Johann Joachim Winckelmann

Johann Joachim Winckelmann (9. joulukuuta 1717 Stendal, Brandenburgin markkreivikunta – 8. kesäkuuta 1768 Trieste, Habsburgien monarkia) oli saksalainen taidehistorioitsija ja modernin arkeologian uranuurtaja. Hänestä käytetään luonnehdintaa länsimaisen taidehistorian isä.
Winckelmannin teoksia ovat muun muassa "Gedanken über die Nachahmung der griechischen Werke in der Malerei und Bildhauerkunst" (1755) ja "Geschichte der Kunst des Altertums" (1764), jotka vaikuttivat ratkaisevalla tavalla uusklassisen taidesuunnan muodostumiseen.
Uran alkuvaiheet.
Winckelmann syntyi suutarin perheeseen ja kävi koulua Berliinissä ja Altmarkkreis Salzwedelissä. Vuosina 1738–1740 hän opiskeli teologiaa ja kävi myös filosofian ja estetiikan luennoilla. Hän aloitti sen jälkeen lääketieteen opinnot mutta keskeytti ne. Hän toimi sitten useita vuosia kotiopettajana ja oppikoulun vararehtorina.
Antiikin tutkimuksen uranuurtajana.
Winckelmann sai 31-vuotiaana syyskuussa 1748 viran kreivi Henrich von Bünaun kirjastonhoitajana Nöthnitzissä lähellä Dresdeniä. Hän syventyi tehtävässä taiteiden ja kirjallisuuden tutkimukseen. Lokakuusta 1754 alkaen hän toimi Saksin kruununprinssin myöntämän apurahan turvin vapaana tutkijana. Hän siirtyi 1757 Roomaan kardinaali Archinton palvelukseen ja pääsi myös kaupungin oppineiden piiriin. Samaan aikaan hänen teoksensa kasvattivat hänen tieteilijän mainettaan. Teoksilla oli kauaskantoinen vaikutus tuleviinkin tutkijasukupolviin. Winckelmann levitti uutta kauneusihannetta, jaloa yksinkertaisuutta ja hiljaista suuruutta. Antiikin Kreikan taide kohotettiin esikuvalliseksi. Tämän uusklassismin aatteen vaikutus tarttui Hegeliin, Schilleriin ja Herderiin ja heidän kauttaan koko Euroopan sivistyneistöön.
Työskentely Villa Albanissa.
Winckelmann aloitti kesäkuussa 1759 yhteistyön roomalaisen kardinaali Albanin kanssa, joka oli tunnettu taidekeräilijä. Hän alkoi työskennellä Via Sarania -tien varrelle rakennetussa Villa Albanissa. Huhtikuussa 1763 hänet nimitettiin Rooman muinaisesineiden ylivalvojaksi. Samalla hän kirjoitti pääteostaan "Geschichte der Kunst des Altertums". Hänellä oli nyt arvovaltaa puuttua esimerkiksi arkeologian epätieteellisiin kaivausmenetelmiin. Sen perusteella Winckelmann on sittemmin nimetty klassisen arkeologian isäksi.
Väkivaltainen kuolema.
Työtehtävät veivät Winckelmannin kesäkuussa 1768 Triesteen. Siellä hänen uransa sai väkivaltaisen lopun, sillä hän joutui ryöstömurhan uhriksi. Melko pian hänen elämäntyönsä murentui myös siksi, että Villa Albaniin kootut kokoelmat hajosivat eri tahoille: Napoleon I vei osan niistä sotasaaliina Pariisiin ja talousvaikeuksiin joutunut kardinaali Albani myi suurimman osan kokoelmasta. Osa myydyistä teoksista on nykyisin Münchenin Glyptoteekissä ja osa Pariisin ja Wienin museoissa. Villa Albani on sittemmin siirtynyt Torlonian pankkisuvulle, jolla on omistuksessaan osia kokoelmasta.
Winckelmannin vaikutus.
Uusklassinen taidesuunta sai 1700-luvun loppupuolella laajaa kannatusta ja syrjäytti rokokoon. Yhä useampi aatelismies teki nuoruudessaan grand tour -matkan antiikin muistomerkeille. Kirjailija Johann Wolfgang von Goethe asui Italiassa kahden vuoden ajan vuodesta 1786 ja julkaisi siitä laajan matkakertomuksen. Myös antiikin tutkimus vahvistui. Antiikkiesineiden kauppa alkoi kukoistaa, ja niitä päätyi erityisesti Britanniaan. Samalla antiikin jäljittely alkoi näkyä myös uustuotannossa ja arkkitehtuurissa. Nykytutkimuksen valossa Winckelmannin luomaa kuvaa antiikin veistoksista ja rakennuksista pidetään virheellisenä, koska hän ylisti niiden puhtaan valkoista pintaa. Tarkemmat tutkimukset ovat osoittaneet, että marmoripinnoissa käytettiin yleisesti värejä.