Vanessa Redgrave

Vanessa Redgrave (s. 30. tammikuuta 1937 Lontoo) on englantilainen Oscar-palkittu näyttelijä ja aktivisti. Hän on esiintynyt sekä teatterissa, elokuvissa että televisiossa. Hän kuuluu sukupolvensa merkittävimpiin näyttelijöihin. Näytelmäkirjailija Tennessee Williams kutsui häntä niin ikään aikakauden merkittävimmäksi naisnäyttelijäksi.
Vuonna 1957 näyttelijänuransa teatterissa aloittanut Redgrave teki läpimurtonsa näytelmässä "Miten haluatte" vuonna 1961. Teatteriurallaan hän on näytellyt sekä West Endillä että Broadwaylla ja tehnyt elokuvarooleja niin Hollywoodissa kuin Euroopassakin. Hänet palkittiin parhaan nais­sivu­osan Oscarilla roolisuorituksestaan elokuvassa "Muistojeni Julia" (1977). Hän on lisäksi ollut ehdolla Oscarin saajaksi roolisuorituksistaan elokuvissa "Morgan – toivoton tapaus" (1966), "Isadora" (1968), "Maria, skottien kuningatar" (1971), "Bostonilaiset" (1984) ja "Talo jalavan varjossa" (1992). Oscarin lisäksi hänet on palkittu televisiotyöstään muun muassa kahdella Primetime Emmyllä suorituksistaan televisioelokuvissa "Auschwitzin tyttöorkesteri" (1980) ja "Hiljaiset seinät 2" (2000). Teatterissa hän on näytellyt muun muassa William Shakespearen, Anton Tšehovin ja Henrik Ibsenin näytelmissä. Teatterityöstään hänet on palkittu Olivierilla roolityöstään näytelmässä "Aspernin paperit" (1984) ja Tonylla roolityöstään näytelmässä "Pitkän päivän matka yöhön" (2003).
Näyttelijänuransa ohella Redgrave on lisäksi toiminut vasemmistoaktivistina ja tehnyt hyväntekeväisyystyötä Unicefin lähettiläänä. Hänet aateloitiin vuonna 2022, jolloin hän sai arvonimen Dame.
Lapsuus ja nuoruus.
Vanessa Redgrave syntyi Redgraven näyttelijäsukuun Michael Redgraven (1908–1985) ja Rachel Kempsonin (1910–2003) vanhimmaksi lapseksi Blackheathissä Lontoossa 30. tammikuuta vuonna 1937. Hänen isänsä oli teatterissa esiintymässä, kun hän sai tietää tyttärensä syntyneen. Michael Redgraven vastanäyttelijä Laurence Olivier ilmoitti yleisölle teatteriesityksen päätyttyä, että ”tänä iltana on syntynyt suuri näyttelijä”. Redgravella oli kaksi nuorempaa sisarusta, Corin (1939–2010) ja Lynn (1943–2010), joista molemmista tuli näyttelijöitä.
Redgrave kävi koulua Queen’s Gate Schoolissa ja tanssitunneilla Rambertin tanssikoulussa. Hän sittemmin opiskeli draamaa Royal Central School of Speech and Drama -draamakoulussa Lontoossa. Opiskeluaikoinaan hänet palkittiin Sybil Thorndike Prize -palkinnolla. 1950-luvun puolivälissä hän kävi tunneilla myös The Actors Studiossa New Yorkissa.
Ura.
1950- ja 1960-luvut.
Valmistuttuaan draamakoulusta Redgrave aloitti ammatillisen näyttelijänuransa liittymällä Frinton-on-Sean repertuaariteatteriin vuonna 1957. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli "Behind the Mask" vuodelta 1958, mutta hän keskittyi lähinnä teatterityöhön uransa ensimmäisinä vuosina. Hän muun muassa alkoi näytellä Lontoon teattereissa vuodesta 1958 alkaen ja liittyi Royal Shakespeare Companyn jäseneksi Stratford-upon-Avonissa näytäntökaudella 1959–1960. Hänen läpimurtoroolinsa oli Rosalind William Shakespearen näytelmässä "Miten haluatte" vuonna 1961.
Redgrave palkittiin parhaan naisnäyttelijän Baftalla televisiotyöstään vuonna 1966. Aloitettuaan vakavasti elokuvauransa vuonna 1966 hän vakiinnutti maineensa parissa vuodessa älykkäänä näyttelijänä, jonka ominaisuutena oli hallittu läsnäolo. Hänen ensimmäinen elokuvansa kahdeksaan vuoteen oli "Morgan – toivoton tapaus" (1966), josta hän sai uransa ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa parhaasta naispääosasta. Samana vuonna hän näytteli kulttiklassikoksi nousseessa Michelangelo Antonionin ohjaamassa elokuvassa "Blow-Up – erään suudelman jälkeen". Niin edelleen roolit Anna Boleynina elokuvassa "Kunnian mies" (1966) ja Guineverenä elokuvassa "Camelot" (1967) tekivät hänestä yhden aikansa suosituimmista ja arvostetuimmista näyttelijöistä. Redgraven 1960-luvun ikonisiin rooleihin lukeutuu myös roolisuoritus modernin tanssin edelläkävijänä Isadora Duncanina elokuvassa "Isadora" (1968), josta hän sai parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuuden. Hän näytteli vuonna 1968 myös Sidney Lumetin ohjaamassa ja Anton Tšehovin näytelmään perustuvassa elokuvassa "Lokki".
1970- ja 1980-luvut.
1970-luvun alussa Redgrave näytteli Andromakhea elokuvassa "Troijan naiset" (1971) ja demonien riivaamaa sisarkunnan johtajatar Jeanne des Angesia elokuvassa "Paholaiset" (1971) sekä oli ehdolla parhaan naispääosan Oscarin saajaksi suorituksestaan Maria Stuartina elokuvassa "Maria, skottien kuningatar" (1971). Sittemmin hän näytteli valtavirran elokuvissa "Idän pikajunan arvoitus" (1974) ja "Arvoitusten juna" (1976). Hän teki ensiesiintymisensä Broadwaylla vuonna 1976 Henrik Ibsenin näytelmässä "Merenneito". Vuonna 1977 hän näytteli nimiroolissa natseja vastaan taistelevaa Juliaa Fred Zinnemannin ohjaamassa elokuvassa "Muistojeni Julia", josta hänet palkittiin roolisuorituksestaan parhaan naissivuosan Oscarilla ja Golden Globella.
Redgrave näytteli tosielämän keskitysleirin vankia, juutalaismuusikko Fania Fénelonia, Arthur Millerin käsikirjoittamassa televisioelokuvassa "Auschwitzin tyttöorkesteri" vuonna 1980. Vaikka palestiinalaisten puolustajan kiinnittäminen rooliin herätti sionistien keskuudessa aikanaan kohua ja vastustusta, Redgrave palkittiin suorituksestaan parhaan naispääosan Primetime Emmyllä. Vuonna 1984 hän esiintyi West Endillä Henry Jamesin pienoisromaanin näytelmäsovituksessa "Aspernin paperit", josta hänet palkittiin suorituksestaan parhaan naispääosan Olivierilla. Samana vuonna hän näytteli niin ikään Jamesin romaaniin perustuvassa elokuvassa "Bostonilaiset", josta hän oli ehdolla parhaan naispääosan Oscarin saajaksi. 1980-luvun loppupuolella hän näytteli tosielämän kirjallisuusagentti Peggy Ramsaytä elokuvassa "Prick Up Your Ears" (1987) sekä West Endillä Eugene O’Neillin näytelmässä "Pisara runoilijaa" (1988) ja Tennessee Williamsin "Käärmeennahkatakki" (1988). Roolityöstään "Pisara runoilijaa" -näytelmässä hän sai parhaan naispääosan Olivier-ehdokkuuden, ja jatkoi roolissaan "Käärmeennahkatakki"-näytelmässä sen siirryttyä esitettäväksi Broadwaylla vuonna 1989.
1990- ja 2000-luvut.
Vuonna 1992 Redgrave näytteli E. M. Forsterin samannimiseen romaaniin perustuvassa ja James Ivoryn ohjaamassa elokuvassa "Talo jalavan varjossa". Hän sai suorituksestaan kuudennen Oscar-ehdokkuutensa. Hän perusti vuonna 1993 veljensä Corinin kanssa Moving Theatre -teatteriyrityksen tuodakseen poliittisia näytelmiä näyttämölle. Teatteriyrityksen tuotantoihin lukeutuu esimerkiksi vuosina 1995–1997 esitetty William Shakespearen näytelmä "Antonius ja Kleopatra", jonka Redgrave ohjasi. Hän myös näytteli Kleopatraa. Vuosikymmenen loppupuolella hän lisäksi näytteli muun muassa National Theatressa Henrik Ibsenin näytelmässä "John Gabriel Borkman" (1996), josta hän sai Olivier-ehdokkuuden, suuren budjetin Hollywood-elokuvissa "Vaarallinen tehtävä" (1996) ja "Deep Impact" (1998) sekä nimiroolia elokuvassa "Mrs. Dalloway" (1997), joka perustuu Virginia Woolfin samannimiseen romaaniin vuodelta 1925.
Vuonna 2000 ensiesityksensä saaneessa televisioelokuvassa "Hiljaiset seinät 2" Redgrave näyttelee pitkäaikaisen elämänkumppaninsa kuolemaa surevaa lesboa. Hänet palkittiin roolisuorituksestaan sekä parhaan naissivuosan Primetime Emmyllä, Golden Globella että parhaan naisnäyttelijän Screen Actors Guild -palkinnolla. Vuonna 2003 hänet palkittiin parhaan naispääosan Tonylla roolityöstään Eugene O’Neillin ja Broadwaylla esitetyssä näytelmässä "Pitkän päivän matka yöhön", jossa hän näytteli morfiinista riippuvaista matriarkkaa. Hän näytteli vuonna 2005 West Endillä Hekabea Euripideen samannimisessä tragediassa ja vuonna 2007 Broadwaylla Joan Didionia Didionin muistelmateoksen näytelmäsovituksessa "Maagisen ajattelun aika", josta hän oli ehdolla parhaan naispääosan Tonyn saajaksi. Hän oli ollut Didionin ensimmäinen valinta näyttelemään tätä. 2000-luvulla hän teki rooleja myös muun muassa elokuvissa "Evening" (2007) ja Ian McEwanin samannimiseen romaaniin perustuvassa "Sovitus" (2007) sekä televisiosarjassa "Muodon vuoksi", jossa hänellä oli toistuva rooli vuosina 2004−2009.
2010- ja 2020-luvut.
Redgrave sai uransa kolmannen Tony-ehdokkuutensa parhaasta naispääosasta roolisuorituksestaan näytelmässä "Driving Miss Daisy", jota esitettiin Broadwaylla vuosina 2010−2011. Vuonna 2010 hän näytteli lisäksi romanttisessa komediassa "Rakkauskirjeitä Julialle" ja draamaelokuvassa "Ilmiantaja", joka kertoo YK:n osasta ihmiskauppaskandaalissa Bosnia ja Hertsegovinassa. Seuraavana vuonna William Shakespearen samannimiseen näytelmään perustuvassa elokuvassa "Coriolanus" hän näyttelee lujatahtoista Volumniaa ja samana vuonna elokuvassa "Anonymous – tuntematon" kuningatar Elisabet I:tä. Redgrave alkoi ääninäytellä iäkästä Jennifer ”Jenny” Lee Worthia BBC:n sarjassa "Hakekaa kätilö!" vuodesta 2012 alkaen. Näihin aikoihin televisiossa hän teki roolin myös elokuvassa "Sanansaattaja" (2015), joka perustuu L. P. Hartleyn romaaniin vuodelta 1953. 2010-luvun loppupuolella hän näytteli näyttelijä Gloria Grahamen äitiä elokuvassa "Filmitähdet eivät kuole Liverpoolissa" (2017), ja vuonna 2018 kantaesityksensä saaneesta näytelmästä "The Inheritance" hän sai parhaan naissivuosan Olivier-ehdokkuuden. Sittemmin hän näytteli iäkästä erakkoa elokuvassa "The Aspern Papers" (2018) ja pyrkyrin kanssa naimisissa olevaa varakasta naista elokuvassa "Georgetown" (2019), jonka ohjasi Christoph Waltz. Vuonna 2018 hänelle myönnettiin elämäntyöstä Kultainen leijona -kunniapalkinto Venetsian elokuvajuhlilla.
2020-luvulla Redgrave on esiintynyt muun muassa musikaalissa "My Fair Lady" West Endillä vuonna 2022.
Palkinnot ja ehdokkuudet.
Redgrave aateloitiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan ritarikomentajaksi (DBE) vuonna 2022, jolloin hän sai arvonimen Dame. Hän oli aikaisemmin kieltäytynyt Dame-arvonimestä vuonna 1999.
Aktivismi, hyväntekeväisyystyö ja dokumentit.
Näyttelijänuransa ohella Redgrave on tunnettu myös aktivismistaan. Hän on jo nuoresta asti ollut suorasanainen poliittinen kansalais- ja ihmisoikeusaktivisti ja on vuosien varrella ollut kiistanalainen hahmo poliittisten näkemyksiensä vuoksi. Hänen poliittiset kantansa ovat olleet vasemmistolaisesti suuntautuneita, kuten trotskilaisesti värittyneitä. Hän on sittemmin alkanut äänestää maltillisempaa liberaalidemokraattista puoluetta.
Redgrave on tukenut aktivistina ollessaan muun muassa Palestiinan vapautusjärjestöä ja Irlannin tasavaltalaisarmeijaa sekä ollut trotskilaisen Workers Revolutionary -puolueen parlamenttivaaliehdokkaana. Hän on lisäksi ollut julkisuudessa esimerkiksi kampanjoidessaan sotia vastaan ja Guantanamo Bayn vankileirin vankien puolesta sekä puolustaessaan Britanniassa maan­paossa olevaa tšetšeeni­poliitikko Ahmed Zakajevia. Hän perusti veljensä Corinin kanssa ihmisoikeuksia korostavan Peace and Progress -puolueen vuonna 2004.
Redgraven aktivismi on vaikuttanut hänen näyttelijänuraansa. Jewish Defense League protestoi Redgraven Oscar-ehdokkuutta vastaan vuoden 1978 gaalassa, koska tämä puolusti palestiinalaisia. JDL:n ekstremistit olivat lisäksi tarjonneet palkkion hänen hengestään. Voitettuaan Oscar-palkinnon Redgrave viittasi kiistanalaisessa poliittisessa kiitospuheessaan JDL:ään ”sionistihuligaaneina”. Ilmaus sai osakseen buuausta yleisöltä.
Redgrave nimettiin Unicefin hyvän tahdon lähettilääksi vuonna 1995. Unicefin lähettiläänä hän on tehnyt hyväntekeväisyystyötä lasten auttamiseksi ympäri maailmaa. Vuonna 2012 Saksan kansallinen Unicef-komitea myönsi hänelle kunniapalkinnon työstään lasten oikeuksien edistämisessä. Hän on tehnyt humanitaarista työtä lisäksi muun muassa YK:n pakolaisjärjestöjen UNHCR:n ja UNRWA:n edustajana pakolaisten ja turvapaikanhakijoiden oikeuksien edistämiseksi.
Redgrave on rahoittanut, tuottanut ja ohjannut useita dokumentteja, jotka heijastavat hänen vakaumuksiaan. Näitä dokumentteja ovat muun muassa "The Palestinian" (1977), "The Fifth War" (1978), "Occupied Palestine" (1980), "Can’t They Put Humans First" (1991), "Wake Up, World" (1993) ja "Children’s Stories: Chechnya" (2000). Vuonna 2005 Redgrave muodosti poikansa kanssa Dissent Projects -tuotantoyhtiön, joka tuottaa dokumentteja ja elokuvia, jotka käsittelevät ajankohtaisia yhteiskunnallisia ja ympäristöä koskevia kysymyksiä. Hän ohjasi Euroopan pakolaiskriisin lapsipakolaisista kertovan dokumenttielokuvan "Sea Sorrow", joka sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2017.
Yksityiselämä.
Redgrave oli naimisissa teatteriohjaaja ja elo­kuvan­tekijä Tony Richardsonin kanssa vuosina 1962–1967. He saivat kaksi tytärtä, myöhemmin näyttelijöiksi ryhtyneet Natashan (1963–2009) ja Joelyn (s. 1965). Heidän avioliittonsa päättyi Richardsonin uskottomuuteen. Natasha kuoli laskettelu­onnettomuudesta aiheutuneeseen aivo­vammaan 45-vuotiaana vuonna 2009.
Erottuaan Richardsonin kanssa Redgravella oli pitkäaikainen parisuhde näyttelijä Franco Neron kanssa. He olivat tavanneet elokuvan "Camelot" (1967) kuvauksissa. Heillä on poika, sittemmin elokuvantekijäksi ryhtynyt Carlo Gabriel (s. 1969). Parisuhteen päätyttyä Redgrave oli parisuhteessa näyttelijä Timothy Daltonin kanssa vuosina 1971–1986. He olivat tavanneet elokuvan "Maria, skottien kuningatar" (1971) kuvauksissa. Redgrave lopulta palasi Neron kanssa yhteen, ja he menivät naimisiin vuonna 2006.