Giuseppe Verdi

Giuseppe Fortunino Francesco Verdi (10. lokakuuta 1813 Busseto, Parman herttuakunta – 27. tammikuuta 1901 Milano, Italian kuningaskunta) oli italialainen romantiikan ajan oopperasäveltäjä.
Elämäkerta.
Nuoruus.
Giuseppe Verdi syntyi Busseton pikkukaupungissa vuonna 1813. Verdin musiikillinen ura alkoi, kun kauppias ja amatöörimuusikko Antonio Barezzi kiinnitti huomiota hänen lahjakkuuteensa. Barezzi tuki häntä monin tavoin, opetti häntä soittamaan eri puhallinsoittimia ja otti hänet asumaan luokseen. Barezzi järjesti myös Verdille stipendin, jotta tämä voisi opiskella kuuluisassa Milanon konservatoriossa.
Milanon konservatorio ei kuitenkaan hyväksynyt Verdiä oppilaaksi. Hylkäämisen syyt on saatu selville vasta viime aikoina. Runsaat puoli vuosisataa sitten on päätelty seuraavaa: konservatorio oli täynnä oppilaita, Verdi oli ulkomaalainen (Italia oli jaettu monen valtion kesken, joten Milano ja Busseto olivat eri maissa), Verdi oli liian vanha ja soitti pianoa "väärällä tavalla". Kuultuaan hylkäämisestä Barezzi lupasi rahoittaa Verdin yksityiset opinnot. Verdi opiskeli professori Vincento Lavignan johdolla lähinnä kontrapunktia, jossa tämä oli erityisen tarkka. Verdi kirjoitti omien sanojensa mukaan Lavignan opissa ”pelkkiä kaanoneita ja fuugia, kaikenlaisia fuugia ja kaanoneita”.
Kun Verdin edellinen opettaja Provesi kuoli, Bussetossa vapautui urkurin paikka, ja Verdi päätyi urkuriksi kotikaupunkiinsa. Verdi avioitui tukijansa tyttären Margherita Barezzin kanssa 4. toukokuuta 1836. He saivat avioliiton aikana kaksi lasta. Verdi sävelsi, opetti ja johti. Hän oli saanut valmiiksi ensimmäisen oopperansa, "Rocesterin", josta ei ole säilynyt yhtään käsikirjoitusta tuolla nimellä. Ei tiedetä muuttuiko "Rocester" "Obertoksi", joka oli Verdin ensimmäinen esitetty ooppera, vai onko "Oberto" itsenäinen teos. Verdin opettaja Lavigna ehti kuolla ennen kuin Verdi sai Oberton esitetyksi La Scalassa Milanossa, mihin Verdi olisi tarvinnut Lavignan apua. Samaan aikaan Verdien vanhempi lapsi kuoli. Verdit päättivät matkustaa Barezzin lainarahojen turvin Milanoon, jossa Verdi järjesti "Obertolle" esityksen La Scalaan. Näihin aikoihin Verdien toinenkin lapsi kuoli.
Giuseppe Verdi alkoi säveltää toista oopperaa nimeltä "Un giorno di regno" (). Se oli opera buffa, joka ei sopinut Verdin sen hetkiseen mielialaan – hänhän suri lastensa kuolemaa. Työ keskeytyi Verdin sairastumiseen. Kun hän parani, Margherita sairastui vakavasti. Verdi pyysi Barezzia tulemaan Milanoon. Hän saapuikin tuntia ennen Margheritan kuolemaa. Vaimon kuolema masensi Verdiä entisestään. Tässä tilassa hän kirjoitti "Un giorno di regnon" loppuun, harjoitutti ja esitytti sen. Ooppera epäonnistui täydellisesti, ja Verdi aikoi kokonaan lopettaa säveltämisen.
Ensimmäiset menestykset.
Myöhemmin matkalla teatteriin Verdi tapasi Merellin, La Scalan impressaarin. Merelli vei Verdin La Scalaan, jossa hän antoi tälle uuden libreton luettavaksi. Turhautuneena Verdi vei libreton kotiinsa, heitti sen pöydälle niin, että se avautui kohdasta, jossa Verdi näki sanat ”Va, pensiero, sull’ali dorate” (). Verdi ei saanut yöllä unta. Hän luki librettoa niin monta kertaa, että osasi sen aamulla ulkoa. Tämän jälkeen hän sävelsi "Nabuccon", josta tuli hänen ensimmäinen menestysoopperansa. Nabuccon kantaesityksen jälkeen Verdistä tuli kuuluisa. Juuri oopperan kirjoittamiseen innoittanut kuoro "Va pensiero" oli iskenyt sorretun kansan sydämeen. Myöhemmin siitä tuli Italian "risorgimenton", itsenäisyystaistelun tunnus ja Italian valtion epävirallinen kansallislaulu.
Väitetään, että "Nabuccon" kantaesityksessä Abigaillen roolin laulaneen, uransa ehtoopuolella olleen sopraanon, Giuseppina Strepponin ja Giuseppe Verdin välinen, sittemmin pitkäikäiseksi muodostunut, suhde olisi alkanut näihin aikoihin. Verdi piti yksityiselämänsä hyvin salassa, joten totuutta ei tiedetä. Myöhemmin he asuivat yhdessä ja menivät naimisiin vuonna 1859. Verdin seuraava ooppera, "I Lombardi alla prima crociata", pyrki seuraamaan "Nabuccon" jalanjälkiä. Se oli tietoisesti isänmaallinen. Siinä oli "Va pensieroa" vastaava kuoro ”O Signore, dal tetto natio”. Tämän oopperan myötä Verdi sai tutustua ensimmäistä – mutta ei viimeistä – kertaa sensuurin kiemuroihin: esimerkiksi erään aarian alku ”Ave Maria” piti muuttaa muotoon ”Salve Maria”.
”Kaleeriorjuuden” vuodet.
Verdin seuraava ooppera, "Ernani", perustui Victor Hugon "Hernaniin" Se nosti säveltäjänsä kansainväliseksi kuuluisuudeksi. Hugo itse ei pitänyt ajatuksesta, että hänen teoksensa alennettaisiin oopperaksi, mutta vuosia myöhemmin tutustuttuaan "Ernaniin" ja myöhemmin hänen tekstiinsä sävellettyyn "Rigolettoon" Hugo perui puheensa ja kehui, kuinka Verdi oli onnistunut hänen teostensa muuttamisessa oopperaksi.
"Ernani" aloitti Verdin elämässä jakson, jota on totuttu sanomaan kaleeriorjuuden vuosiksi – ”Anni di galera”, kuten Verdi itse asian ilmaisi. Näiden yhdeksän vuoden (1842–1851) aikana hän kirjoitti 14 oopperaa, joista vain harvat ovat saaneet mestariteoksen aseman. Huomattavimmat lienevät Shakespeareen perustuva "Macbeth" sekä "Luisa Miller", joissa Verdi käytti ensimmäistä kertaa sävellystekniikoita, jotka hän kehittäisi huippuunsa kolmessa viimeisessä oopperassaan "Aida", "Otello" ja "Falstaff". Huomion arvoinen on myös isänmaallinen "Attila".
Trilogia.
Victor Hugon tarinaan perustui myös Verdin niin sanotun trilogian ensimmäinen ooppera, "Rigoletto". Trilogian kolme oopperaa kuuluvat edelleen kaikkien oopperatalojen kantaohjelmistoon.
"Rigolettossa" Verdi kehitteli eteenpäin tekniikoita, jotka oli kehittänyt "Macbethissa" ja "Luisa Millerissä". Ooppera ei ollut pelkkä aarioiden, resitatiivien, kuorokohtausten ja meluisien finaalien kokoelma. Musiikki alkoi saada uusia muotoja: Rigoletton ja Sparafucilen keskustelevat murhasta kuin puhuen, parlando, melodian kulkiessa orkesterissa. Kuuluisa, muodoltaan vanhahtava aaria ”La donna è mobile” on täydellinen kuvaus kyynisestä viettelijästä. Viimeisen näytöksen mahtavaa kvartettoa on pidetty parhaana Verdin kirjoittamana ensemblenä. "Rigoletto" osoittautui mestariteokseksi, joka kiersi seuraavina vuosina ympäri maailmaa.
Vuonna 1852, 39-vuotiaana, Verdi kirjoitti kaksi oopperaa limittäin. Ensimmäisenä valmistui ontuvaan librettoon sävelletty "Il Trovatore" (). Vaikka kriitikot eivät siitä pitäneet, "Trubaduuri" on Verdin suosituimpia ja ehkä esitetyin ooppera, mestariteos sekin. "La Traviataa" Verdi kirjoitti harjoittaessaan "Trubaduuria", ja hänen sanotaan soitintaneen oopperan 13 päivän aikana "Trubaduurin" harjoitusten ohessa. "La Traviatan" kantaesitys epäonnistui, pääosin huonon esiintyjäkaartin ja lavastuksen johdosta. Vasta neljän vuoden kuluttua se esitettiin uudestaan, tällä kertaa kunnollisin edellytyksin. Oopperasta tuli Verdin suosituin.
Kirotut oopperat.
Verdi alkoi kyllästyä ”kirottuihin oopperoihin”. Hän kuitenkin kirjoitti Pariisin oopperalle "Les Vêpres siciliennes" -oopperan. Hän teki säveltäessään Suurelle putiikille (”Le Grande Boutique”, kuten hän Pariisin oopperaa kutsui) monia myönnytyksiä: hän suostui muun muassa säveltämään baletin, joka sijoitettiin oopperan loppupuolelle, jotta tietyt Suuren putiikin rahoittajat ehtisivät paikalle harrastuksiltaan näkemään sen. Ooppera menestyi hyvin Verdin mittapuulla: jos sali on täysi neljännessä esityksessä, on ooppera onnistunut. Hänen seuraava oopperansa "Simon Boccanegra" oli puolestaan epäonnistunut, mistä nimitys ”kirotut oopperat” tulee.
Verdi oli isänmaanystävä. Hänen panoksensa Italian itsenäistymistaistelussa oli isänmaallinen musiikki: "Va pensiero", "Patria oppressa" (oopperasta "Macbeth"), "Attila" ja monet muut olivat liikuttaneet kansan syviä rivejä. Verdin nimeä alettiin käyttää lyhenteenä sanoista ”Vittorio Emmanuele Re d’Italia” (), kun haluttiin varmistaa kansallisaatteen leviäminen sensuurin sitä estämättä. Verdistä tuli myös Italian ensimmäisen parlamentin jäsen.
1860-luvulla Verdi sävelsi oopperat "La forza del destino" () ja "Don Carlos". Tässä vaiheessa Verdiä pidettiin yleisesti jo parhaansa antaneena säveltäjänä, jonka ura oli laskusuunnassa. Häntä alettiin syyttää Richard Wagnerin imitoimisesta, vaikka, kuten Verdi itse totesi, hän oli käyttänyt kyseessä olleita keinovaroja (johtoaiheita) kauan ennen Wagneria.
Aida ja Requiem.
Rossinin kuoltua 13. marraskuuta 1868 Verdi esitti, että italialaiset säveltäjät säveltäisivät yhdessä Rossinin muistoksi "Requiemin", johon Verdi itse tarjoutui säveltämään viimeisen osan, "Libera men". Erinäisten syiden vuoksi Rossini-sielunmessua ei koskaan esitetty, ja se on edelleen tallessa nuottikustantaja Ricordilla.
Verdiltä tilattiin juhlahymni Suezin kanavan ja Kairon oopperatalon avajaisiin. Tästä Verdi kieltäytyi, mutta innostui seuraavana vuonna oopperan säveltämisestä. Oopperan aiheeksi annettiin vanha egyptiläinen tarina, josta Verdi muokkasi libretisti Antonio Ghislanzonin avulla oopperalle libreton. Oopperan nimeksi tuli "Aida". Pariisin valtaus esti kuitenkin pukujen toimittamisen ajoissa Kairoon, joten alkuvuodeksi 1871 suunniteltu kantaesitys siirtyi joulukuulle. Pian "Aida" esitettiin Milanon La Scalassa ja sen voittokulku alkoi. Verdiä syytettiin taas Wagnerin imitoimisesta. Hän totesi, että on todella mukavaa kuulla 35 työvuoden kuluttua olevansa imitoija.
Ennen "Aidan" Italian-kantaesitystä La Scalassa sopraano Teresa Stolz sairastui. Odotellessaan Aidansa parantumista Verdi kulutti aikaansa kirjoittamalla jousikvarteton. Verdin "Jousikvartetto e-molli" on alallaan mestariteos. Verdi itse sanoi: ”En tiedä, onko se hyvä vai huono. Tiedän, että se on kvartetto.”
Vuonna 1873 kansallisrunoilija Alessandro Manzoni kuoli. Verdi kirjoitti hänen muistolleen "Messa da Requiemin", joka kantaesitettiin Manzonin kuoleman yksivuotispäivänä. Dramaattista "Requiemia" on nimitetty jopa Verdin parhaaksi oopperaksi.
Otello ja Falstaff.
Lähes 15 vuoteen Verdi ei kirjoittanut yhtään oopperaa, vaikka hänen ystävänsä monesti häntä siihen suostuttelivat. Kuitenkin alkoi tapahtua, kun hänen kustantajansa Ricordi esitteli Verdille Arrigo Boiton, säveltäjän ja libretistin. Sävellystyö kesti vuosia. Verdi ei luvannut mitään ja piti kaiken salassa. Vähitellen ”suklaaprojekti” alkoi muotoutua, ja niin syntyi ooppera "Otello" William Shakespearen näytelmän pohjalta.
Verdin viimeinen ooppera "Falstaff" oli myös Boiton Shakespeare-librettoon sävelletty. Libretto perustui näytelmiin "Windsorin iloiset rouvat", "Henrik IV" ja "Henrik V". "Falstaff" oli Verdin ainoa onnistunut "opera buffa", koominen ooppera. "Otellossa" ja "Falstaffissa" Verdi vei huippuunsa italialaisen oopperan. Ne eivät ole kuitenkaan erityisen suosittuja, sillä ne vaativat yleisöltään paljon. Niiden jälkeen Verdi aikoi lopulta toteuttaa pitkäikäisen unelmansa, säveltää Shakespearen "Kuningas Lear", mutta hänen ikänsä ja terveytensä ei sitä sallinut.
Kuolema.
Verdi perusti muusikkojen vanhainkodin, Casa Verdin, joka avattiin vasta vuosi hänen kuolemansa jälkeen. Verdin vaimo Giuseppina Strepponi kuoli vuonna 1897. Verdi kuoli 27. tammikuuta 1901. Hänen hautajaisensa olivat vaatimattomat: yksi pappi, yksi risti, yksi kynttilä, ei musiikkia. Musiikkikiellosta huolimatta ihmismassat puhkesivat laulamaan "Va pensieroa", kun Verdin arkku kuljetettiin hautausmaalle. ”Hän kuoli uljaasti, kuin taistelija, äänettömästi”, kirjoitti Arrigo Boito ystävälleen.
Teokset.
Oopperat.
Verdi sävelsi lähes kolmekymmentä oopperaa.
Verdin käyttämät äänet.
Tärkeimmät soolo-osat yhteensä 224