Aiskhines (puhuja)

Aiskhines (, ; 390/389–314 eaa.) oli antiikin kreikkalainen valtiomies ja puhuja, joka oli kotoisin Ateenasta. Hänet luetaan yhdeksi kymmenestä attikalaisesta puhujasta.
Aiskhines tuki aluksi rauhaa Filippos II:n Makedonian kanssa, ja hän näyttää vilpittömästi uskoneen toimivansa Ateenan parhaaksi. Kun Demosthenes muutti kantaansa Filippoksen aikeiden paljastuttua, Aiskhines jatkoi rauhan linjalla. Myöhemmin häntä syytettiin maanpetturuudesta. Kaikesta huolimatta Aiskhines oli aikalaistensa arvostama puhuja, ja hänen tyyliään pidettiin voimakkaana ja vaikuttavana. Aiskhineelta on säilynyt nykyaikaan kolme puhetta.
Elämä.
Antiikin lähteet.
Tiedot Aiskhineen elämästä perustuvat pääosin Demostheneen puheisiin "Väärästä lähetystöstä" ja "Kunniaseppeleestä"; Aiskhineen omiin puheisiin "Väärästä lähetystöstä" ja "Ktesifonia vastaan"; Pseudo-Plutarkhoksen kirjoittamaan Aiskhineen elämäkertaan teoksessa "Kymmenen puhujan elämäkerrat"; Filostratoksen kirjoittamaan Aiskhineen elämäkertaan teoksessa "Sofistien elämät"; sekä Libanioksen kirjoittamaan Aiskhineen elämäkertaan.
Perhetausta.
Aiskhines oli kotoisin Ateenan kaupunkivaltioon kuuluneesta Attikan Kothokidain demoksesta ja syntyi vuonna 390 tai 389 eaa. Tämä käy ilmi hänen puheestaan Timarkhosta vastaan, joka pidettiin vuonna 345 eaa. ja jossa hän itse sanoo olleensa tuolloin 45-vuotias. Aiskhines oli Tromeen ja Glaukothean poika, ja jos uskomme hänen poliittista vastustajaansa Demosthenesta, hänen isänsä ei ollut Ateenan vapaa kansalainen vaan ollut orjana koulunopettaja Elpiaan talossa. Ateenasta karkotettujen palattua Thrasybuloksen johdolla Tromes piti itsekin pientä koulua, ja Aiskhines auttoi nuoruudessaan isäänsä ja teki tehtäviä, joita pidettiin vapaalle ateenalaisnuorukaiselle sopimattomina. Demosthenes väittää lisäksi, että Aiskhines halusi peittää isänsä alhaisen aseman vaihtamalla tämän nimen Tromes muotoon Atrometos ja anasti myöhemmin itselleen Ateenan kansalaisoikeudet.
Aiskhineen äitiä kuvataan alun perin tanssijaksi ja prostituoiduksi, joka jatkoi luvattomia toimiaan vielä avioiduttuaan Tromeen kanssa ja ansaitsi rahaa vihkimällä taikauskoisia ja alhaisia ihmisiä jonkinlaisiin yksityisiin mysteereihin. Häntä sanotaan Ateenassa kutsutun yleisesti lempinimellä Empusa.
Aiskhines itse taas kertoo, että hänen isänsä Atrometos oli kunniallisen suvun jälkeläinen ja jollain tavalla sukua ylhäiselle eteobutadien pappissuvulle. Hän oli alun perin urheilija, mutta menetti omaisuutensa peloponnesolaissodan aikana ja joutui myöhemmin pakenemaan maasta kolmenkymmenen tyrannin aikana. Sen jälkeen hän palveli Ateenan armeijassa Vähässä-Aasiassa ja vietti loppuelämänsä Ateenassa aluksi köyhissä oloissa. Aiskhineen äiti oli hänen mukaansa myös vapaa ateenalainen kansalainen ja akharnailaisen Glaukiaan tytär. On mahdotonta sanoa varmuudella, kumpi näistä kertomuksista on tosi, mutta on selvää, että Demosthenes liioittelee Aiskhineen vanhempien ja nuoruuden kuvauksessaan.
Aiskhineella oli kaksi veljeä: toinen, Filokhares, oli häntä vanhempi, ja toinen, Afobetos, nuorin. Filokhares toimi jossakin vaiheessa yhtenä Ateenan kymmenestä strategoksesta, ja hänet valittiin tähän virkaan kolmena peräkkäisenä vuonna. Afobetos toimi kirjurin ammatissa. Hänet lähetettiin kerran osana lähetystöä Persian kuninkaan luo. Myöhemmin hän toimi Ateenan julkisten varojen hallinnossa.
Varhainen elämä.
Kaikki nämä seikat näyttävät vahvasti viittaavan siihen, että Aiskhineen perhe oli köyhyydestään huolimatta jossain määrin arvostettu. Hänen varhaisnuoruudestaan ei voida sanoa mitään varmaa, paitsi että hän avusti isäänsä koulussa ja että hänet, vahvarakenteisena ja urheilullisena, palkattiin myöhemmin voimistelusalille kilpailemaan harjoituksissa muiden nuorukaisten kanssa.
Myöhempien antiikin aikaisten kirjoittajien tapana on usein esittää suuret puhujat, filosofit ja runoilijat toistensa oppilaina ja opettajina, ja niinpä Aiskhineskin esitetään joskus Sokrateen, Platonin ja Isokrateen oppilaana. Näitä väitteitä vastaan esitettiin tosin epäilyksiä jo antiikin aikana, ja jos ne olisivat totta, Aiskhines tuskin olisi jättänyt niitä mainitsematta monissa siihen tarjoutuneissa tilaisuuksissa.
Merkittävä puhuja ja valtiomies Aristofon palkkasi Aiskhineen kirjurin tehtävään, ja samassa tehtävässä hän toimi myöhemmin Eubulokselle, vaikutusvaltaiselle demokraattisen puoluekunnan jäsenelle, jonka kanssa hän solmi läheisen ystävyyden ja jonka poliittisille näkemyksille hän pysyi uskollisena elämänsä loppuun asti. Aiskhines sanoo itse, että hän palveli kaksi vuotta "peripoloksena" () eli raja-alueiden vartijana kahdeksastatoista kahteenkymmeneen ikävuoteensa, kuten kaikki nuoret Ateenassa, ja tämä hänen sotilaskoulutuksensa lienee ajoitettava ajanjaksoon ennen hänen kirjurin uraansa Aristofonin palveluksessa.
Eubuloksen palveluksesta lähdettyään Aiskhines kokeili näyttelijän uraa, johon hän sopi luontaisesti voimakkaan ja soinnikkaan äänensä vuoksi. Hän näytteli kolmannen roolin osia (), mutta ei menestynyt, ja eräällä kertaa, kun hän esitti Oinomaosta, yleisö buuasi hänet pois lavalta. Tämän jälkeen hän luopui näyttelijänuralta ja ryhtyi taas sotilastehtäviin, joissa hän oman kertomuksensa mukaan saavutti suurta mainetta.
Sotilaana ja puhujana.
Useiden vähäisempien muualle Kreikkaan sijoittuneiden sotatoimien jälkeen Aiskhines kunnostautui erityisesti vuoden 362 eaa. Mantineian taistelussa ja otti osaa myös Ateenan sotaretkeen Euboialle vuonna 358 eaa., taistellen Tamynaissa. Tällä kertaa hän saavutti sellaisen maineen, että strategokset ylistivät häntä taistelupaikalla ja voiton jälkeen hänet lähetettiin viemään voitonviesti Ateenaan. Hänen mukanaan lähetetty Temenides todisti hänen rohkeutensa puolesta, ja ateenalaiset kunnioittivat häntä seppeleellä.
Jo kaksi vuotta ennen tätä sotaretkeä – viimeistä, johon hän osallistui – Aiskhines oli astunut esiin Ateenassa kansanpuhujana, ja hänen nyt hankkimansa sotamaine vakiinnutti hänen arvostuksensa. Aikaisemmassa työssään Aristofonin ja Eubuloksen kirjurina hän oli perehtynyt Ateenan lakeihin ja valtiosääntöön, ja hänen näyttelijäntaustansa lavalla oli tarjonnut hyödyllistä harjoitusta julkiseen puhumiseen. Julkisen uransa alkuvaiheessa Aiskhines pyrki monien muiden ateenalaisten tavoin innokkaasti kiinnittämään kansalaisten huomion Makedonian Filippos II:n kasvavaan valtaan ja kehotti heitä torjumaan sen ajoissa. Kun Filippos oli vallannut Olynthoksen vuonna 348 eaa., Eubulos sai ateenalaiset lähettämään lähetystön Peloponnesokselle tavoitteena yhdistää kreikkalaiset yhteistä vihollista vastaan. Aiskhines lähetettiin Arkadiaan. Siellä hän piti puheen Megalopoliissa Filippoksen lähettilästä Hieronymosta vastaan, mutta tuloksetta. Tästä hetkestä alkaen Aiskhines ja useimmat ateenalaiset menettivät toivonsa saada mitään aikaan Kreikan yhdistetyillä voimilla.
Kun Filippos vuonna 347 eaa. antoi ateenalaisten ymmärtää, että hän halusi tehdä heidän kanssaan rauhan, Filokrates vaati, että olisi lähetettävä lähetystö Filippoksen luo neuvottelemaan asiasta. Kymmenen miestä, heidän joukossaan Aiskhines ja Demosthenes, lähetettiin Filippoksen luo. Hän otti heidät vastaan mitä kohteliaimmin, ja kun Aiskhineen vuoro tuli puhua, hän muistutti kuningasta Ateenan oikeudesta tämän ystävyyteen ja liittolaisuuteen. Filippos lupasi heti lähettää omat lähettiläänsä Ateenaan neuvottelemaan rauhanehdoista. Kun ateenalaiset lähettiläät palasivat, heidät palkittiin oliiviseppeleellä Demostheneen ehdotuksesta, koska he olivat suorittaneet tehtävänsä hyvin. Tämän jälkeen Aiskhines pysyi horjumattomana siinä näkemyksessä, että vain rauha Filippoksen kanssa voisi pelastaa isänmaan täydelliseltä tuholta. On selvää, että tämä sopi täydellisesti Filippoksen suunnitelmiin, mutta ei ole syytä olettaa, että Aiskhines olisi saanut lahjuksia tämän mielipiteen vuoksi tai että hän olisi ajanut rauhaa isänmaansa tuhoksi.
Pian ateenalaisten lähettiläiden palattua Antipatros ja kaksi muuta makedonialaista lähettilästä tulivat Ateenaan. Monien keskustelujen jälkeen Demosthenes kehotti kansaa kiireesti tekemään rauhan ja lähettämään uudet lähettiläät Filippoksen luo ottamaan vastaan hänen valansa. Ainoa ero Aiskhineen ja Demostheneen välillä oli se, että Aiskhines olisi tehnyt rauhan jopa huomioimatta Ateenan liittolaisia, minkä Demosthenes esti. Viisi ateenalaista lähettilästä, heidän joukossaan sekä Aiskhines että Demosthenes, lähetettiin kiireesti Makedoniaan, koska Filippos kävi sotaa Traakiassa Ateenan liittolaista Kersobleptestä vastaan. He menivät Pellaan odottamaan Filipposta, joka viipyi kauan, sillä hän ei saapunut ennen kuin oli kukistanut Kersoblepteen täydellisesti. Lopulta Filippos vannoi rauhanvalan, josta fokislaiset oli nimenomaisesti suljettu pois. Filippos osoitti ateenalaisille lähettiläille suurta kunnioitusta, antoi heille runsaasti lahjoja, lupasi palauttaa kaikki ateenalaiset vangit ilman lunnaita ja kirjoitti Ateenan kansalle kohteliaan kirjeen, jossa pyysi anteeksi lähettiläiden viivyttämistä luonaan.
Hypereides ja Timarkhos, joista edellinen oli Demostheneen ystävä, nostivat lähettiläitä vastaan syytteen valtiopetoksesta väittäen, että Filippos oli lahjonut heidät. Timarkhos syytti Aiskhinesta ja Hypereides Filokratesta. Aiskhines kuitenkin vältti vaaran nostamalla vastasyytteen Timarkhosta vastaan, mikä ajoittuu vuoteen 345 eaa., ja osoittamalla, että syyttäjän oma elämä oli niin moraalitonta, ettei hänellä ollut oikeutta puhua kansan edessä. Puhe, jossa Aiskhines hyökkäsi Timarkhosta vastaan, on yhä säilynyt, ja sen vaikutuksesta Timarkhos joutui luopumaan syytteestään, ja Aiskhines sai loistavan voiton.
Filippoksen toimet rauhan solmimisen jälkeen ja hänen etenemisensä kohti Thermopylaita tekivät ateenalaiset hyvin levottomiksi. Aiskhines vakuutti kansalle, ettei kuninkaalla ollut vihamielisiä aikomuksia Ateenaa kohtaan, vaan että hän aikoi vain rankaista Thebaa. Aiskhines määrättiin kuitenkin uudelleen lähettilääksi Filippoksen luo varmistamaan, että tämä pysyisi rauhanehdoissa. Hän kuitenkin viivytteli lähtöään väittäen olevansa sairas. Palattuaan hän väitti, että kuningas oli luottamuksellisesti kertonut hänelle, ettei ryhtyisi mihinkään toimintaan fokislaisia tai Ateenaa vastaan. Demosthenes näki kuitenkin sekä kuninkaan suunnitelmien että Aiskhineen petollisuuden läpi, ja hänen pelkonsa osoittautuivat oikeiksi pian Aiskhineen paluun jälkeen, kun Filippos ilmoitti ottaneensa Fokiin haltuunsa. Ateenalaiset kuitenkin hiljennettiin ja uinutettiin väärään turvallisuudentunteeseen kuninkaan toistuvilla vakuutteluilla ja hänen puolestaan Ateenassa puhuneiden lahjottujen puhujien rauhoitteluilla. Vuonna 346 eaa. Aiskhines lähetettiin "pylagoraana" () Pylaihin amfiktyonien kokoukseen, jonka Filippos oli kutsunut koolle. Siellä hän sai osakseen suurempia kunnianosoituksia kuin olisi koskaan voinut odottaa.
Tässä vaiheessa Aiskhines ja Demosthenes johtivat kahta puoluekuntaa, joihin ei jakautunut vain Ateena vaan koko Kreikka, ja heidän poliittinen vihamielisyytensä ruokki myös henkilökohtaista vihaa. Tämä vihamielisyys kärjistyi vuonna 343 eaa., kun Demosthenes syytti Aiskhinesta lahjusten ottamisesta ja isänmaan etujen pettämisestä toisen Filippokselle suunnatun lähetystön aikana. Tämä Demostheneen syytekirjelmä "Väärästä lähetystöstä" ei ollut puhe, vaan julkaistu muistio, ja Aiskhines vastasi siihen samoin muistiona julkaistulla omalla samannimisellä selostuksellaan "Väärästä lähetystöstä", jonka kirjoittamisessa hänen ystävänsä Eubuloksen sanotaan avustaneen. Näiden molemminpuolisten hyökkäysten tulosta ei tunneta, mutta epäilemättä ne aiheuttivat kovan iskun Aiskhineen suosioon. Mainitussa muistiossaan Aiskhines antaa vilauksen myös yksityiselämästään: muutama vuosi ennen tätä tapausta hän oli mennyt naimisiin hyvämaineisen paianialaisen Filodemoksen tyttären kanssa, ja vuonna 343 eaa. hänellä oli kolme pientä lasta.
Vuonna 342 eaa. Antifon, joka oli karkotettu ja asui Makedoniassa, palasi salaa Pireukseen aikomuksenaan sytyttää Ateenan sotalaivat tuleen. Demosthenes sai hänet kiinni ja pidätytti hänet. Aiskhines syytti Demosthenestä demokraattisen hallitusmuodon rikkomisesta. Antifon tuomittiin kuolemaan, eikä häneltä saatu mitään tunnustusta, mutta silti monilla tahoilla uskottiin, että Aiskhines oli ollut hänen rikostoverinsa. Tämän vuoksi Aiskhineelle juuri annetti kunnianarvoisa virka Deloksen pyhäkössä, "syndikos" (), otettiin häneltä pois ja annettiin Hypereideelle.
Vuonna 340 eaa. Aiskhines oli jälleen läsnä Delfoissa Ateenan pylagoraana ja sai Lokriissa aikaan neljännen pyhän sodan Amfissaa vastaan, koska sen asukkaat olivat ottaneet viljelykseen pyhää maata. Filippos sai amfiktyonien ylipäällikkyyden, marssi miehen armeijalla Lokriihin, hävitti maan ja asettui joukkoineen sinne. Kun hän vuonna 338 eaa. eteni etelään Elateiaan asti, koko Kreikka joutui hämmennyksen valtaan. Ainoastaan Demosthenes pysyi lujana ja innosti ateenalaisia viimeiseen epätoivoiseen taisteluun. Samana vuonna käyty Khaironeian taistelu ratkaisi Kreikan kohtalon. Tuo tappio antoi Demostheneen vihollisille syyn hyökätä häntä vastaan, mutta siitä huolimatta, että Aiskhines sai tähän tarkoitukseen lahjuksia Antipatrokselta, Demostheneen puhdas ja tahraton isänmaallisuus tunnustettiin niin laajalti, että hän sai kunnian pitää hautapuheen Khaironeiassa kaatuneille.
Ktesifon ehdotti, että Demosthenes palkittaisiin kultaisella seppeleellä teatterissa suurten Dionysia-juhlien aikana. Aiskhines käytti hyväkseen palkinnon antamistavan laittomuutta ja nosti syytteen Ktesifonia vastaan. Hän ei kuitenkaan vienyt asiaa oikeuteen ennen kuin kahdeksan vuotta myöhemmin eli vuonna 330 eaa., jolloin Filippos oli kuollut ja Aleksanteri Suuren voittojen seurauksena poliittinen tilanne Kreikassa oli muuttunut. Saatuaan syytteen vireille Aiskhines lähti joksikin aikaa Makedoniaan. Voidaan vain arvailla, mikä sai Aiskhineen ensin luopumaan Ktesifonin syyttämisestä ja sitten ottamaan asian uudelleen esiin kahdeksan vuoden kuluttua.
Vuonna 330 eaa. pidetty puhe "Ktesifonia vastaan", jossa Aiskhines syytti Ktesifonia – ja joka on säilynyt nykyaikaan – on taidokkaasti laadittu, ja on luonnehdittu, että jos Aiskhines olisi onnistunut, hän olisi voinut kokonaan tuhota Demostheneen poliittisen vaikutusvallan ja auktoriteetin. Demosthenes vastasi Aiskhineelle kuuluisalla puheellaan "Kunniaseppeleestä". Jo ennen kuin Demosthenes oli saanut puheensa päätökseen, Aiskhines myönsi hävinneensä, ja vetäytyi pois oikeudesta ja kotimaastaan. Kun asiasta äänestettiin, Aiskhines ei saanut edes viidesosaa äänistä puolelleen.
Loppuelämä.
Ateenan julkisesta elämästä vetäydyttyään Aiskhines siirtyi Vähään-Aasiaan. Demostheneen väitettiin antaneen hänelle varoja matkaa varten, mutta tämä tuskin pitää paikkaansa. Aiskhines vietti useita vuosia Jooniassa ja Kaariassa opettaen retoriikkaa ja odottaen jännittyneenä Aleksanterin paluuta Eurooppaan. Kun vuonna 324 eaa. tieto Aleksanterin kuolemasta saavutti hänet, hän jätti Vähän-Aasian ja siirtyi Rhodokseen, jossa hän perusti puhetaidon koulun, joka myöhemmin tuli hyvin kuuluisaksi. Sen katsotaan sijoittuvan tyyliltään attikalaisten puhujien vakavan miehekkään ilmaisun ja niin sanotun aasialaisen koulukunnan pehmeän ylenpalttisuuden välimaastoon.
Kerrotaan, että eräällä kertaa kun Aiskhines luki Rhodoksella kuulijoilleen puheensa "Ktesifonia vastaan", jotkut hämmästelivät, kuinka niin loistavan puheen pitäjä oli voinut hävitä. Aiskhines vastasi: ”Ette ihmettelisi, jos olisitte kuulleet Demostheneen puheen”. Rhodokselta Aiskhines siirtyi Samokselle, missä hän kuoli vuonna 314 eaa.
Teokset.
Puheet.
Aiskhines piti puheita eri tilanteissa, mutta julkaisi itse vain kolme; nämä olivat:
Cicero käänsi puheet "Väärästä lähetystöstä" ja "Ktesifonia vastaan" latinaksi, mutta käännökset ovat kadonneet; meille on säilynyt vain johdanto, jonka Cicero kirjoitti niitä varten, "De optimo genere oratorum".
Aiskhineen puheiden "editio princeps" eli ensimmäinen painettu laitos oli Aldus Manutiuksen julkaisema kokoelmassa "Collectio rhetorum Graecorum" (Venetsia, 1513, fol.). Heinrich Wolf eli Henricus Wolfius julkaisi latinankielisen käännöksen sisältävän edition, jossa oli mukana myös Aiskhineelle omistetut kirjeet (Basel, 1572, fol.). Seuraava merkittävä editio oli Taylorin toimittama, ja siinä olivat mukana Wolfin, Taylorin ja Marklandin kommentaarit; se ilmestyi Cambridgessa 1748–1756 hänen attikalaisia puhujia kokoavassa sarjassaan. Reisken attikalaisten puhujien laitoksessa Aiskhines oli kolmannessa osassa (Leipzig, 1771, 8vo.). Myöhempiä editioita ovat Immanuel Bekkerin osa III hänen teoksessaan "Oratores Attici" (Oxford, 1822, 8vo.), johon verrattiin kolmeatoista uutta käsikirjoitusta, sekä F. H. Bremin laitos (Zürich, 1823, 2 osaa, 8vo.).
Epäperäiset kirjeet.
Kolmen puheen lisäksi nykyaikaan on säilynyt kaksitoista kirjettä, jotka on laitettu Aiskhineen nimiin, mutta jotka eivät todennäköisesti ole sen aidompia kuin niin kutsutut "Falariin kirjeet", ja ovat epäilemättä myöhäisten sofistien tuotantoa.
Arviointia.
Puhujana Aiskhines jäi toiseksi vain Demostheneelle. Häntä oli siunattu luonnostaan poikkeuksellisilla puhetaidoilla, joista hänen puheensa ovat selviä todisteita. On luonnehdittu, että hänen kielensä sujuvuus ja osuvuus ja hänen kuvailujensa voima tempaavat lukijan mukanaansa nykyäänkin siinä missä kuulijansa omana aikanaan. Fotioksen mukaan antiikin ajan ihmiset nimittivät Aiskhineen kolmea puhetta ”sulottariksi”, ja yhdeksää kirjettä, jotka vielä Fotioksen aikaan olivat olemassa, ”muusiksi”.
Aiskhineen poliittista toimintaa arvosteltiin yleisesti antiikin aikana, ja saman näkemyksen ovat jakaneet myös myöhemmät kirjailijat. Tähän on monia syitä, joista merkittävin on ehkä se, että epäonnekseen Aiskhines joutui jatkuvasti vertailluksi Demostheneen tahrattomuuden kanssa, mikä sai hänen tekonsa näyttämään entistäkin moitittavammilta niistä, jotka näkivät niiden läpi. Myöhempinä aikoina aikakauden suurimpien puhujien välinen vastakkainasettelu tarjosi usein aineksia retorisiin julistuksiin, joissa toista ylistettiin tai syytettiin toisen kustannuksella, tavoitteena ennemminkin vaikutuksen tuottaminen kuin totuus.
Toinen seikka, joka tulee ottaa huomioon Aiskhineen luonnetta arvioitaessa, on se, ettei hän saanut erityistä koulutusta, vaan nousi suureksi yksin omien kykyjensä varassa. On luonnehdittu, että hänen varhaiset elämänvaiheensa olivat sellaisia, että ne tuottivat hänessä väistämättä alhaisen himon rikastua ja kerätä omaisuutta; ja jos hän olisi voittanut nämä intohimot, hän olisi voinut olla Demostheneen veroinen.
Aiskhineen uskottiin kuitenkin alun perin suositelleen rauhaa Makedonian kanssa ainoastaan vilpittömässä tarkoituksessa edistää kotimaansa parasta. Myös Demosthenes toimi tuolloin samassa hengessä, sillä Filippoksen oveluus petti heidät molemmat. Kuitenkin siinä missä Demosthenes muutti politiikkaansa paljastettuaan Filippoksen salaiset aikeet, Aiskhines jatkoi rauhan tavoittelua. Mikään ei kuitenkaan oikeuta uskomaan, että Aiskhines olisi halunnut pettää isänmaansa; on paljon todennäköisempää, että ovela kuningas teki Aiskhineehen niin suuren vaikutuksen, että hän todella uskoi toimivansa oikein ja joutui näin tiedostamattaan maanpetturin asemaan. Kukaan antiikin kirjailija Demosthenestä lukuun ottamatta ei syytä häntä siitä, että hän olisi ottanut makedonialaisilta lahjuksia pettääkseen kotimaansa. Hän näyttää ajautuneen tukemaan Makedoniaa, koska sai myönteistä huomiota sekä Filippokselta että kansalta – jotka kummatkin halusivat kuulla juuri sellaisia rauhanpuheita kuin hän piti. Tähän saattoi vaikuttaa myös syntynyt vastakkainasettelu Demostheneen kanssa – ehkä hän halusi erottua tästä tai jopa vastustaa tätä periaatteesta.
Myöhemmin aleksandrialaiset grammaatikot lukivat Aiskhineen yhdeksi kymmenestä attikalaisesta puhujasta niin sanotussa aleksandrialaisessa kaanonissa.