Obi

Obi (, kirjaimellisesti ”vyö”) on perinteiseen japanilaiseen asuun kuuluva vyö, jota käytetään osana kimonoasua. Miesten obi on kapeahko, noin 10 cm:n levyinen, mutta naisten muodollinen vyö voi olla 30 cm leveä ja 4 m pitkä.
Naisten leveä ja koristeellinen obi ei enää nykyään varsinaisesti kiinnitä kimonoa: kimonon pitävät kiinni obin alle sidottavat alusvyöt ja nauhat. Myös obi itse vaatii omat kovikkeensa ja nauhansa. 
Obit luokitellaan eri tyyppeihin juhlavuutensa, materiaalinsa, käyttötarkoituksensa ja muiden ominaisuuksien mukaan. Epämuodollisemmat obit ovat kapeampia ja lyhyempiä. Erityisesti naisten obeja on monenlaisia: leveitä ja brokadisia juhlaan sekä kapeampia, yksinkertaisempia arkeen. Koristeellisimmat ja värikkäimmät obit on tarkoitettu nuorten naisten käyttöön. Nykyaikainen obi on hyvin huomiota herättävä asuste, jopa vaikuttavampi kuin kimono itse. Hieno, muodollinen obi voi joskus olla kalliimpi kuin koko muu kimonoasu yhteensä.
Historiaa.
Obi oli alkuaikoinaan köysimäinen nyöri tai noin kahdeksan sentin levyinen nauhamainen vyö. Miesten ja naisten obit olivat tuolloin samantapaisia. 1600-luvun alussa sekä miehet että naiset käyttivät nauhaobia; 1680-luvulle tultaessa naisten obien leveys oli jo kaksinkertaistunut. 1730-luvulla naisten obit olivat jo noin 25 cm leveitä ja 1800-luvulle tultaessa jopa noin 30 cm leveitä. Tässä vaiheessa obin kiinni pitämiseen tarvittiin jo erillisiä nauhoja ja huiveja. Miesten obi leveni enimmillään noin 16 cm leveäksi 1730-luvulla.
Ennen vuonna 1600 alkanutta Edo-kautta naisten kosodet kiinnitettiin lanteilta kapealla vyöllä. Tuolloin käytössä ollut leveästi torsokappaleeseen kiinnitetty hihamalli olisi estänyt leveämmän obin käytön. Kun kosoden hihat Edo-kaudelle tultaessa levenivät (eli pitenivät), naisten obikin leveni. Tähän oli kaksi syytä. Ensinnäkin puvun esteettinen sopusuhtaisuuden säilyttämisen vuoksi leveät hihat vaativat tasapainokseen leveän vyön. Toiseksi, toisin kuin nykyisin, 1770-luvulla myös vaimojen hihat olivat leveät. Leveiden hihojen käyttö ilman kainaloiden alle tulevia aukileita olisi haitannut liikkumista huomattavasti. Aukileet taas antoivat vyötäisiltä ylöspäin tilaa leveämmälle obille.
Alussa kaikki obit solmittiin edestä. Myöhemmin muoti alkoi vaikuttaa solmun sijaintiin ja obit voitiin solmia kyljelle tai selkäpuolelle. Obien levetessä suurenevat solmut olivat hankalia puvun etupuolella ja niinpä 1600-lopulla obit solmittiin jo useimmiten selkäpuolelle. Tapa ei kuitenkaan vakiintunut täysin ennen 1900-luvun alkua.
1700-luvun lopulla naisten kosodeissa olivat muotia ylipitkät helmat, joiden annettiin laahata lattiaa sisätiloissa. Ulkona liikkumista varten ylimääräinen kangas sidottiin obin alle "shigoki-obiksi" kutsutulla leveällä kangasnauhalla. Nykyaikaiset kimonot tehdään samaan tapaan ylipitkiksi, mutta niiden helmojen ei anneta laahata, vaan ylimääräinen pituus sidotaan lanteille "ohashori"-taitteeksi. Shigoki-obia käytetään myös nykyään, mutta se toimii enää lähinnä koristeena.
Obityypeistä muodollisimmat ovat nykyään jäämässä pois käytöstä. Painavaa ja pitkää maru-obia käyttävät maikojen lisäksi ainoastaan morsiamet osana hääpukuaan. Sen sijalla käytetään usein kevyempää fukuro-obia. Alkujaan arkinen nagoya-obi on nykyään obeista käytetyin, ja kallisarvoisemmista materiaaleista valmistettuna sellainen kelpuutetaan osaksi jopa puoliseremoniallista asua. Myös koristesolmujen kirjo on kaventunut niin, että naiset sitovat obinsa nykyisin lähes yksinomaan yksinkertaiselle rumpusolmulle. Valmiiksi solmuksi muotoillut tsuke-obit ovat myös hyvin suosittuja nykyään.
Naisten obi.
Naisten leveä obi taitetaan puettaessa osapuilleen kahtia (15–20 cm). Tyylikkäimpänä pidetään obia, jonka leveys on valittu vartalon mittasuhteiden mukaan: noin kymmenes henkilön pituudesta. Koko obin leveys näkyy ainoastaan koristesolmussa ("musubi"). 
Naisten obi sidotaan koristeelliselle musubi-solmulle. Sidontatapoja on kymmeniä erilaisia, ja ne sopivat erilaisiin tilaisuuksiin ja erilaisille kimonoille.
Naisten obeja on montaa erilaista tyyppiä, ja niiden käyttöä saattaa hyvin säädellä ainakin yhtä paljon kirjoittamattomia sääntöjä kuin erilaisten kimonoiden käyttöä. Tietynlaisia obeja käytetään tietynlaisten kimonoiden kanssa; naimattomat ja naidut naiset sitovat obin erilaisille solmuille. Monesti obilla hienosäädetään kimonoasun juhlavuutta: sama kimono voi soveltua hyvinkin erilaisiin tilaisuuksiin riippuen siitä, millaista obia sen kanssa pidetään.
Käytössä fukuro-obia voi tuskin lainkaan erottaa maru-obista. Fukuro-obeja valmistetaan karkeasti ottaen kolmea eri alalaatua. Kallein ja juhlavin näistä on kuvioitua brokadia molemmilta puoliltaan. Toinen laatu on kahdelta kolmasosaltaan kuvioitu, niin kutsuttu ”60 prosentin fukuro-obi”, ja edellistä jonkin verran kevyempi ja halvempi. Kolmas laatu on kuvioitu ainoastaan niiltä osin, jotka jäävät näkyviin kun obi sidotaan yleiselle o-taiko-musubille eli rumpusolmulle.
Fukuro-nagoya-obiksi () (myös "hassun-nagoya-obi", ) kutsutaan obia, joka on ommeltu kahtia vain taiko-solmun alun kohdalta. Vartalon ympäri kierrettävä osuus taitetaan puettaessa. Fukuro-nagoya-obi on tarkoitettu tavallista taiko-solmua muodollisemman niin kutsutun nijuudaiko-solmun tekoon. Se on noin 350 cm pitkä.
Hanhaba-obi ( ”puolileveä obi”) on nykyisin suosittu, vuorittamaton ja epämuodollinen obi, jota käytetään yukatan tai arkisten kimonoiden kanssa. Yukatan kanssa suosittuja ovat eri puolilta eriväriset obit, joita voi solmiessa taitella erilaisten väriefektien luomiseksi. Hanhaba-obi on 15 cm leveä ja 300–400 cm pitkä. Sen sitominen on verrattain helppoa, eikä siihen useimmiten tarvita tyynyjä tai nauhoja. Hanhaba-obin solmut ovat yksinkertaistettuja malleja "kai-no-kuchi-musubista" (”simpukkasolmu”), "bunko-musubista" (”laatikkosolmu”) tai "chōchō-musubista" (”perhossolmu”). Koska epämuodollisen obin kanssa on "luvallisempaa" leikitellä, hanhaba-obille keksitään myös omia solmuja, joihin liitetään usein erilaisia koristenauhoja ynnä muuta sellaista.
Kobukuro-obiksi () kutsutaan hoso-obia, jonka leveys on 20 tai 15 cm ja pituus noin 330 cm. Kobukuro-obi on muodollisempi ja juhlallisempi kuin hanhaba-obi.
Nagoya-obi on suhteellisen uusi keksintö: sen kehitti nagoyalainen ompelijatar 1920-luvun loppupuolella. Uudesta helppokäyttöisestä obista tuli suosittu Tokion geishojen keskuudessa, mistä se levisi muodikkaiden kaupunkilaisten arkikäyttöön.
Nagoya-obin juhlavuusaste riippuu muiden obien tavoin sen materiaalista. Se ei alkuperäisen arkisen käyttönsä vuoksi voi varsinaisesti koskaan olla seremoniallisen asun osa, mutta hyvin hienosta brokadista tehty nagoya-obi voidaan hyväksyä puoliseremoniallisissa tilaisuuksissa.
Termi nagoya-obi voi viitata myös satoja vuosia sitten käytettyyn samannimiseen obiin, joka oli paljon kapeampi ja köysimäisempi.
Miesten obi.
Miehet käyttävät huomattavasti kapeampaa obia kuin naiset: leveys on yleensä vain noin 10 cm. Miesten obi solmitaan huomattavasti yksinkertaisemmalla tavalla kuin naisten. Se kiedotaan lantiokorkeudelle, vatsan alle, ja sidotaan yksinkertaiselle solmulle taakse.
Lasten obi.
Lapset käyttävät kimonoita erityisesti shichi-go-san-juhlassa, jossa kolme- ja seitsemänvuotiaat tytöt ja viisivuotiaat pojat puetaan kimonoihin. Lasten kimonoasut muistuttavat suuresti aikuisten asuja, ja niiden osat ovat käytännössä pienoisversioita aikuisten vastaavista. Aivan pienillä lapsilla käytetään pehmeitä, huivimaisia obeja.
Obi kamppailulajeissa.
Moniin japanilaisten kamppailulajien asuihin kuuluu obi eli vyö. Nämä obit ovat yleensä paksua pellavaa ja noin 5 cm leveitä. Kamppailulajiasujen obi sidotaan useimmiten eteen koma-musubille eli merimiessolmulle; esimerkiksi iaidōssa taas taakse kai-no-kuchi-solmulle.
Useimmissa kamppailulajeissa obin väri osoittaa käyttäjänsä taitotasoa. Yleisimmin värit alkavat aloittelijan valkoisesta ja päättyvät mustaan. Joissain lajeissa käytettävään asuun kuuluu hakama, joka peittää obin; tällöin obin värillä ei ole merkitystä.
Solmut (musubi).
Obin solmua kutsutaan nimellä "musubi" (). Naisen puvussa solmu ei nykyaikana varsinaisesti pidä obia paikallaan vaan pikemminkin toimii kookkaana koristeena kimonopuvun selkäpuolella. Valmista solmua tukee yleensä obi-makura (tyyny), obi-age (eräänlainen huivi) ja obi-jime (nyöri). Tekovaiheessa (erityisesti jos pukeutuu ilman apua) voidaan tarvita näiden lisäksi useita väliaikaisnauhoja.
Koristesolmuja on satoja, ja ne esittävät usein kukkia tai lintuja. Kuten kaikkea muutakin kimonoasussa, myös solmuja koskee laaja joukko kirjoittamattomia soveliaisuussääntöjä. Yleisesti ottaen monimutkaisempien ja näyttävämpien solmujen katsotaan soveltuvan nuorille naisille juhlallisiin tilaisuuksiin, hillitympien vanhemmille naisille tai muodollisiin tilaisuuksiin. Osa solmuista ei edes täytä varsinaisen solmun määritelmää.
Aiemmin solmujen uskottiin karkottavan pahoja henkiä. Monilla solmuilla on myös nimi, jolla on hyväenteinen kaksoismerkitys.
Darari-solmusta on olemassa myös niin kutsuttu handara-muunnos, joka on nimensä mukaisesti tavallista darari-solmua puolet lyhyempi. Perinteisesti "minarain" eli kokelasmaikon obi sidotaan handara-musubille, mutta sitä käytetään myös maikon asussa esimerkiksi tietyissä tansseissa.
Nykyään taiko-solmu yhdistetään yleisimmin taiko-rumpuun, mutta nimen alkuperä on toisenlainen. Solmu luotiin Tokion Taikobashi-sillan juhlallisien avajaisten yhteydessä vuonna 1823. Jotkin tapahtumaan osallistuneet geishat sitoivat obinsa uudella, huomiota herättäneellä tavalla, jota kutsuttiin ”pelikortin muotoiseksi” ("ichimae karuta"). Solmu oli muunnelma tuolloisesta yksinkertaisesta miestensolmusta. Muodinluojageishojen käyttämä solmu levisi myös tavallisen kansan keskuuteen. Taiko-solmun syntymän myötä myös obiage-huivi, obijime-nyöri ja obi-ita-kovike tulivat käyttöön. Nämä kuuluvat nykyään miltei jokaiseen kimonoasuun.
Lähteet.
Viitteet.
Liza Dalby: Kimono, a Fashioning Culture