tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Juan Ruiz de Alarcón

Juan Ruiz de Alarcón y Mendoza (noin 1580 Meksiko − 1639) oli meksikolais-espanjalainen näytelmäkirjailija, joka asui vuodesta 1600 pääasiassa Espanjassa. Aikalaiset eivät arvostaneet häntä, mutta jälkimaailma on kunnioittanut. Hän on kirjoittanut luonnekomediat "La verdad sospechosa", "Las paredes oyen", "Don Domingo de Don Blas" ja sankarinäytelmät "Ganar amigos", "El tejedor de Segovia". Niiden luonteenkuvaus on miehekästä ja syvää.
Antologiassa "Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 7, Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja" (WSOY 1954) on Ruiz de Alarcónin tekstiä.
Nikolai von Brandenburg

Nikolai von Brandenburg (8. elokuuta 1839 Pietari – 31. elokuuta 1903 Pietari) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraaliluutnantti ja museonjohtaja.
Nikolai von Brandenburgin vanhemmat olivat Säämingissä 1795 syntynyt hovineuvos Reinhold Joakim von Brandenburg ja Sofia Trofimova ja puoliso Maria Petrovna Bassina. Myös hänen veljensä Alexander von Brandenburg yleni kenraaliksi Venäjän keisarillisessa armeijassa. Nikolai von Brandenburg kävi kymnaasin ja kadettikoulun, minkä jälkeen hänet ylennettiin luutnantiksi jalkaväkirykmentissä Käkisalmella 1858. Vuonna 1860 hän siirtyi 21. tykistöprikaatiin ja vuonna 1863 Henkivartioväen 2. tykistöprikaatiin. Alikapteeniksi von Brandenburg tuli 1867 ja kapteeniksi 1870. Hänet määrättiin 1872 palvelukseen tykistön keskushallintoon ja 1872 Pietarin tykistömuseoon, jonka johtajana hän toimi vuoteen 1896 saakka. Von Brandenburg ylennettiin everstiksi 1873 ja hän oli mukana Turkin sodassa 1877–1878. Kenraalimajuriksi hänet ylennettiin 1886 ja kenraaliluutnantiksi 1896.
Von Brandenburg julkaisi sotahistoriallisia, historiallis-arkeologisia ja sotilasarkeologisia tutkimuksia, kuten "Kurgany južnogo Priladožja" (1895) ja "Staraja Ladoga" (1896), samoin kuin sukututkimuksen "Rod knjazei Masalskih" (1892).
Mortimer Brofeldt

Mortimer Brofeldt (17. syyskuuta 1840 Kangasniemi – 23. joulukuuta 1890 Brest-Litovsk) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijan useissa eri esikuntatehtävissä palvellut kenraalimajuri.
Mortimer Brofeldtin vanhemmat olivat kruununnimismies Benjamin Brofeldt ja Anna Maria Antell. Hän tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1851 ja ylennettiin vuonna 1858 valmistuttuaan vänrikiksi ja määrättiin palvelukseen 6. kenttätykistöprikaatiin. Aliluutnanttina hän siirtyi Henkivartioväen krenatööritykistöprikaatiin 1860 ja seuraavana vuonna luutnanttina oppilaaksi yleisesikunta-akatemiaan. Akatemian kurssin suoritettuaan Brofeldt määrättiin alikapteenina palvelukseen yleisesikuntaan 1863, mutta siirrettiin jo seuraavana vuonna adjutantiksi Suomen sotilaspiirin paikallisjoukkojen esikuntaan. Kapteeniksi hänet ylennettiin 1866 ja siirrettiin 1868 Suomen sotilaspiirin esikuntaan. Everstiluutnanttina Brofeldt komennettiin Venäjän Tyynen valtameren rannikkoalueiden hallinnon palvelukseen vanhimmaksi adjutantiksi vuonna 1870 ja everstiksi 1873 ylennettynä Moskovan sotilaspiirin esikuntaan vuonna 1874. Hän palveli sittemmin sekä Harkovan sotilaspiirin että Varsovan sotilaspiirin esikunnassa, kunnes hänestä tuli 14. ratsuväkidivisioonan esikuntapäällikkö 1875, 6. jalkaväkidivisioonan esikuntapäällikkö 1876 ja Brest-Litovskin linnoituksen esikuntapäällikkö 1877. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 1888. Vuonna 1890 Brofeldt määrättiin 5. armeijakunnan esikuntapäälliköksi, mutta hän ehti toimia tehtävässä vain noin kuukauden ajan.
Mart Nutt

Mart Nutt (21. maaliskuuta 1962 Tallinna – 2. kesäkuuta 2019) oli virolainen poliitikko ja historioitsija. Hän edusti Isänmaa-puoluetta jokaisessa parlamentissa Viron uudelleen itsenäistymisestä 1991 kuolemaansa asti. Hän oli vuonna 1989 yksi Res Publica -liikkeen perustajista. Nutt valmistui Tarton yliopistosta vuonna 1985 pääaineinaan historia ja etnografia. Vuonna 2011 hän väitteli tohtoriksi Tallinnan teknillisessä yliopistossa Viron parlamentin ulkosuhteiden kehityksestä.
Gustaf d’Albedyhll

Gustaf d’Albedyhll (1758−1819) oli ruotsalainen valtiomies ja kirjailija. Palveltuaan ensin Pietarissa hän siirtyi Kööpenhaminaan Tanskan hoviin virkanimikkeellä "minister en second" ja nautti ensin Kustaa III:n suosiota, mutta 1789 suhde muuttui ja hänet kutsuttiin yllättäen pois virastaan, eikä hän sen jälkeen enää toiminut valtion virassa. Hän osallistui vuoden 1809 valtiopäiville, jolloin hän oli salaisen valiokunnan jäsen. D’Albedyhll on julkaissut useita teoksia, jotka sisältävät merkittäviä lisiä aikakauden diplomaattiseen historiaan: "Skrifter af blandadt, dock mest politiskt och historiskt innehåll" (2 osaa, 1799–1810).
Albumi

Albumi (&lt; = 'valkea') oli roomalaisilla valkea taulu julkisia tiedonantoja varten. Keskiajalla sillä tarkoitettiin pyhimys-, sotamies-, jäsen- ynnä muita luetteloita. Nykyään albumilla tarkoitetaan kirjaa, johon kirjoitetaan muistovärssyjä, kootaan nimikirjoituksia, valokuvia, postimerkkejä. Albumi tarkoittaa myös tilapäisjulkaisuja, jotka sisältävät kaunokirjallisuutta, kuvia ynnä muita.
Kirjallisesta albumista on aiemmin käytetty nimitystä kalenteri. Usein albumilla viitataan lyhyesti musiikkialbumiin.
Kalevi Härkönen

Kalevi Härkönen (24. huhtikuuta 1936, Uukuniemi – 9. maaliskuuta 2019, Nurmijärvi) oli suomalainen keihäsvalmentaja.
Härkönen aloitti valmennusuransa poikansa Arto Härkösen valmentajana. Arto Härkönen voitti olympiakultaa vuonna 1984 Los Angelesissa. Härkönen valmensi myös Tiina Lillakia, joka saavutti Härkösen valmennuksessa kultaa Helsingin maailmanmestaruuskilpailuissa 1983 ja hopeaa vuoden 1984 olympialaisissa Los Angelesissa.
Härkönen työskenteli rakennusalalla. Härkönen perusti Ilpo Kokkilan ja kolmen muun työkaverinsa kanssa oman yrityksen SRV Viitoset. Härkönen myi osakkeensa 1990-luvun alkupuolella.
Kalevi Härkösellä ja hänen Eira-vaimollaan on kolme poikaa, joista nuorin, Petri, on Keravan entinen kaupunginjohtaja. Kalevi Härkönen oli syntynyt Uukuniemellä, Härkälän kylässä, joka jouduttiin luovuttamaan Moskovan rauhassa 1940 Neuvostoliitolle.
Bucky Pizzarelli

John Paul "Bucky" Pizzarelli (9. tammikuuta 1926 Paterson, New Jersey – 1. huhtikuuta 2020) oli yhdysvaltalainen kitaristi, joka on nauttinut arvostusta varsinkin swingmuusikoiden keskuudessa.
Pizzarelli soitti ensimmäistä kertaa kitaraa noin 9-vuotiaana ja sai opetusta sukulaismiehiltään. Hän on toisen maailmansodan veteraani Ennen asepalvelustaan ja sen jälkeen hän kiersi Vaughn Monroen kanssa. Hän on seitsenkielisen kitaran soittamisen edelläkävijä. Pizzarelli liittyi vuonna 1952 NBC:n henkilökuntaan ja siirtyi kaksitoista vuotta myöhemmin ABC:lle. Hän työskenteli vuosina 1956–1957 The Three Soundsin kanssa ja kiersi useaan otteeseen Benny Goodmanin kanssa. Tammikuussa 1968 hän äänitti Miles Davisin kvintetin kanssa kappaleen "Fun". 1970-luvulla Pizzarelli toimi duona George Barnesin kanssa ja teki yhteistyötä myös Zoot Simsin, Bud Freemanin sekä Stéphane Grappellin kanssa. Hän on levyttänyt poikansa John Pizzarellin kanssa muun muassa albumeilla "Nirvana" (1995), "Solos &amp; Duets" (1996), "Contrasts" (1999), "Passionate Guitars" (2001) ja "Generations" (2007). Hänen muut lapsensa ovat basisti Martin Pizzarelli ja klassinen kitaristi Mary Pizzarelli.
Pizzarellin muita yhteistyökumppaneita ovat olleet Frank Sinatra, Buddy Rich, Wes Montgomery, Les Paul, Johnny Carson, Tiny Tim, George Van Eps, Carl Kress, Dizzy Gillespie, Ray Charles, Dion DiMucci ja The Belmonts.
Pizzarelli on nimennyt suurimmiksi musiikillisiksi vaikutteikseen Django Reinhardtin ja Freddie Greenin. Greenille hän levytti vuonna 2007 tribuuttialbumin "5 for Freddie: Bucky's Tribute to Freddie Green" (Arbors Records, 2007). Pizzarelli aloitti soittamisen akustisella kitaralla, ja ensimmäinen, jolta hän kuuli sähkökitaran soittoa, oli Charlie Christian.
Pizzarelli kärsi aivoverenkiertohäiriöstä lokakuussa 2015. Hän oli kuntoutuessaan poissa 90-vuotispäiväjuhlatilaisuudestaan New Jerseyn Morristownin Bickford-teatterissa, jossa esiintyivät Ed Laub, Frank Vignola ja Martin Pizzarelli. Pizzarelli kuoli vuosien 2019–2020 koronaviruspandemiassa.
Haitham bin Tariq Al Said

Haitham bin Tariq Al Said (; s. 23. lokakuuta 1954) on Omanin nykyinen sulttaani, joka seurasi 11. tammikuuta 2020 Qabus ibn Said al Saidia Omanin sulttaanina. Hän oli aiemmin toiminut muun muassa maansa kulttuuriministerinä.
Tariq Al Said opiskeli Oxfordin yliopistossa, mistä hän valmistui vuonna 1979. Hän oli 1980-luvun alussa Omanin jalkapalloliiton ensimmäinen puheenjohtaja. Ulkoasiainministeriön poliittisten asioiden alivaltiosihteerinä hän toimi 1986–1994 ja ministeriön pääsihteerinä 1994–2002.
Tariq Al Said valittiin 1990-luvun puolivälissä Omanin kulttuuriministeriksi. Hänellä oli usein diplomaattinen rooli, ja hän edusti Omania ulkomailla. Hän myös esimerkiksi otti vastaan vuonna 2016 prinssi Charlesin ja tämän vaimon Camillan.
Haitham bin Tariq Al Said valittiin tammikuussa 2020 Omanin sulttaaniksi kuolleen serkkunsa Qabus ibn Said Al Saidin seuraajaksi. Omanin perustuslain mukaan kuninkaallisen perheen pitää valita seuraaja kolmessa päivässä. Perhe päätti noudattaa Qabusin toivetta seuraajastaan, joten se nimesi Haitham bin Tariqin uudeksi sulttaaniksi.
Lehtikuusennuljaska

Lehtikuusennuljaska ("Gomphidius maculatus") on limanuljaskojen sukuun kuuluva ruokasieni. Lajia esiintyy Euroopassa sekä Pohjois-Amerikassa. Sienen lakki on korkeintaan 10 cm leveä ja kuoppakeskustainen. Malto on valkeaa ja tummuu joutuessaan kosketuksiin ilman kanssa. Heltat ovat aluksi valkeat, mutta harmaantuvat ajan kuluessa.
Laji on kelvollinen ruokasieni muiden nuljaskojen tapaan, ja valmistettaessa se tummuu voimakkaasti.
Vasile Alecsandri

Vasile Alecsandri (1821−1890) oli romanialainen poliitikko ja runoilija. Hän oleskeli pitkään Ranskassa ja ajoi isänmaansa asiaa. Romanian kirjallisuudessa Alecsandrilla on suuri merkitys: hän on sekä julkaissut kokoelman kansanlauluja että itse kirjoittanut runoja, joukossa balladeja. Hänen sotalaulujaan laulettiin venäläis-turkkilaisen sodan aikana 1877−1878. Näytelmäkirjailijana hänen merkityksensä on ollut vähäisempi.
Owen Teague

Owen William Teague (s. 8. joulukuuta 1998 Tampa, Florida) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan rooleistaan televisiosarjoissa "Bloodline" (2015–2017) ja "Black Mirror" (2017), sekä elokuvissa "Se" (2017) ja "Se: Toinen luku" (2019).
No Grave But the Sea

No Grave But the Sea on skotlantilaisen power metal -yhtye Alestormin viides studioalbumi. Albumi julkaistiin 26. toukokuuta 2017 Napalm Recordsin kautta.
Taistelulähetit – 1917

Taistelulähetit – 1917 () on vuonna 2019 ensi-iltansa saanut sotaelokuva, jonka on ohjannut Sam Mendes. Sen pääosia esittävät George MacKay ja Dean-Charles Chapman. Sivuosia esittävät Mark Strong, Andrew Scott, Richard Madden, Claire Duburcq, Colin Firth ja Benedict Cumberbatch.
"Taistelulähetit – 1917" sai ensi-iltansa 4. joulukuuta 2019 Lontoossa, jonka jälkeen se sai teatteriensi-illan 25. joulukuuta 2019 Yhdysvalloissa, ja 10. tammikuuta 2020 Britanniassa. Se palkittiin kolmella Oscarilla vuoden 2020 gaalassa parhaasta kuvauksesta, äänityksestä ja parhaista erikoistehosteista. Lisäksi se palkittiin kahdella Golden Globella vuoden 2020 gaalassa parhaasta draamaelokuvasta ja ohjauksesta, sekä seitsemällä Baftalla vuoden 2020 gaalassa, mukaan lukien paras elokuva, ohjaus ja kuvaus.
Asetelma.
Ensimmäinen maailmansota on kuumimmillaan. Kaksi nuorta brittisotilasta, korpraalit Will Schofield (George MacKay) ja Tom Blake (Dean-Charles Chapman), saavat mahdottoman tehtävän. Heidän tulee päästä vihollislinjan läpi toiseen pataljoonaan ja viedä perille viesti, joka estää satoja sotilaita vastaan suunnitellun kuolettavan iskun. Iskun kohteena on myös Blaken veli, Joseph (Richard Madden).
Vastaanotto.
Rotten Tomatoes -sivustolla sen saamasta 389 arvostelusta 89 prosenttia oli myönteisiä. Metacritic-sivustolla se sai 78/100 pistettä 57 arvostelun pohjalta.
Soundtrack.
Elokuvan soundtrack-albumi julkaistiin 20. joulukuuta 2019. Elokuvan musiikit on säveltänyt Thomas Newman.
Eva Knardahl

Eva Knardahl (10. toukokuuta 1927 – 3. syyskuuta 2006 Oslo) oli norjalainen pianisti. Hän on tulkinnut Edvard Griegin teoksia ja levyttänyt säveltäjän koko pianotuotannon BIS Recordsille. Griegin ohella hänen ohjelmistoonsa kuului muiden muassa Isaac Albénizin, Samuel Barberin, Johannes Brahmsin, Franz Lisztin ja George Gershwinin teoksia.
Knardahl oli varhaiskypsä lahjakkuus. Hän esiintyi 12-vuotiaana Oslon filharmonikkojen kanssa konsertissa, jossa tulkitsi Johann Sebastian Bachin, Joseph Haydnin ja Carl Maria von Weberin teoksia pianolle ja orkesterille. Knardahl lähti Norjasta 19-vuotiaana ja sai pian paikan Minneapolisin sinfoniaorkesterin nimikkopianistina. Hän työskenteli ensin Antal Dorátin, sitten Stanisław Skrowaczewskin johdolla. Hän vietti ulkomailla kaikkiaan pari vuosikymmentä (joista 15 vuotta Minneapolisissa), mutta palasi Norjaan vuonna 1967. Kotimaassaan hän jatkoi uraansa pitämällä resitaaleja ja esiintymällä orkesterien kanssa. 
Knardahl aloitti Griegin soolopianoteosten levyttämisen BIS:lle vuonna 1977. Hanke ulottui kattamaan myös Griegin kahdelle pianolle säveltämät teokset ja pianokonserton. Vuonna 1987 BIS julkaisi kaikki nämä äänitykset kymmenen CD-levyn kokonaisuutena. Knardahl alkoi vuonna 1986 levyttää Simax Classics -levymerkille. Hän esiintyi myös televisiossa rock- ja populaariyhtyeiden kanssa. Knardahl sai Spellemannprisenit vuosina 1982 ja 1986. Hän työskenteli kamarimusiikin professorina Norjan valtiollisessa musiikkikorkeakoulussa. Knardahlin myöhempiä levytyksiä (Aurora-levymerkillä) on vuoden 2000 julkaisu, jolla hän soittaa Oslon filharmonikkojen kanssa Øistein Sommerfeldtin teoksen "Towards a Yearning".
Klaus Salmi

Karl Klaus Salmi (3. joulukuuta 1908 Helsinki – 10. heinäkuuta 1987 Kuopio) oli suomalainen pasunisti, laulaja ja lauluntekijä. Hän käytti myös salanimeä "Kaarlo Kurki". Salmi johti vuosina 1931–1952 Ramblersia, jonka on katsottu ensimmäisenä suomalaisorkesterina varsinaisesti edustaneen jazzia. Hän toimi orkesterissa itse pasunistina. Hän oli ennen uraansa Ramblersissa soittanut vuodesta 1927 lähtien eri kokoonpanoissa trumpettia ja pasuunaa.
Ura.
Varhaiset vaiheet.
Salmi aloitti uransa Harry Bergströmin Black Birds -kokoonpanossa. Hän työskenteli tämän jälkeen Helsingin osakunnissa ja mykkäelokuvien Civis-teatterissa. Salmi työskenteli uransa varhaisina vuosina myös Pajazzo- ja Zamba-kokoonpanoissa. Zambassa soittivat Salmen kanssa muiden muassa Tommy Tuomikoski, Allu Kosonen ja Robert von Essen. Zamba esiintyi maan ensimmäisessä äänielokuvassa ("”Sano se suomeksi”", 1931), joka kuitenkin on kadonnut. 
Ramblers.
Zamban pohjalta syntyi Ramblers, jossa Salmi toimi vaihtelevan kokoonpanon johtohahmona. Hänen johdollaan tehtiin vuonna 1931 sen ensimmäinen äänilevy. Siinä laulajana toimi Leo Adamson, ja kappaleet (”Muistan sua, Elaine”, ”Onnen maa”) olivat Allu Kososen sekä Matti Jurvan tekemiä. Vuodelta 1938 on merkittävä Tukholmassa tehty äänitys kappaleesta ”Unelmissain oot mun”, jossa harmonikkaa soittaa Toivo Kärki. Salmi tulkitsi vuonna 1945 Ramblersin kanssa laulajana kappaleet ”Dinah” ja ”Some of These Days”. Orkesterin viimeinen julkinen esiintyminen tehtiin vuonna 1952. Myöhemmin se kuitenkin säesti levytyksillä solisteja.
Muu työ.
Salmen tekemiä kappaleita levyttivät eri artistit. Useimmat hänen kappaleistaan julkaistiin salanimellä (Kaarlo Kurki), ja hänen kanssaan niitä oli tekemässä muiden muassa Lauri Jauhiainen. Salmelta levytettyjen kappaleiden joukossa ovat ”Ilta Linnanmäellä” (Kipparikvartetti, 1949), ”Kenen syy” (Jorma Ikävalko, 1950) ja ”Satu ruskeista silmistä” (Veikko Tuomi, 1950). Näiden levytysten tekemisen aikaan Salmi toimi sovittajana ja levytyspäällikkönä Niilo Saarikon Levytukussa. Hän asui vuodesta 1972 Kuopiossa, jossa teki opetustehtäviä. Hän palautti Ramblers-kokoonpanon toimintaan enää vain harrastusluonteisesti.
Maalittaminen

Maalittaminen tarkoittaa seuraavia asioita:
Sulkapallon maailmanmestaruuskilpailut 2019

Sulkapallon maailmanmestaruuskilpailut 2019 kilpailtiin 19.–25. elokuuta Baselissa, Sveitsissä. Kilpailupaikkana oli St. Jakobshalle. Ohjelmassa olivat miesten ja naisten kaksinpeli, miesten ja naisten nelinpeli sekä sekanelinpeli. Japani voitti kaksi kultamitalia ja yhteensä kuusi mitalia. Kaikkiaan mitaleille ylsi kuusi maata. Kaksinpelien mestarit olivat Japanin Kento Momota ja Intian P. V. Sindhu.
Le Mans 66 – täydellä teholla

Le Mans 66 – täydellä teholla () on vuonna 2019 ensi-iltansa saanut autourheiluaiheinen draamaelokuva, jonka on ohjannut James Mangold. Sen pääosia esittävät Matt Damon ja Christian Bale.
"Le Mans 66" sai ensi-iltansa Telluriden elokuvajuhlilla 30. elokuuta 2019, jonka jälkeen se sai teatteriensi-illan 15. marraskuuta Yhdysvalloissa ja Suomessa. Elokuva voitti parhaan leikkauksen ja parhaiden äänitehosteiden Oscar-palkinnot vuoden 2020 gaalassa, oltuaan ehdolla myös parhaasta elokuvasta ja äänityksestä. Bale oli ehdolla parhaan miespääosan palkintoon Golden Globe 2020 -gaalassa.
Asetelma.
Elokuva kertoo amerikkalaisesta autosuunnittelija Carroll Shelbystä (Matt Damon) ja pelottomasta englantilaisesta kilpa-ajajasta Ken Milesistä (Christian Bale). He taistelevat yhdessä rakentaakseen mullistavan kilpa-auton Henry Fordille (Tracy Letts). Tähtäimessä on vallata kilpa-autoilun kuninkuus Enzo Ferrarilta (Remo Girone) Le Mansin 24 tunnin kisassa Ranskassa vuonna 1966.
Sulfameratsiini

Sulfameratsiini (C11H12SN4O2) on sulfonamideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä ja eläinlääketieteessä antibioottina.
Ominaisuudet ja käyttö.
Sulfameratsiini on huoneenlämpötilassa väritöntä tai kellertävää kiteistä ainetta. Se liukenee hieman veteen ja eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja asetoniin. Yhdiste liukenee sekä happoihin että emäksiin. Aine tehoaa grampositiivisia bakteereja vastaan. Sulfameratsiinia voidaan käyttää yhdessä muiden sulfonamidiantibioottien kanssa, mutta sen käyttö on harvinaista, koska se ei tarjoa etuja muihin sulfonamidiantibiootteihin nähden ja on suhteellisen myrkyllistä. Eläinlääketieteessä sulfameratsiinia käytetään esimerkiksi lampaiden ja lohikalojen antibioottina. 
Haittavaikutukset.
Sulfameratsiinin aiheuttamia haittavaikutuksia voivat olla huonovointisuus, oksentaminen, ripuli ja yliherkkyysreaktiot.
Valmistus.
Sulfameratsiinin valmistuksen ensimmäisessä vaiheessa etyyliasetoasetaatti kondensoituu guanidiinin kanssa ja muodostunut tuote kloorataan fosforyylikloridilla. Klooriatomi pelkistetään vedyttämällä, jolloin muodostuu 2-amino-4-metyylipyrimidiiniä. Se reagoi p-asetyyliaminobentseenisulfonyylikloridin kanssa sulfameratsiiniksi.
Uudenseelanninlattana

Uudenseelanninlattana ("Arthurdendyus triangulatus") on maalla elävä suurikokoinen lattanoiden lahkon laakamatolaji. Se on luokiteltu haitalliseksi vieraslajiksi koko Euroopan unionin alueella.
Uudenseelanninlattan on tavallisesti 5–20 senttimetrin mittainen. Sen väritys on päältä ruskea tai violetti ja reunukset ja vatsa ovat kellertäviä.
Uudenseelanninlattanan luonnollinen elinalue on Uudessa-Seelannissa, mutta se on levinnyt vahingossa ainakin Skotlantiin ja Irlantiin. Lajille optimaalinen elinlämpötila on 12–15 celsiusastetta.
Uudenseelanninlattanan ravintoa ovat lierot, joita ne saalistavat maanpinnan alapuolella. Sen munakotelot ovat 4–8 millimetrin mittaisia. Uudenseelanninlattana on hermafrodiitti.
FV-2

FV-2 on Fuerteventuran saarella, Espanjassa sijaitseva päätie, joka saa alkunsa saaren pääkaupunki Puerto del Rosariosta ja päättyy Pajaran kunnassa olevaan Morro Jablen turistikaupungin satamaan. Pituutta tiellä on noin 71 kilometriä. Tiellä on moottoritie osuus Puerto del Rosarion ja saaren lentoaseman välillä. Lisäksi tielle on 2010-luvulta alkaen rakennettu 22 kilometriä pitkää moottoritieosuutta La Lajita-Morro Jable.
How Do You Do It?

How Do You Do It? on brittiläisen yhtyeen Gerry &amp; the Pacemakersin esikoissingle. Kappale sijoittui Britannian singlelistan ensimmäiselle sijalle, jossa se pysyi kolme viikkoa. Se pysyi listalla yhteensä 18 viikkoa.
Welfin aarre

Welfin aarre () on yksi tärkeimmistä keskiaikaisen saksalaisen kirkkotaiteen kokoelmista, joka on nimetty Welfin aatelissuvun mukaan.
Historia.
Kokoelma on osa keskiajalla Braunschweigin katedraalissa olleita pyhäinjäännöksiä. Sieltä se päätyi Welfin aatelissuvun omistukseen vuonna 1671. Suku myi kokoelmasta 82 esinettä juutalaisten taidekauppiaiden yhteenliittymälle vuonna 1929. Taidekauppiaiden yhteenliittymä alkoi myydä seuraavana vuonna taideteoksia eteenpäin yksittäin, kunnes vuonna 1935 se myi loput 44 kullattua esineet Preussin valtiolle sen omaa kokoelmaa varten. Tuolloinen Preussin pääministeri ja Saksan ilmavoimien päällikkö Hermann Göring antoi kuitenkin esineet Hitlerille henkilökohtaisena lahjana. Nykyään 44 esinettä sisältävä Saksassa oleva kokoelma kuuluu laillisesti valtion tukemalle Preussin kulttuuriperinnön säätiölle ("Stiftung Preußischer Kulturbesitz", SPK), joka hallinnoi Berliinin Kunstgewerbemuseumia, jossa esineitä pidetään. Tämän lisäksi kokoelman taideteoksia on Saksassa muissakin museoissa sekä museoissa Yhdysvalloissa ja Ruotsissa.
Kiista kokoelmasta.
Preussin kulttuuriperinnön säätiön hallinnoimaa 44 esinettä sisältävän kokoelman arvo on noin 250 miljoonaa euroa, ja sen omistuksesta käydään nykyään kiistaa. Kokoelman natsien hallitukselle vuonna 1935 myyneiden juutalaisten taidekauppiaiden perilliset vaativat kokoelmaa itselleen. He väittävät, että kauppa ei ollut vapaaehtoinen, vaan heidät oli pakotettu siihen. Riitaa puidaan yhdysvaltalaisessa tuomioistuimessa. Riippumattomien asiantuntijoiden mukaan natsien maksama hinta, 4,25 miljoonaa reichsmarkia, oli tuolloin kohtuullinen summa. Lisäksi taidekauppiaat olivat yrittäneet myydä teoksia Yhdysvalloissa ennen niiden tarjoamista natseille, mutta he eivät pystyneet saamaan haluamaansa hintaa.
Grant Allen

Charles Grant Blairfindie Allen (1848 Kanada − 1899) oli englantilainen kirjailija. Hän oli kehitysopin kannattaja erityisesti Herbert Spencerin esittämässä muodossa. Hän kirjoitti luonnontieteiden tutkimustuloksista kansantajuisia teoksia, kuten "Physiological æsthetics", "The evolutionist at large" ja "Force and energy: a theory of dynamics". Lisäksi hän kirjoitti viihderomaaneja, joista kaksi on suomennettu.
Nikolai Anderson

Nikolai Anderson (1845 Viro − 1905) oli baltiansaksalainen kielentutkija ja Kazanin yliopiston professori. Hän julkaisi muun muassa teoksen "Studien zur vergleichung der ugrofinnischen und indogermanischen sprachen", jossa käsitellään ensi kertaa vakavasti suomalais-ugrilaisten ja indoeurooppalaisten kansojen alkusukulaisuuskysymystä, ja Anderson asettuu sukulaisuusoletuksen puolelle. Suomalais-ugrilaista äännehistoriaa hän käsittelee teoksessa "Wandlungen der anlautenden dentalen spirans im ostjakischen".
Andersonin työt kärsivät suurista metodisista heikkouksista.
Sergei Andrejevski

Sergei Arkadjevitš Andrejevski (; 1847−1918) oli venäläinen runoilija, kriitikko ja asianajaja. Hän erosi tuomarinvirasta, koska ei halunnut ajaa asiaa nihilisti Vera Zasulitšia vastaan. Pohjasävel Andrejevskin runoissa on surunvoittoinen ja pessimistinen. Hän oli paitsi runoilija, myös vaikutusvaltainen kriitikko. Hänen kritiikkikokoelmansa "Literaturnje otšerki" ilmestyi 1891. Laajemmin hänet kuitenkin aikanaan tunnettiin kaunopuheisena asianajajana. Hän ryhtyi tehtävään kieltäydyttyään 1878 toimimasta syyttäjänä Zasulitšia vastaan. Hänen 1891 ilmestyneet puolustuspuheensa julkaistiin viitenä painoksena.
Andrejevski aloitti 1890-luvulla teoksistaan merkittävimmän, muistelmateoksen 'Kuolemankirja' (ei suomennettu), kirjoittamisen ja kirjoitti sitä lähes elämänsä loppuun saakka. Se ilmestyi ulkomailla ja vasta neljä vuotta hänen kuolemansa jälkeen. Tosin ystäväpiirilleen hän luki valitsemiaan kirjoituksia käsikirjoituksesta ääneen.
Falling Inn Love

Falling Inn Love on yhdysvaltalainen, vuonna 2019 julkaistu romanttinen komedia. Elokuvan on ohjannut Roger Kumble ja käsikirjoittanut Hilary Galanoy. Elokuva on kuvattu Thamesissa, Uudessa-Seelannissa ja julkaistiin suoratoistopalvelu Netflixissä.
Elokuva kertoo sanfranciscolaisesta suunnittelijasta Gabriela Diazista (Christian Milian), joka voittaa matkakodin Uudesta-Seelannista ja päättää muuttaa sinne.
Erikssonia acraeina

Erikssonia acraeina on sinisiipisten (Lycaenidae) heimoon ja nopsasiipien (Theclinae) alaheimoon kuuluva perhoslaji. Sitä tavataan Kongon demokraattisessa tasavallassa, Etelä-Afrikassa ja Sambiassa.
Avenue de la Grande-Armée

Avenue de la Grande-Armée on leveä puistokatu Ranskan pääkaupungissa Pariisissa. Se on saanut nimensä Napoleonin Grande Arméen (Suuri armeija) mukaan. Avenue de la Grande-Armée on yksi Place Charles de Gaullelta säteittäin lähtevistä 12 leveästä puistokadusta.
Kadun nimi oli aiemmin Avenue de Neuilly, mutta se sai nykyisen nimensä vuonna 1864 Napoleonin sotien suuren armeijan muistoksi.
Avenue de la Grande-Armée alkaa Place Charles de Gaullelta (entinen Place de l’Étoile), suuren Riemukaaren luota, ja johtaa sieltä päinvastaiseen suuntaan kuin Avenue des Champs-Élysées. Se päättyy Pariisin ja Neuilly-sur-Seinen rajalle, Porte Maillot'hon, jossa sijaitsi aikoinaan yksi Thiersin puolustusmuurin porteista. Avenue de la Grande-Armée on osa noin kahdeksan kilometriä pitkästä suorasta akselista, Axe historique, joka johtaa Louvren sisäpihalta La Défenselle.
Warrior (Keshan albumi)

Warrior on yhdysvaltalaisen pop laulaja-lauluntekijä Keshan toinen albumi, joka julkaistiin Yhdysvalloissa 30. marraskuuta 2012.
Espanjan naisten salibandymaajoukkue

Espanjan naisten salibandymaajoukkue edustaa Espanjaa naisten kansainvälisissä salibandyotteluissa, muun muassa MM-kilpailuissa.
Historia.
Espanja pelasi ensimmäisen kansainvälisen salibandyottelunsa Singaporessa vuonna 2005, Malesiaa vastaan voittaen ottelun 6–4.
Marjaomenapuu

Marjaomenapuu ("Malus baccata") on ruusukasvien heimoon ja omenapuiden sukuun kuuluva lehtipuulaji, joka kasvaa luonnonvaraisena Aasiassa. Laji on kotoperäinen suurimmassa osassa Pohjois-Aasiaa, mutta sitä viljellään myös muualla koristepuuna, vartetun kasvin perusrunkona ja bonsaina. Kasvilla on runsaasti tuoksuvia valkoisia kukkia ja halkaisijaltaan noin senttimetrin mittainen, syömäkelpoinen punainen tai keltainen omena.
Ulkonäkö ja koko.
Marjaomenapuu on tavallisesti 10–14 metrin korkuiseksi kasvava kesävihanta puu, jolla on kaarevat tai ulkonevat punaruskeat oksat ja samanväriset silmut. Lehtikanta on 2–5 senttimetrin mittainen; siinä on muutamia rauhasia. Lehdet ovat soikeita tai munanmuotoisia, kooltaan (3–8) × (2–3.5) senttimetriä.
Kasvin kukkaperä on hoikka ja pituudeltaan 1,5–4 senttimetriä. Kukkaperistä kasvaa neljästä kuuteen tuoksuvaa, valkoista kukkaa, joiden halkaisija on 3–3,5 senttimetriä. Terälehdet ovat valkoisia ja munanmuotoisia, suunnilleen 2–2,5 senttimetrin pituisia. Kukasta kypsyvä pallomainen hedelmä on vaihtelee väriltään punaisesta keltaiseen ja muistuttaa kaukaa katsottuna kirsikkaa; vain noin senttimetrin mittaisia hedelmiä kasvaa useita yhdessä tiheässä ryppäässä. Kasvin kukinta tapahtuu keväällä, hedelmät kypsyvät syys-lokakuussa.
Marjaomenapuun kromosomiluku on 2n = 34.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Marjaomenapuu kasvaa luonnonvaraisena Venäjällä, Mongoliassa, Kiinassa, Koreassa, Bhutanissa, Intiassa ja Nepalissa, joissa se kasvaa yleisenä sekametsien mäkisillä rinteillä enintään 1500 metrin korkeudessa. Lajia kasvaa myös Japanissa, ja se on tuotu koristekasviksi Eurooppaan ja Pohjois-Amerikkaan. Erityisesti Suurten järvien alueella ja Yhdysvaltain koillisosissa laji on levinnyt myös luontoon.
Luokittelu.
Marjaomenapuu kuuluu ruusukasvien heimoon ja omenapuiden sukuun. Lajilla on useita muunnoksia:
Käyttö.
Marjaomenapuuta käytetään koristekasvina sen kukkien ja hedelmien vuoksi; hedelmät ovat syömäkelpoisia ja niitä voi syödä sekä tuoreina että kuivattuina. Marjaomenapuu on sukunsa korkeimpia sekä kylmän- ja tuholaisenkestävimpiä lajeja, ja sitä käytetään siksi muiden villiomenapuiden sekä viljeltyjen omenalajien kokeelliseen jalostukseen sekä perusrunkona vartetuille oksille. Erityisesti pohjois- ja koilliskiinalaisille omenalajeille eevanomenapuulle ("Malus pumila") ja "Malus asiatica" marjaomenapuu on yleinen geenilähde. Matalahkoa var. "mandshurica" -muunnosta käytetään myös bonsaina.
Huhtahanhikki

Huhtahanhikki ("Potentilla intermedia") on ruusukasvien heimoon ja sormihanhikkien sukuun kuuluva kasvilaji.
Ulkonäkö ja koko.
Huhtahanhikki on 25–40 senttimetrin korkuiseksi kasvava kaksivuotinen tai monivuotinen ruohokasvi, jolla saattaa olla useampia varsia. Karvainen, joskus punertava varsi on koheneva tai pysty. Huhtahanhikin korvakkeelliset lehdet sijaitsevat varressa kierteisesti; toisin kuin varsilehdet, tyvilehdet ovat pitkäruotisia. Sormilehdykkäisessä lehtilavassa on viisi kapeanpuikeaa, hammaslaitaista, harvakarvaista lehdykkää. Korvakkeet ovat ehyitä tai liuskaisia.
Huhtahanhikki kukkii kesä-elokuussa. Kasvin kukinto on monikukkainen huiskilo, jonka jokaisessa kukassa on viisi vaaleankeltaista, 4–5 millimetrin pituista terälehteä; teriö on säteittäinen ja noin senttimetrin levyinen. Terälehdet ovat hieman verhiötä lyhyempiä tai saman pituisia; verholehtiä on viisi ja kasvilla on myös ulkoverhiö. Kukassa on tavallisesti 20 hedettä ja useita erilehtisiä emejä. Kukasta kypsyvä hedelmä on vaaleanruskea, pyöreähkö ja sileäpintainen pähkylä, joita kasvaa useita yhdessä.
Kasvin kromosomiluku on 2n = 28, 42 tai 56.
Levinneisyys.
Huhtahanhikin levinneisyyden ydinaluetta on Savon ja Karjalan kaski- ja huhta-alue; tästä tulee myös kasvin suomenkielinen nimi. Myöhemmin laji on hitaasti levinnyt myös lännemmäksi alueille, joilla ei koskaan ole ollut käytössä kaskiviljelyä. Kaskialueen ulkopuolella kasvava huhtahanhikki on saattanut tulla myös painolastikasvina, junanvaunujen mukana tai Suomen sodan aikana venäläisen sotaväen huoltokuljetuksissa.
Elinympäristö.
Huhtahanhikki kasvaa ahoilla, kedoilla, pientareilla, tienvarsilla, ratapihoilla ja joutomailla aina ihmisasutuksen lähettyvillä, ei koskaan syrjäseuduilla.
Alkuperä.
Huhtahanhikki on syntynyt ilmeisesti Keski-Venäjällä hopeahanhikin ("Potentilla argentea") ja peltohanhikin ("Potentilla norvegica") risteytyessä; tästä tulee myös kasvin tieteellinen nimi ("intermedia" merkitsee "välimuotoinen"). Huhtahanhikki on nimensä mukaisesti ominaisuuksiltaan kummankin kantalajin välimuoto; myöhemmin risteymäalkuperä on varmistettu geneettisillä tutkimuksilla. Kumpaakin kantalajia esiintyy myös Suomessa, usein samoilla paikoilla huhtahanhikin kanssa.
Rentohanhikki

Rentohanhikki ("Potentilla supina") on ruusukasvien heimoon ja sormihanhikkien sukuun kuuluva kasvilaji, joka kasvaa luonnonvaraisena Euraasian lauhkeilla ja lämpimillä alueilla.
Ulkonäkö ja koko.
Kasvutapa ja lehdet.
Rentohanhikki on yksi- tai kaksivuotinen ruohokasvi, jonka maanpinnan yläpuolella olevat osat ovat kaljuja tai pehmeäkarvaisia. Kasvilla on tavallisesti useampia rentoja tai kohenevia, 20–50 senttimetriä pitkiä ja haarautuneita varsia.
Rentohanhikin vuorottaiset lehdet ovat jakautuneet 2–5 lehdykkäpariin. Sivulehdykät ovat pitkähköjä tai munanmuotoisia, karkeasti sahalaitaisista sulkamaisiin; päätylehdykkä on usein syvälohkoinen.
Kukat ja hedelmät.
Rentohanhikki kukkii toukokuusta syyskuuhun; varret ovat monikukkaisia. Kukintojen suojuslehdet ovat samankaltaisia kuin kasvulehdet ja sijaitsevat nuorten kukkien yläpuolella. Rentohanhikin kaksineuvoiset kukat sijaitsevat 5-20 millimetrin pituisten kukkavarsien päissä; kukkavarsi taipuu alaspäin kukan avautumisen jälkeen.
Rentohanhikin säteittäisten, viisiteräisten kukkien halkaisija on 6-10 millimetriä. Viisi verholehteä ovat 3-4 millimetrin pituisia ja kolmion muotoisia. Viisi vapaata, keltaista terälehteä ovat tavallisesti verholehtiä lyhyempiä. Kukasta kypsyvä hedelmä on pienistä pähkylöistä koostuva kertohedelmä.
Kromosomiluku.
Kasvin kromosomiluku on 2n = 28.
Levinneisyys.
Rentohanhikki on levinnyt kaikkialle Euraasian lämpimille ja lauhkeille alueille. Lajin levinneisyysalue ulottuu läntisestä Ranskasta Keski-Euroopan, eteläisen Itä-Euroopan ja Siperian eteläosien kautta itään Kiinaan ja Koreaan. Pohjoisessa yksittäisiä esiintymiä on Keski-Skandinaviassa ja Suomessa, eteläisimmillään lajia esiintyy Pohjois-Afrikassa, Anatoliassa, Irakissa, Iranissa, Armeniassa ja Keski-Aasian vuoristoissa.
Rentohanhikkia esiintyy Keski-Euroopan kasvillisuusalueella vain satunnaisesti ja usein epätavallisissa paikoissa. Ei ole varmaa, onko rentohanhikkia alun perin esiintynyt Keski-Euroopassa; laji vaikuttaa enemmän levinneisyysalueensa ulkopuolella kasvavalta satunnaiskasvilta, sillä sen kasvupaikat ovat usein nopeiden luonnollisten muutosten kohteena, jolloin lajin esiintyminen on uhattuna.
Saksassa lajia kasvaa ainoastaan valtion itäosissa, joskus myös Reinin ja Mainin alueilla. Satunnaisesti lajia tavataan myös Ala-Elbellä, Ylä-Weserillä, Neckerin keski- ja alaosissa sekä Tonavan varrella Regensburgin kohdalla. Sveitsissä lajia esiintyy harvinaisena ja satunnaisena. Itävallassa lajia tavataan satunnaisesti kaikissa osavaltioissa, mutta alkuperäisenä ainoastaan Pannonian luonnontieteellisessä maakunnassa. Keski-Euroopan kasvillisuusalueella lajia esiintyy vain satunnaisesti, mutta se on yleistymässä.
Elinympäristö.
Rentohanhikki kasvaa monenlaisissa kasvupaikoissa, kuten mutaisilla ja hiekkaisilla rannoilla, tienvarsilla, katusorassa, satamien ja junaratojen joutomailla, täyttömailla ja jätevesilietteessä. Valosta ja lämmöstä pitävä laji suosii ravinnepitoista, tuoretta tai kosteaa maaperää. Keski-Euroopassa se on "Bidentetalia"-kasvillisuusryhmän tyyppilaji. Laji esiintyy usein yhdessä rantapuntarpään ("Alopecurus aequalis") kanssa.
Saksanhanhikki

Saksanhanhikki ("Potentilla thuringiaca") on ruusukasvien heimoon ja sormihanhikkien sukuun kuuluva kasvilaji. Laji muistuttaa ulkonäöltään läheistä sukulaistaan pystyhanhikkia ("Potentilla recta"), josta laji eroaa kuitenkin pienemmällä koollaan, lehtiruusukkeellaan ja tummemmankeltaisilla kukillaan.
Ulkonäkö ja koko.
Saksanhanhikki on 25-30 senttimetrin korkuiseksi kasvava monivuotinen ruohokasvi, jolla on vankka ja haarova juurakko. Kasvin punertava varsi on koheneva tai pysty; varressa on tiheästi lyhyitä ja harvaan pitkiä karvoja. Saksanhanhikin ruodilliset, korvakkeelliset lehdet kasvavat tyviruusukkeesta tai varresta. Lehtilapa on sormilehdykkäinen; tyvilehdet ovat tavallisesti 7-lehdykkäisiä, varsilehdet 5-lehdykkäisiä. Lehdykät ovat suikeita, sahalaitaisia ja karvaisia, korvakkeet puolestaan suikeita ja pitkäsuippuisia.
Saksanhanhikki kukkii kesäkuusta elokuuhun; kukinto on muutamasta kirkkaankeltaisesta kukasta koostuva harsu huiskilo. Kukan 15-20 millimetrin levyinen teriö on säteittäinen; yhdessä kukassa on viisi lovikärkistä, 7-10 millimetrin pituista verholehtiä pidempää terälehteä. Verholehtiä on viisi. Yhdessä kukassa on tavallisesti 20 hedettä ja vähintään 10 erilehtistä emiä. Kukasta kypsyvä hedelmä on useista lyhytotaisista pähkylöistä koostuva kertohedelmä.
Saksanhanhikin kromosomiluku on 2n = 42.
Levinneisyys.
Saksanhanhikki on kotoisin Keski- ja Etelä-Euroopan vuoristoista, Itä-Euroopasta ja Kaukasiasta. Nimialalaji "subsp. thuringiaca" kasvaa luonnonvaraisena Saksassa ("thuringiaca" viittaa Saksan osavaltioon Thüringeniin), mutta ei Suomessa. Saksanhanhikki on levinnyt Suomeen idästä; ensimmäisen kerran laji löydettiin Mikkelistä vuonna 1883. Viime aikoina saksanhanhikki on levinnyt laajalle alueelle Etelä- ja Keski-Suomeen, mutta päälevinneisyysalue on edelleen idässä.
Suomeen saksanhanhikki on kulkeutunut etupäässä heinänsiemenen mukana, mutta myös Suomen sodan aikana venäläisjoukkojen huoltokuljetuksissa.
Elinympäristö.
Saksanhanhikki kasvaa nurmikoilla, niityillä, tienvarsilla, pientareilla, ratapihoilla, joutomailla ja lastauspaikoilla; joskus sitä voi tavata myös villiintyneenä koristekasvina.
Juho Takkinen

Juho (Johan) Takkinen (23. elokuuta 1838 Posio – 13. helmikuuta 1892 Kittilä) oli lestadiolainen saarnaaja. Hän teki saarnamatkoja Suomessa, Ruotsissa, Norjassa, Venäjällä ja Pohjois-Amerikassa. Ruotsin Lapin lestadiolaisseurakunta Juhani Raattamaan johdolla lähetti Takkisen ja Frans H. Nikan lähetysmatkalle Amerikkaan vuonna 1877. Seuraavana vuonna Takkinen muutti pysyvästi Amerikkaan. 
Takkinen nousi Calumetin lestadiolaisen seurakunnan johtoon 1878, ja harjoitti kovaa kirkkokuria mikä johti seurakunnan jakautumiseen kahtia. 
Hän julkaisi vuonna 1880 kirjan nimeltä Amerikan Suomalainen Aapinen. Takkinen matkusti Eurooppaan viimeisen kerran syksyllä 1891 ja kuoli tällä matkalla.
Guido Buzzelli

Guido Buzzelli (1927 – 25. tammikuuta 1992 Rooma) oli italialainen sarjakuvataiteilija.
Buzzelli piirsi valtavirtasarjakuvaa Italiassa ja Isossa-Britanniassa kaksikymmentä vuotta ja maalasi, kunnes julkaisi poliittisen allegorian "Kurjien kapina" vuonna 1967 italialaisessa scifi-lehdessä. Georges Wolinski julkaisi sen ranskaksi Charlie-lehdessä vuonna 1970. Tyyli sopi yleiseurooppalaiseen sarjakuvan aikuistumisen aaltoon ja sarjakuvia sekä kuvituksia julkaistiin kymmenissä lehdissä.
Buzzellin omat albumit ovat tyyliltään groteskeja. Ajankohdan ilmapiiri näkyy usein surrealistisina painajaisina, joihin Buzzelli on sijoittanut omakuvansa. Toistuvia teemoja ovat korruptio, yksilön vaikeudet toteuttaa itseään yhteiskunnassa ja taiteilijan ahdistus kaupallisuuden paineissa. 
Elämänsä loppuvaiheessa Buzzelli teki lyhytelokuvia.
Suomennetut julkaisut.
Buzzellin tuotannosta on suomeksi julkaistu vuonna 2019 yhteisnide Trilogia, joka sisältää albumit "Kurjien kapina" (1967), "Labyrintit" (1970) ja "Zil Zelub" (1972). Katkelma Zil Zelub -albumista sisältyi vuonna 1982 julkaistuun Sarjakuvan maailmat -antologiaan. Tapiirissa 3/1984 julkaistiin sarjakuvanovelli "Häät" ja 3/85 Buzzellin piirtämä "Lomakin on seikkailu". Historian suuret seikkailut -sarjassa julkaistiin vuonna 1980 "Kristoffer Kolumbus: tie länteen" ja vuonna 1981 "Magalhães: ensimmäinen purjehdus maailman ympäri", jotka Buzzelli piirsi. Buzzellin piirtämä Tex Suuri julkaistiin suomeksi Tex Willerin numeroissa 1–2/1996 ja albumina vuonna 2003.
Aiheesta muualla.
Italiankielinen virallinen sivu, jossa luettelo julkaistuista teoksista
Aishi Zidan

Aishi Zidan on suomalainen toimittaja, joka työskentelee Ylen ulkomaantoimittajana. Hänen isänsä on palestiinalainen ja äitinsä suomalainen. Hänen äidinkielensä on kuitenkin suomi ja hän on alkanut opiskella arabiaa vasta aikuisena.
Elämä.
Zidanin vanhemmat tapasivat ollessaan Unkarissa yliopistossa opiskelemassa. Hänen isänsä on Palestiinasta kotoisin oleva Hakim ja hänen äitinsä on suomalainen Heidi. He joutuivat menemään Ruotsissa naimisiin, jotta hänen isänsä olisi saanut viisumin Suomeen, koska tuohon aikaan Suomeen oli vaikea päästä. Zidan syntyi vuonna 1986 Helsingin kätilöopistolla. Hänellä on kolme myöhemmin syntynyttä siskoa. Hänen isoisänsä on Aarno Aitamurto.
Zidanin on parisuhteessa kansanedustaja Ozan Yanarin kanssa ja heillä on yhteinen lapsi.
Opiskelu.
Zidan on opiskellut Helsingin yliopistossa Lähi-idän tutkimusta ja sosiologiaa sekä käynyt Sanoman toimittajakouluun. Hän oli toimittajakoulun aikana työharjoittelussa Ilta-Sanomissa ja Helsingin Sanomissa. 
Toimittajan työ.
Zidan aloitti 24-vuotiaana työt Helsingin Sanomien ulkomaantoimittajana ja teki juttuja Lähi-idästä. Vuoden 2016 alussa hän meni töihin tiedoittajaksi Amnesty Internationaliin. Vuoden 2017 lokakuussa hän aloitti puolen vuoden työn Ylellä Lähi-idän kirjeenvaihtajana Jerusalemissa. 
Kun hän kirjeenvaihtajana ollessaan oli menossa Israelin pääministerin Benjamin Netanjahun kansliaan seuraamaan Yhdysvaltain varapresidentin Mike Pencen lehdistötilaisuutta hän joutui turvatarkastukseen joka tehtiin käsin ja metallinpaljastimella. Sen jälkeen vaadittiin että hän olisi vielä riisunut rintaliivinsä mistä hän kieltäytyi sillä seurauksella ettei häntä päästetty tilaisuuteen. Ulkoministeriö oli yhteydessä Israelin viranomaisiin mutta keskustelujen sisällöstä ei ole kerrottu julkisuudssa.
Tämä tapahtuma ja Zidanin kriisialueilla tekemä uutisten välitys tavallisten ihmisten arjesta vaikuttivat siihen että vuonna 2018 Journalistiliitto palkitsi hänet "Sananvapauden kunniastipendeillä" ja siihen liittyvällä "Sananvapauden miekalla". Stipendin arvo on 5 000 euroa ja sen myöntää Journalistiliitto jäsenelle joka on ”"toiminut journalistina erityisen ansiokkaasti ja esimerkillisesti."”
Bjarne Nerem

Bjarne Arnulf Nerem (31. heinäkuuta 1923 – 1. huhtikuuta 1991) oli norjalainen jazzsaksofonisti.
Nerem aloitti nuorena klarinetinsoiton, josta siirtyi alttosaksofonin kautta hänen pääsoittimekseen vakiintuneeseen tenorisaksofoniin. Varhaisella urallaan hän soitti muiden muassa pianisti Carsten Kloumanin kanssa. 1940-luvun alusta asti hän soitti useissa orkestereissa, joihin kuuluivat Oslo Swingklubb, Hein Paulsenin rytmiorkesteri, Fred Lange-Nielsenin rytmisekstetti ja Stein Lorentzenin big band. Vuonna 1943 Nerem teki ensilevytyksensä Syv Muntre -yhtyeen kanssa. Hänen kanssaan levyllä esiintyvät muiden muassa Carsten Klouman ja Robert Normann. Toisen maailmansodan päätyttyä Nerem soitti Oslo Hot Clubissa esimerkiksi Rowland Greenbergin ja Per Nyhaugin radioyhtyeen kanssa. Vuosina 1946–1947 hän oli kiinnitettynä Willy Andresenin orkesteriin. Vuonna 1949 hän toimi omassa All Star Bandissaan, minkä jälkeen hän työskenteli vuoteen 1952 saakka Kalle Westbyn orkesterissa ja Thorleif Østerengin radioyhtyeessä.
Nerem asui vuosina 1952–1973 Ruotsissa, jossa vaikutti merkittävästi maan valtavirtajazzin ja bopin kehitykseen. Hän oli soittanut jo 1940-luvun loppupuolella Thore Jederbyn ja Nisse Skoogin kanssa. 1950–1960-luvuilla hän teki yhteistyötä Simon Brehmin, Harry Arnoldin, Lars Gullinin, Alice Babsin, Roy Haynesin, Ernie Englundin, Arne Domnéruksen, Stan Getzin, Monica Zetterlundin, Quincy Jonesin, Rune Gustafssonin ja Jan Johanssonin kanssa. Ensimmäinen albumi, jonka Nerem julkaisi omissa nimissään, oli "How Long Has This Been Going On" (1971). Tällä levytyksellä hän sai Gyllene skivan -tunnustuksen.
Palattuaan vuonna 1973 Norjaan Nerem soitti omissa kvarteteissaan ja teki yhteistyötä esimerkiksi Karin Krogin kanssa. Vuonna 1976 ilmestyi albumi "Everything Happens to Me", josta myönnettiin Spellemannprisen. Vuonna 1980 Nerem sai Buddyprisenin ja vuonna 1983 Oslon kaupungin kulttuuripalkinnon. Seuraava hänen omissa nimissään julkaisema albumi oli "This Is Always" (1984), jonka ilmestymisellä alkoi Gemini Recordsin toiminta. Vuonna 1987 seurasi albumi "More Than You Know" ja vuonna 1990 "The Rainbow Session" (Kristian Bergheimin kanssa). Neremin äänityksiä vuosilta 1962–1980 julkaistiin "Portrait of a Norwegian Jazz Artist" -levysarjan levyllä vuonna 2001.
Stuart Armstrong

Stuart Armstrong (s. 30. maaliskuuta 1992 Inverness) on skotlantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edusti viimeksi Englannin mestaruussarjan Sheffield Wednesdayta. Hän on pelannut Skotlannin maajoukkueessa vuodesta 2017.
Armstrong aloitti pääsarjauransa Skotlannin Valioliigassa Dundee Unitedin joukkueessa marraskuussa 2010. Hän pelasi seurassa vajaan viiden kauden aikana 127 liigaottelua ja teki niissä 18 maalia. Kaudella 2013–2014 hän teki liigassa kahdeksan maalia, joista yhden vierastasapelissä mestarijoukkue Celticia vastaan, ja Skotlannin cupissa kolme maalia, joista yhden voittoisassa välieräottelussa Rangersia vastaan. Seuraavalla kaudella hän teki liigassa kuusi maalia, joista yksi oli voittomaali kotiottelussa Celticia vastaan. Helmikuussa 2015 hän siirtyikin Celticiin.
Armstrong pelasi Celticissa neljänä kautena 98 liigaottelua ja teki niissä 23 maalia. Celtic voitti jokaisella kaudella mestaruuden ja kahdesti cupin. Kaudella 2016–2017 Armstrong teki liigassa 15 maalia ja oli sarjan maalintekijätilastossa jaetulla neljännellä sijalla, tosin oman joukkueensa tilastossa vasta kolmantena. Tuolla kaudella hän pelasi Mestarien liigassa viisi ottelua ja seuraavalla kaudella neljä.
Kesällä 2018 Armstrong siirtyi englantilaisseura Southamptoniin. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi Valioliigassa 29 ottelua ja teki niissä kolme maalia. Kaudella 2019–2020 hän teki viisi maalia pelaamissaan 30 liigaottelussa. Seuraavalla kaudella hän pelasi Valioliigassa 33 ottelua ja teki neljä sekä syötti viisi maalia. Kaudella 2021–2022 hän pelasi 25 valioliigaottelua ja teki kaksi maalia. Seuraavalla kaudella hän teki 32 ottelussa kaksi maalia. Kaudella 2023–2024 Southampton pelasi mestaruussarjassa, jossa Armstrong pelasi 42 ottelua ja teki viisi sekä syötti seitsemän maalia. Hän loukkaantui huhtikuussa eikä pelannut nousukarsintaotteluissa.
Armstrong siirtyi syyskuussa 2024 Vancouver Whitecapsiin, jossa pelasi pudotuspelit mukaan lukien kymmenen Major League Soccerin ottelua ja teki kaksi maalia. Tammikuussa 2025 hän siirtyi loppukauden ajaksi Englannin Mestaruussarjan Sheffield Wednesdayyn, jossa pelasi 11 sarjaottelua.
Armstrong pelasi Skotlannin alle 19- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa. Ensiesiintymisensä Skotlannin A-maajoukkueessa hän teki maaliskuussa 2017 MM-karsintaottelussa Sloveniaa vastaan. Hän pelasi Skotlannin kaikki kolme ottelua vuonna 2021 järjestetyissä EM-kilpailuissa ja kahdessa niistä avauskokoonpanossa. Hän on tehnyt maalin syyskuussa 2017 MM-karsintaottelussa Liettuaa vastaan ja lokakuussa 2019 EM-karsintaottelussa San Marinoa vastaan, kaksi maalia kesäkuussa 2022 Kansojen liigan ottelussa Armeniaa vastaan sekä yhden maalin marraskuussa 2023 EM-karsintaottelussa Norjaa vastaan. Elokuun loppuun 2025 mennessä hän on pelannut 53 maaottelua, joissa hän on ollut 27 kertaa avauskokoonpanossa.
Saloheimo

Saloheimo on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Potamologia

Potamologia eli jokitiede ( ja ) tutkii virtavesiä eli jokia, puroja ja muita virtaavia vesistöjä. Se keskittyy erityisesti virtavesien elävän luonnon ja sen ympäristön välisiin suhteisiin, virtavesien geofyysisiin ominaisuuksiin ja vuorovaikutuksiin järvien kanssa. Potamologian tutkimusta ja opintoja tukevia perustieteitä ovat hydrologia, geologia, mikrobiologia, kasvitiede, eläintiede, fysiikka ja kemia. Sen sisartiede on limnologia eli järvitiede, joka on potamologian kanssa hydrologian alatiede. Myös muutkin akvaattiset tieteet sivuavat sitä läheisesti.
Aihepiirin asioita voi opiskella Helsingin ja Jyväskylän yliopistossa akvaattisten tieteiden aineopintojen yhteydessä . Osana vesistönhoitoa ja vesistöjen kunnostusta Suomessa tehdään silti myös muun muassa jokien kunnostusta ja purojen kunnostusta ja tehdään myös tämän edellyttämää tutkimusta. Tähän kuuluu muun muassa uomaverkoston hydrologinen mallinnus ja samanlainen biologinen tutkimus kuin järvivesissä.
Lupaan etten huku

Lupaan etten huku on Absoluuttisen Nollapisteen single, joka julkaistiin toukokuussa 2012. Vain digitaalisessa muodossa julkaistu single on yhtyeen ainoa Universal Musicin julkaisema julkaisu.
Pisara ja lammas

Pisara ja lammas on Absoluuttinen Nollapiste -yhtyeen kaksiosainen teema-albumi, jonka osat julkaistiin vuosina 2012 ja 2014 CD:nä ja vinyyli-LP:nä yhtyeen oman Diu Dau Records -levy-yhtiön kautta. Levyillä on yhtyeen tiedotteen mukaan "[k]ronologisesti etenevä scifi-tarina [joka] tapahtuu läheisessä tulevaisuudessa". Albumit on ollut tarkoitus dramatisoida teatterinäyttämölle. 
Albumit ovat yhtyeen ensimmäiset ilman kosketinsoittaja Janne Hastia, joka soitti yhtyeessä vuosina 2003–2011. Yhtyeen entinen jäsen Teemu Eskelinen laulaa albumin molempien osien kuoroissa. Hieman ennen ensimmäistä albumia yhtye julkaisi digisinglen "Lupaan etten huku", joka ei kuitenkaan ole mukana albumin kummallakaan osalla. 
Kappalelista.
Kaikki sovitukset Lääkkölä–Otsala–Krutsin
Luettelo nykyisistä monarkeista hallitsijakauden pituuden mukaan

Tämä on kronologinen luettelo nykyisistä monarkeista hallitsijakauden pituuden mukaan. Luetteloon kuuluvat myös ne monarkit, jotka ovat pienten osavaltioiden, kuten Malesian ja Arabiemiraattien osien, hallitsijoita.
City Digital

City Digital Oy on suomalainen yritys, joka omistaa useita verkkosivustoja. City Digitalin toimitusjohtaja on Ville Heinonen. Joulukuussa 2019 City Digital osti Suomi24:n Aller Medialta.
Aerojet

Aerojet oli yhdysvaltalainen ilmailu-, avaruus- ja aseteollisuusyritys, joka valmisti rakettimoottoreita muun muassa kantoraketteihin ja ohjuksiin. GenCorp-konserniin kuulunut yhtiö perustettiin vuonna 1942 ja sen pääkonttori sijaitsi Kalifornian Rancho Cordovassa. Yhtiöllä oli divisioonat myös Washingtonin Redmondissa, Virginian Orangessa ja Gainesville sekä Arkansasin Camdenissa. GenCorp osti vuonna 2013 United Technologiesien omistaman Pratt &amp; Whitney Rocketdyne -divisioonan, joka yhdistyi Aerojetin kanssa uudeksi Aerojet Rocketdyneksi.