markomannit

Markomannit olivat germaaniheimo, joka oli luultavasti sukua sveebeille. Heidän nimensä on germaanista juurta ja tarkoittaa suunnilleen "rajaseutujen asukkaat". Markomannit asuivat alun perin Main-joen rannoilla. Markomannit mainitaan historiassa ensimmäisen kerran Ariovistuksen johtamien heimojen joukossa, jotka tunkeutuivat Galliaan ja jotka Julius Caesar vuonna 58 eaa. kukisti ja ajoi takaisin Reinin yli. Roomalainen sotapäällikkö Drusus hyökkäsi markomanneja vastaan 9 eaa. pakottaen heidät vetäytymään nykyisen Böömin alueelle. Markomannit karkottivat siellä alun perin asuneen kelttiläisen boijien heimon ja perustivat maahan kuninkaansa Marbodin (latinaksi Maroboduus) johdolla vahvan kuningaskunnan. Keisari Augustus piti markomanneja uhkana Roomalle ja suunnitteli heitä vastaan hyökkäystä. Illyrian sota kuitenkin esti Augustuksen aikeet.
Markomannit joutuivat pian vastakkain toisen vahvan germaanien liittokunnan, keruskien johtaman liittouman kanssa. Keruskit pitivät markomanneja yhtä suurena uhkana vapaille germaaniheimoille kuin roomalaisiakin. Vuonna 17 jaa käydyssä sodassa Arminiuksen johtamat keruskit liittolaisineen nöyryyttivät markomanneja, ja Marbod pyysi keisari Tiberiukselta apua. Tiberius ei suostunut pyyntöön, mutta lähetti neuvottelijat sopimaan rauhasta germaanien välillä. Tämän sovittelun aikana roomalaiset näyttävät kuitenkin yllyttäneen muita vihollisia markomanneja vastaan, sillä vuonna 19 nuori goottipäällikkö Catualda hyökkäsi markomannien valtakuntaan ja valloitti sen. Marbod pakeni ja vaati Tiberiukselta suojelusta, joka tarjosi hänelle turvallista turvapaikkaa Italiassa. Siellä Marbod vietti jäljellä olevat kahdeksantoista elinvuottaan, kun taas markomannien valtaistuin jäi Catualdalle. Mutta germaaniheimo hermunduurit karkotti pian myös Catualdan. 
100-luvulla markomannit liittoutuivat yhdessä kvadien, vandaalien ja sarmaattien kanssa Roomaa vastaan. Rooma kävi markomannisotaa markomannien johtamaa liittoumaa vastaan vuosina 166–180. Vuonna 167 germaanit työntyivät markomannien johdolla Pannoniaan ja löivät heitä vastassa olleet roomalaiset joukot. Pian he hyökkäsivät myös Pohjois-Italiaan. Parthialaisten kanssa solmitun rauhan jälkeen keisari Marcus Aurelius sai käyttöönsä uusia legioonia Tonavalta, ja pystyi niiden avulla voittamaan germaanit Italiassa, ajamaan heidät takaisin Alppien taakse ja valloittamaan Pannonian uudelleen. Vasta Marcus Aureliuksen poika Commodus sai solmittua rauhan markomannien kanssa. Tämän jälkeen markomanneista ei ole juuri mainintoja säilyneissä asiakirjoissa, mutta he kuuluivat todennäköisesti alemannien liittokuntiin. Myöhempinä aikoina markomanneja palveli Rooman armeijan auxlia-joukoissa, ja markomannit mainitaan myös Attilan liittolaisina.
Ilia II

Ilia II (, s. 4. tammikuuta 1933 Vladikavkaz, Neuvostoliitto; alkuperäinen nimi "Irakli Gudušauri-Šiolašvili") on Georgian ortodoksisen kirkon patriarkka, Mtskhetan ja Tbilisin arkkipiispa sekä tunnettu uskonnollinen hahmo. Ilia valmistui vuonna 1960 Moskovan teologisesta akatemiasta. Vuodesta 1963 hän toimi Mtskhetan seminaarin johtajana, metropoliitta hänestä tehtiin vuonna 1969 ja vuonna 1977 hänet valittiin Georgian patriarkaksi.
Kunnianosoituksia.
Ulkomaalaiset.
Lähde:
Gilbert Shelton

Gilbert Shelton (s. 31. toukokuuta 1940 Houston) on yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija. Hänen tunnetuin sarjakuvansa on "Friikkilän pojat".
Shelton valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi Teksasin Austinin yliopistosta vuonna 1961. Hänen sarjakuviaan oli julkaistu yliopiston huumorilehdessä, "The Texas Rangerissä". Ensimmäisessä työpaikassaan New Yorkissa hän toimitti autolehtiä. Vuonna 1962 hän palasi Teksasiin jatkamaan opiskeluaan saadakseen lykkäystä asepalveluksesta. Tällöin julkaistiin hänen ensimmäinen merkittävä sarjakuvansa, "Terässika" ("Wonder Wart-Hog"), joka oli parodia "Teräsmiehestä". Hän ryhtyi "The Texas Rangerin" toimittajaksi ja siirtyi taidekouluun.
"Terässika" sai oman lehtensä 1968, mutta sitä julkaistiin vain kaksi numeroa. Hän loi "Friikkilän pojat" ("Fabulous Furry Freak Brothers") 1968 ja siihen perustuvan "Läski-Freddyn kissan" ("Fat Freddy's Cat") 1969. Aluksi Shelton teki "Friikkilän poikia" yksin, mutta 1970-luvulla hän alkoi käyttää apulaisia. Dave Sheridan oli tekemässä "Friikkilän poikia" vuosina 1974–1982 ja Paul Mavrides vuodesta 1978 lähtien. Vuonna 1988 Shelton loi uuden sarjakuvan nimeltä "Not Quite Dead". Ranskalaisen "Picin" kanssa käsikirjoitettu strippisarjakuva kertoo rock-yhtyeestä, joka jatkaa soittamista vuodesta toiseen, vaikka ei ole koskaan levyttänyt. "Not Quite Dead" -sarjakuvaa ei ole suomennettu.
Oriketo

Oriketo on kaupunginosa Turun koillisosassa noin viisi kilometriä kaupungin keskustasta. Sen asukasluku oli 157 vuoden 2016 lopussa. Alueen vähäinen asukasluku selittyy sille sijoittuneella pienteollisuudella ja liiketiloilla. Orikedon asuinrakennuskanta koostuu lähinnä 1950-luvulla rakennetuista omakotitaloista.
Alueelle on sijoittunut monia rakennustarvike- ja autoalan yrityksiä. Monet kadunnimetkin ovat ajoneuvoaiheisia, kuten Autokatu, Hevoskatu, Kytkinkatu ja Kuormakatu.
Orikedolla sijaitsi Turun jätteenpolttolaitos, joka lopetti toimintansa vuoden 2014 lopussa.
Antonov An-225

Antonov An-225 ”Mrija” (, ”unelma”) oli 6-moottorinen Antonovin valmistama rahtikone ja maailman suurin käyttöön päässyt lentokone. Se oli jatkokehitelmä Antonov An-124:stä.
Historia.
Kone lensi ensilentonsa vuonna 1988, ja kaupalliset lennot aloitettiin 1989. Sen jälkeen kone oli jatkuvassa käytössä.
Se teki satoja maailmanennätyksiä. An-225:n kyydissä on kuljetettu historian painavin lentämällä siirretty esine (187,6 tonnin painoinen generaattori) , pisin lentämällä siirretty esine (tuuliturbiinin lapa, 42,1 m) , ja laajin lentämällä siirretty lasti (hengityssuojaimia, noin 1 000 kuutiometriä). 
Kone lensi viimeisen lentonsa helmikuun 5. vuonna 2022. Kone tuhoutui vuonna 2022 Venäjän hyökkäyksessä Kiovan lähellä sijaitsevalle Hostomelin lentokentälle, jossa kone oli huollossa.
Konetyyppiä on valmistettu vain yksi kappale, joskin toisen rakentaminen aloitettiin 1980-luvun loppupuolella Neuvostoliiton avaruusohjelmassa. Tämä projekti ei kuitenkaan tuolloin valmistunut. Antonovin toimitusjohtajan mukaan keskeneräiseksi jääneen koneen rakentaminen lentokuntoiseksi kestäisi kolme vuotta ja maksaisi noin 300 miljoonaa dollaria. Vuonna 2016 Kiina ilmoitti sopineensa Ukrainan kanssa konetyypin rakentamisen uudelleen käynnistämisestä. Hanke on kuitenkin viivästynyt osittain Ukrainan pitkään jatkuneen sotatilan vuoksi.
Marraskuussa 2022 Antonovin lentokonetehdas ilmoitti, että se rakentaa uuden, osin uudistetun Antonov An-225 -lentokoneen. Koneen hinnan arvioidaan nousevan 500 miljoonan dollarin yli. Lentokoneen osista noin 30 prosenttia kerrottiin tällöin olevan jo valmiina. 
An-225 pystyi kuljettamaan rahtia 250 000 kg, joskin tällöin sen lentomatka putosi runsaasta 15 000:sta kilometristä 4 500 kilometriin. Koneelle oli sen erittäin suuren rahtikapasiteetin ansiosta kysyntää erittäin paljon, ja sitä käytettiin lähinnä suurten kappaletavaroiden kuljetukseen, jos niitä ei voitu kuljettaa muilla tavoin. An-225 on suunniteltu alun perin kuljettamaan selässään avaruussukkula Burania. Kone vaati lentoonlähtöön 3 500 metrin kiitotien.
Anheuser-Busch

Anheuser-Busch (am. engl. ['ænhaɪzər 'bʊʃ], lyh. A-B, ) on yhdysvaltalainen kapasiteetiltaan maailman kolmanneksi suurin panimoalan yritys (InBevin ja SABMillerin jälkeen). Anheuser-Buschin tunnetuimmat olutmerkit ovat Budweiser sekä erilaiset Busch ja Michelob -oluet. Yhtiön päämaja on St. Louisissa, Missourissa.
Yhtiöön kuuluu 12 panimoa Yhdysvalloissa ja 15 ulkomailla: 14 Kiinassa ja yksi Britanniassa. Kiinassa A-B omistaa Budweiser Wahan International Brewing Company, Ltd.:n ja Harbin Brewery Group Ltd:n. Britanniassa Budweiser Stag Brewing Company Ltd. valmistaa ja pakkaa Budweiseria. Tämän lisäksi Budweiseria tehdään lisenssillä yhdeksässä muussa maassa (Argentiina, Kanada, Irlanti, Italia, Japani, Panama, Etelä-Korea, Venäjä ja Espanja). A-B omistaa myös 50 % meksikolaisesta Grupo Modelosta ja 27 % kiinalaisesta Tsingtao Brewery Company Ltd.:sta. A-B omistaa myös erilaisia teemapuistoja Yhdysvalloissa (muun muassa Busch Gardens ja SeaWorld).
Historiaa.
Vuonna 1852 saksalaissyntyinen George Schneider perusti panimon nimellä Bavarian Brewery-Carondelet St. Louisiin. Vuonna 1860 Eberhard Anheuser osti panimon ja sen nimeksi tuli E. Anheuser &amp; Co. Neljä vuotta myöhemmin hänen vävynsä Adolphus Busch alkoi työskennellä siellä. Heinäkuussa 1875 panimo rekisteröitiin nimellä E. Anheuser Co.'s Brewing Association. Anheuser-Busch Inc. nimi tuli käyttöön vuonna 1919.
Kieltolain 1920-1933 aikana A-B myi muun muassa jäätelöä, alkoholittomia oluita ja inkiväärioluita. Vuosikymmenien aikana perheyritys laajeni ja vuonna 1980 se listautui New Yorkin pörssiin. Nykyään (10/2005) yhtiön hallituksen puheenjohtajana on August A. Busch III (hallituksessa vuodesta 1963) ja toimitusjohtajana Patrick T. Stokes.
Heinäkuussa 2008 ilmoitettiin belgialais-brasilialaisen InBevin ostavan Anheuser-Buschin 52 miljardilla dollarilla. Kaupan tuloksena syntyi maailman suurin panimoalan yritys Anheuser-Busch InBev N.V..
Oklahoma City

Oklahoma City on Oklahoman osavaltion pääkaupunki Yhdysvalloissa. Kaupungissa asui vuoden 2020 väestönlaskennassa 681 054 ihmistä ja suuremmalla metropolialueella yli 1,4 miljoonaa. Kaupunki toimii Oklahoman piirikunnan hallintokeskuksena.
Kaupungin ammattilaiskoripallojoukkue Oklahoma City Thunder pelaa NBA-liigassa.
Maantiede.
Yhdysvaltain väestönlaskentaviraston mukaan Oklahoma Cityn pinta-ala on 1 607,84 km², josta vettä on 37,06 km² (2,4 %). Se kuuluu pinta-alaltaan Yhdysvaltain suurimpien kaupunkien joukkoon. 
Talvet Oklahoma Cityssä ovat tyypillisesti lyhyitä ja leutoja, ja kesät pitkiä ja kuumia. Sademäärät ovat keskinkertaisia, ja eniten sataa lämpiminä kuukausina.
Historia.
Oklahoma City perustettiin 22. huhtikuuta 1889 vuoden 1899 "Land Runin" yhteydessä, kun tuhansia uudisasukkaita asettui alueelle. Nykyisen Oklahoma Cityn alue oli tätä ennen kuulunut ns. ”jakamattomiin maihin” (), joiden alueelta "Land Runin" alettua uudisasukkaat saivat lunastaa itselleen 160 eekkerin kokoisen maa-alueen, johon he saivat pysyvän omistusoikeuden, jos he jatkoivat alueella asumista vähintään viisi vuotta ja kehittivät lunastamaansa kiinteistöä. 
Oklahoma City sai kuntaoikeudet 15. heinäkuuta 1890. Siitä tuli samana vuonna perustetun Oklahoman piirikunnan hallintokeskus. Oklahoman territorion pääkaupungiksi valikoitui Guthrie. Oklahomasta tuli osavaltio vuonna 1907, ja kolme vuotta myöhemmin vuonna 1910 järjestettiin äänestys, jonka seurauksena pääkaupunki siirrettiin Guthriesta Oklahoma Cityyn. Oklahoma City sai kaupunkioikeudet 11. heinäkuuta 1911.
Oklahoma Cityn pommi-iskussa kuoli 168 ihmistä 19. huhtikuuta 1995. Se oli tuhoisin terroristien Yhdysvalloissa tekemä isku ennen syyskuun 11. päivän terroritekoja vuonna 2001.
Talous.
Oklahoma Cityn kaupunki sijaitsee keskellä aktiivista öljykenttää, ja kaupungin talouden suurimman sektorin muodostavatkin öljy-, ja maakaasuteollisuus. Lisäksi kaupungissa on yksi maailman suurimmista karjamarkkinoista.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Oklahoma Cityssä vuoden 2023 arvion mukaan olivat 67 015 Yhdysvaltain dollaria. 15,6 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö.
Vuoden 2020 väestönlaskennassa Oklahoma Cityn asukasluku oli 681 054. Asukkaista valkoisia oli 53,6 %, mustia 14,0 %, aasialaisia 4,6 %, alkuperäisasukkaita 3,4 % ja Tyynenmeren alkuperäisasukkaita 0,2 %. Asukkaista 11,1 % kuului johonkin muuhun rotuun ja 13,1 % kuului kahteen tai useampaan rotuun. 21,3 % oli hispaanoja tai latinoita mistä tahansa rodusta. 21,5 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 11,2 % oli syntynyt ulkomailla.
Koulutus.
Oklahoma Cityssä ja sen esikaupungeissa on kahdeksan julkista yliopistoa ja korkeakoulua, ja joukko yksityisiä yliopistoja ja korkeakouluja.
Oja

Oja on maahan kaivettu ura. Yleensä sen tarkoitus on johtaa vettä. Pyrkimyksenä on joko tietyn maa-alueen kuivattaminen tai kasteleminen. Soitten ojitus metsän tai pellon kuivaamiseksi kostean eli humidin ilmaston alueilla, missä sadanta ylittää haihdunnan ja vettä on ylimäärin, on tyypillinen kuivatusojitus. Peltojen kastelua varten kaivetut ojat kuivan eli aridin ilmaston alueilla, missä haihdunta ylittää sadannan tai vedestä on muuten pulaa, ovat kasteluojitusta. Korkeuskäyriä seuraavien imeytysojien tarkoituksena on hidastaa vedenvirtausta, jotta vesi imeytyy haluttuun kohtaan.
Ojat voidaan jakaa "avo-ojiin" ja "salaojiin". Tiet alitetaan tierummuilla. Rakennettujen alueiden hulevedet johdetaan "salaojilla" , joita kutsutaan sadevesiviemäreiksi. Sekajärjestelmässä jätevedet ja hulevedet johdetaan samoissa viemäreissä.
Avo-ojat.
Avo-ojat ovat maahan kaivettuja, avoimia peittämättömiä ojia. Ojan pohja on kallistettu pituussuunnassa, jolloin vesi virtaa haluttuun suuntaan ojassa. Avo-ojia joudutaan aika ajoin perkaamaan, sillä puusto ja muu kasvillisuus pyrkii kasvamaan veden äärellä voimallisesti ja haittaa ojan vedenkuljetusta. 
Erityisiä avo-ojia ovat muiden muassa maantienojat eli raviojat, metsäojat ja sarkaojat sekä valtaojat.
Sarkaoja.
Keskellä peltoa olevat avo-ojat eli sarkaojat jakavat pellon sarkoihin, eli ojien väliin jääviin osiin pellosta. Avo-ojat eivät jatku aivan pellon päähän, koska päähän on jätettävä ojaton alue työkoneiden kääntämiseksi ja siirtämiseksi saralta toiselle. Päisteeseen avo-ojan jatkoksi on tehty kivisalaoja tai asennettu rumpuputki, josta sarkaoja purkaa pellon viereiseen valtaojaan.
Sarkaojitusta tehtiin erityisesti esikoneellistuneen maatalouden aikaan peltoja luonnontilasta raivattaessa. Koneellistumisen myötä sarkoja on alettu yhdistää salaojittamalla avo-ojat, jolloin saadaan lisää yhtenäistä peltopinta-alaa.
Salaojat.
Salaoja on maan alle kaivettu reikäinen putki. Ympäröivästä maasta vesi tihkuu pienistä rei'istä putkeen ja virtaa putkea pitkin, joko sadevesiviemäriin tai avo-ojaan. Salaojitusta käytetään lähinnä rakennettujen alueiden ja peltojen kuivaamiseen.
Rakennusten ympäri kulkee noin metrin syvyydessä salaoja. Tämä auttaa estämään vesien tulon kellaritiloihin.
Pelloilla salaojitus lisää merkittävässä määrin pellon hyötypinta-alaa, sillä avo-oja veisi ojan leveyden verran lisäksi jonkin verran maa-alaa, sillä ihan ojauoman vieressä ei voida käyttää maatalouskoneita.
Oja paikannimen perusosana.
Paikannimen jälkiosana sana "oja" voi suomen länsimurteissa esiintyä sekä luonnonojan (yleiskielessä puron) että kaivetun ojan nimenä, kun itämurteissa ja yleiskielessä pientä luonnonvesiuomaa tarkoittaa sana "puro". Näin esimerkiksi Kuninkoja Turussa on pieni joki tai puro, eikä oja sanan yleiskielisessä merkityksessä. Eteläpohjalaisten murteiden alueella samanlainen "pientä jokea tai sen haaraa" tarkoittava murresana on "luoma".
Attis

Attis (, myös , "Attēs") oli kreikkalaisessa mytologiassa fryygialaisten kuvataiteessa haltia, joka muistutti Adonista. Legendojen mukaan Kybele kastroi hänet, kun ei saanut tätä kaunista hahmoa rakkaakseen, tai Attis kastroi itse itsensä.
Esifryygialaisena kulttina Kybelen ja Attiksen kultista tiedetään vähän, vaikka oletettavasti se oli Fryygian alueen alkuperäiskansan kultti. Myytin mukaan jumalten ja ihmisten äiti, vuorten ja leijonien jumalatar Kybele, rakastui kuolevaiseen Attikseen. Attiksen tarinan loppu on kuitenkin synkkä: Kybele joko kastroi hänet, tai hän kastroi itse itsensä. Roomassa Attiksen kultti sai suuremman suosion kuin Kreikassa. Roomalaiset tosin vierastivat Anatoliasta tuomansa kultin menoja, joihin kuului villiä tanssia ja musiikkia, sekä itsensä vahingoittamista mm. ruoskimalla. Aluksi Kybelen papin tuli myös Roomassa olla itämaalainen, eikä roomalaisilla ollut lupaa tähän virkaan. Pappeja kutsuttiin galleiksi, ja tanssiessaan hurmoksessa he jäljittelivät Attista ja suorittivat kastraation, elleivät jo olleet eunukkeja.
Rolla (Missouri)

Rolla on kaupunki Phelpsin piirikunnassa Missourin osavaltiossa Yhdysvaltojen Keskilännessä. Yhdysvaltain väestönlaskentavirasto arvioi, että vuonna 2019 siellä asui 20 431 asukasta. Vuosina 2010–2019 kaupungin väkiluku kasvoi 4,6 prosenttia. Rolla on piirikuntansa hallinnollinen keskus.
Kaupunki on myös Missourin yliopiston keskuspaikkoja, vaikka yliopistolla onkin kampukset myös Kansas Cityssä ja Saint Louisissa ja direktoraatti Columbiassa. Aiemmin Rollan yliopiston nimi oli Missouri School of Mines and Metallurgy, Missourin kaivos- ja metallurgiakoulu.
Kaupungin asukkaissa on selkeä miesenemmistö: naisten osuus asukkaista oli 44,0 prosenttia. Väestötilastointi osoitti valkoisten osuudeksi 85,9 prosenttia, aasialaisperäisten 7,2 prosenttia ja afroamerikkalaisten 4,5 prosenttia. Alle 18-vuotiaita oli 19,0 prosenttia ja yli 64-vuotiaita 11,4 prosenttia. Yhdysvaltain köyhyysrajan alittavia oli 31,1 prosenttia.
Budweiser

Budweiser (usein lyhyesti kutsuttu nimellä Bud) on yhdysvaltalaisen Anheuser-Busch -panimon olutmerkki. Budweiser on vaalea, kevyt ja hiilihappoinen lager-olut, jota valmistetaan massatuotantona. Maultaan se on hieman makea ja heikosti hedelmäinen. Makua kevennetään käyttämällä riisiä ohramaltaan lisätärkkelyslähteenä. Vaikka Budweiser ei ole maultaan kovin humalainen olut, sen valmistuksessa käytetään kuitenkin kahdeksaa tai yhdeksää eri humalalajiketta. Kansainvälisistä oluista Budweiseria pidetään yhtenä maultaan kevyimmistä. Budweiserin kevyempi versio on nimeltään Bud Light.
Nimi ”Budweiser” on tšekkiläisen kaupungin České Budějovicen saksankielisestä nimestä Budweis johdettu adjektiivi; kaupungin asukkaiden enemmistö oli pitkään saksankielistä. Nimi siis viittaa budweisilaiseen/budějovicelaiseen olueen, joka oli jo keskiajalla hyvin tunnettua. Kansainvälisillä markkinoilla Anheuser-Buschilla on ollut joissakin maissa ongelmia tšekkiläisen budějovicelaisen Budweiser Budvar -oluen kanssa. Maissa, joissa tšekkiolut on saanut oikeuden nimeen Budweiserista, käytetään nimeä ”Bud” tai ”Anheuser-Busch B” (Saksa). Suomessa saadaan KHO:n päätöksen mukaan myydä molempia, mutta vain amerikkalaisesta versiosta käytetään nimeä Budweiser, kun taas tšekkiläinen on Budějovický Budvar.
Historia.
Adolphus Busch esitteli Budweiserin Yhdysvalloissa vuonna 1876. Hänen tarkoituksensa oli myydä sitä valtakunnallisesti rautateiden avulla. Varmistaakseen oluen säilyvyyden kuljetusten aikana Busch kehitti jäähdytetyn junavaunun.
Intomies

Intomies eli myrrysmies on erään tyyppinen suomalainen velho ja tietäjä, joka on innoissaan ja raivon vallassa loitsiessaan. "Myrrys" tarkoittaa jotakuinkin myräkkää ja meteliä. Ollessaan innoissaan intomies on "haltioissaan", eli uskoo, että haltiat vaikuttavat hänen tilaansa.
Intomies on usein silmittömän raivon vallassa. Hän ei välttämättä tunne kipua, vaan saattaa nostaa kuuman kiven kiukaalta tai käsitellä teräaseita terästä pitäen. Hän voi huutaa eläinten lailla, polkea jalkaa ja riehua. Katse voi olla raivokas ja mielipuolinen. Erään intomiehen kerrotaan ottaneen kirveen ja alkaneen lyödä sillä ilmaa uskoen lyövänsä pahaa henkeä. Saman intomiehen katsetta on kuvattu täysin poissa olevaksi.
Intomiehen tila on ilmeisesti jonkinlainen transsi, jonka hän saavuttaa itsesuggestion avulla. Intomiehiä on verrattu berserkkeihin, muinaisskandinaavisiin raivotilassa taistelleisiin sotureihin. Berserkkien arvellaan saavuttaneen raivotilansa jokseenkin intomiesten tapaan.
Kun eräältä intomieheltä kysyttiin, miten hän voi paljain käsin nostaa kuuman kiven kiukaalta, hän vastasi: ”Tuli ei polta tuttuansa”.
Nimitys kirjallisuudessa.
Presidentti Kekkosen elämäkerran kirjoittaja, tutkija Juhani Suomi, nimesi elämäkertasarjan ensimmäisen teoksen nimellä Myrrysmies. Hän sanoo selitysosassa tarkoittavansa kirjan nimellä sitä "intomiesmäistä" peräksiantamatonta otetta, jolla nuori kainuulaismies kohosi nopeasti politiikassa uransa alkuvaiheessa.
Ais

Ais tai ays oli pieni intiaaniheimo, joka asutti Etelä-Floridan itärannikkoa. Heidän alkuperästään ja kielestään tiedetään hyvin vähän. Vuonna 1650 heitä oli noin 1 000 henkeä. Heimo kuoli sukupuuttoon 1720-luvulla. Heimo ei viljellyt maata, vaan söi enimmäkseen kalaa.
Havaintoja heimon ulkonäöstä, ruokavaliosta ja elintavoista 1600-luvun lopussa on saatu muun muassa Jonathan Dickinsonin kirjasta "Journal". Haaksirikon kärsinyt Dickinson vietti useita viikkoja heimon keskuudessa vuonna 1696. Heimolla oli tuohon aikaan yhteyksiä eurooppalaisiin, ja jotkut heistä osasivat hieman espanjaa. Haaksirikkoutuneista laivoista he olivat saaneet paljon eurooppalaisia esineitä.
Irti Elämästä

Irti Elämästä on vuonna 1997 perustettu, mutta sittemmin aktiivisen toiminnan lopettanut suomalainen yhdistys, joka ilmoitti tehtäväkseen ”tylsyyden, epäviileyden ja nörttiyden edistämisen”. Yhdistykseen kuului parhaimmillaan yli 200 jäsentä ympäri Suomea. Jäsenet tapasivat toisiaan miiteissä, kaksi kertaa vuodessa järjestetyissä kokouksissa sekä yhdistyksen IRC-kanavalla #irtie.
Vuoden 1999 syyskokouksen jälkeen yhdistyksen hallitus päätti erottaa kaikki jäsenet hallitusta lukuun ottamatta. Samalla yhdistyksen nimeksi vaihdettiin Kansandemokraattinen Irti Elämästä -yhdistys. Seuraavana vuonna nimi kuitenkin vaihdettiin takaisin Irti Elämästä -yhdistykseksi. Yhdistys on yhä olemassa, mutta sillä ei tiettävästi ole ollut toimintaa useampaan vuoteen. Monet Irti Elämästä -yhdistyksen entisistä jäsenistä olivat perustamassa getnolife-yhdistystä loppuvuodesta 1999.
Toiminta.
Yhdistystä kohtaan heräsi hieman laajempaa kiinnostusta, kun sen perustaja Ismo Kiesiläinen kirjoitti Helsingin Sanomien yleisönosastolle elokuussa 1997 käyttäen yhdistyksen nimeä. Irti Elämästä -yhdistys oli mukana monenlaisissa tempauksissa. Ensimmäinen ”nörtti-isku” järjestettiin 2. toukokuuta 1998. Yhdistyksen jäsenet veivät nörttiasuun puetun mallinuken Kaivopuistoon ja Helsingin Sanomat julkaisi aiheesta pienen jutun. Toinen ”nörtti-isku” järjestettiin 16. tammikuuta 1999 Helsingin päärautatieasemalla. Tässä iskussa irkattiin aseman matkatavaroiden säilytyskoppien sisältä ja se keräsi laajalti julkisuutta eri medioissa päätyen esimerkiksi Ruben Stillerin talkshow’hun. Pian yhdistyksen edustajia kutsuttiin lehtiin, televisioon ja radioon puhumaan erilaisista tietokoneisiin ja nörttiyteen liittyvistä asioista. Yhdistys oli mukana myös TV-kanava Nelosen Nettinite-tapahtumassa 7.–8. toukokuuta 1998 sekä Assembly-tapahtumassa vuosina 1998 ja 1999.
Vuonna 2009 Ylioppilaslehti haastatteli Ismo Kiesiläistä, joka pohti haastattelussa yhdistyksen saamaa mediahuomiota seuraavasti: "”Mediahuomiota on tosiaan vaikea ymmärtää tästä päivästä käsin. Nörtit olivat mystisiä, shamaanimaisia hahmoja, jotka hallitsivat hieman pelottavia tietokoneita ja rikastuivat niiden avulla. Se, että joku keskustelisi tietokoneen avulla, oli kummallista. Olen ajatellut näyttää niitä uutispätkiä nuorille, mutten tiedä miten selittäisin, miksi se oli uutinen. Nykyisin on aika erikoinen nuori, jos ei käytä nettiä keskusteluun kavereiden kanssa. Ja siitä on vain kymmenen vuotta aikaa”"
SS Herakles

S/S Herakles oli ensimmäinen laiva, joka toi aitoa kahvia Suomeen jatkosodan jälkeen. Suomessa sodan aikana ei saanut aitoa kahvia koska nautintoaineita ja peruselintarvikkeitakin säännösteltiin. Kahvin hinnaksi arviointiin kupongeilla säännösteltynä 940 markkaa kilolta, millä olisi silloin tilannut kaksi vuotta maakuntalehti "Turun Sanomia".
Valmistus.
Alus valmistui vuonna 1910 Russell and Companyltä Port Glasgow’sta telakkanumerolla 618. Sen pituus oli 128,97 metriä, leveys 15,91 metriä ja syväys 7,83 metriä.
Palvelus.
Astral Shipping Companyn "Drumcraig" aloitti vuonna 1910 liikennöinnin kotisatamanaan Liverpool. Alus myytiin vuonna 1913 Den Norske Afrika- og Australia-Linielle, jolloin aluksen nimeksi vaihtui "Vinstra" ja sen kotipaikaksi Tønsberg.
Helsinkiläinen Oceanfart osti aluksen 6. toukokuuta 1936 ja nimesi sen "Herakleeksi". Toisen maailmansodan aikana alus purjehti Itämerellä. Se muutettiin vuonna 1941 hiililämmitteiseksi.
Alus lähti 28. syyskuuta 1945 Kotkasta Rio de Janeiroon ja sieltä 14. tammikuuta 1946 paluumatkalle lastinaan 2 500 tonnia Rio-6- ja Rio-7-luokan raakakahvia Bahiaan, josta lastattiin vielä muun muassa 300 tonnia tupakkaa, 2 000 tonnia rehukakkuja, puuvillaa Suomen uusien setelien valmistukseen, talkkia, suolattuja nahkoja ja lääkkeitä. Bahiasta laivaan nousi salamatkustaja Antonio de Silva Liman, joka sai Suomessa Pauligin paahtimosta töitä, kunnes palasi laivalla kotimaahansa.
Poliisivartio purkamiseen.
Alus saapui Turun satamaan sunnuntai-iltana 24. helmikuuta 1946. Laivan avusti Turun satamaan jäänmurtaja "Sisu".
Tapaus sai suuren huomion joukkotiedotusvälineissä ja yleisöä lastin maanantaisen purkamisen ajaksi hillitsemään järjestettiin ketju poliiseja. Yleisön pettymykseksi kansanhuoltoministeriö päätti, että kahvi saadaan kupongeilla säännösteltynä kauppoihin vasta runsaan kuukauden päästä huhtikuussa 1946. Närkästystä aiheuttivat myös muutamat lastin purussa rikkoutuneet säkit joiden sisältö vain lakaistiin pois.
Arvovaltaisia vieraita.
Laivan päällikkönä oli merikapteeni Gunnar Möller ja perämiehenä Erik Ahlström, jotka saivat vieraakseen kolme ministeriä, Suomen pankin pääjohtajan, Brasilian Helsingin suurlähettilään, kauppaneuvos Eduard Pauligin, toimitusjohtaja Henrik Pauligin, Turun kaupunginjohtajan, Suomi–Etelä-Amerikka-laivalinjan johtajia ja muita elinkeinoelämän johtajia. Perämies Ahlströmistä tuli myöhemmin yleislakon aikana 1956 S/S Herakleen kapteeni.
Perinne.
Turun karjalainen näyttämö esitti tapahtumasta "Kaivo"-nimisen näytelmän vuonna 2003 neljänä esityksenä toukokuun lopussa. Tapahtumasta on kuvia Åbo Akademin merihistoriallisessa instituutissa.
"Helsingin Sanomien" pääkirjoituksessa viisikymmentä vuotta myöhemmin (1996) S/S "Herakleen" saapumisesta vuonna 1946 lehteen kirjoitettua artikkelia käytettiin esimerkkinä toivosta hyvien aikojen paluusta (vuonna 1996 Suomi oli juuri toipumassa syvästä taloudellisesta lamasta).
Lasse Mårtenson

Lars ”Lasse” Anders Fredrik Mårtenson (24. syyskuuta 1934 Helsinki – 14. toukokuuta 2016 Espoo) oli suomalainen laulaja, teatterikapellimestari, säveltäjä ja näyttelijä. Mårtensonin äidinkieli oli ruotsi, mutta hän levytti pääasiassa suomeksi.
Mårtenson esiintyi 1950-luvulla pianistina, ja 1960-luvulla hänestä tuli yksi Suomen suosituimmista jazz- ja kevyen musiikin laulajista. Hänen tunnetuimpia laulujaan ovat muiden muassa ”Laiskotellen” (Suomen Euroviisu-edustaja vuonna 1964), ”Marraskuu”, ”Ken on hän”, ”Iltaisin”, ”Muistatko syyskuun”, ”Rikas mies jos oisin”, ”Hei hei Pussycat”, ”Kaikessa soi blues” (Toivo Kärki-Reino Helismaa, jäi toiseksi Suomen Eurovisio-karsinnassa 1963) ja ”Mä lähden stadiin” sekä erityisesti The Animals -cover ”Nousevan auringon talo”.
Mårtenson alkoi 1960-luvun lopulta lähtien keskittyä elokuva- ja televisiomusiikin säveltämiseen. Näistä kuuluisin on Åke Lindmanin ohjaaman televisiosarjan "Myrskyluodon Maija" ("Stormskärs Maja") musiikki, erityisesti sen teemasävelmä vuodelta 1976. Teoston tietojen mukaan "Myrskyluodon Maija" on kaikkien aikojen myydyin suomalainen nuottijulkaisu: noin 30 000 kappaletta.
Mårtenson tuli tunnetuksi myös meren ja purjehduksen ystävänä. Jälkimmäisestä kertoo myös hänen vuonna 1988 julkaistu laulunsa ”Kaikki paitsi purjehdus on turhaa”.
Elämä ja ura.
Lasse Mårtensonin isä oli urkuri Elis Mårtenson. Lasse Mårtensonin ensimmäinen oma yhtye oli Lasse Mårtenson Trio, jossa hän lauloi ja soitti pianoa vuosina 1952–1960. Koulutukseltaan Mårtenson oli sähköttäjä ja mainospiirtäjä, ja uransa alkaessa Mårtenson työskenteli myös Stockmannin mainosgraafikkona, kunnes 1950-luvun lopulla musiikista tuli hänen pääammattinsa. Vuosina 1956–1963 hän toimi teatterikapellimestarina Lilla Teaternissa sekä Helsingin ja Turun ruotsalaisessa teatterissa.
Vuonna 1967 syntyi hengelliseen TV-messuun sävelletty musiikkiteos "Voiko sen sanoa toisinkin". Fredin esittämä Suomen vuoden 1967 Euroviisuedustuskappale ”Varjoon – suojaan” oli Mårtensonin sävellys Vuonna 1966 hän edusti Suomea Intervision laulukilpailussa kappaleella ”Pieni sana”.
1970-luvulla Mårtenson esitti musiikinopettaja lehtori Musaa MTV:n lasten sarjaohjelmassa "Lehtori M".
Vuonna 2006 julkaistiin suomalaisten nuorten muusikoiden tribuuttilevy "Kaikki paitsi Mårtenson on turhaa". Levyn julkaisun ohella järjestettiin myös tribuuttikonsertti Helsingin juhlaviikoilla samana vuonna. Mårtenson ilmoitti, ettei hän hyväksy levyn eikä konsertin toteutustapaa. Hän kertoi haastattelussa, ettei hän syytä itse artisteja mutta että tuottajien tekemät sovitukset eivät kunnioita laulujen alkuperäisversioita.
Vuonna 2011 Mårtenson julkaisi muistelmateoksen "Vågspel", joka ilmestyi suomeksi nimellä "Laiskotellen" vuonna 2013.
Mårtenson kuoli 81-vuotiaana toukokuussa 2016.
Yksityiselämä.
Mårtenson oli naimisissa Carita Wilhelmssonin (1956–1961), Siw Malmkvistin (1963–1969), Anna-Liisa Ehrnroothin (1973–1990) ja Sari Angervon (1997–2005) kanssa. Mårtensonilla on neljä lasta, josta kolmannesta avioliitosta Kasper Mårtenson. Hän suoritti asepalveluksen Riihimäen Viestirykmentissä.
Maaya Sakamoto

Maaya Sakamoto ( "Sakamoto Maaya", s. 31. maaliskuuta 1980 Itabashi, Tokio, Japani) on japanilainen ääninäyttelijä, näyttelijä ja laulaja, jonka ura alkoi vuonna 1996 hänen ääninäytellessään pääroolin Hitomi Kanzakina animessa "Tenkū no Escaflowne". Sakamoton laulutaito huomioitiin hänen laulettuaan avausteeman ”Yakusoku wa iranai” ja päätöskappaleen ”Yubiwa”. Sakamoto työskenteli yhdessä Yōko Kannon kanssa uransa alusta vuoteen 2004 asti. Tänä aikana Sakamoto ääninäytteli monissa animeissa, muun muassa sarjoissa "Lodoss-tō senki", "Kanon", "RahXephon", "Kidō senshi Gundam Seed Destiny" ja ".hack//SIGN". Hän on myös ääninäytellyt peleissä, kuten "Panzer Dragoon Saga"ssa, "Kingdom Heartsissa" ja "Napple Talessa" sekä länsimaisten elokuvien ja sarjojen japaninkielisissä dubbauksissa, merkittävimpinä "Tähtien sodan" Padmé Amidalana ja "Dark Angel" -sarjan Maxina. Viime aikoina Sakamoto on näytellyt teatterissa "Les Misérables" -näytelmän Eponinena.
Laulajanurallaan Sakamoto on julkaissut viisi sooloalbumia, yhden minialbumin, toistakymmentä singleä ja kaksi singlekokoelmaa. Joulukuussa 2003 hän julkaisi toistaiseksi viimeisimmän yhdessä Yōko Kannon kanssa tehdyn albumin. Sakamoto kirjoittaa osan omien laulujensa sanoista kokonaan itse, mutta työstää sanat yleensä toisten kanssa. Huomattavan osan japaninkielisistä sanoituksista on tehnyt Yūho Iwasato. Tim Jensen taas on vastannut useista englanninkielisistä sanoituksista. Sakamoton viimeisin albumi julkaistiin lokakuussa 2005. Hän toimi yhtenä levyn tuottajista. Huomattavimpana seikkana Kanno ei osallistunut albumin tekoon.
Hän ollut vuodesta 2011 asti naimisissa ääninäyttelijä ja laulaja Kenichi Suzumuran kanssa.
Maaya Sakamoton kerrotaan saaneen etunimensä vanhempien innostuksesta Maija Mehiläiseen.
Fokker D.VII

 Fokker D.VII oli ensimmäisen maailmansodan lopun hävittäjälentokone, jonka pääsuunnittelijana oli Rheinhold Platz. Sitä valmistettiin vähän ennen ensimmäisen maailmansodan loppua Fokkerin ja Albatrosin tehtaalla Saksassa
Taustaa.
Tammikuussa 1918 Fokkerin prototyyppi V.11 voitti Berliinin Johannisthalissa järjestetyn hävittäjävertailun testaajanaan muun muassa hävittäjälentäjä Manfred von Richthofen. Koelentojen perusteella prototyypin runkoa jatkettiin ja sivuvakain muutettiin toisentyyppiseksi. Koneen sarjatuotanto aloitettiin keväällä 1918 sekä Fokkerin että sen kilpailijayhtiö Albatros Flugzeugwerken tehtailla.
Koneessa yhdistyivät kestävyys ja suorituskyky, joka oli varsinkin korkealla lennettäessä erinomainen. Sodan päätyttyä liittoutuneet vaativat kaikkien D.VII-koneiden luovuttamista. Anthony Fokker onnistui kuitenkin siirtämään useita koneita Hollantiin, jossa Fokkerin lentokoneet saivat uuden tulevaisuuden.
Rakenne.
D.VII:n perusrakenne oli aikaansa edellä: koneessa oli teräsputkirunko, vanerisiivet mäntyisillä siipisaloilla ja kangasverhous. Ilmanvastusta lisääviä pingotusjänteitä oli itsekantavan rakenteen ansiosta vain pyrstössä ja laskutelineissä.
Moottoreina käytettiin alkusarjassa Mercedes D.III -moottoreita, joiden tehoksi on ilmoitettu eri lähteissä 160 tai 180 hv. Sarjavalmistuksen keskivaiheilta käytettiin BMW D.IIIa- tai Mercedes D.IIIaü -moottoreita, joista BMW-moottorin teho oli jopa 185 hv.
Käyttö.
Saksalaiset käyttivät konetta ensimmäisen maailmansodan lopputaisteluissa. Myöhemmin sodan loputtua ja liittoutuneiden saatua koneita käyttäjämaita olivat myös Belgia, Hollanti, Puola, Romania, Ruotsi, Suomi, Sveitsi, Tšekkoslovakia, Unkari, Venäjä ja Yhdysvallat, jossa koneita oli käytössä 142 kappaletta.
Kone oli rakenteellisesti erittäin kestävä. Siinä oli kuitenkin joitain ongelmia muun muassa polttoainesäiliöissä. Moottorin ja aseistuksen kanssa oli lämpöongelmia. Kone oli kuitenkin lentäjien mielestä helppo ohjattava.
Sodan lopussa Saksalla oli 775 D.VII-konetta. Ne saavuttivat 565 ilmavoittoa. Ernst Udet saavutti konetyypillä 42 voittoa ja hänet palkittiin Pour le Merite-ristillä. Myös Hermann Göring lensi konetyypillä.
Käyttö Suomessa.
Suomen ilmavoimat oli neuvotellut 20–30 saksalaisen sotilaskoneen hankinnasta vuonna 1918. Koneet jäivät kuitenkin saapumatta Saksan antauduttua. Vuonna 1919 suomalaisten onnistui kuitenkin hankkia kolme konetta ilman liittoutuneiden välikäsiä, vaikka liittoutuneet tekivät kaikkensa myydäkseen huomattavasti kalliimmalla omia lentokoneitaan, kuten Spad S.XIII ja Martinsyde F.4 Buzzard. Suomi ostikin liittoutuneilta muun muassa Breguet 14-, Georges Levy G.L. 40- ja Caudron G.3 -lentokoneita.
Kolme Fokker D.VII -konetta saapui yhdessä kahden Albatros C.III -koneen kanssa Uttiin loppukesästä 1919. D.VII-koneet olivat Ostdeutsche Albatros Werke GmbH:n (O.A.W.) valmistamasta erästä 8300/18–8469/18. Koneiden tunnukset olivat aluksi 1C.350–1C.352, joiden tilalle muunnettiin myöhemmin 1C.355–357.
Aichin prefektuuri

Aichin prefektuuri () on yksi Japanin 47 prefektuurista. Prefektuuri sijaitsee Chūbun alueella Japanissa, ja sen pääkaupunki on Nagoya.
Maantiede.
Aichin prefektuuri sijaitsee Honshūn saaren keskiosassa Tyynenmeren rannalla. Sitä reunustavat Shizuokan prefektuuri idässä, Nagano koillisessa, Gifu pohjoisessa ja Mie lännessä. Prefektuurin pääkaupunki Nagoya on Japanin neljänneksi suurin kaupunki, ja lännessä virtaava Kiso on Japanin toiseksi suurin joki. Aichin korkeimman kohdan Chausuyaman huippu on 1 415 metriä merenpinnan yläpuolella. Rannikkoviivaa muokkaavat Chitan ja Atsumin niemimaat, joiden väliin jää Mikawanlahti.
Aluejako.
Aichin prefektuuri jakautuu 38 kaupunkiin ja 16 muuhun kuntaan, joista 14 on maaseutukaupunkeja ja kaksi on kyläkuntia. Kunnat kuuluvat seitsemään piirikuntaan, joilla ei ole hallinnollista merkitystä. Nagoyan kaupunki jakautuu suuralueisiin. 
Historia.
Aichin nykyinen alue muodostuu vanhoista Owarin, Mikawan ja Hon maista. Taika-kauden jälkeen Mikawa ja Ho yhdistyivät. Vuonna 1871 Mikawasta ja Chitan niemimaasta muodostettiin Nukatan prefektuuri, kun taas loput Owarista muodostivat Nagoyan prefektuurin. Nagoya nimettiin uudelleen Aichin prefektuuriksi huhtikuussa 1872, ja saman vuoden aikana myös Nukatan prefektuuri liitettiin sen osaksi.
Talous.
Aichin prefektuuri on ollut 28 vuoden ajan Japanin johtavassa asemassa valmistamiensa tavaraerien arvon mukaan. Tuotantoaloihin kuuluvat muun muassa autojen ja lentokoneiden valmistus. Prefektuurissa päätoimistoaan pitäviä yrityksiä ovat muun muassa Toyota, Makita ja Aisin Seiki.
Kulttuuri ja nähtävyydet.
Meiji-mura on Meiji-, Taishō- ja Shōwa-kausien arkkitehtuuria esittelevä ulkoilmamuseo Inuyaman kaupungissa. Samassa kaupungissa sijaitsee myös Japanin ainoa yksityisessä omistuksessa oleva keskiaikainen linnoitus Inuyaman linna. Muita prefektuurin linnoituksia ovat pääkaupungissa sijaitseva Nagoyan linna ja Toyohashista löytyvä Yoshida. Toyokawan kaupungissa sijaitsee muinaisen Mikawan provinssin pääpyhäkkö ("ichinomiya") Toga-jinja.
European Launcher Development Organisation

European Launcher Development Organisation (ELDO) oli eurooppalainen valtioiden välinen organisaatio, joka perustettiin 1960-luvun alkupuolella kehittämään Länsi-Euroopalle oma kantoraketti, Europa. Sen toiminta itsenäisenä päättyi vuonna 1975, kun se yhdistettiin ESRO:n kanssa Euroopan avaruusjärjestöksi.
Toiminta.
Huhtikuussa 1960 Iso-Britannia peruutti Blue Streak-ydinohjuksen tuotannon. Ohjus oli ilmeisesti kehitetty täysin valmiiksi, mutta Eisenhowerin hallinto painosti Englantia luopumaan omasta ydinohjuksesta ja kehottaen Englantia tilaamaan Polaris-ohjuksia Yhdysvalloista sen sijaan. Englanti teki näin. Se pyrki kuitenkin saamaan Euroopan maita ylläpitämään ko. ohjuksensa tuotannon kantoraketin 1. vaiheena.
Englannin aloitteen hyväksyivät Belgia, Ranska, Saksa, Italia, Alankomaat ja Australia, joka oli ulkojäsen. Ohjuksen koelentoalue rakennettiin Australiaan. 
ELDO aloitti Europa-kantoraketin kehitystyön jo vuonna 1962, mutta juridisesti organisaatio alkoi toimia vasta vuonna 1964. 
Ranska toimitti oman luotainrakettinsa 1. vaiheen Europan 2. vaiheeksi. Saksa pyrki kehittämään raketin kolmannen vaiheen. Italialle jäi nokkakartiot ja testisatelliittien valmistus.
10 laukaisua tehtiin Woomerasta, Australiasta. Niiden tunnus oli F (Flight, lento).
Lentoa F10 ei ollut. Vuonna 1966 tehtiin päätös siirtää laukaisukeskus Kourouhun, Etelä-Amerikkaan. Lento F11 tehtiin Guyanan avaruuskeskuksesta vuonna 1971.
Vuonna 1974 ELDO ja "European Space Research Organisation" (ESRO) fuusioituivat ja muodostivat Euroopan avaruusjärjestön.
Karl von Schoultz

Karl Anton Konstantin von Schoultz (Kalle Anttooni) (7. joulukuuta 1922 Helsinki – 23. heinäkuuta 2013) oli suomalainen humanististen tieteiden kandidaatti, lehtori, kirjailija ja suomentaja. Hänen romaanejaan julkaistiin sarjassa Punainen sulka. Hän myös suomensi kirjoja Nuorten toivekirjastoon. 
Hänen tunnetuimmissa kirjoissaan "Seikkailu Suezilla" ja "Seikkailu Siinailla" suomalaiset YK-miehet paljastavat salajuonet ja pelastavat ripeällä toiminnallaan rauhan Lähi-itään. Kirjojen hyvä paikallistuntemus johtuu siitä, että von Schoultz oli mukana Suomen ensimmäisessä rauhanturvaoperaatiossa Suezin alueella 1956–1957.
Kirjoittaessaan teosta "Huoleton heimo" von Schoultz tutustui Kalle Hagertiin. Sen jälkeen hän toimi Hagertin PR-miehenä ja huolehti Hagertin ja Tuula Saarron häiden julkistamisesta.
Teokset.
Nimimerkillä "Kalle Anttooni":
Leppisaaren puisto

Leppisaaren puisto on puisto Helsingin Tammisalossa. Se sijaitsee Vanhanväylänkujan ja Vanhanväylän välissä. Puistossa on paljon pähkinäpensaita, pari suurta mäntyä ja useita kallioita, joilta voi nähdä kauas Roihuvuoreen. Puiston läpi kulkee polku, joka on osittain päällystetty puuhakkeella. Alueella on myös pieni kosteikkoaukio, joka on pääosin heinittynyt. Aukiolla kasvoi ennen pieni kuusi, mutta se kuoli, sillä kallio on siinä hyvin lähellä maanpintaa. 
Puiston tapahtumat.
Seudun lapset käyvät talvella puistossa laskemassa pulkkamäkeä. Vuoden 2004 lopussa kaupungin palkkaamat työmiehet poistivat metsästä kuolleita ja huonokuntoisia puita. Kesän 2006 kuivuus vahingoitti kasveja, etenkin pihlajantaimia.
Puiston pähkinäpensaiden historia.
Nykyisen Vanhanväylänkujan alueella sijaitsi 1700-luvun lopussa ja 1800-luvun alussa Tammerlundin talo. Talolla oli puutarhoja, joista osa ylsi nykyisen Leppisaaren puiston alueelle. Puutarhoissa kasvoi pähkinäpensaita, ja sieltä on peräisin puiston runsas pähkinäpensaskasvusto. Kasvitieteilijä V. Erkamo mainitsee pähkinäpensaslehdon vuonna 1949 ilmestyneessä kirjasessaan "Ehdotus Helsingin seudun luonnonsuojelukohteiksi". Myös Vanhaväylä 6:ssa oli "pähkinämetsä", mutta sen pääosa hävisi, kun tontti rakennettiin 1950-luvun alussa.
Ivar Ballangrud

Ivar Ballangrud (7. maaliskuuta 1904 – 1. kesäkuuta 1969) oli norjalainen pikaluistelija.
Vuosina 1924–1934 Ballangrud oli yksi maailman parhaista pikaluistelijoista yhdessä Clas Thunbergin kanssa. Hän oli kotoisin Lunnerista, Hadelandista, kuten olivat myös Michael Staksrud ja Hans Engnestangen. Uransa aikana Ballangrud voitti neljä yleisluistelun maailmanmestaruutta, viisi Norjan mestaruutta ja neljä olympiakultaa. 
Kansainvälisen debyyttinsä Ballangrud teki 19-vuotiaana vuonna 1924. Hän ei kuitenkaan kilpaillut olympialaisissa, mutta peittosi olympiavoittaja Julius Skutnabbin samana vuonna MM-kilpailussa hänen kotiradallaan Helsingissä.
Ensimmäisen olympiakultansa hän voitti 1928 Sankt Moritzissa 5 000 metrillä, ja kahdeksan vuotta myöhemmin 1936 olympialaisissa Garmisch-Partenkirchenissä hän voitti peräti kolme kultaa: 500, 5 000 ja 10 000 metrillä. Lisäksi hän voitti pronssia 1 500 metrillä 1928 sekä hopeaa 10 000 metrillä 1932 Lake Placidissa ja 1 500 metrillä 1936. On todennäköistä, että Ballangrud olisi 1932 kisoissa pärjännyt paremmin, mikäli olisi kilpailtu normaaliin pikaluistelutapaan eikä yhteislähdöllä.
Vuonna 1930 Ballangrud syrjäytti Oscar Mathisenin aateliskalenterin ykköspaikalta. Kaikkiaan hän oli listan ykkösenä 3 677 päivän ajan, aikaväleillä 11. tammikuuta 1930 – 1. tammikuuta 1937 ja uudelleen 29. tammikuuta 1939 – 4. helmikuuta 1942. 
Maailmanennätykset.
Sen lisäksi, että Ballangrud luisteli urallaan viisi virallista maailmanennätystä, luisteli hän vuonna 1932 ennen olympialaisia käydyssä yhteislähdön harjoituskilpailussa ajan 16.46,4, joka oli 31 sekuntia silloisen maailmanennätyksen alle. Kovemman ajan luisteli vasta Hjalmar Andersen 20 vuotta myöhemmin.
Vertailuoperaattori

Vertailuoperaattori on binäärinen symboli, jota käytetään muun muassa matematiikassa ja ohjelmointikielissä. Se liittyy järjestysrelaatioon ja vertaa kahden luvun tai matemaattisen lausekkeen arvoa keskenään. Vertailuoperaattorilla on totuusarvo "tosi" (merkitään 1 tai T) tai "epätosi" (merkitään 0 tai F).
Esimerkiksi matematiikassa tunnetaan seuraavat vertailuoperaattorit reaaliluvuille:
Reaaliluvuille on voimassa "järjestysaksioomat", joiden mukaan mille tahansa luvuille "a" ja "b" on voimassa joko "a &lt; b", "a = b" tai "a &gt; b", mutta aina vain yksi näistä relaatioista on tosi.
Ohjelmointikielet toteuttavat tyypillisesti kaikki nämä operaattorit, mutta niiden merkintätavat vaihtelevat. Niinpä useissa ohjelmointikielissä symbolin ≠ asemesta käytetään merkintää codice_1. Eräissä vanhemmissa ohjelmointikielissä käytetään symbolien &lt;, ≤, &gt; ja ≥ asemesta englannin kieleen perustuvia lyhenteitä "lt" ("less than", pienempi kuin), "le" ("less or equal than", pienempi tai yhtä suuri kuin), "gt" ("greater than", suurempi kuin) ja "ge" ("greater or equal than", suurempi tai yhtä suuri kuin).
Lyykia

Lyykia (; ) oli antiikin aikainen alue Vähän-Aasian lounaisrannikolla nykyisen Turkin alueella. Alue joutui Persian valtakunnan vallan alle Kyyros Suuren aikana kun persialainen kenraali Harpagos valtasi alueen. Myöhemmin siitä tuli osa Rooman valtakuntaa. 
Herodotoksen mukaan Lyykia sai nimensä Ateenan kuninkaan Pandion II:n pojan Lykoksen mukaan. Alueella asuneet lyykialaiset puhuivat indoeurooppalaiseen kieliin kuuluvaa lyykian kieltä. Lyykian pohjois- ja länsipuolella sijaitsi Kaaria ja itäpuolella taas oli Pamfylia ja Pisidia. 
Rooman valtakunnan osana Lyykia kuului ensin Lycian provinssiin ja sitten Lycia et Pamphylian provinssiin. Myöhäisellä roomalaiskaudella se oli osana Pamphylian provinssia ja sitten jälleen oma Lycian provinssinsa.
Pamfylia

Pamfylia (, ) oli antiikin aikana alue Vähän-Aasian etelärannikolla. Se sijaitsi Lyykian ja Kilikian välissä, nykyisen Turkin alueella. Pohjoisessa Pamfylia rajoittui Pisidiaan. Pamfylia joutui aluksi Lyydian vallan alle. Myöhemmin sen valloitti Persia. Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen se joutui seleukideille. Myöhemmin Pamfyliasta tuli osa Rooman valtakuntaa, ja se kuului aluksi Lycia et Pamphylian provinssiin ja myöhemmin Pamphylian provinssiin.
Ц

Ц on kyrillinen kirjain. Se sisältyy abhaasin, altain, baškiirin, bulgarian, burjaatin, evenkin, hakassin, jakuutin, kalmukin, karakalpakin, kazakin, kumykin, makedonian, marin, mongolin, osseetin, ruteenin, serbian, tšuvassin, tuvan, ukrainan, uzbekin, valkovenäjän ja venäjän aakkosiin.
Ääntäminen.
Ц ääntyy tavallisesti soinnittomana alveolaarisena affrikaattana /ʦ/, liudentuneena soinnittomana alveolaarisena affrikaattana /ʦʲ/ tai soinnittomana alveopalataalisena affrikaattana /ʨ/. Sen äännearvo on bulgariassa /ʦ/ tai /ʦʲ/, makedoniassa /ʦ/, marissa /ʦ/, serbiassa /ʦ/, ukrainassa /ʦ/ tai /ʦʲ/, valkovenäjässä /ʦ/ tai /ʨ/ ja venäjässä /ʦ/.
Ч

Ч on kyrillinen kirjain. Se sisältyy bulgarian, jakuutin, makedonian, marin, serbian, ukrainan, valkovenäjän ja venäjän aakkosiin. 
Ääntäminen.
Ч ääntyy tavallisesti joko soinnittomana palato-alveolaarisena affrikaattana /ʧ/, soinnittomana liudentuneena palatoalveolaarisena affrikaattana /tʲʆ/ tai soinnillisena palatoalveolaarisena affrikaattana /ʤ/. Sen äännearvo on bulgariassa /ʧ/, makedoniassa /ʧ/, marissa /ʧ/ tai äänteen /ɲ/ jälkeen /ʤ/, serbiassa /ʧ/, ukrainassa /ʧ/, valkovenäjässä /ʧ/ ja venäjässä /tʲʆ/.
Џ

Џ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy makedonian ja serbian aakkosiin.
Ääntäminen.
Џ on makedoniassa ja serbiassa soinnillisen palatoalveolaarisen affrikaatan /ʤ/ merkki. Bulgariassa, ukrainassa ja valkovenäjässä äännettä merkitään kirjainten д ja ж yhdistelmällä дж ja marissa kirjaimella ч, joka ääntyy soinnillisena liudentuneen alveolaarisen nasaalin /ɲ/ jälkeen. Venäjässä ei äännettä ole.
Ш

Ш on kyrillinen kirjain. Se sisältyy bulgarian, jakuutin, makedonian, marin, serbian, ukrainan, valkovenäjän ja venäjän aakkosiin. Jakuutin kielessä se tosin esiintyy vain venäjän kielestä lainatuissa sanoissa.
Ääntäminen.
Ш ääntyy tavallisesti soinnittomana palato-alveolaarisena frikatiivina /ʃ/. Sen äännearvo on bulgariassa /ʃ/, makedoniassa /ʃ/, marissa /ʃ/, serbiassa /ʃ/, ukrainassa /ʃ/, valkovenäjässä /ʃ/ ja venäjässä /ʃ/.
Ы

Ы on kyrillinen kirjain. Se sisältyy jakuutin, marin, valkovenäjän ja venäjän aakkosiin. Valkovenäjän ja venäjän kielessä se on äänteen /ɨ/ merkki. Ukrainassa samaa äännettä merkitään kirjaimella И.
Historia.
Alun perin Ы oli ligatuuri, joka muodostui kovasta merkistä Ъ sekä vokaaleista І tai Н, joista jälkimmäinen kirjoitetaan nykyään merkillä И. Vanhoissa teksteissä Ы on lähes poikkeuksetta kirjoitettu muodossa ЪІ tai ЪН. Kirjain sai nykyisen muotonsa sen jälkeen, kun kirjaimet Ъ ja Ь menettivät äännearvonsa vokaaleina.
Ääntäminen.
Ы ääntyy tavallisesti laveana suppeana keskivokaalina /ɨ/, laveana suppeana höllänä etuvokaalina /ɪ/ tai laveana välisenä keskivokaalina /ə/. Sen äännearvo on marissa /ə/, valkovenäjässä /ɪ/ ja venäjässä /ɨ/ tai /ɪ/. Ukrainassa laveaa suppeaa höllää etuvokaalia /ɪ/ merkitään kirjaimella и.
Suomessa kirjaimen Ы ääntäminen vastaa lähempänä suomen i:tä kuin y:tä.
Ь

Ь on kyrillinen kirjain. Se sisältyy muun muassa bulgarian, marin, ukrainan, valkovenäjän ja venäjän aakkosiin. Myös jakuutin kielessä sitä käytetään, mutta vain venäjästä lainatuissa sanoissa. Venäjän kielessä sillä on nimi "jerj", mutta sitä myös kutsutaan "pehmeäksi merkiksi" (, [ˈmʲæxʲkʲɪj ˈznak]). Sen tehtävänä on osoittaa, että sitä edeltävä konsonantti äännetään liudentuneena.
Ь venäjän kielessä.
Ь on nykyisessä venäjän kielessä melko tavallinen kirjain ja se esiintyy sanan viimeisenä kirjaimena useissa verbeissä, substantiiveissa sekä kardinaalilukusanoissa. Esimerkiksi monien verbien infinitiivimuoto sekä yksikön toisen persoonan taivutusmuoto päättyvät ь-merkkiin (esimerkiksi делать 'tehdä', делаешь '(sinä) teet'). Ь-merkkiin päättyvät substantiivit ovat suvultaan sanasta riippuen joko maskuliineja tai feminiinejä. Ь-loppuisten substantiivien suvun määräytymiselle ei kuitenkaan ole kaikkia sanoja kattavia kielioppisääntöjä, ja joidenkin ь-loppuisten substantiivien suku täytyy vain tietää (словарь 'sanakirja, sanasto': maskuliini, тетрадь 'vihko': feminiini). Sanan lopun lisäksi ь voi esiintyä myös sanan keskellä (esimerkiksi понедельник 'maanantai'). Niinpä ь on nykyisessä venäjän kielessä selvästi yleisempi kuin ъ (kova merkki).
Э

Э on kyrillinen kirjain. Se sisältyy jakuutin, marin, valkovenäjän ja venäjän aakkosiin.
Ääntäminen.
Э ääntyy tavallisesti vokaalina /ɛ/ tai /e/. Sen äännearvo on marissa /e/, valkovenäjässä /ɛ/ ja venäjässä /ɛ/ tai /e/.