Etnonationalismi

Etnonationalismi eli etninen nationalismi on nationalismin muoto, jossa kansakunnat määritellään yhteisen perinnön perusteella, mikä yleensä tarkoittaa yhteistä kieltä, uskontoa ja etnistä perimää.
Vahva ja heikko etnonationalismi.
Etnonationalismin voi jakaa vahvaan ja heikkoon etnonationalismiin. Vahvassa etnonationalismissa ajatellaan, että jokaisella kansalla kuuluisi olla oma valtio. Heikossa etnonationalismissa ajatellaan, että jokaisella kansalla kuuluisi olla itsemääräämisoikeus.
Jotkin vähemmistökansallisuudet esittävät vaatimuksensa omasta valtiosta vahvan etnonationalismin termein, mutta niissä tyydytään käytännössä uusiin järjestelyihin itsehallinnosta.
Perustelut.
Etnonationalisminsa ovat oikeuttaneet etnisellä identiteetillä niin enemmistö- kuin vähemmistökansatkin. Alkuperäiskansa voi oikeuttaa etnonationalisminsa historiallisilla syillä ja asemallaan alueen ensimmäisinä asuttajina. Samoja perusteita he voivat käyttää myös maahanmuuttajaryhmien torjumiseksi. Vähemmistökansan etnonationalistiset pyrkimykset voivat perustua myös esimerkiksi vainoihin, joiden seurauksena kansa näkee nationalismin ainoana selviytymiskeinonaan. Tällaisia kansoja ovat esimerkiksi juutalaiset, armenialaiset ja Amerikan alkuperäiskansat. Lievempi etnonationalismin peruste on kulttuurin ja kielen säilyttäminen.
Etnonationalismi ja valtio.
Maailmassa on huomattavasti vähemmän valtioita kuin kansoja, ja useimmat valtiot ovat monietnisiä. Vahvan etnonationalismin mukaan moni monietninen valtio jaettaisiinkin pieniin valtioihin.
Etnonationalismi on liikehdintänä uhka ei-etnonationalistisen maan poliittiselle vakaudelle, mikä tarkoittaa taipumusta maan hajoamiseen. Etnonationalistinen liikehdintä voidaan nähdä seurauksena valtion epäonnistuneesta politiikasta, jossa valtio ei ole kyennyt siirtämään väestön ensisijaista lojaalisuutta valtiolle, vaan väestön lojaalisuus on kiinnittyneenä valtion sijasta ihmisryhmiin. Etnonationalismi aiheuttaa etnisesti motivoituneita levottomuuksia ei-etnonationalistisissa maissa. Maassa asuvat etniset ryhmät saattavat tyytymättöminä haastaa valtionhallinnon ja kyseenalaistaa sen legitimiteetin. Etnonationalismi voidaankin ymmärtää sekä maita muodostavassa, niiden jatkumista varmistavana että maita hajottavassa merkityksessä.
Vähemmistöetnonationalismi.
Tausta.
1960-luvulta lähtien monissa maissa on yleistynyt se, että erilaiset, lähinnä kielen perusteella itsensä määrittelevät vähemmistöt korostavat omaa erillistä identiteettiään suhteessa valtaväestön perusteella määritettyyn kansallisvaltion identiteettiin. Toisinaan etnonationalismiin liittyy sosiaalisia ja taloudellisia motiiveja. Vähemmistökansallisuuksien asuinalueet saattavat olla taloudellisesti taantuvia syrjäseutuja tai vähemmistökansallisuuksien edustajat kokevat tulevansa syrjityiksi aluepolitiikassa, työelämässä tai koulutuksessa. Joissakin tapauksessa motiivi voi olla päinvastainen: taloudellisesti kehittyneellä alueella (esimerkiksi Espanjan Kataloniassa) asuva vähemmistökansallisuus haluaa erottautua valtaväestöstä. 
Tavoitteet.
Etnonationalistisilla liikkeillä on joskus separatistisia tavoitteita, mutta niiden päämäärä voi myös rajoittua oman kielen ja kulttuurin vaalimiseen ja kehittämiseen. Monissa maissa etnonationalistinen separatismi ja kansallisvaltio ovat löytäneet kompromissin erilaisilla autonomiajärjestelyillä. Esimerkkejä tästä ovat Ahvenanmaan, Katalonian ja Skotlannin osittaiset itsehallinto-oikeudet. Tšekkoslovakiassa ja Jugoslaviassa etnonationalismi on kuitenkin 1990-luvulla johtanut eurooppalaisen kansallisvaltion hajoamiseen – ensin mainitussa tapauksessa rauhanomaisesti, jälkimmäisessä erittäin väkivaltaisella tavalla.
Irredentismi.
Kansallisvaltioiden keskinäisten suhteiden kannalta ongelmallisin etnonationalismin muoto liittyy niin sanottuihin irredentistisiin vähemmistöihin. Irredentistiset vähemmistöt elävät omaan kansallisuuteensa yhdistetyn kansallisvaltion ulkopuolella.
Useimmiten irredentistiset vähemmistöt saavat jonkinlaista tukea, vähintäänkin myötätuntoa, kansallisuuttaan edustavasta kansallisvaltiosta. Tämä on joskus huonontanut valtioiden välisiä suhteita. Irredentistisen vähemmistön kotimaan hallitus ja yleinen mielipide saattavat epäillä vähemmistön lojaalisuutta kotimaalleen. Vähemmistöä tukeva valtio puolestaan saattaa syyttää vähemmistön kotimaata syrjinnästä ja ryhtyä erilaisiin painostustoimenpiteisiin. 1990-luvun Euroopassa diplomaattisia ongelmia on aiheutunut muun muassa Romanian unkarilaisvähemmistön ja Baltian maiden venäläisvähemmistöjen (Viron venäläiset, Latvian venäläiset, Liettuan venäläiset) asemaa koskevista erimielisyyksistä.
Vähemmistöetnonationalismi Euroopassa.
Suomessa vähemmistöetnonationalismia esiintyy lähinnä suomenruotsalaisten ja saamelaisten keskuudessa. Muissa Euroopan maissa etnonationalismi on saanut kannatusta muun muassa Britannian kelttiläisillä alueilla, Ranskan kieli- tai murrevähemmistöjen keskuudessa (tunnetuimpina korsikalaiset, baskit ja bretonit) sekä Espanjassa (katalaanit ja baskit). Euroopan maista monikansallisin on Venäjä, jossa valtio on suhtautunut etnonationalistisiin liikkeisiin usein melko kylmäkiskoisesti.
Saamelaiset.
Saamelainen etnopolitiikka pyrkii ulottamaan etnisen luokittelun mahdollisimman pitkälle historiaan. Maria Lähteenmäen tutkimuksen mukaan saamelaisliikkeen ohjaama tutkimus on esittänyt saamelaiset "ylihistoriallisesti yhtenäisenä etnisenä ryhmänä". Tällainen on osa saamelaisidentiteetin rakennustyötä ja yleisemminkin nationalistista historiankirjoitusta. Erkki Pääkkönen tutki tätä etnonationalistista lähestymistapaa väitöskirjassaan ja totesi suomalaistenkin toimineen samaan tapaan 1800-luvulta lähtien.
Vähemmistöetnonationalismi Euroopan ulkopuolella.
Euroopan ulkopuolella tunnettu esimerkki etnonationalismista on Quebecin ranskankielisen väestön keskuudessa esiintyvä halu itsenäistyä Kanadasta. Etnonationalismi on yleistä myös kehitysmaissa: kolmannen maailman valtiot ovat etnisesti usein hyvin heterogeenisiä.
Vähemmistöetnonationalismi ja väkivalta.
Kansallisvaltioiden välisten sotien harvinaistuessa aseelliset konfliktit ovat yhä useammin olleet etnonationalismin sävyttämiä sisällissotia. Tällaisia on käyty varsinkin kolmannessa maailmassa, mutta myös Jugoslavian hajoamissodat sekä ensimmäinen ja toinen Tšetšenian sota Venäjällä ovat esimerkkejä niistä.