tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Hugo Lloris

Hugo Hadrien Dominique Lloris (s. 26. joulukuuta 1986 Nizza, Provence-Alpit-Riviera, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija, joka on pelipaikaltaan maalivahti. Hän edustaa MLS-liigassa pelaavaa Los Angeles FC:tä. Hän on maailmanmestari vuodelta 2018.
Ura.
Lloris aloitti ammattilaisuransa kasvattajaseurassaan OGC Nicessä vuonna 2005. Hän nousi seuran ykkösmaalivahdiksi kaudella 2006−2007 ja otti nopeasti paikkansa Ranskan maalivahtieliitissä. Llorisin siirtymisestä Euroopan huippuseuroihin liikkui useita huhuja. Lopulta hän siirtyi kauden 2007–2008 jälkeen Olympique Lyoniin. Lyonissa Lloris otti heti paikkansa seuran ykkösmaalivahtina ja pelasi runsaan neljän kautensa aikana 146 liigaottelua. Hän voitti 2012 Ranskan cupin ja Trophée des Championsin.
Elokuun lopussa 2012 Lloris siirtyi pitkän spekuloinnin jälkeen Lyonista Englannin Valioliigan Tottenham Hotspuriin ja teki seuran kanssa joulukuussa 2016 vuoteen 2022 asti kestävän jatkosopimuksen. Hän nousi ykkösmaalivahdiksi saman vuoden marraskuussa. Lloris pelasi seurassa vuoteen 2023 asti. Hän pelasi 361 valioliigaottelua ja päästi näissä 398 maalia ja pelasi 128 nollapeliä. Mestarien liigassa hän pelasi Tottenhamissa 34 ottelua mukaan lukien tappiollinen loppuottelu Liverpoolia vastaan 2019. Myös Eurooppa-liigassa hän pelasi 34 ottelua. Lokakuussa 2019 hän joutui noin kolmeksi kuukaudeksi syrjään peleistä olkapään loukkaantumisen vuoksi.
Joulukuussa 2023 Lloris teki sopimuksen MLS-liigassa pelaavan Los Angeles FC:n kanssa.
Maajoukkueura.
Maajoukkuetasolla Lloris pelasi kaikki viisi ottelua Ranskan voittaessa alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 2005. Hän debytoi Ranskan A-maajoukkuepaidassa Uruguayta vastaan vuonna 2008. Läpimurtonsa Les Bleus'n ykkösmaalivahdiksi hän teki vuoden 2010 MM-karsinnoissa. Lopputurnauksessa Lloris oli joukkueen ykkösmaalivahti ja on säilyttänyt asemansa siitä lähtien. Hän kuului Ranskan joukkueeseen sen saavuttaessa EM-hopeaa 2016, maailmanmestaruuden 2018 ja MM-hopeaa 2022. Hän on pelannut Ranskan kaikki MM- ja EM-lopputurnausottelut 2010−2022 lukuun ottamatta MM-kisojen 2018 Tanska-ottelua ja vuoden 2022 MM-kisojen Tunisia-peliä. Hän on pelannut 20 ottelua MM-kisoissa ja 15 EM-kisoissa. Hänestä tuli vuonna 2018 seitsemäs ranskalaismies, joka on pelannut maajoukkueessa yli sata ottelua.
Tammikuussa 2023 Lloris ilmoitti lopettavansa maajoukkueuransa.
Yksityiselämä.
Lloris oli teini-ikäisenä ikäluokkansa parhaita tennispelaajia Ranskassa, mutta lopetti tenniksen peluun. Hän avioitui teinirakkautensa Marinen kanssa vuonna 2012, ja heillä on kaksi tytärtä. Lloris tuomittiin vuoden 2018 syyskuussa rattijuopumuksesta 50 000 punnan sakkoihin ja 20 kuukauden ajokieltoon. Hän puhalsi 80 mikrogrammaa alkoholia sataa hengitysilmamillilitraa kohden, kun rattijuopumuksen raja on 35 mikrogrammaa.
CS Marítimo

CS Marítimo on portugalilainen jalkapalloseura, joka tulee Funchalista Madeiran saarelta. Se pelaa tällä hetkellä Portugalin korkeimmalla sarjatasolla Primeira Ligassa. Joukkue on perustettu vuonna 1910, ja se pelaa kotiottelunsa vuonna 1957 avatulla Estádio dos Barreirosilla.
CS Marítimo on pelannut historiansa aikana viidesti UEFA Cupissa, kausilla 1993–1994, 1994–1995, 1998–1999, 2001–2002 ja 2003–2004.
Joukkueen paikallisvastustaja on CD Nacional, joka myös pelaa Portugalin pääsarjassa.
Portugalin maajoukkueessa pelanneista Danny on Marítimon kasvatti, ja myös Pepe aloitti ammattilaisuransa seurassa. Marítimoa ovat edustaneet portugalilaisista maajoukkuepelaajista myös muun muassa Jorge Costa, Ariza Makukula, Danilo Pereira ja Nuno Valente.
Pelaajia.
Suluissa vuodet edustusjoukkueessa.
Jaakko Elenius

Jaakko Juhani Elenius (4. elokuuta 1939 Ylihärmä – 14. kesäkuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen teologi, herännäisjohtaja ja päätoimittaja. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Lapuan yhteiskoulusta ja oli koulutukseltaan teologian kandidaatti (1965). 
Elenius kuului uskonnolliselta taustaltaan herännäisyyteen eli körttiläisyyteen. Valmistumisensa jälkeen hän toimi Herättäjä-Yhdistyksen pappina sekä myöhemmin Herättäjä-Yhdistyksen toiminnanjohtajana (1983–1991) ja puheenjohtajana (1995–2002). Vuosina 1969–1982 hän toimi tutkijana Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa. Elenius oli ehdolla arkkipiispaksi vuonna 1998. 
Elenius oli päätoimittajana "Pohjalaisessa" 1991–1996 ja "Kotimaassa" 1996–2005.
Elenius liikkui kirkon ja muun yhteiskunnan välisellä alueella koko elämänsä. Hän liittyi 1960-luvulla Sadankomiteaan ja muutenkin teki koko elämänsä ratkaisunsa kritiikistä riippumatta. Rauhanjärjestöön liittyminen sai aikaan polemiikkia, sillä hän oli ilmavoimien reservin vänrikki. Vanhoilliset herännäisjohtajat syyttivät häntä vasemmistolaissävyisen ylioppilasradikalismin sympatisoinnista. Piispojen epäröidessä kantojaan kirkon suhteessa homoseksuaalisuuteen, Elenius arveli heidän kärsivän homofobiasta.
Elenius on kirjoittanut muutaman kirjan, ollut mukana tekemässä uskonnon oppikirjoja ja toimittanut Paavo Ruotsalaisen kirjeenvaihdon (2005). Elenius sai professorin arvonimen vuonna 2001.
Elenius pelasi 1960-luvulla pesäpalloa mestaruussarjatasolla helsinkiläisessä Puna-Mustissa ja sitä ennen Ylihärmän Junkkareiden edustusjoukkueessa 1958–1962 .
Elenius on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Ilmari Laukkonen

Ilmari Laukkonen (6. tammikuuta 1915 Kortesjärvi – 17. maaliskuuta 2013 Vaasa) oli suomalainen päätoimittaja ja historioitsija. Hän toimi sanomalehti "Vaasa-lehden" päätoimittajana vuosina 1951–1980.
Laukkonen kirjoitti muun muassa Kortesjärven ja Töysän paikallishistoriat ja tilaustyönä yritys- ja yhteisöhistoriikkeja. Vuonna 2003 ilmestyi lääkintöneuvos Eeva Kaupin elämäkerta ja vuonna 2007 Päivi Vuoljärven kanssa kirjoitettu "Pohjalaisista Pohjanmaan alueoopperaksi: Vaasan oopperan historia 1956–2006".
Laukkoselle myönnettiin opetusneuvoksen arvonimi.
Eeva Kauppi

Eeva Ottilia Kauppi, o.s. Mäntylä, (31. tammikuuta 1921 Kokemäki – 26. marraskuuta 2008 Vaasa) oli suomalainen psykiatri ja kokoomuslainen poliitikko ja kansanedustaja. 
Kauppi oli koulutukseltaan lääketieteen lisensiaatti (1949), psykiatri (1958) ja oikeuspsykiatri (1979). Hän toimi Vanhan Vaasan sairaalan (entinen Mustasaaren sairaala) johtavana ylilääkärinä 1963–1992, mikä tuotti hänelle laajan arvostuksen.
Puoluetaustaltaan kokoomuslainen Kauppi valittiin kansanedustajaksi Vaasan vaalipiiristä vuoden 1970 eduskuntavaalissa. Hän toimi kansanedustajana 13 vuotta vuoden 1983 eduskuntavaaleihin asti. Vaasan kaupunginvaltuustoon Kauppi kuului 28 vuotta, mistä osan valtuuston puheenjohtajana.
Kun homoseksuaalisuus poistettiin rikoslaista vuonna 1970, ajoi Kauppi eduskunnassa kantaa, jonka mukaan aikuisten väliset homosuhteet voidaan sallia, mutta homoseksuaalisuuden julkinen ”mainostaminen ja ihannoiminen” tulee kieltää ja nuoria on suojeltava ”ratautuneiden homoseksualistien teoilta”.
Kaupille myönnettiin lääkintöneuvoksen arvonimi 1983. Hänen elämäkertansa on kirjoittanut opetusneuvos Ilmari Laukkonen vuonna 2003. Kauppi kuoli Vaasan keskussairaalassa 87-vuotiaana kaatumisesta aiheutuneisiin vammoihin.
Tornion yhteislyseon lukio

Tornion yhteislyseon lukio ("TYL") on suomenkielinen, Torniossa toimiva lukio, joka on perustettu vuonna 1884.
Lukiossa on toiminut vuodesta 2006 lähtien kansainvälisyydestä kiinnostuneille nuorille tarkoitettu Eurolinja, jonka opetussuunnitelmassa on sekä suomalaisia että ruotsalaisia piirteitä. Eurolinjaa edelsi vuonna 1998 perustettu Eurolukio. Eurolukio ei saanut erityislukion asemaa.
Vuoden 2005 kouluverkkouudistuksen myötä lukiot Torniossa yhdistettiin ja rakennuksessa ennen toiminut Suensaaren koulu lakkautettiin. Lukio-opinnot siirrettiin Tornion yhteislyseon lukioon ja peruskouluopetus Raumon ja Putaan kouluun. Vuonna 2013 Tornion yhteislyseon lukio siirtyi nykyaikaisempiin tiloihin entisen kauppaoppilaitoksen rakennukseen osoitteessa Kauppakatu 29.
Rehtoreita.
Luettelo Tornion yhteislyseon lukion rehtoreista ja heidän virkakausistaan.
Vuokkiniemen kansalliskokous

Vuokkiniemen kansalliskokous 20. heinäkuuta 1941 oli suomalaisten Vuokkiniemellä järjestämä tapahtuma, jossa Karjalan vapautusliikkeen johto järjestäytyi virallisesti. Vienan ja Aunuksen kansa päätti julkilausuman mukaan liittyä Suomeen. Kokouksessa oli läsnä paikallisen väestön ohella heimopataljoonien johtoa ja Päämajan tiedotusosasto. Paikallista väestöä paikalla oli suhteellisen vähän. Tapahtuma nähtiin Suomessa ja ulkomailla suomalaisena propagandatemppuna.
Karjalan vapausliike.
Kokouksessa valittiin Karjalan vapausliikkeen johto, johon kuului 10 henkilöä eri puolilta Itä-Karjalaa ja kaksi varamiestä:
ja varalla
Voice of Korea

Voice of Korea (englanniksi), , "Korean Ääni" on vuonna 1945 aloittanut juchelaisen Pohjois-Korean valtion yleisradioyhtiö. Se tunnettiin vuoteen 2002 saakka nimellä "Radio Pyongyang". Se lähettää ohjelmaa ensisijaisesti korean kielellä, mutta myös arabiksi, englanniksi, espanjaksi, japaniksi, kiinaksi, ranskaksi, saksaksi ja venäjäksi. Lähetykset alkavat Pohjois-Korean kansallishymnillä Achimŭn pinnara sekä lauluilla kenraali Kim Il-sungista ja kenraali Kim Jong-ilistä. Kanava tarjoaa ulkomaalaisille ohjelmaa pohjoiskorealaisesta kulttuurista, historiasta ja musiikista. Voice of Korean lähetykset ovat kuultavissa internetissä.
Xiang-kiina

Xiang-kiina (湘語 tai 湘语) on yksi merkittävimmistä murteellisista ryhmistä tai kielistä kiinan kielessä. Sitä puhutaan enimmäkseen eteläisessä Kiinassa Hunanin maakunnassa ja joillain alueilla Sichuanin ja Guangxin maakunnissa. Xiang-kiinaa puhui vuonna 2013 noin 36,6 miljoonaa ihmistä.
Yksi tunnetuimpia xiang-kiinan puhujia oli Mao Zedong.
Domnan pirtti

Domnan Pirtti on Suomussalmen kuntaan Kuivajärvelle vuonna 1964 rakennettu rakennus. Domnan Pirtti pyrkii olemaan portti Suomussalmen vienalaiskyliin saapuvalle. Nimen rakennukselle on antanut kuivajärveläinen itkujen taitaja Domna Huovinen (1878–1963). Rakennuksen arkkitehtuuri mukailee rajakarjalaiselle talolle ominaisia piirteitä. Domnan Pirtti yhdessä lähellä olevan tsasounan kanssa symboloi Kuiva- ja Hietajärven kylien jälleenrakentamista. Museoviraston suojelema rakennus on ainoa laatuaan ja kulttuurihistoriallisesti arvokas portti vienalaiskylien historiaan. Domnan Pirtti sijaitsee noin 75 kilometriä Suomussalmen keskustasta kaakkoon Kuivajärven kylässä. Kylät ja kylien lähiympäristön eräkulttuurimaisemat on luokiteltu maakunnallisesti arvokkaaksi maisemakokonaisuudeksi.
Pirtin toiminta.
Vuonna 2013 pirtti siirtyi Suomussalmen kunnalta yksityiseen omistukseen. Pirttiä vuokrataan lomailu- ja virkistyskäyttöön, juhliin ja kokouksiin.
Mika Maaskola

Mika Petri Juhani Maaskola (s. 15. syyskuuta 1966 Hamina) on entinen suomalainen keskimatkojen juoksija. Maaskola edusti urallaan Turun Tovereita ja häntä valmensi Jarmo Ruohonen.
Elämä ja ura.
Maaskola voitti junioreiden Euroopan-mestaruuden 1 500 metrillä 1985. Kalevan kisoissa hän saavutti 1 500 metrillä hopeaa 1984, 1985 ja 1989 sekä pronssia 1987. Lisäksi hän sai 800 metrillä hopeaa 1989. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän voitti 4 × 400 metrillä kultaa 1989 ja pronssia 1987, 4 × 800 metrillä kultaa 1997 ja hopeaa 1988 ja 1989 sekä 4 × 1 500 metrillä hopeaa 1995 ja 1997. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän voitti kultaa 1 500 metrillä 1986 ja 1989. Maastojuoksun SM-kilpailuissa hän voitti kultaa neljän kilometrin matkalla 1995. Maaottelussa hän voitti 1 500 metriä Tukholmassa 1987 ja 1989.
Urheilu-uransa jälkeen Maaskola on toiminut mittarikorjaajana ja pääluottamusmiehenä Turun vesiliikelaitoksella. Hän on ollut SDP:n edustaja Turun kaupunginvaltuustossa vuodesta 2005 ja Varsinais-Suomen Sosialidemokraattisen piirijärjestön puheenjohtaja syyskuusta 2008 lokakuuhun 2011. Maaskola oli ehdolla vuosien 2011 ja 2015 eduskuntavaaleissa jääden molemmilla kerroilla varasijalle.
Ennätykset.
Maaskolan ennätykset henkilökohtaisilla matkoilla ovat:
Veikko Kokkola

Veikko Johan Kokkola (2. tammikuuta 1911 Kotka – 19. helmikuuta 1974 Kotka) oli suomalainen kaupunginjohtaja ja kaupunkineuvos, joka toimi Kotkan kaupunginkamreerina ja myöhemmin kaupunginjohtajana. Hän oli myös pitkäaikainen sosialidemokraattien kansanedustaja.
Perhe.
Kokkolan vanhemmat olivat työmies Juhana Kokkola ja Hilma Josefina Petman. Hän oli naimisissa vuodesta 1940 Elsa Maria Höystin kanssa.
Opiskelu ja työura.
Kokkola kävi kansakoulun ja suoritti 1930 kauppakoulun ja 1937 Kulutusosuuskuntien Keskusliiton osuuskauppakoulun. Kokkola aloitti työuransa toimien osuusliikkeen konttoristina ja myymälänhoitajana 1932–1935 sekä Työväen Urheiluliiton Kymenlaakson piirin piirisihteerinä vuosina 1933–1935. Hän oli sitten Kotkan kaupungin palveluksessa ensin kaupungin kansakoulujen taloudenhoitajana ja johtokunnan sihteerinä 1938–1945, kaupunginkamreerina 1945–1967 sekä lopulta Kotkan kaupunginjohtajana 1967–1972. Kokkola sai kaupunkineuvoksen arvonimen 1972.
Kokkola oli kansanedustajana vuosina 1951–1970 Kymen läänin vaalipiiristä. Hän toimi eduskunnan 1. varapuhemiehenä 1966–1969 sekä verovaliokunnan puheenjohtajana 1961 ja ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtajana 1966. Kokkola toimi myös sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän puheenjohtajana sekä eduskunnan pankkivaltuusmiesten puheenjohtajana. Hän kuului valtiontilintarkastajiin, Suomen Pankin tilintarkastajiin ja oli Yleisradion hallintoneuvoston jäsen.
Kokkola oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1950, 1956 ja 1968 presidentinvaaleissa. Hän kuului Kotkan kaupunginhallitukseen ja sosialidemokraattisen puolueen puolueneuvostoon. Hän oli muun muassa Suomen Työväen Säästöpankin ja Säästöpankkiliiton hallituksen jäsen. Kokkola kuului useiden yritysten hallituksiin ja oli tilintarkastajana Neste Oy:ssä, Rikkihappo Oy:ssä ja Kansaneläkelaitoksella.
Kokkolale myönnettiin osallistumisestaan pitkäaikaisena toimijana TUL:n toimintaan Suomen urheilun kultainen ansioristi vuonna 1958.
Toivo Kujala

Toivo Edvard Kujala (18. marraskuuta 1894 Sippola – 7. huhtikuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen sähköasentaja ja poliitikko. Hän oli Suomen Kansan Demokraattisen Liiton kansanedustaja vuosina 1945–1959 ja toimi pitkään eduskunnan 2. varapuhemiehenä. Kujala vaikutti myös Suomen Kommunistisessa Puolueessa 1920-luvulta alkaen.
Kujalan vanhemmat olivat pienviljelijä Tuomas Kujala ja Helena Mänttäri. Hän kävi kansakoulun ja myöhemmin Sirola-opiston. Kujala työskenteli maa- ja metsätöissä, rakennus- ja lastaustyöläisenä sekä sähköasentajana Sippolassa ja Kotkassa. Kujala oli SKP:n Kymenlaakson piirisihteerinä 1920-luvulla ja hänet tuomittiin vankilaan poliittisista syistä 1918 ja uudestaan 1931. Sotavuosina Kujala oli turvasäilössä ja vapauduttuaan 1944 hän toimi SKP:n toimitsijana 1944–1945.
Kujala edusti kansanedustajana 1945–1948 Kymen läänin läntistä vaalipiiriä ja 1948–1959 Kymen läänin vaalipiiriä. Hän oli eduskunnan 1. varapuhemies tammikuussa 1946 ja uudelleen 1958–1959 sekä 2. varapuhemies 1946–1958. Kujala kuoli huhtikuun alussa 1959 kesken edustajakautensa ja hänen tilalleen eduskuntaan tuli SKDL:n Veikko Kansikas.
Kujala toimi presidentin valitsijamiehenä vuosien 1950 ja 1956 presidentinvaaleissa. Hän kuului myös Kotkan kaupunginvaltuustoon vuoteen 1930 saakka ja uudelleen 1945–1959. Kujala oli Sirola-opiston johtokunnan puheenjohtajana ja jäsenenä SKP:n puoluetoimikunnassa/keskuskomiteassa (1948–1959) sekä SKDL:n liittotoimikunnassa. Vuosina 1945–1946 Kujala oli sotasyyllisyysoikeuden varajäsen.
1950-luvun loppupuolella Kujala toimi Työväen-, kulttuuri- ja kansantalojen Tuki -yhdistyksen puheenjohtajana. 
Kujala oli naimisissa vuodesta 1921 Lempi Lyydia Liljeströmin kanssa.
Akseli Listo

Akseli August (A. A.) Listo (sukunimi vuoteen 1906 Lilius (2. huhtikuuta 1856 Hattula – 17. marraskuuta 1921 Helsinki) oli suomalainen varatuomari, Suomen senaatin kauppa- ja teollisuustoimituskunnan esittelijäsihteeri, aktiivinen valtiopäiväedustaja, Suomalaisen puolueen kansanedustaja ja eduskunnan varapuhemies.
Liston vanhemmat olivat kappalainen Anton Lilius ja Amanda Sofia Perdén. Hän pääsi ylioppilaaksi 1875 ja suoritti yleisen oikeustutkinnon 1883 sekä sai varatuomarin arvon 1886. Listo oli säätyvaltiopäivillä talonpoikaissäädyn notaarina ja yksityisen valiokunnan sihteerinä 1885 sekä porvarissäädyn notaarina 1888. Hän toimi hovioikeuden auskultanttina vuodesta 1884 ja sitten teollisuushallituksessa kanslistina 1888–1891 ja kamreerina 1891–1901 sekä senaatin kauppa- ja teollisuustoimituskunnassa vt. esittelijäsihteerinä 1901–1906 ja esittelijäsihteerinä 1906–1915. Listo oli lisäksi Uuden Suomettaren aputoimittaja 1889–1912, hän kirjoitti lehden suosittuja sunnuntaikirjeitä nimimerkillä "Matti". Hän oli myös valtion tarkastaja osuuskassojen keskuslainalaitoksessa vuodesta 1903.
Listo otti osaa 1883 julkaistun laajan ruotsalais-suomalaisen oikeus- ja virkasanaston valmistamiseen ja käänsi suuren määrän hallituksen esityksiä ja komiteamietintöjä, yhteensä yli 3000 sivua, kehittäen samalla huomattavasti suomalaista laki- ja virkakieltä.
Listo oli kansanedustajana vuosina 1907–1917 edustaen Vaasan läänin itäistä vaalipiiriä. Hän oli eduskunnan 1. varapuhemies helmi–toukokuussa 1909 ja 2. varapuhemies 1908–1909, 1909–1910 sekä 1910–1913. Listo toimi puheenjohtajana eduskunnan laki- ja talousvaliokunnassa 1907–1908 ja 1909, tarkastusvaliokunnassa 1909–1910, 1911 ja 1917 sekä suuressa valiokunnassa 1910 ja 1911–1914. Hän oli jo aikaisemmin ollut säätyvaltiopäivillä porvarissäädyssä Iisalmen edustaja 1894, 1897, 1899 ja 1900. Listo oli Helsingin rahatoimikamarin puheenjohtaja ja jäsenenä Helsingin kaupunginvaltuustossa. Hän toimi myös Kansantaloudellisen yhdistyksen puheenjohtajana ja oli perustamassa Suomalaista Säästöpankkia 1901.
Listo julkaisi kaksi kertomuskokoelmaa, "Kalastus- ja metsästysmuistelmia" (1916) ja "Ansala" (1917).
Listo oli naimisissa vuodesta 1896 Hilma Maria Sederholmin (k. 1926) kanssa, heidän pojastaan Matti Listosta (s. 1902) tuli naistentauteihin ja synnytyksiin erikoistunut lääkäri.
E. M. Tarkkanen

Emil Mikael (Mikko, E. M.) Tarkkanen (3. maaliskuuta 1886 Laihia – 1. helmikuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen maanviljelijä ja maanviljelysneuvos. Hän oli myös pitkäaikainen Maalaisliiton kansanedustaja.
Tarkkasen vanhemmat olivat maanviljelijä Hermanni Tarkkanen ja Liisa Kestikievari. Hän kävi kansakoulun ja toimi sitten maanviljelijänä Laihialla. Hän sai kunnallisneuvoksen arvon 1936 ja maanviljelysneuvoksen arvon 1955.
Tarkkanen oli kansanedustajana 1922–1945 ja 1951–1954 edustaen Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä. Vuoden 1945 eduskuntavaaleissa hän joutui kolmen muun maalaisliittolaisen poliitikon tavoin luopumaan ehdokkuudestaan. Syynä oli uutta ulkopoliittista suuntausta kannattaneiden piirien (ennen muuta Urho Kekkonen ja J. K. Paasikivi) sekä Liittoutuneiden valvontakomission halu puhdistaa eduskunta sota-ajan poliittisesta johdosta. Tarkkanen saattoi palata eduskuntaan vasta vuonna 1951.
Tarkkanen oli eduskunnan 1. varapuhemies 1940–1944 ja suuren valiokunnan puheenjohtaja 1951–1953. Tarkkanen oli myös Maalaisliiton eduskuntaryhmän ja valtiontilintarkastajien puheenjohtajana. Kunnallispolitiikassa hän oli mukana Laihian kunnanvaltuuston jäsenenä.
Tarkkanen kuului muun muassa MTK:n, Pellervo-seuran ja Valion johtokuntaan ja hän oli puheenjohtajana Valion hallintoneuvostossa, Tuottajain lihakeskuskunnan hallintoneuvostossa sekä hallituksessa ja Osuuskassojen keskus oy:n hallintoneuvostossa.
Mikko Tarkkanen oli naimisissa vuodesta 1919 Alli Ester Rinnan kanssa.
Juuso Häikiö

Juuso Häikiö (2. maaliskuuta 1917 Muhos – 5. joulukuuta 2003 Kuopio) oli suomalainen varatuomari, hovioikeudenneuvos ja everstiluutnantti evp. Hän oli kokoomuksen kansanedustajana yli 20 vuoden ajan, joista 12 vuotta perustuslakivaliokunnan puheenjohtajana.
Häikiön vanhemmat olivat maanviljelijä Iivari Häikiö ja emäntä Henrika Heikkinen. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1935 ja valmistui kadettikoulusta 1939. Sotavuosien jälkeen hän suoritti Helsingin yliopistossa ylemmän oikeustutkinnon 1947 ja sai varatuomarin arvon 1950. 
Sotavuosina Juuso Häikiö oli pioneeripataljoonan nuorempana upseerina ja joukkueenjohtajana 1939, komppanianpäällikkönä 1939–1941 ja Pioneeripataljoona 12:n komentajana 1941–1944. Sodan päätyttyä hän oli vielä Pioneerikoulun asentajalinjan johtajana ja koulunjohtajana Korialla 1944–1947. Oikeustieteen opinnot suoritettuaan Häikiö oli aluksi Mäntyharjun tuomiokunnan apulainen 1948 ja Mikkelin tuomiokunnan notaari 1949. Hän toimi Itä-Suomen hovioikeudessa Kuopiossa viskaalina 1950–1957, sihteerinä 1957–1958, alemman palkkausluokan hovioikeudenneuvoksena 1958–1962 sekä vuodesta 1962 ylemmän palkkausluokan hovioikeudenneuvoksena.
Häikiö oli kansanedustajana vuosina 1962–1983 Kuopion läänin vaalipiiristä. Hän oli eduskunnan toinen varapuhemies 1979–1983 sekä puheenjohtajana perintölakivaliokunnassa 1964 ja perustuslakivaliokunnassa 1966–1978. Häikiö oli valtakunnanoikeuden jäsenenä 1974–1986. Hän toimi kokoomuksen eduskuntaryhmän varapuheenjohtajana sekä "valtiopäiväjärjestyksen kehittämiskomitean" puheenjohtajana 1968–1969 ja "valtiosääntökomitean" puheenjohtajana 1970–1974.
Siveellisyysrikoksia koskevan lainsäädännön uudistamisen yhteydessä vuonna 1970 Häikiö vastusti avioliitossa tapahtuvien väkisinmakaamisten kriminalisointia, sillä hänen mukaansa se olisi ollut ”"pohjoismaisen oikeuskäsityksen vastaista"”. Häikiön näkemyksen mukaan rikoslaki sisälsi jo tarvittavat keinot puuttua väkisinmakamisiin: "pahoinpitelysäännökset ovat aina käytettävissä, jos avioliitossa tapahtuu pahoinpitelyä".
Häikiö oli presidentin valitsijamies vuosien 1968, 1978 ja 1982 presidentinvaaleissa ja hän oli Kuopion kaupunginhallituksen jäsen ja Kuopion kaupunginvaltuuston puheenjohtaja. 
Perhe.
Häikiö oli naimisissa kolme kertaa ja jäi leskeksi kahdesti. Hänellä oli neljä lasta ensimmäisestä avioliitostaan ja kaksi toisesta. Ensimmäinen puoliso oli englannin ja ruotsin kielen lehtori Helena Maria Jauhiainen 1942–1965, toinen farmaseutti Pirkko Inkeri Pasanen (ent. Lappalainen) 1968–1984 ja kolmas puoliso vuodesta 1985 kirjanpitäjä Eeva Kaarina Peltomäki. Historiantutkija Martti Häikiö oli hänen poikansa ja dramaturgi Kristiina Lyytinen tyttärensä.
Pikkurousku

Pikkurousku ("Lactarius tabidus" syn. "L. theiogalus") on laakea tai kupera kellanpunainen rouskulaji. Lakin leveys on 2–6 senttimetriä. Sen heltat ovat valkoiset tai kellanvalkoiset. Jalka on 2–8 senttimetriä pitkä ja vaaleampi kuin lakki. Malto on kellertävää. Maitiaisneste on valkoista ja kuivuessaan kellertyvää. Sieni maistuu miedolta ja on syötävä. Pikkurousku kasvaa havu- ja lehtimetsien kosteikoissa yleisenä koko Suomessa. Kasvuaika on heinäkuusta lokakuuhun. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Näköislajit.
Pikkurousku muistuttaa useita muita rouskuja, kuten kangaspalsamirouskua, kangasrouskua, maksarouskua, oranssirouskua, rahkarouskua, sikurirouskua, viitapalsamirouskua sekä rutarouskua. Sekoittamisesta ei kuitenkaan ole juurikaan haittaa, sillä kaikki edellä mainitut lajit ovat pikkurouskun tavoin keittämisen jälkeen ruokasieniä.
Anna-Liisa Linkola

Anna-Liisa Linkola (o.s. Korhonen; 10. elokuuta 1914 Pielisjärvi – 3. elokuuta 1999 Kotka) oli suomalainen diplomi-insinööri, lehtori ja kunnallisneuvos. Hän oli kokoomuksen kansanedustajana 1960- ja 1970-luvulla ja ensimmäinen eduskunnan puhemiehistöön valittu nainen.
Linkolan vanhemmat olivat diplomi-insinööri Kaarlo Heikki Korhonen ja Anna Maria Ryynänen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1932 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1937 ja erikoistui myöhemmin 1957 vesikemiaan. Linkola oli Kotkan puutalousopiston lehtori 1945–1950, Kotkan lyseon lehtori 1951–1955 ja Kotkan lyseon matemaattisten aineiden lehtori 1955–1974. Hän opetti myös Kotkan sairaanhoito-oppilaitoksessa 1957–1973 ja toimi Kotkan kaupungin vesilaitoksen kemistinä 1955–1971. Linkola sai kunnallisneuvoksen arvon 1977.
Linkola oli kansanedustajana vuosina 1962–1979 Kymen läänin vaalipiiristä. Hän oli ensimmäinen eduskunnan puhemiehistöön kuulunut nainen toimiessaan 2. varapuhemiehenä vuosina 1975–1978. Hän kuului myös Yleisradion hallintoneuvostoon. Lisäksi Linkola oli kokoomuksen varapuheenjohtaja, kokoomuksen puoluevaltuuston varapuheenjohtaja ja kokoomuksen naisten liiton puheenjohtaja.
Linkola oli presidentin valitsijamies vuosien 1956, 1962 ja 1968 presidentinvaaleissa. Hän kuului Kotkan kaupunginhallitukseen ja oli Kotkan kaupunginvaltuuston varapuheenjohtaja. Linkola oli Liike- ja virkanaisten kansainvälisen liiton varapresidentti ja Liike- ja virkanaisten liiton puheenjohtaja. 
Anna-Liisa Linkolan puolisona oli vuodesta 1937 Klaus Vilho Johannes Linkola, jonka isä oli maaherra Mikko Collan.
Sikurirousku

Sikurirousku ("Lactarius camphoratus") on kupera tai suppilomainen ruskeanpunainen rouskulaji. Lakki on 2–5 senttimetriä leveä. Sen heltat ovat punaruskeat. Jalka on 3–5 senttimetriä pitkä, punaruskea ja harmaanvioletin sävyinen. Malto on vaaleanpunaruskeaa. Maitiaisneste on valkoista. Sieni maistuu miedolta ja on hyvä ruokasieni. Sikurirousku kasvaa havu- ja sekametsissä, erityisesti kangasmailla kuusen, koivun ja männyn seurassa. Sieni kasvaa Suomessa jokseenkin yleisenä Inariin saakka. Se kuitenkin harvinaistuu pohjoiseen mentäessä. Kasvuaika on elokuusta syyskuuhun.
Sikurirousku on kangasrouskun ("Lactarius rufus") näköislaji. 
Sikurirousku on lisäksi erinomainen mauste kuivattuna, maistuen lähinnä currylta.
Sikurirousku on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Kerttu Törnqvist

Kerttu Annikki Törnqvist, o.s. "Ikonen", (18. maaliskuuta 1942 Pielisjärvi – 26. tammikuuta 2002 Lieksa) oli suomalainen myymälänemäntä ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Törnqvistin vanhemmat olivat pienviljelijä Veikko Matti Ikonen ja emäntä Ksenia Hirvonen. Hän kävi kansakoulun ja toimi ennen kansanedustajaksi valintaansa myyjänä, myymälänhoitajana ja myymäläemäntänä 1959–1983. 
Törnqvist oli kansanedustajana vuosina 1983–1999 Pohjois-Karjalan läänin vaalipiiristä. Hän oli eduskunnan toinen varapuhemies 1996–1999. Vuonna 1996 puhemiehistö koostui pelkästään naisista (Riitta Uosukainen, Sirkka-Liisa Anttila ja Kerttu Törnqvist). Hän toimi valtiovarainvaliokunnan varapuheenjohtajana 1995–1996 ja sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän varapuheenjohtajana vuosina 1991–1996.
Törnqvist oli presidentin valitsijamies vuosien 1982 ja 1988 presidentinvaaleissa. Hän oli Lieksan kaupunginvaltuuston jäsen ja valtuuston puheenjohtaja 1989–1996. Törnqvist kuului muun muassa Eka-yhtymän ja Alkon hallintoneuvostoon, Työtehoseuran valtuustoon ja Suomen 4H-liiton valtuuskuntaan.
Kerttu Törnqvist oli naimisissa vuodesta 1960 laitosmies Lauri Ilmari Törnqvistin kanssa. Heillä oli kolme lasta. Törnqvist julkaisi muistelmansa nimellä "Tallella eletty elämä" (WSOY, 2000).
Rossin piirikunta

Rossin piirikunta on piirikunta Ohiossa, Yhdysvalloissa, joka on saanut nimensä senaattori James Rossin mukaan.
Maantiede.
Rossin naapuripiirikuntia ovat Pickaway pohjoisessa, Hocking koillisessa, Vinton idässä, Jackson kaakossa, Pike etelässä, Highland lounaassa ja Fayette luoteessa.
Väestö.
Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 78 064 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin, joita on 90,9%, mustiin (6,3%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,3%) ja aasialaisiin (0,4%).
Kotitalouden mediaanitulo on 44 577 dollaria ja köyhyysrajan alapuolella oli 17,5% väestöstä 2007–2011 välisenä aikana.
Vili Vilperi (vuoden 1993 animaatiosarja)

Vili Vilperi on Yoram Gross Film Studion (nyk. Flying Bark Productions) tuottama australialainen piirrossarja, joka perustuu kirjailija Dorothy Wallin kirjoihin. Yoram Gross Film Studio tuotti aluksi vuonna 1992 Vili Vilperistä piirroselokuvan "Blinky Bill (The Mischievous Koala)", jossa hahmot olivat piirrettyjä, mutta taustat olivat oikeita maisemia ja pienoismalleja. Suomessa tätä elokuvaa ei ole esitetty. Vuotta myöhemmin samainen tuotantoyhtiö tuotti 26 jakson käsittävän piirrossarjan Vili Vilperistä (), jossa käytettiin samoja hahmoja kuin elokuvassa, mutta taustat olivat tällä kertaa piirrettyjä kuten hahmotkin. Vuonna 1995 sarjaan tehtiin uusi 26 jakson tuotantokausi, "Vili Vilperin uudet seikkailut" (). Vuonna 2004 sarjaan tehtiin vielä kolmas tuotantokausi, "Blinky Bill's Extraordinary Balloon Adventure", jossa käytettiin uutta, edellisistä kausista poikkeavaa piirrostyyliä. Tätä kolmatta tuotantokautta ei ole esitetty Suomessa. Yoram Gross Film Studio tuotti 2005 vielä jouluaiheisen televisioelokuvan "Blinky Bill's White Christmas". 
Vuosina 2015–2016 Flying Bark Productions sekä belgialainen Studio100 tuottivat uuden, tietokoneanimoidun piirrossarjan Vili Vilperistä, jolla ei tosin ole juuri mitään tekemistä Yoram Grossin alkuperäisen animoidun sarjan kanssa. Tätä uutta sarjaa on Suomessa esitetty Nelosella. 
Piirrossarja kertoo sarjan nimikkohenkilön Vili Vilperin ja hänen ystäviensä elämästä Viherkylässä. Ihmiset tuhosivat Viherkylän ja kyläläisten oli pakko muuttaa toisaalle ja rakentaa kotikylänsä uudelleen ja sarja seuraa uudelleen rakennetun Viherkylän elämää. Miltei jokainen jaksoo päättyy siihen, kun joku hahmoista toteaa ”Kertakaikkisesti!” () 
Sarja Suomessa.
Sarjan ensimmäinen jakso esitettiin Suomessa Yleisradion tuottamalla jälkiäänityksellä Yle TV1 -kanavalla 28. elokuuta 1994. Toinen tuotantokausi esitettiin Suomen televisiossa vuosina 1996–1997. Suomessa ei ole esitetty kolmatta kautta eikä elokuvaa. Sarja on ollut Suomessa suosittu. Se on uusittu vuonna 1999–2000 Veturi-ohjelmassa sekä Suomen televisiossa useita kertoja Yle TV2:lla sekä C More Juniori (nyk. MTV Juniori) maksukanavalla. Juniorilla esitettyyn versioon oli tehty uusi suomenkielinen jälkiäänitys. Sarjan jaksoja on julkaistu Suomessakin VHS-kaseteilla, muttei DVD:llä.
Sarjan hahmoja.
Hahmojen nimet ovat Yleisradion tekemässä suomen kielelle jälkiäänitetyssä sarjassa.
Jaksot.
Suluissa on mainittu jakson ensiesityspäivämäärä Suomen televisiossa.
Ensimmäinen tuotantokausi.
Lähde:
Toinen tuotantokausi.
Toinen tuotantokausi esitettiin ensimmäisellä esityskerralla nimellä "Vili Vilperin uudet seikkailut" vuosina 1996–1997. 
Lähde:
Suomenkieliset ääninäyttelijät.
Oheisessa listassa on vain osa ääninäyttelijöiden esittämistä roolihahmoista.
Suomenkielinen tuotanto (Yleisradion jälkiäänitys).
Lähde:
Lutikkarousku

Lutikkarousku ("Lactarius serifluus") on kupera tai laakealakkinen tummanruskea rousku. Heltat ovat oranssinkeltaiset. Jalka on vaaleampi kuin lakki. Sienen malto on okranvärinen. Maitiaisneste on valkoista. Sieni tuoksuu kuivuneena metsäluteelta. Se on Suomessa harvinainen ja esiintyy vain Turun seudulla tammien seurassa. 
Lutikkarousku on Suomessa silmälläpidettävä laji.
Lepikkorousku

Lepikkorousku ("Lactarius obscuratus") on kupera oliivin- tai nahanruskea rouskulaji. Lakin leveys on 1–4 senttimetriä. Sen heltat ovat aluksi vaaleat ja myöhemmin okranväriset tai kellastuvat. Jalka on 2–5 senttimetriä pitkä ja vaaleampi kuin lakki. Malto on vaaleanruskeaa. Maitiasneste on valkoista. Sienen maku on mieto tai hieman kirpeä. Se kasvaa kosteilla paikoilla lehdoissa ja lepikoissa leppäpuiden seuralaisena. Se on Suomessa melko yleinen etelästä Oulun seudulle asti. Kasvuaika on elokuusta syyskuuhun. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Isvara

Isvara () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Venäjällä Leningradin alueen Volossovan piirissä. Se sijaitsee kymmenen kilometriä Volossovasta etelään Sosnovaan johtavan maantien varrella. Kylässä 2 400 ja kunnassa 3 400 asukasta (vuonna 2012).
Leningradin alueella on myös toinen Isvara-niminen kylä. Se sijaitsee Lomonosovin piirissä Vornaisienjoen rannalla.
Maantiede ja asutus.
Isvaran kunta rajoittuu lounaassa Volossovan piirin Sabskin, lännessä Suuren-Ruudan, luoteessa Ropititsan ja pohjoisessa Kalttinan kuntiin sekä idässä Leningradin alueen Hatsinan ja kaakossa Lugan piireihin. Pinnanmuodostukseltaan seutu on etupäässä jääkauden muodostamaa kumpuilevaa tasankoa. Tärkein joki on Izvarskoje-järvestä alkunsa saava Izvarka, joka laskee Laukaanjoen sivujokeen Lemusaan. Isvaran kartanomuseon ympärillä on 58,68 hehtaarin laajuinen luonnonmuistomerkkinä suojeltu alue.
Kunnan hallinnollinen keskus on Isvaran kylä. Sen lisäksi siihen kuuluu yhdeksän kylää ja yksi asutus: Lemusa (ven. "Limoža"), Mazanaja Gorka, Osertsa ("Ozertitsy"), Repola ("Repolka"), Saappola ("Zapolje"), Selissi ("Selištše"), Sosnitsa ("Sosnitsy"), Sornova ("Tšornoje"), Sosnova ("Sosnovo") ja 46. kilometrin asutus eli Lesosklad. Keskuskylän jälkeen toiseksi suurin asutuskeskus on yli 500 asukkaan Repola.
Historia.
Isvaran kylä mainitaan ensimmäisen kerran nimellä "Vzvar" Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Kaprion kihlakuntaan kuuluneen pogostan keskus sijaitsi tuolloin Osertsan kylässä. Seutu on historiallisesti ollut etupäässä venäläisten asuttamaa. Harvat inkerinsuomalaiset kuuluivat Moloskovitsan luterilaiseen seurakuntaan.
Isvaran kartano on ollut olemassa jo 1600-luvun ruotsalaisaikana. 1700-luvun alussa se kuului sotamarsalkka Boris Šeremetevin pojalle Mihailille ja 1800-luvun puolivälissä von Weymarnin aatelissuvulle. 1800-luvun lopulla siellä vietti lapsuutensa venäläinen taiteilija Nikolai Roerich. Vuonna 1912 kartano muutettiin maataloussiirtolaksi ja neuvostoaikana vankisiirtolaksi, joka toimi 1950-luvun alkuun saakka. Vuonna 1927 Isvaraan perustettiin dolomiittitehdas ja vuonna 1935 kalkkitehdas, joka suljettiin 1980-luvulla. Nykyinen, vuonna 2004 perustettu kunta on saanut alkunsa 1920-luvulla syntyneestä kyläneuvostosta, joka muutettiin volostiksi vuonna 1994.
Liikenne, talous ja palvelut.
Isvaran kautta kulkee Volossovasta Sosnovaan johtava maantie. Repolasta ja Isvarasta on linja-autoyhteydet Volossovaan.
Kunnan alueella harjoitetaan puunhankintaa. Isvarassa toiminut maatalousyritys Udarnik on konkurssitilassa.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, vanhainkoti, joukko kauppoja ja posti.
Nähtävyydet.
Isvaran huomattavin nähtävyys on vuonna 1984 avattu Nikolai Roerichin kartanomuseo, johon kuuluu goottilaistyylisen päärakennuksen lisäksi puistoalue, talousrakennuksia ja 1900-luvun alussa pystytetty maataloussiirtolan koulurakennus. Museossa käy vuosittain noin 8 000 vierasta.
Kalttina

Kalttina () on kylä, taajama ja maalaiskunta Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Volossovan kaakkoispuolella Kemppaalasta Hattulaan johtavan maantien varrella. Taajamassa on asukkaita noin 1 800 ja kunnassa 3 100 henkeä (vuonna 2006).
Kunnan hallinnollinen keskus on Kalttinan taajama. Sen ja samannimisen kylän lisäksi kuntaan kuuluu 13 kylää: Edasi (), Holopitsa (), Karhuluosa (), Kurkovitsa (), Kylämäki (), Liissinä (), Luumitsa (), Ozjora (), Pesala (), Pieni-Saaritsa (), Tuonitsa (), Uusi-Raaklitsa () ja Vanha-Raaklitsa ().
1400–1500-luvulla seutu kuului Novgorodin Vatjan viidenneksen Kaprion läänin Saaritsan pogostaan. Toiseen maailmansotaan saakka alueella asui venäläisten lisäksi inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Kupanitsan luterilaiseen seurakuntaan.
Nähtävyyksiä ovat Kalttinan näyttelysali, vanhat aateliskartanot Kalttinassa ja Kurkovitsassa, entisen kartanon puistoalue Kylämäessä, Tihvinän Jumalanäidin kirkko Kurkovitsassa, toisen maailmansodan muistomerkki entisessä Suuren-Saaritsan kylässä sekä Tuonitsan luonnonsuojelualue. Kunnan alueelta saa alkunsa Ortesjoki.
Kunnan päämies on Mihail Kobylinski ja kunnanhallinnon päämies Vladimir Berdyšev.
Pesseta

Pesseta () on maaseututaajama ja entinen maalaiskunta Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee piirin länsiosassa Hatsinan ja Iivananlinnan välisen rautatien eteläpuolella. Taajamassa on 1 000 asukasta (vuonna 2017).
Pessetan läheltä on löydetty keskiaikaisia kurgaanihautoja ja kiviristejä. 1400–1500-luvulla seutu kuului Novgorodin Vatjan viidenneksen Kaprion läänin Jastrebinon pogostaan. 1800-luvun alussa syntyi Pessetan aateliskartano, joka myöhemmin kuului Veimarnin suvulle. 1900-luvun alussa kartanoon perustettiin maatalousoppilaitos, jonka ympärille syntyi taajama. Ennen toista maailmansotaa seudulla asui venäläisten lisäksi inkerinsuomalaisia ja virolaisia, jotka kuuluivat Moloskovitsan luterilaiseen seurakuntaan.
Pessetan kunta liitettiin Suuren-Ruutan kuntaan vuonna 2019. Siihen kuuluivat Pessetan lisäksi Jastrebinon, Kotinan (ven. "Kotino"), Krääkkovan ("Krjakovo"), Lopetsin ("Lopets"), Morosovan ("Morozovo"), Raakkolan ("Ragulovo"), Suikuvitsan ("Šugovitsy"), Uuden-Molkkutsan ("Novyje Smolegovitsy"), Uuden-Raakkolan ("Novoje Ragulovo") ja Vanhan-Molkkutsan ("Staryje Smolegovitsy") kylät sekä Jastrebinon seisakkeen asutus. Vuonna 2017 kunnassa oli 1 400 asukasta.
Christian Berkel

Christian Berkel (28. lokakuuta 1957 Berliini, Saksan liittotasavalta) on saksalainen näyttelijä.
Berkel on esittänyt pääosaa rikosylikomisario Bruno Schumannia saksalaisessa rikossarjassa "Kriminalisti", josta hän on ollut ehdokkaana parhaalle saksalaiselle näyttelijälle myönnettävään Goldene Kamera -palkintoon vuonna 2007. Sarjan kuvaukset on tällä hetkellä keskeytetty. Berkel tunnetaan myös Adolf Hitlerin viimeisiä päiviä käsittelevästä elokuvasta "Perikato" (2004), jossa hän esittää tohtori Ernst-Günther Schenckiä. Televisielokuvasta "Tervetuloa Mogadishuun" (2008) hän sai merkittävän Goldene Kamera -palkinnon. Hän on näytellyt myös elokuvissa ja sarjoissa "Derrick", "Kahden keikka", "Tatort" ja "Bella Block". Samoin hän on esiintynyt kansainvälisessä menestystuotannossa "Operaatio Valkyrie" (2008), jossa hän esittää Albrecht Mertz von Quirnheimia, sekä toimintakomediassa "Koodinimi U.N.C.L.E." (2015).
Yksityiselämä.
Berkel asuu yhdessä näyttelijä Andrea Sawatzkin kanssa, he ovat asuneet yhdessä vuodesta 1997. Heillä on kaksi lasta (s. 1999 ja 2002). Berkelin äidinkieli on ranska. Sen lisäksi hän puhuu englantia, espanjaa ja saksaa. Berkel osaa soittaa saksofonia. Lisäksi hän harrastaa monenlaista urheilua, kuten judoa, hiihtoa, laskettelua ja aikidoa.
Frank Giering

Frank Giering (23. marraskuuta 1971 Magdeburg, Itä-Saksa – 23. kesäkuuta 2010 Berliini, Saksa) oli saksalainen näyttelijä, joka opiskeli elokuva- ja televisionäyttelemistä HFF Potsdamissa. Parhaiten hänet tunnetaan roolistaan sarjassa "Kriminalisti", jossa hän näytteli rikoskomisario Henry Weberiä. Hän voitti parhaan näyttelijän palkinnon Sotšin filmifestivaaleilla vuonna 2000 elokuvasta "Absolute Giganten – viimeinen ilta". Hänet tunnetaan myös elokuvista "Funny Games" (1997), "Gran Paradiso" (2000), Baader Meinhof (2002) ja "Der Fall Gehring" (2004).
Yksityiselämä.
Frank Giering kärsi aikuisiällään alkoholismista. Hän hakeutui hoitoon vuonna 2001 ongelmansa vuoksi. Giering asui äitinsä luona 29-vuotiaaksi asti, kunnes muutti Berliiniin. Giering löydettiin kuolleena kotoaan 23. kesäkuuta 2010. Kuolinsyyksi varmistui alkoholimyrkytys. Kuollessaan Giering oli 38-vuotias. Hänet on haudattu synnyinkaupunkiinsa Magdeburgiin.
Savonjoki (Vimpeli)

Savonjoki eli Vimpelinjoki on Vimpelin kirkonkylän halki virtaava joki. Se kuuluu Ähtävänjoen vesistöön. Savonjoki tuo vettä Lappajärveen ja onkin Kurejoen kanssa eniten vettä Lappajärveen laskeva joki. Savonjoki alkaa Alajärven Savonjärvestä, ja siihen yhtyy myöhemmin Poikkijoki ja Paaluomanpuro.
2000-luvun alussa Savonjoella suoritettiin metsäojitusalueiden vesiensuojeluhanke, sillä 46 prosenttia joen fosforikuormituksesta tulee maataloudesta. Typpikuormituksesta taas yli 70 prosenttia tulee maataloudesta ja luonnonhuuhtoumasta. Muita kuormittajia vuosittaisista fosforin 6 400 kg:n ja typen 135 000 kg:n määristä ovat turvetuotanto ja haja-asutus.
Kalalajeista Savonjoessa esiintyvät ahven, kivennuoliainen, purotaimen, harjus, made, hauki, kivisimppu, kiiski,särki ja pikkunahkiainen. Aiemmin Vimpelinjoessa on havaittu myös kirjolohia ja rapuja.
Savonjoki on ollut tukinuittojoki, minkä takia sitä on kaivettu ja louhittu.
Kriminalisti

Kriminalisti () on Berliiniin sijoittuva saksalainen rikossarja. Sarjaa tehtiin 15 kautta vuosina 2006-2020. Kriminalisti on ZDF-tuotantoa. Pääosia sarjassa esittivät Christian Berkel (hahmona ylikomisario Bruno Schumann), Frank Giering (komisario Henry Weber), Maya Bothe (komisario Alex Keller), Stefanie Japp (komisario Jana Wagner), Antonia Cäcilia Holfelder (komisario Inge Tschernay), Mehmet Bozdogan (komisario Bülent Celik) ja Patrick Khatami (komisario Chris). Suomessa sarjaa esittää Yle TV1 (aiemmin Yle TV2).
Verokunta

Verokunta (ruots. "bol") oli hallintopitäjän osa, jonka asukkaat yhdessä suorittivat tietyn veromäärän. Nimitystä käytettiin Suomessa ja Ruotsissa keskiajalta 1500-luvulle. Verokunnan koko vaihteli niin, että joskus koko pitäjä muodosti yhden verokunnan, toisissa pitäjissä taas saattoi olla 2–6, jopa 20, verokuntaa. Jokaisessa verokunnassa oli oma talonpoika, joka toimi "verokuntamiehenä" eli "lukumiehenä". Hän keräsi veroparselit ja toimitti ne voudille. Kaarle IX lakkautti verokuntamiesjärjestelmän 1602, mutta näitä miehiä käytettiin monin paikoin sen jälkeenkin.
Erilaisilla verokunnilla oli omat nimityksensä. Sellaisia olivat
Kun jostakin verokunnasta tiloja autioitui tai joutui kirkollisen tai maallisen rälssin alaiseksi, joutuivat toiset maksamaan suuremman osan verosta. Tällaisen epätasa-arvon poistaminen oli tärkeää kruunulle ja talonpojille, siksi verokuntia pyrittiin pitämään tasaväkisinä tekemällä tilojen siirtoja verokunnasta toiseen ja laskemalla veroja uudelleen. Vuoden 1436 verouudistuksessa rälssi poistettiin veromaan joukosta sekä tasoitettiin savut ja koukut pitäjien kesken.
Vetokaappi

Vetokaappi on laboratorio- ja tutkimustilojen suljettu rakennelma, josta vaaralliset aineet eivät pääse niitä käsittelevien ihmisten hengitysilmaan. Vetokaappeja tulee käyttää suorittaessa reaktioita, joissa vapautuu kaasuja, jotta nämä kaasut eivät olisi vaaraksi kemikaalien parissa työskenteleville ihmisille, vaan vetokaapin alipaine johtaisi ne pois hengitysilmasta poistoilmakanavan kautta.
Valmistajia on useita, mutta mallit ovat suhteellisen samanlaisia. Varusteluvaihtoehtoja on kaikilla valmistajilla useita, esimerkiksi vesi- ja viemäriliitäntä, valot, sähköpistorasiat, riskijäteluukku, lyijysuojaus ja läpiantoluukut. Yhteistä on koneellinen ilmanvaihto ja suodatus tai liitäntä sellaiseen.
Mikko Alpola

Mikko Alpola (s. 1989) on espoolainen perhosuimari. Hän edustaa nykyisin Swimming Jyväskylää. 
Alpola on voittanut vuonna 2008 200 metrin perhosuinnissa kaksi Suomen mestaruutta lyhyellä ja pitkällä radalla.
Alpola lopetti kilpauinnin vuonna 2012. Nykyisin hän on uimavalmentaja Kampuksen Plaanissa ja opiskelee Jyväskylän yliopistossa liikuntatieteitä pääaineenaan valmennus- ja testausoppi.
Herman Holmberg

Herman Wilhelm Holmberg (käytti Saksassa peitenimeä Hoffman) (12. heinäkuuta 1877 Espoo – 28. maaliskuuta 1949) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Henrik Wilhelm Holmberg ja Amanda Matilda Weckström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Aino Aleksandra Aaltosen kanssa.
Opinnot.
Holmberg kävi kansakoulun ja suoritti Helsingin merikoulussa alaperämiestutkinnon vuonna 1901 ja perämiestutkinnon vuonna 1903 sekä merikapteenintutkinnon vuonna 1906.
Jääkärikausi.
Holmberg palveli useilla Suomen höyrylaiva osakeyhtiön laivoilla toisena ja ensimmäisenä perämiehenä vuosina 1906–1914 ja oli höyrylaiva S/S Castorin ensimmäisenä perämiehenä kun ensimmäinen maailmansota alkoi ja alus takavarikoitiin Bremenissä ja hän itse tuli internoiduksi. Hänen onnekseen hänelle tuli mahdollisuus päästä vapauteen liittymällä vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 27. syyskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
"Katso myös: Suomen sisällissota"
Suomen sisällissota.
Holmberg saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi ampumatarvikeupseeriksi 12. jääkäripataljoonan esikuntaan, josta hänet siirrettiin huhtikuussa 2. Jääkärirykmentin intendentiksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja sotatoimiin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Holmberg palveli sisällissodan jälkeen edelleen 2. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Porin jalkaväkirykmentti n:o 2. Hän toimi rykmentissä 7. komppanian nuorempana upseerina. Armeijasta hän erosi 5. marraskuuta 1918 ja siirtyi 4. huhtikuuta 1919 Merenkulkuhallituksen palvelukseen, jossa hänet sijoitettiin varastokonttorin varastonhoitajaksi. Hänet haudattiin Espoon tuomiokirkon hautausmaalle.
Iljussa

Iljussa () on kylä Leningradin alueen Volossovan piirin Simetsan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Keski-Inkerin ylängöllä Pietarin ja Narvan välisen maantien varrella.
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Tuolloin se oli Kaprion lääniin kuuluneen "Lješkoin" pogostan keskus.
Iljussassa sijaitsee melko hyvin säilynyt, vuosina 1792–1798 rakennettu ortodoksinen pyhän Nikolaoksen kirkko. Sen tärkein nähtävyys oli pyhän suurmarttyyri Paraskevin "ihmeitätekevä" ikoni, jota nykyään säilytetään Pietarissa Aleksanteri Nevalaisen luostarissa. Ikoni tuodaan kahdesti vuodessa Iljussassa järjestettävään ristisaattoon.
Langenskiöld

Langenskiöld on suomalainen ja ruotsalainen aatelissuku, jonka yksi sukuhaara on Suomen aatelissa kohotettu vapaaherralliseen säätyyn. Pelkästään aatelinen sukuhaara käytti nimestä kirjoitusasua Langenskjöld, mutta on jo sammunut. Vapaaherrallinen sukuhaara on yhä elossa.
Historia.
Suvun nimi oli alun perin Lang. Sen varhaisin tunnettu kantaisä, Tönnes Påvelinpoika, on mainittu ratsumiehenä Porvoon Kråkössä vuonna 1560. Hänen pojanpojan poikansa Henrik Lang sai avioliiton kautta haltuunsa Molnbyn perintösäterin Porvoon pitäjässä ja Henrikin pojanpoika Carl Henrik Lang (1694–1766) samalla tavalla myöhemmin Terriniemen perintösäterin Orimattilassa. Kuningas Kustaa III aateloi tämän pojat, majuri Johan Henrik Langin (1724–1782) sekä everstiluutnantti Lars Adam Langin (1731–1807) vuonna 1772 nimellä "Langenskiöld", kiitokseksi uskollisuudesta, jota nämä olivat osoittaneet Kustaan vallankappauksen aikana. Heidän sukunsa introdusoitiin Ruotsin ritarihuoneelle vuonna 1776 aatelisena sukuna numero 2081. Johan Henrikin sukuhaara sammui mieslinjalta jo 1783 hänen poikansa kuollessa, joten suvun myöhemmät polvet ovat Adam Langenskiöldin jälkeläisiä. Suvun jäseniä ei jäänyt Ruotsiin vuoden 1809 jälkeen.
Suomen ritarihuoneen järjestäytyessä vuonna 1818 suku sai Suomessa numeron 152. Senaattori Fabian Langenskiöld korotettiin vapaaherraksi vuonna 1860 ja introdusoitiin samana vuonna vapaaherrallisena sukuna 45. Hän otti vapaaherralliselle sukuhaaralle tunnuslauseen "Ruhtinaalle ja isänmaalle". Hänen toinen poikansa muutti vuonna 1892 Ruotsiin ja suku sai uudelleen edustusoikeuden Ruotsin ritarihuoneella vuonna 1898. Suomessa pelkästään aatelinen sukuhaara alkoi jossain vaiheessa käyttää nimestä muotoa "Langenskjöld". Tämä haara kuitenkin sammui mieslinjalta vuonna 1919. Vapaaherrallinen sukuhaara elää yhä sekä Suomessa että Ruotsissa.
Alcides

Alcides Eduardo Mendes de Araújo Alves (s. 13. maaliskuuta 1985 São José do Rio Preto) on brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelasi vuonna 2017 päättyneellä urallaan kotimaansa lisäksi Saksassa, Portugalissa, Alankomaissa ja Ukrainassa. Hän kuului vuosina 2004–2008 englantilaisseura Chelsean omistukseen mutta ei pelannut seuran edustusjoukkueessa kertaakaan.
Alcides voitti Portugalin liigamestaruuden Benfican joukkueessa vuonna 2005 sekä Alankomaiden liigamestaruuden PSV Eindhovenin joukkueessa vuosina 2007 ja 2008. Kahden ensimmäisen mestaruuden hankkimisessa hänen osuutensa oli pienehkö, mutta kaudella 2007–2008 hän pelasi Eindhovenissa 21 liigaottelua, joissa hän oli 19 kertaa avauskokoonpanossa ja teki yhden maalin. Hän pelasi Mestarien liigassa 12 ottelua ja UEFA-cupissa kuusi ottelua.
Alcides voitti alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden 2003. Hän pelasi MM-turnauksessa täydet minuutit joukkueensa kaikissa seitsemässä ottelussa.
Siestajoki

Siestajoki () on Suomenlahteen laskeva joki Leningradin alueella Venäjällä. Sen pituus on 64 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 672 neliökilometriä. Joki saa alkunsa Länsi-Inkerin ylängöltä, virtaa Volossovan, Jaaman ja Lomonosovin piirien läpi ja laskee Kaprionlahteen lähellä Siesta-Palkkinan kylää. Suurimmat sivujoet ovat Vaba, Sumajoki, ja Lamoška.
Sosnovyi Borin kaupunki ottaa käyttövetensä Siestajoesta.