tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Visby-luokka (korvetti)

Visby-luokka on Ruotsin merivoimien viiden korvetin muodostama alusluokka. Sarjan ensimmäinen alus "HMS Visby" valmistui 2000 ja neljä seuraavaa alusta valmistuivat vuosina 2003–2006. Alun perin oli tarkoitus rakentaa kuusi alusta, mutta viiden ensimmäisen kulutettua kuudenteen varatut määrärahat, jätettiin sarjan viimeinen, "HMS Uddevalla" tilaamatta.
Suunnittelu.
Alusluokka perustuu pitkälti koealus "HMS Smygestä" saatuihin kokemuksiin. Luokka tilattiin 1995 ja kaksi ensimmäistä alusta saatiin operatiiviseen käyttöön 2009. Tarkoitus oli kehittää erikseen alustyypit sekä pinta- että sukellusveneentorjuntaan, mutta määrärahaleikkausten vuoksi päädyttiin yhteen tyyppiin.
Alusten suunnittelussa keskityttiin erityisesti häiveteknologian tarjoamiin mahdollisuuksiin. Rungon muotoilun ja pintamateriaalina käytetyn hiilikuidun ansiosta tutkaheijastus minimoitiin, mikä vaikeuttaa niiden havaitsemista. Myös aluksen lämpösäteilyn- ja melunlähteet on häivytetty. Sandwich-rakenteisen rungon sisin osa on PVC-muovia ja se on laminoitu hiilikuidulla ja vinyylillä.
Aluksen pääaseina ovat kahdeksan RBS15 MkII -meritorjuntaohjusta, joiden kantama on yli 70 km. Pinta-aluksia vastaan ja ilmatorjuntaan on käytössä Bofors 57 Mk3 -yleistykki. Sen tulinopeus on yli 200 laukausta minuutissa ja maksimikantama pintamaaliin 17 000 metriä. Tehokas ampumaetäisyys ilmamaaliin on 6 000 metriä. Sen putki on ampumisen jälkeen mahdollista sulauttaa tykkitorniin tutkaheijastuksen vähentämiseksi. Ohjusilmatorjunnassa oli tarkoitus käyttää kahdeksaa pystysuoraan laukaistavaa Umkhonto-ohjusta, mutta vuonna 2008 tehdyn päätöksen mukaan ne jätettiin kustannussyistä asentamatta. Alukset on tarkoitus varustaa myös Saabin valmistamilla torpedoilla.
Aluksien propulsiolaitteina on kaksi vesisuihkuvetolaitetta, jotka saavat voimansa neljästä kaasuturbiinista ja kahdesta dieselmoottorista. Järjestelmän ansiosta alukset ovat erittäin ketteriä liikkeissään. Niiden toimintamatka 15 solmun nopeudella on 4 260 kilometriä.
Alukset.
Aluksista kaksi ensimmäistä tilattiin 17. lokakuuta 1995. Kaksi seuraavaa 17. joulukuuta 1996 ja viimeiset kaksi 31. elokuuta 1999. "Uddevallan" tilaus peruutettiin lokakuussa 2001.Luokan kaikki alukset on valmistanut Kockums AB:n telakka Malmössä.
Worldwatch-instituutti

Worldwatch-instituutti on voittoa tavoittelematon riippumaton ympäristöjärjestö. Se edistää luonnonvaroihin ja ympäristöongelmiin liittyvää tietoa ja tiedon jakelua. Worldwatch-instituutin perusti vuonna 1974 Lester Brown. Christopher Flavin on instituutin johtaja vuodesta 2000.
Worldwatch-instituutti julkaisee vuosittain Maailman tila -kirjan, jonka toimittaa suomeksi Gaudeamus. 
Renewable Energy Network for the 21st Century (REN21) on uusiutuvan energian verkosto, johon kuuluu hallituksia, organisaatioita ja muita asianosaisia. Se pyrkii edistämään uusiutuvaa energiaa ja alan liiketoimintaa. REN21 perustettiin uusiutuvan energian kansainvälisessä kokouksessa Bonnissa vuonna 2004 ja virallisesti aloitti toiminnan Kööpenhaminassa kesäkuussa 2005. Vuosittaiseen REN21-julkaisun "Global Status Report of Renewables" kokoavat Worldwatch-instituutti ja Deutsche Gesellschaft für Technische Zusammenarbeit (GTZ) GmbH.
Modocin piirikunta

Modocin piirikunta () on piirikunta Pohjois-Kaliforniassa Oregonin ja Nevadan rajalla. Piirikunnassa asui vuoden 2020 väestönlaskennassa 8 700 ihmistä. Piirikunnan hallintokeskus ja ainoa kunta on Alturas. Piirikunnan nimi tulee sitä asuttaneista modocien intiaaniheimosta.
Historia.
Piirikunta perustettiin 17. helmikuuta 1874. Eurooppalaiset alkoivat asuttaa piirikuntaa 1870-luvulla ja tämä johti konflikteihin alkuperäisväestön kanssa. Välikohtaukset johtivat lopulta modoc-sotaan. Toisen maailmansodan aikana alueella oli japanilaissiirtolaisille tarkoitettu internointileiri lähellä Tulejärveä.
Maantiede.
Modocin piirikunta on 10 887 km² kokoinen ja väestön tiheys on 1 henkilö/km². Alueen pohjoisosa on tuliperäistä seutua ja siellä sijaitsee 4 000 km² laajuinen Modocin kansallismetsä. Koillisosassa sijaitsee Medicine Laken tulivuori. Itäosissa sijaitsee Warner-vuoristo. Alueen läpi virtaa Pit-joki.
Väestö.
Vuoden 2020 väestönlaskennassa Modocin piirikunnan 8 700 asukkaasta 77,8 % oli valkoisia, 5,1 % alkuperäisväestöä, 0,8 % mustia, 0,7 % aasialaisia ja 0,1 % Tyynenmeren alkuperäisväestöä. 6,9 % kuului johonkin muuhun rotuun ja 8,5 % kuului kahteen tai useampaan rotuun. 14,5 % asukkaista oli hispaanoja tai latinoja mistä tahansa rodusta. 11,4 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 6,1 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Politiikka.
Modocin piirikunta on vanhastaan republikaaninen presidentin ja kongressin vaaleissa, ja se on yksi Kalifornian osavaltion republikaanisimpia piirikuntia. Presidentinvaaleissa demokraatit voittivat piirikunnan viime kerran vuonna 1964, kun Lyndon Johnson äänestettiin voittoon prosentein 58,7–41,3. Vuoden 2024 presidentinvaaleissa republikaani Donald Trump sai 71,9 prosenttia Modocin piirikunnan äänistä ja demokraatti Kamala Harris 25,0 prosenttia äänistä.
John Turturro

John Michael Turturro (s. 28. helmikuuta 1957 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä, ohjaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan muun muassa yhteistyöstään Coenin veljesten, Adam Sandlerin ja Spike Leen kanssa. Hän teki debyyttinsä avustajana Martin Scorsesen elokuvassa "Kuin raivo härkä" (1980). Turturro sai enemmän tunnustusta roolistaan elokuvassa "Kadun kasvot" (1987). Hänen läpimurtonsa valtavirtaelokuvissa tapahtui Spike Leen elokuvassa "Do the Right Thing – kuuma päivä" (1989) sekä Coenin veljesten elokuvissa "Miller’s Crossing – vaarallista peliä" (1990) ja "Barton Fink" (1991). Roolistaan "Barton Finkissa" Turturro palkittiin Cannesin elokuvajuhlien parhaan miesnäyttelijän palkinnolla.
Turturron muita rooleja ovat muun muassa Herb Stempel draamaelokuvassa "Tupla tai kuitti" (1994), Jesus Quintana rikoskomedioissa "Big Lebowski" (1998) ja "The Jesus Rolls" (2019), Pete rikosdraamakomediassa "Voi veljet, missä lienet?" (2000), Harry jännityselokuvassa "Fear X" (2003), Seymour Simmons "Transformers"-elokuvasarjassa (2007–2017), Fatoush Hakbarah komediaelokuvassa "Zohan – lupa saksia" (2008), Vincent Camonetti toimintatrillerissä "Kaappaus metrossa – Pelham 1 2 3" (2009), Seti I seikkailuelokuvassa "" (2014) sekä Carmine Falcone supersankarielokuvassa "The Batman" (2022). Hän on myös esiintynyt televisiosarjoissa "Miami Vice" (1985), "Monk" (2004–2008) ja "The Night Of" (2016) sekä ääninäytellyt Francesco Bernoullia animaatioelokuvassa "Autot 2" (2011).
Turturro on palkittu Primetime Emmyllä ja Caméra d’Or -palkinnolla sekä ollut ehdolla kahteen Golden Globeen. Hän on ohjannut elokuvat "Mac" (1992), "Häivähdys paratiisista" (1998) ja "Romance &amp; Cigarettes" (2005).
Yksityiselämä.
Turturro on näyttelijä Nicholas Turturron veli. Maalari Ralph Turturro, säveltäjä Richard Termini ja näyttelijä Aida Turturro ovat hänen serkkujaan. Turturro on ollut vuodesta 1985 asti naimisissa näyttelijä Katherine Borowitzin kanssa. Heillä on kaksi yhteistä lasta, vuosina 1990 ja 2000 syntyneet pojat.
Turturrolla on sekä Yhdysvaltain että Italian kansalaisuus.
Varpuset (elokuva)

Varpuset on suomalainen TV-elokuva joka sai ensi-iltansa YLE TV1:n:n Kotikatsomossa 26. joulukuuta 2005.
Varpuset on balladinomainen elokuva kahdesta sisaresta, joista toinen on alkoholisti. Sisarukset eivät ole olleet tekemisissä toistensa kanssa enää vuosiin. Anja elää Berliinissä poikansa kanssa, Ella liikkuu Helsingissä juoppojengeissä. Äidin kuolema vetää sisaret taas yhteen.
Vuoden 2005 Venla-gaalassa Varpuset oli ehdolla parhaaksi tv-elokuvaksi. Miitta Sorvali oli ehdolla parhaaksi naisnäyttelijäksi Anja Müllerin roolista.
Näyttelijät.
Lähde: 
Muita tuotantoon osallistuneita.
Dramatisointi: Kirsi Porkka
Pukusuunnittelu: Satu-Marja Nygren
Äänisuunnittelu: Ari-Pekka Heikkinen
Lähde:
Hurt (albumi)

Hurt on saman nimisen yhtyeen esikoisalbumi. Albumi on tehty omakustanteena, ja sen äänimaailma on viimeistelemätöntä.
"Unkind" on levyn ainoa kappale, joka on äänitetty studiossa, Shenandoah’n yliopistossa Virginiassa. Loput kappaleista on nauhoitettu
ja sovitettu "makuuhuonestudiossa" Virginian Culpeperissä. "Unkind" on myös ainoa tämän levyn aikoihin Yhdysvaltojen paikalliseen radiosoittoon ikinä päässyt kappale. 
Albumi on erittäin harvinainen, sitä on maailmalla vain noin 800–1200 kappaletta.
Dolinsk

Dolinsk () on hieman yli kymmenentuhannen asukkaan kaupunki Sahalinin saarella Venäjän kaukoidässä. Kaupunki sijaitsee saaren kaakkoisosassa laaksossa. Saman laakson eteläpäässä, noin 45 kilometrin päässä sijaitsee myös Sahalinin alueen pääkaupunki Južno-Sahalinsk. Dolinsk on oman "Dolinskin kaupunkipiirinsä" ainut kaupunki. Vuonna 2010 kaupungin asukasluku oli 12 200, koko kaupunkipiirin 25 899 (mukana maaseutuväestöä).
Historia.
Nykyisen kaupungin alueelle perustivat venäläiset Galkino-Vrasskojen () kylän vuonna 1884. Paikalla oli jo aiemmin ollut pienimuotoista ainuasutusta, joka tunnettiin nimellä Siantša. Vuonna 1905 kylä siirtyi Venäjän-Japanin sodan ja Portsmouthin rauhansopimuksen seurauksena Japanin keisarikunnan haltuun. Japanin vallan alla asutus kehittyi kaupungiksi ja sai nimen Ochiai (, venäläisittäin Отиай), joka on luultavasti muunnos japanin "laaksoa" tarkoittavasta sanasta. 1945 kaupunki palautui Neuvostoliiton omistukseen ja nimettiin Dolinskiksi (venäjän sanasta долина, laakso) vuotta myöhemmin.
Väestökehitys.
"Merkinnät": * väestönlaskenta ** väestönlaskenta (pyöristetty)
Nähtävyydet.
Kaupungista luoteeseen sijaitsee rannikolla vesilintujen suojelualue.
Talous.
Dolinskissa toimii joitain puuteollisuusalan yrityksiä sekä konepajoja. Kaupunkipiirin alueella louhitaan kivihiiltä, ja myös kalastuksella ja kalan jatkojalostuksella on oma asemansa muiden elinkeinojen joukossa.
Anton Graff

Anton Graff (18. marraskuuta 1736 Winterthur, Sveitsi – 22. kesäkuuta 1813 Dresden, Saksin kuningaskunta) oli alun perin sveitsiläinen taidemaalari. Hänet muistetaan lukuisten tunnettujen henkilöiden muotokuvista.
Graff työskenteli 1760-luvulta saakka Dresdenissä, Saksin kuningaskunnassa.
Niko – Lentäjän poika

Niko – Lentäjän poika on suomalais-tanskalais-irlantilais-saksalaisena yhteistyönä valmistunut tietokoneanimaatioelokuva, joka sai ensi-iltansa 10. lokakuuta 2008. 
"Niko – Lentäjän poika" oli vuoteen 2009 mennessä kaikkien aikojen katsotuin suomalainen elokuva: kolme miljoonaa katsojaa 23 maassa.
Se on ensimmäinen osa elokuvasarjasta, johon kuuluvat myös "Niko 2 – Lentäjäveljekset" (2012) ja "Niko ja myrskyporojen arvoitus" (2024).
Juoni.
Niko-niminen poronvasa uskoo isänsä olevan yksi Joulupukin Lentojoukkojen lentävistä poroista, vaikkei ole koskaan isäänsä nähnyt. Hänen unelmansa on tulla ihailemansa isänsä kaltaiseksi lentäväksi poroksi korkeanpaikankammosta huolimatta, mutta kotilauma ei hyväksy Nikon unelmaa. Nikon ainoa tuki ja apu on iäkäs ja kömpelö liito-orava Julius, joka pitää pientä poroa omana poikanaan.
Vastoin porolauman sääntöjä Niko käy omissa lentoharjoituksissa Kotilaaksonsa ulkopuolella, koska haluaa välttää muiden pilkan. Nikon harjoitellessa lentämistä pahamaineisen Mustan Suden johtama lauma näkee poropojan ja seuraa tätä porolauman luo. Porojen on paettava Kotilaaksosta erämaahan. Syyllisyyttä tunteva Niko jättää lauman etsiäkseen isänsä ja tullakseen hänen kaltaisekseen sankariksi. Niko saa avukseen Juliuksen ja valkoisen Wilma-kärpän ja he suuntaavat kohti Korvatunturia, mutta Niko luulee olevansa tarpeeksi itsenäinen menemään itse. Julius tulee kuitenkin mukaan.
Vastaanotto.
Marraskuun lopulla 2009 Niko oli kerännyt maailmanlaajuisesti yli kaksi miljoonaa teatterikatsojaa. Yksistään Saksassa elokuvan oli käynyt katsomassa 400 000 ihmistä. Elokuva sai Suomessa 230 000 katsojaa, ja se on toiseksi katsotuin kotimainen animaatioelokuva Suomessa.
Elokuvan levitysoikeudet myytiin yli sataan maahan, esimerkiksi kaikkiin englanninkielisiin maihin sekä useisiin Euroopan, Itä-Aasian ja Latinalaisen Amerikan maihin. Vuoden 2012 joulukuuhun mennessä elokuvan kerrottiin keränneen kolmisen miljoonaa katsojaa kansainvälisesti. DVD- ja Blu Ray -versioita elokuvasta oli tuolloin myyty Suomessa noin 150 000 kappaletta.
Lokakuussa 2012 sai ensi-iltansa jatko-osa "Niko 2".
Palkinnot.
Helmikuussa 2009 Niko voitti kaksi Jussi-palkintoa: paras elokuva ja paras käsikirjoitus. Se oli myös ehdolla parhaasta ohjauksesta.
Alankomaalaisessa Cinekid lasten- ja nuortenelokuvafestivaalilla vuonna 2008 elokuva sai juryn palkinnon ja yleisön palkinnon.
Elokuva oli ehdolla myös vuoden 2009 European Film Awardseissa.
Kylmäpihlajan majakka

Kylmäpihlajan majakka on vuonna 1953 valmistunut majakka ja luotsiasema. Se sijaitsee Rauman edustalla Kylmäpihlajan saarella, joka on uloin Rauman edustan isoista saarista. Majakan ovat suunnitelleet Rakennushallituksen arkkitehdit Antero Pernaja ja Kaarina Tamminen. Majakka on edelleen toiminnassa.
Majakan tiedot.
Majakan rakennusmateriaalina on käytetty betonia ja tiiltä. Majakka on muodoltaan jykevä nelikulmainen rakennus, jonka huippu kohoaa 31 metriä perustansa yläpuolelle. Sen tornissa on 12 kerrosta ja 104 porrasaskelmaa. Tornissa ja kaksikerroksisessa siipirakennuksessa oli asuintilat 12 luotsille, kahdeksalle kutterinhoitajalle ja kahdelle majakkamiehelle. Myöhemmin majakkasaarelle on vedetty vesijohto mantereelta.
Majakan valo- ja radiolaitteisto sekä nautofoni saivat virtansa suurista dieselgeneraattoreista. Ennen majakan nautofonin ääni kantautui 50 kilometrin päähän ja 1,26 miljoonan kandelan tehoinen valo kantoi 27 meripeninkulman päähän, mutta sittemmin valon kantomatkaa pudotettiin 1988 peruskorjauksen yhteydessä 15 meripeninkulmaan ja nautofonikin on vaiennut jo vuosia sitten.
Majakka kunnostettiin vuonna 1988.
Majakan peruskorjaus ulkoa valmistui vuonna 2010, ja Suomen Majakkaseura palkitsi Rauman kaupungin Vuoden loistavin teko -palkinnolla.
Matkailu.
Majakalla on myös mahdollista yöpyä yhden tai kahden hengen huoneissa.
Kansainväliseen majakka- ja majakkalaivaviikonloppuun Kylmäpihlajan majakalta ovat virallisena majakka-asemana osallistuneet Rauman Radiokerho kutsumerkillä OH1AK vuosina 1998–2007 sekä vuosina 2008–2009, 2011–2012 ja 2014–2016 kutsumerkillä OH1AM. Vuonna 2017 Rauman Radiokerho osallistui tapahtumaan Suomen Radioamatööriliiton Suomi 100 -juhlakutsumerkillä OF100FI-1. Vuonna 2018 Rauman Radiokerho ry osallistui jälleen kutsumerkillä OH1AM.
Mahamane Ousmane

Mahamane Ousmane (s. 20. tammikuuta 1950) on nigeriläinen poliitikko. Hänet valittiin Nigerin ensimmäisissä vapaissa presidentin vaaleissa maansa presidentiksi vuonna 1993. Ousmane menetti virkansa sotilasvallankaappauksessa tammikuussa 1996. Sotilasvallankaappauksen johtaja Ibrahim Baré Maïnassara julistautui Nigerin uudeksi presidentiksi. Vallankaappauksen yhteydessä Ousmane vangittiin. Hänet vapautettiin saman vuoden huhtikuussa.
Presidenttikautensa jälkeen Ousmane on toiminut sekä maansa kansalliskokouksen puheenjohtajana että CDS-puolueen puheenjohtajana.
Ousmane on luonut näkyvää uraa myös kansainvälisessä politiikassa. Hänet valittiin Länsi-Afrikan valtioden muodostaman Ecowasin (Economic Community Of West African States) jäsenvaltioiden parlamenttien välisen komitean puheenjohtajaksi vuonna 2003 ja uudelleen vuonna 2004. IPU:n (Inter-Parliamentary Union) ihmisoikeuksien komitean puheenjohtajaksi hänet valittiin vuonna 2004.
CDS-puolue asetti Ousmanen presidenttiehdokkaakseen helmikuussa 2011. Tällä kertaa hän sai ainoastaan 8,2% annetuista äänistä eikä tullut valituksi.
Other Voices

Other Voices on The Doors -yhtyeen lokakuussa 1971 julkaistu seitsemäs studioalbumi. Se on ensimmäinen yhtyeen kahdesta albumista, jotka on tehty ilman edesmennyttä laulusolistia Jim Morrisonia. Lauluosuuksista vastaavat kosketinsoittaja Ray Manzarek ja kitaristi Robby Krieger. Albumin menestys jäi yhtyeen mittakaavassa vaatimattomaksi. yhtyeestä kertovissa lähteissä albumi jätetään usein jopa mainitsematta.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Taivas sinivalkoinen (albumi)

Taivas sinivalkoinen on suomalaislaulaja Bablon neljäs studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2001. Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 21.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet sovittanut Juha Björninen.
Boheemielämää (elokuva)

Boheemielämää () on Aki Kaurismäen ohjaama elokuva vuodelta 1992. Se perustuu Henri Murgerin romaaniin "Boheemielämää". Suurin osa elokuvan näyttelijäkaartista on ranskalaisia lukuun ottamatta pääosanäyttelijöitä Matti Pellonpäätä ja Kari Väänästä sekä muutamia sivuosia, joissa näytteli muiden muassa Sanna Fransman. Lisäksi Kaurismäen ystävä, yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja Samuel Fuller esiintyi pienessä roolissa. Elokuva on omistettu Kaurismäen isän Jorma Kaurismäen muistolle.
Elokuvan ensiesitys oli 28. helmikuuta 1992 Berliinin elokuvajuhlilla, jossa se voitti elokuvakriitikkojen kansainvälisen liiton (FIPRESCI) palkinnon. Matti Pellonpää voitti vuoden parhaan miespääosan ja André Wilms parhaan sivuosan European Film Awardsin palkinnot 1992. Elokuva oli myös ehdolla parhaaksi elokuvaksi ja Evelyne Didi parhaan naispääosan palkinnon saajaksi. Aki Kaurismäki sai elokuvasta parhaan ohjauksen Jussi-palkinnon. Elokuvan teosta tehtiin myös Veikko Niemisen ja Jarmo Vesterin ohjaama dokumenttielokuva "Missä on Musette?", joka esitettiin Yle TV1:ssä syyskuussa 1991 ja lisäksi myös vuoden 1992 Berliinin elokuvajuhlilla.
Juoni.
Elokuva alkaa, kun kirjailija Marcel Marx (André Wilms) saapuu kahvilaan saatuaan juuri pakit kustantajalta. Kahvilan tarjoilija tarjoutuu lukemaan Marcelin käsikirjoituksen. Marcel suostuu saadakseen kirjaan "kansan näkökulman". Seuraavana aamuna Marcel löytää häätöilmoituksen ovestaan. Hän koettaa karata ikkunan kautta, mutta isännöitsijä, herra Bernard, ehtii edelle. Bernardin apulainen lähtee saattamaan Marcelia pankkiin hakemaan rahaa kolmen kuun vuokraan. Matkalla Marcel kuitenkin huijaa poliisin pidättämään apulaisen ja hän pääsee karkuun. Samalla Marcelin entiseen asuntoon muuttaa uusi asukas, säveltäjä Schaunard (Kari Väänänen). Bernard saa sähkeen ”sotaministeriöstä”. Kirje onkin todellisuudessa Marcelilta, joka kertoo maksavansa vuokran vuoden kuluessa.
Marcel saapuu jälleen kahvilaan ja tapaa albanialaisen taidemaalarin Rodolfon (Matti Pellonpää), joka on asunut Ranskassa kolme vuotta. He ystävystyvät ja lähtevät Marcelin asunnolle, mutta löytävätkin sieltä Schaunardin soittamasta pianoa. Marcel hermostuu aluksi, mutta Rodolfon ehdotettua heidän kaikkien juovan viiniä yhdessä myös Schaunard ystävystyy heidän kanssaan.
Muutaman viikon päästä Rodolfo on maalaamassa taulua, mutta maali loppuu kesken. Hän menee pyytämään rahaa Marcelilta, mutta tämä ei laske häntä sisään, sillä hänellä on nainen sängyssä. Rodolfo menee tapaamaan toista tuttuaan ja saa tältä sormuksen pantattavaksi maalirahaa varten. Hän meneekin rock-klubille, jossa törmää Schaunardiin. He ihastuvat samaan naiseen ja Schaunard lupaa puhua tälle Rodolfon puolesta. Sen sijaan hän iskeekin tämän itse ja Rodolfo palaa kotiin. Hän törmää rappukäytävässä Mimi-nimiseen naiseen (Evelyne Didi). Hän antaa tämän nukkua asunnossaan samalla kun menee itse nukkumaan hautausmaalle taivasalle.
Ryssän selustassa

Ryssän selustassa on Jussi Kukkosen kirjoittama sotaromaani. Kirja poistettiin oikeusministeriön toimesta kirjakauppojen valikoimista vuosina 1944 ja 1945 valvontakomission määräyksestä.
Vlado Lisjak

Vlado Lisjak (s. 29. huhtikuuta 1962) on kroatialainen entinen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. Huippuvuosinaan hän edusti kansainvälisellä tasolla Jugoslaviaa.
68 kilogramman painoluokassa painineen Lisjakin paras saavutus on olympiakulta Los Angelesin olympialaisista 1984, missä hän jätti Suomen Tapio Sipilän hopealle. Ennen olympialaisia Lisjak oli parhaimmillaan ollut MM-kisoissa neljäs 1982 Katowicessa. 1983 Kiovan MM-kisoissa Lisjak oli jäänyt 17. sijalle. Välimeren kisoissa 1983 hän oli neljäs.
Lisjak edusti itsenäistynyttä Kroatiaa 1993 Välimeren kisoissa 74 kilogramman painoluokassa ja sijoittui viidenneksi. Seuratasolla Lisjak edusti zagrebilaista "Glumina Banka" -seuraa. Hänen valmentajanaan toimi Milan Nenadić. Lisjakilla on myös nuorempien ikäluokkien arvokisamitaleita.
Sergei Martynov (painija)

Sergei Martynov (20. huhtikuuta 1971 – 1997) oli venäläinen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. Hän saavutti menestystä 62 kilogramman painoluokassa 1990-luvun alkupuolella.
Vuoden 1989 63-kiloisten juniorien Euroopan-mestari Martynovin ensimmäiset aikuisten kansainväliset arvokilpailut olivat 1991 Varnan MM-kisat, joissa hän voitti 62 kilogramman painoluokassa kultamitalin. Seuraavana vuonna Martynov voitti IVY:n edustajana Kööpenhaminan EM-kisoissa, mutta jäi Barcelonan olympialaisissa hopealle kultamitalin mentyä Turkin Akif Pirimille. 
1993 Martynov voitti kultaa sekä Istanbulin EM-kisoissa että MM-kisoissa Tukholmassa. Seuraavana vuonna EM-kisoissa Martynov jäi 17. sijalle, mutta syksyn Tampereen MM-kisoissa voitti jälleen kultamitalin. 1995 Besanconin EM-kisoissa Martynov jäi hopealle kun puolalainen Wlodzimierz Zawadzki voitti kultaa, mutta syksyllä Prahan MM-kisoissa hän jätti Zawadzkin hopealle. Martynov voitti vielä 1996 uransa kolmannen EM-kullan, mutta jäi kahdeksannelle sijalle loppukesällä Atlantan olympialaisissa, mitkä jäivät hänen viimeisiksi arvokilpailuikseen.
Aktiiviaikoina Martynovin mitat olivat 166 senttimetriä ja 66 kiloa. Hän oli ammatiltaan sotilas ja edusti TsSKA Moskovaa.
Urmia (järvi)

Urmia tai Urmiajärvi (, ) oli pitkään Iranin järvistä suurin Kaspianmeren jälkeen. Järvi on kuitenkin supistunut hyvin paljon 1980-luvun jälkeen ja järvi on vaarassa kuivua kokonaan. Maan johtoa on syytetty järveen tulevien jokien patoamisesta ja luonnonkatastrofin synnyttämisestä. Järvi on saanut nimensä sen länsipuolella sijaitsevan Urmian kaupungin mukaan.
Maantiede.
Urmiajärvi sijaitsee ylänköalueella Āzārbāyjān-e Gharbīn provinssissa Iranin luoteisosassa, noin 50 kilometrin päässä Turkin rajasta. Järvi oli 140 kilometriä pitkä ja 55 kilometriä leveä. Sen pinta-ala on ennen kutistumistaan ollut 5 470 neliökilometriä, siis neljänneksen Saimaata suurempi. Urmia on matala suolajärvi, jolla ei ole laskujokea. Keskisyvyys oli vain seitsemän metriä ja suurin syvyys 16 metriä. Järvi sijaitsee 1 280 metrin korkeudessa merenpinnasta. Järvessä oli 102 saarta.
Järven suolapitoisuus on noin 30 prosenttia, mikä on Kuolleenmeren tasoa ja lähes kymmenkertainen meriveteen verrattuna. Suolaisuuden takia juuri mikään kasvi tai eläin ei elä järvessä. Poikkeuksia ovat kuitenkin esimerkiksi "Artemia"-äyriäiset, jotka puolestaan ruokkivat suuria flamingo- ja pelikaaniparvia. Järvellä on ollut vuonna 1976 perustettu 4 636 neliökilometrin laajuinen Unescon biosfäärisuojelualue. Järven saarilla on kuusipeuran uhanalaiseksi katsotun alalajin persiankuusipeuran (persiankauriin) suojelualue, jossa eläintä yritetään palauttaa luontoon. 
Urmiajärven alue on ollut kauan asuttua. Se oli Mesopotamian kulttuurin reuna-aluetta ja sen sivistyksen piirissä. Assyrialaiset nimittivät järveä ”Alemmaksi Nairin mereksi”, muinaiset persialaiset käyttivät nimeä Chichast ja roomalaiset nimeä Lacus Matianus. Keskiajalla järven nimi oli Kabuda.
Keväällä 2019 Iranissa oli pahimmat tulvat 50 vuoteen. Tulvien jälkeen Urmiajärven pinta-ala laajeni ja oli huhtikuussa 2019 noin 3 000 neliökilometriä. Järven syvyys kasvoi 62 cm verrattuna vuotta aikaisempaan syvyyteen.
Matt Ghaffari

Matt Ghaffari (s. 11. marraskuuta 1961) on yhdysvaltalainen entinen painija, jonka parhaimmat saavutukset tulivat kreikkalais-roomalaisen painin puolelta 1990-luvulla.
Painoluokassaan raskaassa sarjassa, jossa Ghaffarin aikana raja 130 kilogrammassa, Ghaffari jäi kansainvälisellä tasolla Aleksandr Karelinin varjoon. Hän hävisi Karelinille loppuottelussa 1996 Atlantan olympialaisissa kuten myös 1991 Varnan ja 1998 Gävlen MM-kisoissa sekä vuoden 1990 Masters-turnauksessa. 1995 Prahan MM-kisoissa Ghaffari jäi pronssille kohdattuaan Karelinin välierässä. MM-kilpailuissa 1990 Ostiassa (6. sija), 1994 Tampereella (6.) ja 1993 Tukholmassa (11.) kuin myös 1992 Barcelonan olympialaisissa "Siperian karhu" tuli vastaan aikaisemmassa vaiheessa. Ghaffari oli vielä varamiehenä Sydneyn olympialaisiin vuonna 2000.
Pan-Amerikan mestaruuden Ghaffari voitti urallaan yhdeksän kertaa, joista kaksi kertaa vapaapainissa. Yhdysvaltain mestaruuden hän voitti kreikkalais-roomalaisessa painissa kuudesti ja vapaapainissa kerran. Ghaffari on sittemmin toiminut valmennustehtävissä, mitä hän oli tehnyt koko painiuransa ajan. Aktiiviaikoina Ghaffarin mitat olivat 193 senttimetriä ja 127 kilogrammaa. Siviiliammatiltaan hän on taloussuunnittelija.
Bundesliiga (täsmennyssivu)

Bundesliiga (saks. "liittoliiga") on saksankielinen nimitys useille koko liittovaltion alueen kattaville urheilusarjoille.
Manu Ginóbili

Emanuel David ”Manu” Ginóbili Maccari (s. 28. heinäkuuta 1977 Bahía Blanca) on argentiinalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija. Koripalloperheestä lähtöisin olevalla Ginóbililla on myös Italian kansalaisuus. Heittävänä takamiehenä pelannut Ginóbili tunnettiin vahvana ratkaisupelaajana.
Ginóbili pelasi pitkään NBA:n San Antonio Spursissa. Lisäksi hän pelasi Argentiinassa ja Italiassa. NBA:ssa Ginóbili voitti neljä mestaruutta. Vuonna 2008 hänet valittiin . Hänet nimettiin kahdesti NBA:n tähdistöotteluun ja sarjan kolmostähdistöjoukkueeseen. Vuonna 2001 hän voitti Euroliigan mestaruuden ja oli kauden finaalien arvokkain pelaaja. Italian pääsarjassa hän voitti mestaruuden kerran ja valittiin kahdesti sarjan arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Argentiinan miesten maajoukkueessa Ginóbili voitti olympiakultaa Ateenassa 2004, olympiapronssia Pekingissä 2008, MM-hopeaa Yhdysvalloissa 2002 ja Amerikan-mestaruuskilpailuista neljä mitalia joista kaksi kultaista.
Ura.
Seurajoukkueet.
Euroopassa Ginóbili pelasi Italiassa vuosina 1998–2002 Viola Reggio Calabriassa ja Virtus Bolognassa. Hän saavutti Virtus Bolognan riveissä Italian-mestaruuden ja Euroliigan voiton vuonna 2001 ja vuonna 2002 Italian cup-mestaruuden. 
NBA-joukkue San Antonio Spursissa Ginóbili pelasi vuosina 2002–2018. Pisteiden valossa hänen paras NBA-kautensa oli kausi 2007–2008, jolloin hän teki keskimäärin 19,5 pistettä ottelua kohden. Saman kauden päätteeksi hänet valittiin . Hän saavutti Spursin riveissä NBA-mestaruuden vuosina 2003, 2005, 2007 ja 2014.
Ginóbili ilmoitti lopettavansa pelaajauransa elokuussa 2018.
Maajoukkue.
Argentiinan miesten maajoukkueessa Ginóbili voitti olympiakultaa Ateenassa 2004 ja olympiapronssia Pekingissä 2008. Lontoon kesäolympialaisissa 2012 Argentiina oli neljäs. Ginóbili saavutti Argentiinan maajoukkueessa myös MM-hopeaa vuonna 2002. Vuosina 2001 ja 2011 hän voitti Argentiinan joukkueessa Amerikan-mestaruuden. Ginóbili päätti maajoukkueuransa vuonna 2016 Argentiinan hävittyä Yhdysvalloille Rio de Janeiron kesäolympialaisten pudotuspeleissä.
John Hedberg

Johan (John) Fredrik Hedberg (1. huhtikuuta 1840 Paimio – 12. huhtikuuta 1916 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja metsänhoitaja joka toimi RKP:n kansanedustajana 1900-luvun alussa. 
Hedbergin vanhemmat olivat kirkkoherra Fredrik Gabriel Hedberg ja Maria Johanna Sofia Eklund. Hän pääsi ylioppilaaksi 1857 ja valmistui metsänhoitajaksi 1859. Hedberg oli metsänhoitajana Tuusulassa 1864–1879 ja sahanhoitajana 1875–1880. Hän toimi "Kellokosken polttimo Oy":n johtajana ja Marieforsin tilanhoitajana Tuusulassa 1878–1891 ja oli samaan aikaan myös Tuusulan säästöpankin sihteerinä ja taloudenhoitajana sekä vuosina 1889–1891 Enson puuhiomon johtajana.
Hedberg siirtyi sitten lehtialalle ja julkaisi "Trävarutidning i Finland" nimistä lehteä vuosina 1891–1893. Hän oli sitten Åbo Tidningin toimitussihteerinä ja Åbo Underrättelser -lehden toimittajana vuosina 1893–1906 sekä Västra Finlandin päätoimittajana 1902–1905. Viimeksi Hedberg oli Åbo Underrättelser -lehden Helsingin kirjeenvaihtajana 1907–1916 ja toimittajana Nya Pressen ja Helsingfors Dagbladet -lehdissä.
Hedberg oli RKP:n kansanedustajana 1908–1910 ja 1911–1917 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli jo aiemmin ollut mukana valtiopäivillä talonpoikaissäädyssä Piikkiön tuomiokunnan edustajana 1888.
John Hedberg oli naimisissa Linda Albertina Dahlin kanssa vuosina 1868–1875 ja vuodesta 1879 Gustava Eufrosyne Karolina Tennbergin (os. Dehm) kanssa.
Lamppula

Lamppula () on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Orinansavotan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Pietarin ja Oredežin välisen rautatien itäpuolella neljän kilometrin päässä kuntakeskuksesta. Asukkaita on noin 1 500 henkeä. 
1600–1700-luvun vaihteessa Lamppulassa oli Koprinan luterilaisen seurakunnan kappeli.
Lamppula on yksi Hatsinan piirin vanhauskoisten perinteisistä keskuksista. Heitä siirtyi Inkeriin jo Ruotsin vallan aikana 1700-luvun lopussa. Pomorjen vanhauskoisryhmällä on kylässä 1900-luvun alussa rakennettu rukoushuone ja hautausmaa. 
Kylän nähtävyyksiä ovat 1800-luvulla rakennetut koristeelliset hirsitalot ja ruhtinas Vitgenšteinin vuonna 1910 rakennuttama koulurakennus. Lamppulassa toimii perunan viljelyyn ja maidontuotantoon erikoistunut maatalousyritys ZAO Orlinskoje. Kylästä on linja-autoyhteys Siiverskaan.
Viktor Magnus von Born

Viktor Magnus (V. M.) von Born (8. lokakuuta 1851 Helsinki – 15. syyskuuta 1917 Pernaja) oli suomalainen vapaaherra, tilanomistaja, valtiopäivämies ja RKP:n kansanedustaja.
Opinnot ja työura.
Von Bornin vanhemmat olivat senaattori, vapaaherra Johan August von Born ja Hedvig Lovisa Fransiska von Haartman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1868 ja suoritti yleisen oikeustutkinnon 1873. Von Born oli Helsingin kaupunginvaltuuston valiokuntasihteerinä 1875–1878, Ritarihuoneen kanslistina 1876–1879, Loviisan raastuvanoikeuden notaarina ja vt. oikeusneuvosmiehenä 1880–1881 sekä Östra Nyland -lehden toimittajana 1881–1884. Hän hoiti omistamaansa kartanoa Pernajassa 1879–1913.
Suur-Sarvilahden kartano kuului Suomen suurimpiin, ja sen antaman taloudellisen riippumattomuuden turvin von Born saattoi kuulua Nikolai Bobrikovin näkyvimpiin vastustajiin, Niinpä ensimmäisen sortokauden aikana von Born oli karkotettuna Suomesta vuosina 1903–1904.
Perhe.
Von Born oli naimisissa kolme kertaa ja jäi leskeksi kaksi kertaa. Ensimmäinen puoliso oli Hulda Augusta Berndtson 1876–1891, toinen Clara Henny Helena Grafström 1893–1905, ja viimeksi hän oli naimisissa vuodesta 1908 Ellan (Anna Elise) Edelfeltin (ent. de la Chapelle) kanssa.
Hänen poikansa ensimmäisestä avioliitosta oli sittemmin ministerinäkin toiminut Ernst von Born.
Viktor Magnus von Bornin sisar Hanna von Born (1861−1959) avioitui ruotsalaisen vakuutusmiehen ja liberaalipoliitikon Sven Theodor Palmen (1854−1934) kanssa. Heidän pojanpoikansa oli Ruotsin pitkäaikainen pääministeri Olof Palme. Sven Theodor ja Hanna Palmen kaksi poikaa, Nils Palme ja Olof Palme (vanhempi) osallistuivat vapaaehtoisina valkoisten puolella Suomen sisällissotaan. Olof Palme (vanhempi) kaatui Tampereella sodan loppuvaiheissa huhtikuun alussa 1918.
Yhteiskunnallinen toiminta.
Von Born oli lahjakas puhuja ja kirjoittaja. Yhdessä Kasten Antellin ja Arvid Nybergin kanssa hän perusti "Östra Nyland" -lehden vuonna 1881. Hän kirjoitti myös lehtiin "Vikingen", "Nya Pressen" ja "Finsk tidskrift".
Von Born osallistui aatelissäädyssä sukunsa edustajana valtiopäiville 1877–1878, 1885, 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Hän oli aatelissäädyn maamarsalkka viimeisillä säätyvaltiopäivillä 1905–1906. RKP:n kansanedustajana von Born oli 1910–1914 Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä. Hän toimi Pernajan kuntakokouksen puheenjohtajana ja kuului Helsingin kaupunginvaltuustoon. Von Born toimi myös Suomen Talousseuran puheenjohtajana.
Postimerkkejä.
Punaisen Ristin postimerkkisarjassa julkaistiin Vikto Magnus von Bornista sininen postimerkki 26. marraskuuta 1956. Sen arvo oli 30 markkaa ynnä 5 markan lisämaksu. Postimerkin käypäisyysaika oli 26. marraskuuta 1956 – 31. toukokuuta 1994.
Nestor Huoponen

Nestor Emanuel (N. E.) Huoponen (10. tammikuuta 1861 Mäntyharju – 16. toukokuuta 1916 Helsinki) oli suomalainen kanttori-urkuri ja maanviljelijä, joka toimi nuorsuomalaisten kansanedustajana ensimmäisissä eduskunnissa.
Huoposen vanhemmat olivat lämmittäjä Johan Huoponen ja Fredrika Mattas. Hän kävi kansakoulun ja suoritti 1879 Turussa lukkarikoulun. Huoponen toimi vt. lukkari-urkurina Turun tuomiokirkkoseurakunnassa, Mäntyharjulla ja Sortavalan kaupunki- ja maaseurakunnassa vuosina 1879–1885 ja sen jälkeen Kirvun lukkari-urkurina 1885–1916. Hänellä oli Kirvussa myös maatila ja hän toimi tämän ohella Kirvun postitoimiston hoitajana, "Kirvun kunnan paloapuyhdistyksen" toimitusjohtajana, "Kirvun lauluseuran" kuoron johtajana sekä Henkivakuutusyhtiö Suomen, Pohjolan ja Patrian paikallisena vakuutusasiamiehenä. Hänelle myönnettiin director cantus -arvonimi.
Huoponen oli talonpoikaissäädyssä säätyvaltiopäivillä Jääsken tuomiokunnan edustajana 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Hän oli kansanedustajana 1907–1909 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Huoponen toimi myös Kirvun kuntakokouksen puheenjohtajana ja kuului Kirvun luonnonparantolan johtokuntaan. 
Nestor Huoponen oli naimisissa vuodesta 1889 Sofia Högmanin kanssa.
George Granfelt

Georg (George) Fredrik Granfelt (19. kesäkuuta 1865 Turku – 5. elokuuta 1917 Naantali) oli suomalainen hovioikeudenneuvos, lakitieteen tohtori ja valtiopäivämies, joka toimi RKP:n kansanedustajana 1900-luvun alussa.
Henkilöhistoria.
Granfeltin vanhemmat olivat hovioikeuden varapresidentti Otto Fabian Nimrod Granfelt ja Fanny Karolina Georgine de Besche. Hän pääsi ylioppilaaksi 1885 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1888 ja maisteriksi 1890. Granfelt suoritti lakitieteen kandidaatin tutkinnon 1893, sai varatuomarin arvon 1896 ja vuonna 1900 hänestä tuli lakitieteen lisensiaatti ja tohtori.
Granfelt oli Valtionarkiston ylimääräisenä amanuenssina 1886, senaatin ylimääräisenä kopistina 1896–1898 ja Vaasan osakepankin johtokunnan jäsenenä 1900–1906. Hän toimi senaatin lainvalmistelukunnan vanhempana jäsenenä 1907–1915, Viipurin hovioikeuden asessorina 1908–1914 ja viimeksi Turun hovioikeuden hovioikeudenneuvoksena 1914–1917.
Granfelt osallistui aatelissäädyssä sukunsa edustajana valtiopäiville 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Hän oli kansanedustajana 1908–1909, 1910–1911 sekä 1912–1914 edustaen Vaasan läänin pohjoista vaalipiiriä 1908–1909 ja Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä vuodesta 1910. Viimeiselle edustajakaudelleen Granfelt tuli RKP:n Ivar Nordlundin tilalle 19. huhtikuuta 1912. Granfelt kuului myös Ruotsalaisen kansanpuolueen keskushallitukseen ja hän toimi Suomen taloudellisen seuran puheenjohtajana.
George Granfelt oli naimisissa vuodesta 1904 Brita Sofia von Julinin kanssa.
Granfelt heraldikkona.
Työskennellessään Valtionarkistossa Granfelt sai tehtäväkseen esittää Suomen aateliston vaakunat, jotka julkaistiin teoksessa "Finlands ridderskaps och adels vapenbok" (suom. Suomen ritariston ja aateliston vaakunakirja) vuonna 1888.
Granfelt julkaisi vuonna 1892 teoksen "Finlands städers vapenbok" (suom. Suomen kaupunkien vaakunakirja), joka sisälsi piirroksia Suomen suuriruhtinaskunnan silloisten kaupunkien vanhoista sineteistä ja Granfeltin esitykset kaupunkien vaakunoista. Esityksissään Granfelt pyrki säilyttämään vanhojen sinettien aiheet, pitäytyen kuitenkin heraldiikan käytännöissä. Tätä ennen kaupunkien heraldiset aiheet olivat pääasiassa esiintyneet vain kaupunkien sineteissä, joista useat oli aikojen saatossa korvattu epäheraldisin tunnuksin. Granfeltin vaikutuksesta Suomen kaupunkien käyttöön vakiintuivat varsinaiset vaakunat, joista monet ovat yhä käytössä.
Johan Wilhelm Runeberg

Johan Wilhelm (J. W.) Runeberg (8. helmikuuta 1843 Porvoo – 3. tammikuuta 1918 Helsinki) oli suomalainen lääketieteen professori, moninkertainen valtiopäivämies, valtioneuvos ja RKP:n kansanedustaja ensimmäisessä eduskunnassa.
Henkilöhistoria.
Runebergin vanhemmat olivat professori, runoilija Johan Ludvig Runeberg ja Fredrika Charlotta Tengström. Hän pääsi ylioppilaaksi Porvoon lukiosta 1860 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1863 ja maisteriksi 1864. Runeberg suoritti lääketieteen kandidaatin tutkinnon 1866, lisensiaatin tutkinnon 1870 ja hänestä tuli lääketieteen ja kirurgian tohtori 1871.
Runeberg oli naimisissa vuodesta 1872 lähtien vaasalaisen kauppaneuvos August Aleksander Levónin tyttären Edith Alexandra Levónin (1853–1927) kanssa. Heillä oli kuusi lasta, joista Birger Runeberg (1875–1938) toimi myöhemmin Helsingin yliopiston kirurgian dosenttina ja professorina, Lars Runeberg (1881–1939) oli metsänhoitaja ja Einar Runeberg (1877–1938) kaupunginlääkäri; tytär Anne-Marie (1885–1976) avioitui taidehistorioitsija Tancred Boreniuksen kanssa.
Ammattiura.
Runeberg toimi aluksi lääkärinä Vaasassa, Porvoossa ja Helsingissä. Hän oli Helsingin yleisen sairaalan assistentti 1873–1874 ja Suomen Lääkäriseuran sihteeri 1873–1875. Vuosina 1877–1907 Runeberg toimi Helsingin yliopiston sisätautiopin professorina ja oli lisäksi Henkivakuutusyhtiö Kalevan ylilääkäri 1881–1914. Runeberg toimi myös Suomen Lääkäriseuran ja Suomen Tiedeseuran puheenjohtajana. Hän sai valtioneuvoksen arvon 1907. Hänen mukaansa on nimetty suomalainen lääketieteellinen huomionosoitus J. W. Runebergin palkinto.
Toiminta poliitikkona.
Runeberg osallistui säätyvaltiopäiville pappissäädyn jäsenenä 1882, 1885, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904 ja 1905. Hän oli kansanedustajana 1907–1908 edustaen Vaasan läänin pohjoista vaalipiiriä. Runeberg oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosien 1878–1903 välillä ja valtuuston puheenjohtajana 1888–1891.
Lickingin piirikunta

Lickingin piirikunta on piirikunta Ohiossa, Yhdysvalloissa, jonka suurin kaupunki on Newark. Sen väkiluku oli 145 491 vuonna 2000.
Maantiede.
Lickingin naapuripiirikuntia ovat Knox pohjoisessa, Coshocton koillisessa, Muskingum idässä, Perry kaakossa, Fairfield lounaassa, Franklin lännessä ja Delaware luoteessa.
Väestö.
Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 166 492 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin, joita on 93,5%, mustiin (3,6%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,3%) ja aasialaisiin (0,8%).
Kotitalouden mediaanitulo on 54 699 dollaria ja köyhyysrajan alapuolella oli 11,6% väestöstä 2007–2011 välisenä aikana.
Senses Fail

Senses Fail on yhdysvaltalainen pop-punk- ja post-hardcoreyhtye New Jerseystä. Yhtyeen perustaji Buddy Nielsen, joka etsi internetin avulla jäseniä tulevaan yhtyeeseensä. Kitaristi Garrett Zablocki näki Nielsenin ilmoituksen ja liittyi yhtyeeseen Dave Millerin ja James Gillin kanssa. Rumpali Dan Trapp oli yhtyeeseen liittyessään vasta 14-vuotias. Myöhemmin basisti Mike Glita liittyi kokoonpanoon. 
Yhtye otti suuresti vaikutteita punkista, metallista sekä hardcoresta. Senses Failin ensimmäinen kustanne oli EP nimeltä "From the Depths of Dreams", joka ilmestyi vuonna 2002. Ensimmäinen virallinen albumi Let In Enfold You ilmestyi 2004. Se sisälsi 13 raitaa, mm. Buried a Lie ja Rum is for Drinking, Not for Burning.
Vuonna 2006 ilmestyi levy Still Searching. Levy on myynyt Yhdysvalloissa lähes miljoona kappaletta, ja se sijoittuikin Yhdysvaltain billboard listoille sijalle #13. 
Yhtyeeltä ilmestyi vuonna 2008 albumi Life Is Not a Waiting Room.
Albumit.
=Lähteet=
Timo Tuominen

Timo Tuominen (s. 1964 Salo) on suomalainen näyttelijä jolla on vuodesta 2004 ollut kiinnitys Suomen Kansallisteatteriin . Hän on esiintynyt myös mm. Helsingin Kaupunginteatterissa ja Teatteri Takomossa, jonka perustajajäsen hän on. Hän valmistui Teatterikorkeakoulusta vuonna 1995. Tuominen on tehnyt myös lukuisia televisio- ja elokuvarooleja.
Salossa syntynyt Tuominen kävi koulunsa Ilmajoella. Tuominen on näytellyt muun muassa elokuvissa "Arvon veli" sekä "Aavan meren tällä puolen" sekä TV-sarjassa "Klikkaa mua." Kansallisteatterissa hän on näytellyt muun muassa Kristian Smedsin "Tuntemattomassa sotilaassa" (Koskela), Reko Lundánin "Kissassa kuumalla katolla", Juha Hurmeen "Europaeuksessa" ja Pirkko Saision näytelmässä "Slava! Kunnia". Helsingin kaupunginteatterissa hänet on nähty pääosassa muun muassa musikaalissa "Housut pois". Lisäksi hän vieraili Yle TV1 visailuohjelmassa "Hyvät katsojat" vuonna 2018. 
Tuominen on vuosia esittänyt belgialaisen Jacques Brelin lauluja. Tuominen on itse kääntänyt esittämänsä laulut. Käännettyjä lauluja on yli 80. Tuominen on tehnyt seitsemän Brel-levytystä:
Levytettyjä kappaleita on 75.
Kirvun luonnonparantola

Kirvun luonnonparantola oli vuonna 1911 Karjalan kannakselle Kirvuun perustettu 300 hoitopaikan parantola, joka oli tunnettu myös Suomen ulkopuolella. Parantola sijaitsi Kirvun kirkonkylän lähellä Herajärveä reunustavalla harjanteella ja siellä hoidettiin leiniä, erilaisia hermo-, kuume- ja munuaistauteja sekä ruoansulatushäiriöitä. Hoito perustui saksalaisen lääkärin Louis Kuhnen kehittämään vesiparannusmenetelmään, johon kuuluivat istuma- ja aurinkokylvyt, höyryhoidot, savikääreet, öljykuurit ja kasvisravinto. Kasvisruoan ainekset saatiin parantolan omasta puutarhasta, kasvihuoneista ja mansikkapelloilta, ja parantola osti myös paikallisilta viljelijöiltä kasviksia ja juureksia. Marjojen ja sienten poimijat myivät keräämiään luonnontuotteita parantolaan. Kahvin, alkoholin ja tupakan käyttö oli parantolassa kielletty.
Parantolan perusti entinen postineiti Maalin Bergström, joka oli tutustunut Kuhnen menetelmiin. Hän sai niillä parannettua tyttärensä kurkkumädän ja alkoi hoitaa muitakin sukulaisiaan ja tuttaviaan. Kun hoidot tuottivat tulosta, alkoi kiinnostus levitä muuallekin ja parantolan perustaminen tuli ajankohtaiseksi.
Parantolaan kuului useita rakennuksia. Hallintorakennuksessa oli konttori, vastaanottohuoneisto, johtajan asunto, potilasasuntoja sekä hieronta- ja valokylpyläsalit. Kylpyhuonerakennuksessa oli keskiosassa useita kylpyhuoneita ja päädyissä asuinhuoneita. Kylpyhuonerakennuksen lähellä oli kivirakennusryhmä, jossa sijaitsi koko parantola-alueelle lämmön ja sähkövalon tuottava voimala, pesula, leipomo, korjauspaja ja puusepänverstas.
Parantolassa oli myös ravintolarakennus, yksityishuoneita sisältävä paviljonki, saunarakennus sekä noin puoli tusinaa erillisiä perhemajoja. Koska parantolassa oli kahvinjuonti kielletty, sen läheisyyteen ilmestyi useita pieniä kahviloita, joissa parantolavieraat kävivät juomassa kahvia enemmän tai vähemmän salaa. 
Maalin Bergström kävi kahdesti Saksassa opintomatkalla tutustumassa paremmin Kuhnen menetelmiin. Bergström osasi saksaa, sillä hänen isänsä, urkujen rakentaja Theodor Buchert oli alun perin Baltian saksalaisia. 
Parantolassa kävi ennen Venäjän vallankumousta paljon venäläisiä ja muita ulkomaisia vieraita. Vuonna 1919 perustettiin parantolaa hoitamaan "Kirvun Luonnonparantolaosakeyhtiö," ja parantolan johdossa jatkoi edelleen Maalin Bergström. 1920- ja 1930-luvulla parantolan asiakkaisiin kuului muun muassa juoksija Paavo Nurmi. Parantolan toiminta päättyi talvisodan alettua, mutta vielä jatkosodan aikana sen rakennuksissa toimi kenttäsairaala.
Nykyisin parantolan rakennuksista on säilynyt vain vanha kivirakenteinen lämpökeskus. Muut rakennukset on purettu neuvostoaikana, ja niistä on jäljellä vain perustusten jäännöksiä.
Eredivisie (jääkiekko)

Eredivisie on jääkiekon pääsarjataso Alankomaissa. Sarjan järjestämisestä vastaa Alankomaiden jääkiekkoliitto Nederlandse IJshockey Bond. Eredivisie on ollut kaudesta 2015–2016 lähtien käytännössä Alankomaiden toiseksi korkein sarjataso, sillä maan parhaat joukkueet pelaavat BeNe Leaguessa yhdessä belgialaisten joukkueiden kanssa. Kansallisesta mestaruudesta kamppailevatkin lähinnä BeNe Leaguen joukkueiden kakkosjoukkueet. Eredivisien erikoisuutena on Alankomaiden naisten jääkiekkomaajoukkueen osallistuminen siihen.
FCG Finnish Consulting Group

FCG Finnish Consulting Group -konserni (FCG) on monialainen Suomessa ja kansainvälisesti toimiva Suomen Kuntaliiton omistama konsulttiyritys. Konserniyhtiöt edeltäjineen ovat olleet mukana yhdyskunnan eri osa-alueiden rakentamisessa miltei 70 vuotta Suomessa ja miltei 50 vuotta kansainvälisesti. Konsernin toimiala on laajentunut yhdyskuntasuunnittelusta tietomallintamiseen ja digitaaliseen liiketoimintaan. FCG-konserniyhtiöiden palveluksessa on noin 750 henkilöä.
Toiminta.
FCG tarjoaa julkisten palveluiden kehittämisen, johdon konsultoinnin, monialaisen koulutuksen, yhdyskuntasuunnittelun ja vesihuollon sekä talonrakennuksen ja korjausrakentamisen palveluita. Yhtiön tuotteisiin kuuluvat myös työnhaku- ja rekrytointipalvelu Kuntarekry ja uusien työntekijöiden perehdytykseen tarkoitettu Intro-perehdytystyökalu. Yhtiön asiakkaina on laajasti sekä yksityisen että julkisen sektorin organisaatioita. Yhtiön omistaa Kuntaliitto Holding Oy.
FCG-konserni syntyi vuonna 2005, kun Suomen Kuntaliitto ja Helsingin yliopiston Holding Oy allekirjoittivat sopimuksen Suunnittelukeskus Oy:n (sittemmin FCG Planeko Oy), Efeko Oy:n (aiemmin Efektia Oy, Kuntakoulutus Oy) toimintojen yhdistämisestä FCG Finnish Consulting Group ‑nimiseksi koulutus- ja konsulttiyritykseksi. Konserni on laajentanut tarjontaansa yritysostoilla.
FCG-konsernilla on koko Suomen kattava toimipaikkaverkosto ja tytäryhtiöitä eri puolilla maailmaa. Konsernin kansainvälinen toiminta on laajaa. Konserniyhtiöt ovat vuosien aikana tehneet yli 5 000 kehitysprojektia yli 150 maassa eri puolilla maapalloa. Antamiensa tietojen mukaan FCG työllistää yli 700 henkeä ympäri maailman.
Finnish Consulting Groupin toimitusjohtaja on Tommi Kajasoja.
Vuonna 2020 yhtiö osti kuntatalouden yritys Perlaconin.
Historiaa.
FCG:n alku oli vuonna 1949 perustettu Maaseudun keskusrakennustoimisto (MKR), jonka tehtävänä oli palvella maaseutukuntia rakentamisasioissa. MKR suunnitteli varsinkin kansakoulurakennuksia, joita tehtiin 1950-luvulla paljon suurille sodanjälkeisille ikäluokille. Toimisto tarjosi pienten koulujen tyyppipiirustuksia, kahdeksaa erilaista tyyppikoulua, vuonna 1949 järjestetyn yleisen arkkitehtuurikilpailun perusteella. Tyyppipiirustusten mukaan rakennettiin 464 kansakoulua ja niiden asunto- ja talousrakennuksia. Lisäksi MKR suunnitteli 1950-luvun loppuun mennessä kaikkiaan 385 erilaista koulurakennusta, mukaan lukien opettajien asuinrakennukset ja oppilasasuntolat.
Laajalahti (merenlahti)

Laajalahti () on Suomenlahdesta pohjoiseen työntyvä, noin 5 km pitkä ja enimmillään lähes 3 km leveä merenlahti Helsingin ja Espoon rajalla. 
Sen erottavat avomerestä Koivusaari ja Hanasaari sekä niiden kautta kulkeva Lauttasaaresta Espoon-puoleiselle manterelle johtava Länsiväylän maapenger siltoineen. Laajalahdesta työntyy edelleen pohjoiseen Iso Huopalahti, jonka erottaa Laajalahdesta Tarvon ja Turunväylän maapenger siltoineen. 
Itäpuolella sijaitsevasta Seurasaarenselästä Laajalahden erottaa saariketju, jonka muodostavat Kuusisaari, Lehtisaari, Kaskisaari ja Lauttasaari.
Lehtisaaresta johtaa Kuusisaarentien silta Espoon puolelle Otaniemeen.
Laajalahden rannalla sijaitsevat Helsingin puolella Munkkiniemi, Espoon puolella sen mukaan nimensä saanut Laajalahden kaupunginosa, keskelle lahtea työntyvä Otaniemi ja sen eteläpuolella Keilaniemi. 
Lahden pohjoisrannalla sijaitsevat Akseli Gallen-Kallelan museo Tarvaspää ja Villa Elfvik. Lahden länsirannalla, Otaniemen pohjoispuolella oleva osa lahtea on mataloitunut ja muuttunut osittain kosteikoksi. Se on pää­kaupunki­seudun parhaita lintuvesiä, jossa pesii runsaasti lintuja ja jossa monet linnut myös levähtävät muutto­matkoillaan. Alueelle on perustettu 1,8 neliö­kilo­metrin laajuinen luonnonsuojelualue, johon kuuluu sekä avo­vettä että ruovikko­alue, ranta­lehtoja ja -niittyjä. Lintuja voi tarkkailla alueelle pystytetyistä lintu­torneista.
Terpitsa

Terpitsa eli Terpilitsa () on kylä ja maalaiskunta Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee piirin keskiosassa Hatsinan ja Iivananlinnan välisen rautatien pohjoispuolella. Kunnassa on asukkaita 1 500 henkeä (vuonna 2006).
Kunnan hallinnollinen keskus on Terpitsan kylä, jossa asuu suurin osa asukkaista. Lisäksi siihen kuuluu 12 muuta kylää: Hutenka (), Kalmus (), Kanasko (), Korkka (), toinen Korkka (), Kylväjä (), Piäsä (), Potopia (), Rekkova (), Tatjanino (), Vernitsa () ja Voislova ().
Ennen toista maailmansotaa sedulla asui venäläisten lisäksi myös inkerinsuomalaisia ja virolaisia. Suomalaiset kuuluivat Moloskovitsan ja Kupanitsan luterilaisiin seurakuntiin.
Paikallisia nähtävyyksiä ovat Vrangelin kartano Terpitsassa sekä entisessä Ruskolitsan kylässä sijaitsevat Korfin ja Vrangelin kartano ja Kristuksen kirkastumisen kirkko.
Kunnan päämies on Ljubov Djakova, kunnanhallinnon päämies Viktor Savenkov.