tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Leon Bailey

Leon Bailey (s. 9. elokuuta 1997 Kingston) on jamaikalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän siirtyi elokuussa 2021 Englannin Valioliigan Aston Villaan pelattuaan 4,5 kautta Saksassa ja sitä ennen 1,5 kautta Belgiassa. Hän pelaa kauden 2025–2026 lainalla Italian Serie A:n AS Romassa.
Bailey pelasi Itävallan ja Slovakian juniorisarjoissa vuosina 2011–2015. Kesällä 2015 hän siirtyi belgialaisseura Genkiin. Hän pelasi Belgian pääsarjassa 1,5 vuoden aikana pudotuspelit mukaan lukien 56 ottelua ja teki niissä seitsemän maalia.
Bailey siirtyi tammikuussa 2017 Saksaan Bayer Leverkuseniin. Kevätkaudella 2017 hän pelasi Bundesliigassa kahdeksan ottelua. Kaudella 2017–2018 hän pelasi 30 liigaottelua ja teki niissä yhdeksän maalia. Kaudella 2018–2019 tilastoihin kertyi 29 liigaottelua ja viisi maalia. Kaudella 2019–2020 hän pelasi Bundesliigassa 22 liigaottelua ja teki niissä viisi maalia. Kaudella 2020–2021 hän pelasi 30 bundesliigaottelua ja teki niissä yhdeksän maalia. Yhdessä ottelussa hän on tehnyt kaksi maalia joulukuussa 2017 vieraskentällä Hannoveria vastaan, marraskuun 2019 lopussa 1–2-voittoon päättyneessä vierasottelussa Bayern Müncheniä vastaan, joulukuussa 2020 kotiottelussa Hoffenheimia vastaan ja huhtikuussa 2021 kotiottelussa Kölniä vastaan. Saksan cupissa hän teki neljänä kautena 11 ottelussa yhteensä viisi maalia.
Bailey siirtyi elokuussa 2021 Englannin Valioliigan Aston Villaan. Hän teki ensimmäisen (ja kauden ainoan) valioliigamaalinsa syyskuussa kolmannessa ottelussaan Evertonia vastaan. Hän pelasi kauden aikana 18 valioliigaottelussa, mutta oli vain seitsemän kertaa avauskokoonpanossa. Kaudella 2022–2023 hän pelasi 33 liigaottelua, joista 26:ssa hän oli avauskokoonpanossa. Hän sekä teki että syötti neljä maalia. Kaudella 2023–2024 hän oli Valioliigassa 22 kertaa avauskokoonpanossa ja tuli 13 kertaa vaihdosta kentälle. Hän teki kymmenen maalia ja antoi yhdeksän maalisyöttöä. Kaudella 2024–2025 hän pelasi 24 valioliigaottelua, joista avauskokoonpanossa 14. Hän teki yhden ja syötti kaksi maalia.
Bailey on pelannut Mestarien liigassa kaksi ottelua kaudella 2016–2017, kolme ottelua kaudella 2019–2020 ja kahdeksan ottelua kaudella 2024–2025, jolloin hän teki yhden maalin. Eurooppa-liigassa hän on pelannut kaudella 2016–2017 Genkin joukkueessa kuusi ottelua, joissa hän teki neljä maalia, kaudella 2018–2019 Leverkusenissa kahdeksan ottelua, kaudella 2019–2020 viisi ottelua, joissa hän teki yhden maalin, sekä kaudella 2020–2021 kahdeksan ottelua, joissa hän teki viisi maalia. Konferenssiliigassa hän teki 11 ottelussa kaksi maalia kaudella 2023–2024.
Bailey on pelannut Jamaikan maajoukkueessa 39 ottelua, joista ensimmäisen kesäkuussa 2019 CONCACAF Gold Cupissa Hondurasia vastaan. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki syyskuussa 2019 Antigua ja Barbudaa vastaan. Hän kuului joukkueeseen myös vuosien 2021, 2023 ja 2025 CONCACAF Gold Cupissa. Hän on 27. kesäkuuta 2025 mennessä tehnyt maaotteluissa seitsemän ja syöttänyt niin ikään seitsemän maalia.
Fishmongers' Hall

Fishmongers' Hall on Lontoossa London Bridgen pohjoispäässä sijaitseva historiallinen rakennus. Rakennus valmistui 1834. Sen omistaa ja siinä toimii perinteikäs Lontoon Cityn kalatalousalan järjestö The Fishmongers' Company. Rakennus on suojeltu Grade II* -luokituksella.
Rakennuksessa järjestetyn tilaisuuden jälkeen sillalla tapahtui marraskuussa 2019 puukotus. Tilaisuuden järjestäneeseen vankien kuntoutusohjelmaan osallistunut puukottaja surmasi kaksi ihmistä ja lisäksi kolme loukkaantui. Poliisi ampui puukottajan.
Nūmierņanjärvi

Nūmierņanjärvi (, latg. "Kaļvīnes azars, Nūmiernis azars" ) on järvi Itä-Latviassa Kārsavan kunnassa.
Maantietoa.
Järvi on 1,6 kilometriä pitkä, 650 metriä leveä ja sen pinta-ala on 73,8 hehtaaria. Se sijaitsee Haanjan ylängön eteläpuolella pohjois-etelä-suuntaisella vedenjakaja-alueella. Järven pohjoispuolella sijaitsee pieni Kaļvīnen kylä, jonka peltomaita ulottuu järven pohjoisrantaan asti. Etelä- ja länsipuolella on pieni metsäalue. Järvi on noin neljä metriä syvä ja sen keskisyvyys on 1,5 metriä. Siinä on mutapohja. Loivat ja paikoin hiekkaiset rannat ovat matalia ja kasvavat hyllyvää suohetteikköä. Järven länsipäässä esiintyy runsaasti vesikasvillisuutta. Järven rannat ovat autiot eikä järvellä ole saaria.
Luontoarvoja.
Järvi kuuluu pieneen luonnonpuistoon nimeltään ”Numernes valnis” yhdessä kahden muun lammen ja niitä ympäröivän metsäalueen kanssa. Vain järven lounaspään rannat kuuluvat puistoon. Vesi on väritöntä ja kirkasta. Järven kalakanta on runsas ja siinä elää ainakin kiiski, salakka, made, sorva, särki, pasuri, lahna, suutari, hauki ja ruutana. Järvessä esiintyy myös jokirapu.
Vesistösuhteita.
Nūmierņanjärvi sijaitsee Kuhvan valuma-alueella. Kuhva on Velikajan sivujoki ja kuuluu Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. Järveen laskee vain pohjoispuolen peltomaiden kuivatusojia ja lännessä sijaitsevan lammen laskuoja. Nūmierņan laskuoja lähtee järven etelärannasta kohti etelää, jossa se yhtyy itään vievään johto-ojaan. Laskuojaa kutsutaan Kuhvaksi, koska se katsotaan olevan Kuhvajoen lähdejärvi.
Kryoliitti

Kryoliitti on mineraali, jota käytetään muun muassa alumiinin raaka-aineena. Sitä on louhittu ainakin Ivigtutissa, Grönlannissa. Kryoliitti näyttää jääpalalta ja sitä voi normaalilämpötilassa veistää.
Oskars Dankers

Oskars Dankers (26. maaliskuuta 1886 – 11. huhtikuuta 1965) oli latvialainen sotilas, joka osallistui muun muassa ensimmäiseen maailmansotaan, Suomen sisällissotaan ja Latvian vapaussotaan. Sotien jälkeen hän yleni kenraaliksi. Toisen maailmansodan aikana hän siirtyi ensin Saksaan ja lopulta sodan jälkeen Yhdysvaltoihin. 
Elämäkerta.
Oskars Dankers syntyi tuolloisella Kuurinmaalla Lielaucessa 26. maaliskuuta 1883. Opiskeltuaan jonkin aikaa Jelgavassa hän liittyi vuonna 1902 Venäjän armeijaan. Armeija-aikanaan Dankers opiskeli sotilaskoulussa Vilnassa valmistuen vuonna 1906 ja palvellen sittemmin upseerina Suomenlinnalla. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä Dankers komensi ensin komppaniaa ja sittemmin pataljoonaa yleten everstiluutnantiksi vuonna 1916. Dankers haavoittui useamman kerran sodan aikana. Lopulta kesäkuussa 1916 hän jäi Itävalta-Unkarin joukkojen sotavangiksi.
Dankers vapautettiin joulukuussa 1918. Vapauduttuaan Dankers liittyi kenraali Rüdiger von der Goltzin komentamiin Suomeen lähetettyihin saksalaisjoukkoihin. Suomesta palattuaan Dankers liittyi Latvian armeijaan toukokuussa 1919. Hän komensi ensin rykmenttiä ja hieman myöhemmin Lejaskurzemen eli Ala-Kuurinmaan sotilaspiiriä. Joulukuussa hän yleni Latvian armeijan everstiksi ja nousi divisioonan komentoon. Dankersin alaiset joukot osallistuivat taisteluihin Latvian vapaussodassa saksalaisia ja Pavel Bermondt-Avalovin valkoisia venäläisiä vastaan.
Dankers yleni sodan jälkeen vuonna 1925 kenraaliksi ja vuonna 1933 hänestä tuli Kuurinmaan divisioonan komentaja. Dankers jäi eläkkeelle tammikuussa 1940 ja myöhemmin samana vuonna Neuvostoliitto miehitti Latvian. Dankers pakeni Saksaan 19. kesäkuuta ja palasi Latviaan Saksan vallattua Latvian Neuvostoliitolta toisen maailmansodan aikana. Saksalaismiehityksen aikana Dankers toimi Latvian hallinnon sisäasioiden vastaavana, eli tosiasiallisesti hallinnon päämiehenä. Neuvostoliiton joukot alkoivat edetä uudestaan Latviaan saksalaisten vetäytyessä ja Dankers pakeni jälleen vuoden 1944 keskivaiheilla Saksaan. 
Saksassa hän jäi länsivaltojen sotavangiksi vuosien 1945 ja 1946 välillä. Lopulta vapautettu Dankers muutti vuonna 1957 Yhdysvaltoihin, jossa hän asui loppu elämänsä. Dankers kuoli Grand Rapidsissä Michiganissa 11. huhtikuuta 1965. Ennen kuolemaansa hän kirjoitti teoksen "Lai vēsture spriež tiesu" ja muistelmansa "No atmiņu pūra".
Nikhil Banerjee

Nikhil Banerjee (14. lokakuuta 1931 Kalkutta – 27. tammikuuta 1986 Kalkutta) oli intialainen sitaristi. 
Banerjee syntyi amatöörimuusikkoisän perheeseen yhtenä viidestätoista lapsesta. Hän sai ensimmäisen pienen sitarinsa 5-vuotiaana ja pääsi jo 9-vuotiaana All India Radion palvelukseen nuorimpana sen työllistämänä henkilönä siihen mennessä. Hän toimi radioesiintyjänä viiden vuoden ajan. Banerjee sai merkittäviä vaikutteita Ustad Amir Khanilta, joka vieraili hänen lapsuudenkodissaan opettamassa vanhempaa siskoa. Banerjee sai opetusta Mushtaq Ali Khanilta kolmen kuukauden ajan ja opetteli tablansoiton Jnan Prakash Ghoshin johdolla. Hänen keskeisin opettajansa oli kuitenkin Allauddin Khan, jonka johdolla hän opiskeli vuosina 1947–1952. Khanin kuoltua Banerjee jatkoi opiskelua tämän pojan Ali Akbar Khanin johdolla viiden vuoden ajan. Hän myös säesti nuorempaa Khania konserteissa. Banerjee harjoitteli myös Allauddin Khanin tyttären Annapurna Devin kanssa. 
Banerjee piti ensimmäiset konserttinsa Intian ulkopuolella vuonna 1955. Hän oli tällöin jäsenenä kulttuuridelegaatiossa, jonka Intian hallitus lähetti esiintymään Puolaan, Neuvostoliittoon ja Kiinaan. Yhdysvaltain-debyyttinsä Banerjee piti vuonna 1967. Monien vuosien ajan hän vietti kolme kesäistä kuukautta esiintymässä ja luennoimassa Kalifornian yliopistossa, Berkeleyssä. Vuonna 1968 hän sai Padma Shri -tunnustuksen. Samana vuonna Sangeet Natak Akademi nimesi hänet vuoden muusikoksi. Kuoltuaan sydäninfarktiin Banerjee sai vielä postuumisti Padma Bhushanin.
Cheick Modibo Diarra

Cheick Modibo Diarra (s. 1952 Nioro) on malilainen astrofyysikko ja poliitikko. Hän toimi maan pääministerinä vuonna 2012.
Diarra suoritti ylioppilastutkintonsa Bamakon teknisessä lyseossa. Hän opiskeli matematiikkaa, fysiikkaa ja analyyttista mekaniikkaa Pierre ja Marie Curien yliopistossa Pariisissa sekä ilmailu- ja avaruustekniikkaa Howard Universityssa Washingtonissa.
Diarra työskenteli Nasan Jet Propulsion Laboratoryssa ja johti Nasan Mars Outreach -ohjelmaa. Vuonna 1999 hän perusti koulutus- ja kehityssäätiö Pathfinderin. Diarra toimi Africa Virtual Universityn johtajana vuosina 2002–2006 ja Microsoft African johtajana vuosina 2006–2011. Hän on Africa Legal Networkin hallituksen puheenjohtaja sekä Unescon ja islamilaisen koulutus-, tiede- ja kulttuurijärjestö ISESCOn hyvän tahdon lähettiläs.
Diarra perusti Malin presidentinvaaleja varten Rassemblement pour le développement du Mali -puolueen vuonna 2011. Väliaikainen presidentti Dioncounda Traoré nimitti hänet sotilasvallankaappauksen jälkeisen siirtymäkauden hallituksen pääministeriksi huhtikuussa 2012. Diarran katsottiin yleisesti epäonnistuneen maan pohjoisosan kriisin ratkaisemisessa. Amadou Haya Sanogon johtamat sotilaat pidättivät pääministerin joulukuussa, ja hän joutui eroamaan.
Diarra osallistui vuoden 2013 presidentinvaaleihin saaden 2,14 prosenttia äänistä. Vuoden 2018 vaaleissa hän liittoutui entisen pääministerin Moussa Maran kanssa ja sai 7,39 prosenttia äänistä.
Diarra on Malin entisen presidentin Moussa Traorén vävy.
Johan Forsskåhl

Johan Forsskåhl (28. elokuuta 1691 Sauvo – 13. kesäkuuta 1762 Tukholma) oli suomalainen pappi ja valtiopäivämies.
Johan Forsskåhlin vanhemmat olivat kruununvouti Johan Forsskåhl ja Anna Gaddelius ja puolisot vuodesta 1724 Margareta Kolbeckius (k. 1735) ja vuodesta 1738 Katarina Fridelin (k. 1780). Tutkimusmatkailija Peter Forsskål oli Johan Forsskåhlin poika ensimmäisestä avioliitosta. Johan Forsskåhl opiskeli Turussa ja Upsalassa, jossa hänet vihittiin papiksi 1723. Teologian tohtorin arvon hän sai 1752. Forsskåhl oli Tukholman suomalaisen seurakunnan komministeri vuodesta 1723 ja kirkkoherra vuodesta 1725. Helsingin kirkkoherrana hän toimi vuodesta 1729 ja lääninrovasti hänestä tuli 1730. Forsskåhl siirtyi Ruotsiin Tegelsmoran kirkkoherraksi 1740, mutta tuli uudestaan Tukholman suomalaisen seurakunnan kirkkoherraksi 1748. Maria Magdalenan seurakunnan kirkkoherrana Tukholmassa hän toimi vuodesta 1750. Fårsskohl oli valtiopäivämies 1734, 1740–1741, 1751–1752 ja 1755–1756.
Karttakääpä

Karttakääpä ("Antrodia mappa") on Suomessa uhanalainen kääpälaji, jota tavataan myös muualla Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Se elää kuorettomilla ja kelottuneilla, keppimäisen ohuilla oksilla ja rungoilla, käävän isäntäpuita ovat haapa ja pajuista ainakin raita. Karttakäävän aiheuttama ruskolaho on hitaasti kehittyvää ja kuutiomaisesti lohkeavaa.
Itiöemä voi elää vuoden tai pari. Tyypiltään se on resupinaattinen ja kokonaispaksuudeltaan 0,5–2 mm, harvoin saattaa kehittyä vain millimetrin alustasta ulkoneva lakki. Tuoreena itiöemä on juustomainen, kuivuessaan se kutistuu ja saattaa halkeilla railoittain muttei muutu kovaksi. Pillipinta on kermavalkea ja sen väri muuttuu kuivuessa vain vähän. Kulmikkaiden pillien sisäpinnat ovat pihkanruskeat ja pillejä on 2–4 millimetrillä. Pillien mataluus saa karttakäävän näyttämään kennomaiselta. Pohjamalto on valkoinen ja varsinainen malto saattaa jopa puuttua.
Ali Akbar Khan

Ali Akbar Khan (14. huhtikuuta 1922 Shibpur – 18. kesäkuuta 2009 San Anselmo) oli intialainen sarodinsoittaja ja säveltäjä. Hän teki aktiivisesti perinteistä intialaismusiikkia tunnetuksi länsimaiselle yleisölle.
Khan sai opetusta isältään Allauddin Khanilta, aloitti esiintymisen 13-vuotiaana ja soitti jo pian Jodhpurin maharajan hovissa. Hän toimi hovimuusikkona seitsemän vuoden ajan, maharajan kuolemaan saakka. Vuonna 1955 viulisti Jehudi Menuhin kutsui Khanin New Yorkiin. Tämän jälkeen Khan esiintyi ja levytti usein länsimaissa, monesti lankonsa Ravi Shankarin kanssa. Säveltäjänä Khan tuli tunnetuksi omista ragoistaan sekä elokuvamusiikistaan muiden muassa elokuviin "Devi" (Satyajit Ray, 1960) ja "The Householder" (Ismail Merchant/James Ivory, 1963). Hänen albumiensa joukossa ovat "The Forty-Minute Raga" (1968) ja "Journey" (1990).
Khan perusti musiikkikoulut Kalkuttaan (1956), Kalifornian San Rafaeliin (1967) ja Sveitsin Baseliin (1985). Hän sai vuonna 1989 Padma Vibhushanin ja vuonna 1991 MacArthur Foundationin stipendin. Khanila oli vaimo Mary sekä seitsemän poikaa (kuten muusikko Aashish Khan) ja neljä tytärtä.
Mesipillikääpä

Mesipillikääpä ("Antrodia mellita") on Suomessa hyvin harvinainen ja vanhoissa metsissä viihtyvä kääpälaji. Sitä on löydetty paikoin runsaasti Etelä-Virosta ja Venäjän Karjalasta. Mesipillikäävän tavallisin isäntäpuu on kosteassa ympäristössä maassa jo pidempään maannut haapa, harvoin raita, koivu tai tuomi (tavattu kerran myös kuuselta). Mesipillikäävän ruskolaho on pehmeää.
Yhden tai muutaman vuoden elävä itiöemä on alustanmyötäinen tai voi muodostaa portaittaisia, nykerömäisiä pseudopileuksia. Tuoreena itiöemä on tanakka ja nahkea, kuivuessaan rapea. Parhaimpia tuntomerkkejä on itiöemän tyviosan nopea rappeutuminen likaisen vetiseksi ja kuultavaksi. Mesipillikäävän väritys vaihtelee vaaleissa hunajan, mehiläisvahan ja (erityisesti kolhiintuneissa kohdissa) pihkan sävyissä, reunus on pillipintaa vaaleampi. Väri on hyvä tuntomerkki verrattaessa samantapaisiin mutta kuultamattoman valkoisiin väljäpillikääpään ja tanakkakääpään. Isoja, väljiä pillejä on 9-13 senttimetrillä ja ne ovat muodoltaan kulmikkaita, joskus sokkeloisia. Mesipillikääpä tuoksuu heikosti makealle. Vertaa myös kittikääpään, joka on ohuempi ja pienempipillisempi.
Radko Dimitriev

Radko Dimitriev (24. syyskuuta 1859 Gradets – 18. lokakuuta 1918 Pjatigorsk) oli bulgarialainen kotimaansa ja sittemmin Venäjän armeijassa palvellut kenraali. Dimitriev otti osaa esimerkiksi Venäjän–Turkin sotaan, Serbian–Bulgarian sotaan, molempiin Balkanin sotiin ja Venäjän armeijan palveluksessa ensimmäiseen maailmansotaan. Lopulta hän jäi bolševikkien teloituttamaksi.
Elämäkerta.
Radko Dimitriev syntyi Gradetsissa 24. syyskuuta 1859. Jo nuorena Dimitriev toimi turkkilaisten vastaisissa piireissä ja hän osallistui taisteluihin heitä vastaan Venäjän–Turkin sodassa 1877–1878. Sodan jälkeen hän opiskeli kadettikoulussa Sofiassa jatkaen opintojaan Nikolain yleisesikunta-akatemiassa Venäjän Pietarissa. Opintojensa jälkeen hän taisteli Serbian–Bulgarian sodan taisteluissa vuonna 1885 kunnostautuen erityisesti Slivitsan taistelussa.
Bulgarian tuolloinen ruhtinas Aleksanteri I kääntyi Venäjää vastaan Serbian vastaisen sodan jälkeen. Dimitriev oli itse russofiili ja panslavisti, jolle ruhtinaan uusi ulkopoliittinen suuntaus ei käynyt. Dimitriev sekaantui Aleksanterin vastaiseen murhayritykseen elokuussa 1887, jonka epäonnistuttua hän pakeni Romaniaan. Romaniassa Dimitriev kaavaili vallankaappausta Bulgariassa muiden bulgarialaisten upseerien kanssa ja liittyi lopulta Venäjän Kaukasuksen armeijaan.
Venäjän ja Bulgarian välit paranivat ajan myötä ja Dimitriev palasi kotimaahansa liittyen Bulgarian armeijaan vuonna 1898. Dimitriev sai tukea Venäjältä, jonka avulla hän sai aseman Bulgarian armeijan esikuntapäällikkönä. Bulgarialaiset saivat merkittäviä voittoja turkkilaisista ensimmäisen Balkanin sodan aikana 1912–1913 Dimitrievin alaisuudessa. Sotaonni ei kuitenkaan ollut yhtä hyvä toisen Balkanin sodan sytyttyä Bulgarian, sekä kreikan, Romanian ja Serbian välillä Bulgarian lopulta hävitessä sodan. Toisen Balkanin sodan tappion jälkeen Dimitrievistä tuli Bulgarian Venäjän lähettiläs. Hän oli myös Bulgarian tsaariksi nousseen Ferninandin saksalaismyönteisen politiikan vastustaja.
Ensimmäisen maailmansodan syttyessä Dimitriev liittyi Venäjän armeijaan. Hän johti venäläistä 3. armeijaa lopulta epäonnistuneen Gorlicen–Tarnówin offensiivin aikana vuosina 1914–1915. Dimitrievin alaiset venäläisjoukot joutuivat vetäytymään hyökkäyksensä jälkeen, mutta kaoottiselta paolta vältyttiin. Jonkin aikaa myöhemmin Bulgaria liittyi maailmansotaan keskusvaltojen puolella, jolloin Dimitriev syrjäytettiin 3. armeijan johdosta. Venäjän helmikuun vallankumouksen alkaessa Dimitriev johti 11. armeijaa Baltiassa. Vallankumouksellista liikehdintää oli myös Dimitrievin johtamien joukkojen parissa, mutta Dimitriev sai tehtyä heidän johtonsa kanssa sopimuksen, joka teki mahdolliseksi vastarinnan jatkamisen saksalaisia vastaan. Lopulta Dimitriev jäi kuitenkin Venäjän bolševikkien pidättämäksi ja hänet teloitettiin vain hieman myöhemmin Pjatigorskissa 18. lokakuuta 1918.
R. M. Ballantyne

Robert Michael Ballantyne (24. huhtikuuta 1825 Edinburgh, Skotlanti – 8. helmikuuta 1894 Rooma, Italia) oli skotlantilainen kirjailija, joka muistetaan erityisesti nuorten seikkailukirjoistaan kuten "Korallisaari" (1858). Ballantynen kirjat perustuivat hänen omiin kokemuksiinsa Hudson’s Bay Companyn palveluksessa ja muilla matkoillaan. Ballantynen kirjojen sankarit luottavat itseensä ja ovat moraalisesti suoraselkäisiä.
Nina O’Brien

Nina O’Brien (s. 29. marraskuuta 1997) on yhdysvaltalainen alppihiihtäjä.
Alppihiihdon maailmancupissa O’Brien kilpaili ensimmäisen kerran Killingtonin suurpujottelussa marraskuussa 2016. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Killingtonin pujottelussa marraskuussa 2018 oltuaan 23:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan yhdeksäs Semmeringin pujottelussa joulukuussa 2020. Hän sijoittui yhdeksänneksi myös Söldenin suurpujottelussa lokakuussa 2021. 
O’Brien osallistui Åren MM-kilpailuihin 2019 sijoittuen suurpujottelussa 28:nneksi ja pujottelussa 34:nneksi. Cortina d’Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän oli suurpujottelussa ja parisuurpujottelussa kymmenes sekä joukkuekilpailussa kuudes. Pujottelussa hän keskeytti toisella kierroksella. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 hän voitti kultaa joukkuekilpailussa sekä oli parisuurpujottelussa yhdeksäs ja suurpujottelussa yhdestoista.
Lentopallon miesten supersarjan kausi 1999–2000

Lentopallon miesten supersarjan kausi 1999–2000 oli kausi, jolloin Supersarja oli vimeistä edellistä kertaa suomalaisen lentopalloilun toiseksi korkein sarjataso.
Runkosarja.
Karsinnan jälkeen Pyhäselän Urheilijat säilyi ja Kempeleen Pyrintö putosi.
Liigakarsinta.
Vihdin Lentopallo voitti pudotuspelien loppuottelussa Korson Vedon otteluvoitoin 2-0 ja sai nousuoikeuden Liigaan. Sen tilalla nousupaikan käytti kuitenkin helsinkiläinen Rocks. Korson Veto sai nousumahdollisuuden karsinnan kautta.
Kaffe Fassett

Kaffe Fassett ['keɪf 'fæset] (s. 1937 San Francisco) on yhdysvaltalainen Britanniassa uransa luonut tekstiilitaiteilija, joka tuli 1990-luvun taitteessa kansainvälisesti tunnetuksi värikkäiden ja omintakeisten kirjoneuleiden ja kanavatöiden tekijänä ja niiden tekemiseen innoittajana. Hän on kirjoittanut monta käsityöaiheista opaskirjaa ja pitänyt näyttelyitä ympäri maailmaa.
Kaffe Fassett syntyi San Franciscossa viisilapsisen perheen toiseksi vanhimpana. Opiskeltuaan jonkin aikaa maalausta Bostonissa hän muutti vuonna 1964 Lontooseen jatkaakseen taideopintojaan. Eräällä Skotlannin-matkallaan hän kiinnostui langoista ja neulonnasta ja aloitti yhteistyön skotlantilaisen muotisuunnittelija Bill Gibbin ja langanvalmistaja Rowanin kanssa. Hänen läpimurtonsa oli yksityisnäyttely Lontoon Victoria and Albert Museumissa 1988. Hänen kiertävä näyttelynsä sai valtavan suosion etenkin Pohjoismaissa. Suomessa se oli esillä Helsingin Taideteollisuusmuseossa syyskuussa 1991.
Fassett on laatinut yli 30 kirjaa ja toimittanut käsityöaiheisia radio- ja tv-ohjelmia BBC:lle ja Channel 4 -yhtiölle. Otava on julkaissut hänen kirjojaan suomeksi, muun muassa "Neuleita lapsille ja aikuisille" (1991), "Kauneimmat kanavatyöt" (1993), "Kauneimmat kuvioneulemallit" (2005) ja "Kauneimmat neuleet" (2008).
Lenalidomidi

Lenalidomidi (C13H13N3O3) on isoindolijohdannaisiin kuuluva heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä myelooman hoitoon. Lenalidomidi kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.
Ominaisuudet ja käyttö.
Lenalidomidi on immuunivastetta muuntava lääkeaine. Se estää tuumorinekroositekijä alfan, interleukiinien ja sytokiinien eritystä ja lisää T-solujen tuotantoa. Kasvaimessa se estää verisuonten muodostumista ja laukaisee apoptoosin. Lenalidomidia voidaan käyttää yhdessä deksametasonin ja iksatsomibin sekä eräiden muiden lääkeaineiden kanssa multippelin myelooman hoitoon.
Haittavaikutukset.
Lenalidomidi voi aiheuttaa ihottumaa, huonovointisuutta, väsymystä, ripulia ja luuydinsuppressiota. Yhdessä steroidien kanssa annettuna verisuonitukosten riski kohoaa. Lenalidomidi voi aiheuttaa sikiölle vaurioita.
Virpikääpä

Virpikääpä ("Antrodia minuta", syn. "Brunneoporus minutus") on Venäjällä kuvattu kääpälaji, jota ei ole vielä löydetty Suomesta tai muista Pohjoismaista, vaikka ympäristöolosuhteet olisivat sille suotuisat. Se viihtyy tuoreissa kangas- ja lehtometsissä. Virpikäävän ainoa isäntäpuu on haapa, jonka kaatuneilla rungoilla se kasvaa.
Itiöemä on yksivuotinen ja todella pienikokoinen. Pileaattinen lakki on 5-10 mm leveä, 1-3 mm ulkoneva, joskus sen ympärillä on 10-20 mm leveä resupinaattinen alue. Väritys on yhtenäinen ja valkea, tuoreena kerman- tai okransävyinen ja muuttuu kuivuessa nahanrusehtavaksi. Pillit ovat pyöreitä tai varsinkin vanhemmiten kulmikkaita ja niitä mahtuu 3-5 millimetrille. Virpikääpä tuoksuu heikosti fenolille.
Aashish Khan

Aashish Khan (5. joulukuuta 1939 Maihar – 14. marraskuuta 2024 Los Angeles, Kalifornia) oli intialainen sarodinsoittaja ja säveltäjä. Hän aloitti musiikkiopintonsa isoisänsä Allauddin Khanin johdolla. Häntä opettivat myös isä Ali Akbar Khan ja täti Annapurna Devi.
Ensimmäisen julkisen esiintymisensä Khan piti 13-vuotiaana isoisänsä ja tablansoittaja Kanthe Maharajin kanssa New Delhissä. Hän matkusti 1960-luvulla isänsä kanssa esiintymään Tokioon ja Los Angelesin Hollywood Bowliin. Sittemmin hän esiintyi itsenäisesti eri puolilla Intiaa ja maailmaa. Hän teki eri kokoonpanoissa fuusiomusiikkia ja esimerkiksi sävelsi ensimmäisen konserton sarodille (1972). Hän perusti vuonna 1978 veljensä Pranesh Khanin kanssa musiikin ja esittävien taiteiden akatemian Calgaryyn. Lisäksi hän opetti Intiassa, Yhdysvalloissa, Euroopassa ja Etelä-Afrikassa.
Khan sävelsi musiikkia baletteihin ja elokuviin. Hän teki yhteistyötä monista eri kulttuuriympäristöistä tulleiden muusikoiden kanssa.
Khan sai vuonna 1996 All India Critics Associationin parhaan sarodinsoittajan tunnustuksen, vuonna 2002 Illinois Arts Councilin Fellowship Awardin, vuonna 2005 Sangeet Natak Akademin palkinnon ja vuonna 2007 Grammy-ehdokkuuden maailmanmusiikkikategoriassa.
Jani Vaahtera

Jani Vaahtera (s. 10. joulukuuta 1978 Tuusula) on suomalainen kansainvälisen tason ratamoottoripyöräilijä.
Vaahtera on kilpaillut vuodesta 2009 lähtien Suomen ja Viron sarjoissa, sekä yksittäisissä kilpailuissa muun muassa IRRC-sarjaa. Vaahtera kilpailee numerolla 64 ja tunnetaan myös lempinimillä Janza ja Superjanza. Uran alkuvaiheilla kausina 2009–2010 Vaahtera ajoi Yamaha Center Cupissa. Vuosina 2011-2012 Vaahtera ajoi Supersport B Suomen Cupissa ja sarjavoiton ansiosta vuodesta 2013 eteenpäin Superstock 600 -luokassa SM-sarjaa ja Viron sarjaa. Vuodesta 2018 lähtien Vaahteran talli on ollut Stone Racing Team. Kaudella 2020 Jani Vaahtera kilpailee tiimin IPR Moto Racing väreissä.
Vapaa-ajallaan Vaahtera harrastaa enduroa sekä motocrossia.
Ratamoottoripyöräilyura.
Kausi 2009.
Uran ensimmäiset kisat olivat Yamaha Center Cupin osakilpailuja, joissa ensimmäisessä kisassaan alastarolla oli B-lähdön kolmas. .
Kausi 2010.
Kaudella 2010 Vaahtera ajoi Yamaha Center Cupin osakilpailuja ja leikkisän vedonlyönnin vuoksi myös Kemoralla supersport B -kisan, joka päättyi keskeytykseen.
Kausi 2011.
Kaudella 2011 Vaahtera ajoi muutamia supersport B osakilpailuja.
Kausi 2012.
Kaudella 2012 Vaahtera ajoi koko Supersport B -kauden ja voitti sarjan. Nousi SM-sarjaan.
Kausi 2013.
Ensimmäinen kausi SM-sarjassa, jossa Vaahtera loukkasi ranteensa Kemoran osakilpailussa, eikä pystynyt osallistumaan kaudella enää muihin kilpailuihin.
Kausi 2014.
Koko SM-sarja lukuun ottamatta viimeistä Motoparkin kilpailuviikonloppua. Lisäksi yksi Viron sarjan kilpailu, jossa ensimmäinen kansallinen podiumsijoitus.
Kausi 2015.
Kaudella 2015 hajosi 3 moottoria, jonka johdosta ei tultu kilpailuja maaliin. Vika löytyi moottorinohjausyksiköstä.
Kausi 2016.
Kaksi SM-osakilpailua. Toisen kuljettajan mekaanikkona koko kauden. Osallistui Viron sarjan kilpailuihin, josta toinen sija sarjassa.
Kausi 2017.
Yhden SM-osakilpailun kausi.
Kausi 2018.
SM-sarjassa muutama kisa joista kaksi lähtöä päättyi keskeyttämiseen. Imatran ajoissa sekä Open-, että IRRC-startit. Virossa sarjasijoitus toinen.
Kausi 2019.
Taukovuosi. Treeniajoa, sekä Estonian Grand Prix, jonka molemmissa starteissa ensimmäinen sija. Syksyllä raju kaato, josta lievä loukkaantuminen.
Kausi 2020.
Kauden päätavoite on osallistuminen Imatranajoihin, jonka edellytyksenä on useita harjoituksia, sekä osallistuminen vähintään kahteen SM-sarjan osakilpailuun.
Radat.
Vaahtera on uransa aikana ajanut useilla eri radoilla harjoitellakseen sekä kilpaillen:
Muuta tietämisen arvoista Jani Vaahterasta.
Jani Vaahtera on toiminut moottoripyörällä sijaisnäyttelijänä suomalaisen artistin (Elastinen) musiikkivideolla . IMDB.
Dua Lipan diskografia

Tämä artikkeli on Dua Lipan diskografia.
Vierailevana artistina.
Lähteet:
Roberta Melesi

Roberta Melesi (s. 18. heinäkuuta 1996) on italialainen alppihiihtäjä.
Vuoden 2013 Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla Melesi saavutti hopeaa suurpujottelussa. Alppihiihdon maailmancupissa Melesi kilpaili ensimmäisen kerran Lienzin suurpujottelussa joulukuussa 2017. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Söldenin suurpujottelussa lokakuussa 2019 oltuaan 24:s.
Chitchanok Pulsabsakul

Chitchanok Pulsabsakul (s. 4. marraskuuta 1993) on thaimaalainen painonnostaja. Hän saavutti MM-kilpailuissa pronssia yli 75-kiloisten sarjassa Wrocławissa 2013 yhteistuloksella 291 kg (131 kg + 160 kg) ja Almatyssa 2014 yhteistuloksella 294 kg (132 kg + 162 kg). Houstonin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui neljänneksi yhteistuloksella 296 kg (136 kg + 160 kg)
Panida Khamsri

Panida Khamsri (s. 13. tammikuuta 1989) on thaimaalainen painonnostaja. Hän kilpaili Lontoon olympialaisissa 2012 alle 48-kiloisten sarjassa mutta jäi jo tempauksessa ilman tulosta epäonnistuttuaan kolme kertaa 81 kilogramman painojen nostamisessa. MM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa Pariisissa 2011 yhteistuloksella 187 kg (80 kg + 107 kg) ja pronssia Almatyssa 2014 yhteistuloksella 189 kg (81 kg + 108 kg). Vuosina 2009 ja 2010 hän sijoittui MM-kilpailuissa yhdeksänneksi ja vuonna 2015 sijalle 12.
Pramsiri Bunphithak

Pramsiri Bunphithak (s. 13. tammikuuta 1984) on thaimaalainen painonnostaja. Hän kilpaili Pekingin olympialaisissa 2008 alle 48-kiloisten sarjassa mutta jäi jo tempauksessa ilman tulosta epäonnistuttuaan kolme kertaa 84 kilogramman painojen nostamisessa. MM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa Chiang Maissa 2007 yhteistuloksella 196 kg (86 kg + 110 kg). Antalyan MM-kilpailuissa 2010 hän sijoittui neljänneksi ja Pariisin MM-kilpailuissa 2011 kymmenenneksi.
Thunya Sukcharoen

Thunya Sukcharoen (s. 21. huhtikuuta 1997) on thaimaalainen painonnostaja. Hän voitti maailmanmestaruuden Ašgabatin MM-kilpailuissa 2018 alle 45-kiloisten sarjassa yhteistuloksella 186 kg (80 kg + 106 kg). Anaheimin MM-kilpailuissa 2017 hän saavutti hopeaa silloisessa alimmassa painoluokassa eli alle 48-kiloisissa yhteistuloksella 193 kg (86 kg + 107 kg).
Diango Cissoko

Diango Cissoko (1948 – 4. huhtikuuta 2022) oli malilainen taloustieteilijä ja hallintovirkailija. Hän toimi maan pääministerinä vuosina 2012–2013.
Cissoko suoritti ylioppilastutkinnon Askia Mohamedin lyseossa vuonna 1967 ja valmistui Malin virkamieskorkeakoulusta vuonna 1971. Hän on suorittanut useita jatkotutkintoja ulkomailla ja väitellyt taloustieteen tohtoriksi Rouenin yliopistossa vuonna 1985.
Cissoko on työskennellyt erilaisissa valtionhallinnon tehtävissä vuodesta 1971. Hän toimi Malin oikeusministerinä vuosina 1984–1988 ja presidentin pääsihteerinä vuosina 1988–1991. Vuosina 2002–2008 hän oli pääministerin kabinettipäällikkö, vuosina 2008–2011 presidentin pääsihteeri ja vuosina 2011–2012 oikeusasiamies.
Väliaikainen presidentti Dioncounda Traoré nimitti Cissokon siirtymäkauden hallituksen pääministeriksi Cheick Modibo Diarran tilalle joulukuussa 2012. Cissoko onnistui palauttamaan maan yhtenäisyyden ja järjestämään uudet vaalit. Presidentti Ibrahim Boubacar Keïtan astuttua virkaan syyskuussa 2013 hänen seuraajakseen tuli Oumar Tatam Ly.
Duangaksorn Chaidee

Duangaksorn Chaidee (s. 11. elokuuta 1997) on thaimaalainen painonnostaja. Hän saavutti MM-kilpailuissa pronssia Ašgabatissa 2018 yli 87-kiloisten sarjassa yhteistuloksella 296 kg (129 kg + 167 kg). Anaheimin MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui neljänneksi silloisessa ylimmässä painoluokassa eli yli 90-kiloisissa yhteistuloksella 267 kg (115 kg + 152 kg).
Lin Qingfeng

Lin Qingfeng (s. 26. tammikuuta 1989) on kiinalainen painonnostaja. Hän voitti Lontoon olympialaisissa 2012 kultaa alle 69-kiloisten sarjassa yhteistuloksella 344 kg. Hänen tuloksensa tempauksessa oli 157 kg ja työnnössä 187 kg. Hän voitti samassa painoluokassa nuorten maailmanmestaruuden vuonna 2009.
Utroja

Utroja ( , , latg. "Iudrupe, Iudroja" ) on Itä-Latviassa ja Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueella virtaava joki, joka on Velikajan sivujoki. Joen vanhin nimi on Ūdrāja ja sen muoto Ūdrupe voidaan kääntää Suomeksi ”Saukkojoki”. Venäläinen nimi voidaan kääntää sanaksi ”aamu” eli joki olisi silloin ”Aamujoki”.
Joen kulku.
Utroja on 176 kilometriä pitkä joki, joka alkaa Latviassa ja yhtyy pääuomaansa Velikajaan Venäjällä. Joen nimi on Latviassa Rītupe ja Venäjällä Utroja. Joen alkulähteet sijaitsevat Latgallian ylängöllä. Se toimii noin 10 kilometrin matkalla maiden välisenä rajajokena. Joen toinen tai molemmat rannat kuuluvat Latvialle 56 kilometrin matkalla ja vastaavasti noin 130 kilometrin matkalla Venäjälle. Latviassa se virtaa Rēzeknen- ja Kārsavan kunnan läpi ja Venäjällä se siirtyy Pihkovan alueella ensin Pytalovon piirin ja alempana Ostrovin piirin alueelle.
Joki alkaa Bēzgalen kylässä lähteistä riippuen Micānusta tai Meirānustasta . Utroija juoksee ensin Rītupen nimisenä ojana, joka etenee aluksi kohti koillista. Siellä siihen yhtyy etelästä tuleva Strauja. Sitten Kārsavan kohdalla se tekee S-kirjaimen muotoiset mutkat ja toimii 10 kilometrin matkalla valtioiden välisenä rajana. Rajalta Utroja erkanee pohjoiseen kulkevaksi mutkittelevaksi joeksi, joka seuraa rajaa kulkien selvästi Venäjän puolella. Joki saapuu Pytalovoon, jonka läpi se virtaa. Kaupungin alla siihen yhtyy etelästä tuleva Ladajoki ja noin 20 kilometrin jälkeen Dubkissa (Дубки) siihen yhtyy suurin sivujoki Lža. Utroja saapuu Velikajan jokilaaksoon, missä se yhtyy Velikajaan 10 kilometriä Ostrovista alajuoksulle päin lähelle Kuhvan laskukohtaa.
Valuma-alue ja sivujoet.
Utrojan valuma-alueiden lähteet sijaitsevat Haanjan ylängön ja Latgallian ylängön välisellä vedenjakaja-alueella. Se sijaitsee Narvanjoen vesistöalueessa Velikajan valuma-alueella. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. Utrojan valuma-alue sijaitsee Latviassa Rēzeknen-, Kārsavan- ja Ciblan kunnan alueella ja Venäjällä Pihkovan alueella pääosin Pytalovon piirissä ja Ostrovin piirissä. Valuma-alueen pinta-ala on 3 000 neliökilometriä, josta 1 443 neliökilometriä kuuluu Latvialle ja loput noin 1 560 neliökilometriä Venäjälle. Utrojan suurimmat sivujoet on esitelty alla taulukossa. Niistä vain Strauja pysyy koko ajan Latviassa.
Lähteet: 1 = , 2 = 
Joen valuma-alueella on joitakin järviä. Järvistä Micānu tai Meirānu sijaitsevat lähdejärvinä joenuomassa
Hallintoalue.
Vewnäjän valtiollisen vesistörekisterin mukaan joki ja sen valuma-alue kuuluu Itämeren valuma-alueen piiriin () ja joen vesistörekisterin numero on 01030000212102000028662 . Venäjän puoleisten vesistöjen hallintorakenteesta ei ole tässä tietoa, mutta alue sisältyy kuitenkin Pihkovan alueeseen. Latvian vesistöhallinnosta ei myöskään ole tietoa.
Amanda Lovelace

Amanda Lovelace on yhdysvaltalainen runoilija. Hän on julkaissut useita runokokoelmia kuten Goodreads Choice Award -palkitun "Tässä prinsessa pelastaa itsensä".
Koulutus ja ura.
Lovelace on valmistunut Kean Universitystä pääaineena englannin kieli ja sivuaineena sosiologia.
Lovelace julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa "Tässä prinsessa pelastaa itsensä" omakustanteena vuonna 2016, ennen kuin Andrews McNeel -kustantamo hankki sen julkaisuoikeudet. He julkaisivat myös Lovelace kaksi seuraavaa runokokoelmaa.
Lovelacen mukaan hän haluaa runoillaan "kuvata naisten rikasta sisäistä elämää ja keskittyä piilossa oleviin jokapäiväisiin kamppailuihin". Vaikka hänen toinen kokoelmansa "The Witch Doesn't Burn in This One" "puhuttelee selvästi nykyilmapiiriä", se oli valmistunut ennen Me Too -kampanjan heräämistä. Lovelace pitää sitä Me Too -kirjana siitä huolimatta, ja toteaa kirjoittavansa aiheesta lisää.
Lovelacen kolmas teos "To Make Monsters Out of Girls" julkaistiin vuonna 2018.
Karl Mack von Leiberich

Karl Mack von Leiberich (25. elokuuta 1752 Nennslingen, Baijeri – 22. lokakuuta 1828 Sankt Pölten, Itävalta) oli itävaltalainen kenraali, joka toimi komentajana Ranskan vallankumoussotien ja Napoleonin sotien aikana. Hän kärsi ratkaisevan tappion Napoleonin armeijalle vuoden 1805 Ulmin taistelussa.
Ura.
Mack aloitti sotilasuransa vuonna 1770 furiirina Itävallan ratsuväessä ja yleni 1773 aliluutnantiksi. Hänen uransa lähti nopeaan nousuun hänen päästyään marsalkka Franz Moritz von Lacyn sihteeriksi. Baijerin perimyssodan aikana 1778–1779 Mack oli kenraali Franz Joseph Kinskyn adjutanttina. Vuodesta 1783 Mack palveli Itävallan pääesikunnassa. Hänet aateloitiin vuonna 1785 nimellä "Mack von Leiberich". Turkin sodassa 1788–1790 hän oli marsalkka Gideon Ernst von Laudonin päämajoitusmestarina. Hänet palkittiin osuudestaan Belgradin valtauksessa Maria Teresian ritarikunnan ritariristillä sekä everstiluutnantin arvolla. Vuonna 1791 hän sai myös vapaaherran aatelisarvon. Ensimmäisen vallankumoussodan alussa vuonna 1793 Mack oli Koburgin prinssin komentaman armeijan esikuntapäällikkönä Itävallan Alankomaissa ja sen jälkeen Reinin-armeijan päämajoitusmestarina. Hän sai vuonna 1794 kenraalimajurin ja 1796 sotamarsalkkaluutnantin arvon.
Mack kutsuttiin lokakuussa 1798 Napolin kuningaskunnan armeijan ylipäälliköksi. Hän onnistui hetkellisesti lyömään Jean-Étienne Championnet’n komentamat ranskalaiset ja valtaamaan Rooman, mutta joutui pian perääntymään. Menetettyään nopeasti Napolin ranskalaisille vuoden 1799 alussa hän joutui raivostuneiden napolilaisten vainoamaksi, jolloin hänen oli paettava vihollisen päämajan turviin. Ranskalaiset lähettivät hänet sotavankina Pariisiin, mutta hän onnistui pakenemaan huhtikuussa 1800 takaisin Itävaltaan.
Mack oli Itävallan tärkeimpiin sotilaskomentajiin kuuluneen arkkiherttua Kaarlen kiivas vastustaja, mutta onnistui vuonna 1804 saamaan keisari Frans I:n luottamuksen ja kohosi keisarin tärkeimmäksi sotilaalliseksi neuvonantajaksi. Itävallan valmistellessa uutta sotaa Ranskaa vastaan Mack nimitettiin armeijan päämajoitusmestariksi ja hän yritti kiireesti uudistaa armeijaa. Kolmannen liittokunnan sodan puhjettua vuonna 1805 ylipäälliköksi nimitettiin arkkiherttua Ferdinand, mutta Mack toimi tosiasiassa sotaretken komentajana Baijerissa. Arviointivirheiden seurauksena Mack kärsi katastrofaalisen tappion Napoleonille Ulmin taistelussa lokakuussa 1805 ja joutui antautumaan koko 50 000 miehen armeijansa kanssa. Tämä avasi Napoleonille tien valtakunnan pääkaupunkiin Wieniin.
Mackin antautumista pidettiin niin häpeällisenä, että sodan päätyttyä hänet vangittiin helmikuussa 1806 ja asetettiin sotaoikeuteen, joka tuomitsi hänet kesäkuussa 1807 kahdeksan vuoden vankeuteen sekä menettämään sotilasarvonsa, nimikkorykmenttinsä ja Maria Teresian ritarikunnan jäsenyyden. Keisari lievensi armahduksella vankeusajan kahdeksi vuodeksi, joten Mack vapautui vuonna 1808. Hänen sotamarsalkkaluutnantin arvonsa ja ritarikuntajäsenyytensä palautettiin vuonna 1819.
Dubravka Šuica

Dubravka Šuica (s. 20. toukokuuta 1957) on kroatialainen poliitikko. 
Joulukuusta 2024 alkaen Šuica on EU-komissaari Von der Leyenin II komissiossa toimialanaan Välimeren alue.
Hän toimi ensimmäisessä Von der Leyenin komissiossa komissaarina, jonka alaa oli Demokratia ja väestökehitys: Hän oli myös komission varapuheenjohtaja, ja johti Euroopan tulevaisuus -konferenssia. EU-puolueista hän edustaa Euroopan kansanpuolue EPP:tä, kansallisesti Kroatian demokraattinen liitto- eli HDZ-puoluetta. 
Šuica oli Euroopan parlamentin jäsen vuosina 2013–2019.
Luminor

Luminor Bank AS on virolainen pankki, joka toimii Viron lisäksi paikallisten sivuliikkeiden ja tytäryhtiöiden kautta myös Latviassa ja Liettuassa. Luminor on Baltian maiden kolmanneksi suurin pankki.
Historia.
Luminor perustettiin syksyllä 2017, kun pohjoismaiset Nordea ja DNB yhdistivät Baltian maiden liiketoimintansa. Pankit olivat tiedottaneet yhdistymisaikeesta alun perin kesällä 2016. Nordea ja DNB sopivat uuden pankin äänioikeuden jakamisesta keskenään puoliksi, mutta Luminorin taloudellisista oikeuksista Nordea sai 56,5 % ja DNB puolestaan 43,5 %. Aloittaessaan toimintansa Luminorille siirtyi noin 930 000 DNB:n ja noin 350 000 Nordean vanhaa asiakasta.
Nordea ja DNB tiedottivat syyskuussa 2018, että ne myyvät 60 prosentin osuuden Luminorista pääomasijoitusyhtiö Blackstonelle. Kaupan jälkeen sekä Nordealle että DNB:lle jäi noin 20 prosentin osuus Luminorista. Blackstone teki kuitenkin myös sopimuksen Nordean kanssa sen osuuden ostamisesta tulevien vuosien aikana, kun taas DNB oli ilmaissut halukkuutensa jatkaa Luminorin omistajien joukossa. Blackstonen edustajat katsoivat, että pääomasijoittajana he saattaisivat tähdätä pankin pörssilistaukseen muutaman vuoden päästä.
Ari Aster

Ari Aster (s. 15. heinäkuuta 1986 New York, New York) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Asterin elokuville on tunnusomaista kauhun ja mustan huumorin yhdistely, väkivalta, pitkät otokset sekä pakanalliset aiheet. Hän käsittelee elokuvissaan usein syyllisyyttä, häpeää ja pelkoa.
Elämä ja ura.
Aster syntyi vuonna 1986 juutalaiseen perheeseen New Yorkissa. Hänen isänsä on muusikko ja äitinsä on runoilija. Hänellä on yksi pikkuveli. Perhe muutti Chesteriin Englantiin, missä Asterin isä avasi jazzyökerhon. Perhe palasi Amerikkaan, kun Aster oli 10-vuotias, ja asettui New Mexicoon.
Aster opiskeli elokuvantekoa Santa Fen collegessa ja valmistui vuonna 2008. Hän päätti ryhtyä elokuvaohjaajaksi ja meni opiskelemaan Yhdysvaltain elokuvainstituuttiin, jonka ohjaajalinjalta hän valmistui vuonna 2010.
Asterin ensimmäinen elokuva opiskelijatöidensä jälkeen oli vuoden 2011 psykologinen kauhuelokuva "The Strange Thing About the Johnsons". Se esitettiin Slamdancen elokuvajuhlilla ja nousi internetilmiöksi.
Asterin ensimmäinen pitkä elokuva oli yliluonnollinen psykologinen kauhuelokuva "Hereditary – pahan perintö" (2018), jonka hän myös käsikirjoitti. Elokuva menestyi hyvin ja toi Asterille vuoden elokuvan ja ohjauksen palkintoehdokkuuksia.
Asterin toinen elokuva "Midsommar – loputon yö" (2019) oli niin ikään kauhuelokuva. Se menestyi erinomaisesti ja toi Asterille lisää palkintoehdokkuuksia.
Aster teki vuonna 2021 sopimuksen televisiotuotantoyhtiö A24:n kanssa. Asterin kolmas elokuva "Beau Is Afraid" (2023) on surrealistinen tragikomedia- ja kauhuelokuva.
Asterin yksityiselämästä ei tiedetä paljoakaan, sillä hän on pitänyt sen salassa.
Sunnuntaipalstat

Sunnuntaipalstat on noin 500 asukkaan pientaloalue Helsingissä Malmin lentokentän länsipuolella, lähellä Ala-Malmin keskustaa. Se kuuluu itse lentokentän ohella Malmin kaupunginosan Malmin lentokenttä -nimiseen osa-alueeseen.
Tasaiselle peltoalueelle palstoitettiin tontteja ja rakennettiin pientaloja jo 1900-luvun alkuvuosina. Vanhin säilynyt rakennus Pilvitie 7:ssä on vuodelta 1900. Sen lisäksi on säilynyt muutama muukin rakennus toista maailmansotaa edeltäneeltä ajalta, mutta valtaosa nykyisistä rakennuksista on vuosilta 1975–2000. Alueella on sekä yksityisesti omistettuja että kaupungin omistamia, vuokrattuja tontteja, ja omakotitalojen ohella joitakin rivitaloja.
Malmin lentoaseman kiitotien jatkeeksi tarvittu suoja-alue jakoi 1930-luvulla Sunnuntaipalstat eteläiseen ja pohjoiseen osaan, joiden välillä on vain jalankulun ja pyöräilyn yhteys. Pohjoiselle osalle pääsee autolla Malminkaarelta, eteläiselle Tullivuorentieltä. Pohjoisella osalla asui 2010-luvun keskivaiheilla yhteensä 239 ja eteläisellä osalla 236 asukasta, yhteensä siis 475.
Viereisen Tapanilan tavoin Sunnuntaipalstat olivat alun perin työväen asuinaluetta. Alueen asukasluku kasvoi nopeasti 1910-luvulla. Alueen nimen arvellaan tulleen siitä, että kuusipäiväistä työviikkoa tekevät työläiset pääsivät rakentamaan talojaan lähinnä sunnuntaisin. Sunnuntaipalstojen teiden nimistö on peräisin sääilmiöistä: Sadetie, Pilvitie, Pakkastie yms.
Sunnuntaipalstojen kaakkoispuolella, Malmin lentokentän lounaiskulmassa on mäkisempi pientalo- ja rivitaloalue, Nallenmäki. Sen itäpuolelle on tarkoitus 2020-luvulla rakentaa kerrostaloalue nimeltä Nallenrinne Malmin lentokenttäalueen uudistuksen ensimmäisenä vaiheena. Sunnuntaipalstoista pohjoiseen, Fallkullan kartanon pohjoispuolella sijainnutta pientaloaluetta kutsuttiin Helluntaipalstoiksi. Sen paikalle on 2010-luvulla noussut Fallkullan kerrostaloalue.
Bandiougou Bidia Doucouré

Bandiougou Bidia Doucouré (s. 1934 Fongou, Yélimanén piiri) on malilainen toimittaja ja poliitikko. 
Doucouré on kansallisuudeltaan soninke. Hän suoritti rakennusalan ammattitutkinnon Bamakon teknisessä lyseossa ja opiskeli sitten Dakarin yliopistossa. Doucouré työskenteli Senegalin sosiaalirahastossa vuosina 1955–1960 ja Malin sosiaalivakuutuslaitoksessa INPS:ssä vuosina 1960–1962.
Doucouré suoritti journalismin pikakurssin vuosina 1961–1962 ja työskenteli sanomalehti "L’Essorissa" vuonna 1962. Hän toimi ulkoministeriön lehdistöavustajana vuosina 1962–1964, harjoitteli Ranskassa vuonna 1964 ja valmistui Strasbourgin Kansainvälisestä journalistikorkeakoulusta vuonna 1966.
Doucouré työskenteli "L’Essorin" päätoimittajana vuosina 1968–1970 ja toimittajana vuosina 1970–1977 sekä "Sunjata"-aikakauslehden toimittajana vuosina 1977–1982. Hän toimi myös tiedotus-, lehdistö- ja kirjateollisuusammattiliitto Synipilin pääsihteerinä vuosina 1970–1982 sekä ammattiliittojen keskusjärjestön UNTM:n hallinto- ja varapääsihteerinä vuosina 1978–1982. Vuosina 1978–1979 Doucouré valmisteli Malin kansan demokraattisen liiton perustaavaa kokousta, jossa hänet valittiin puolueen kansallisneuvoston jäseneksi.
Doucouré toimi Malin valtionyhtiöministerinä vuosina 1982–1984. Hän riitautui ministerikaudellaan entisten ammattiyhdistystoveriensa kanssa ja palasi valtion lehdistötoimisto AMAP:iin, jossa hän työskenteli vuosina 1984–1988. Vuosina 1988–1992 Doucouré oli viestintäministeriön palveluksessa ja jäi sitten eläkkeelle.
Doucouré on Rassemblement pour la démocratie et le progrès (RDP) -puolueen perustajajäsen. Hän toimi sen hallintosihteerinä vuosina 1991–1995 ja pääsihteerinä vuosina 1995–1997. Doucouré valittiin puolueen edustajaksi Yélimanésta Malin kansalliskokoukseen vuonna 1992.
Doucouré riitautui Coppon vaaliboikottia kannattaneen RDP:n puheenjohtajan Almamy Syllan kanssa vuonna 1997 ja perusti tovereineen uuden puolueen Rassemblement national pour la démocratien (RND). Doucouré toimi puolueen puheenjohtajana Abdoulaye Garba Tapon jälkeen vuosina 2001–2005. RND yhdistyi Soumaïla Cissén URD:hen, jonka varapuheenjohtajana Doucouré toimi vuosina 2005–2011. Hän on nykyään puolueen kunniapuheenjohtaja.
Elisa Ferreira

Elisa Ferreira (s. 17. lokakuuta 1955) on portugalilainen poliitikko. Hän toimii Von der Leyenin I komissiossa komissaarina, jonka vastuualueena oli koheesio- ja uudistusasiat. EU-puolueista hän edustaa Euroopan sosialidemokraattinen puolue PES:iä ja kansallisesti Sosialistipuoluetta. 
Ferreira oli Euroopan parlamentin jäsen vuosina 2004–2016.
Jalkaväkirykmentti 13 (talvisota)

Jalkaväkirykmentti 13 oli Turunmaan alueen eli Turusta ja sen ympäristökunnista reserviläisistä muodostettu rykmentti talvisodassa.
Rykmentti perustettiin 9. lokakuuta 1939 Turussa osaksi 5. divisioonaa. Sen komentajaksi määrättiin everstiluutnantti Kaarlo Vaala. Rykmentti siirtyi 15. lokakuuta YH:n myötä junakuljetuksella Turusta Viipurin Terijoen välisen rautatien varrelle Kämärään, josta tapahtui keskitysmarssit kohti pääpuolustusasemaa.
Rykmentti oli sodan sytyttyä reservissä Muolaan alueella 7. joulukuuta ryhmittyneenä pääasemaan (jota myöhemmin ryhdyttiin kutsumaan nimellä Mannerheim-linja) vastuualueena ns. Summan lohko. Puna-armeijan yksiköt kohtasivat pääpuolustusaseman ensimmäisen kerran 6. joulukuuta, jolloin rykmentti osallistui torjuntaan. Rykmentti osallistui 17. joulukuuta alkaneeseen Summan suurtaisteluun, jolloin puna-armeijan joukot ankaran 3-tuntisen tulivalmistelun jälkeen rynnistivät rykmentin puolustussektorille panssarivaunujen johdolla. Päähyökkäys tapahtui 19. joulukuuta, jolloin Summan lohkolla laskettiin toimineen 40 hyökkäysvaunua, joista viiden tankin onnistui päästä puolustuksen läpi. Tilannetta pahensi vielä se, että kaikki kolme käytössä ollutta panssaritorjuntatykkiä oli menetetty taisteluissa. Tilanteen ratkaisi puolustajien eduksi Laitilan miehistä koottu 4. komppania, joka lähitaistelussa polttopulloin ja kasapanoksin sai tuhottua kaksi panssaria ja kolmen panssarin paetessa. Vihollinen oli 20. joulukuuta mennessä kuluttanut hyökkäysvoimansa, jolloin JR 13:n rintamakaistalla oli suhteellisen rauhallista. JR 13:n 1. komppania osallistui venäläisten vielä pitämien tukikohtien takaisinvaltaukseen 21. ja 22. välisenä yönä. Rykmentti siirrettiin 5. tammikuuta 1940 reserviin, jolloin päätehtävänä oli asemien varustelutyöt.
Puna-armeijan aloitettua 1. helmikuuta uuden Mannerheim-linjaa kohdistuvan rintamahyökkäyksen. JR 13 siirrettiin 10. helmikuuta pääpuolustuslinjalle ja alistettiin 3. divisioonalle. JR 13 joutui tukemaan Lähteen lohkon suomalaistaistelijoita, jotka olivat joutuneet luovuttamaan pääpuolustuslinjan venäläisille ja perääntymään tukilinjalle. Venäläisten läpimurto oli kuitenkin tosiasia, ja 3. divisioona ml. JR 13 oli peräännyttävä 15. helmikuuta Väliasemaan, jossa JR 13:n sijainti oli ns. Honkaniemen lohkolla. JR 13:n III Pataljoona oli siellä ankarissa taisteluissa. Helmikuun 22. JR 13 alistettiin 23. divisioonalle ja rykmentti perääntyi divisioonan osana Taka-asemaan Talin alueelle, jossa se taisteli sodan päätökseen 13. maaliskuuta 1940.
Rykmentti vetäytyi rauhan tultua Viipurin alueelta uuden valtakunnan rajan puolelle Suo-Anttilaan Taavetin itäpuolelle, jossa rykmentti lakkautettiin 23. maaliskuuta 1940.