tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Agar

Agar eli agar-agar on eräistä valtamerten punalevistä eristetty polysakkaridiseos, jota käytetään mikrobiologiassa ja lääketieteessä mikrobien kasvualustana sekä elintarviketeollisuudessa hyytelöimisaineena. Agar sisältää 70 prosenttia agaroosia ja 30 prosenttia agaropektiiniä, ja se jähmettää vesiliuoksen jo 1–2 prosentin pitoisuuksissa.
Historia.
Agarin käytön keksivät Fannie ja Walter Hess vuosina 1880–1881. Aikaisemmin käytetty Robert Kochin kehittämä liivatealusta menettää jähmeytensä huoneenlämpötilan yläpuolella, eikä se siten soveltunut tilanteisiin, joissa haluttiin viljellä mikrobeja korkeammissa lämpötiloissa, esimerkiksi ruumiinlämmössä.
Käyttö mikrobiologiassa.
Mikrobiologiassa käytettävä agar on bakteerilaskenta-agaria (, PCA). Agaria myydään useimmiten jauheena. Jauhetta annostellaan veteen ohjeen mukaisesti (1,2–1,6 %). Saatu seos keitetään 100 asteessa. Liuoksen annetaan jäähtyä, kunnes se on noin 50–70-asteista, minkä jälkeen agarliuosta voidaan kaataa kasvatusalustalle esimerkiksi petrimaljalle tai koeputkeen. Kun agar jäähtyy alle 45 asteeseen, se jähmettyy. Tämän jälkeen alustalle voidaan siirrostaa esimerkiksi "Escherichia coli"-viljelmä. 
Lisäaineet.
Agarmaljaan voidaan lisätä tarpeen vaatiessa lisäaineita riippuen haetun mikrobin yksilöllisistä vaatimuksista. Agariin voidaan lisätä esimerkiksi lihauutetta. Agarmaljaan voidaan myös lisätä tietylle mikrobille haitallista ainetta, jolloin saadaan puhdasviljelmä haluttua mikrobia. Tietyt mikrobit vaativat vitamiineja, hormoneja tai tiettyjä proteiineja, jotta kasvu ylipäänsä käynnistyisi.
Käyttö geelielektroforeesissa.
Agaroosigeelielektroforeesilla voidaan tutkia biologisia makromolekyylejä. Elektroforeesissa varaukselliset molekyylit erotellaan huokoisessa väliaineessa kulkevan sähkövirran avulla tavallisimmin molekyylien koon perusteella. DNA:ta ja RNA:ta tutkittaessa väliaineena käytetään useimmiten agaroosia.
Erottelun jälkeen tutkittavat molekyylit voidaan saada näkyviin UV-valossa, jos geeliin on sitä valettaessa lisätty UV-valoa absorboivaa etidiumbromidia (EtBr). 
Geeliseokseen voidaan toisinaan lisätä myös useita erilaisia selkeyttäviä lisäaineita kuten synergeeliä. Geeli valetaan suorakulmion muotoon. Valuvaiheessa geeliin jätetyt ”kammat” jättävät agarin pintaan pieniä kuoppia suoran riviin. Näihin kaivoihin sitten voidaan pipetoida haluttu näyte.
Käyttö elintarvikkeissa.
Agarin E-koodi on E406 ja sitä voidaan käyttää stabilointi- ja hyytelöimisaineena. Elintarvikkeissa ja esimerkiksi makeisissa agaria käytetään eläinperäisen liivatteen sijasta. Agarilla hyydytetyt tuotteet ovat etenkin vegaanien suosiossa. Hyytelön aikaansaamiseksi agarista keitetään noin 0,7 prosentin vesiliuos. Suuret annokset agaria ovat laksatiivisia.
Toksiini

Toksiini tarkoittaa biologisen organismin kuten eläimen, kasvin tai mikro-organismin tuottamaa myrkyllistä ainetta, joka syntyy eliön aineenvaihdunnassa (sekundaarimetabolia). Esimerkiksi homesienten tuottamia myrkkyaineita kutsutaan mykotoksiineiksi. Toksiineja ja niiden vaikutuksia elimistöön tutkii toksikologia. Joskus puhutaan erikseen toksinologiasta. Myrkyllisiä alkuaineita tai epäorgaanisia tai orgaanisia myrkkyjä ei kutsuta toksiineiksi. Eliöiden ympäristöönsä erittämiä toksiineja kutsutaan eksotoksiineiksi, esimerkiksi bakteerien sisällä olevia ja bakteerin kuollessa vapautuvia toksiineja kutsutaan endotoksiineiksi.
Toksiinien tarkoitus.
Monet toksiinit ovat eliöiden saalistusta, puolustautumista tai elintilan raivaamista varten. Eläinten toksiinit ulottuvat tappavista käärmeenmyrkyistä ihmiselle suhteellisen harmittomiin hyönteisten, esim. mehiläisten myrkkyihin. Kasvien myrkyt estävät usein eläimiä syömästä niitä. Nekin vaihtelevat hengenvaarallisista myrkkykatkon koniinista niittyleinikin karvasaineisiin. Jälkimmäiset aiheuttavat laitumilla niittyleinikkiä kasvavia syömättömiä tupsuja. Makrosienten myrkyt kuten valkokärpässienen amanitiinit ovat hengenvaarallisia, rouskujen karvasaineet lähinnä ärsyttävät mahaa. Mikrosienten toksiinit, mykotoksiinit ovat hyvin moninaisia Aspergillus flavuksen syöpää aiheuttavasta aflatoksiinista verisuonten supistuksen takia kuolioita aiheuttavaan torajyväsienen ergotamiiniin. Bakteeritoksiineja on äärimmäisen myrkyllisestä botulinumtoksiinista suolistossa elävän kolibakteerin endotoksiineihin.
Monista mikrobien toksiineista on kehitetty antibiootteja kuten penisilliinit ja tetrasykliinit, sekä erytromysiini ja streptomysiini sukulaisineen. Mikrobit erittävät niitä ympäristöönsä eksotoksiineina estääkseen kilpailevien mikrobien kasvua.
Knight Ridder

Knight Ridder oli yhdysvaltalainen sanomalehtiin ja Internet-julkaisuihin erikoistunut viestintäyhtiö. Ennen kesäkuussa 2006 tapahtunutta yhtiön myyntiä The McClatchy Companylle se oli 32:lla lehdellään Yhdysvaltojen toiseksi suurin sanomalehtien julkaisija. Yhtiön pääkonttori sijaitsi San Joséssa Kaliforniassa, jonne se oli siirtynyt vuonna 2000 Floridan Miamista. 
Knight Ridder syntyi kahden viestintäyhtiön fuusion tuloksena; John S. Knight perusti "Knight Newspapers, Inc.":n vuonna 1933 ja Herman Ridder "Ridder Publications, Inc.":n vuonna 1892. Molemmat yhtiöt menivät pörssiin vuonna 1969 ja ne fuusioituivat vuonna 1974. Yhtiö oli fuusion jälkeen hetken aikaa Yhdysvaltojen suurin sanomalehtien julkaisija. 
Keväällä 2006 ilmoitettiin The McClatchy Companyn ostavan Knight Ridderin 6,5 miljardin dollarin kauppahinnalla. Yrityskauppa astui virallisesti voimaan 27. kesäkuuta samana vuonna. 
Luettelo yhtiön sanomalehdistä.
Yhtiön ja sen edeltäjien julkaisemiin sanomalehtiin lukeutuivat muun muassa:
Ozurgetin piirikunta

Ozurgetin piirikunta () on piirikunta Gurian hallintoalueella Georgian länsiosassa. Piirikunnassa on 62 863 asukasta (2014) ja sen pinta-ala on 675 neliökilometriä. Sen keskus on Ozurgetin kaupunki, joka on myös Gurian pääkaupunki ja jossa on 14 785 asukasta (2014).
Ozurgetin piirikunta rajatuu lännessä Mustaanmereen, etelässä Adžariaan, idässä Tšokhataurin ja pohjoisessa Lantškhutin piirikuntaan. Ozurgetin kaupunkiin haarautuu sivurata Batumin ja Tbilisin väliseltä rautatieltä. Kaupungin lisäksi piirikunnassa on neljä kaupunkityyppistä taajamaa: Laituri, Narudža, Ureki ja Kveda Nasakirali.
Kaupungissa toimii historiallinen museo, joka on perustettu vuonna 1936, ja vuonna 1989 perustettu taidegalleria, jossa on esillä georgialaisten taiteilijoiden teoksia. Ozurgetissa on myös ulkomuseo, jonne on rakennettu varhaiskeskiaikaisen linnoituskaupungin kopio.
The Haunted

The Haunted on ruotsalainen metallimusiikin yhtye, joka perustettiin vuonna 1996. Yhtyeen tyylilaji on ollut alkuaikoina thrash metalia, myöhemmin melodista death metalia ja sittemmin alternative metalia.
Yhtyeen alkuperäisjäseniä olivat Patrick Jensen yhtyeestä "Witchery", sekä Jonas Björler, Adrian Erlandsson ja Anders Björler At the Gatesista. Kaikki jäsenet (nykyiset ja entiset) ovat kotoisin Göteborgista, paitsi nykyinen rumpali Per Möller Jensen, joka on Tanskasta, sekä Patrik Jensen, joka on Tukholmasta.
Historia.
Yhtye julkaisi ensimmäisen albuminsa "The Hauntedin" vuonna 1998. Julkaisun jälkeen Peter Dolving ja Adrian Erlandsson jättivät yhtyeen, ja Erlandsson liittyi myöhemmin Cradle of Filthiin. Uudeksi laulajaksi tuli Marco Aro ja rumpaliksi Per Möller Jensen. The Hauntedin toinen albumi "The Haunted Made Me Do It" julkaistiin vuonna 2000, ja se oli melodisempi ja niin sanotusti Göteborg-tyylisempi (katso At the Gates). Seuraavana vuonna 2001 yhtyeeltä ilmestyi livelevy "Live Rounds in Tokyo". Helmikuussa 2003 ilmestyi The Hauntedin kolmas kokopitkä "One Kill Wonder". Saman vuoden syksyllä Marco Aro jätti yhtyeen, ja hänen korvaajakseen yhtyeeseen palasi alkuperäinen laulaja Peter Dolving. Lokakuussa 2004 ilmestyi yhtyeen albumi "rEVOLVEr". Vuoden 2006 lopussa julkaistiin yhtyeen viides kokopitkä "The Dead Eye", minkä jälkeen yhtye on käynyt Suomessa ahkerasti.
Helmikuussa 2012 The Haunted julkisti kotisivuillaan tiedon, jonka mukaan Peter Dolving jättää yhtyeen. Hieman myöhemmin yhtye ryhtyi etsimään uutta laulajaa muun muassa kotisivujensa kautta.
Kokoonpano.
Entiset jäsenet
Diskografia.
Studioalbumit
Kalevi Häkkinen

Paavo Kalevi ”Häkä” Häkkinen (12. maaliskuuta 1928 Hankasalmi – 21. maaliskuuta 2017 Hankasalmi) oli suomalainen alppihiihtäjä ja nopeuslaskija, joka toi lajin Suomeen. Häkkinen teki urallaan useita ennätyksiä ja vielä 80 vuotta täytettyäänkin jatkoi työtään ja koulutti uusia lupauksia.
Häkkinen edusti Suomea talviolympiakisoissa Cortinassa 1956 ja sijoittui alppiyhdistetyssä sijalle 11. 
1960-luvulla Häkkinen siirtyi nopeuslaskuun. Vuonna 1964 Italian Cerviniassa hän teki ensimmäisen maailmanennätyksensä: 172,412 kilometriä tunnissa. Sittemmin hän paranteli ennätystä useasti. Häkkinen harjoitteli nopeuslaskua erikoisella menetelmällä: hän kiinnitti itsensä sukset jalassa auton katolle ja neuvoi kuljettajaa ajamaan yli kahta sataa. Menetelmä säästi rahaa matkakuluissa.
Häkkisen virallinen nopeuslaskuennätys lumella oli 205,011 km/h, jonka hän laski 60-vuotiaana Les Arcsissa Ranskassa. Mutta 63-vuotiaana Häkkinen kutsuttiin Albertvillen olympialaisiin avaamaan nopeuslaskurata, ja sen hän teki nopeudella 217 km/h. Häkkinen otti osaa MM-kilpailuihin vielä yli seitsemänkymppisenä. Nopeuslaskun hän lopetti vasta 75-vuotiaana. 
1970-luvulla Häkkinen valmensi Suomen alppihiihtojoukkuetta kuusi vuotta. Häkkinen antoi muun muassa maastohiihtäjille laskuoppia. Hän sai itse aikanaan ohjeita muun muassa ralliajaja Rauno Aaltoselta, joka neuvoi Häkkistä, että vauhtia pitää vähentää terävästi ja nopeasti, jos sitä on liikaa. 
Hän toimi myös Kansainvälisen hiihtoliiton nopeuslaskukomitean puheenjohtajana.
Nopeuslaskun lisäksi hän harrasti ainakin syöksylaskua, pujottelua, mäkihyppyä, hiihtoa, suurpujottelua, seiväshyppyä, ralliautoilua ja suunnistusta.
Hankasalmella sijaitsevat Häkärinteet on nimetty hänen mukaansa. Häkkinen ei omistanut kyseistä yritystä. Häkkinen toimi aktiivisesti nuorisotyössä päihteitä ja dopingia vastaan. Vuonna 2000 Häkkiselle myönnettiin Pro Urheilu -tunnustuspalkinto. Hän sai Hannu Koskivuori -mitalin vuonna 2005. Häkkinen sai vuoden 2012 Suomen Urheilugaalassa erikoispalkinnon pitkästä urastaan.
Häkkisen perheeseen kuului puoliso ja kolme tytärtä.
Limoncello

Limoncello on sitruunan kuoresta tehty likööri, jota tuotetaan eteläisessä Italiassa erityisesti Napolinlahden, Amalfin rannikolla ja Caprilla, mutta myös Sisiliassa ja Sardiniassa. Se on ollut tunnettu ainakin yli sata vuotta, mutta sen tarkkaa syntyaikaa ja paikkaa missä se on kehitetty ei tiedetä. Sen maku ei ole kovin makea, kitkerä tai katkera.
Raaka-aineet.
Limoncello tehdään sitruunasta, sokerista, alkoholista ja vedestä. Se tarjoillaan yleensä kylmänä pienistä laseista ruoan jälkeen. Perinteisesti keltaisen liköörin pohjalta on tehty erilaisia muunnoksia, kuten "Arancello Rosso" (veriappelsiinista), "Pompelmocello" (greipistä) ja "Meloncello" (melonista).
Valmistaminen.
Valmistamiseen käytetään kymmenestä viiteentoista paksukuorista sitruunaa, joiden puhdistettuja kuoria liotetaan huoneenlämmössä litrassa kirkasta viinaa kahdesta neljään viikkoa. Tämän jälkeen tehdään sokerisiirappia kuumentamalla vettä kiehuvaksi ja sekoitetaan siihen sokeria. Sokerisiirapin annetaan jäähtyä huoneenlämpöiseksi. Sitruunankuorista liuotettu uute suodatetaan ja sekoitetaan yhteen sokerisiirapin kanssa. Valmis limoncello pullotetaan sopiviin annospulloihin ja pannaan jääkaappiin kypsymään. Mitä pidempi säilytysaika sitä maukkaampi maku on. Yleensä limoncellon tekemiseen menee aikaa kokonaisuudessaan noin kolme kuukautta. Juoma tarjoillaan hyvin jäähdytettynä. Limoncello sopii hyvin esimerkiksi digestiiviksi eli aterian päätteeksi tarjottavaksi juomaksi.
Italiassa kasvaa sitruunalajike, joka on erityisen suurikokoinen ja jonka kuori on erityisen ryppyinen. Sitä käytetään erityisesti limoncellon valmistukseen.
Durio

Durio ("Durio zibethinus") on kaakkoisaasialainen malvakasveihin (Malvaceae) kuuluva puulaji. Sen hedelmä näyttää lähinnä isolta piikkipallolta (malaijin "dury" tarkoittaa piikkiä). 
Duriopuu kasvaa 25 metriä korkeaksi. Sen lehdet ovat 10–18 cm pitkät ja 3–7 cm leveät. Päälypinta on kiiltävänvihreä, alapinta kullanhohtoinen. Piikkinen hedelmä painaa 1–5 kg.
Duriota kutsutaan hedelmien kuninkaaksi Malesiassa ja Singaporessa. Kuuluisa on myös durion useimpien kuvottavana kokema löyhkä, joka läpäisee kaikki mahdolliset muovikelmut, jopa tölkittämisen jälkeen lemu on vahvana ilmassa. Keittiömestari Anthony Bourdain esitti tuoksun kerran verbaalisessa muodossa: ”Se haisee siltä kuin olisi haudannut jonkun, joka pitelee kokonaista stiltonjuustoa sylissään, ja kaivanut hänet esiin pari viikkoa myöhemmin.” Hajun takia jotkin hotellit kieltävät durion syömisen hotellihuoneessa.
Kun durion ulkokuori avataan suurella veitsellä, sisältä paljastuu neljä vaalea hedelmälohkoa, joiden sisällä on kova siemen. Maukas hedelmä voidaankin nauttia useilla eri tavoilla: raakana, jäätelössä, vihanneksen tapaan, kakuissa, sipuleiden, suolan ja etikan kanssa paistettuna, kookosöljyssä paahdettuna tai hillojen ja makeisten muodossa.
Durion hedelmä voi painaa yli kaksi kilogrammaa, ja koska puut ovat usein 30 metriä korkeita, hedelmän putoaminen voi olla kohtalokasta – kuten Alfred Wallace pani merkille vuonna 1869: ”"Kun hedelmät alkavat kypsyä, niitä putoilee päivittäin ja melkein tunneittain, eivätkä onnettomuudet ole lainkaan harvinaisia puiden alta kävelevien tai niiden alla työskentelevien ihmisten kohdalla. Kun durio pudotessaan osuu ihmiseen, se saa aikaan karmean haavan, terävät piikit repivät lihan auki ja itse osuma on varsin kova. Toisaalta kuolemantapaukset ovat harvinaisia: runsas verenvuoto estää tulehdukset, joita muutoin saattaisi esiintyä."”
Valeri Popovitš

Valeri Aleksandrovitš Popovitš (, s. 18. toukokuuta 1970 Gorki, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on entinen jalkapalloilija, joka pelasi 1990-luvun alusta lähtien vuoteen 2010 Suomessa. Neuvostoliitossa syntyneellä Popovitšilla on sekä Suomen että Venäjän kansalaisuus. Popovitš teki liigaurallaan 166 maalia ja häntä onkin kuvailtu aikojen parhaaksi Suomessa pelanneeksi ulkomaalaispelaajaksi.
Ura.
Uransa alkuaikoina Popovitš edusti silloisessa Neuvostoliitossa muun muassa moskovalaisseuroja TsSKA ja Spartak. 1990-luvun alussa hän siirtyi toisen venäläistaiturin, Oleg Ivanovin, kanssa Suomeen TPV:hen, josta kaksikko päätyi Ilveksen kautta Hakaan. 
Lempinimellä ”Tsaari” tunnettu Popovitš edusti Hakaa yhteensä 15 kauden ajan ja saavutti muun muassa viisi Suomen-mestaruutta kunnes kauden 2008 päätyttyä seura ilmoitti, ettei se uusi Popovitšin sopimusta. Kesällä 2009 Haka ilmoitti ”jäädyttävänsä” Popovitšin pelinumeron 14. Kaudella 2009 Popovitš pelasi HJK:ssa, jossa hän saavutti uransa kuudennen Suomen-mestaruuden.
Popovitš pelasi Veikkausliigassa 395 ottelua ja teki 166 maalia. Hänet valittiin neljästi Veikkausliigan parhaaksi pelaajaksi. Hän on Veikkausliigassa eniten maaleja tehnyt pelaaja ja jakaa Kimmo Tarkkion kanssa ennätyksen yhden kauden tehtyjen maalien määrässä (23 maalia 29 ottelussa kaudella 1999 Hakassa). Suomen korkeimmalla sarjatasolla hän on historian viidenneksi paras maalintekijä Heikki Suhosen, Kai Pahlmanin, Ismo Liuksen ja Olavi Rissasen jälkeen.
Kaudeksi 2010 Popovitš siirtyi Kakkosessa pelaavan Ilveksen pelaaja-valmentajaksi kaksivuotisella sopimuksella, jossa oli optio yhdestä lisävuodesta. Popovitš toimii Ilveksen edustusjoukkueen lisäksi Ilveksen Futis Akatemiassa (IFA), talenttiryhmissä sekä valmentajana jalkapallokouluissa. 
 Popovitšin aikakaudella Ilves ei kuitenkaan saavuttanut nousua Ykköseen eikä tämän sopimusta kahden kauden jälkeen jatkettu. Hänet korvasi kaudella 2012 Mika Malinen.
Valeri Popovitš toimi vuosina 2012-2013 FC Hakan valmennuspäällikkönä. Nykyään hän työskentelee metalliallalla.
Muuta.
Nuoruudessaan Popovitš pelasi myös Neuvostoliiton juniorimaajoukkueissa. Hän voitti alle 16-vuotiaiden EM-pronssia vuonna 1986 ja alle 18-vuotiaiden EM-kultaa 1988. Vuonna 1989 hän osallistui nuorten maailmanmestaruuskilpailuihin. Neuvostoliiton junioriedustusten takia hän ei ollut kelpoinen pelaamaan Suomen maajoukkueessa, vaikka hän sai vuonna 2006 Suomen kansalaisuuden.
Popovitš kärsii lentopelosta, mikä hankaloitti osallistumista euro-otteluiden vieraspelimatkoille. Itämeren rantavaltioissa pelattaviin otteluihin hän matkusti laivalla.
Popovitš on valmentanut Hakan junioreita, joissa on pelannut myös hänen poikansa Anton. Myös hänen toinen poikansa Sasha on pelannut Valkeakosken Hakassa.
Tsalkan piirikunta

Tsalkan piirikunta () on piirikunta Georgian eteläosassa Kvemo Kartlin hallintoalueella. Piirikunnassa on noin 22 000 asukasta (2007) ja sen pinta-ala on 1 051 neliökilometriä. Vuonna 1989 asukkaita oli yli 44 000. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Tsalkan asukkaista 55,0 prosenttia oli armenialaisia, 22,0 prosenttia kreikkalaisia, 12,0 prosenttia georgialaisia ja 9,5 prosenttia azereita. Piirikunnan keskus on Tsalkan kaupunki.
Neuvostoaikana Tsalka oli yksi Georgian vaurammista alueista ja se tunnettiin maataloustuotteistaan. Talousromahdus 1990-luvulla koetteli aluetta kuitenkin pahoin. Suurin osa alueen kreikkalaisista on muuttanut pois ja heidän tilalleen on tullut georgialaisia Svanetian ja Adžarian vuoristoalueilta sen jälkeen kun luonnonkatastrofit tuhosivat heidän kotejaan. Etnisten ryhmien välillä on ollut Tsalkassa jännitteitä. Baku–Tbilisi–Ceyhan-öljyputki kulkee maakunnan halki. 
Tsalkan alueella sijaitsee Kldekarin linna, joka oli samannimisen ruhtinaskunnan keskuspaikka ja jonka perusti 800-luvun lopulla ruhtinas Liparit I. Linna hallitsi ainoaa tietä Kartlista Džavakhetiin.
Lehtori

Lehtori (lyhenne leht.) on useiden opettajien virkanimike peruskouluissa, lukioissa, ammattioppilaitoksissa, ammattikorkeakouluissa ja joissain yliopistoissa. Virkaan vaaditaan yleensä ylempi korkeakoulututkinto. Lehtorin virkojen lisäksi oppilaitoksissa on muitakin opettajan tehtäviä (esim. tuntiopettaja).
Alkujaan lehtori tarkoitti pappia, joka luki jumalanpalveluksessa raamatunkohdan (latinan kielessä "lectio" = lukukappale, "lector" = lukija). Nykyisin lehtorin virka on Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa pappisvirasta erillinen naisteologin virka. Virka perustettiin vuoden 1963 kirkolliskokouksessa. 
Lehtori on myös arvonimi.
Yliopistolliset lehtorit.
Lehtorin tehtäviin yliopistolla kuuluu opettamisen lisäksi hallinnollisia tehtäviä ja tutkimustyötä. Joissakin yliopistoissa uusia lehtoreita ei enää nimitetä, joskin vanhat lehtorit saivat pitää halutessaan nimikkeensä. Vastaavaa tehtävää hoitavat ovat jatkossa yliopisto-opettajia. Pätevyysvaatimuksena on ylempi korkeakoulututkinto, mutta useilla yliopisto-opettajilla on lisensiaatin tai tohtorin tutkinto.
Yliopistonlehtorilta vaaditaan tohtorin tutkinto, ja tehtävä on luonteeltaan hyvin lähellä aiempien apulaisprofessoreiden tehtäviä. Pedagoginen yliopistonlehtori taas vastaa opetuksen, mm. opetusmenetelmien, kehittämisestä. Vuodesta 2016 lähtien osa suomalaisista yliopistoista on alkanut myöntää vanhemman yliopistonlehtorin nimikkeitä kokeneille yliopistonlehtoreille. Aalto-yliopistossa on käytössä lehtorin urajärjestelmä, jossa on kolme tasoa (yliopisto-opettaja, yliopistonlehtori, vanhempi yliopistonlehtori). Lisäksi Aalto-yliopistossa voi kutsumenettelyllä saada englantilaisten yliopistojen reader-nimikettä vastaavan arvonimen johtava yliopistolehtori, joka asettuu työpaikkana lehtoreiden ja professoreiden välimaastoon. Jälkimmäisiä on kuitenkin toistaiseksi vain kolme.
Georgian lippu

Georgian lippu on Georgian valtion kansallinen tunnus vaakunan, moton ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön 14. tammikuuta 2004 viidensadan vuoden tauon jälkeen. Aikaisemmin se oli keskiaikaisen Georgian kuningaskunnan lippu. Lipun mittasuhteet ovat 100:147.
Lipun historia.
"Viiden ristin lippua" on käytetty ainakin 1200-luvulta. Lipun keskeinen elementti on Pyhän Yrjön risti (yhä käytössä Englannin lipussa) – Pyhä Yrjö on Georgian suojeluspyhimys. Georgialaisen tiedemiehen Giorgi Gabeskirian mukaan neljä ylimääräistä ristiä lisättiin mongolit maasta ajaneen Giorgi V:n hallituskaudella. Uusi muotoilu oli variantti ristiretkiaikaisesta Jerusalemin rististä. Ristien sanotaan edustaneen Kristuksen viittä haavaa. Lipun mahdollisesta armenialaisesta alkuperästä on myös kiistelty. 
Lippu jäi käytöstä myöhemmin keskiajalla, kunnes georgialaiset nationalistit herättivät sen henkiin maan uudelleenitsenäistymisen jälkeen 1991. Suurin osa georgialaisista kannatti lipun palauttamista, ja parlamentti teki lain lipun vaihtamisesta 1999. Presidentti Eduard Ševardnadze ei kuitenkaan hyväksynyt lakia. Mikheil Saakašvilin oppositiopuolue otti lipun symbolikseen, ja Georgian ruusujen vallankumouksen jälkeen lippu otettiin virallisesti käyttöön. Vaihdos herätti myös vastustusta, sillä monien näkökulmasta poliittisen puolueen lipun ottaminen kansallislipuksi on epädemokraattista.
Georgian aikaisemmat liput.
Itsenäinen Georgia (1918–1921, 1990–2004).
Georgian lyhyen itsenäisyyden aikana 1918–1921 otettiin käyttöön kolmivärinen lippu. Lipun suunnittelija on maalari Jakob Nikoladze, joka voitti kilpailun sen suunnittelemisesta. Lippu poistettiin käytöstä, kun Neuvostoliitto valtasi maan. Lippu otettiin uudelleen käyttöön 14. marraskuuta 1990 Georgian itsenäistyttyä. Lippu menetti suosiotaan, koska se assosioitiin kaoottiseen 1990-luvun alkuun. Lipun viininpunainen väri symboloi hyviä menneitä ja tulevia aikoja, musta venäläisten hallintoa ja valkoinen toivoa rauhasta.
Neuvosto-Georgia (1921–1990).
Neuvostoliitossa Georgian sosialistinen neuvostotasavalta otti käyttöön useita eri versioita Neuvostoliiton lipusta. Niissä oli joko Georgian nimi tai sirppi, vasara ja punainen tähti sinisessä auringossa sekä sininen palkki.
Umberto I

Umberto I ("Umberto Rainerio Carlo Emanuele Giovanni Maria Ferdinando Eugenio, Principe del Piemonte"; 14. maaliskuuta 1844 Torino, Sardinian kuningaskunta – 29. heinäkuuta 1900 Monza, Italian kuningaskunta) oli Italian kuningas 9. tammikuuta 1878 lähtien kuolemaansa saakka. Vasemmisto vihasi Umbertoa hänen vanhoillisuutensa vuoksi ja lopulta anarkisti Gaetano Bresci murhasi hänet.
Umberto oli Sardinian kuningas Viktor Emanuel II:n (vuodesta 1861 Italian kuningas) ja arkkiherttuatar Maria Adelheidin poika. Maaliskuussa 1858 hän liittyi Sardinian armeijaan ja taisteli Solferinossa vuonna 1859 ja Custozassa vuonna 1866.
21. huhtikuuta 1868 Umberto nai serkkunsa, Savoijin prinsessa Margherita Teresa Giovannan. Heidän poikansa oli Napolin prinssi Viktor Emanuel III, seuraava Italian kuningas.
Valtakausi.
Umberto I nousi valtaistuimelle isänsä kuoleman vuonna 1878 jälkeen ja otti arvonimen Umberto I, Italian kuningas, eikä Savoijin Umberto IV. Hän vaati isänsä haudattavaksi Roomaan Pantheoniin. Ensimmäinen murhayritys Umbertoa vastaan tapahtui jo 17. marraskuuta 1878 Napolissa. Kuningas torjui iskun miekallaan.
Umberton valtakausi oli levoton: Sardinia miehitti Molempain Sisiliain kuningaskunnan vuonna 1860, sosialismi syntyi, imperialismia vastustettiin ja kansalaisoikeuksia rajoitettiin. Ulkopolitiikassa Umberto kannatti kolmiliittoa Itävalta-Unkarin ja Saksan kanssa (vuodesta 1882). Afrikasta Italia valloitti Eritrean ja Somalimaan. Tullisota Ranskan kanssa johti talousvaikeuksiin vuonna 1888 ja italialaisten tappio abessinialaisille Adwan taistelussa vuonna 1896 söi kuninkaan suosiota. Seuraava murhayritys tapahtui 22. huhtikuuta 1897 Roomassa. Kuningas julisti sotatilalain levottomuuksien vuoksi.
Vuonna 1898 nälkämellakoita puhkesi leivän hinnan vuoksi ympäri Italiaa. Milanossa aseistamattomat mielenosoittajat marssivat palatsia kohti, jolloin kenraali Fiorenzo Bava Beccaris määräsi avaamaan tulen. Satoja mielenosoittajia kuoli, mutta kuningas palkitsi kenraalin kuninkaallisen palatsin urheasta puolustuksesta. Anarkisti Gaetano Bresci päätti surmata kuninkaan ja ampui tätä kolme kertaa Monzassa 29. heinäkuuta 1900. Bresci tuomittiin pakkotyöhön, ja hän kuoli jo vuoden kuluttua. Virallisen selityksen mukaan hän oli tehnyt itsemurhan.
Umberto I haudattiin Rooman Pantheoniin, toisena Italian kuninkaana. Virallisesti hänelle annettiin lisänimi ”Hyvä”.
Ba

Ba tarkoittaa seuraavia:
Henkilöt.
Ba tai Bâ on seuraavien henkilöiden nimi:
Georgian vaakuna

Georgian vaakuna on yksi Georgian kansallistunnuksista maan lipun ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön 1. lokakuuta 2004. Vaakunan on suunnitellut Mamuka Gongadze.
Vaakunan kilpeen on kuvattu maan suojeluspyhimys ja sen yhtenäisyyden symboli Pyhä Yrjö surmaamassa lohikäärmettä. Pyhää Yrjöä käytettiin vastaavanlaisena symbolina jo kuningas Giorgi III:n sinetissä 1100-luvulla. Punaista kilpeä kannattaa kaksi kultaista leijonaa. Ne ovat esiintyneet useiden georgialaisten kuninkaiden symboleissa. Vaakunan alaosan nauhaan on kirjoitettu maan tunnuslause "Dzala ertobašia" (, ’voima on yhtenäisyydessä’).
Entiset vaakunat.
Itsenäisen Georgian entinen vaakuna oli käytössä Georgian demokraattisen tasavallan aikana 1918–1921 sekä uudelleen 1991–2004. Myös tässä vaakunassa Pyhä Yrjö ratsastaa hevosen selässä.
Georgian lari

Lari (, ISO 4217 -koodi GEL) on Georgian rahayksikkö. 1 lari jaetaan 100 tetriin (). Lari on Georgiassa ainoa laillinen maksuväline, ja oikeus laskea niitä liikkeelle on Georgian pankilla. 10. elokuuta 2024 yksi euro vastasi noin 2,94 laria, eli yksi lari oli noin 0,34 euroa.
Lari otettiin käyttöön 2. lokakuuta 1995 muutamia vuosia Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen. Valuutan nimeksi otettu ”lari” tarkoittaa vanhassa georgian kielessä ”kätköä”, ”aarretta” tai ”omaisuutta”; ”tetri” on myös vanha rahayksikön nimi, joka on ollut käytössä jo 1200-luvulla. Ensimmäiseen vuoden 1995 setelisarjaan kuuluivat 1, 2, 5, 10, 50 ja 100 larin setelit. Myöhemmin on otettu käyttöön myös 20 ja 200 larin setelit, ja niitä on uudistettu useita kertoja. 1995 laskettiin liikkeelle myös 1, 2, 5, 10, 20 ja 50 tetrin kolikot. Ne suunnitteli Elgudža Amašukeli, Nodar Malazonia ja Batšana Malazonia ja ne on valmistettu ruostumattomasta teräksestä. Myöhemmin vuonna 2000 Georgian pankki laski liikkeelle Jeesuksen syntymän 2000-vuotisjuhlan ja Georgian valtion 3000-vuotisjuhlan muistoksi 10 larin kolikkoja, ja vuonna 2006 liikkeelle laskettiin uudenlainen 50 tetrin kolikko ja 1 ja 2 larin kolikot.
Kolikoihin ja seteleihin on kuvattu georgialaisia kansallissymboleja ja maan historian kannalta tärkeitä henkilöitä ja paikkoja. Kaikkiin kolikoihin on kuvattu joko aurinkosymboli "bordžgali" tai Georgian vaakuna; muihin aiheisiin lukeutuvat viiniköynnöksen kärhi, riikinkukko, Alazanin laaksosta löydetty leijonapatsas, Gelatin luostarista löydetty Pyhää Mamaita esittävä hopeakorkokuva, uroshirvi Niko Pirosmanin maalauksesta ja aarnikotka Samtavisin kirkon reliefistä. Seteleihin kuvattuihin henkilöihin kuuluvat Niko Pirosmani (1 lari), Zakaria Paliašvili (2 laria), Ivane Džavakhišvili (5 laria), Akaki Tsereteli (10 laria), Ilia Tšavtšavadze (20 laria), kuningatar Tamar (50 laria), Šota Rustaveli (100 laria) ja Kakutsa Tšoloqašvili (200 laria).
Robert Burns

Robert Burns (25. tammikuuta 1759 Alloway, Ayrshire – 21. heinäkuuta 1796 Dumfries, Dumfriesshire) oli skotlantilainen runoilija ja laulunkirjoittaja. Hän on Skotlannin kansallisrunoilija. Burns tunnetaan parhaiten skotinkielisestä tuotannostaan, vaikka hän kirjoitti myös englanniksi laajemman yleisön tavoittelemiseksi. Robert Burns kuoli jo 37-vuotiaana sairauteen. Lyhyen elämänsä aikana hän ehti tuottaa suuren määrän runoja ja lauluja. Burnsia pidetään romantiikan edelläkävijänä. 
Burnsin vaikutus skotlantilaiseen kirjallisuuteen on ollut merkittävä. Hänestä tuli myös kulttuuri-ikoni Skotlannissa ja eri puolille maailmaa muuttaneiden skotlantilaisten siirtolaisten keskuudessa. Hänen runoaan ”Auld Lang Syne” lauletaan usein vuodenvaihteessa.
Elämä ja teokset.
Burnsin isä oli vuokratilallinen. Robert Burns työskenteli vaatekauppiaana, maanvuokraajana ja tullimiehenä, muttei menestynyt millään näistä aloista. Saatuaan menestystä runoilijana Burns vietti vuodet 1786−1788 Edinburghissa, jossa hän oli kirjallisen yleisön suosikki, mutta hän palasi sieltä maaseudulle ja avioitui aikaisemman rakastettunsa Jean Armow’n kanssa.
Burns täydensi kouluopetustaan laajalla lukemisella. Hän tutustui nuorena William Shakespeareen ja Alexander Popeen sekä myös John Lockeen ja Pierre Bayleen. Skotlantilainen kansanrunous ja kansantarinat vaikuttivat hänen runouteensa. Burnsin tyylille on ominaista välittömyys ja syvä tunne. Hän laati rakkausrunoja useille ihastuksensa kohteille, joista kuuluisin on Mary Campbell, "Highland Mary". Paitsi rakkausrunoilija Burns on luonnonrunoilija. Ranskan vallankumouksen aatteisiin innostuneena Burns kirjoitti myös poliittisia runoja, samoin kansanomaisia pilkkarunoja, varsinkin tekopyhiä hengenmiehiä vastaan. Runonsa Burns kirjoitti skotiksi.
Burns keräili kansanlauluja ympäri Skotlantia ja muokkasi ja paranteli niitä. Hänen runoaan ”Auld Lang Syne” lauletaan usein vuoden vaihteessa (), ja ”Scots Wha Hae” oli kauan Skotlannin epävirallisen kansallislaulun asemassa. Hänen muita kuuluisia runojaan ovat ”A Red, Red Rose”, ”A Man’s a Man for A’ That”, ”To a Louse” ja ”To a Mouse”.
Burnsin syntymäpäivän kunniaksi järjestetään 25. tammikuuta monissa englantilaisissa ja skotlantilaisissa kodeissa, kouluissa ja yhdistyksissä Burnsin kunniaksi niin kutsuttu Burnsin päivällinen. Sitä juhlitaan jopa runsaammin kuin virallista kansallispäivää tai Pohjois-Amerikan skottilaista tartaanipäivää (Tartan Day).
Burnsin päivällinen

Burnsin päivällinen on perinteinen juhlapäivällinen, joka järjestetään tammikuun 25. päivän aikoihin skotlantilaisen runoilijan, Robert Burnsin kunniaksi. Päivällisellä tarjotaan yleensä viskiä, haggisia sekä peruna- ja lanttusosetta. 
Päivällisen aikana miehet yleensä pitävät hauskan puheen naisille, jonka jälkeen nostetaan malja naisille. Naiset pitävät vastapuheen miehille, jonka jälkeen nostetaan malja miehille. Usein lausutaan myös Burnsin runoja.
Haggis

Haggis on skotlantilainen perinneruoka, joka paistetaan lampaan mahalaukussa. Täytteenä on yleensä kaurahiutaleita, lampaan maksaa, keuhkoa, sydäntä ja ihraa, sipulia, mausteita ja suolaa. Haggis tarjoillaan tavallisesti lanttu- ja/tai perunamuusin sekä viskikastikkeen kera.
Haggista tarjotaan usein Burnsin päivällisellä 25. tammikuuta. Juhlallisuuksiin liittyy säkkipillin soittoa ja Skotlannin kansallisrunoilijan, Robert Burnsin, haggis-aiheisen runon "Address to a Haggis" lausuminen.
Nellim

Nellim (; ) on kylä Inarin kunnassa Inarijärven rannalla. Nellimissä asuu inarinsaamelaisia, kolttasaamelaisia ja suomalaisia, siksi kylää kutsutaan myös kolmen kulttuurin kohtauspaikaksi. Kylä sijaitsee noin 42 kilometrin päässä Ivalosta koilliseen, ja Venäjän rajalle on matkaa noin yhdeksän kilometriä. Kylässä on venesatama, ortodoksikirkko ja erähotelli. Tsarmitunturin erämaa-alue sijaitsee kylän lähellä.
Historia.
Nellim on Inarin vanhimpia asuttuja alueita. Kylän ympäristössä on merkkejä esihistoriallisesta asutuksesta aina kivikaudelta noin 8 000 vuotta sitten. Ajasta on jäljellä moninaisia esihistoriallisia jäänteitä, kuten asuinpaikkoja, peurakuoppia ja kodanpohjia. Kylä onkin valtakunnallisesti merkittävä kulttuurihistoriallinen ympäristö.
Nellim ja elämä kylässä ovat alkujaan syntyneet ja rakentuneet poronhoidon, kalastuksen ja metsästyksen varaan. Kyläkeskus on muodostunut inarinsaamelaisten asetuttua Konkelovuonon (nykyisin Nellimvuono) pohjukan rannoille 1870-luvulla – ensimmäisenä heistä Pehr Pehrinpoika Saijets eli Nuoran Pekka. Hän antoi perustamansa tilan nimeksi Nellim, josta kylän nimi on sitten lähtöisin. Suomalaisväestöä kylään alkoi muuttaa 1920- ja 1930-luvuilla savottatöihin. Toisen maailmansodan jälkeen, 1940-luvulla kylälle muutti Petsamon kolttasaamelaisia evakkoretkensä päätteeksi.
Elinkeinot.
Nellimin pääelinkeinot ovat poro- ja luontaistalous sekä matkailuala.
Nähtävyyksiä.
Ortodoksikirkko.
Kylässä on Trifon Petsamolaiselle pyhitetty kolttasaamelaisten ortodoksikirkko Nellimin Pyhän kolminaisuuden ja pyhittäjä Trifon Petsamolaisen kirkko.
Uittoränni.
Keskimöjärven entisöity uittoränni on noin viiden kilometrin päässä Nellimin keskustasta. Se on 304 metriä pitkä, ja korkeuseroa on 16,8 metriä. Rännin luona järjestetään joka kesä perinteiset kyläjuhlat. Ränni oli käytössä vuosina 1929–1932, ja sitä pitkin uitettiin tukkeja Keskimmäinen-järvestä Nellim-järveen. Ränni on entisöity vuonna 1995.
Paatsjoen silta.
Kylän pohjoispuolella on Paatsjoen niska. Sieltä Inarijärven vedet lähtevät kohti Barentsinmerta. Silta on lähellä Venäjän rajaa, ja sen pohjoispuolella on Vätsärin erämaa-alue.
Rautaportti.
Rautaportiksi kutsuttu jylhä, kallioseinämien ympäröimä lahdelma oli sotien aikaan (1939–1944) strategisesti tärkeä. Lahden molemmille puolille rakennettiin linnoituksia Jäämerelle johtavan tien puolustamiseksi. Alueella on vielä paljon toisen maailmansodan aikaisia rakennelmia. Alueen asutuksesta ja sota-ajan tapahtumista kertova Rautaportin historiapolku johtaa Paksuvuonosta entisöidylle uittorännille.
Triesen

Triesen on kunta Liechtensteinin kaakkoisosassa. Se sijaitsee Oberlandin alueella Reinin ja Liechtensteinin vuoriston välisessä kauniissa laaksossa. Triesen on pinta-alaltaan 26,353 km², joka tekee siitä Liechtensteinin kolmanneksi suurimman kunnan. Sen väkiluku oli vuoden 2019 väestönlaskennan mukaan 5 275.
Ensimmäiset maininnat Triesenistä ovat vuodelta 1155 ollen näin yksi ruhtinaskunnan vanhimmista asutuskeskuksista. Kylä oli alun perin ylhäisön asuttama, ja vanhin siellä yhä asuva suku on 1200-luvulla ensi kertaa kirjallisesti mainittu De Trisunin aatelissuku.
Triesen on muinaisen roomalaisen tien varrella, ja tien varrella on roomalaisen villan rauniot. Maan vanhin kappeli, Pyhän Mamertuksen kappeli, on Triesenissä.
Politiikka.
Triesenin kunnanjohtaja on ollut vuodesta 2023 lähtien Daniela Erne. Hän sai 51% äänistä.
Daniel Branca

Daniel Branca (7. joulukuuta 1951 Buenos Aires, Argentiina – 28. tammikuuta 2005 Buenos Aires, Argentiina) oli argentiinalainen sarjakuvapiirtäjä.
Aku Ankka oli Brancalle tuttu jo lapsuudesta saakka, sillä espanjankielistä Aku Ankka -lehteä oli ilmestynyt jo vuodesta 1944. Ensimmäisen työpaikkansa Branca sai taiteen alalta 16-vuotiaana, kun hänet palkattiin mainostoimistoon tekemään suunnittelijan ja animaattorin töitä. Hän työskenteli mainosanimaatioiden parissa 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa ja piirsi sarjakuvia opettavaisiin lastenlehtiin.
Vuonna 1976 Branca muutti Espanjaan ja asettui Barcelonaan, joka oli tuolloin espanjalaisen sarjakuvan keskus. Jonkin aikaa Branca teki sekalaisia kuvitustöitä, kunnes vuonna 1977 hänelle tarjoutui mahdollisuus piirtää Disney-sarjoja tanskalaiskustantamo Egmontille. Branca tarttui tilaisuuteen ja ryhtyi piirtämään ankkasarjoja. Hän käytti esikuvinaan Carl Barksin klassikkotarinoita. Branca on tehnyt Aku Ankka -lehtiin myös erilaisia kansikuvia, joita nähtiin erityisesti 1980-luvulla. Lisäksi hän on käsikirjoittanut itse muutaman sarjakuvatarinan.
1980-luvun alussa Branca toimi taidemaalarina Pariisissa ja opiskeli alaa siellä. Hänen maalaustensa on sanottu edustavan kubistista] tyyliä ja niitä on nähty useissa näyttelyissä. Sittemmin hän asui pitkään Mallorcalla ja maalaamisen ohella piirsi Egmontille kymmenkunta sivua kuukaudessa. Branca muutti takaisin Buenos Airesiin 1990-luvun puolivälissä. Piirtämisen ja maalaamisen ohella hän koulutti uusia sarjakuvataiteilijoita: esimerkiksi José Massaroli ja Wanda Gattino ovat olleet hänen oppilaitaan.
Branca kuoli äkillisesti sydänkohtaukseen tammikuun lopulla 2005 53-vuotiaana.
Antiminssi

Antiminssi (, , ) on ortodoksisessa kirkossa alttaripöydälle kuuluva silkkinen tai pellavainen liina. Piispan antaa sen tavallaan "valtakirjaksi" suorittaa liturgia kyseisessä kirkossa. Ensimmäiset maininnat antiminsseistä ovat 600-luvulta. Niitä painettiin aluksi puupainometelmällä mutta 1600-luvulta lähtien on käytetty syvä- että laakapainoa.
Antiminssiin on kuvattu keskelle Kristuksen hautaaminen ja nurkkiin evankelistat tai heidän symbolinsa. Liinaan on myös merkitty, milloin ja kuka piispa on sen vihkinyt ja mille kirkolle.
Antiminssin keskellä on pieni umpinainen tasku, johon on ennen vihkimistä sijoitettu pieni pala vahaan kastettua reliikkiä. Tämä on muisto Rooman vainojen ajalta, jolloin ehtoollinen asetettiin ja jaettiin marttyyrien haudoilla. Antiminssiä säilytetään kirkon tai tsasounan alttaripöydällä. Se taitetaan yhdeksänosaiseksi taitokseksi joka avataan määrätyllä tavalla eukaristian alussa. Antiminssillä on aina oma kääreensä, ilitoni, joka on sitä hiukan suurempi ja joka taitellaan antiminssin ympärille. Ennen antiminssin yleistymistä ilitonia käytettiin antiminssin lailla ja eukaristia suoritettiin sen päällä. Ilitonin kääre vaihtaa väriään liturgisten värien mukaan. Kokonaisuuden päällä säilytetään väliajat evankeliumikirjaa.
Antiminssejä on olemassa runsaasti, koska vakiintunut tapa on että kun hiippakunnan piispa vaihtuu, uusi piispa siunaa ensimmäisen piispantarkastuksensa yhteydessä uuden antiminssin seurakunnan pääkirkkoon ja seuraavilla muihin kirkkoihin ja tsasouniin.
Raku-keramiikka

Raku-keramiikka on perinteinen japanilainen tapa tehdä keramiikkaesineitä. 
Poltto.
Ennen varsinaista lasituspolttoa esineet poltetaan raakapoltossa kuten perinteiset keramiikkaesineet. Lasite levitetään esineen pintaan ja asetetaan polttouuniin. Lasitteen ja esineen tulee olla kuivaa ennen polttoa, koska märät esineet menevät erittäin herkästi rikki polton aikana. 
Poltettaessa esineet kuumennetaan nopeasti korkeaan lämpötilaan, minkä jälkeen tulikuumat esineet nostetaan esimerkiksi sahanpuruun savustumaan ja pelkistymään. Noin viiden minuutin kuluttua esineet jäähdytetään nopeasti kylmässä vedessä tai lumessa. Tämä saa aikaiseksi raku-esineille tyypillisen pinnan, jossa lasitus on täynnä pieniä halkeamia. 
Pieniä raku-esineitä voi polttaa myös mikroaaltouunissa, jossa on pyörivä alusta. Mikroaaltouunin käyttö ei eroa tavallisesta raku-poltosta muuten kuin että poltettavat esineet ovat hyvin pieniä (esimerkiksi koruja) ja uunin tilalla on pieni, mikroaaltouuniin sopiva uuni.
Saven valinta.
Raku-keramiikassa on suositeltavaa käyttää karkeaa savea, eli siinä tulee olla myös erikokoisia rakeita. Hieno savi ei kestä suuria lämpötilan vaihteluita, joita tekniikan käytössä on. Esineet menevät yleensä rikki viimeistään veteen laitettaessa. 
Ulkonäkö.
Jokainen raku-astia on ainutkertainen tuote, koska esimerkiksi lämpötilanvaihteluita on mahdotonta toistaa täsmälleen samalla tavalla. Myös savustuksen taso vaikuttaa raku-esineen väritykseen. Jos savustus onnistuu hyvin, lasittamattomat kohdat ovat hyvin tummia, jopa mustia. Esimerkiksi kuparilasitteen väriin voidaan vaikuttaa savustuksella. Jos kuparilasitteella lasitettu esine peitetään kokonaan puruilla se on kuparinvärinen, jos esinettä ei peitetä, esine on vihreä. Myös poltolla on vaikutusta lasitteiden väriin. Esimerkiksi kuparilasitteella saadaan punainen pinta, jos polttovaiheessa uunista poltetaan happi pois kokonaan. Lopputuloksena on punainen pinta, härän veri.
Raku-esineissä käytettävät lasitteet sisältävät metallioksideja, joten polton ja pelkistyksen jälkeen niissä on kaunis kiiltävä pinta. Metallioksideista johtuen raku-esineet ovat kuitenkin myrkyllisiä, joten niitä ei tule käyttää elintarvikkeiden säilytykseen. Myös poltossa ja savustuksessa syntyvät savut ovat myrkyllisiä, joten niiden hengittämistä tulee välttää.
Makkaratekniikka

Makkaratekniikka on tapa muovailla saviastioita tai muita esineitä. Perinteisesti makkaratekniikkaa on käytetty ruukkujen ja kulhojen valmistamiseen mutta sitä on käytetty myös kuvanveistossa.
Makkaratekniikassa savesta muotoillaan pitkulaisia, makkaranmuotoisia pötköjä. Nämä pötköt asetellaan päällekkäin ja sen jälkeen pinnat siloitellaan. Jos silottamista ei ole tehty huolellisesti saattavat silottelussa tehdyt virheet näkyä työssä polton jälkeen. Makkaratekniikka on helppo ja nopea tapa tehdä keramiikkaesineitä.
Evankelista

Evankelista-sana merkitsee hyvän sanoman, kristillisen evankeliumin tuojaa. Evankelistan tehtävä on luonteeltaan liikkuva ja nykyään myös internetin kautta tapahtuvaa ja sen pääkohteena ovat ei-uskovat. Monet tulevat uskoon heidän julistuksensa kautta ja sen myötä liittyvät paikalliseen seurakuntaan. Evankelistalla on kyky välittää hyvä sanoma yksinkertaisella, ymmärrettävällä ja koskettavalla tavalla ihmisille. Evankelistan erityinen armolahja mainitaan Raamatussa (Ef. 4:11). Monissa kristillisissä yhteisöissä evankelista-nimitystä käytetään saarnaajista ja kyseisen kirkon tai liikkeen sananjulistajista. Evankelista voi tarkoittaa myös henkilöä, joka on kirjoittanut Raamatun kaanoniin hyväksytyn evankeliumin. Näitä ovat Matteus, Markus, Luukas ja Johannes.
Historiaa.
Evankelista-nimitystä käytettiin alkuseurakunnassa niistä henkilöistä, joilla oli "Sanan julistamisen lahja" - erityisesti evankeliumin, ilosanoman, julistamisen lahja. Heidän sanomansa liittyi kiinteästi Jeesuksen kuolemaan ihmiskunnan syntien tähden, hänen ylösnousemukseensa ja siihen, miten yksittäinen ihminen voi löytää yhteyden Jumalaan Kristuksen kautta.
Myöhemmin varhaiskristillisessä kirjoituksissa nimitys oli harvinainen ja sillä tarkoitettiin pääasiassa opettajaa. Tällöin evankelista seurakuntavirkana alkoi sekoittua toiseen seurakuntavirkaan, paimenvirkaan, jossa toimivan tehtävänä on opettaa seurakuntalaumaa. 
Evankelistat nykyaikana.
Nykyään evankelista tarkoittaa pääasiassa henkilöä, joka on kirjoittanut Raamatun kaanoniin hyväksytyn evankeliumin. Näitä ovat Matteus, Markus, Luukas ja Johannes. Neljällä evankelistalla on omat symbolinsa, joita käytetään kristillisessä taiteessa, kuten ikoneissa; kyseiset symbolit ovat ihminen (tai enkeli), leijona, härkä ja kotka.
Monissa kristillisissä yhteisöissä evankelista-nimitystä käytetään saarnaajista ja kyseisen kirkon tai liikkeen sananjulistajista. Evankelistat voivat tehdä julistustyötään sosiaalisessa mediassa, kotiyhteisössään, kiertävinä sananjulistajina tai toimia lähetystyössä lähetyskentillä. Maailmanlaajuisesti tunnetuin evankelista on Billy Graham. Tunnettuja edesmenneitä suomalaisia evankelistoja ovat muun muassa Niilo Kustaa Malmberg, Urho Muroma, Frank Mangs, Niilo Yli-Vainio ja Kalevi Lehtinen.
Evankelistat Raamatussa.
Evankelista-sana mainitaan Uudessa testamentissa kolme kertaa: Filippus (Apt 21:8), Timoteus (2 Tim 4:5) sekä palveluvirkana (Ef 4:11).
Coitus Int

Coitus Int oli vuosina 1972–1975 toiminut suomalainen rockyhtye. Sen alkuperäisjäseniä olivat Mikko Alatalo, Juice Leskinen, Harri Rinne ja Max Möller. Alkuvaiheessa yhtyeeseen liittyi myös Pentti Penninkilampi.
Yhtye perustettiin nimellä Los Coitus Interruptus. Se nauhoitti demonauhojaan Harri Rinteen asunnossa Tampereella vuosina 1972–1973. Keväällä 1973 yhtye solmi levytyssopimuksen Love Recordsin kanssa ja samalla yhtyeen nimi lyheni muotoon Coitus Int. Ensimmäisen albumin äänitykset alkoivat toukokuussa 1973 ja jatkuivat tipoittain kesän läpi. Kesken levynteon yhtyeeseen otettiin mukaan rumpali Heikki Jokela ja kitaristi Eetu Tuominen. Levyllä vierailevat kokeneemmat muusikot Seppo Hovi, Ronnie Österberg sekä levyn äänittänyt Måns Groundstroem. Albumi Juice Leskinen &amp; Coitus Int ilmestyi marraskuussa 1973. Levyltä muistetaan muun muassa kappaleet "Heinolassa jyrää", "Jeesus pelastaa" ja "Rokkaan". Albumin ilmestymisen aikaan Rinne ja Alatalo olivat jo jättäneet yhtyeen. Alatalo vieraili kuitenkin kaikilla myöhemmillä Coitus Int -levyillä. Leskinen soitti alkuun bassoa Rinteen tilalla.
Keväällä 1974 ilmestyi single "Marilyn/Einarin polkupyörä", josta tuli iso hitti. "Marilyn" nostikin Coitus Int -yhtyeen koko kansan tietoisuuteen. Kappale sai myös paljon kritiikkiä ja paheksuntaa osakseen. Kesän 1974 aikana Hessu Jokelan tilalle tuli rumpaliksi Juke Aronen ja samalla uudeksi basistiksi pestattiin Juuso Nordlund. Pian heidän liittymisensä jälkeen kitaristi Max Möller erotettiin yhtyeestä. Coitus Int osallistui Syksyn sävel -kilpailun esikarsintoihin "Jyrki boy" -kappaleella. Marraskuussa ilmestynyt single "Jyrki boy/Napoleonin mopo" jatkoi yhtyeen menestystä.
Coitus Intin kakkosalbumi "Per Vers, runoilija" ilmestyi joulukuussa 1974 ja sisälsi useita myöhempiä Juice-klassikoita kuten "Panomies", "Elämässä pitää olla runkkua", "Juankoski Here I Come" ja "Kuopio tanssii ja soi". Levyn mukana oli Juho Juntusen piirtämä, aiheeseen liittyvä sarjakuvavihkonen. Levy myi pian yli kultalevyrajan ja siltä irrotettiin myös jukeboxeihin singlet "Juankoski, here I come/Panomies" sekä "Per Vers, runoilija/Tango Iloharjulla soi". Coitus Int säesti näihin aikoihin myös Muskan "Löysä nainen/Heitän hetulaa" -singlen B-puolella. Kappale oli myös kokonaan Juice Leskisen käsialaa. Keväällä 1975 yhtyeeltä ilmestyi vielä kaksi singleä, jotka tulivat yhtä aikaa kauppoihin. Singlet olivat "Se oli jautaa/Tarzanin kalsarit" ja "Löyly löi/Seminoloogie Boogie Woogie". Suosiostaan huolimatta yhtye kuitenkin lopetti Kuusrockin keikan jälkeen heinäkuussa 1975.
Vuosina 1977–1978 Mikko Alatalo keikkaili ja levytti nimellä Mikko Alatalo &amp; Coitus Inc. Kokoonpano julkaisi neljä singleä ja albumin "Viimeinen lehmipoika" (1978).
Maaliskuussa 2023 Alatalo, Rinne ja Penninkilampi ilmoittivat tekevänsä Hauli Bros -yhtyeen kanssa 50-vuotisjuhlakiertueen Coitus Intin ensimmäisen levyn ilmestymisen kunniaksi.
Spektriviiva

Spektriviiva on prismalla tai hilalla synnytetyssä valonlähteen spektrissä oleva tumma tai kirkas viiva.
Mitä spektriviivat kertovat?
Kukin alkuaine tuottaa itselleen tyypillisen muista eroavan joukon spektriviivoja. Siksi spektriviivojen paikasta voi päätellä, mitkä alkuaineet ovat viivat synnyttäneet. Absorptioviiva on tumma viiva kirkkaan spektrin päällä, ja emissioviiva on kirkas viiva tummemman tai mustan spektrin päällä. Kukin spektriviiva vastaa tiettyä valon aallonpituutta, ja kunkin spektriviivan synnyttää tietyn alkuaineen tietty säteilytapahtuma. Absorptioviiva syntyy, kun valo kulkee valoa viivan kohdalta imevän kaasun läpi. Tämä on tavallista tähdissä, jossa tähden pinnasta tuleva valo kulkee sen kaasukehän läpi. Emissioviiva syntyy, kun hehkuva kaasu säteilee valoa juuri emissioviivan aallonpituudella.
Voimakas magneettikenttä kahdentaa spektriviivoja, mitä kutsutaan Zeemanin ilmiöksi.
Tähdet ja spektriviivat.
Tähtien spektriviivoista voidaan päätellä, mitä molekyylejä, atomeja ja ioneja tähtien kaasuissa on. Näistä voidaan arvioida tähtien lämpötiloja. Kun tähti kuumenee, eri aineiden molekyylit hajoavat ensin neutraaleiksi atomeiksi ja sitten ionisoituvat. Neutraalin heliumin viivat näkyvät vain kuumien tähtien kaasukehissä, ja vielä kuumemmissa tähdissä näkyy vain ionisoituneen heliumin viivoja. Lämpötila vaikuttaa, miten suuri prosenttiosuus jostain aineesta on ionisoitunut. ”Kylmissä” tähdissä esiintyy runsaasti molekyylejä.
Jos spektriviiva vaeltaa punaiseen päin, valonlähde liikkuu poispäin havaitsijasta, jos siniseen päin, valonlähde liikkuu havaitsijaa kohti; Spektrissä näkyy punasiirtymä ja Dopplerin ilmiö. Jos spektriviiva leviää, valonlähde pyörii. Tällöin nimittäin spektrissä esiintyy lievästi samanaikainen siirtymä punaiseen ja siniseen päin: tähden lähenevä ja pakeneva reuna vaikuttavat yhtä aikaa spektriin.
Pyörimisen määrittämiseen käytetään usein magnesiumin spektriviivaa Mg II 448,1 nm, Sr II 421,5 nm ja He I 447,2 nm. Nämä viivat ovat luonnostaan teräviä.
Spektristä voi päätellä painovoiman tähden pinnalla: Jotkut spektriviivat voimistuvat huomattavasti, kun toiset voimistuvat vähemmän tähden säteen kasvaessa ja painovoiman pienetessä. Esimerkiksi strontiumin (Sr II) ja raudan (Fe I) viivat ovat painovoiman määrityskriteeri spektriluokkien F ja G tähdillä. Suhde Sr II/FeI kasvaa painovoiman pienetessä. Luokassa A vetyviivat, erityisesti HGamma, heikkenevät tähden kirkastuessa ja säteen kasvaessa.
Vetyatomin spektriviivat.
Eri alkuaineilla on niille tyypilliset spektriviivat, jotka muodostavat kunkin alkuaineen ominaissäteilyn. Niiden aallon­pituudet noudattavat tiettyjä säännön­mukaisuuksia, jotka johtuvat atomin rakenteesta ja elektronien energian kvantittumisesta. Yksin­kertaisimman sarjan muodostavat vety­atomin spektri­viivat. Niiden aallonpituudet saadaan kaavasta
­:formula_1,
missä "n1" ja "n2" ovat kokonais­lukuja ja R Rydbergin vakio. Näistä näkyvän valon aallon­pituus­alueella ovat kuitenkin vain ne, joissa "n1" on 2. Niiden osalta säännön­mukaisuus todettiin jo vuonna 1885, ja nämä spektri­viivat muodostavat Balmerin sarjan.