Jorma Eloranta (kemisti)

Jorma Antero Eloranta (7. elokuuta 1925 Helsinki – 12. maaliskuuta 1996 Jyväskylä) oli suomalainen kemisti ja professori. Hän toimi Jyväskylän yliopistossa fysikaalisen kemian professorina 1968–1992. Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaanina hän toimi 1980–1981. Kemistinä Eloranta oli vapaiden radikaalien tutkimuksen uranuurtaja, joka aloitti alan tutkimuksen Suomessa.
Nuoruus ja uran alku.
Jorma Eloranta varttui Helsingissä. Hän palveli Saksan Waffen SS Wiking-divisoonassa itärintamalla suomalaisena vapaaehtoisena 1941-1942, vain 16-vuotiaana, ollen kenties toisen maailmansodan nuorin suomalainen vapaaehtoinen Saksan asevoimissa. Eloranta oli väärentänyt passinsa ja syntymätodistuksensa päästäkseen Saksaan alaikäisenä. Syntymävuodeksi asiakirjoihin oli muutettu 1919. Vuosina 1942-1944 hän osallistui jatkosotaan Suomen armeijassa kotiutuen vuonna 1945 Merisotakoulusta upseerikokelaan sotilasarvolla. Sodan jälkeen Eloranta kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta lyseosta vuonna 1945. Lukion jälkeen hän opiskeli kemiaa Helsingin yliopistossa ja valmistui vuonna 1950 filosofian kandidaatiksi fysikaalisen kemian alalta. Vuonna 1956 hän väitteli tohtoriksi kemian alalta. Väitöskirjassaan Eloranta tutki eräiden happojen ja niiden suolojen liuotusominaisuuksia hydrolyysissä. 
Akateeminen ura.
Akateemisen uransa Eloranta aloitti kemian tutkijana ja opettajana Helsingin yliopissa, jossa hän oli fysikaalisen kemian dosenttina vuosina 1961–1972. 
Vuonna 1968 Eloranta nimitettiin kemian professoriksi Jyväskylän yliopistoon. Professuurin opetusalaksi määriteltiin fysikaalinen kemia. Eloranta aloitti virassaan joulukuun alussa 1968. 
Professuurin ohella Eloranta toimi erilaisissa hallintotehtävissä kemian laitoksella ja matemaattis-luonnontieteellisessä tiedekunnassa. Kemian laitoksen johtajana hän toimi elokuusta 1972 heinäkuuhun 1975, tammikuusta 1982 kesäkuuhun 1986, ja kolmannen kerran heinäkuusta 1987 joulukuuhun 1987. Tiedekunnan dekaanina hän toimi vuosina 1980–1981. Eloranta jäi virastaan eläkkeelle elokuun lopussa 1992. Hänen seuraajakseen fysikaalisen kemian professorina nimitettiin vuonna 1994 Jouko Korppi-Tommola.
Vapaiden radikaalien tutkimuksen pioneeri.
Professori Eloranta tutki vapaita radikaaleja. Hän oli alan ensimmäinen tutkija Suomessa. Koska tutkimusala oli uusi, ja hänen oli tutkimusta varten hankittava laitokselle tarvittavat tutkimuslaitteistot. Elorannan ansiosta niin kutsutusta ESR-spektroskopiasta (ESR, "Electron Spin Resonance") menetelmänä tuli keskeinen työkalu epäorgaanisten yhdisteiden rakennetutkimuksessa Jyväskylän yliopiston kemian laitoksella. Vuonna 1975 ESR-laitteisto oli jo käytössä ja tuolloin laitteistoa täydennettiin hankkimalla ENDOR-ELDOR-spektometri. 
Elorannan luoma tutkimusperinne Jyväskylässä jatkuu yhä. ESR-spektroskopia on edelleen 2000-luvulla ollut eräs kemian laitoksen perustutkimusmenetelmiä erilaisten epäorgaanisten yhdisteiden ja niin kutsuttujen organometalliyhdisteiden tutkimuksessa. Tutkimuksen ohella laitoksen opiskelijoille opetetaan menetelmän käyttöä. Alaan liittyvän laiteteknisen koulutuksen teoriaa on opettanut laitoksella vuodesta 2012 epäorgaanisen kemian professorina toiminut Matti Haukka.
Tutkimustyö.
Kemistinä Eloranta erikoistui vapaiden radikaalien tutkimukseen. Sen ohella hän tutki kemiallisten yhdisteiden rakennetta ja ominaisuuksia. Vapaiden radikaalien tutkimuksessa hän sovelsi tutkimusmenetelmänä ESR-spektroskopiaa. Se tunnetaan paremmin nimellä elektroniparamagneettinen resonanssi (EPR/ESR) -spektroskopia. Menetelmän avulla voidaan mitata esimerkiksi nanofibrilloidun selluloosan (NFC) valmistuksen aikana jauhatuksessa syntyviä vapaita radikaaleja. 
1960- ja 70-luvuilla Eloranta tutkimusryhmineen teki useita erilaisia kokeita, joissa ESR-spektroskopian avulla tutkittiin vapaiden radikaalien syntymistä erilaisissa reaktioissa. Hän tutki vuonna 1977 myös, miten lämpötila vaikuttaa mittauksiin ja niistä kerättävään mittausspektriin.
Tunnustukset.
Ansioistaan kemian alalla professori Eloranta sai vuonna 1985 Suomalaisten Kemistien Seuran (SKS) myöntämän ansiomitalin.