tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Takizawa Bakin

Takizawa Bakin (滝沢 馬琴) eli Kyokutei Bakin (曲亭 馬琴; 4. heinäkuuta 1767 Edo − 12. joulukuuta 1848 Edo) oli japanilainen kirjailija, ”Japanin Walter Scott”. Hän oli 1800-luvun alun Japanin hallitseva kirjailija. Pitkistä ja historiallisista tarinoista tunnettu Bakin julkaisi noin 300 romaania. 
Bakin oli konfutselainen moralisti; hänen usein seikkailevilla ja mielikuvituksillisilla teoksillaan oli useimmiten opettavainen tarkoitus, tosin hänen suurenmoiset sankarinsa ja ylevä innostuksensa saavat toisinaan unohtamaan tavoitteellisuuden. Kuuluisin hänen romaaneistaan on 54-osainen "Hakken-Den".
Bakin syntyi alempiarvoiseen samuraiperheeseen. Hänen vanhempansa kuolivat hänen ollessa nuori, ja Edoon vuoden 1780 jälkeen iskeneen nälänhädän sekä ruton vuoksi Bakin oli ainoana jatkamassa suvunsa nimeä. Pitkään ajelehtiaan Bakin luopui samuraiarvostaan, meni naimisiin kauppiaan lesken kanssa ja omistautui seuraavat puoli vuosisataa kirjoittamiseen.
Yli kolmellakymmenellä pitkällä romaanillaan (kutsutaan nimeltä "yomihon", ’lukukirjat’) Bakin loi historiallisten rakkausnovellien genren Japanissa. Hän sai vaikutteita muun muassa hovikirjallisuudesta, nō-teatterista, suosituista näytelmistä, legendoista sekä kiinalaisista kansantarinoista.
Josef Schultz

Josef Schultz, kirjailijanimeltään Juhani (, k. huhtikuussa 1934) oli inkerinsuomalainen neuvostokirjailija.
Schultz valmistui opettajaksi ennen Venäjän vallankumousta ja jatkoi opintojaan Krupskajalle nimetyssä poliittisen valistustyön instituutissa. Hän toimi opettajana Leningradin suomalaisessa pedagogisessa teknikumissa ja Kustannusliike Kirjan toimittajana. Vuonna 1932 Schultz komennettiin Petroskoihin metsäteknikumin johtajaksi ja myöhemmin hän johti kansanvalistusosastoa Uhtualla.
Schultz julkaisi 1920-luvulta lähtien runoja, kertomuksia, pakinoita ja näytelmiä sanoma- ja aikakauslehdissä sekä erillisinä kirjasina. Hänen humoristiset kertomuksensa heijastavat inkeriläisten kansanelämässä tapahtuneita muutoksia ja niissä käytetään usein paikallista murretta. Schultz myös suomensi Demjan Bednyin runoja.
Magnus Hovila

Magnus Aleksander Hovila, sukunimi vuoteen 1906 "Hunnelin" (18. maaliskuuta 1878 Janakkala − 20. kesäkuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.
Hovilan vanhemmat olivat tehtaankasööri Magnus Bernhard Hunnelin ja Aleksandra Lukin. Hän pääsi ylioppilaaksi 1896 Hämeenlinnan lyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa ylemmän hallintotutkinnon 1901 ja oikeustutkinnon 1903. Hovila sai varatuomarin arvon 1906.
Hovila oli eri viroissa senaatin prokuraattorintoimituskunnassa vuodesta 1906 alkaen ja oli toimituskunnan sihteerinä 1912−1922. Hän oli vanhempana oikeuskanslerinsihteerinä 1922−1932. vt. apulaisoikeuskanslerina useita kertoja 1928−1930 ja 1932 sekä korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena 1932−1946. Hovila toimi laki-ja talousvaliokunnan sihteerinä 1910 ja 1911 sekä merisotasaalisoikeuden lainoppineena jäsenenä vuodesta 1922 alkaen. Hovila sai laamannin arvon 1927. Hän suomensi R. F. Hermansonin Suomen finanssihallinto-oikeuden luennot ja hänen julkaistaviksi kootut lausuntonsa ja mietintönsä.
Jokneam Illit

Jokneam Illit () on kaupunki Israelin Pohjoisella hallintoalueella. Kaupungin vieressä sijaitsee historialliseen Jokneamin kaupunkiin liitetty Tel Jokneam. Nykyisen kaupungin asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 23 311.
Maantiede.
Jokneam Illit sijaitsee Israelin pohjoisosassa lähellä Karmelvuorta. Kaupungin vieressä sijaitsee Jokneam-niminen mošav.
Historia.
Paikannimi Jokneam esiintyy jo muinaisen Egyptin hallitsija Thutmosis III:n aikaisissa lähteissä, joissa vuonna 1469 ennen ajanlaskun alkua mainitaan "ʿn qnʿm" eli "(Jo)kneamin lähde". Nimi esiintyy useampaan otteeseen myös Vanhassa testamentissa. Assyrian hallitsija Tiglatpileser III:n mainitaan tuhonneen paikan vuonna 733 tai 732 eaa. Eusebios käytti paikasta nimeä Kammona kuvaillen sitä kyläksi "Legion" eli sittemmin Lajjunin kylän pohjoispuolella. Ristiretkeläiset tunsivat paikan nimellä "Caimont". Historiallinen Jokneam on liitetty Tel Jokneamin Telliin nykyisen paikkakunnan vieressä.
Nykyinen Jokneam sai alkunsa, kun joukko juutalaisia siirtolaisia perusti Jokneamin mošavan vuonna 1935. Israelin itsenäistymisen jälkeen paikalle muutti suuri joukko uusia siirtolaisia, joille rakennettiin ensin väliaikaiseksi tarkoitettuja mutta pysyväksi muuttuneita asuntoja. Ensin siirtolaiset olivat riippuvaisia julkisista hankkeista työllistyäkseen, mutta lopulta huomattava osa heistä oli työllistynyt paikalliseen teollisuuteen ja muille yksityisille aloille. Jokneam Illit perustettiin irrottamalla se viereisestä mošavasta vuonna 1950.
Väestö.
Jokneam Illitin asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 23 311. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 16 700 ja vuonna 1968 3 640.
Unnan

Unnan () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūgokun alueella Shimanen prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin itäosassa ja rajautuu etelässä Hiroshiman prefektuuriin. Kaupungin läpi virtaa Chūgokuvuorilta alkunsa saava Ibijoki useine sivujokineen. Unnanissa on 37 720 asukasta (joulukuussa 2019) ja sen pinta-ala on 553,18 neliökilometriä.
Unnan on kaupunkina suhteellisen uusi: se perustettiin vuonna 2004 yhdistämällä toisiinsa Daitōn, Kakeyan, Kamon, Kisukin ja Mitoyan maaseutukaupungit sekä Yoshidan kyläkunta. Kaupungin nimi viittaa Izumon provinssin ("un") eteläosiin ("nan") ja on ollut pitkään käytössä Izumon eteläpuolisia piirikuntia tarkoittavana alueen nimenä. Unnanin vuoristoseudut ovat vanhastaan olleet raudan tuotantoaluetta "tatara"-uunein. Kaupungin keskusta sijaitsee Ibijoen varren Kisukissa, joka kehittyi Edo-kaudella markkinapaikkana ja jokisatamana. Daitōn alueelle avattiin ennen toista maailmansotaa molybdeenikaivos, jonka tuotantomäärät olivat jonkin aikaa maan suurimpia. Nykyisin tärkeitä elinkeinoja ovat riisin, teen, vihannesten ja esimerkiksi viinirypäleiden viljely sekä karjankasvatus. Kisukin ja Kamon alueille on sijoittunut myös teollisuutta, ja kaupungin pohjoisosat ovat kasvaneet Izumon ja Matsuen lähiöinä. 
Unnanissa sijaitsee Kamo-Iwakuran arkeologinen kohde, josta on löydetty 39 pronssikelloa ("dōtaku"). Ne on nimetty Japanin kansallisaarteeksi. Toinen merkittävä löytö on Kanbaran pyhäköltä esiin kaivettu, vuodelle 239 päivätty pronssinen peili, jota on kutsuttu Himikon peiliksi. Matkailijoita Unnaniin houkuttelevat esimerkiksi Ushio-onsenin ja Yumura-onsenin kuumat lähteet, joilla on pitkä historia. Eräs luonnonnähtävyys on Ryūzun ja Yaen vesiputoukset, jotka muodostavat ympäristöineen prefektuurin luonnonpuiston. Kaupunkia palvelee JR Nishi-Nihonin Kisuki-linja.
Assaminmakaki

Assaminmakaki ("Macaca assamensis") on osissa Intiaa, Kiinaa, sekä muuta Etelä-Aasiaa ja Kaakkois-Aasiaa tavattava makaki. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen silmälläpidettäväksi lajiksi.
Taksonomia.
Assaminmakaki kuuluu kädellisten lahkon makakien sukuun. Sen kaksiosaisen tieteellisen nimen "Macaca assamensis" on antanut McClelland vuonna 1840. Lajilla on kaksi alalajia, "M. a. assamensis" ja "M. a. pelops".
Koko ja ulkonäkö.
Assaminmakakiurokset ovat naaraita kookkaampia. Urosten paino on 6–12 kiloa ja naaraiden noin 5 kiloa. Makakien turkki on pääosin ruskea. Häntä on lyhyt ja karvainen. Naama on karvaton ja pitkä, sekä nenä litteä. Suussaan makakeilla on poskipussit, joihin ne voivat kerätä ravintoa ruokaa etsiessään. Naaraiden takamus muuttuu punaiseksi kiima-aikana.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Aasianmakakeja tavataan Bangladeshissa, Bhutanissa, Laosissa, Myanmarissa, Nepalissa, Pohjois-Thaimaassa, Pohjois-Vietnamissa, Intiassa Arunachal Pradeshin, Assamin, Manipurin, Meghalayan, Mizoramin, Nagalandin, Sikkimin, Tripuran, Uttar Pradeshin ja Länsi-Bengalin osavaltioissa, sekä Kiinan Guangxin, Guizhoun, Tiibetin ja Yunnanin maakunnissa.
Lajia tavataan trooppisissa ja subtrooppisissa metsissä, kuivissa ikivihantaisissa metsissä ja vuoristometsissä. Elinympäristö käsittää alueita aina noin 100 metrin korkeudelta merenpinnasta 3 000–4 000 metriin saakka. Tyypillisimmät esiintymisalueet ovat yli 1 000 metrin korkeudella. 
Elintavat.
Assaminmakakit ovat päiväaktiivisia ja ne liikkuvat sekä maassa että puissa. Makakit ruokailevat yleensä puissa, mutta viettävät huomattavan osan ajastaan maassa lepäillen tai sukien toisiaan. Makakit muodostavat tyypillisesti 10–15 yksilön laumoja, joissa tavallisesti on yksi täysikasvuinen uros. Sukukypsät naaraat saavat tavallisesti yhden poikasen vuosittain.
Assaminmakakit ovat kaikkiruokaisia ja ne syövät esimerkiksi hedelmiä, lehtiä, hyönteisiä ja pieniä selkärangallisia.
Uhat ja suojelu.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt assaminmakakin silmälläpidettäväksi lajiksi. Lajin kannat ovat vähentyneet esimerkiksi metsästyksen ja elinympäristön tuhoutumisen takia. Kokonaisuutena tätä ei ole kuitenkaan pidetty suurempana uhkana lajille. Lajin levinneisyysalue käsittää useita suojeltuja alueita.
Axel Gylling

Axel Gylling (3. huhtikuuta 1880 Kuopio − 27. toukokuuta 1957 Helsinki) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.
Gyllingin vanhemmat olivat piiri-insinööri Uno Aleksander Gylling (1848–1899) ja Eugenie Viktoria Klotilda Henriette Helsingius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1899 Jyväskylän lyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1905. Gylling sai varatuomarin arvon 1907.
Gylling oli Turun hovioikeudessa kanslistina vuodesta 1914, notaarina vuodesta 1917, viskaalina 1918, asessorina vuodesta 1918 sekä korkeimman oikeuden apujäsenenä 1920−1930 ja oikeusneuvoksena 1930−1950. Hän oli Turun lääninvankilan apulaisjohtajana 1907−1919 ja toimi Jokioisten kartanon maanvuokrasuhteiden järjestämiskomitean puheenjohtajana 1917−1918. 
Axel Gylling oli naimisissa 1909−1939 Lydia Amanda Gustafssonin (k. 1939) kanssa ja vuodesta 1940 Aina Gerda Aurora Hirnin kanssa. Axel Gyllingin veli oli tiedemies ja poliitikko Edvard Gylling.
Santeri Palerma

Santeri Palerma (oikealta nimeltään Yrjö Järveläinen, ; 1896 Hämeenlinna – 15. marraskuuta 1937 Leningrad) oli neuvostoliitonsuomalainen kirjailija.
Palerma syntyi työläisperheeseen ja työskenteli muun muassa putkimiehenä ja rautatieläisenä. Hän osallistui Suomen sisällissotaan ja sai elinkautisen vankeustuomion. Palerma siirtyi Neuvostoliittoon vuonna 1925.
Palerma julkaisi kertomuksia "Soihtu"-, "Punakantele"- ja "Rintama"-lehdissä ja häneltä ilmestyi kaksi erillistä romaania. Aikanaan suosittu "Neljästi karkuteillä" on seikkailukertomuksen luonteinen kuvaus Suomen sisällissodasta.
Palerma työskenteli 1930-luvun lopulla puuseppänä Leningradissa. Hänet pidätettiin lokakuussa 1937, tuomittiin kuolemaan vakoilusta ja ammuttiin.
Voiman talo

Voiman talo on arkkitehti Georg Jägerroosin suunnittelema liike-, toimisto- ja asuinrakennus Tampereella, osoitteessa Hämeenkatu 10. Kuusikerroksinen talo on valmistunut vuonna 1937, ja se edustaa maltillista funktionalismia. Katutason liikekerros ja sen päällä sijaitseva, julkisivussa korostuva ravintolakerros ovat lasipintaisia. Toimisto- ja asuinkerrokset sijoittuvat niiden yläpuolelle.
Historiaa.
Osuusliike Voiman talo.
Tamperelaiset osuuskaupat yhdistyivät syksyllä 1917 Osuusliike Voimaksi. Suuri osuuskunta osti keskustasta toimitalokseen Hämeenkatu 10:ssä sijainneen Hällströmin palatsin, jonka se kaavaili muuttavansa tavarataloksi. Rakennus kuitenkin tuhoutui seuraavana keväänä käydyssä Tampereen taistelussa. Sodan jälkeen osuusliike pystytti tontille väliaikaisen, matalan ja ulkoasultaan vaatimattoman puutalon. 
Uuden ja ajanmukaisen keskustoimitalon suunnittelu käynnistyi vuonna 1935. Piirustukset tilattiin Kulutusosuuskuntien Keskusliiton rakennusosastolta Helsingistä. Rakennuksen valmistuttua tiloihin sijoittuivat muun muassa Voiman tavaratalo Suuraitta sekä Voiman Suurravintola, josta muodostui työväenluokkainen vastine hienolle Hotelli Tammerin ravintolalle. 
Kun osuusliike 1960-luvun alussa rakensi kadun toiselle puolelle uuden liiketalon (Hämeenkatu 11), tavaratalo siirtyi sinne. Ravintola sen sijaan jäi entiselle paikalleen. ”Uusi Voima” ja ”Vanha Voima” yhdistettiin toisiinsa maanalaisella tunnelilla. Se oli kulkuväylänä käytössä 1970-luvulle asti. Seuraavalla vuosikymmenellä Voima yhdistyi valtakunnalliseen E-osuuskunta Ekaan ja Voima-nimiset kaupat hävisivät katukuvasta. 
Vuoden 2010 tuhopoltto.
Marraskuussa 2010 talon katutason pizzeriassa tapahtui tuhopoltto. Räjähdysmäisessä tulipalossa kuoli kolme ja loukkaantui neljä ihmistä. Rakennus kärsi noin 7,5 miljoonan euron vahingot.
Status.
Tampereen kaupungin kaavoitusyksikön mukaan Voiman talo on rakennustaiteen, kulttuurihistorian ja kaupunkikuvan kannalta erittäin merkittävä kohde. Talo on suojeltu asemakaavalla vuonna 2005.
Rakennus on kiinteä osa Hämeenkatua, joka muodostaa valtakunnallisesti merkittävän rakennuskokonaisuuden yhdessä Hämeensillan ja Keskustorin kanssa.
Sándor Baksay

Sándor Baksay (1832–1915) oli unkarilainen kirjailija ja reformoitu pappi. Hän oli tunnettu etupäässä omintakeisista ja voimakkaasti piirretyistä novelleistaan sekä onnistuneista kokeistaan tulkita Iliadia unkarilaisissa aleksandriineissa. Hän julkaisi novellikokoelmat "Gyalog ösvény" (’Polku’) ja "Szederindák" (’Lonkeroita’).
Waldemar Fagerström

Johan Waldemar Fagerström (2. maaliskuuta 1867 Savitaipale − 25. toukokuuta 1962 Jämsänkoski) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.
Fagerströmin vanhemmat olivat sairaalan taloudenhoitaja Henrik Alexander Edvard Fagerström ja Johanna Amalia Platan. Hän pääsi ylioppilaaksi 1886 Viipurin ruotsalaisesta lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1899 ja molempien oikeuksien kandidaatiksi 1893. Fagerström sai varatuomarin arvon 1896.
Fagerström oli Viipurin hovioikeudessa kanslistina 1899−1903, notaarina 1907−1908, kanneviskaalina 1908−1909 ja asessorina 1909−1912. Hän oli yhdenvertaisuuslain vuoksi vangittuna Krestyn vankilassa Pietarissa 1913−1914 yhdessä muiden Viipurin hovioikeuden jäsenten kanssa. Hän toimi asianajajana 1903−1905 ja oli Viipurin kaupungin vt. kunnallispormestarina 1905−1907, Suomen metalliteollisuuden työnantajaliiton, Konepajain tapaturmavakuutusyhtiön sekä Rautaruukkien tapaturmavakuutusyhtiön asiainvalvojana 1915−1917, Suomen yleisen työnantajaliiton asiainvalvojana 1917 ja Suomen teollisuudenharjoittajain keskinäisen tapaturmavakuutusyhdistyksen toimitusjohtajana 1918. Korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena Fagerström oli 1919−1937. 
Waldemar Fagerström oli naimisissa vuodesta 1895 Sigrid Karolina Pesoniuksen kanssa. Waldemar Fagerströmin veli oli Viipurin pormestarina toiminut Werner Fagerström.
Krokotiilisimppu

Krokotiilisimppu ("Cociella crocodilus") on lättäsimppujen (Platycephalidae) heimoon kuuluva meri- ja murtovesissä elävä kalalaji.
Krokotiilisimppu on tavallisesti 40 senttimetrin mittainen ja voi maksimissaan kasvaa 50 senttimetrin mittaiseksi.
Leslie William Knappin vuoden 1984 tutkimuksia lähteenään käyttävään FishBasen mukaan krokotiilisimppua tavataan indopasifisella merialueella. Leveyspiirillä se on tämän mukaan levinnyt Itä-Afrikasta Salomonsaarille, ja korkeussuunnassa sen levinneisyys rajoittuisi pohjoisessa Japaniin ja etelässä Australiaan. Knappin vuoden 1996 tutkimukset kuitenkin osoittivat indopasifisen merialueen "krokotiilisimput" olleen "Cociella punctata"-, "Cociella heemstrai"- ja "Cociella somaliensis"-lajien edustajia ja aidon krokotiilisimpun olevan tavattavissa vain Kiinassa, Taiwanissa ja Japanissa. Krokotiilisimppu elää lähellä rannikkoa muta- ja hiekkapohjilla. Krokotiilisimppua esiintyy tavallisesti 100 metrin syvyydessä, mutta kaikkiaan sitä on tavattu 300 metrin syvyydessä asti.
Werner Fagerström

Werner Edward Fagerström (15. maaliskuuta 1869 Viipuri − 20. joulukuuta 1922 Viipuri) oli suomalainen juristi ja Viipurin pormestari.
Fagerströmin vanhemmat olivat sairaalatoimitsija Henrik Alexander Edvard Fagerström ja Johanna Amalia Platan. Hän pääsi ylioppilaaksi 1887 Viipurin ruotsalaisesta lyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1890.
Fagerström oli Salmin kihlakunnan kruununvoutina 1906−1911 ja Viipurin kunnallispormestarina 1911−1913. Hänet erotettiin virasta poliittisista syistä yhdenvertaisuuslain vuoksi ja hän oli vangittuna Krestyn vankilassa Pietarissa. Vapauduttuaan Fagerström oli säästöpankin kamreerina 1913−1920 ja Viipurin raastuvanoikeuden kunnallisneuvosmiehenä 1920−1922. 
Werner Fagerström oli naimisissa vuodesta 1897 Anna Appelgrenin kanssa. Fagerströmin veli oli korkeimman oikeuden oikeusneuvos Waldemar Fagerström.
Päävirta

Päävirta on virtavedessä se kohta uomassa, jossa virtaa suurin osa sen vedestä. Sen virtaus on lähes uoman suuntaista laminaarista virtausta, jota kutsutaan myös primäärivirtaukseksi (). 
Nopean virtauksen keskus.
Veden virtausnopeus on pienintä rannoilla ja pohjan läheisyydessä, joka johtuu veden ja pohjan välisestä kitkavaikutuksesta ja veden viskositeetistä. Veden virtausnopeus on tämän vuoksi suurinta yleensä vedenpinnalla ja uoman keskivaiheella, jotka ovat kaukana joen pohjasta ja rannoilta. Suoralla joella tämä "nopean virtauksen keskus" () sijaitsee keskellä uomaa, mutta sen sijaintiin vaikuttavat monet muutkin seikat.
Mutkittelevassa eli meanderoivassa joessa päävirta hakeutuu yleensä ulkokaarteeseen, jonne muodostuu eroosion vuoksi myös syvänne . Kun vesi saapuu mutkaan, kulkee nopean virran keskus uoman keskivaiheella. Kun vesi on tunkeutunut mutkaan sisälle, ovat poikittaiset sekundäärivirtaukset työntäneet nopean virtauksen keskuksen uoman ulkolaitaan. Vesi saapuu ulos mutkasta niin, että nopean virtauksen keskus on vielä ulkolaidassa, mutta nyt se on lähellä pohjaa. Joen päävirta veden pinnalla kulkee silloin yleensä nopean virtauksen keskuksen yläpuolella.
Suorissa ja esteettömissä uomissa päävirta kulkee yleensä keskellä jokea. Joen pohjassa oleva peruskallio, isot kivet, kivisärkät tai hiekkasärkät voivat siirtää päävirran pois keskeltä. Hiekkapohjaisilla suorilla uomilla päävirta alkaa mutkitella rannasta rantaa pohjaan kohdistamansa eroosiovaikutuksensa ja kasautumisvaikutuksensa vuoksi.
Päävirran reitit.
Päävirran reitti muodostuu nopean virtauksen aiheuttaman eroosion takia yleensä siihen kohtaa uomaa, jossa vesi on syvintä. Täällä vesi voi virrata lähes laminaarisesti, jollin veden kohtaamat vastukset ovat pienimpiä. Tätä kohtaa kutsutaan yleensä joen syväväyläksi (, , ”laakso”+”tie”). Syväväylää voi pitää parhaana reittinä jokiveneilyssä.
Víctor Balaguer

Victor Balaguer (1824−1901) oli espanjalainen runoilija, historiankirjoittaja ja poliitikko.
Balaguer oli kotoisin Barcelonasta. Poliittisilta mielipiteiltään Balaguer oli innokas Mateo Sagastan puoluelainen. Hän oli historian professori, cortesin jäsen ja jonkin aikaa sisäasiain- ja siirtomaaministeri.
Runoilijana hän on merkittävä varsinkin katalonialaisten runojensa vuoksi: "Trovador de Montserrat", "Primavera del ultimo trovador catalan" ja kolmikko "Los Pirineos". Lisäksi hän on kirjoittanut murhenäytelmiä, joiden aiheet ovat osaksi Katalonian historiasta, sekä novelleja, esimerkiksi "Don Juan de Serrallonga". Hänen historiallisia teoksiaan ovat muun muassa Katalonian trubaduurien historia "Historia politica y literaria de los trovadores" ja Katalonian historia "Historia de Cataluña".
Bálint Balassa

Bálint Balassa, myös "Balassi", (20. lokakuuta 1554 Zólyom, Unkari − 30. toukokuuta 1594 Esztergom, Unkari) oli vapaaherra, ensimmäinen unkarilainen lyyrinen taiderunoilija. Hän kaatui Esztergomin piirityksessä. 
Balassan runsaasti sota- ja rakkausseikkailuja, iloa ja kärsimystä sisältänyt elämä ja vaihteleva, tunteellinen ja intohimoinen luonne kuvastuvat runoissakin, niin uskonnollisissa säkeissä ja välitöntä tunnetta huokuvissa isänmaallisissa runoissa kuin varsinkin tunteikkaissa, intohimoisissa rakkausrunoissa. Balassan runot ovat kieleltään kauniita ja puhtaita, muodoltaan taiteellisia. 
Viimeisten vuosien runot ovat uskonnollissävyisiä, ja niitä värittää manierismi. Uskonnolliset runot ilmestyivät vuonna 1632, pääosa tuotannosta vasta 1800-luvulla.
Balassan kotikaupungissa on hänelle omistettu museo.
Balassa-säkeistö.
Balassa on niin sanotun Balassa-säkeistön luoja. Siinä on yhdeksän säettä, joiden loppusoinnut noudattavat kaavaa aabccbddb, jossa 3., 6. ja 9. säe ovat seitsentavuisia, muut kuusitavuisia. Balassan kootut teokset "Balassa Bálint költeményei" on julkaissut Áron Szilády (Budapest 1879). 
Suomennettuja runoja.
Toivo Lyyn suomentamia Balassan runoja on julkaistu antologiassa "Unkarin lyyra" (SKS 1970).
Keltanokkakalastaja

Keltanokkakalastaja ("Syma torotoro") on kuningaskalastajiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Australaasiasta.
Koko ja ulkonäkö.
Keltanokkakalastaja voi kasvaa 18–20 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Yleisväritykseltään keltanokkakalastaja on kellanoranssi ja harmaa. Laji pää on kellanoranssi ja otsa on rusehtava ja takaosassa on musta laikku. Selkä, siivet ja pyrstö ovat harmaat. Vatsa on valkoinen tai vaaleankeltainen. Värisävyt vaihtelevat hieman alalajeittain. Keltanokkakalastajan nokka on pitkä, muistuttaa muodoltaan keihäänkärkeä ja on väriltään keltainen. 
Levinneisyys ja elinympäristö.
Keltanokkakalastaja elää Uuden-Guinean saarella ja Australiassa Cape Yorkin niemimaalla. Linnun elinympäristöä ovat sademetsät, galleriametsät ja mangrovet. Ravinnokseen se pyydystää monenlaisia hyönteisiä. Keltanokkakalastaja pesimäkausi Uudessa-Guineassa on elokuulta maaliskuulle ja Australiassa marraskuulta tammikuulle. Pesä on puussa termiittien kolossa.
Harald Bäckström

Harald Bäckström (22. joulukuuta 1870 Noormarkku − 3. marraskuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.
Bäckströmin vanhemmat olivat ruukinhoitaja Gustaf Selim Bäckström ja Ida Amanda Gestrin. Hän pääsi ylioppilaaksi 1889 Turun ruotsalaisesta lyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa kameraalitutkinnon 1891 ja oikeustutkinnon 1893. Bäckström sai varatuomarin arvon 1896.
Bäckström oli Turun oikeuspormestarina 1910−1917 ja Turun hovioikeudessa asessorina 1917−1920 sekähovioikeudenneuvoksena 1920−1921 ja korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena vuodesta 1921 alkaen. 
Harald Bäckström oli naimisissa vuodesta 1907 Mary Alexandra Törnrothin kanssa.
Smaragdimarjukat

Smaragdimarjukat ("Chlorophonia") on peippojen (Fringillidae) heimoon kuuluva lintusuku. Charles Lucien Bonaparte kuvasi sen tieteelle vuonna 1851. Siihen kuuluu 5 lajia, joita tavataan neotropiikista.
Tappo

Tappo tarkoittaa yleismerkityksessään ihmisen tai eläimen surmaamista eli sen kuoleman aiheuttamista.
Tapon eri muodoissa on eri tahallisuuden asteita ja rangaistavuuden asteita. Joissain tilanteissa ihmisen surmaaminen on henkirikos, mutta joissain tilanteessa se voi olla laillinen toimenpide.
Ihmisen tappamisen muotoja ovat:
Eläimen tappamisen muotoja ovat:
Tappamisen menetelmiä ja välineitä ovat esimerkiksi:
Gregori Aminoff (oikeusneuvos)

Henrik Gregori Aminoff (5. toukokuuta 1865 Vaasa − 13. tammikuuta 1945 Närpiö) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.
Aminoffin vanhemmat olivat kihlakunnantuomari, hovioikeudenneuvos Germund Gustaf Aminoff ja Maria Fredrika Thuring. Hän pääsi ylioppilaaksi 1884 Vaasan ruotsalaisesta lyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1890. Aminoff sai varatuomarin arvon 1893.
Aminoff oli Vaasan hovioikeudessa kanslistina vuodesta 1900, asessorina vuodesta 1914 ja hovioikeudenneuvoksena vuodesta 1920. Hän oli korkeimman oikeuden apujäsenenä 1924−1927 ja oikeusneuvoksena 1927−1935. Hän oli Kaskisten kaupunginvaltuuston puheenjohtajana 1893−1897 ja kirkolliskokouksen jäsenenä 1923 ja 1928. 
Gregori Aminoff oli naimisissa vuodesta 1896 Matilda Alexandra Högströmin kanssa.
Gábor Bálint

Gábor Szentkatolnai Bálint (1844–1913) oli unkarilainen kielentutkija, joka oli Kolozsvárin yliopiston uralilais-altailaisen kielitieteen professori. Hän kulki tutkimusmatkoilla etupäässä turkkilais-tataarilaisten ja mongolilaisten kansanheimojen keskuudessa. Hänen julkaisuistaan on saanut huomiota Kasanin tataarin kielen kielioppi kielennäytteineen ja sanastoineen "Kazáni tatár nyelvtanulmányok" (Budapest 1875–1877).
Bálint oli kielitaitoinen, hän puhui 30 kieltä, myös suomea. Hän opetti Kolozsvárissa suomea sijaisopettajana, mutta työskenteli varsinaisesti uralilais-altailaisella laitoksella. Hänen teoriansa mukaan unkarin kieli ei kuulunut suomalais-ugrilaiseen kielikuntaan.
O. T. Fagbenle

Olatunde Olateju Olaolorun "O. T." Fagbenle (s. 22. tammikuuta 1981 Lontoo), tunnettu myös nimellä O-T, on englantilainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja ohjaaja. Fagbenle on ollut mukana monissa elokuva-, televisio- ja teatterituotannoissa. Hän näytteli vuonna 2021 ensi-iltansa saaneessa supersankarielokuvassa "Black Widow".
And Their Name Was Treason

And Their Name Was Treason on A Day to Rememberin debyyttialbumi, joka julkaistiin 10. toukokuussa 2005.
Jokidelfiinit

Jokidelfiinit eli jokivalaat (Platanistidae) on yksi valaiden (Cetacea) lahkon heimoista. Sen luokittelu on historian aikana vaihdellut, mutta "Mammal Species of The World" luokittelee siihen vain "Platanista"-suvun lajit gangesindelfiini ("P. gangetica") ja induksendelfinii ("P. minor"), joista jälkimmäinen katsotaan joskus myös ensimmäisen alalajiksi.
Jokidelfiinien pituus on tavanomaisesti verrattain pieni, vain 1,5–3 metriä. Niillä on pitkä kuono, joka tunnistaa herkästi kalat ja pienet äyriäiset pohjaliejusta, mistä jokidelfiinit niitä saalistavat. Ruumis on solakan muotoinen ja tasaisen paksu pään takaosaan saakka, jossa näkyy hienoinen ”kaula”. Jokidelfiinien rintaevät ovat lyhyet ja leveät ja niiden kärjet ovat pyöristyneet. Joillakin lajeilla evän ihon alla voi erottaa sormiluut. Tavallisesti matalan selkäevän muoto on yleensä kolmiomainen. Ihon värityksessä ei ole lainkaan kuvioita. Jokidelfiinien näköaisti on huono surkastuneen linssin ja kehittymättömän näköhermon vuoksi; ne pystyvät aistimaan vain valon voimakkuuksien eroja. Näille delfiineille kuulo- ja tuntoaisti ovatkin sameissa vesissä tärkeämpiä. Jokidelfiineillä on hyvä kaikuluotausjärjestelmä.
Jokidelfiinejä tavataan Aasiassa ja Etelä-Amerikassa, missä ne esiintyvät vain suolattomissa vesissä, yleensä suurissa joissa ja jokisuiden vuorovesivyöhykkeissä. Jokidelfiinit ovat uhanalaisia ja ne mainitaan kaikki CITES-sopimuksessa liitteessä I tai II.
Jevgeni Mons

Jevgeni Mons (ven. Евгений Монс, s. 27. maaliskuuta 1989 Tšerepovets) on venäläinen jääkiekkoilija, joka edustaa Slovakian Extraligassa pelaavaa HK Dukla Michalovcea. Pelipaikaltaan hän on keskushyökkääjä. Mons on pelannut myös Venäjän pääsarjassa KHL:ssä.
Ura.
Mons debytoi KHL:ssä kaudella 2008–2009 Severstal Tšerepovetsin paidassa. Hän pelasi debyyttikaudellaan 5 ottelua tehoin 1+0=1. Mons pelasi Severstalin riveissä 11 kautta kunnes hän siirtyi HK Vitjaz Podolskiin kaudella 2018–2019. Seuraavalla kaudella Mons ehti pelata Vitjazissa 27 ottelua ennen kuin hän siirtyi Slovakian HK Dukla Michalovcen riveihin. Monsin KHL-uran ennätyspisteet ovat 15+12=27 kaudelta 2014–15.
For Those Who Have Heart

For Those Who Have Heart on A Day to Rememberin toinen albumi, joka julkaistiin 22. tammikuussa 2007.
Jani Siekkinen

Jani Siekkinen (s. 19. huhtikuuta 1987 Helsinki) on suomalainen biljardin pelaaja. Hän on voittanut useita Suomen mestaruuksia sekä kasipallossa että kymppipallossa.
Carlo Taube

Carlo Taube (4. heinäkuuta 1897 Galitsia – 11. lokakuuta 1944 Auschwitz) oli itävaltalainen pianisti, kapellimestari ja säveltäjä.
Taube sai konserttipianistin koulutuksen; hän opiskeli Ferruccio Busonin johdolla Wienissä. Hän haki töitä kahviloista ja yökerhoista Wienissä, Brnossa ja Prahassa. Joulukuussa 1941 hänet vietiin Theresienstadtiin vaimonsa ja lapsensa kanssa. Hän osallistui aktiivisesti Theresienstadtin musiikkielämään pitämällä pianoresitaaleja ja johtamalla konsertteja. Ainoa Tauben Theresienstadtista säilynyt teos on "Ein jüdisches Kind" (1942) sopraanolle ja pianolle. Hän sävelsi monia sittemmin kadonneita teoksia, joihin kuului "Terezín-sinfonia". Taube murhattiin Auschwitzissä.
Anne Sofie von Otter levytti Tauben laulun "Ein jüdisches Kind" Deutsche Grammophonille osana "Terezín – Theresienstadt" -kokoelmaa.
Otto Julius Nikolai Samuel von Freymann

Otto Julius Nikolai Samuel von Freymann (29. syyskuuta 1849 – 4. tammikuuta 1924 Helsinki) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraalimajuri.
Von Freymannin vanhemmat olivat Venäjän armeijan insinöörijoukkojen kenraalimajuri Rudolf von Freymann ja Elisabet Schwartz ja puoliso vuodesta 1880 Hildur Johanna Neovius, kenraalimajuri Edvard Engelbert Neoviuksen tytär. Von Freymann tuli oppilaaksi H.M. Keisarin paašikouluun Pietariin 1862, korotettiin koulun jälkeen 1867 kamaripaašiksi ja määrättiin vuonna 1868 vänrikiksi ylennettynä Henkivartioväen Hatsinan jääkärirykmenttiin Inkerinmaalle, missä hän palveli vuoteen 1877 asti. Aliluutnantiksi hänet ylennettiin 1870, luutnantiksi 1873 ja alikapteeniksi 1875. Von Freymann suoritti Nikolain yleisesikunta-akatemian kurssin 1872–1875. Turkin sodan alussa hänet komennettiin lyhyeksi ajaksi 16. Mingrelian, H.K.K. Suuriruhtinas Dmitri Konstantinovitšin krenatöörirykmenttiin Kaukasiaan. Alikapteenina hänet määrättiin 1878 Plevnan alueen joukkojen esikuntaan ja edelleen venäläisen itä-armeijan esikuntaan. Kapteeniksi 1878 ylennettynä hänet määrättiin Bulgariassa olevan venäläisen hallintokomission adjutantiksi ja sitten venäläisen Bulgarian miehitysarmeijan komendanttiesikunnan päälliköksi.
Sodaan jälkeen von Freymann palasi Venäjälle, mutta erosi Venäjän armeijan palveluksesta 1879 ja liittyi Bulgarian ruhtinaskunnan armeijaan. Hän toimi 1880–1884 muun muassa 13. Lovezan druzinan päällikkönä. Venäjälle von Freymann palasi 1884, Venäjän armeijan sotilasopetuslaitosten ylihallinnon palvelukseen. Everstiluutnantiksi 1884 ylennettynä hän tuli Haminan kadettikoulun palvelukseen, aluksi kertaajaksi ja vuodesta 1886 taktiikan, sotalain, hallinto- ja sotahistorian ja käytännön tiedustelun opettajaksi. Hän toimi tehtävässä aina kadettikoulun lakkauttamiseen saakka vuonna 1903. Everstiksi hänet ylennettiin 1887 ja kenraalimajuriksi 1904, sotapalveluksesta hän sai eron 1905. Von Freymann muistetaan myös sotilasmusiikin hyväksi tekemästään työstä. Hän kokosi Venäjän armeijan lähes kaikkien joukko-osastojen kunniamarssit neliosaiseen teokseen, joka ilmestyi Pietarissa vuonna 1903.
Insinööri, liikemies Ernst Felix von Freymann oli Otto Julius Nikolai Samuel von Freymannin ja Hildur Johanna Neoviuksen poika.
Detalji

Detalji (oikealta nimeltään Krista Myllyviita) on suomalainen elektronista musiikkia tuottava artisti ja laulaja-lauluntekijä. 
Ura.
Detalji oli ehdolla Emma-palkinnon saajaksi Elektronisen musiikin kategoriassa vuonna 2020. Detaljin debyyttialbumi "Truly" ilmestyi 31.3.2023. Radio Helsingin Viikon levynä soinutta albumia kuvattiin "täydellisyyttä hipovaksi elektronisen tanssimusiikin kokonaisuudeksi". 
Diskografia.
Albumit
EP:t
Singlet
Jani Uski (biljardinpelaaja)

Jani Uski (s. 18. maaliskuuta 1990) on suomalainen biljardinpelaaja. Hän on voittanut yhden Euroopan mestaruuden kasipallossa sekä useita Suomen mestaruuksia kasipallossa ja kymppipallossa.
Yasugi

Yasugi () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūgokun alueella Shimanen prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin koillisosassa Nakaumijärven rannikolla ja rajautuu idässä Tottorin prefektuuriin. Etelässä kaupungin alue nousee Chūgokuvuorille, pohjoisessa Nakaumin rannikkoseudulla levittäytyy Iinashi- ja Hakutajokien viljava suistoalue. Yasugissa on 38 354 asukasta (joulukuussa 2019) ja sen pinta-ala on 420,93 neliökilometriä.
Yasugi kehittyi historiallisesti satamakaupunkina, Edo-kaudella Matsuen daimiokunnan ulkosatamana ja etenkin riisin kauppapaikkana. Se oli myös yksi San’indō-tien postiasemista ("shukuba"). Perinteinen elinkeino oli rautahiekkaa hyödyntävä miekkojen taonta, minkä myötä kaupunkiin syntyi 1800-luvulla terästeollisuutta. Kaupungissa toimii edelleenkin monia metalliteollisuuden laitoksia. Kaupunkioikeudet Yasugille myönnettiin vuonna 1954, kun silloiseen Yasugin maaseutukaupunkiin yhdistettiin viisi ympäristön kyläkuntaa. Vuonna 2004 kaupunkiin liitettiin Hirosen ja Hakutan maaseutukaupungit. Hirose kasvoi Todan linnan aluskaupunkina ja Edo-kaudella Matsuen daimiokunnan alakeskuksena, kuten myös Hakuta. Kaupunkiin kuuluvilla maaseutualueilla viljellään esimerkiksi riisiä, teetä, koristekukkia, mansikoita, omenapäärynöitä ja bambunversoja sekä harjoitetaan maito- ja lihakarjan ("wagyū") kasvatusta.
Yasugin kulttuuriperintöön kuuluvat useat muinaiset "kofun"-hautakummut. Muita historiallisia nähtävyyksiä ovat muun muassa Todan linnan rauniot sekä Kiyomizu-deran ja Unju-jin temppelit. Kaupungissa toimivat Wakō-museo, joka esittelee raudan valmistuksen historiaa, Adachin taidemuseo ja Saginoyu-onsenin kuuma lähde. Kaupunki tunnetaan myös "Yasugi-bushi"-kansanmusiikin ("min’yō") syntypaikkana. Yasugia palvelee JR Nishi-Nihonin San’in-päälinja, joka seurailee Nakaumijärven rannikkoa.
Soini Nevanlinna

Soini Johannes Nevanlinna, sukunimi vuoteen 1906 "Neovius" (15. syyskuuta 1882 Helsinki − 12. kesäkuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.
Nevanlinnan vanhemmat olivat filosofian tohtori Lauri Theodor Neovius ja Anna Lovisa Christina von Törne. Hän pääsi ylioppilaaksi 1900 Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1908. Nevanlinna sai varatuomarin arvon 1910.
Nevanlinna oli Viipurin hovioikeudessa ylimääräisenä virkamiehenä 1911−1913, kanslistina 1913, kanneviskaalina 1913−1914, asessorina 1914−1917, ylimääräisenä virkamiehenä 1917−1918, notaarina 1918−1919, viskaalina 1919−1920, kanneviskaalina 1920 ja asessorina 1920−1928. Hän toimi sotatuomarina 1921−1926 ja Kiteen tuomiokunnan tuomarina 1928−1939 ja oli korkeimman oikeuden apujäsenenä 1926−1928 sekä oikeusneuvoksena 1939−1951. 
Soini Nevanlinna oli naimisissa vuodesta 1922 Lempi Nikkisen kanssa.
Oittaan kartano

 
Oittaan kartano (ruots. "Oitans") sijaitsee Bodominjärven lounaispäässä Oittaanjoen suussa Espoossa. 
Tila esiintyy ensimmäisen kerran vuonna 1549 suomenkielisellä nimellä Oittila ("Oyttila"). Ruotsinkielinen nimi Oitans ("Åjtans, Åytans") esiintyy 1580-luvulta lähtien aina 1950-luvun karttoihin asti. 
Kartano on yksi kolmesta Bodominjärven ympärille syntyneestä historiallisesta kartanosta. Kokonaisuuteen kuuluvat myös Backbyn ja Bodomin kartanot. Tilan sivuitse kulkee 1700-luvulla linjattu Bembölestä Pakankylään johtava tie. 
Historia.
Oittaa oli 1500-luvun alussa vauras tila, jonka omistaja noin vuonna 1510 oli Mårten Persson. Tila toimi ratsutilana 1600-luvulta 1800-luvun alkuun asti. 
Oittaan omistajia 1800- ja 1900-luvuilla ovat olleet tupakkakauppias Constantin von Fieandt (1868–1886), vapaaherra Rabbe Gustaf Otto Wrede (1895–1902), eversti Georg Didrik von Essen (1902–1908), eläinlääkäri Magnus Leopold Kjöllerfelt (1908–1914) ja pankinjohtaja Anders Ismael Wiksten (1914–1936). Vuonna 1939 tila mainitaan ensimmäisen kerran kartanona, ja sillä oli maata 440 hehtaaria, josta 100 hehtaaria oli viljeltynä.
Kartano siirtyi Wikstenin perikunnalta vuonna 1963 Espoon kauppalan (nyk. Espoon kaupunki) omistukseen.
Rakennukset.
Aiempi noin 1870-1880 -luvulta ollut huvilamainen päärakennus tuhoutui 1911 tulipalossa ja Anders Wiksten rakennutti Oittaan nykyisen, rakennusmestari Heikki Kaartisen suunnitteleman, päärakennuksen vuonna 1914-1916 entisen kivijalalle. Alun perin 55 lehmää varten rakennettu kivinavetta on vuodelta 1905. 
Toiminta.
Ulkoilukeskustoiminta Oittaalla alkoi 1970-luvulla, jolloin suurin osa ulkorakennuksista purettiin. Päärakennusta ja kivinavettaa on kunnostettu useaan otteeseen ja viimeksi vuonna 2013. Useimmissa asuinhuoneissa on jäljellä alkuperäiset jugend-tyyliset kaakeliuunit. Päärakennus, jossa oli ravintolatoimintaa, on ollut suljettuna vuoden 2017 lopun jälkeen. Ulkoilukeskukseksi saneeratussa kivinavetassa toimii kahvila-ravintola ja lisäksi rakennuksessa on saunatilat sekä vintillä iso juhlatila.
Aleksis Ekholm

Frans Aleksis Ekholm (18. marraskuuta 1879 Rymättylä − 21. elokuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.
Ekholmin vanhemmat olivat merikapteeni Isak Ekholm ja Hilda Sofia Johansson. Hän pääsi ylioppilaaksi 1900 Turun klassillisesta lyseosta ja kävi Mustialan maanviljelys- ja meijeriopiston 1901-1903. Hän suoritti Helsingin yliopistossa ylemmän hallintotutkinnon ja oikeustutkinnon 1904 sekä valmistui filosofian kandidaatiksi 1908 ja maisteriksi 1909. Ekholm sai varatuomarin arvon 1909.
Ekholm oli Turun hovioikeudessa kanslistina 1917, notaarina vuodesta 1917, viskaalina 1918, asessorina vuodesta 1918 ja hovioikeudenneuvoksena 1930−1933 sekä korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena 1933−1949. Ekholm oli Turun kaupunginvaltuuston jäsenenä 1926−1928. 
Aleksis Ekholm oli naimisissa vuodesta 1912 sairaanhoitaja Great de Pontin kanssa.
Myrsky yli Aasian

Myrsky yli Aasian (Потомок Чингисхана, " Potomok Chingiskhana" eli ”Tsingis-kaanin perillinen”) on vuonna 1928 valmistunut neuvostoliittolainen mykkäelokuva, jonka ohjasi Vsevolod Pudovkin ja käsikirjoitti Osip Brik Ivan Novokšonovin romaanin pohjalta. Elokuva päättää Pudovkinin "vallankumoustrilogian", jonka aikaisemmat elokuvat ovat "Äiti" (1926) ja "Pietarin viimeiset päivät" (1927). Se sai ensiesityksensä Suomessa 16. marraskuuta 1951.
Juoni.
Vuonna 1918 eurooppalainen turkiskauppias huiputtaa arvokkaita ketunnahkoja yksinkertaiselta nuorelta mongolipaimenelta Bahirilta. Bahir joutuu tappeluun häntä huijanneen kauppiaan kanssa, ja hänet ajetaan pois kauppa-asemalta vuorille. Vuonna 1920 Bairista tulee neuvostopartisaani, ja auttaa toisia partisaaneja taistelemaan brittimiehittäjiä vastaan. Hän jää sotilaiden vangiksi kun nämä pakko-ottavat karjaa paimenilta. Samaan aikaan brittiläinen komendantti tapaa uudelleen syntyneen suurlaman. Bahiria ammutaan, mutta britit löytävät amuletin, jonka perusteella hän olisi Tsingis-kaanin jälkeläinen suoraan alenevassa polvessa. Miehittäjät ottavat haavoittuneen Bahirin kiinni ja hoitavat häntä kuntoon, aikomuksenaan käyttää häntä nukkehallituksen päämiehenä. Lopulta Bahir kuitenkin kääntyy miehittäjiä vastaan.
Historiallista taustaa.
Tarina on historiallisesti paikkansapitämätön; brittijoukkoja ei missään vaiheessa ollut Mongoliassa, ja itse asiassa venäläiset toimivat alueella hyvin samaan tapaan kuin elokuvan brittimiehittäjät.
Hildur Larsson

Hildur Augusta Sammallahti (o.s. Larsson, 9. syyskuuta 1882 Nederkalix, Ruotsi – 3. toukokuuta 1952 Helsinki) oli ruotsalaissyntyinen suomalainen valokuvaaja ja yksi varhaisista Suomen Lapin kuvaajista. Hän työskenteli pääasiassa studiovalokuvaajana Rovaniemellä ja Kemijärvellä, minkä lisäksi hän otti uutiskuvia ja matkusteli kuvaamassa Lapin maisemia. 
Metsäntarkastaja Nils Petter Larssonin ja Johanna Margreta Larssonin tyttäreksi Ruotsin Nederkalixissa eli Alakainuussa syntynyt Hildur sai oppia työskentelemällä Kemissä valokuvaaja Mia Greenin studiossa sekä valokuvaamoissa Ruotsin Haaparannalla ja etelämpänä Tukholman seudulla. Vuonna 1905 hän perusti Rovaniemen ensimmäisen valokuvausliikkeen, ja myöhemmin toisen Kemijärvelle. Rovaniemellä hänen oppilaansa oli Lyyli Autti (1898–1950). Isänsä kautta hän tunsi metsäpäällikkö Hugo Richard Sandbergin ja pääsi tämän avulla Kemi-yhtiön metsätöiden vakiokuvaajaksi.
Vuonna 1916 Hildur Larsson avioitui metsänhoitaja Eelis Sammallahden (1884–1956) kanssa. He muuttivat virkataloon Kolarin Sieppijärvelle, ja vaimo lopetti toimintansa valokuvaajana. Vuonna 1925 perhe muutti takaisin Rovaniemelle, ja viimeiset vuotensa Hildur Sammallahti asui Helsingissä. Hän kuoli vuonna 1952.
Sammallahden pariskunnalle syntyi Sieppijärvellä kolme lasta: Rakel (s. 1917), Hilkka (s. 1919) ja Lars (s. 1920). Larsin eli Lassen lapsia ovat valokuvaaja Pentti Sammallahti ja kielitieteilijä Pekka Sammallahti.
Juho Saloheimo

Juho Ilmari Saloheimo, sukunimi vuoteen 1906 "Berner" (7. toukokuuta 1882 Ilomantsi − 9. tammikuuta 1953 Mäntyharju) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.
Saloheimon vanhemmat olivat filosofian kandidaatti, Möhkön ruukin tehtaanisännöitsijä Akseli Berner (Saloheimo) (1853−1931) ja tämän ensimmäinen puoliso Hilma Maria Riikonen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1900 Viipurin reaalilyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1904. Saloheimo sai varatuomarin arvon 1907.
Saloheimo oli oikeusneuvosmiehenä Joensuussa 1908−1913, Savonlinnan hiippakunnan tuomiokapitulin notaarina 1913−1914 ja sihteerinä 1914−1925, Oulun tuomiokunnan tuomarina 1925−1932 ja korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena 1932−1935 sekä Tyrvään tuomiokunnan tuomarina 1935−1947. Saloheimo oli kirkolliskokouksen jäsenenä 1913−1943 ja laajennetun piispainkokouksen jäsenenä 1944−1948.
Juho Saloheimo oli naimisissa vuodesta 1909 kansakoulunopettaja Hilja Sutisen kanssa.
Atlant, kodinkonetehdas

Atlant, kodinkonetehdas () on valkovenäläinen kodintekniikkaa valmistava yritys joka valmistaa kodinkoneita omalla brändillään. Yrityksen pääkonttori on Minskissä, Valko-Venäjällä.
Tehdas perustettiin vuonna 1959 kun oli käynyt seväksi, että Neuvostoliitto tarvitsee kotimaisen jääkaappitehtaan. Ensimmäinen jääkaappi valmistui tehtaassa vuonna 1962. Tehdasta laajennettiin ja sen valmistama miljoonas jääkaappi valmistui vuonna 1971. Tuolloin jääkaappien tavaramerkkinä oli "Minsk".
Neuvostoliitto hajosi vuonna 1991. Yritys ajautui vakavaan kriisiin menetettyään markkinansa. He ovat nousseet konkurssin partaalta ja Atlantin tuotteita myydään yhdeksässä Euroopan maassa, entisen Neuvostoliiton maissa ja Mongoliassa.
Teppo Paulasto

Teppo Paulasto (s. 1968) on suomalainen kirjailija. Hänen ammattinsa on psykiatrinen sairaanhoitaja. Paulaston tuotantoon kuuluu sekä runoutta että proosaa. Hän on voittanut Pirkanmaan kirjoituskilpailun runosarjan I palkinnon vuonna 2008 ja III vuonna 2012. Hänen novellinsa "Pöytään isketty puukko" on ilmestynyt antologiassa vuonna 2010. 
Paulaston esikoisromaani "Kolvi" ilmestyi vuonna 2014. Se kuvaa psykiatrisen sairaalan suljetun osaston arkea, siellä tehtävän hoitotyön raskautta.
Onni Heinonkoski

Onni Johannes Heinonkoski, sukunimi vuoteen 1906 "Lukander" (2. huhtikuuta 1883 Heinola – 18. syyskuuta 1947 Helsinki) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.
Heinonkosken vanhemmat olivat kauppias Johan Oskar Ferdinand Lukander ja Anna Malvina Krook. Hän pääsi ylioppilaaksi 1901 Tampereen reaalilyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1905 sekä valmistui lakitieteen kandidaatiksi 1926. Heinonkoski sai varatuomarin arvon 1908.
Heinonkoski oli asianajajana Helsingissä 1909–1913, Helsingin kaupungin 2. viskaalina 1912–1913 ja Viipurin hovioikeudessa asessorina 1913–1917 ja 1917–1919 sekä notaarina 1917. Hän oli Mäntyharjun tuomiokunnan tuomarina 1919–1930, Rannan tuomiokunnan tuomarina 1930–1934 sekä korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena vuodesta 1934 alkaen. Heinonkoski oli myös sotaministeriön lainvalmistelukomitean jäsenenä 1918–1919, oikeudenkäyntilaitoksen uudistuskomitean jäsenenä 1919–1920, korkeimman oikeuden apujäsenenä 1928 ja kansanhuoltoministeriön lainopillisena neuvonantajana 1941–1943.
Onni Heinonkoski oli naimisissa vuodesta 1909 Emma Ellen Silfveniuksen kanssa.
Bolla

Bolla on Pajtim Statovcin kolmas romaani. Se käsittelee muun muassa rakkautta ja sotaa. Se julkaistiin vuoden 2019 elokuussa, ja se voitti vuonna 2019 Finlandia-palkinnon.
Sieluni kyyneleet

Sieluni kyyneleet ("The Tears of My Soul") on Kim Hyun Heen vuonna 1994 julkaisema omaelämäkerta, jossa hän kertoo elämästään Pohjois-Koreassa. Kim kertoo muun muassa siitä, miten häntä koulutettiin vakoojaksi, jonka tehtäväksi tuli pommittaa 115 matkustajan lentokone.
Teodor Kettunen

Teodor Kettunen (, 1907 Iisalmi – 15. marraskuuta 1937 Leningrad) oli neuvostoliitonsuomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja.
Kettunen syntyi torpparin perheeseen ja työskenteli metallityöläisenä. Hän siirtyi Neuvostoliittoon vuonna 1927 ja työskenteli kahden vuoden ajan tehtaassa Leningradissa. Kettunen hyväksyttiin NKP(b):n jäseneksi vuonna 1929. 
Kettunen työskenteli Leningradin suomalaisen teatterin näyttelijänä ja johtajana vuoteen 1936 saakka. Hän laati teatteria varten näytelmät "Oustroi" ja "Punainen kuormasto".
Vuonna 1937 Kettunen työskenteli sorvarina Astrahanissa. Hänet pidätettiin maaliskuussa, tuomittiin kuolemaan vastavallankumouksellisesta toiminnasta ja ammuttiin.
Akseli Andersson

Akseli (Axel) Evert Andersson (9. syyskuuta 1861 Viipurin maalaiskunta – 20. maaliskuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen juristi, valtiopäivämies ja hovioikeudenneuvos.
Henkilöhistoria.
Anderssonin vanhemmat olivat kanavakasööri Anton Andersson ja Lovisa Eleonora Serlachius. Akseli Andersson oli naimisissa vuodesta 1891 Bertha Öhmannin kanssa. Hän pääsi ylioppilaaksi 1880 Mikkelin ruotsalaisesta lyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1884. Andersson sai varatuomarin arvon 1887.
Andersson oli Heinolan pormestarina 1891–1900, toimi asianajajana Tampereella 1900–1906 ja oli Viipurin hovioikeudessa apujäsenenä 1906–1910, viskaalina 1910 sekä asessorina 1910–1913. Hän menetti virkansa yhdenvertaisuuslain vastustajana ja oli 8 kuukautta vangittuna Krestyn vankilassa Pietarissa 1913. Andersson oli uudelleen Viipurin hovioikeudessa asessorina 1917 ja hovioikeudenneuvoksena 1917–1919. Hän oli viimeksi Kiteen tuomiokunnan tuomarina 1919–1927. Andersson oli myös Viipurin kaupungin rahatoimikamarin jäsen.
Andersson oli porvarissäädyssä Heinolan edustaja valtiopäivillä 1894.
Lambeosaurini

Lambeosaurini, aikaisemmalta nimeltä Corythosaurini, on yksi neljästä tribuksesta, joka kuuluu Hadrosauridae heimoon, Ornitopodit alalahkoon ja Lambeosaurinae alaheimoon. Se määrittää kaikki Lambeosaurinae alaheimon suvut, jotka ovat lähempänä itse Lambeosaurus lamberia kuin Parasaurolophus walkeria. Näille suvuille tyypillistä oli ontto harja päiden päällä. Lambeosaurinit elivät myöhäisliitukaudella Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa.
Luokittelun historia.
Termiä Corythosaurini (Lambeosaurini) käytti ensimmäisen kerran Brett-Surman vuonna 1989. Hän karakterisoi taksonia viittaamalla onttoon kypärämäiseen harjaan. Kladi määriteltiin kuten melkein aina fylogeneettisten analyysien avulla, jonka Evans ja Reisz tekivät vuonna 2007. Tämä vahvistettiin myöhemmin useilla muilla analyyseillä. Vuonna 2011 Sullivan et al. havaitsi, että heimon nimen pitäisi olla Lambeosaurini kuin Corythosaurini, koska se sisältää ylemmän taksonin Lambeosaurinaen.
Fylogenia.
Alla oleva kladogrammi perustuu Prieto-Marquezin analyysiin vuodelta 2013, josso näkyy kaikkien neljän tribuksen suvut.
Vaihtoehtoinen analyysi. Tämän kladogrammin on tehnyt Xing et al. vuonna 2017.
Kaitakorvasieni

Kaitakorvasieni ("Gyromitra longipes") on Suomessa kasvava sienilaji. Se on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi. Kaitakorvasienen lakki on himmeäpintainen, loivapoimuinen ja hyvin tummanruskea. Sen jalka on pitkä suhteessa lakkiosaan. Kaitakorvasieni muistuttaa korvasientä ("Gyromitra esculenta"), ja on sen tavoin keittämisen jälkeen syötävä.
Arida

Arida () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Wakayaman prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin länsiosassa Kiin kanaalin rannikolla Wakayaman eteläpuolella. Kaupunki on rakentunut Aridajoen suun kapealle tasankoalueelle, jota rajaavat vuoret pohjoisessa ja etelässä. Aridassa on 27 736 asukasta (tammikuussa 2020) ja sen pinta-ala on 36,89 neliökilometriä.
Aridan maaseutukaupunki muodostettiin Minoshiman maaseutukaupungin ja kolmen muun kunnan kuntaliitoksella vuonna 1954. Vuonna 1956 Aridalle myönnettiin kaupunkioikeudet. Minoshima kehittyi historiallisesti "mikan"-mandariinien ("Citrus unshiu") viljelyalueen vientisatamana. "Arida-mikan"-mandariinit ovat edelleenkin alueen tärkein viljelytuote, ja Aridassa tuotetaan eniten mandariineja Wakayaman prefektuurissa. Rautatien valmistumisen myötä 1920-luvulla mandariinien kuljetus siirtyi raiteille. Muita perinteisiä elinkeinoja ovat "katori senkō" -hyttyskierukoiden valmistus ja kalastus. Rannikolla Hatsushiman alueella toimii suuri öljynjalostamo.
Aridan rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat Jōmyō-jin temppeli, jonka päähalli ja "tahōtō"-pagodi on nimetty tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi, Kōri-jin temppeli ja Susan pyhäkkö. Kaupungin etelärannikko on osa prefektuurin luonnonpuistoa. Aridaa palvelee JR Nishi-Nihonin Kisei-päälinja eli Kinokuni-linja.