tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Fadime Şahindal

Fadime Şahindal (1975/1976 – 21. tammikuuta 2002) oli Ruotsiin lapsena muuttanut kurdinainen, joka joutui isänsä Rahmin tekemän kunniamurhan uhriksi Uppsalassa. 
Elämä.
Isä oli alun perin tuohtunut tyttärensä rakastumisesta ruotsalais-iranilaiseen Patrickiin, joka kuoli auto-onnettomuudessa kesäkuussa 1998. Isä yritti estää Fadimen pääsyn Uppsalaan poikaystävän haudalle. Kuitenkin tammikuussa 2002 Fadime kävi haudalla salassa perheensä naisjäsenten kanssa, kun isä saapui paikalle ja ampui hänet.
Isä tuomittiin elinkautiseen vankeuteen.
Fadime oli ennen murhatuksi tulemistaan tuonut Ruotsissa julkisesti esille kärsimäänsä kunniaväkivaltaa ja uhkauksia. Hänet haudattiin poikaystävänsä lähelle. 
Musikaalissa.
Vuonna 2004 Lahden kaupunginteatteri tilasi musikaalin "Leyla ja Daniel" (sävellys Petri Kaivanto libretto Pasi Toivanen), joka perustui löyhästi Fadimen tarinaan ja muihin Pohjoismaissa tapahtuneisiin kunniamurhatapauksiin.
Edgar Bergen

Edgar Bergen (alk. Edgar John Berggren; 16. helmikuuta 1903 Chicago, Illinois, Yhdysvallat – 30. syyskuuta 1978 Las Vegas, Nevada, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko. Hän oli vatsastapuhuja.
Bergenin vanhemmat olivat syntyjään ruotsalaisia. 
Bergen ja hänen nukkensa ”Charlie McCarthy” tekivät ensiesiintymisensä radiossa 17. joulukuuta 1936 "Rudy Valee Show’ssa". Oman ohjelmansa Bergen sai toukokuussa 1937, aluksi nimellä "The Chase and Sanborn Hour" ja myöhemmin nimillä "The Charlie McCarthy Show" ja "The Edgar Bergen-Charlie McCarthy Show". Bergen jatkoi esiintymistä radiossa aina 1950-luvun lopulle asti ja teki samaan aikaan myös lukuisia televisio- ja elokuvaesiintymisiä (mm. "Pennitön ja suruton").
Bergen sai kunnia-Oscarin Charlie McCarthyn luomisesta vuonna 1938. Hän on ainoa, joka on saanut puisen Oscar-patsaan. Hänellä on myös kolme tähteä Hollywood Walk of Famella.
Bergen ja "Charlie McCarthy Show" valittiin vuonna 1990 Radio Hall of Fameen.
Bergenin tytär on näyttelijä Candice Bergen.
Anabolia

Anabolia, "rakennusaineenvaihdunta", on tila, jossa elimistö rakentaa energiavarastojaan. Silloin energian saanti on suurempaa kuin sen kulutus, toisin sanoen energiatasapaino on positiivinen. Nisäkkäillä aineenvaihdunnan tila vaihtelee anabolian ja katabolian välillä. Anabolisen tilan vallitessa myös typpi- ja kivennäistasapaino on positiivinen. Edellä mainittuja tiloja säätelevät useat hormonit, esimerkiksi aivolisäkkeen etulohkon steroidihormonit, kuten somatotropiini, ja haiman Langerhansin saarekkeiden tuottama insuliini.
Anabolisia tiloja on kaksi. Lyhytkestoinen anabolinen tila vallitsee jokaisen aterian jälkeen. Kun ravintoa on nautittu, veren glukoosipitoisuus nousee, jolloin insuliinin tuotanto käynnistyy ja glukoosi kulkeutuu energiavarastoihin, esimerkiksi maksaan, rasvakudokseen ja lihaksiin. Lyhytkestoinen anabolinen tila kestää niin kauan, kunnes verensokeri on kohonnut riittävästi. Glukoosipitoisen ruoan, kuten sokeroitujen tuotteiden, nauttiminen nostaa verensokeria nopeiten. Insuliinin tuotannon käynnistävät muun muassa glukagoni ja GIP-hormonit.
Pitkäaikanen anabolinen tila on vallitsevana kasvavilla lapsilla. Vallitseva anabolinen tila on tyypillinen myös pitkäaikaisen sairauden jälkeen paranemisvaiheessa, esimerkiksi anoreksian tai maksan sairauksien jälkeen. Pitkäaikainen anabolinen tila vallitsee myös silloin, kun ihminen syö jatkuvasti yli fysiologisen tarpeensa. Pitkäaikainen anabolinen tila johtaa liikalihavuuteen, joka altistaa tyypin 2 diabetekselle ja verenkiertoelinten sairauksille.
Anne Hébert

Anne Hébert CC, OQ, (1. elokuuta 1916 Sainte-Catherine – 22. tammikuuta 2000 Montréal) oli kanadalainen kirjailija, jonka ura kesti lähes 60 vuotta.
Ranskankielinen Hébert julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa vuonna 1942. Hänen merkittäviä varhaisteoksiaan olivat vuonna 1950 ilmestynyt novellikokoelma "Le Torrent" ja kolme vuotta myöhemmin julkaistu runokokoelma "Le Tombeau des rois". Hänen pääteoksenaan pidetään vuonna 1970 julkaistua romaania "Kamouraska", joka suomennettiin nimellä "Suuri rakkaus". Tämä kirja, joka oli ainoa Hébert-suomennos hänen elinaikanaan, oli kuvaus murhaan johtaneesta kolmiodraamasta Kamouraskan kylässä, 1800-luvun Québecissä. Sen pohjalta tehtiin myös elokuva. Hébert nousi kansainväliseen maineeseen 1970- ja 1980-lukujen romaaneillaan, joissa hän usein kuvasi naispäähenkilön näkökulmasta ihmissuhteisiin liittyvää väkivaltaa. Viimeisen romaaninsa "Un Habit de lumière" hän julkaisi vuonna 1999.
Hébert palkittiin kanadalaisella Governor-General´s Award -kirjallisuuspalkinnolla vuosina 1961, 1975 ja 1992. Vuonna 1982 valmistuneesta romaanistaan "Les Fous de bassan" hän sai ranskalaisen Prix Féminan.
Uransa alkuvaiheissa myös Kanadan radiolle ja elokuvasäätiölle työskennellyt Hébert asui pitkään vuoroin Ranskassa ja vuoroin Kanadassa kunnes muutti vuonna 1965 pysyvästi Pariisiin. Hän palasi asumaan synnyinmaahansa pari vuotta ennen kuolemaansa saatuaan tietää parantumattomasta syöpäsairaudestaan, johon hän kuoli 83-vuotiaana tammikuussa 2000.
Pafnuti Tšebyšov

Pafnuti Lvovitš Tšebyšov (; 16. toukokuuta 1821 Okatovo – 8. joulukuuta 1894 Pietari) oli venäläinen matemaatikko, joka teki uraauurtavaa tutkimusta analyyttisen geometrian ja erityisesti lukuteorian alueella. Tšebyšovia pidetään venäläisen matematiikan isähahmona. Hän toimi professorina Pietarin yliopistossa vuosina 1850–1882, ja hänen kuuluisimpiin oppilaisiinsa kuuluivat muun muassa Dmitri Grave ja Andrei Markov.
Muuta.
Tšebyšovin kraatteri Kuussa on nimetty Pafnuti Tšebyšovin mukaan.
Yhdysvaltain jääpallomaajoukkue

Yhdysvaltain jääpallomaajoukkue edustaa Yhdysvaltoja jääpallon maajoukkuekilpailuissa. 
Joukkue osallistui ensi kerran MM-kisoihin 1985 Norjan kisoissa, missä se hävisi murskalukemin kaikki ottelunsa maalierolla 3-31. Sittemmin se on vakiinnuttanut paikkansa B-lohkon aivan parhaimpien joukkueiden joukossa. Vuoden 2008 MM-kisoissa Moskovassa Yhdysvallat karsi Valko-Venäjän kanssa noususta A-lohkoon, mutta hävisi ottelun maalein 6-4.
Yhdysvallat isännöi vuonna 1995 Minnesotan MM-kisoja.
Joukkue 2008 MM-kisoissa.
Maalivahdit:
Puolustajat:
Keskikenttä:
Hyökkääjät:
Asetyylikoliiniesteraasi

 
Asetyylikoliiniesteraasi on entsyymi, joka pilkkoo synapseissa olevaa asetyylikoliinia koliiniksi ja asetaatiksi. Hermokaasut vaikuttavat asetyylikoliiniesteraasiin estäen sen toiminnan.
Asetyylikoliiniesteraasin entsyyminumero on EC 3.1.1.7 ja CAS-numero 9000-81-1.
Olofström

Olofström on entinen Ruotsin kauppala ja nykyinen Olofströmin kunnan keskustaajama. Se sijaitsee Blekingen läänissä Etelä-Ruotsissa. Vuoden 2010 lopussa Olofströmin taajamassa oli 7 327 asukasta. Taajama on Blekingen läänin viidenneksi suurin.
Olofström on kehittynyt vuonna 1735 perustetun rautatehtaan ympärille. Autoistuminen 1950–1960-luvuilla oli paikkakunnalle oikea piristysruiske, ja autoteollisuus on nykyäänkin Olofströmin suurin työllistäjä. Sen nykyisin merkittävin yritys on Volvo, joka osti vuonna 1969 Alfa Lavalilta noin 5 000 ihmistä työllistäneen, siihen asti erilaisista Olofström-terästuotteista kuten tiskipöydistä ja kattiloista tunnetun Svenska Stålpressnings AB:n. Yhtiö oli pitkään ollut myös Volvon suuri autonkorien alihankkija.
Olofströmin lukio on yksi Ruotsin harvoista suunnistuskouluista ja ainoa jousiammuntaa opettava.
Hemispheres

Hemispheres on kanadalaisen rock-yhtyeen Rushin kuudes studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1978. Albumi nauhoitettiin Rockfield-studioilla Walesissa ja miksattiin Advision-studioilla Lontoossa.
"Hemispheres" myi ilmestymisvuonnaan Yhdysvalloissa kultalevyyn oikeuttavan määrän levyjä. Albumilla yhtye vei progressiivista soundiaan yhä pidemmälle. 
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittaneet Alex Lifeson, Geddy Lee ja Neil Peart
Listasijoitukset.
Albumi - Billboard (Pohjois-Amerikka)
Avorauhanen

Avorauhanen eli eksokriininen rauhanen on rauhanen, joka erittää eritettä tiehyttä pitkin ihon tai limakalvon pinnalle. Avorauhasen vastakohta on umpirauhanen.
Avorauhasia ovat muun muassa:
Valtionarkeologi

Valtionarkeologi on arvonimi Suomessa ja entinen Museoviraston yli- tai pääjohtajan titteli. 
Alun perin valtionarkeologi oli vuonna 1885 perustetun "arkeologisen toimiston" puheenjohtajan nimitys ja myöhemmin virkanimike. Organisaation nimi muuttui vuosien saatossa useita kertoja, kunnes vakiintui Museovirastoksi vuonna 1972. Museoviraston ylijohtaja, myöhemmin pääjohtaja, käytti myös valtionarkeologin titteliä vuosina 1972–2009. Juhani Kostetin pääjohtajanimityksestä alkaen vuodesta 2010 titteliä ei ole enää käytetty.
Arkistolaitoksen pääjohtajalla oli vastaava arvonimi "valtionarkistonhoitaja".
Uinnin pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut 1989

Uinnin pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1989 19. kertaa. Kilpailut pidettiin Länsi-Saksan Bonnissa 12.–20. elokuuta. Kilpailujen järjestäjänä toimi Euroopan uimaliitto LEN. Kilpailulajeina olivat uinti, uimahypyt, taitouinti ja vesipallo.
Mitalitaulukko.
      Isäntämaa
Tom Jones – hulivilihurmuri

Tom Jones – hulivilihurmuri on brittiläinen komediaelokuva vuodelta 1963. Se perustuu Henry Fieldingin romaaniin "Tom Jones" (1749) ja kertoo hurmuripojasta nimeltä Tom Jones (Albert Finney). Elokuva sai parhaan elokuvan Oscar-palkinnon ja kolme muuta Oscaria.
"Tom Jones" valittiin British Film Instituten vuonna 1999 kokoamalle listalle 1900-luvun sadasta parhaasta brittielokuvasta. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Yamabushit

Yamabushit () ovat Japanissa vuorilla valaistusta etsiviä shugendōn harjoittajia. Heitä kutsutaan myös nimellä shugenja ().
Yamabushit viettävät aikaansa "reizan"iksi kutsutuilla syrjäisillä vuorilla, kuten Ōyamalla tai Hagurosanilla (Yamagatan prefektuurissa), suorittaen tōhan ja sangen kaltaisia rankkoja harjoitteita tavoitteenaan saavuttaa vuorien luonnossa läsnä olevat henkivoimat. 
Perinteisesti yamabushit pitävät päässään "tokin"iksi kutsuttua pientä, kulmikasta hattua ja kantavat "shakujō"-nimistä metallista sauvaa. Yllään he pitävät "kesa"a ja "suzukake"ksi kutsuttua hamppuvaatetta. 
Vuorilla he kantavat kotilosta tehtyä torvea keskinäiseen yhteydenpitoon ja miekkaa itsepuolustukseen.
Japanilaisten tarujen tengut ja karasutengut pukeutuvat yamabushien vaatteisiin.
Poikamiesboksi

Poikamiesboksi on Billy Wilderin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1960. Se on tragikomedia uskottomuudesta, rakkaudesta ja juonittelusta. Päähenkilö Baxter on vakuutusvirkailija, joka omaa uraansa edistääkseen lainaa asuntoaan esimiestensä syrjähyppyihin. Elokuva voitti parhaan elokuvan Oscar-palkinnon ja neljä muuta Oscaria. Se oli myös taloudellinen menestys.
Elokuva valittiin vuonna 1994 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Poikamiesboksin" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi sen kaikkien aikojen sadan parhaan komedian listalle.
Aapeli Vuoristo

Aapeli Vuoristo (31. lokakuuta 1913 Rovaniemi – 23. tammikuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen kuoronjohtaja ja musiikkineuvos.
Vuoristo tuli ylioppilaaksi Oulun lyseosta vuonna 1932. Hän opiskeli kansantaloutta Helsingin yliopistossa ja oli vuodesta 1938 lähtien puolustusvoimien palveluksessa. Talvisodassa hän palveli upseerina Karjalankannaksella ja työskenteli vuodesta 1942 puolustusvoimien ylipäällikön esikunnassa. Sodan jälkeen hän työskenteli valtiovarainministeriössä ja vuodesta 1948 Helsingin kaupunginhallituksen järjestelytoimistossa. Vuosina 1970–1976 hän oli kaupunginkanslian konttoripäällikkö.
Aapeli Vuoristo toimi kuoronjohtajana 50 vuoden ajan. Hänen johtamiaan olivat muun muassa Kalevan Laulajat, Kauppakorkeakoulun Ylioppilaskunnan Laulajat, Hyvinkään Mieslaulajat, Hämeenlinnan Mieskuoro, Helsingin kaupungin henkilökunnan kuoro Vox Urbana ja Helsingin vaattureiden kuoro. Hän toimi Ylioppilaskunnan Laulajien varajohtajana kuoron Amerikan-matkalla vuonna 1953 ja hän veti SULASOLin yhteislaulutilaisuuksia vuosina 1951–1992.
Vuoristo toimitti yhdeksän ensimmäistä osaa "Suuresta toivelaulukirjasta". Hän kirjoitti musiikista lehtiin, pakinoi radiossa ja sävelsi lauluja kuoroilleen. Hän sai musiikkineuvoksen arvon vuonna 1986.
Vuoristo oli naimisissa kirjailija Toini Vuoriston kanssa.
Manageri

Manageri on henkilö tai organisaatio, joka tukee tiettyä henkilöä tai ryhmää. Manageri voi työskennellä esimerkiksi musiikki-, elokuva- tai urheilualalla. 
Tehtävät.
Managerin tehtäviin voi kuulua esimerkiksi edunvalvonta, markkinointi ja/tai tiedotustoiminta. Tyypillisesti managerin toimeentulo muodostuu provisiosta, jota hän saa asiakkaan ansioista. Palkkio voi olla esimerkiksi jokin prosenttiosuus manageroitavan urheilijan tai taiteilijan saamista tuloista, levy-/oheistuotemyynnistä tai sponsorisopimuksista.
Manageritoiminta ja -koulutus Suomessa.
Suomessa luovan talouden agenttien ja managerien kattojärjestönä toimivat Agma ry ja MMF Finland . Suomessa esiintyvien taiteilijoiden edustajina ovat paljolti toimineet levy-yhtiöiden omat A&amp;R-managerit. Varsinaista managerikoulutusta Suomessa on järjestetty vasta vuodesta 2009 .Turun ammattikorkeakoulusta valmistuu tradenomeja urheilujohtamisen ja markkinoinnin osaamisaloilta.
Roolit.
Urheilupuolella on jossain määrin tyypillistä että managerin ja valmentajan roolit sekoittuvat keskenään, etenkin yksilöurheilussa, mutta toisaalta esim. Isossa-Britanniassa jalkapalloseurojen päävalmentajia nimitetään managereiksi, ja he ovat on päävastuussa seuran pelaajahankinnoista, mikä eroaa olennaisesti harjoituskentällä tapahtuvasta valmentajatyöstä. Myös esim. Hanna-Maria Seppälän ja hänen kahden veljensä perustama SportElite Marketing Oy oli manageritoimisto, joka keskittyi lähes yksinomaan urheilumarkkinointiin ja sponsorisopimuksiin. 
Musiikkialalla myös nykyaikainen musiikkikustantamo saattaa toteuttaa lauluntekijöiden managerointia.
Ted Meredith

James Edwin "Ted" Meredith (14. marraskuuta 1891 – 2. marraskuuta 1957) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija ja kaksinkertainen olympiavoittaja vuoden 1912 olympialaisissa Tukholmassa.
Hän syntyi Pennsylvaniassa, Yhdysvalloissa ja valittiin olympialaisiin ollessaan yhä lukio-opiskelija.
Tukholmassa Meredith otti osaa kolmeen kilpailuun. Ensimmäisenä oli vuorossa 800 metrin juoksu, jossa hän selvisi alku- ja välierien jälkeen finaaliin. Siellä hän seurasi edellisten olympialaisten voittajan Melvin Sheppardin hurjaa alkuvauhtia (puolimatkan väliaika 52,4) kahden muun amerikkalaisen ja Saksan Hanns Braunin kanssa. Takasuoralla amerikkalaiset sumputtivat Braunin pussiin, josta tämä yritti turhaan pois viimeisessä kaarteessa kuluttaen voimansa ja jääden kuudenneksi. Loppusuoralla Meredith ohitti Sheppardin ja voitti myöhemmin maailmanennätykseksi hyväksytyllä ajalla 1.51,9. Hän jatkoi juoksuaan vielä maaliviivan jälkeen 880 jaardin rajalle asti ja löi maailmanennätyksen silläkin matkalla tuloksella 1.52,5. 800 metrin tulos alitti Sheppardin edellisen olympiaennätyksen 0,9 sekunnilla.
Seuraavana lajina oli 400 metriä, jossa Meredith selvisi loppukilpailuun ja sijoittui neljänneksi. Lopuksi hän oli mukana Yhdysvaltain 4 x 400 metrin viestijoukkueessa, joka voitti olympiakultaa uudella maailmanennätyksellä 3.16,6.
Tukholman jälkeen Meredith aloitti opiskelut Pennsylvanian yliopistossa. Hän saavutti opiskeluaikanaan useita yliopistomestaruuksia samoin kuin Yhdysvaltain mestaruuksia. Ensimmäisen maailmansodan alkuvuosina hän rikkoi useita maailmanennätyksiä. Hän oli mukana Pennsylvanian yliopiston joukkueessa, joka teki vuonna 1915 maailmanennätyksen 3,18,0 4 × 440 jaardin viestissä. Samana vuonna 1915 hän voitti Yhdysvaltain mestaruuden 440 jaardilla ajalla 47,0. Aikaa ei hyväksytty ennätysluetteloon, koska se oli juostu suoralla radalla myötätuuleen. Toukokuussa 1916 hän juoksi sallituissa oloissa 47,4, mikä hyväksyttiin maailmanennätykseksi. Hieman myöhemmin Meredith juoksi 880 jaardin maailmanennätyksen 1.52,2, jolloin ottamatta jäänyt 800 metrin väliaika lienee ollut maailmanennätyksen alittava 1.51,5.
Meredith lopetti kilpauransa vuonna 1917 ja palveli armeijassa ensimmäisessä maailmansodassa. Sodan jälkeen hän palasi kilparadoille ottaen osaa Antwerpenin olympialaisiin 1920 400 metrin juoksijana, mutta putosi välierissä.
Meredith piti 440 jaardin maailmanennätystä nimissään vuoteen 1932 saakka, jolloin Benjamin Eastman rikkoi sen. Meredithin 800 metrin maailmanennätyksen rikkoi Séraphin Martin vuonna 1928 ja 880 jaardin ennätyksen Otto Peltzer vuonna 1926. 4 × 400 metrin viestijuoksun maailmanennätys pysyi voimassa vuoteen 1924 ja 4 × 440 jaardin maailmanennätys vuoteen 1931. Molemmat rikkoi lopulta Yhdysvaltain maajoukkue.
Päätettyään kilpauransa uudelleen hän ryhtyi kiinteistönvälittäjäksi. Ted Meredith kuoli Camdenissa, New Jerseyssä.
Beroe-stadion

Beroe-stadion () on monikäyttöinen stadion Stara Zagorassa Bulgariassa. Stadion avattiin vuonna 1962. Nykyään sitä käytetään enimmäkseen jalkapallossa PFC Beroe Stara Zagoran kotikenttänä. Stadionille mahtuu 22 300 ihmistä.
Boulazac-Isle-Manoire

Boulazac-Isle-Manoire on kunta Lounais-Ranskassa Dordognen departementissa Uuden- Akvitanian alueella.
Historia.
Kunta muodostettiin 1. tammikuuta 2016 kun kolme kuntaa Atur, Boulazac ja Saint-Laurent-sur-Manoire yhdistyivät. Vuoden 2017 alussa kuntaan liittyi vielä Sainte-Marie-de-Chignac. 
Nähtävyyksiä.
Kunnan nähtävyyksiä on Boulazacin kylässä oleva linna "Château du Lieu-Dieu". Se on rakennettu 1300- ja 1400-luvuilla. Linna on yksityiskäytössä eikä se ole avoinna vierailijoille.
Saint-Laurent-sur-Manoiren kartanossa on museo, jossa on esillä Ranskan entisen ulkoministerin Roland Dumasin virassaan saamia lahjoja.
Beaumontois-en-Périgord

Beaumontois-en-Périgord on kunta Lounais-Ranskassa Dordognen departementissa Uuden-Akvitanian alueella.
Historia.
Kunta muodostettiin 1. tammikuuta 2016, kun neljä kuntaa Beaumont-du-Périgord, Labouquerie, Nojals-et-Clotte ja Sainte-Sabine-Born yhdistyivät.
Pays-de-Belvès

Pays-de-Belvès on kunta Lounais-Ranskassa Dordognen departementissa Uuden-Akvitanian alueella. Se on valittu kauneimpien ranskalaiskylien "Les Plus Beaux Villages de France" -järjestön jäseneksi.
Historia.
Kunta muodostettiin 1. tammikuuta 2016 kun kaksi kuntaa Belvès ja Saint-Amand-de-Belvès yhdistyivät.
Bontšuk-stadion

Bontšuk-stadion () on monikäyttöinen stadion Dupnitsassa Bulgariassa. Nykyään sitä käytetään enimmäkseen jalkapallossa PFC Marek Dupnitsan kotikenttänä. Stadionille mahtuu 30 000 ihmistä.
Mikko Sairanen

Mikko Sairanen (5. heinäkuuta 1894 Ruskeala – 16. huhtikuuta 1928 Sortavala) oli suomalainen reservinluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Mikko Sairanen ja Kristiina Sorsa. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Alice Sofia Laineen kanssa.
Opinnot.
Hän kävi kauppakoulun Helsingissä vuosina 1912 – 1914 ja suoritti yksityisesti osan seitsemännestä luokasta Sortavalan lyseossa.
Jääkärikausi.
Tämä nuori konttoristi liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 12. tammikuuta 1916 ja otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 30. joulukuuta 1917.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Sairanen palasi Suomeen 25. kesäkuuta 1918 ja astui 18. elokuuta 1918 palvelukseen Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4:n 1. pataljoonaan, missä toimi talousvääpelinä. Armeijasta hän erosi 6. helmikuuta 1919 ja astui 15. maaliskuuta 1919 palvelukseen Uudenmaan rykmentin 3. pataljoonaan, missä toimi aluksi esikunnassa talousvääpelinä ja 25. toukokuuta 1919 alkaen pataljoonan majoitusmestarina ja 8. tammikuuta 1920 alkaen taloudenhoitajana. Armeijasta hän erosi 6. toukokuuta 1920 ja astui Rajavartioston palvelukseen ja sijoitettiin Raudun paikallisviraston päälliköksi Kannaksen rajavartiostoon 30. kesäkuuta 1920, missä tehtävässä hän palveli 31. joulukuuta 1923 saakka, kunnes jälleen astui armeijan palvelukseen ja sijoitettiin Keski-Suomen rykmentiin majoitusmestariksi 1. tammikuuta 1924, josta hänet siirrettiin takaisin Rajavartiostoon ja hänet sijoitettiin Kainuun rajavartioston rahastonhoitajaksi 15. heinäkuuta 1924 alkaen, josta hänet siirrettiin Muonavarikko 3:n päälliköksi 1. huhtikuuta 1926 ja oli tehtävässä 16. huhtikuuta 1928 saakka. Hän oli Inkerin avustuskomitean jäsenenä 25. huhtikuuta 1922 - 31. joulukuuta 1923 välisen ajan.
Olof Alfthan

Olof Sigurd Alfthan (29. elokuuta 1925 Elimäki – 29. tammikuuta 2000) oli suomalainen lääkäri. Hän oli Suomen ensimmäinen varsinainen urologian professori.
Alfthanin vanhemmat olivat lääketieteen lisensiaatti Sigurd Alfthan ja Ellen Lundgren ja puoliso vuodesta 1950 Raili Marjatta Pousi. Marraskuussa 1942 venäläinen vankikarkuri ampui pakomatkallaan Alfthanin isän perheen huvilatontilla, Alfthan itse sai samassa tilanteessa osuman olkapäähänsä. Alfthan kirjoitti ylioppilaaksi Mikkelissä, isänsä ja isoisänsä tavoin hän opiskeli lääkäriksi ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1956 ja tohtoriksi samana vuonna. Hän pätevöityi kirurgiksi 1960 ja urologiksi 1963. Kirurgian dosentti hänestä tuli 1967 ja kirurgian apulaisprofessori 1974. Vuonna 1986 Helsingin yliopistoon perustettiin urologian professuuri, jota Alfthan hoiti ensimmäisenä vuoteen 1992 asti. 
Alfthan tutki erityisesti eturauhassyöpää, virtsarakon syöpää ja miehen impotenssia. Hän perusti 1979 professori K. J. Oraviston kanssa Finnprostata-tutkimusryhmän ja myöhemmin vastaavanlaisen virtsarakkosyöpää koskevan Finnbladder-ryhmän. Hän aloitti Suomessa virtsanpidätyskyvyttömyyden sekä impotenssin proteesileikkaukset. Alfthan oli perustamassa Urologista tutkimussäätiötä alan apurahojen jakamiseksi. Pohjoismaisen urologiyhdistyksen puheenjohtajana hän toimi yhdeksän vuotta ja oli vielä viime elinvuosinaan kirjoittamassa Suomen urologiyhdistyksen historiikkia.
Beynac-et-Cazenac

Beynac-et-Cazenac on kunta Dordognen departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 506 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Beynac-et-Cazenacin pinta-ala on 13 neliökilometriä.
Beynac-et-Cazenac on valittu kauneimpien ranskalaiskylien "Les Plus Beaux Villages de France" -järjestön jäseneksi.
Armand Krajnc

Armand Krajnc (s. 7. elokuuta 1973 Landskrona) on ruotsalainen entinen nyrkkeilijä. Ammattilaisena hän oli WBO-liiton keskisarjan maailmanmestari vuosina 1999–2002. Nykyisin Krajnc toimii valmentajana ja asuu Ystadissa vaimonsa ja kahden lapsensa kanssa.
Amatööriura.
Armand Krajncin vanhemmat ovat lähtöisin Sloveniasta. Nuorena hän harrasti jalkapalloa ja karatea, jossa hän saavutti 1.danin mustan vyön vuonna 1992. Nyrkkeilyn Krajnc aloitti vuonna 1986 Landskrona Boxningsklubbissa. Vuonna 1991 hän sijoittui nuorten Ruotsin mestaruuskilpailuissa kolmanneksi, ja seuraavana vuonna hän voitti kilpailuissa kultaa.
Vuonna 1995 hän vaihtoi seuraa Höllviken Boxningsklubbiin. Aikuisten Ruotsin mestaruuskilpailuissa hän oli toinen vuosina 1995 ja 1996. Molempina vuosina mestaruuden voitti kymmenkertainen Ruotsin mestari Roger Pettersson. Samoina vuosina Krajnc kuitenkin voitti Slovenian mestaruuskilpailut. Vuonna 1995 hän nyrkkeili maailmanmestariksi ja vuonna 1996 Euroopan mestariksi. Molemmissa kisoissa hän edusti Sloveniaa. 
Ammattilaisura.
Vuonna 1996 Armand "Lion" Krajnc siirtyi ammattilaiseksi Saksaan. Ensimmäisestä kymmenestä ottelustaan Krajnc voitti yhdeksän tyrmäyksellä, ja hän oli voittamaton vielä 21 ottelun jälkeen kun hän 27. elokuuta 1999 kohtasi brittiläisen Jason Matthewsin WBO:n keskisarjan maailmanmestaruusottelussa Saksan Lyypekissä. Krajnc voitti senkin ottelun teknisellä tyrmäyksellä kahdeksannessa erässä.
Vuonna 2000 Krajnc puolusti mestaruuden menestyksekkäästi kaksi kertaa, vastustajina Jonathan Corn (voitto tyrmäyksellä) ja Bert Schenk (voitto teknisellä tyrmäyksellä). Kesäkuussa 2001 Krajncin ja Universum Box-Promotions -tallin välillä syntyi erimielisyyksiä, ja nyrkkeilijä luovutti mestaruutensa. WBO kuitenkin palautti mestaruuden hänelle. Marraskuussa samana vuonna Krajnc kohtasi toisen ruotsalaisnyrkkeilijän Paolo Roberton mestaruusottelussa, jonka Krajnc voitti tuomariäänillä 3–0. 6. huhtikuuta 2002 Krajnc kohtasi namibialaisen Harry Simonin Tanskan Kööpenhaminassa. Simon voitti ottelun tuomariäänin 2–1 ja valloitti näin mestaruuden. Tappio oli Kranjcin ensimmäinen ammattilaisena, 26 voiton jälkeen.
Armin Krajnc kävi vielä neljä ottelua, ennen kuin hän 27. maaliskuuta 2004 nousi kehään ottelemaan WBA- ja IBF-liittojen maailmanmestaruudesta ylemmässä keskisarjassa. Mestaruuden puolustaja, saksalainen Sven Ottke voitti tuomariäänin 3–0. Urallaan voittamaton Ottke ilmoitti heti ottelun jälkeen lopettavansa ammattilaisuransa, ja myös Krajnc teki saman päätöksen.
Uransa 32 ottelusta Krajnc voitti 29 (21 tyrmäyksellä) ja hävisi kolme (yksi tyrmäyksellä).
Viljo Halme

Karl Viljo Halme (24. tammikuuta 1907 Helsinki – 21. lokakuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija, jota pidetään yhtenä Suomen kaikkien aikojen parhaista jalkapallomaalivahdeista. 
30:ssä A-maaottelussa Suomea edustanut Halme aloitti uransa Työväen Urheiluliiton sarjoissa pelanneessa Helsingin Jyryssä, josta siirtyi vuonna 1931 Helsingin Jalkapalloklubiin. Halme oli Ernst Grönlundin, Leo Karjaginin, Aatos Lehtosen, Kaarlo Oksasen sekä Kurt Weckströmin ohella tunnetuimpia TUL:stä porvariseuroihin loikanneita jalkapalloilijoita. Siviiliammatiltaan hän oli usean muun TUL:n helsinkiläisen jalkapalloilijan tapaa putkimies.
Ura jalkapalloilijana.
Maalivahtina pelannut Halme voitti Helsingin Jyryn joukkueessa vuonna 1927. Moskovan spartakiadeissa 1928 hän oli Työväen Urheiluliiton jalkapallojoukkueen kapteeni. Koska sosialidemokraattien hallitsema TUL oli kieltänyt urheilijoitaan osallistumasta kommunistisen Punaisen urheiluinternationaalin järjestämiin spartakiadeihin, erotettiin joukkueen pelaajat liiton jäsenyydestä vuotta myöhemmin. Halme itse kannatti Neuvostoliiton kanssa tehtävää urheiluyhteistyötä muun muassa "Työväen Urheilulehdelle" vuonna 1928 antamassaan haastattelussa. 
Syyskuun lopulla 1929 spartakiadeihin osallistuneet jalkapalloilijat julkaisivat "Työväen Urheilulehdessä" kirjeen, jossa he halveksuivat porvariseuroihin siirtyneitä urheilijoita ja ilmoittivat, etteivät vaihda puolta, vaikkeivat enää saisi pelata otteluakaan. Ilman seuraa jäänyt Halme oli tämän jälkeen mukana TUL:sta erotettujen jalkapalloilijoiden vuonna 1931 perustaman Helsingin Pallo-Veikkojen toiminnassa, mutta kun sitä ei hyväksytty Suomen Palloliiton jäseneksi, siirtyi hän vielä samana vuonna HJK:n riveihin.
A-maajoukkueessa Halme debytoi vuonna 1932 Ruotsia vastaan, kun hänet vaihdettiin loukkaantuneen Gunnar Närhisen tilalle. Vuonna 1936 Halme oli Suomen jalkapallojoukkueen varamiehenä Berliinin kesäolympialaisissa. Mestaruussarjassa hän saavutti Helsingin Palloseuran joukkueessa hopeaa vuonna 1936.
Muut lajit.
Halme pelasi urheilu-urallaan myös jääpalloa ja jääkiekkoa. Jääpallossa hän saavutti Jyryn joukkueessa vuonna 1924. Jääkiekon Suomen mestaruuden Halme voitti HJK:ssa vuonna 1932.
Roman Pavljutšenko

Roman Anatoljevitš Pavljutšenko (, s. 15. joulukuuta 1981 Stavropol, Neuvostoliitto) on venäläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa venäläistä Lokomotiv Moskovaa ja lukeutuu myös Venäjän maajoukkueen runkopelaajiin.
Pavljutšenko aloitti ammattilaisuransa Dinamo Stavropolin riveissä vuonna 1999. Vuonna 2000 hän siirtyi Rotor Volgogradiin. Moskovan Spartakia Pavljutšenko on edusti vuodesta 2003 lähtien aina kesään 2008 saakka, jolloin hän siirtyi siirtoikkunan viimeisinä aukiolo päivinä Tottenhamiin. Hän ehti saavuttaa Spartakissa cup-mestaruuden vuonna 2003 ja liigan maalikuninkuuden vuonna 2006.
Tottenhamiin Pavljutšenko hankittiin lähinnä korvaamaan Manchester Unitediin siirtynyttä Dimităr Berbatovia. Kesällä Pavljutšenko niitti mainetta Jalkapallon EM-turnauksessa, joka osaltaan helpotti siirtymistä Venäjältä Englantiin. Pavljutšenko ehti tehdä EM-lopputurnauksessa kolme maalia. 1. maaliskuuta 2009 Pavljutšenkosta oli lähellä tulla ensimmäinen pelaaja, joka on tehnyt jokaisella Carling Cupin pelikierroksella vähintään yhden maalin kun Tottenham kohtasi Carling Cupin finaalissa Manchester Unitedin. Pavljutšenko ei kuitenkaan onnistunut finaalissa maalinteossa, joten hänestä ei tullut ensimmäistä pelaajaa joka on tehnyt maalin jokaisella Carling Cupin kierroksella.
Venäjän maajoukkueessa Pavljutšenko debytoi vuonna 2003.
Päännyökkääjälihas

Päänkiertäjälihas () on parillinen lihas, joka kulkee kaulan etupuolella ihon alla. Sen tehtävänä on auttaa pään eteenpäintaivutuksessa ja kiertämisessä. Se toimii myös sisäänhengityksen apulihaksena. Päänkiertäjälihaksen alaosa peittää kaulavaltimon tupen eli sidekudoskalvon, jonka sisällä kulkee yhteisen kaulavaltimon ("arteria carotis communis") lisäksi kaulalaskimo ("vena jugularis") ja kiertäjähermo ("nervus vagus").
Lucky Strike

Lucky Strike on British American Tobaccon alaisuudessa toimiva savukemerkki. Puhekielessä Lucky Strike -savukkeista käytetään lempinimeä "Luckies". Euroopan markkinoilla monet Lucky Strike savukkeet ovat varustettuja "Flow Filter" suodattimella, jonka tarkoituksena on parantaa makua. 
Historiaa.
Vuodesta 1871 Lucky Strike oli virginialaisen R. A. Pattersonin valmiiksi pätkiksi leikattu purutupakka. Merkki siirtyi American Tobacco Companyn savukemerkiksi 1905. Vuonna 1917 merkkiä markkinoitiin mainoslauseella "”It’s Toasted”" (”Se on paahdettua”), sillä siihen käytetty tupakka kuivattiin paahtamalla auringossa kuivaamisen sijaan. Keino oli poikkeuksellinen ja sen on sanottu selittävän ”Luckiesien” omalaatuisen maun. Myös lyhennetty viesti ”L.S./M.F.T.” ("”Lucky Strike means fine tobacco”") lisättiin pakkaukseen samana vuonna.
Toisen maailmansodan aikana Lucky Strikea kampanjoitiin otsakkeella "”Lucky Strike Green has gone to war”". Pakkauksen tummanvihreä sävy muuttui valkoiseksi. Yhtiön selittämän mukaan vihreässä väriaineessa käytetty kupari säästettiin sotateollisuuden käyttöön. Ovela kampanja sai käyttäjän näyttämään isänmaalliselta, kun todellisuudessa yhtiö halusi modernisoida tuotteen ulkokuvaa houkutellakseen kuluttajiksi myös naispuolisia tupakoitsijoita.
Lucky Strike on valmistanut myös nuuskaa.
External Stowage Platform

External Stowage Platform eli ESP on Kansainvälisen avaruusaseman varaosien (Orbital Replacement Unit eli ORU) säilytykseen tarkoitettu paineeton osa. Niitä on kaikkiaan kolme ja vaikka niissä ei ole painetta, tarvitsevat jotkut osat sähköä lämmittimiinsä. Osat kiinnitetään ESP:hin Flight Releasable Attachment Mechanism eli FRAM-mekanismeilla. 
ESP-1.
Ensimmäinen External Stowage Platform eli ESP-1 kiinnitettiin Destiny-moduulin runkoon 13. maaliskuuta 2001 lennon STS-102 avaruuskävelyllä. Se saa virtansa Unity-moduulista ja siinä on kaksi FRAM:ää.
ESP-2.
ESP-2 asennettiin lennolla STS-114. ESP-2 on paljon suurempi kuin ESP-1 ja siinä on kahdeksan FRAM:ia kahdeksalle ORU:lle. Se saa virtansa Unity-moduulista kuten ESP-1, mutta on kiinnitetty Quest-moduuliin.
ESP-3.
ESP-3 asennettiin 14. elokuuta 2007 lennolla STS-118. ESP-3 oli ensimmäinen merkittävä asennustehtävä, joka tehtiin kokonaan robottikäsivarsilla. ESP-3 asennettiin Integrated Truss Structuren P3-segmenttiin.
Antti Majanlahti

Antti Mikonpoika Majanlahti (28. joulukuuta 1966 Tampere – 30. syyskuuta 2017 Rauma) oli suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja.
Majanlahti oli koulutukseltaan teatteritaiteen maisteri. Hän on esiintynyt Silverinä nuorisosarjassa "Kuka uskoo haikaraa" (1983), nuorisorikollisena Taavi Kassilan ohjaamassa televisiosarjassa "Autovaras" (1991) sekä nuorena hulivilipoikana Anna-Leena Härkösen romaaniin perustuvassa televisiosarjassa "Häräntappoase" (1989). Majanlahti näytteli myös muun muassa elokuvissa "Mestari" (1992), "Vaiennut kylä" (1997), "Kulkuri ja joutsen" (1999) ja "Joensuun Elli" (2004) sekä televisiosarjoissa "Samppanjaa ja vaahtokarkkeja" (1995–1997), "Hovimäki" (2000–2002) ja "Uusi päivä" (2010–2017).
Näyttelijäntyönsä lisäksi Majanlahti ohjasi useita näytelmiä. Lukuisista teatterirooleistaan Majanlahti muistetaan muun muassa näytelmistä "Vanhempieni romaani", "Orvot", "Merlin-Paholaisen poika", "Sadan vuoden yksinäisyys", "Runar ja Kyllikki", "Ankkurilyhty", "Reviisori", "B.Virtanen", "39 askelta", "Diivat", "NääsNääsNews"-revyy.
Vuosina 2002–2007 Majanlahti toimi Lappeenrannan kaupunginteatterin johtajana. Vuoden 2017 elokuussa hänet valittiin Valkeakosken kaupunginteatterin johtajaksi, ja hänen oli tarkoitus aloittaa tehtävässä päätoimisesti vuoden 2018 helmikuussa.
Majanlahti asui perheineen Tampereen Viinikassa. Hän oli ohjaaja-teatterinjohtaja Mikko Majanlahden ja näyttelijä Maija-Liisa Majanlahden poika. Majanlahti oli naimisissa ja hänellä oli kaksi lasta. 
Majanlahti kuoli 50-vuotiaana 30. syyskuuta 2017 Raumalla työasunnossa. Ruumiinavauksessa kuolinsyyksi paljastui sydänkohtaus nukkuessa. Majanlahti siunattiin Viinikan kirkossa 27. lokakuuta ja haudattiin Vatialan hautausmaalle Kangasalle.
John Lawton

John Cooper Lawton (11. kesäkuuta 1946 Halifax, Britannia – 29. kesäkuuta 2021) oli brittiläinen muusikko, joka muistetaan parhaiten laulajana yhtyeissä Lucifer's Friend (1970-1976, 1981, 1994), Les Humphries Singers ja Uriah Heep (1976-1979).
Musiikkiura.
Lawton aloitti musiikkiuransa 1960-luvun alussa "The Deans" -nimisessä yhtyeessä. 1970-luvulla hän lauloi saksalaisissa Lucifer's Friend ja Les Humphries Singers -yhtyeissä. Lucifer's Friend esitti heavy metalia ja hard rockia ja Les Humphries Singers gospelvaikutteisia popkappaleita. Lawton oli myös Les Humphries Singersin riveissä edustamassa Länsi-Saksaa vuoden 1976 Eurovision laulukilpailussa. 
Vuonna 1976 Lawtonista tuli hard rock/heavy metal-yhtye Uriah Heepin uusi laulaja erotetun David Byronin tilalle. Lawton levytti Uriah Heepin kanssa kolme studioalbumia; "Firefly" (1977), "Innocent Victim" (1977) ja "Fallen Angel" (1978). Yhtye oli tuolloin suosittu erityisesti Euroopassa. Hänen aikakautensa yhtyeessä päättyi vuonna 1979 musiikillisiin erimielisyyksiin toisen Uriah Heep -jäsenen Ken Hensleyn kanssa. 1970-luvun jälkeen Lawton on ollut mukana erilaisissa yhtyeprojekteissa ja on johtanut muun muassa omaa yhtyettään. Vuonna 1995 Lawton palasi Uriah Heepin laulajaksi muutaman keikan ajaksi Etelä-Afrikassa, kun yhtyeen nykyinen laulaja Bernie Shaw kärsi ääniongelmista.
Kiliks

Kiliks () oli kreikkalaisessa mytologiassa Agenorin ja Telefassan poika ja Kadmoksen, Foiniksin ja Europen veli. Toisen version mukaan Europe olisikin ollut Foiniksin tytär.
Zeuksen rakastuttua Europeen ja vietyä tämän mukanaan Kreetaan valkoisen härän hahmossa, tämän isä lähetti veljekset etsimään Europea kehottaen heitä olemaan palaamatta, kunnes he löytäisivät sisarensa. Kun etsintä ei tuottanut tulosta, nämä päättivät olla palaamatta kotiinsa. Kiliks asettui asumaan Vähään-Aasiaan, ja maata kutsuttiin hänen mukaansa Kilikiaksi.
Väinö Sipilä

Väinö Jeremias Sipilä (24. joulukuuta 1897 Pälkäne – 12. syyskuuta 1987 Pälkäne) oli suomalainen kestävyysjuoksija, joka tunnetaan myös nimillä "Pälkäneen hirvi" ja "Pälkäneen orhi". 
Urheilusaavutukset.
Hänen parhaat kansainväliset saavutuksensa olivat 20 000 m:n ja 30 000 m:n maailmanennätykset sekä neljäs sija Pariisin olympialaisten 10 000 m:llä. Sipilä osallistui myös Amsterdamin (1928) olympialaisiin sijoittuen 15:nneksi maratonilla. Lisäksi hän voitti muun muassa neljästi maastojuoksun Suomen mestaruuden. Hän voitti kolme kertaa Suomen Urheilulehden maratonin eli 25 000 metrin katujuoksun 1920-luvulla ja saavutti näin kiertopalkintona olleen ”Mäntysen Hirven”-pienoispatsaan.
Sipilä edusti aktiiviuransa aikana Tampereen Pyrintöä ja toimi myöhemmin Pälkäneen Lukossa, muun muassa seuran puheenjohtajana 1940–1961.
Pesäpallo.
Väinö Sipilä pelasi pesäpalloa vuonna 1922 Toijalan suojeluskunnan joukkueessa ja voitti samana vuonna SM-hopeaa pesäpallon Suomen mestaruuskilpailuissa.
Huomionosoitukset.
Väinö Sipilä on palkittu Suomen urheilun kultaisella ansioristillä.
Väinö Sipilän kotipaikkakunnalla Pälkäneellä on nimetty hänen lenkkeilymaastoonsa johtava tie Väinö Sipilän tieksi. Pälkäneen urheilukentän laidalla on Anitta Toivion veistämä kolmen pienveistoksen sarja, joista yksi esittää Sipilää ja kaksi muuta pikaluistelija Toivo Salosta ja paralympialaisvoittaja Jouko Gripiä. 
Sukulaiista.
Väinö Sipilä tytär Leena myöh. Hussa oli aitajuoksija osallistuen Helsingin olympialaisiin 80 metrin aitajuoksussa ja pikaviestissä. Toinen tytär Hely myöh. Saarinen oli myös pika-aituri ja saavuti SM-mitaleita 1950-luvun alussa. Väinön vanhemi veli Toivo Sipilä saavutti myös SM-viesteissä radalla ja maastossa.
Karvakuonovompatti

Karvakuonovompatti eli etelänkarvakuonovompatti ("Lasiorhinus latifrons") on yksi maailman kolmesta vompattilajista, ja muodostaa yhdessä pohjankarvakuonovompatin ("Lasiorhinus krefftii") kanssa "Lasiorhinus"-suvun. Laji elää eteläisessä Australiassa, jossa se on silmälläpidettävä.
Koko ja ulkonäkö.
Karvakuonovompatin ruumis on vahva ja hyvin kaivamiseen sopeutunut. Se painaa noin 20–30 kg. Ruumis on lähes metrin pituinen, jalat ovat lyhyet ja voimakkaat. Häntä on pieni ja usein eläimen tuuhean karvan peittämä.
Elintavat.
Karvakuonovompatti on kasvinsyöjä. Se syö pääosin tuoretta ruohoa ja heinäkasveja. Kuivien kausien aikana se joutuu turvautumaan pienten pensaiden lehtiin ja varsiin sekä joissakin tapauksissa myös juuriin.
Karvakuonovompatit ovat tehokkaita kaivajia. Ne voivat kaivaa etujaloillaan 150 metrin säteelle ulottuvia luolastoja ja yhdellä karvakuonolla voi olla pesänään useampi luolasto.
Karvakuonovompatti saa poikasia kerran vuodessa, yleensä syyskuun ja joulukuun välisenä aikana, jos sadeolosuhteet ovat sopivat. Yleensä naaras synnyttää kerralla 1-2 poikasta. Poikaset syntyvät hyvin pienikokoisina, minkä jälkeen ne kehittyvät ja kasvavat emonsa pussissa. Karvakuonovompatit elävät luonnossa keskimäärin 14-vuotiaiksi.
Pertti Mutanen

Pertti Mutanen, (s. 6. elokuuta 1947) on suomalainen elokuvaaja. Hän sai Jussi-palkinnon kuvauksestaan elokuvassa "Valkoinen kääpiö" (1986).
Mutanen on yksi merkittävimmistä vanhemman polven elokuvaajista. Hän on toiminut "hovikuvaajana" niin Jaakko Pyhälälle ("Jon" 1983, "Ursula" 1986, "Armon aika" 1998), Mikko Niskaselle ("Mona ja palavan rakkauden aika" 1983, "Elämän vonkamies" 1986, Nuoruuteni savotat 1988) kuin Claes Olssonillekin ("En sparv i tranedans" 1992, "Akvaariorakkaus" 1993, "Ihanat naiset rannalla" 1998, "Onnen varjot" 2005). Hän on tehnyt tiivistä yhteistyötä Timo Koivusalon kanssa ja kuvannut kaikki tämän elokuvat "Sibelius"-elokuvasta (2003) eteenpäin.
Mutanen on Suomen Elokuvaajien Yhdistyksen jäsen.
Samuel von Brukenthal

Samuel von Brukenthal (1721 Leschkirch – 1803 Hermannstadt) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan paroni ja Transilvanian kuvernööri. 
Von Brukenthal syntyi transilvaniansaksilaiseen perheeseen vuonna 1721. Perhe aateloitiin vuonna 1724. Myöhemmin von Brukenthal matkusti opiskelemaan Halleen ja Jenaan. Wienissä von Brukenthalista kehkeytyi Itävallan keisarin alueellinen kansleri. Transilvanian kuvernööriksi von Brukenthal nousi vuonna 1774 ja toimi virassa vuoteen 1787 saakka. Kuvernöörinä hän rakennutti muun muassa edustavan Brukenthalin palatsin kuolinkaupunkiinsa Hermannstadtiin.
Konstinkai

Konstinkai on yksi Lyypekin satama-alueen viidestä terminaalista. Terminaali sijaitsee Trave-joen varrella ja sitä operoi Lübecker Hafen-Gesellschaft. Pinta-alaa alueella on 131 707 m². Konstinkain satamalaituri on 1 108 metriä pitkä ja syvyyttä terminaalilla on yli 9,5 metriä. Konstinkain kautta kulkee rekkoja, perävaunuja, uusia autoja ja metsäteollisuuden tuotteita. Lisäksi terminaali käsittelee raskaita tavaroita. Terminaali työllistää 75 ihmistä. 
Eniten yhteyksiä terminaalista on Suomeen, Venäjälle ja Baltiaan. Esimerkiksi Pietariin, Venäjälle, on Konstinkaista viikoittainen lähtö.
Sound Horizon

Sound Horizon (サウンドホライズン), fanien käyttämältä nimeltään "Sanhora" (サンホラ) on japanilainen ryhmä muusikkoja, joiden johtajana ja yhtyeen perustajana toimii säveltäjä Revo. Ryhmä käyttää itsestään nimitystä "fantasiayhtye" (幻想楽団). Yhtyeen tyylilajina on J-rock/J-pop.
Musiikillinen tyyli.
Sound Horizonin kappaleet sisältävät tarinoita, sillä albumin jokainen kappale sisältää oman tarinansa ja albumi yhdessä muodostaa suuren tarinan. Musiikissa on vahvoja anime-vaikutteita ja Revo on säveltänyt muun muassa Gunslinger Girl -animen "image album". Musiikin sanoitukset ovat yleensä mystisiä ja metaforisia, jopa enemmän kuin muilla J-rock-muusikoilla. Kappaleiden aiheina ovat muun muassa sota, rikollisuus, parisuhteet, legendat, unet ja muinaiset kiroukset.
Historia.
Yhtye sai alkunsa, kun Revo julkaisi musiikkituotoksiaan kotisivuillaan 1990-luvun loppupuolella. Sound Horizon osallistui Comic Marketiin vuonna 2001 ja julkaisi ensimmäisen tarina-albuminsa "Chronicle:n", joka sisälsi vain instrumentaalikappaleita, satunnaisilla kerronnalla ja taustakuorolla sekä äänitehosteilla. Varsinainen laulaminen alkoi vasta heidän toisella levyllään "Thanatos". 
Vuonna 2004 yhtye julkaisi albumin "Elysion ~Rakuen e no Zensōkyoku~". Se oli yhtyeen ensimmäinen levy-yhtiön kautta julkaisema albumi, ja koostui pääosin siihen mennessä omakustannelevyillä julkaistuista kappaleista. 
Jäsenet.
Ainoastaan säveltäjä Revo on pysyvänä jäsenenä jokaisella levyllä. Muut jäsenet/tukihenkilöt vaihtelevat levyittäin.
Adam Wylie

Adam Wylie (s. 23. toukokuuta 1984 San Dimas, Kalifornia) on yhdysvaltalainen Young Artist -palkittu näyttelijä, joka tuli tunnetuksi televisiosarjasta "Rooman sheriffi".
Kaliforniassa syntynyt Wylie aloitti näyttelemisen 4-vuotiaana lelumainoksissa. 1990-luvulla hän esiintyi pienissä rooleissa tv-sarjoissa ja elokuvissa, kuten "Lastentarhan kyttä", "Katkera rohto", "Koti kuntoon", "Seinfeld" ja "Isojen poikien leikit". Wylie tuli kuitenkin tunnetuksi 1990-luvulla televisiosarjasta "Rooman sheriffi" vuosien 1992–1996 välisenä aikana. Ensimmäisen pääroolin Wylie sai animaatiosarjassa "The Incredible Dennis the Menace", josta hän voitti Young Artist -palkinnon ääninäyteltyään sarjan päähahmoa Ville Vallatonta. 
Lapsinäyttelijäuransa jälkeen Wylie esiintyy edelleen televisiosarjoissa ja elokuvissa niin näytelmärooleissa, kuin äänirooleissa, kuten "Walker, Texasista", "Amyn lailla", "Gilmoren tytöt", "Veljemme on nero", "Veronica Mars", "Ben 10", "Jake Long – amerikkalainen lohikäärme" ja . Hän on myös esiintynyt Broadwayn musikaalinäytelmissä.
Mustakitaturska

Mustakitaturska ("Micromesistius poutassou") on Pohjois-Euroopan merten pienehkö turskakala. Se oli vuosituhannen alussa Koillis-Atlantin kalastuksen suurin saalis.
Koko ja ulkonäkö.
Mustakitaturskan pituus on yleensä 15–30 cm mutta se voi kasvaa jopa 50 senttiä pitkäksi. Nimensä mukaisesti sen kita on mustahko. Elävä kala on hopeanväristen suomujen peittämä. Suomut lähtevät helposti irti, ja suomuton kala on päältä siniharmaa, alta hohtavan valkoinen. Kolme selkäevää ovat selvästi erillään, samoin kaksi peräevää. Partasäie puuttuu.
Levinneisyys.
Mustakitaturskan levinneisyys ulottuu Välimerestä ja Pohjois-Afrikasta Islantiin ja Barentsinmerellä Huippuvuorille ja Kuolan niemimaalle. Tavataan myös Grönlannissa ja Pohjois-Amerikan rannikolla.
Mustakitaturska elää rannikkojen ulkopuolella 150–900 metrin syvyydessä, yleisenä 300–400 metrissä mannerjalustan reunan tuntumassa.
Lisääntyminen ja elintavat.
Mustakitaturska tulee sukukypsäksi noin kolmen vuoden ikäisenä. Kutu tapahtuu helmi-huhtikuussa. Päälisääntymisalue on Britteinsaarten länsipuolella. Kesällä kalat vaeltavat pohjoisemmaksi Färsaarten, Islannin ja Norjan vesille. Mustakitaturska syö pääasiassa äyriäisiä mutta myös pieniä kaloja.
Kalastus ja käyttö.
Mustakitaturskan kalastus on suhteellisen uusi ilmiö. Suuren kannan olemassaolo Britteinsaarten länsipuolella tuli esiin planktontutkimuksissa vasta 1970-luvulla. Pyyntimäärät olivat suuria jo 1980-luvulla, yli 500 000 tonnin luokkaa. Vuoden 1995 jälkeen saaliit nousivat vielä jatkuvasti vuoden 2004 huippuun 2,4 miljoonaan tonniin; mustakitaturska oli tuona vuonna tonnimääräisesti maailman neljänneksi suurimman saaliin tuottanut pyyntikala. Mustakitaturska oli joitain vuosia suurin Koillis-Atlantin saaliskala, mutta saalismäärät ovat sittemmin kääntyneet varsin jyrkkään laskuun. Vuoden 2009 pyyntikiintiö oli 590 000 tonnia, mikä oli vielä 45 % tieteellistä suositusta suurempi, ja vuoden 2010 kiintiö oli 548 000 tonnia. Pyynti tapahtuu pääasiassa pelagisilla trooleilla kalan lisääntymisalueilla. Suurimmat pyytäjät ovat Norja, Färsaaret, Islanti ja Venäjä. Saalis käytetään pääosin teollisuuskalaksi ja prosessoidaan esimerkiksi kalajauhoksi.
Harha (albumi)

Harha on vuonna 1998 julkaistu "20 suosikkia" -sarjaan kuuluva suomalaisen Ernos-yhtyeen kokoelmalevy levytyksistä vuosilta 1966-1973. Tämä aikaväli oli yhtyeen huippuaikaa, jolloin yhtyeeltä ilmestyi useita singlejä ja kolme LP-levyä. Levy on kattava kokoelma kaikista single-hiteistä ja parhaista albumiraidoista. Eniten esityksiä on yhtyeen ensimmäiseltä albumilta Rutto ja romu vuodelta 1968. Mukana on myös Ernon tunnetuimmat soolo-hitit.
Erik Rasmussen

Erik Rasmussen (s. 24. joulukuuta 1960) on tanskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. 
Ura.
Pelaajaurallaan Rasmussen pelasi hyökkäävänä keskikenttäpelaajana useissa tanskalaisseuroissa. Pelaajauran suurimmaksi saavutukseksi jäi Tanskan mestaruuden voittaminen Brøndby IF:n paidassa 1991. Lisäksi Rasmussen pelasi Yhdysvalloissa futsal-seuroissa Baltimoressa ja Wichitassa.
Meriitit pelaajana
Valmennusuransa Rasmussen aloitti Køge BK:n pelaajavalmentajana. Hän valmensi alemmissa divisioonissa vuoteen 2004 saakka, kunnes siirtyi tammikuussa Troels Bechin seuraajaksi FC Midtjyllandin päävalmentajaksi. Rasmussenin johdolla Midtjylland on sijoittunut Tanskan superliigassa pronssille 2005 ja hopealle 2007. Tanskan cupin finaalissa joukkue oli 2005, mutta hävisi Brøndby IF:lle 3–2. Hän jätti tehtävänsä seurassa kauden 2007/08 jälkeen.
Rasmussen palasi valmennustehtäviin tammikuussa 2009 siirryttyään Tanskan superliigassa pelaavan AGF:n päävalmentajaksi. Kausi 2009/10 ei sujunut Rasmussenin luotsaamalta AFG:lta mairittelevasti. Kevätkauden surkeat esitykset johtivat lopulta seuran putoamiseen pääsarjasta ja Rasmussen sai kauden jälkeen potkut. Lokakuussa 2012 Rasmussen palasi valmennustehtäviin Greve Fodboldin päävalmentajana. Hänen sopimuksensa kattoi loppuvuoden 2012. 
Helmikuussa 2017 Rasmussenista tuli Vendsyssel FF:n päävalmentaja. Hän luotsasi seuran Tanskan 1. divisioonassa toiseksi ja nousukarsintoihin. Nousu pääsarjatasolle jäi kuitenkin haaveeksi, kun AC Horsens oli karsinnoissa vahvempi yhteismaalein 3-1. Kaudella 2017/18 Vendsyssel sijoittui kolmanneksi, mutta voitti nousukarsinnoissa Lyngby BK:n ja nousi Tanskan Superliigaan kaudelle 2018/19. Menestyksekkäästä kaudesta huolimatta Rasmussen jätti seuran kauden päätteeksi.
Meriitit valmentajana