tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kaisu Vuoristo

Kaisu Anneli Vuoristo (4. syyskuuta 1947 Laihia – 12. huhtikuuta 1969 Landstuhl) oli suomalainen näyttelijä ja malli. 
Oulusta kotoisin olleen Vuoriston ura alkoi vuonna 1968 "Apu"-lehden järjestämästä Speden filmityttö -kilpailusta, jonka voittaja sai linnanneito Helenan roolin Spede Pasasen elokuvasta "Noin 7 veljestä". Tämän jälkeen Vuoristo oli Coca-Colan sponsoroimana kiertue-emäntänä Dannyn kevään 1968 show’ssa. Vuoristolla ja Dannylla oli kiertueen aikana myös lyhyeksi jäänyt suhde. 
Hieman myöhemmin hän muutti uuden miesystävänsä mukana Länsi-Saksaan. Huhtikuussa 1969 pariskunta joutui auto-onnettomuuteen, jossa Vuoristo kuoli 21-vuotiaana.
Om Bobbo Viking

Om Bobbo Viking on ruotsalaisen Magnus Ugglan esikoisalbumi vuodelta 1975. Albumi äänitettiin Ljudkopia-studiossa, Tukholmassa ja CBS julkaisi sen. Kaikki levyn kappaleet ovat Ugglan kirjoittamia. Levyn kannessa on Ugglan veljen, Gabriel Ugglan, ottama kuva Ugglasta. Albumi sai vaihtelevan vastaanoton: maakuntalehdet olivat enemmän sen puolesta ja tukholmalaislehdet sitä vastaan. 
Vuonna 2009 "Om Bobbo Viking" pääsi mukaan kirjaan "Tusen svenska klassiker", johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Het Bildt

Het Bildt on kunta Friisinmaan provinssissa, Alankomaissa. Pinta-alaa kunnalla on 116,51 neliökilometriä, josta vettä on 24,23 km². Asukkaita kunnassa on 10 975 (1.2.2008). Sint Annaparochie on kunnan keskus. Kunnalla on 15,4 kilometriä merenrantaa. Het Bildtin maaperä on hyvin hedelmällistä ja maanviljely onkin tärkeä osa sen taloutta. Kunnassa kasvatetaan sipuleita ja perunoita.
Het Bildtissä puhutaan pääasiassa "bildtsiä". Tämä murre on hollanninkielen, erityisesti Etelä-Hollannissa puhuttavan hollannin ja friisinkielen sekoitus. Ainoastaan Minnertsgassa friisi on vallitseva kieli. Het Bildt on yleisesti ottaen kaksikielinen, jossa nimet ovat sekä hollanniksi että bildtsiksi.
Asutuskeskukset.
Asukasluvut 1. tammikuuta 2004:
Ruotsin Itä-Intian kauppakomppania

Ruotsin Itä-Intian kauppakomppania () oli Ruotsin ja Kaukoidän välistä kaupankäyntiä varten perustettu kauppaseura. Se perustettiin Göteborgissa 14. kesäkuuta 1731 Kaakkois-Aasian kauppaa varten portugalilaisten, hollantilaisten, tanskalaisten, ranskalaisten ja brittien Itä-Intiankomppanioiden vanavedessä.
Kauppakomppania sai viidentoista vuoden monopolin Itä-Intian kauppaan, jossa ruotsalaista sahatavaraa, tervaa, rautaa ja kuparia vaihdettiin hopeaan, teehen, posliiniin ja silkkiin. Kauppakomppanian kotipaikka oli Göteborg, ja useimmat sen aluksista rakennettiin Tukholmassa.
Ruotsin Itä-Intian kauppakomppania toimi kaikkiaan 82 vuoden ajan ja se suoritti 38 aluksellaan yhteensä 132 matkaa. Kauppaseura lakkasi käytännössä olemasta vuonna 1813. Vaikka kauppakomppania lopulta menikin vararikkoon, se tuotti suurimman osan ajasta suuria voittoja omistajilleen. Tuottoisinta oli raudan vienti sekä erityisesti teen ja posliinin tuonti Kiinasta.
Ruotsin Itä-Intian kauppakomppania ei perustanut pysyviä siirtokuntia Intiaan, mutta niillä oli hetken aikaa hallussaan tehdas ja linnoitus Porto Novossa (nykyään Parangipettai, Tamil Nadu). Ranskan ja Ison-Britannian joukot tuhosivat linnoituksen kuukausi sen rakentamisen jälkeen.
Nurestanin maakunta

Nurestanin maakunta (myös: Nouristan, Nuristan ja Nooristan, ) on yksi Afganistanin 34 maakunnasta. Se sijaitsee maan koillisosassa Pakistanin rajalla. Vuonna 2012 tehdyn väestönlaskennan mukaan sen väkiluku on 140 407. Myös maakunnan pääkaupunki on nimeltään Nurestan. 
Nurestan muodostettiin vuonna 2001 Laghmanin ja Konarin maakuntien pohjoisosista. Se sijaitsee Hindukuš-vuoriston etelärinteillä. Seudun nimi oli 1890-luvulle Kafiristan (persiaksi 'uskottomien maa'), koska siellä asui nuristan-kansaa, joka oli säilyttänyt perinteisen animismi-uskonnon. Heidät pakkokäännytettiin 1890-luvulla islamiin, ja maan nimeksi tuli Nuristan, "valistettujen maa". 
Paikallisen kansanperinteen mukaan nuristanilaiset ovat Aleksanteri Suuren makedonialaisten sotilaiden jälkeläisiä ja siksi vaaleampia kuin noiden seutujen asukkaat muuten.
Artturi Laakso

Artturi Verneri Laakso (ent. Adamsson, 26. lokakuuta 1893 Hollola – 22. syyskuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Artturi Laakso aloitti uransa eri teattereissa, muun muassa Viipurissa ja jatkoi Helsingin kaupunginteatterissa. Myöhemmin hän esiintyi myös suositussa Radioteatterissa. Laakson elokuvaura alkoi varsin myöhään, 44-vuotiaana.
Artturi Laakson nuorempi veli oli näyttelijä Uuno Laakso. Laakson vaimo oli näyttelijä Elsa Turakainen. Laakso esiintyi noin viidessäkymmenessä elokuvassa vuosien 1937–1973 aikana, enimmäkseen pienissä sivurooleissa. Hän on esiintynyt myös valistusfilmeissä. Hänet palkittiin vuonna 1957 Pro Finlandia -mitalilla.
Laakso on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon.
Va ska man ta livet av sig för när man ändå inte får höra snacket efteråt?

Va ska man ta livet av sig för när man ändå inte får höra snacket efteråt? on ruotsalaisen Magnus Ugglan kolmas albumi vuodelta 1977. Albumia nauhoitettiin Glen Studio, Park Studio, Bastun -studioissa. Levy-yhtiö Columbia Records julkaisi LP:n syyskuussa 1977. Albumia pidetään Ugglan läpimurtona.
Albumin kappaleista muun muassa "Varning på stan", "Jag skiter" ja "Vår tid – 1977" nousivat hiteiksi. "Jazzgossen" on Ugglan tekemä cover-versio ruotsalaisen kuplettilaulaja Karl Gerhardin alkuperäisversiosta. Ugglan versio on paljon rock-tyylisempi kuin Gerhardin kuplettityylinen versio.
Vuonna 2009 albumi pääsi mukaan kirjaan "Tusen svenska klassiker", johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Syvyysnäkö

Syvyysnäkö tarkoittaa näköaistin tai konenäön kykyä erottaa esineiden etäisyyksiä ja nähdä maailma kolmiulotteisena. Syvyyden hahmottaminen perustuu erilaisiin syvyysvihjeisiin.
Binokulaariset syvyysvihjeet.
Binokulaarisissa syvyysvihjeissä hyödynnetään molempia silmiä esineiden etäisyyden arvioimiseksi. Toisistaan erillään olevat silmät välittävät kumpikin hieman erilaisen kuvan aivoille. Yhdistämällä kuvat aivot pystyvät arvioimaan näkökentän esineiden syvyydellistä sijoittumista.
Raipur

Raipur () on Intian Chhattisgarhin osavaltion pääkaupunki. Kaupungissa asui vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 1 010 087 asukasta.
Raipurissa on perinteisesti ollut pienimuotoista elintarvike- ja sahateollisuutta. Siellä on Intian suurin raudanjalostuksen keskittymä, ja useita kiviteollisuuden (marmorin ja graniitin) käsittelylaitoksia.
Raipurissa vallitsee kuuma monsuuni-ilmasto. Kuumin kuukausi on toukokuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 42 °C. Kylmin kuukausi on joulukuu, jolloin keskimääräinen alin lämpötila on 13 °C. Sateet tulevat kesä–syyskuussa. Niiden aikana sataa noin 1 160 millimetriä. Vuosittainen sadanta on noin 1 320 millimetriä. Kaupungin alueella on useita järviä, ja niiden rannoilla puistoja ja temppeleitä.
Prostaglandiinit

Prostaglandiinit ovat kudoshormoneihin kuuluvia tyydyttymättömiä rasvahappoja, joilla on vaikutuksia monien elinten toimintaan. Ne voivat aiheuttaa supistuksia tai supistuksen laukeamista kohdun lihaksistossa, verisuonten seinämissä tai keuhkoputkien sileissä lihaksissa, ja lääketieteessä niitä käytetäänkin usein abortin tai synnytyksen käynnistämisessä. Prostaglandiinien synteesi elimistössä kiihtyy kuumeen ja kivun aikana, sillä ne vaikuttavat tulehdusreaktion syntyyn. Useimmat tulehduskipulääkkeet estävätkin prostaglandiinien synteesiä. Lisäksi niillä on vaikutusta verisolujen yhteenliittymisessä.
Elimistö syntetisoi prostaglandiineja arakidonihaposta, joka on monityydyttymätön rasvahappo. Kaikissa prostaglandiineissa on 20 hiiliatomia, ja ne luokitellaan prostanoideiksi, jotka ovat eikosanoidien alaluokka.
Prostaglandiini I2 eli prostasykliini (C20H32O5) estää verihiutaleiden yhteenliittymistä.
Peter Shor

Peter W. Shor (s. 14. elokuuta 1959 New York City, New York) on yhdysvaltalainen matemaatikko ja tietojenkäsittelytieteilijä.
Shor on tutkinut erityisesti kvanttitietokoneiden teoriaa. Hänen tunnetuin tuotoksensa on Shorin algoritmi.
Shor suoritti matematiikassa kandidaatin tutkinnon Caltechissa ja tohtorin tutkinnon MIT:ssä. Hän työskenteli pitkään Bell Labsin palveluksessa. Nykyisin Shor toimii MIT:n sovelletun matematiikan professorina. Hänelle on myönnetty muun muassa MacArthur Fellowship, Rolf Nevanlinna -palkinto ja Gödel Prize.
Guwahati

Guwahati () on kaupunki Assamin osavaltiossa Intian itäosassa. Osavaltion pääkaupunki Dispur on nykyisin käytännöllisesti katsoen Guwahatin osa. Kaupungissa asui vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 963 429 asukasta.
Kaupunki on rakentunut Brahmaputra-joen varteen: liikekeskusta on joen eteläpuolella, pohjoisrannalla on asuinalueita. Kaupungin nimi tulee sanoista "Guwa" (arekapähkinä) ja "hati" (markkinat). Guwahatin suurin nähtävyys on Kamakhyan temppeli.
Guwahati on alueensa kaupan ja koulutuksen keskus. Siellä on yliopiston kampus. Maailman suurin teelehtien huutokauppapaikka on Guwahatissa.
Manasin kansallispuistoon matkaavat kulkevat usein Guwahatin kautta.
Yamada Shōji

Shōji Yamada on japanilaisen kulttuurin tutkija.
Shōji Yamada valmistui maisteriksi Tsukuban yliopistosta 1988 ja väitteli tohtoriksi 1998 Kioton yliopistossa Japanissa. Hän on toiminut Japanin tutkimuksen kansainvälisen instituutin apulaisprofessorina vuodesta 1996 lähtien. Yamada Shōji on Japanin budo-akatemian "Nihon Budō Gakkain" ja Japanin tietojenkäsittely-yhdistyksen jäsen.
Henkilökohtaiselta budotaustaltaan Yamada on kokenut kyūdōka.
Hoivakoti Helena

Hoivakoti Helena on Helsingin Hämeentiellä sijaitseva venäjänkielinen vanhainkoti. Laitoksen omistaa Venäläinen Hyväntekeväisyysyhdistys Suomessa ry, ja sen perusti yhdistyksen naistoimikunta 1880-luvulla yhdistetyksi lasten- ja vanhainkodiksi Helsingin Kruununhakaan. 
Historia.
Runsaiden lahjoitusten ja tarmokkaan työn avulla laitokselle valmistui kolmikerroksinen kivitalo Hämeentie 39:ään. Koska talo sijaitsi tuolloin syrjässä ja kaukana kirkoista, rakennuksen kolmanteen kerrokseen sisustettiin jo vuonna 1914 kirkko, joka pyhitettiin lapsimarttyyrien Veran, Nadeždan ja Ljubovin (Pistis, Elpis ja Agape) sekä heidän äitinsä Sofian muistolle. Runsaiden lahjoitusten ansiosta kirkkoon saatiin jo perustamisvaiheessa sisustus ja runsas esineistö, kuten ikonostaasi, tärkeimmät ikonit ja ehtoolliskalusto. Kirkon ulkoseinälle Hämeentien puolelle laitettiin risti kirkon alttarin kohdalle vuonna 2016.
Ensimmäinen maailmansota ja Venäjän vallankumous 1917 lisäsivät asukkaiden määrää jopa lähelle sataa henkeä, ja hätä oli suuri. Helsingin kaupungin ja Amerikan Punaisen Ristin avun turvin selvittiin lopulta vuosiin 1919–1920 asti, jolloin pahin hätä helpotti, tosin osa talosta jouduttiin antamaan vuokralle. 
Helsingin ortodoksisen seurakunnan ja Venäläisen hyväntekeväisyysyhdistyksen välit olivat alusta alkaen lämpimät ja läheiset; sotien välisenä aikana seurakunnassa kannetut kolehdit Helena-kodin hyväksi tuottivat vuosina 1929–1934 yli 46 000 markkaa (noin 7 500 euroa). 
Sota-ajaksi asukkaat evakuoitiin pommitusvaaran vuoksi Tuusulaan, jossa oli hyväntekeväisyysyhdistyksen kesäsiirtola. Sotien jälkeen, kun sosiaalijärjestelmä lapsilisineen teki lastenkodin vähin erin tarpeettomaksi, laitos muutettiin kokonaan vanhainkodiksi vuodesta 1957 akaen. Porvoon Gammelbackassa sijainneen, vuonna 1974 paloviranomaisten määräyksestä lakkautetun vanhainkoti "Auringon" viimeisistä asukkaista huomattavin osa sai uuden kodin juuri tästä laitoksesta. Samoin merkittävä osa Gammelbackan kirkon esineistä siirrettiin Helena-kodin omaan kirkkoon.
Yli satavuotias laitos palvelee vanhainkotina edelleen. Helsingin ortodoksisen seurakunnan papisto toimittaa kirkossa säännöllisesti palveluksia. Talolla on ollut jo 1970-luvulta alkaen oma pappikin, kun ensin uskonnonopettajana toiminut isä rovasti Mstislav Mogiljanski otti asian huolekseen; hänen kuoltuaan vanhainkodin pappeina ovat toimineet seurakunnan eläkkeelle jääneet papit, nykyään (2017) rovasti Viktor Porokara.
Lähteet.
VHY on keväällä 2015 julkaissut juhlakirjan "Ihmiseltä ihmiselle", johon on koottu aikaisemmin pääasiassa venäjäksi julkaistua tietoa yhdistyksestä ja sen toiminnasta.
Etiopian lippu

Etiopian lippu on Etiopian kansallistunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Sen nykyinen versio otettiin käyttöön 28. elokuuta 2009 ja sen mittasuhteet ovat 1:2. Vihreä-kelta-punainen vaakatrikolori oli ensimmäisen kerran käytössä lippuna jo vuonna 1897. Tuolloin lipun katsottiin viittaavan pyhään kolminaisuuteen. Modernin tulkinnan mukaan vihreä kuvaa maata, hedelmällisyyttä ja toivoa, keltainen rauhaa ja punainen taas uskoa, voimaa ja uhrausta. Viisisakarainen Salomonin sinetti lisättiin vuonna 1996 lippuun ja se symboloi hyvinvointia ja sininen ympyrä taas kuvaa rauhaa.
1930-luvulla jamaikalaiset ottivat etiopialaiset värit käyttöön, koska he ajattelivat, että Afrikka on heidän henkinen kotimaansa. Kun musta lisätään etiopialaisiin väreihin, saadaan rastafariliikkeen tunnusvärit. Etiopian lippu on ollut esimerkkinä monien afrikkalaisten maiden lipuille, sillä sen lipusta on johdettu panafrikkalaiset värit.
Leijonanharjas

Leijonanharjas on kanirotu, joka on kehitelty 1980-luvulla. Se kuuluu kääpiökaneihin. Pohjoismaihin se on levinnyt Suomen kautta. Rotu hyväksyttiin pohjoismaiseen kanistandardiin 1. lokakuuta 2003. Ennen tätä, 1. maaliskuuta 2002, rotu hyväksyttiin standardiin Englannissa. Historia Suomessa on vielä lyhyt, sillä rotu on vielä melko uusi tulokas. Kaikki väriyhdistelmät ovat hyväksyttyjä.
Ulkonäkö.
Leijonanharjas on kääpiörotu, joka painaa 1,31–2,00 kilogrammaa. Muita kääpiörotuihin luokiteltavia kanirotuja ovat kokojärjestyksessä kääpiöjänis, hermeliinikani ja kääpiöluppa.
Sen pään ympärillä on 5–8 cm:n pituinen harjas, myös rungolla saattaa olla pidempää karvaa. Korvat ovat pystyt ja niiden ihannepituus on 5–8 cm. Leijonaharjaksen karva on lyhyt muualta paitsi poskissa, otsassa, kaulassa, hännän ympärillä ja rinnassa, joissa se on pitkä.
Ne voivat elää jopa 12-vuotiaiksi. Leijonanharjas voidaan ottaa perheen ensimmäiseksi kaniksi, koska se on ihmisrakkaampi, eikä yhtä arka kuin esimerkiksi hermeliini.
Bologna FC 1909

Bologna Football Club 1909 on bolognalainen jalkapalloseura, joka pelaa Italian ylimmällä sarjatasolla Serie A:ssa. Sen menestyksen vuodet ajoittuivat 1920- ja 1930-luvuille, jolloin sen onnistui murtaa Juventuksen valta-asema. Seuran lempinimi "Rossoblù" viittaa seuran tunnusväreihin: punaiseen ja siniseen.
Bologna sijoittuu vuosien 2020–2025 eurooppalaisten seurojen keskinäisessä UEFA:n seurapisterankingissa sijalle 90.
Olkiluodontie

Olkiluodontie eli yhdystie 2176 on luoteis-kaakkoissuuntainen yhdystie Eurajoella. Tie kulkee Raumantien – joka on osa valtatietä 8 – ja Olkiluodon Ulkopään väliä. Ulkopäässä, jossa on Olkiluodon ydinvoimalaitos, tie päättyy Satamatien liittymään, josta se jatkuu sisäisenä tienä (vaaditaan kulkulupa) Olkiluodon satamaan. Olkiluodontie kulkee luoteesta kaakkoon katsoen Olkiluodon ja Ilavaisten saaristokylien läpi ja saapuu niiden jälkeen mantereelle. Mantereella Olkiluodontie noudattaa tien koillispuolella virtaavan Lapinjoen kulkua kulkien Hankkilan kylän läpi. Raumantien risteyksessä on pumppuamo, jonka koillispuolella sijaitsee Lapijoen lähiö.
Olkiluodontien varrella Olkiluodon saaren itäosassa on rakennusalan yrityksiä. Raikan räjähdeyksikkö ja Rauvola &amp; Simulan rakennusliikkeet toimivat kummatkin tien varressa. Raumantien risteyksessä on Ydinportti-niminen ravintola.
Vuonna 2013 Olkiluodontiellä ajoi keskimäärin 3 663 ajoneuvoa vuorokaudessa. Eteläpäädyn ohitti keskimäärin 3 510 ajoneuvoa vuorokaudessa ja pohjoispäädyn 3 816 ajoneuvoa. Niille kohdin Olkiluodontietä, jonka varrella on merkittävästi asutusta sekä koulu, on rakennettu jalankulun ja pyöräilyn väylä. Tien liikennemäärä on lisääntynyt ydinvoimalan vuoksi ja lisääntyy edelleen. Raumantien liittymää on pohdittu rakennettavaksi eritasoliittymänä. Suunnitelma liittyy valtatie 8:n kehitystyöhön valtakunnallisena päätienä.
Lillian Asplund

Lillian Gertrud Asplund (21. lokakuuta 1906 – 6. toukokuuta 2006) oli kuollessaan viimeinen RMS Titanicilta hengissä selvinnyt yhdysvaltalainen. Hän oli myös viimeinen eloonjäänyt, jolla oli omia muistikuvia uppoamisesta. Titanicilta hengissä selviytyneistä oli Asplundin kuoleman jälkeen elossa enää vuonna 2007 kuollut Barbara West ja 31. toukokuuta 2009 kuollut Millvina Dean.
Asplund oli sukutaustaltaan ruotsalainen, mutta hän syntyi ja kuoli Massachusettsissa Yhdysvalloissa.
Asplund oli viisivuotias, kun hän oli palaamassa Titanicilla vierailulta Ruotsista. Hän ja hänen äitinsä Selma selviytyivät onnettomuuslaivalta, mutta isä ja kolme veljeä kuolivat. Worcesterin kaupunki järjesti pelastuneille perheenjäsenille tukikonsertin ja rahankeräyksen, joka tuotti 2 000 dollaria.
Äiti ei koskaan päässyt tapahtuneesta yli ja kuoli katastrofin vuosipäivänä 1964. Asplundin veljistä Felix selvisi laivalta ja kuoli keuhkokuumeeseen 1983.
Asplund työskenteli sihteerinä Massachusettsissa ja jäi varhain eläkkeelle huolehtimaan äidistään. Hän kuoli kotonaan Shrewsburyssa, Massachusettsissa 99-vuotiaana vuonna 2006.
Brotherus

Brotherus on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Mari Vaattovaara

Mari Kaarina Vaattovaara (o.s. "Lahtinen", s. 19. tammikuuta 1967 Helsinki) on suomalainen kaupunkitutkija ja kaupunkimaantieteen professori Helsingin yliopistossa. Hän johtaa myös Kaupunkitutkimusinstituuttia.
Vaattovaara valmistui filosofian maisteriksi suunnittelumaantieteestä Oulun yliopistosta 1991. Hän opiskeli Yhdysvalloissa Wisconsin-Madisonin yliopistossa, josta hän valmistui maisema-arkkitehdiksi (M.Sc 1993). Hän valmistui lisensiaatiksi 1994 ja väitteli tohtoriksi 1998 aiheenaan pääkaupunkiseudun sosiaalinen erilaistuminen.
Vaattovaara on toiminut vuodesta 2014 alkaen matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan varadekaanina. Vuonna 2013 Vaattovaaralle myönnettiin Helsingin yliopiston J. V. Snellman -palkinto ansiokkaasta toiminnasta tieteellisen tiedon välittäjänä. Vaattovaara valittiin vuonna 2007 kansainvälisen asunto- ja yhdyskuntasuunnittelun kattojärjestön IFHP:n hallitukseen. Vuonna 2015 Helsingin kaupunginhallitus myönsi Vaattovaaralle kultaisen Helsinki-mitalin tunnustuksena toiminnasta kaupungin hyväksi.
Vaattovaaran puoliso on vuodesta 1994 tekniikan tohtori Matti Vaattovaara. Heillä on kolme lasta.
Peter Behrens

Peter Behrens (14. huhtikuuta 1868 Hampuri – 27. helmikuuta 1940 Berliini) oli saksalainen arkkitehti ja teollinen muotoilija. Behrensin tunnetuin työ on Berliinissä sijaitseva vuonna 1912 valmistunut turbiinihalli, jonka hän suunnitteli AEG:lle. Hallia on kutsuttu ”ensimmäiseksi moderniksi rakennukseksi”.
Behrens edusti uransa alkuvaiheessa taidemaalari-muotoilijana toimiessaan jugendtyyliä. Myöhemmin hän kuitenkin omaksui tinkimättömän funktionalistisen näkemyksen. Behrensin ei-teollisen tuotannon uusklassismin vaikutteet tulevat hyvin esille Pietarissa sijaitsevassa Saksan lähetystössä.
Uzbekistanin lippu

Uzbekistanin lippu (uzb. "Oʻzbekiston davlat bayrogʻi") on Uzbekistanin tunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön maan itsenäistymisen jälkeen, 18. marraskuuta 1991 ja sen mittasuhteet ovat 1:2. Nykyinen lippu on sini-valko-vihreä trikolori, lisäksi valkoisen kentän ylä- ja alareunassa on kapea punainen raita. Lipun yläkulmassa on valkoinen puolikuu ja kaksitoista viisisakaraista tähteä kolmessa rivissä. Jokainen tähti symboloi yhtä kuukautta vuodessa, kun taas kasvava kuunsirppi kuvaa uutta tasavaltaa. Sininen väri kuvaa vettä, taivasta ja turkkilaisia kansoja, valkoinen rauhaa ja puhtautta, vihreä hedelmällisyyttä ja islamia, ja punaiset raidat ihmisten elinvoimaa. Puolikuu lipussa selitetään mieluummin kasvun kuin uskonnon symboliksi, vaikka suurin osa uzbekistanilaisista on muslimeja.
Aizawl

Aizawl (, ) on Mizoramin osavaltion pääkaupunki Intiassa. Vuonna 2001 siellä oli 229 714 asukasta. Aizawl sijaitsee osavaltion pohjoisosassa, juuri Kravun kääntöpiirin pohjoispuolella. Se on Himalajan juurella yli tuhannen metrin korkeudessa. 
Kaupungissa toimii Mizoramin yliopisto ja useita alemman tason oppilaitoksia. Se on 
mizo-kansan kulttuurin keskus.
Piñata

Piñata on esimerkiksi paperimassasta valmistettava ja tavallisesti makeisilla täytetty säiliö, jonka pelaaja rikkoo kepillä lyöden silmät sidottuna. Piñata liittyy etenkin Meksikossa vietettäviin maallisiin ja uskonnollisiin juhlapäiviin, joskin tapa on levinnyt myös Meksikon ulkopuolelle esimerkiksi naapuriin Yhdysvaltoihin.
Piirteet.
Nykyiset piñatat valmistetaan yleensä paperimassasta. Perinteisemmät piñatat olivat paperilla koristeltuja saviruukkuja ja tähden muotoisia. Nykyisin piñata voi esittää miltei mitä tahansa, kuten vaikkapa paikallista poliitikkoa tai satuhahmoa. Pääsiäisenä piñata esittää usein pääsiäismunaa tai pupua. Piñata täytetään usein yksittäin käärityillä kovilla makeisilla tai pääsiäisenä eri pääsiäiseen liittyvillä makeisilla. Perinteinen täyte oli "colación", eli sokerilla päällystetyt aniksen siemenet.
Alkuperä.
Piñatan alkuperä ei ole varsinaisesti Meksikossa, vaan tavan uskotaan syntyneen Kiinassa. Jo 1100-luvulla matkailleen Marco Polon sanotaan törmänneen tapaan uudenvuoden juhlinnan yhteydessä hänen matkustaessaan Kiinassa. Myöhemmin sama tapa levisi Espanjaan ja Italiaan, jossa piñatan rikkomista pelattiin hyvän ja pahan välisen taistelun symbolina paastojuhlallisuuksien aikana. Espanjalaiset toivat tavan mukanaan Amerikkaan, jossa leikistä tuli tapa levittää kristinuskoa paikallisen alkuperäisväestön keskuuteen. Joillakin paikallisilla alkuperäiskansoilla, kuten mayoilla ja asteekeilla oli ollut ennestään joitakin saman kaltaisia tapoja. Asteekit rikkoivat kalleuksilla täytettyjä saviruukkuja jumala Huitzilopochtlin kunniaksi ja mayat tunsivat pelin, jossa pelaajat iskivät silmät sidottuina rikki naruun ripustettuja saviruukkuja.
Katolilaisen kirkon levittämästä piñatasta tuli selvästi uskonnollinen symboli. Alkuperäiset piñatat olivat paperilla koristeltuja saviruukkuja ja muodoltaan seitsemänsakaraisia tähtiä sakarojen edustaessa seitsemää kuolemansyntiä. Koristeltu piñata edusti myös saatanaa, joka ilmeni uskoville viehättävästi naamioituneena. Toisaalta narusta "taivaista" roikkuva piñata edusti myös toivoa ja silmien sitominen puolestaan sokeaa uskoa pahan kukistumisesta. Piñatan rikkomiseen käytetty koristeltu keppi edusti hyveitä. Piñatan uskonnollinen merkitys on nykypäiviin mennessä jo lähes kadonnut. Piñata liittyy kuitenkin Meksikossa edelleen etenkin "posadas"-juhlallisuuksiin.
Alfred Grenander

Alfred Grenander (s. 1863, Skövde, Ruotsi – k. 1931, Berliini, Saksa) oli ruotsalainen arkkitehti, joka vaikutti pääasiassa Berliinissä. Hänet tunnetaan etenkin hänen suunnittelemistaan Berliinin metron asemista. Suuri osa Berliinin vanhimmista, 1900-luvun ensimmäisellä kolmanneksella rakennetuista metroasemista on hänen suunnittelemiaan.
Tunnettuja esimerkkejä ovat Wittenbergplatzin, Hermannplatzin ja Krumme Lanken metroasemat. Jälkimmäisen aseman edessä oleva pieni aukio on nimetty "Alfred-Grenander-Platziksi". Suurin Grenanderin suunnittelemista asemista on Alexanderplatzin metroasema, jolla risteää kolme metrolinjaa.
Uzbekistanin sosialistisen neuvostotasavallan lippu

Uzbekistanin sosialistisen neuvostotasavallan lippu oli Uzbekistanin sosialistisen neuvostotasavallan tunnus. Se otettiin käyttöön 29. elokuuta 1952. Sininen lipussa kuvaa taivasta, valkoinen puuvillaa ja punainen "vallankumouksellisten työläisten taistelua". Sirppi ja vasara taas kuvaavat maalaisten ja työläisten liittoa. Punainen tähti on kommunismin symboli. Lipusta luovuttiin 30. syyskuuta 1991.
Historia.
Ensimmäinen lippu nostettiin lipputankoon 22. heinäkuuta 1925 ja se oli punainen, jossa maan nimi oli arabiaksi ja kyrillisin kirjaimin (УзССР) vasemmassa yläkulmassa kultaisella.
9. tammikuuta 1926 lähtien, lippu oli muuten sama, mutta maan nimi lipussa oli uzbekiksi, venäjäksi ja tadžikiksi.
Vuosien 1931 ja 1937 välillä lippu oli muuten sama, mutta uzbekinkielinen nimi lyhennettiin muotoon: OzSSC, ja venäjänkielinen vastaava - УзССР.
Vuosien 1937 ja 1940 välillä, lippu oli muuten sama, mutta maan uzbekinkielinen nimi muutettiin kirjoitettavaksi latinalaisilla kirjaimilla - OZBEKISTAN SSR.
Seuraavaksi maan nimi oli lipun vasemmassa yläkulmassa kultaisella sekä uzbekiksi (Ўзбекистон ССР - Ozbekiston SSR) että venäjäksi (Узбекская ССР - Uzbekskaya SSR).
Puistolumikello

Puistolumikello, joskus myös pelkkä lumikello, ("Galanthus nivalis") on varhain kukintansa aloittava narsissikasvi. Puistolumikellon kukat ovat valkoiset ja kellomaiset. Sen luontainen levinneisyysalue on Etelä-Euroopassa. Suomessa sitä käytetään koristekasvina.
Suomessa puistolumikello voi aikaisina keväinä kukkia jo maaliskuun lopussa, tavallisin kukkimisaika kuitenkin vaihtelee. Poikkeuksellisen lämpimillä paikoilla, etenkin Etelä-Suomessa, ne voivat lauhoina talvina kukkia jo tammikuun lopussa. Tyypillisenä vuotena ne aloittavat kukintansa Etelä-Suomessa huhtikuun alun pälvillä ja jatkavat huhtikuun loppupuolelle saakka kukintaansa. Pohjoissuomalaisissa puutarhoissa lumikellon kukinta tapahtuu tyypillisesti vapun tienoilla. Kasvin varhainen kukkiminen perustuu sen erikoiseen kykyyn alijäähdyttää kasvinesteensä sokerin avulla. Lumikelloa voi kasvattaa koko Suomessa.
Lumikellojen sipulit istutetaan syyskuussa maahan 8–10 cm syvyyteen. Lumikello ei ole nuuka siitä, millaisessa maassa se kasvaa, sillä se ehtii kukkia ennen kuin keväinen kosteus on ehtinyt haihtua maasta. Tiivistä savimaata tulisi kuitenkin välttää. Lumikello tulee toimeen niin porottavassa auringossa kuin varjossakin. Aurinkopaikoissa kukinta on normaalisti viikon pari aikaisempi kuin saman alueen varjopaikoissa.
Lumikellot ovat oivia kasveja perennapenkeissä, sillä ne kukkivat ensimmäisinä ennen kuin muita kasveja on edes näkyvissä. Myöhemmin keväällä ne antavat tilaa muille kasveille. Toinen hyvä vaihtoehto on istuttaa lumikellot pihanurmelle, esimerkiksi omenapuiden juurelle. Lumikello leviää melko hyvin sipuleista, sivusipuleista ja siemenistä, joita muurahaiset levittävät. Puistolumikellon siemenissä on elaiosomi eli rasvalisäke, joka houkuttelee muurahaisia. Sipulit tulisi jakaa kolmen vuoden välein kesällä loistavan kukinnan takaamiseksi. Sipulit sietävät huonosti säilytystä, joten ne kannattaa liottaa yön yli vedessä ennen istutusta.
Puistolumikello sisältää galantamiini-nimistä alkaloidia, jota käytetään esimerkiksi Alzheimerin taudin hoidossa.
Ahosuolaheinä

Ahosuolaheinä ("Rumex acetosella") on hierakoiden sukuun kuuluva kasvilaji. Laji on Suomessa yleinen ja siitä esiintyy kolme eri alalajia: ketosuolaheinä ("Rumex acetosella" subsp. "acetocella"), somersuolaheinä ("Rumex acetosella" subsp. "arenicola") ja kaitasuolaheinä ("Rumex acetosella" subsp. "tenuifolius").
Ulkonäkö ja koko.
Ahosuolaheinä on 10–60 cm korkea monivuotinen ruohovartinen kasvi. Sen lehdet ovat soikeat ja kapeat. Lehtiruodin tyvellä vartta ympäröi kalvomainen korvaketuppi. Lehdet maistuvat happamilta ja suolaisilta. Maku muistuttaa vähän raparperiä tai ketunleipää. Kasvi on kaksikotinen: hedeyksilöiden kukat ovat punertavat ja heteet keltaiset, emiyksilöissä kukat ovat purppuranpunaiset. Kukinto on haaroittunut ja noin puolet kasvin koko korkeudesta. Kukat ovat pieniä. Pähkylät ovat noin 1,5 mm pitkiä, ruskeita ja kolmisärmäisiä. Ahosuolaheinällä on syvälle maahan ulottuva paalujuuri, ja se muodostaa myös juurisilmuja pintajuuristoonsa.
Ahosuolaheinä muistuttaa niittysuolaheinää ("Rumex acetosa"). Sen erottaa niittysuolaheinästä pienemmän koon ja lehtien tyviosien perusteella. Ahosuolaheinällä lehtien tyviliuskat ovat kääntyneet ulospäin, eli lehdet ovat muodoltaan keihäskantaiset.
Levinneisyys.
Kasvi on kotoisin Euraasiasta, mutta se on levinnyt ihmisen mukana muuallekin pohjoisella pallonpuoliskolla. Pohjois-Amerikassa se on harmillinen rikkaruoho muun muassa pensasmustikan viljelmillä.
Kasvupaikka.
Ahosuolaheinä menestyy kuivillakin paikoilla, kuten kallioilla, joutomailla, rantahietikoilla ja tienvarsilla. Se vaatii happaman maaperän. Hiekkaisilla pelloilla juuriversoista voimakkaasti leviävä ahosuolaheinä voi olla rikkakasvi.
Käyttö.
Ahosuolaheinää on käytetty ravinnoksi keittoihin ja salaatteihin. Oksaalihapon takia sitä ei pidä käyttää liikaa.
Tekstiilien värjäyksessä siitä saadaan keltaista, tummanruskeaa, mustaa ja vihreää väriä, siemenistä punaista.
Niittysuolaheinä

Niittysuolaheinä ("Rumex acetosa") on kaikkialla Suomessa yleinen hierakoiden sukuun kuuluva ruohovartinen kasvi.
Ulkonäkö, koko ja maku.
Niittysuolaheinä kasvaa 30–100 cm korkeaksi. Lehdet ovat pitkänsoikeat, nuolikantaiset ja isommat kuin ahosuolaheinällä. Kasvi on kaksikotinen, hedeyksilöiden kukat ovat punertavat ja heteet keltaiset, emiyksilöissä kukat ovat purppuranpunaiset. Lehdet maistuvat happamilta ja suolaisilta, maku muistuttaa vähän raparperiä tai ketunleipää.
Levinneisyys.
Niittysuolaheinää kasvaa villinä lähes koko Euroopassa, ja sitä on viljelty jo muinaisessa Egyptissä ja Intiassa. Lajia esiintyy myös Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Lapissa kasvaa alalajia nimeltään lapinsuolaheinä ("Rumex acetosa" ssp. "lapponicus").
Kasvupaikka.
Niittysuolaheinää kasvaa niityillä. Sen kasvupaikkoja ovat myös kosteat lähteiköt, puronvarret ja pensastot. 
Käyttö.
Niittysuolaheinää on käytetty ravinnoksi keittoihin ja salaatteihin. Ranskassa viljellään isolehtistä lajiketta, tarhasuolaheinää ("Rumex acetosa" var. "hortensis"). Oksaalihapon takia sitä ei pidä käyttää liikaa.
Pjongjangin metro

Pjongjangin metro on Pohjois-Korean pääkaupungissa Pjongjangissa toimiva metrojärjestelmä. Se käsittää kaksi linjaa: Ch'ŏlliman linja kulkee Kwangbokin asemalta lounaasta Rakwonin asemalle koilliseen ja Hyŏksin linja kulkee pohjoisesta Puhunin asemalta Taedongin rantaviivaa pitkin Pulgunbyolin asemalle. Kaksi linjaa risteävät Chŏnun asemalla.
Pjongjangin metro on maailman syvimmällä kulkeva metro. Rata kulkee keskimäärin arviolta 110 metriä maanpinnan alapuolella.
Metron linjasto.
Metron linjasto käsittää kaksi linjaa:
Etelä-Korean viranomaislähteiden mukaan metroa rakennettaessa sattui vakava yli sata kuolonuhria vaatinut tunnelin sortumiseen johtanut onnettomuus vuonna 1971, eikä Ch'ŏlliman linjaa tästä syystä vastoin alkuperäisiä suunnitelmia jatkettu Taedong-joen itäpuolelle.
Metroasemien nimet on otettu Pohjois-Korean vallankumouksen historiasta, joten niiden perusteella ei voi suoraan päätellä linjojen uloskulkujen sijaintia maan pinnalla.
Kokonaan maan alla kulkevan linjaston ulkoasu perustuu venäläisen metrorakentamisen antamiin esikuviin, kuten Moskovan metroon. Molemmat metrot jakavat useita tyypillisiä piirteitä, kuten linjojen syvyys ja asemien väliset pitkät etäisyydet. Asemia koristavat sosialistista realismia edustavat mosaiikit, maalaukset ja patsaat.
Metroasemat on suunniteltu toimimaan myös väestönsuojina, tätä varten asemat on varustettu suurilla teräsovilla.
Toiminta.
Metro on toiminnassa aamuviidestä iltayhteentoista. Ruuhka-aikoina junat voivat kulkea minimissään kahden minuutin välein. Tavallinen toimintaväli on 5-7 minuuttia, joskin sähkökatkot sekä muut toimintavaikeudet ovat ajoittain aiheuttaneet epäsäännöllisyyttä. Kertamatkaan oikeuttava poletti maksaa 5 Pohjois-Korean wonia (0,005 euroa vuoden 2017 vaihtokurssilla).
Kalusto.
Kun metro aloitti toimintansa 1970-luvulla, metrot olivat vastavalmistuneita. Vaikka Pohjois-Korea väitti vaunujen olevan korealaisia, DK4-nimellä tunnetut vaunut valmistettiin Kiinassa vuonna 1972. Vuonna 1998 osa näistä metroista myytiin Pekingin metron käyttöön, jossa ne toimivat kolmen vaunun järjestelminä linjalla 13 vuoteen 2002 asti jolloin ne poistettiin lopullisesti käytöstä.
Vuodesta 1997 Pjongjangin metro on käyttänyt saksalaista kalustoa, joka on ollut aiemmin käytössä Berliinin sekä Ateenan metroilla. Käytössä on ollut kaksi erilaista metrosarjaa:
GI-tyypin yksiköt muunnettiin myöhemmin maanpäällisiksi juniksi Korean valtionrautateiden palvelukseen loppujen Pjongjangiin jääneiden kiinalaisten DK4-yksiköiden tapaan, jälkimmäiset poistettiin siitäkin käytöstä vuonna 2016.
D-tyypin yksiköt ovat edelleen käytössä Pjongjangin metrossa muodostaen yhä valtaosan sen kalustosta, vuonna 2015 esiteltiin uusi paikallisesti valmistettu metrojunamalli ja ensimmäinen yksikkö otettiin käyttöön seuraavana vuonna.
Ulkomaalaiset turistit voivat pääsääntöisesti nähdä metron ainoastaan opastetuilla kierroksilla mikä on synnyttänyt runsaasti huhuja sen toimintaan liittyen.
Bedlam

Bethlem Royal Hospital eli Bedlam on Lontoossa sijaitseva maailman vanhin psykiatrinen sairaala. Sanasta "bedlam" on tullut englannin kielessä synonyymi hälinälle ja epäjärjestykselle.
Historia.
Bedlam perustettiin vuonna 1247 lahjaksi Betlehemin tähti -nimiselle palestiinalaiselle munkkiveljeskunnalle. Laitos toimi aluksi luostarina, mutta henkisistä sairauksista kärsivien hoito aloitettiin jo 1300-lukuun mennessä.
Lontoon kaupunki otti Bedlamin hallintaansa 1547, jolloin laitoksesta tuli yksi viidestä uskonpuhdistuksen jälkeen uudelleenperustetusta ”kuninkaallisesta sairaalasta”. Vaikka noihin aikoihin jotkin potilaat paranivatkin, toiminta oli hyvin tehotonta. Väkivaltaiset potilaat kahlehdittiin ja pantiin käsirautoihin. Sairaalaan järjestettiin myös maksullisia kiertokäyntejä, joilla vierailijat pääsivät katselemaan sairaalan potilaita ja heidän epäinhimillisiä elinolosuhteitaan.
Vuonna 1676 laitos siirtyi uusiin tiloihin Moorfieldsiin barokkityyliä edustavaan rakennukseen, jonka oli suunnitellut Robert Hooke. Vuonna 1815 sairaala sijoitettiin St. George’s Fieldsiin Southwarkiin. Osa sairaalasta toimii nykyään sotamuseona. 1800-luvun puolivälin tienoilla potilaita alettiin hoitaa yhä enemmän erilaisten työmuotojen ja vapaa-ajan aktiviteettien avulla. Potilaiden kahlehdinnasta luovuttiin myös vähitellen.
Vuonna 1930 sairaala uudistettiin jälleen, ja se siirrettiin nykyiselle sijaintipaikalleen. Samalla osastot hajautettiin omiin rakennuksiinsa. Kaikissa rakennuksissa oli keittiö, ruokala ja puutarha.
Suurimman osan historiastaan Bedlam on toiminut akuuttien tapausten hoitolaitoksena. Ne, jotka eivät ole parantuneet 12 kuukauden sisällä, on yleensä lähetetty pois. Kuitenkin 1730-luvun ja vuoden 1919 välillä niin sanottuun parantumattomien siipeen otettiin sellaisia potilaita, joille muuta sijoitusvaihtoehtoa ei ollut.
Vuonna 2013 arkeologit löysivät vuonna 1560 perustetun hautausmaan, jolle on haudattu tuhansia Bedlamin sairaalassa kuolleita potilaita. Lisätutkimusten toivotaan tuovan valoa Bedlamin sairaalan tuolloisiin elinoloihin.
Ruttojuuret

Ruttojuuret ("Petasites") on asterikasvien heimoon kuuluva kasvisuku, josta tunnetaan 15–20 lajia. Suomessa kasvaa vain neljä lajia. Pohjanruttojuuri ("Petasites frigidus") kasvaa luonnonvaraisena letoilla, korvissa ja rannoilla Keski-Suomen pohjoisosissa ja Pohjois-Suomessa. Etelänruttojuuri ("Petasites hybridus") kasvaa alun perin viljelykarkulaisena Etelä-Suomessa. Sitä kasvatetaan myös perennana ja se on tuotu Suomeen alkuaan rohdoskasviksi. Ruttojuuri on tullut Pohjolaan luostarien munkkien mukana. Sitä on käytetty nimensä mukaisesti keskiaikana haavoja parantavana, mutta ennen kaikkea ruttolääkkeenä. Rantaruttojuuri kasvaa yhdessä paikassa rannikolla Helsingissä. Valkoruttojuurta ("Petasites albus") kasvatetaan koristekasvina. Se kukkii aikaisin keväällä, jopa maaliskuussa. Koristekasviksi istutettu ruttojuuri voi vallata suurenkin alan kasvupaikakseen, ja sitä voi olla vaikea hävittää.
Etelä-Korean won

Won () on Korean tasavallan eli Etelä-Korean rahayksikkö. Etelä-Korean wonin tunnus on ₩ ja ISO 4217 -koodi KRW.
Kolikot.
Etelä-Koreassa on nykyisin käytössä seuraavat kolikot:
Nykyisin käytössä olevat setelit.
Etelä-Koreassa on nykyisin käytössä seuraavat setelit (ja niiden etupuolella kuvatut henkilöt):
Pohjois-Korean won

Won on Korean demokraattisen kansantasavallan eli Pohjois-Korean virallinen rahayksikkö, joka jakaantuu sataan choniin. Rahayksikön tunnus on ₩ ja ISO 4217-koodi KPW. Woneja laskee liikkeeseen Korean demokraattisen kansantasavallan keskuspankki. 
Won ei ole vapaasti vaihdettava valuutta. Maassa vierailevien ulkomaalaisten käyttöön vaihdetaan "turistirahoja" tai ”fekkejä” (FEC, "Foreign Exchange Certificate"), joita on kahta lajia: kapitalististen maiden kansalaisille vihreä, sosialististen maiden kansalaisille punainen. Vastaavanlainen käytäntö oli yleinen monissa sosialistisissa maissa vielä 1990-luvun alussa. 
Nykyään turistirahan rinnalla käytetään yleisesti myös vapaasti vaihdettavia valuuttoja, kuten dollaria, euroa ja Japanin jeniä, koska wonin vaihtokurssi on pahasti inflatoitunut .
Vuoden 2009 lopulla suoritetun rahauudistuksen jälkeen yhtä uutta wonia vastaa sata vanhaa wonia. Liikkeeseen laskettiin 1, 5, 10 ja 50 chonin ja 1 wonin arvoiset kolikot, ja 5, 10, 50, 100, 200, 500, 1000, 2000 ja 5000 wonin arvoiset setelit.
Tim Hunt

Richard Timothy ”Tim” Hunt (s. 19. helmikuuta 1943) on brittiläinen biokemisti. Hän sai Nobelin lääketieteen palkinnon vuonna 2001 yhdessä Leland Hartwellin ja Paul Nursen kanssa löydettyään sykliinit ja sykliineistä riippuvaiset kinaasit, jotka ovat keskeisiä molekyylejä solusyklin säätelyssä. Ensimmäiset sykliinit Hunt löysi merisiilistä ja myöhemmin muistakin lajeista. Nobel-komitean mukaan nämä löydökset avaavat uusia näköaloja syövän diagnosointiin ja hoitoon.
Hunt erosi kunniaprofessorin tehtävästään Lontoon yliopistossa University College Londonissa (UCL) sen jälkeen kun hän oli puheessaan sanonut: ”Kun tyttöjä on laboratoriossa, tapahtuu kolmenlaista, rakastut heihin, he rakastuvat sinuun, ja kun heitä arvostelee, he alkavat itkeä.”
Luonnontieteellinen keskusmuseo

Luonnontieteellinen keskusmuseo Luomus on Helsingin yliopiston alainen erillinen tutkimuslaitos. Luonnontieteellinen keskusmuseo vastaa lakisääteisesti luonnontieteellisten kansalliskokoelmien säilyttämisestä, kartuttamisesta ja näytteillepanosta, sekä näihin liittyvästä tutkimuksesta ja opetuksesta. Luonnonsuojelulaissa on säädetty kuolleena tavattujen luonnonvaraisten eläinten toimittamisesta Luomuksen kokoelmiin. Luomuksella on kolme yleisökohdetta: Luonnontieteellinen museo, Kaisaniemen kasvitieellinen puutarha ja Kumpulan kasvitieteellinen puutarha. 
Näyttelyt.
Museolla on yleisölle suunnattuja näyttelyitä kolmessa kohteessa Helsingin keskustassa ja sen lähistöllä:
Kumpulan kartanossa säilytettävät museon geologiset kokoelmat ovat avoinna kesäkaudella yleisöpäivinä.
Vuonna 2019 luonnontieteellisen keskusmuseon yleisökohteissa vieraili 352 000 kävijää.
&lt;br&gt;
Svenska skolan i Varkaus

Svenska skolan i Varkaus oli ruotsinkielinen alakoulu Varkaudessa Pohjois-Savossa. Se oli Suomen itäisin ruotsinkielinen koulu. Koulu perustettiin vuonna 1919 nimellä "Warkaus privata Svenska Folk- och Samskola". Koulun perustajiin kuului A. Ahlström Oy:n virkamiehiä. Sen yhteydessä oli viisivuotiaille leikkikoulu. Vaikka koulu oli ruotsinkielinen, viimeisinä vuosina suurin osa sen oppilaista puhui äidinkielenään suomea. Lukuvuonna 2008–2009 koulussa oli 20 oppilasta.
Koulu sijaitsi vuodesta 1993 vuoteen 2006 Niittylän historiallisen työläiskorttelin peruskorjatussa puutalossa Unnukan rannalla. Sen jälkeen koulu on välillä ollut Päiviönsaaren sekä Tehtaan koulun yhteydessä, ja viimeisimpinä vuosinaan se on sijainnut Könönpellon koulun tiloissa.
Vuonna 2019 Varkauden sivistyslautakunta ehdotti koulun lakkauttamista johtuen oppilaiden vähäisestä määrästä. Kaupunginvaltuusto teki yksimielisen päätöksen koulun lakkauttamisesta.
William Hogarth

William Hogarth (10. marraskuuta 1697 Lontoo – 26. lokakuuta 1764 Lontoo) oli englantilainen taidemaalari ja graafikko, joka tunnetaan erityisesti suurta suosiota saavuttaneista kuvasarjoistaan. Hän oli ennen Thomas Gainsborougha ja Joshua Reynoldsia Englannin taitavin muotokuvamaalari.
Hogarth oli erittäin taitava ja tarkka piirtäjä ja suosi runsaita yksityiskohtia ja groteskeja sävyjä. Hänen tyylinsä oli kova ja realistinen. Hogarth kuvasi kuparipiirrossarjoissaan aikaansa ja ihmishahmoja moralisoiden ja ivaten. Omien sanojensa mukaan hän kuvasi moderneja moraalisia aiheita. Hogarth teki vuosina 1731–1732 ensimmäisen moralistisen piirrossarjansa ’Ilotytön tarina’. Vuonna 1735 hänet nimitettiin St Bartholomew’n sairaalan johtokuntaan, ja hän hyödynsi tilanteen maalaamalla sairaalan pääportaikkoon seinämaalaukset "Betesdan allas" (1736) ja "Laupias samarialainen" (1737). Kirjassaan "The Analysis of Beauty" (1753) hän hyökkää ihanteellisen kauneuden käsitettä vastaan. Hän käsittelee piirroksissaan myös esimerkiksi kuuluisaksi nousseen huijarin Mary Toftin tapausta.
Hogarth kokeili myös historiallisia aiheita havaittuaan appensa James Thornhillin saaneen niiden avulla huomattavaa menestystä. Hogarth oli äärimmäisen kansallismielinen eikä koskaan myöntänyt saaneensa vaikutteita ulkomaisilta taiteilijoilta vaikka oli käynyt kahdesti Pariisissa.
Hugo Vasquez

Hugo Sebastiano Vasquez (s. 5. helmikuuta 1978 Caracas, Venezuela) on venezuelalainen näyttelijä. Hän on näytellyt Jordi Rosalesin roolin telenovelassa "Tuhkimotarina" ("Mi Gorda Bella"). Vasquezilla on ollut muutamia sivurooleja eteläamerikkalaisissa elokuvissa.
Yksityiselämä.
Vasquezin äiti Natalie Lazaro de Vasquez oli kotoisin Brasiliasta mutta ollessaan raskaana, (odottaessaan Hugoa) hän muutti Venezuelaan. Hugon isä oli kotoisin Venezuelasta. Vasquez aloitti näyttelemisen 9-vuotiaana. Lapsena Vasquez asui Venezuelassa, mutta lähti aikuisena opiskelemaan näyttelemistä, hän opiskeli New Yorkissa, Saksassa ja Kolumbiassa, ja muutti sitten takaisin Venezuelaan.
Vasquez meni kihloihin floridalaisen Elizabeth Hintonin kanssa. He erosivat parin vuoden yhdessäelon jälkeen. Myöhemmin Vasquez meni naimisiin argentiinalaisen Julieta Carreñon kanssa. He saivat tyttövauvan toukokuussa 2007.
Max Frisch

Max Rudolf Frisch (15. toukokuuta 1911 Zürich – 4. huhtikuuta 1991 Zürich) oli merkittävä saksankielinen sveitsiläiskirjailija. 
Varhaisvaiheet.
Frisch syntyi Zürichissä, jossa hän ensin opiskeli saksan kieltä ja kirjallisuutta, sittemmin rakennustaidetta. Toisen maailmansodan aikana hän palveli Sveitsin armeijassa. Hän kokeili jo nuoruudessaan näytelmien kirjoittamista. Hänen elämänsä mullistui vuonna 1933 hänen isänsä, itävaltalaissyntyisen arkkitehdin kuoleman takia. Frisch ryhtyi lehtimieheksi ja matkusteli kolmen vuoden ajan Keski-Euroopassa, Kreikassa ja Turkissa. Tämän välivaiheen jälkeen Frisch jatkoi arkkitehtiopintojaan ja valmistui arkkitehdiksi. Hän toimi pitkään sekä arkkitehtina että kirjailijana. 
Tuotanto.
Vuoden 1948 alussa Frisch tutustui näytelmäkirjailija Bertolt Brechtiin. Tällä oli suuri merkitys Frischin työhön. Yleisestikin Brecht hallitsi aikakauden saksankielistä kirjailijajoukkoa, joka jakaantui Brechtin kannattajiin ja vastustajiin. Frisch ei hyväksynyt Brechtin ajatuksia vaan puolusti yksilökeskeisempää näyttämötaidetta. Brechtiläisyys askarrutti silti häntä ja vaikutti häneen epäsuorasti. Myös eksistentialismi vaikutti Frischiin, varsinkin Jean-Paul Sartren humanismi. Koko Frischin tuotannossa on mukana omantunnon ristiriidan teema.
Tärkeitä aiheita Frischille olivat ihmisen identiteetti ja Sveitsin omakuva esimerkillisenä, sitoutumattomana valtiona sekä maan rooli maailmassa. Hän moitti kuitenkin sveitsiläisiä liiasta itseriittoisuudesta ja omahyväisyydestä. Romaanissa "Minä en ole Stiller" on päähenkilönä amerikkalainen henkilö. joka pidätetään Sveitsin rajalla, sillä hänen epäillään matkustavan väärällä nimellä. Hän kiistää sinnikkäästi olevansa Stiller, jolla on selvitettäviä asioita poliisin kanssa. Frischin näytelmä "Tuhopolttajat" kuvaa oloihinsa jämähtänyttä pikkuporvaria, jonka päämääränä on ylläpitää turvallisuutta ja hyvinvointia. Sen uhkana ovat kuitenkin tuhopolttajat. Porvari yrittää tyynnytellä heitä myönnytyksillä, mutta lopulta he polttavat hänen talonsa. Näytelmä "Andorra" taas on rakennettu antisemitismin, juutalaisvastaisuuden pohdinnan varaan: päähenkilöä aletaan pitää juutalaisena ja lopulta hän itsekin uskoo käsitykseen. Kun naapurimaan joukot uhkaavat Andorraa, sen väestö alkaa vainota häntä. Näin Frisch kuvaa, kuinka uskomus kasvaa vähitellen lähes totuuden veroiseksi.
John Harrison

John Harrison (24. maaliskuuta 1693 – 24. maaliskuuta 1776) oli englantilainen kelloseppä, joka keksi turvalliset valtameripurjehdukset mahdollistavan riittävän tarkan kronometrin. Tarkkoja kelloja oli toki ollut jo aiemminkin, mutta niiden käynnin säätö perustui heiluriin, eivätkä ne siten olleet soveliaita laivoissa käytettäviksi. Laivan keskeytymättömät liikkeet vaikuttavat lisäksi myös liipotin- ja ankkurimekanismien ym. tavanomaisten ratkaisujen käyntinopeuteen ja tästä aiheutuva kellon näyttämän enenevä virhe lisää samassa suhteessa virhettä sekstanttia käyttäen tapahtuvassa pituuspiirin määrityksessä. 
Hänen 1726 kehittämässään kompensaatioheilurissa messinki ja teräs kompensoivat toistensa lämpölaajenemisen. Vuonna 1735 keksimällään kronometrillä hän voitti 20 000 punnan palkkion meriministeriöltä, sillä laitteen avulla pituuspiiri pystyttiin määrittämään 50 kilometrin tarkkuudella.
Sunblock

Sunblock on vuonna 2005 perustettu ruotsalainen tyttötrio. Yhtyeen jäseniä ovat Pernilla Lundberg, Rebecka Simonsson ja Oksana Andersson. Yhtyeen ensimmäinen singlejulkaisu oli "I'll Be Ready", joka pääsi ykkössijalle Ruotsissa ja Suomessa. Sunblock on esiintynyt muun muassa Tanskassa, Suomessa ja Englannissa. Toinen singlejulkaisu oli "First Time". Yhtyeen kolmas singlejulkaisu oli "Baby Baby". 
Albumit.
"I'll Be Ready"
"First Time"
Singlet.
"I'll Be Ready"
"First Time"
"Baby Baby"
Pukin pikku apuri

Pukin pikku apuri () on kuvitteellinen koira animaatiosarjassa "Simpsonit". Se on Simpsonin perheen lemmikki, rodultaan englanninvinttikoira. Hahmon ääntelyitä näytteli 2.–7. tuotantokaudella eläinten ääniin erikoistunut näyttelijä Frank Welker, myöhemmin Dan Castellaneta. Toisin kuin monet piirrossarjojen eläinhahmot, Pukin pikku apuri käyttäytyy oikean koiran tavoin eikä ole antropomorfinen.
Pukin pikku apurin ensiesiintyminen oli 1. tuotantokauden ensimmäisessä jaksossa ”Joulurauha”, jossa Simpsonit ottivat sen huostaansa. Aiempi omistaja hylkäsi koiran sen hävittyä juoksukilpailuissa. Pukin pikku apuri on perheen yhteinen lemmikki, mutta Bart Simpsonilla on kaikkein läheisin suhde sen kanssa. Bart ja Pukin pikku apuri ovat useasti pelastaneet toisena erilaisista kiperistä tilanteista, ja Bart on aina hankkinut koiran perheelle takaisin, jos siitä on jouduttu tilapäisesti luopumaan. 3. kauden jaksossa ”Koira kuoleman partaalla” johtaja Burns aivopesi Pukin pikku apurin aggressiiviseksi vahtikoiraksi, mutta se palautui entiselleen kohdattuaan Bartin. Pukin pikku apuri on usein melko kuriton koira, joka toistuvasti aiheuttaa tuhoja talossa eikä yleensä ymmärrä sille annettuja käskyjä. Se on kuitenkin ollut Duff-oluen maskottina 14. kauden jaksossa ”Koira joka petti” ja poliisikoirana 20. kauden jaksossa ”Poliisikoira”.
Pukin pikku apuri sai naaraspuolisen vinttikoiran kanssa 25 pentua 6. kauden jaksossa ”Kaksikymmentäviisi pentua”, mutta ne päätyivät johtaja Burnsille, joka kasvatti niistä kilpakoiria. Pukin pikku apuri on saanut poikueen myös tohtori Hibbertin villakoiran kanssa 15. kauden jaksossa ”Varaklovni”.
Simpsoneilla on myös kissa Lumipallo II, jonka osuus sarjassa on paljon pienempi.
Karl Jakob Sundevall

Karl Jakob Sundevall (22. lokakuuta 1801, Högestad, Skåne – 2. helmikuuta 1875, Tukholma) oli ruotsalainen eläintieteilijä.
Sundevall opiskeli Lundin yliopistossa vuodesta 1817, ja väitteli siellä filosofian tohtoriksi 1823. Hän matkusteli Itä-Intiassa 1827–1828, minkä jälkeen opiskeli lääketiedettä ja valmistui lääketieteen tohtoriksi 1830.
1833 hänet nimitettiin Tukholman Luonnonhistoriallisen valtionmuseon intendentiksi ja 1836 Lundin yliopiston eläintieteen ja taloustieteen lehtoriksi. Palattuaan 1838 ranskalaisten Huippuvuorille suuntautuneelta tutkimusmatkalta hänet nimitettiin em. museon professoriksi ja intendentiksi, ja hän toimi selkärankaisten osaston professorina 1841–1871.
Sundevall toimi useiden tieteellisten seurojen jäsenenä. Useimmat hänen töistään käsittelivät selkärankaisten systematiikkaa. Merkittävimmät työnsä hän teki ornitologian alalla ja erityisesti lintujen anatomian tutkimuksessa, keskittyen jalkojen ja lantionseudun fylogeniaan. Hän luokitteli suuren joukon tieteelle uusia lintulajeja, erityisesti Johan August Wahlbergin eteläisestä Afrikasta keräämistä näytteistä, muun muassa saharanpussitiaisen. Suomessa tavatuista lajeista hän on luokitellut idänuunilinnun.