tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Eduskuntavaalit 1933

Suomen 15. eduskuntavaalit järjestettiin 1.–3. heinäkuuta 1933. 
Eduskuntavaalit rauhoittivat Suomen sisäpoliittista tilannetta vuosikymmenen alun kuohunnan jälkeen. Lapuan liike oli lakkautettu vuonna 1932 ensin sisäministeriön ja sitten oikeuden päätöksellä, mutta sen seuraajaksi perustettiin saman vuoden aikana Isänmaallinen kansanliike (IKL), joka lähti eduskuntavaaleihin vaaliliitossa kokoomuksen kanssa. 
Vaalivoittajia olivat sosialidemokraatit, jotka saivat 12 lisäpaikkaa. Sen sijaan porvaripuolueet menestyivät varsin kehnosti. Kokoomuksen ja IKL:n vaaliliitto sai kymmenen eduskuntapaikkaa vähemmän kuin kokoomus oli saanut yksinään vuoden 1930 vaaleissa. IKL:n järjestyessä heti vaalien jälkeen omaksi 14 hengen eduskuntaryhmäkseen kokoomus menetti tosiasiassa peräti 24 paikkaa. IKL vei ääniä ilmeisesti myös maalaisliitolta, joka koki kuuden paikan tappion. Porvaripuolueiden piirissä vaalitappion jälkipyykki johti siihen, että kokoomus teki uuden puheenjohtajansa valtioneuvos J. K. Paasikiven johdolla pesäeron äärioikeistoon ja maalaisliitto alkoi entistä selkeämmin asemoida itseään poliittiseen keskustaan. IKL oli seuraavien runsaan kymmenen vuoden ajan eduskunnassa alituisessa käsirysyssä muiden puolueiden kanssa, kunnes se lakkautettiin syyskuussa 1944 Moskovan välirauhansopimuksen tulkinnan nojalla. 
Eduskuntavaalien tulos osoitti, että suomalainen demokratia oli selviytynyt – vaikkakin horjuen – sitä koetelleesta kriisistä. Oikeistoradikalismin nousu taittui, mikä oli Euroopan oloissa harvinaista. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen syntyneistä eurooppalaisista valtioista vain Suomi, Irlanti ja Tšekkoslovakia sekä muodollisesti Unkari säilyivät demokratioina samalla kun muut nuoret valtiot joutuivat toinen toisensa jälkeen eriasteisten totalitaaristen hallitusten valtaan. 
Kansanedustajat.
Uusia kansanedustajia olivat muun muassa SDP:n Gunnar Andersson, Alpo Lumme, Onni Peltonen, Edvard Pesonen ja Arvi Turkka, maalaisliiton Väinö Kaasalainen, kokoomuksen Toivo Horelli, K. F. Lehtonen ja Edwin Linkomies, RKP:n Johan Otto Söderhjelm ja Ebba Östenson, IKL:n Reino Ala-Kulju, Vilho Annala, Iisakki Nikkola, Leonard Pietari Tapaninen ja Veikko Wainio, pienviljelijöiden Eino Rytinki, sekä kansanpuolueen Yrjö Hautala. 
Eduskunnan jättivät muun muassa kokoomuksen Edvard Kilpeläinen, Väinö Malmivaara, Niilo Solja ja Antti Tulenheimo, sekä edistyksen Kaarlo Juho Ståhlberg. Eduskuntaan palasivat niin ikään SDP:n Hilda Herrala ja Heikki Kääriäinen, maalaisliiton Tilda Löthman-Koponen ja Toivo Ikonen, RKP:n Rafael Colliander sekä IKL:n Kaarlo Kares. Eduskunnasta putosivat muun muassa SDP:n Kalle Hakala ja Miina Sillanpää, maalaisliiton Antti Junes, Erkki Pullinen ja August Raatikainen, sekä kokoomuksen Emanuel Kolkki.
Parlamentarismista poiketen istunut Kivimäen hallitus ei jättänyt paikkaansa täytettäväksi vaalien jälkeen.
Tulokset.
!rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Puolue
!rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Edustajat
!style="background:#e3e3e3" colspan=4|Äänet
!style="background:#e3e3e3" colspan=2|
!style="background:#e3e3e3" colspan=2|
Gaheris

Gaheris tai Sir Gaheris on yksi pyöreän pöydän ritareista, joka esiintyy kuningas Arthuriin liittyvissä legendoissa. Gaheris on kuningas Lotin ja Arthurin sisaren Morgausen poika, ja hänen veljiään ovat Agravain, Gawaine, Gareth ja Mordred.
Tarinoissa Gaherista ei aina erota veljestään Garethista. Gaheris ja Gareth ovatkin saattaneet alun perin olla sama henkilö. Myöhemmissä Arthurin legendojen versioissa Gaheris kuitenkin eriytyy itsenäiseksi henkilöksi. Thomas Maloryn Le Morte d'Arthur -teoksessa Gareth menee naimisiin Lyonesin kanssa ja Gaheris tämän sisaren Lynetten kanssa.
Le Morte d'Arthur -kirjassa Gaheris on aluksi vanhemman veljensä Gawainen aseenkantaja ennen kuin hänet lyödään ritariksi. Gaheris on myöhemmin osallisena Pellinoren – isänsä surmaajan – ja Pellinoren pojan Lamorakin murhissa. Gaherisin pahin teko on kuitenkin hänen äitinsä Morgausen surma. Gaheris tappaa äitinsä yllätettyään tämän yhdessä Lamorakin kanssa. Myöhemmin Gawain, Agravain, Mordred ja Gaheris surmaavat Lamorakin. Gaheris ja Gareth kuolevat taisteluissa sen jälkeen, kun Lancelot on ensin pelastanut Guineveren, joka oli aiottu polttaa roviolla.
Mauri Noroma

Mauri Kalervo Noroma (synt. Nyberg, 31. tammikuuta 1908 Viipuri – 20. joulukuuta 1939 Muolaa) oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiamitalisti. Noroma kaatui talvisodassa Muolaan Punnusjoella, Karjalankannaksella. Sotilasarvoltaan Noroma oli alikersantti. 
Uransa Nyberg aloitti Viipurin Kelkkalan Kisailijoissa ja 1935 alkaen Karhulan Katajaisissa. Mauri Nyberg/Noroma voimisteli kolmissa olympiakisoissa. Amsterdamissa 1928 Suomi oli joukkuekilpailussa viides ja Nyberg moniottelussa kuudes. Yksittäisistä telineistä renkailla hän oli viides, nojapuilla seitsemäs, hevosella seitsemäs, rekillä 16:s ja hypyissä 26:s.
Seuraavissa olympialaisissa 1932 ja 1936 Suomi sai joukkuepronssia. Alkuvuonna 1932 nimensä suomalaistanut Noroma sijoittui moniottelussa Los Angelesissa yhdeksänneksi ja Berliinissä 16:nneksi. Telikohtaisesti vuonna 1932 hän oli nojapuilla neljäs, hevosella yhdeksäs, renkailla 14:s ja permannolla 17:s. Berliinissä sijoitukset olivat heikommat eli rekillä 15:s, renkailla 17:s, hevosella 21:s, hypyissä 31:s ja permannolla 41:s.
Vuoden 1934 MM-kilpailuissa Budapestissä Noroma jäi moniottelussa sijalle 35. Joukkuekilpailussa Suomi sijoittui kuudenneksi. SM-kultaa Noroma saavutti moniottelussa 1929 ja 1935, rekillä, nojapuilla ja renkailla 1929 sekä renkailla uudelleen 1933.
Berliinin vuoden 1936 kisojen jälkeen Noroma jätti voimistelun vähemmälle, mutta Helsingin saadessa kesällä 1938 vuoden 1940 kisat hän aloitti harjoittelun uudelleen ja tosissaan. Elokuun 1939 katsastuskilpailut nostivat Noroman olympiavalmennettavien joukkoon.
Talvisodassa Noroma taisteli Kymenlaakson miesten mukana Muolaassa. Joulukuun 20. päivänä Noroman joukkue pääsi monen päivän taistelujen jälkeen lepovuoroon muutaman kilometrin rintaman taakse. Miehet olivat saunassa peseytymässä, kun ilmahyökkäys yllätti ja sauna sai täysosuman. Noroma menetti monen muun tavoin henkensä.
Eduskuntavaalit 1929

Suomen 13. eduskuntavaalit järjestettiin 1.–2. heinäkuuta 1929. Presidentti Lauri Kristian Relander oli antanut määräyksen eduskunnan hajottamisesta ja uusien vaalien järjestämisestä. Aiheena ennen­aikaisiin vaaleihin oli, että edus­kunta oli hylännyt valtion virkamiesten ja toimen­haltijoiden palkkojen korotusta koskeneen laki­esityksen. Yleismaailmallisen laman keskellä varsinkaan Maalaisliitto ja sosialidemokraatit eivät halunneet kuunnella virkamiesten valituksia, vaan kaatoivat Mantereen hallituksen esityksen asiasta.
Vaalikamppailun keskittyminen virkamiesten palkkojen ympärille ei saanut suuria kansanjoukkoja liikkeelle, vaan äänestysaktiivisuus laski edellisten vaalien jo alhaisesta äänestysprosentista kaksi prosenttiyksikön kymmenystä ja jäi heikoimmaksi itsenäisen Suomen historiassa. Vaalien tulos oli kuitenkin sikäli mullistava, että se järkytti oikeistoa ja välillisesti laukaisi sen piirissä virinneitä ulkoparlamentaarisia pyrkimyksiä.
Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun joku muu kuin SDP oli eduskunnan suurin puolue. Maalaisliitto sai toisen peräkkäisen suurvoittonsa ja nousi ensimmäistä kertaa eduskunnan suurimmaksi ryhmäksi. Lisäpaikkansa se sai lähinnä aiemmin Kokoomusta ja Edistyspuoluetta äänestäneiden maanviljelijöiden tuella. Maalaisliiton voiton taustalla nähtiin suuressa määrin maaseudulla vanhastaan vallinnut herraviha. Sosialidemokraatteja suuremman ääniosuuden saavutti kuitenkin vasta Maalaisliiton seuraaja Suomen Keskusta vuoden 1991 vaaleissa.
Vaalien perusteella muodostettiin Kallion III hallitus, jota seurasi Svinhufvudin II hallitus. 
Kansanedustajat.
Uusia kansanedustajia olivat mm. SDP:n Aleksi Aaltonen, Väinö Kivisalo, ja Matti Lepistö, Maalaisliiton Albin Asikainen ja Taavi Vilhula, Kokoomuksen Arvi Ahmavaara, Sosialistien Asser Salo, RKP:n Edvard Haga, sekä Edistyspuolueen Aimo Kaarlo Cajander. Paluun eduskuntaan tekivät mm. SDP:n Emanuel Aromaa, Hilja Pärssinen ja Aatto Siren. 
Eduskunnan jättivät mm. Maalaisliiton Juho Torppa, Kokoomuksen Lauri Ingman, RKP:n Annie Furuhjelm, sekä Edistyspuolueen Risto Ryti. Eduskunnasta putosivat mm. SDP:n Armas Paasonen ja Otto Toivonen, Maalaisliiton Eero Hatva, sekä Kokoomuksen Hedvig Gebhard.
Tulokset.
!rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Puolue
!rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Edustajat
!style="background:#e3e3e3" colspan=4|Äänet
!style="background:#e3e3e3" colspan=2|
!style="background:#e3e3e3" colspan=2|
Martti Uosikkinen

Martti ”Make” Uosikkinen (20. elokuuta 1909 Kuopio – 9. maaliskuuta 1940 Kollaa, Suistamo) oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiamitalisti. Hän oli ammatiltaan voimistelunopettaja ja oli valmistunut lehtoriksi Sortavalan seminaarista vuonna 1938.
Uosikkinen on kirjoittanut WSOY:n kustantamat teokset "Mutkamäenlasku Suomessa" (1936) ja "Telinevoimistelu I" (1938) ja "Telinevoimistelu II" (1945), joka ilmestyi hänen kuolemansa jälkeen. Hän on vaikuttanut keskeisesti alppihiihdon tuloon Suomeen lajina. Uosikkinen olisi halunnut osallistua vuoden 1936 talvikisojen alppilajeihin, mutta Suomen voimisteluliitto ei suostunut tähän, koska liiton johtomiehet pelkäsivät mahdollisen loukkaantumisen vaarantavan Uosikkisen osallistumisen kesän olympiavoimisteluihin Berliinissä.
Reservin luutnantti Uosikkinen kaatui talvisodan Kollaan taisteluiden loppuvaiheessa vain 30-vuotiaana, neljä päivää ennen sodan päättymistä. Talvisodassa hän palveli aluksi joukkueenjohtajana Jalkaväkirykmentti 34:n 7. komppaniassa ja sodan lopulla komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 69:n 6. komppaniassa. Hän muistutti komppaniaansa elämänsä viimeisillä hetkillä ”Muistakaa, että Kollaa kestää …”.
Olympiasaavutuksia.
Uosikkinen aloitti uransa Suomen olympiaedustajana 18-vuotiaana. Hän edusti Suomea kolmissa kesäolympialaisissa: Amsterdamissa (1928), Los Angelesissa (1932) ja Berliinissä (1936).
Hänen keskeiset saavutuksensa ovat:
Ensimmäisissä olympialaisissaan (Amsterdam 1928) Uosikkinen saavutti yhdessä joukkuetovereidensa kanssa viidennen sijan voimistelun joukkuekilpailussa.
Muuta.
Martti Uosikkisen isoveli Eelis Uosikkinen oli mäkihypyn ja yhdistetyn hiihdon Suomen-mestari.
Eduskuntavaalit 1927

Suomen 12. eduskuntavaalit järjestettiin 1.–2. heinäkuuta 1927.
Yleistunnelmaltaan eduskuntavaalit olivat melko laimeat ja värittömät. Kokoomus oli ennen vaaleja puuhannut kolmen porvaripuolueen yhteistoimintaa, mutta tuloksetta. Myöskään Akateeminen Karjala-Seura ja muut aitosuomalaiset eivät onnistuneet pyrkimyksessään tehdä kielikysymyksestä vaalien pääteema. Suurin muutos entisen eduskunnan kokoonpanoon oli Maalaisliiton kahdeksan paikan voitto; näistä seitsemän se vei Edistyspuolueelta.
Seitsemän paikan menetyksellään Edistyspuolue koki toisen jyrkän romahduksensa, josta se ei enää koskaan toipunut. Siitä lähtien puolue ja sen seuraajat kituivat vuosikymmenien ajan pienenä, keskimäärin kymmenen kansanedustajan puolueena, kunnes Liberaalinen Kansanpuolue tuli tiensä päähän vuoden 1995 eduskuntavaaleissa.
Kansanedustajat.
Uusia kansanedustajia olivat muun muassa SDP:n Mauno Pekkala, August Valta ja Kalle Valta, Maalaisliiton Uuno Hannula, Aino Luostarinen, Juho Koivisto ja Juho Pilppula, Kokoomuksen Jaakko Ikola, Erkki Kuokkanen, Oskari Lehtonen, Väinö Malmivaara ja Yrjö Puhakka, Sosialistien Yrjö Enne, Lauri Myllymäki, Eino Pekkala, Arvo Riihimäki ja Siina Urpilainen, RKP:n Erik von Frenckell ja Henrik Kullberg, sekä Edistyspuolueen Eero Rydman. Eduskuntaan palanneita olivat muun muassa Maalaisliiton Juhani Leppälä ja Juho Torppa, RKP:n Annie Furuhjelm ja August Tåg, sekä Edistyspuolueen Risto Ryti ja Elias Sinkko.
Eduskunnasta putosivat muun muassa SDP:n Anni Huotari ja Anni Savolainen-Tapaninen. Eduskunnan jättivät muun muassa SDP:n Väinö Tanner ja Wäinö Wuolijoki, Kokoomuksen Erkki Kaila, Juho Mannermaa ja E. N. Setälä, RKP:n Eirik Hornborg sekä Edistyspuolueen Ilmari Auer ja Kaarlo Wuokoski.
Parlamentarismista poiketen istunut Tannerin hallitus ei jättänyt paikkaansa täytettäväksi vaalien jälkeen.
Tulokset.
!rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Puolue
!rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Edustajat
!style="background:#e3e3e3" colspan=4|Äänet
!style="background:#e3e3e3" colspan=2|
!style="background:#e3e3e3" colspan=2|
Ilmari Pakarinen

Veikko Ilmari Pakarinen (12. syyskuuta 1910 Viipuri – 6. joulukuuta 1987 Gold Coast, Australia) oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiamitalisti.
Pakarinen kehitti rekillä uuden liikkeen, ns. selinpuolijättiläisen, joka tunnettiin nimellä "Pakarinenswäng".
Viipurissa ennen sotia Pakarinen työskenteli vaatekauppiaana yhdessä nyrkkeilijä Valle Reskon kanssa (Herrain vaatehtimo Resko &amp; Pakarinen). Sotien jälkeen Pakarisella oli oma vaatekauppa Jyväskylässä. Hän muutti perheineen 1959 Australiaan ja työskenteli siellä muurausurakoitsijana.
Ilmari Pakarisen poika John (Juha) Pakarinen (s. 23.7.1942 Jyväskylä) oli Australian maajoukkueessa uimahyppääjänä. Kansainyhteisön kisoissa Perthissä 1962 hän oli ponnahduslaudalla kuudes.
Esa Seeste

Esa Seeste (vuoteen 1935 "Serenius") (synt. 4. heinäkuuta 1913 Viipuri – k. 2. lokakuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiamitalisti. Pitkä opettajauransa perusteella hänelle myönnettiin vuonna 1980 kouluneuvoksen arvo. 
Seeste voitti pronssia Berliinin kesäolympialaisten 1936 voimistelun joukkuekilpailussa. Vuoden 1948 Lontoon olympialaisiin Seeste oli myös ehdolla joukkueeseen, mutta loukkaantuminen piti hänet joukkueen varamiehenä. Lisäksi Seeste voitti vuonna 1950 MM-hopeaa joukkuekilpailussa sekä kultaa vapaaliikkeen kilpailussa. Vielä vuonna 1951 hän saavutti Helsingissä 6-ottelun Pohjoismaiden mestaruuden. Ensimmäisen kerran maaotteluedustuksen Seeste sai vuonna 1935 Saksa-maaottelussa. Maaotteluedustuksia tuli kaikkiaan 17. Moniottelun Suomen mestaruuden Seeste voitti vuosina 1940 ja 1943 ja useita telinekohtaisia Suomen mestaruuksia. . Vuoden 1951 SM-kisoissa Seeste oli moniottelussa vielä kolmas. 
Vuonna 1952 Seeste nimitettiin Suomen Voimisteluliiton kilpailuvoimisteluvaliokuntaan. Lopetettuaan uransa hän toimi Helsingin Voimistelijoiden ja Helsingin Normaalilyseon Turnareiden valmentajana. Pitkäikaisen ja menestyksekkään maaotteluvalmentaja Birger Stenmanin luovuttua maaotteluvalmennuksesta Seesteestä tuli Suomen Voimisteluliiton uusi päävalmentaja vuosiksi 1957–1965, liiton hallituksen jäsenenä hän oli vuodesta 1956, liiton varapuheenjohtajana vuodesta 1967 ja puheenjohtajana 1970–1975. Hän valmensi Eugen Ekmanin Rooman vuoden 1960 olympialaisten hevosen olympiavoittajaksi ja Olli Laihon Meksiko Cityn vuoden 1968 hevosen hopeamitalistiksi.
Siviiliammatiltaan Seeste oli liikunnan lehtori. Hän tuli ylioppilaaksi Kouvolan suomalaisesta yhteislyseosta keväällä 1933 ja voimistelunopettajaksi Helsingin yliopistosta 1937. Hän toimi vuosina 1938-1946 Sunila Oy:n sosiaalipäällikkönä ja urheiluohjaajana, jona aikana hän oli sotavuodet viime vaiheessa kapteeniksi ylennettynä rintamalla. Voimistelunopettajan uran hän aloitti Helsingin suomalaisessa lyseossa, jossa hän työskenteli 1946-1947. Sen jälkeen hän siirtyi vuonna 1947 Helsingin normaalilyseoon, jossa hän työskenteli eläköitymiseensä asti.
Eduskuntavaalit 1924

Suomen 11. eduskuntavaalit järjestettiin 1.–2. huhtikuuta 1924.
Elokuussa 1923 oli Suomen Työväenpuolueen kaikki 27 kansanedustajaa vangittu maanpetoksesta syytettyinä. Tämän vuoksi eduskunta oli jäänyt vajaalukuiseksi. Eduskunta ehti toimia vajaalukuisena useiden kuukausien ajan, mutta lopulta tämä asiantila antoi presidentti Kaarlo Juho Ståhlbergille aiheen määrätä eduskunta hajotettavaksi ja uudet vaalit toimitettavaksi. Muussa tapauksessa seuraavat vaalit olisi pidetty heinäkuun alussa 1925. Vaalien perusteella muodostettiin Ingmanin II hallitus, jota seurasivat Tulenheimon hallitus, Kallion II hallitus ja Tannerin hallitus.
Uusia kansanedustajia olivat mm. SDP:n Johan Fredrik Aalto, Maalaisliiton Kaarlo Hänninen, Toivo Janhonen ja Eino Tuomivaara, Kokoomuksen Sakari Ainali, Aukusti Neitiniemi, Erkki Paavolainen ja Ernsti Turja, Sosialistien Edvard Huttunen, Mauritz Rosenberg, Emil Tabell ja Bruno Tenhunen, RKP:n Otto Jacobsson, Josef Mangs ja Rolf Witting, sekä Edistyspuolueen Walto Tuomioja. Eduskuntaan palanneita olivat mm. SDP:n Valentin Annala, Kalle Hakala ja Johan Helo, Maalaisliiton Pekka Ville Heikkinen ja August Raatikainen, Edistyspuolueen Uuno Brander, sekä Kokoomuksen Hedvig Gebhard.
Eduskunnasta poisjääneitä olivat mm. SDP:n Oliver Eronen ja Vilho Korhonen, Maalaisliiton Vilkku Joukahainen ja Väinö Kivilinna, Kokoomuksen Tekla Hultin, Matti Pesonen ja Heikki Renvall, sekä RKP:n Wilhelm Roos.
Tulokset.
!rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Puolue
!rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Edustajat
!style="background:#e3e3e3" colspan=4|Äänet
!style="background:#e3e3e3" colspan=2|
!style="background:#e3e3e3" colspan=2|
Eduskuntavaalit 1922

Suomen kymmenennet eduskuntavaalit järjestettiin 1. ja 3. heinäkuuta 1922. Suurimpana puolueena säilyi SDP, jonka kannatus kuitenkin laski huomattavasti, kun vaaleihin ensimmäistä kertaa osallistunut Suomen Sosialistinen Työväenpuolue vei siltä ääniä. Edellisvaaleissa kaksi kansanedustajaa saanut Kristillinen työväenliitto ei asettanut ehdokkaita. Vaalien perusteella muodostettiin Kallion I hallitus, jota seurasi Cajanderin II hallitus.
Uusia kansanedustajia olivat mm. SDP:n Tuomas Bryggari, Aino Malkamäki, Viljo Rantala ja Reinhold Svento, Maalaisliiton Viljami Kalliokoski, Jooseppi Kauranen, Tyko Reinikka, Juho Sunila ja Mikko Tarkkanen, Sosialistien Laura Härmä, Toivo Långström ja Matti Väisänen, Kokoomuksen Oskari Jussila, Kyösti Järvinen ja Yrjö Pulkkinen, sekä RKP:n Amos Anderson, Levi Jern ja Ferdinand von Wright. Eduskuntaan palanneita taas olivat mm. SDP:n Anni Huotari, Albin Koponen, Taavi Tainio ja K. H. Wiik, Maalaisliiton Väinö Kivilinna, Kokoomuksen Lauri Ingman, Kaarlo Kares, Matti Pesonen ja Pekka Pennanen, sekä Edistyspuolueen Rudolf Holsti ja Erkki Pullinen.
Eduskunnasta jäivät pois mm. Maalaisliiton Santeri Alkio, Kokoomuksen Juhani Arajärvi, Edvard Hannula, Theodor Homén, Ernst Nevanlinna ja Hugo Suolahti, sekä Edistyspuolueen Aleksanteri Fränti, Juho Kaskinen ja Mikael Soininen.
Parlamentarismista poiketen istunut Cajanderin hallitus ei jättänyt paikkaansa täytettäväksi vaalien jälkeen.
Tulokset.
!rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Puolue
!rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Edustajat
!style="background:#e3e3e3" colspan=4|Äänet
!style="background:#e3e3e3" colspan=2|
!style="background:#e3e3e3" colspan=2|
Kalevi Laitinen

Kalevi Johannes Laitinen (19. toukokuuta 1918 Kotka – 6. tammikuuta 1997 Kotka) oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Laitinen kuului Suomen edustusmiehistöön, joka voitti Lontoon olympiakisoissa vuonna 1948 joukkuekilpailun kultamitalin. Henkilökohtaisista lajeista hän oli 12-ottelun kahdeksas, permannon 13:s, hevosen 19:s, renkaitten ja nojapuiden 16:s, hypyn kymmenes ja rekin 14:s. Vuoden 1950 MM-kilpailuissa Baselissa hän sijoittui yleiskilpailussa kahdeksanneksi ja sai joukkuehopeaa. Helsingin olympialaisten joukkuekilpailussa tuli pronssimitali ja 12-ottelussa 35. sija. Permannolla hän menestyi parhaiten ja oli kuudes.
Laitinen voitti heinäkuussa 1951 Heinolassa järjestetyn Suomi–Ranska-voimistelumaaottelun. Laitinen selviytyi voittajana myös Norja-maaottelussa vuonna 1947 ja Tšekkoslovakia-maaottelussa vuonna 1949.
SVUL:n Kymenlaakson piirin voimistelun koulutusohjaajana Laitinen on toiminut 1958–1967, piirin voimistelujaostossa vuodesta 1958 lähtien. Laitisen seura oli Kotkan Into, jonka kultaisen ansiomerkin hän on saanut. Laitinen sai myös SVUL:n Kymenlaakson piirin kunniamerkin, Suomen Voimisteluliiton kultaisen ansiomerkin ja Suomen Urheilun hopeisen ansiomitalin kullatuin ristein. Hänellä on myös Suomen Leijonan ritarikunnan I luokan ritarimerkki soljella. Laitinen harrasti keilailua, jossa kuului mestariluokkaan. Laitinen oli ammatiltaan rakennusmestari.
Veksillologia

Veksillologia eli lipputiede on lippuja käsittelevä tiede. Nimitys tulee muinaisessa Roomassa käytettyjen sotastandaarien lipuista nimeltä "vexillum". Veksillologia on heraldiikan läheistiede. Toisin kuin heraldiikassa, veksillologiassa ei yleensä käytetä metalleja väreinä ja värisäännöissä ollaan jonkin verran joustavampia.
Lippuja tutkivaa henkilöä kutsutaan veksillologiksi, lippujen suunnittelija on veksillografi, ja lippujen suunnittelun taitoa kutsutaan veksillografiaksi.
Veksillologinen luokittelu.
Lippujen yhteydessä saatetaan monesti ilmoittaa kuusiokentällä lipun käyttötarkoitus. Kuusiokentässä on kaksi riviä, joissa kummassakin kolme solua. Jos solussa on pallo, se merkitsee ehtojen täyttymistä. Ylempi rivi tarkoittaa maakäyttöä ja alempi merikäyttöä. Ensimmäinen sarake on yksityinen siviilikäyttö, toinen valtiollinen siviilikäyttö ja kolmas sotilaallinen käyttö.
Hanne-Vibeke Holst

Hanne-Vibeke Holst (s. 21. helmikuuta 1959 Lökken, Tanska) on tanskalainen journalisti ja kirjailija. Hän on valmistunut Tanskan journalistikorkeakoulusta 1984 ja työskennellyt esimerksiksi Berlingske Tidende -lehdessä.
Holstin romaanitrilogia televisiotoimittaja Therese Skårupista käsittelee muun muassa naisen haavoittuvuutta tilanteessa, jossa tämä on joutunut kasvamaan isättömänä. Trilogia koostuu kolmesta itsenäisestä teoksesta "Theresen valinnat" (1992), "Tosielämää" (1994) ja "Onnellinen nainen" (1998), joiden tapahtumat sijoittuvat Kööpenhaminan lisäksi Moskovaan ja Budapestiin.
Ruotsin Television tilaama minisarja "Kuningataruhri" (2010) perustuu teokseen "Dronningeofret". Sen tapahtumaympäristö on kirjasta poiketen Tukholma. Päähenkilö on Elizabeth Meyer. Aiempia hänen teoksiinsa perustuvia televisiosarjoja ovat "Kruununperijätär" ja "Vallanvaihto", joiden tapahtumaympäristö on myös siirretty Ruotsiin. Kaikki kolme kirjaa kertovat politiikasta.
Holst katsoo olevansa feministi, mutta pitää tärkeänä, että sanaa ei käytettäisi miestenvihaaja-merkityksessä. Hän on myös YK:n hyvän tahdon lähettiläs naiskysymyksissä.
Romaaneja on käännetty useille kielille. Holst aloitti kirjailijanuransa lastenkirjailijana.
Kilpi (heraldiikka)

Kilpi on heraldiikassa keskeisin elementti. Alun perin kilpi oli vain taistelijan suojavaruste, mutta viimeistään keskiajalla siihen ryhdyttiin järjestelmällisesti lisäämään tunnuksia.
Vaikka heraldiikassa kilpi on kaikkein keskeisin elementti, ei sen muotoa selitetä vaakunaselityksessä, vain sen tunnus. Kilven muodon saneli alun perin käytännöllisyys, sillä vaakunakilpiä käytettiin nimenomaan kilpenä, suojana taisteluissa. 1400-luvun jälkeen kilven muodosta tuli kuitenkin hiljalleen enemmän taiteellinen ja suunnittelullinen seikka. Oletusarvoisesti miehen kilpi on perinteisen 1200-luvun ritarinkilven muotoinen ja naisen joko vinoneliön muotoinen tai elliptinen, mutta nykyheraldiikassa sekä miehet että naiset käyttävät tavallisimmin oletusarvoisesti ritarinkilpeä.
Muita heraldiikassa käytettyjä kilpimalleja ovat "paviisi", joka on alun perin maahan tuettu varsijousimiehen tai keihäsmiehen suojus, "hevosenpääkilpi", joka on hevoshaarniskan pääsuojuksen muotoinen, sekä "turnajaiskilpi" eli "tarssi" ("targa"), jota käytettiin turnajaisissa ja jotka olivat usein pultattuja kiinni haarniskaan. Espanjalainen kilpi puolestaan on alhaalta pyöreä, ja afrikkalainen kilpi puolestaan kalanrakon (vesica piscis) muotoinen.
Jääkiekko talviolympialaisissa 1924

Jääkiekko oli toista kertaa olympialaisten ohjelmassa vuoden 1924 Chamonix’n olympialaisissa. Vuoden 1924 talviolympialaiset olivat ensimmäiset talviolympialaiset. Jääkiekko oli ollut olympialaisten ohjelmassa ensi kertaa edellisissä olympialaisissa, jotka olivat vuoden 1920 kesäolympialaiset.
Turnaukseen osallistui kahdeksan joukkuetta. Joukkueet jaettiin kahteen neljän joukkueen lohkoon, joiden kaksi parasta joukkuetta selvisi jatkolohkoon. Mitalit jaettiin jatkolohkon sijoitusten mukaan. Jatkolohkossa saman alkulohkon joukkueet eivät kohdanneet toisiaan enää jatko-otteluissa. Ottelut pelattiin 28. tammikuuta – 3. helmikuuta 1924. Ottelut järjestettiin Chamonix’n olympiastadionin luonnonjääradalla. Edellisestä jääkiekon olympiaturnauksesta poiketen ottelut pelattiin kolmessa 20 minuutin jaksossa.
Edellisen olympiaturnauksen tapaan Kanada oli turnauksessa ylivoimainen. Se voitti turnauksessa kaikki ottelunsa, ja sen maaliero oli 110–3 turnauksen viidessä ottelussa. Haastavin vastustaja Kanadalle oli Yhdysvallat, jonka Kanada voitti olympiakullan ratkaisseessa ottelussa maalein 6–1. Kanadaa edusti turnauksessa Toronto Granites. Kanadan paras maalintekijä oli 37 maalia tehnyt Harry Watson.
Kyseessä oli ensimmäisen jääkiekon olympiaturnauksen jälkeen toinen turnaus, jossa pohjoisamerikkalaiset ja eurooppalaiset joukkueet pelasivat samassa turnauksessa. Euroopan-mestaruus ratkaistiin erillisessä turnauksessa. Kansainvälinen jääkiekkoliitto IIHF on antanut olympiaturnaukselle myös maailmanmestaruuskilpailujen arvon.
Kypärä (heraldiikka)

Kypärä on heraldiikassa kilven yläpuolelle sijoitettava elementti. Sen kertoo vaakunasta yhteiskunnallisen säädyn. Katolinen papisto ei vaakunassaan käytä kypärää, vaan erityisiä kirkollisia päähineitä.
Kypärätyypit.
Ikäjärjestyksessä kypäriä on kolmea tyyppiä: patakypärä, pistokypärä ja kalterikypärä. Ensimmäinen on varsinainen taisteluissa käytetty kypärä kahden muun ollessa turnajaisajan kypäriä. Suomen heraldiikassa pistokypärä tarkoittaa aina porvarisvaakunaa ja sitä kutsutaan myös vanhentuneella nimellä suljettu kypärä. Aatelisvaakunassa voi olla pistokypärä tai kalterikypärä, useimmiten jälkimmäinen eron tekemiseksi porvarisvaakunaan. Patakypärää suvaitaan lähinnä vain niissä vaakunoissa, jotka ovat alun perinkin varhaiskeskiajalta. Kypärän väriä ei yleensä mainita vaakunaselityksessä, vaan se on sinertävä tai hopeanharmaa. Kypärä on "heraldisoitu" eli selkiytetty pienistä yksityiskohdista.
Lisävarusteet.
Kypärän tärkeimmät lisävarusteet ovat kypäränpeite ja kypäränkoriste sekä lakipunos. Kypäränpeite on perua ristiretkiltä, jossa sillä suojauduttiin auringolta. Se pyrkii toistamaan vaakunan päävärejä, yleensä siten, että metalli on vuoripuolella. Lakipunos noudattaa yleensä kypäränpeitteen värejä ja sijoitetaan peitteen ja kypäränkoristeen väliin. Lakipunoksessa on yleensä viisi tai seitsemän kierrosta.
Kypäränkoriste on perua etupäässä turnajaisten ajalta, joskin yksinkertaisia pelkoa herättäviä koristeita on saattanut esiintyä jo taistelukentillä. Kypäränkoristeet noudattavat heraldisia sääntöjä soveltaen ja esimerkiksi luonnonväri on yleisempää kuin kilvessä. Kypäränkoriste voi tuoda uuden aiheen vaakunaan taikka toistaa kilven aihetta. 
Niin sanottuun täydelliseen vaakunaan kuuluvat kilpi, kypärä, kypäränpeite, lakipunos ja kypäränkoriste. Näiden lisäksi aatelisvaakunoissa saattaa esiintyä arvokruunuja, kaulakoruja ja joskus jopa kunniamerkkejä kypärään liitettynä. 
Suomen ritarihuoneen aatelissukujen sukuvaakunoissa on aina kalterikypärä, kaksi vapaaherroilla ja kolme kreivillisillä suvuilla, sekä kaulariipus.
Ei kypärää?
Joskus etenkin tasavaltaisten valtioiden vaakunasta kypärä saattaa kokonaan puuttua kuten myös kypäränpeite ja lakipunos. Kypäränkoriste voi silti esiintyä ja joskus myös lakipunoskin. Joskus esiintyy pelkkä lakipunos ja kruunu. Tällaisia käytäntöjä pidetään jossain määrin rappiollisena heraldiikkana.
Engelberg

Engelberg on kunta Obwaldenin kantonissa, Keski-Sveitsissä. Se on Keski-Sveitsin johtavia matkailukeskuksia. Vuoden 2014 lopulla kunnassa asui 4 053 ihmistä.
Historiaa.
Engelberg on tunnettu 1100-luvulla perustetusta benediktiiniläisluostaristaan.
Sijainti.
Kunnan keskus sijaitsee noin 1 000 metrin korkeudella merenpinnasta. Engelberg sijaitsee Engelberger Aa -joen laakson perukassa, Titlisvuoren pohjoispuolella, Alppien keskellä.
Liikenne.
Engelbergiin kulkee maantie Stansista, moottoritieltä A2. Samaa reittiä kulkee Zentralbahnin rautatie Luzernista ja Hergiswilistä.
Matkailu.
Matkailukohteena Engelbergiä aloitettiin kehittämään 1850-luvulta alkaen. Aluksi matkailijoita houkuttelivat kylpylät, mutta 1900-luvun alusta alkaen liikunta ja urheilu, erityisesti talviurheilu Titliksen pohjoisrinteillä. 
Engelbergissä on järjestetty lukuisia maastohiihdon ja mäkihypyn maailmancupin osakilpailuja.
Harri Rantanen (taiteilija)

Harri Rantanen (s. 27. joulukuuta 1954 Tampere) on suomalainen heraldikko. 
Työhistoria.
Hän on suunnitellut muun muassa presidenttien Martti Ahtisaaren ja Tarja Halosen vaakunat. Hätäkeskuslaitoksen vaakuna, virka-asematunnukset ja Pelastustoimen viranomaistunnukset ovat myös hänen tekemiään. Mitaleista mainittakoon Suomen Olympiakomitean ansioristi, -ansiomitali, Ilmavoimien kiltaliiton ansioristi ja -mitali, Pro Pirkanmaa mitali, Pelastajatutkintomerkki, Puolustusvoimien Kansainvälisen Keskuksen mitalisarjan, sekä Suomen partiolaisten tunnuksia Hän on toiminut usean vuoden ajan sijaistuntiopettajana eri oppilaitoksissa, aiheena heraldiikka.
Hän on pitänyt useita taidenäyttelyitä kotimaassa sekä ulkomailla.
Hän on Suomen Heraldisen Seuran hallituksen jäsen ja tominut aikaisemmin seuran vaakunarekisterin hoitajana.
Galleria.
Rantasen työnäytteet:
Tuomas Hyrsky

Tuomas Hyrsky (s. 1960) on suomalainen kultaseppämestari, heraldikko, kunniamerkkiasiantuntija ja partioheraldikko. Hän on Suomen heraldisen seuran jäsen ja nykyinen Suomen Kansallisasrkiston heraldisen lautakunnan ensimmäisenä varapuheenjohtaja. Hän valmisti Suomen kruunun näköiskopion Bucklanin luonnosten pohjalta vuonna 2018.
Jacob Tullin Thams

Jacob Tullin Thams (7. huhtikuuta 1898 Oslo – 27. heinäkuuta 1954 Oslo) oli norjalainen mäkihyppääjä ja purjehtija, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Ensimmäisissä olympialaisten talvikisoissa Chamonix'ssa 1924 mäkihyppykilpailuun osallistui 27 osanottajaa. Kisassa neljä norjalaishyppääjää sijoittui viiden parhaan joukkoon. Thams voitti kultaa niukalla erolla maanmieheensä Narve Bonnaan. Kaksi vuotta myöhemmin Lahden MM-kisoissa mäkihyppy päättyi norjalaisten neloisvoittoon, ja Thams voitti kultaa niukalla erolla maanmieheensä Otto Aaseniin.
Sankt Moritzin kisoihin 1928 Thams matkusti puolustamaan olympiakultaansa. Sveitsiläiset laittoivat kuitenkin hyppylavan niin ylös, että se antoi etulyöntiaseman keskinkertaisille hyppääjille ja syrji parempia, pitemmälle lentäviä hyppääjiä. Kilpailussa Thams oli ensimmäisen hyppykierroksen jälkeen viidentenä. Toisella hypyllään hän lensi alastulorinteen yli tasaiselle uusiin maailmanennätyslukemiin, 73 metriin, mutta kaatui ja putosi tyylipisteiden takia sijalle 28.
Berliinin kesäolympialaisissa 1936 Thams kilpaili purjehduksen kahdeksan metrin luokassa norjalaisen "Silja"-veneen miehistössä, joka saavutti kilpailussa hopeaa. Tämän mitalin myötä Thams on eräs niistä harvoista henkilöistä, jotka ovat kyenneet saavuttamaan olympiamitalin sekä kesä- että talvikisoissa.
Suomen Heraldinen Seura

Suomen Heraldinen Seura – Heraldiska Sällskapet i Finland ry on vuonna 1957 perustettu heraldinen yhdistys, jonka tarkoituksena on ”vaakunataiteen, -tieteen ja -oikeuden vaaliminen, heraldiikan tutkimuksen edistäminen, tuntemuksen laajentaminen, harrastuksen kehittäminen ja heraldiikan yleisen arvostuksen sekä heraldisten tunnusten käytön kehittäminen”.
Toiminta.
Seura on heraldisten taiteilijoiden, tutkijoiden ja harrastajien yhteisö, jossa on jäseniä noin 170. Se on muun muassa Tieteellisten seurain valtuuskunnan jäsen. Seuralla on tehtävä heraldisen neuvonnan ja asiantuntijalausunnon antajana.
Seura ylläpitää aatelittomien suomalaisten sukujen ja henkilöiden vaakunarekisteriä.
Johtokunta 2025-2026.
Lähteet:
Julkaisuja.
Seura julkaisee alan oppaita ja teoksia. Lisäksi se julkaisee "Hopealeijona"-nimistä tiedostuslehteä.
Vaalirauha

Vaalirauha on tila, missä vaalikampanjoinnille asetetaan rajoituksia. Rajoitukset voivat liittyä ajallisesti vaalimainonnan lopettamiseen, ehdokkaiden kannatusta koskevien mielipidetiedustelujen julkaisukieltoa tietyn pituisena aikana ennen vaalipäivää tai joidenkin kampanjamuotojen kieltämistä. Vaalirauha voi myös tarkoittaa vaalikaranteenia tiedotusvälineiden edustajilta, jotka liittyvät jonkin ehdokkaan kampanjaan, mutta joiden odotetaan työnsä puolesta vastaavan myös tasapuolisesta tiedonvälityksestä.
Kokouksessa vaalirauhalla tarkoitetaan puheenjohtajan julistamaa tilaa, jonka aikana keskusteleminen sekä kokoussalista poistuminen ja sinne saapuminen ovat kiellettyjä. Vaalirauhan tarkoituksena on varmistaa kokousedustajien valinnanvapaus sekä varmistaa vaalin aikana läsnä olevien henkilöiden lukumäärä.
Marsalkansauva

Marsalkansauva on marsalkalle kuuluva arvon merkki. Se on tyypillisesti parisenkymmentä senttimetriä pitkä koristeltu sauva. Sauva on ontto ja se sisältää marsalkan valtakirjan.
Myös säätyvaltiopäivien aatelissäädyn puhemiehellä eli maamarsalkalla oli oma maamarsalkan sauva, vaikka kyseessä ei ollut sotilaallinen tehtävä tai arvo. Maamarsalkan sauva oli toista metriä pitkä ja muistutti valtikkaa.
Sauvan historia juontuu Rooman valtakuntaan.
Mannerheim.
Ratsuväenkenraali Gustaf Mannerheimille luovutettiin suojeluskuntien lahjoittama epävirallinen marsalkansauva Suomen sisällissodan päättymisen kymmenvuotispäivänä 1928 ja Suomen kansan lahjana "sotamarsalkan sauva" hänen ylennyksensä johdosta, sisällissodan päättymisen 15-vuotisjuhlan yhteydessä, toukokuussa 1933. Sotamarsalkan sauvan muotoili Aarno Karimo eebenpuusta, norsunluusta ja kullasta.
Jatkosodan aikana kesäkuun lopulla 1942 Suomen kanssasotijamaahan Saksaan tekemänsä vierailun yhteydessä Mannerheimillä olikin mukanaan epävirallinen marsalkansauva sotamarsalkan sauvan sijasta.
Mannerheimin käytössä oli arvomerkki, jossa kenraalin arvoa osoittaneiden kolmen leijonan edessä oli sotamarsalkan sauva – kuitenkin heraldisista syistä kahtena ja ristikkäin. Ne olivat myös hänen toimikaudellaan tasavallan presidenttinä 1944–1946 erikoismerkkinä presidentin lipussa Vapaudenristin sijaan.
Unto Hämäläinen

Unto Kalle Hämäläinen (s. 28. helmikuuta 1954 Viitasaari) on suomalainen politiikkaan erikoistunut toimittaja.
Hämäläinen syntyi maanviljelijäperheeseen. Hän valmistui sosionomiksi 1978 ja yhteiskuntatieteiden maisteriksi 1979. Hämäläinen meni naimisiin 1977, ja hänen perheeseensä syntyi kaksi lasta vuosina 1978 ja 1986. Hämäläinen on entinen Kokoomuksen jäsen; hän toimi Kokoomusnuorten puheenjohtajana vuosina 1980–1982.
Hämäläinen oli Paasikivi-seuran valtuuskunnan jäsen vuosina 1980–1983. Hän työskenteli "Aamulehden" eduskuntatoimittajana 1984–1986 ja "Helsingin Sanomien" politiikan toimituksessa 1986–2001. Hän oli politiikan toimituksen esimies 1994–2001. Vuonna 2001 hän aloitti "Helsingin Sanomien" Kuukausiliitteen toimittajana. Hän jäi eläkkeelle 1. maaliskuuta 2017.
Vuosina 1989–1991 Hämäläinen oli Politiikan toimittajat ry:n puheenjohtaja. Hän sai Suomen Kuvalehden journalistipalkinnon vuonna 2008. Hän sai myös Sanomalehtien liiton Paras juttu -kilpailun ensimmäisen palkinnon 2008.
Vuonna 2019 Hämäläinen vetosi Suomen valtionjohtoon tutkimuksen teettämiseksi Stalinin vainoissa kuolleista suomalaisista.
Historiantutkija Markku Salomaa väittää vuonna 2021 julkaistussa kirjassaan "Tarza – Pasifistin odysseia voimapolitiikan maailmassa", että Hämäläinen olisi tehnyt yhteistyötä Neuvostoliiton salaisen poliisin KGB:n ja Itä-Saksan salaisen poliisin Stasin kanssa. Salomaan mukaan Hämäläinen olisi vuotanut Stasille kokoomuksen sisäisiä asioita ja KGB:lle Helsingin Sanomalehtimiesyhdistyksen jäsenten puoluekannat. Hämäläinen on kiistänyt väitökset ja todennut, ettei hänellä edes olisi ollut mahdollisuutta päästä käsiksi Helsingin Sanomalehtimiesyhdistyksen jäsentietoihin. Hän on kertonut käyneensä yleisen tason poliittisia keskusteluja itäsaksalaisten nuorisojärjestöjen kanssa, mutta kiistää vuotaneensa mitään tietoja.
Jakkara

Jakkara eli palli on selkänojaton ja käsinojaton tuoli. Jakkarassa on yleensä kolme tai neljä jalkaa. 
Tyypillisiä jakkaroita ovat lastenjakkarat ja ennen maataloudessa käytetyt lypsyjakkarat. Oma tyyppinsä on matala jalkajakkara, jota käytetään muun istuimen vierellä jalkojen lepuuttamiseen. Baareissa käytettävät baarijakkarat ovat normaalia tuolia tai jakkaraa korkeampia, jotta baaritiski olisi niillä istuville suhteessa samalla korkeudella kuin se on seisoville asiakkaille.
Pianojakkara ja rumpupalli.
Käsi- ja selkänojaton jakkara on myös muun muassa pianistin ja muun kosketinsoittajan sekä rumpusettiin kuuluva rumpalin istuin. Pianojakkarassa ja rumpupallissa on korkeussäätö istuinkorkeuden sovittamiseksi soittajan ja soittimen mukaan. Tavanomaisin jalkatyyppi on tällöin yksi keskiputki, joka laajenee alaosassa kolmeksi tai neljäksi tukijalaksi. 
Rumpupallin jalkarakenne on yleensä kokoontaitettava ja muistuttaa rakenteeltaan kameranjalustaa pikalukkoineen ja saranoituine metallisine jalkoineen ja niiden tukivarsineen. Rumpupallin istuinosa on pyöreä tai satulamallinen ja pehmustettu. 
Pianojakkaran keskiputki on usein ruuvikierteinen, jolloin istuinkorkeutta voi säätää istuinosaa pyörittämällä. Flyygelin soittoistuimena käytetään yleensä nelijalkaista, puusta valmistettua leveähköä suorakulmaista ”flyygelipenkkiä”, jonka istuinosa on pehmustettu ja varustettu rakenteen sisään piiloutuvalla korkeudensäätömekanismilla.
Hopeatee

Hopeatee on keitetystä vedestä ja maidosta sekoitettu kuuma juoma, joka ei nimestään huolimatta sisällä teetä eikä hopeaa.
Hopeatee valmistetaan lisäämällä yhteen osaan vettä yksi tai kaksi osaa maitoa tai kermaa; maidon tulee olla rasvapitoista. Juomaan voi lisätä myös hunajaa tai sokeria.
Hopeatee mainitaan jo 1800-luvun englantilais–irlantilaisissa historioissa nimellä "tea anglais".
Onni Lappalainen

Onni Armas Lappalainen (30. heinäkuuta 1922 Mikkelin maalaiskunta – 12. tammikuuta 1971 Mikkeli) oli suomalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Vuonna 1955 Lappalainen valittiin Suomen parhaaksi voimistelijaksi.
Lappalainen voitti 1950 voimistelun B-sarjan Suomen-mestaruuden. Seuraavana vuonna hän voitti moniottelun SM-hopeaa.
Seuratasolla Lappalainen edusti Mikkelin Kilpa-Veikkoja.
Berndt Lindfors

Berndt Torbjörn Lindfors (21. lokakuuta 1932 Helsinki – 19. helmikuuta 2009) oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiamitalisti.
”Benne” Lindfors saavutti olympiapronssia voimistelun joukkuekilpailussa Helsingissä 1952 ja Melbournessa 1956. Kotimaassa hän edusti Helsingin Voimistelijoita ja saavutti eri telineillä seitsemän Suomen mestaruutta.
Lindfors kuoli 19. helmikuuta 2009. Hänet on haudattu Malmin hautausmaalle.
Kaino Lempinen

Kaino Lempinen (8. helmikuuta 1921 Lemu – 13. syyskuuta 2003 Turku) oli suomalainen voimistelija ja olympiamitalisti.
Lempinen saavutti olympiapronssia telinevoimistelun joukkuekilpailussa Helsingissä 1952. MM-kisoissa 1950 hän sai joukkuekilpailussa hopeaa ja osallistui myös vuoden 1954 MM-kisoihin kilpailijana. Vuoden 1958 MM-kisoissa hän toimi arvostelutuomarina.
Seuratasolla Lempinen edusti Turun Pyrkivää.
Kalevi Viskari

Kalevi Viskari (15. kesäkuuta 1928 Enso – 13. marraskuuta 2018 Vantaa) oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiamitalisti. Seuratasolla Viskari edusti Elannon Iskua ja Helsingin Voimistelijoita.
Viskari edusti Suomea Helsingin kesäolympialaisissa 1952 ja saavutti joukkuekilpailussa pronssia. Hän sijoittui 12-ottelussa 38:nneksi ja parhaalla telineellään rekillä 11:nneksi. Hypyssä hän oli 19:s, hevosella 28:s, nojapuilla 40:s, permannolla 78:s ja renkailla 90:s.
Baselin MM-kilpailuissa 1950 Viskari saavutti joukkuekilpailussa hopeaa ja sijoittui 15-ottelussa seitsemänneksi (ottelun lajeina voimistelun lisäksi 100 metrin juoksu, korkeushyppy ja seiväshyppy). Pohjoismaiden mestaruuden hän voitti rekillä ja joukkuekilpailussa vuonna 1955. Suomen mestaruuden hän voitti rekillä vuonna 1953.
Kilpauransa jälkeen ”Viski” Viskari toimi valmentajana muun muassa Suomen maajoukkueessa sekä Norjassa. Hän kilpaili uimahyppyjen ikämiessarjoissa ja saavutti EM-, PM- ja SM-mitaleja. Viskari kuoli 90-vuotiaana Vantaalla 13. marraskuuta 2018 oltuaan viimeisiä elossa olleita Helsingin kisojen suomalaisia olympiamitalisteja.
Risti (heraldiikka)

Risti on heraldiikassa yleisimpiä kuvioita. Keskiajalla, jolloin heraldiikka syntyi, olivat ristiretket ajankohtaisia ja näin risti eri muodoissaan nousi näkyvään asemaan vaakunoissa. Perusmuodossaan risti ulottuu kilven reunoihin asti, ja milloin se ei ulotu, sitä kutsutaan irtoristiksi. Hyvin samanlaiselta näyttää kreikkalainen risti, joskin se on hieman pienempi ja täsmälleen symmetrinen.
Muita ristejä.
Muita ristejä ovat muun muassa: vasararisti, kerrottu risti, kaksoisristi, patriarkanristi, venäläinen risti (ortodoksikirkko), havuristi, temppeliristi, vihkiristi, naularisti, teroitettu risti, vinoristi, Andreaksen risti (irtovinoristi), Lothringenin risti, tauristi (T:n muotoinen, toinen nimi: Antoniuksen risti), haaruristi, niilinavain ja paavinristi (kolme poikkiviivaa).
Veikko Lommi

Veikko Kristian Lommi (7. marraskuuta 1917 Vehkalahti – 20. kesäkuuta 1989 Kotka) oli suomalainen soutaja ja olympiamitalisti. Yhdessä serkkunsa Oiva Lommin ja kahden muun miehen kanssa hän oli saavuttamassa maansa ensimmäistä soudun olympiamitalia.
Veikko Lommi, kuusilapsisen perheen toiseksi nuorin, joutui isän kuoltua vuonna 1927 tekemään osansa perheen toimeentulon eteen kalastamalla ja metsätöissä. Vuonna 1936 hän meni töihin Sunilan tehtaille Kotkaan. Hiihtokilpailuissa menestys jäi nuorten SM-kisojen seitsemänteen sijaan vuonna 1938, ja Sunilan tehtaitten joukkueissa hän innostui lopullisesti soudusta.
Vuonna 1945 Kotkassa perustettiin yksinomaan soutu-urheiluun keskittynyt seura Sunilan Soutajat, johon liittyivät kaikki Karhulan ja Kotkan alueen soudusta innostuneet. Veikko Lommi muodosti serkkunsa Oiva Lommin, veljesparin Osrik ja Helge Forsberg sekä perämies Veli Aution kanssa Sunilan Soutajien perämiehellisen nelosen, joka kilpaili Lontoon 1948 olympialaisissa mutta ilman suurempaa menestystä.
Vuonna 1949 Lommin serkukset alkoivat harjoitella yhdessä Kauko Wahlsténin ja Lauri Nevalaisen kanssa. Kaksi ensimmäistä vuotta olivat tekniikan harjoittelua ja pohjakunnon luomista. "Veksa" Lommi oli nelikon ehdoton päällikkö, ja kesällä 1951 Suomessa vierailleen saksalainen valmentajan, Georg Hartungin kanssa hän laati joukkueelle kovan valmennusohjelman, joka sisälsi normaalin soudun lisäksi juoksua ja hiihtoa sekä talvella allassoutua.
Helsingin 1952 olympialaisissa "Sunilan neloset" edustivat Suomea perämiehettömässä nelosessa. Alkuerässään he sijoittuivat helposti toiseksi, mutta välierässä vene ei tahtonut pysyä oikeassa suunnassa ja suomalaiset jäivät viimeiseksi. Keräilyeränsä he voittivat ylivoimaisesti. Loppukilpailussa he epäonnistuivat lähdössä mutta olivat 500 metrin kohdalla Britannian venekunnan kanssa johdossa, ja puolimatkassa brititkin olivat jääneet taakse. Jugoslavia meni ohi 1 500 metrin kohdalla, ja Ranskakin nousi parisataa metriä ennen maalia toiseksi. Suomi hävisi Jugoslavialle 7,3 sekuntia ja Ranskalle 4,4 sekuntia ja sai pronssia. Se oli maan kaikkien aikojen ensimmäinen soudun olympiamitali.
Veikko Lommi voitti 12 Suomen mestaruutta vuosina 1940–1952. Perämiehellisen nelosen mestaruutta vuonna 1940 oli soutamassa myös hänen serkkunsa Sulo Lommi.
Veikko Lommi toimi valmentajana Suomen Soutuliitossa vuosina 1950–1962 ja oli Roomassa 1960 Suomen olympiajoukkueen valmentaja.
Oiva Lommi

Oiva Lommi (30. kesäkuuta 1922 Vehkalahti – 23. heinäkuuta 2000 Kotka) oli suomalainen kilpasoutaja ja olympiamitalisti. Yhdessä serkkunsa Veikko Lommin ja kahden muun miehen kanssa hän oli saavuttamassa maansa ensimmäistä soudun olympiamitalia.
Oiva Lommi oli kymmenlapsisen perheen viidenneksi nuorin. Hän oli nuorena innokas urheilemaan, mutta hiihtoura ei edistynyt, kun köyhällä kodilla ei ollut varaa hankkia kunnollisia suksia. Sotavuodet kuluivat rintamalla, ja sodan jälkeen hän meni töihin Sunilan tehtaille, jossa hän työskenteli vuosikymmeniä autonkuljettajana.
"Oippa" Lommi aloitti soutuharrastuksen omaksi huvikseen, mutta hänen serkkunsa Veikko Lommi houkutteli hänet vuonna 1945 perustetun soudun erikoisseuran, Sunilan Soutajien perämiehelliseen neloseen, johon Lommien lisäksi tulivat veljekset Osrik ja Helge Forsberg sekä perämies Veli Autio. Tämä venekunta kilpaili Lontoon 1948 olympialaisissa mutta ilman suurempaa menestystä.
Vuonna 1949 Lommin serkukset alkoivat harjoitella yhdessä Kauko Wahlsténin ja Lauri Nevalaisen kanssa. Kaksi ensimmäistä vuotta olivat tekniikan harjoittelua ja pohjakunnon luomista. Kesällä 1951 Suomessa vieraili saksalainen valmentaja Georg Hartung, ja yhdessä nelikon johtohahmon, Veikko Lommin kanssa hän laati heille kovan valmennusohjelman, joka sisälsi soudun lisäksi oikeita lihaksia vahvistavaa juoksua ja hiihtoa. Talvella harjoitettiin tekniikkaa allassoudulla.
Helsingin 1952 olympialaisissa Lommit, Wahlstén ja Nevalainen sijoittuivat perämiehettömän nelosen alkuerässä helposti toiseksi, mutta välierässä vene ei pysynyt kurssillaan ja suomalaiset jäivät viimeiseksi. Keräilyeränsä he voittivat ylivoimaisesti. Loppukilpailussa suomalaiset epäonnistuivat lähdössä mutta olivat 500 metrin kohdalla Britannian venekunnan kanssa johdossa, ja puolimatkassa brititkin olivat jääneet taakse. Jugoslavia meni ohi 1 500 metrin kohdalla, ja Ranskakin nousi parisataa metriä ennen maalia toiseksi. Suomi hävisi Jugoslavialle 7,3 sekuntia ja Ranskalle 4,4 sekuntia ja sai pronssia. Se oli maan kaikkien aikojen ensimmäinen soudun olympiamitali.
Oiva Lommi oli näistä "Sunilan nelosista" kookkain, 183-senttinen ja 90-kiloinen. Suomen mestaruuksia hän saavutti eri luokissa yhteensä 11 kappaletta. Vuoden 1952 jälkeen hän lopetti soutu-uransa.
Oiva Lommin serkuista myös Sulo Lommi voitti soudussa Suomen mestaruuden (perämiehellisessä nelosessa 1940).
Kauko Wahlstén

Kauko Vilhelm Wahlstén (9. joulukuuta 1923 Kymi – 9. toukokuuta 2001 Kotka) oli suomalainen kilpasoutaja. Hän oli yksi neljästä miehestä, jotka saavuttivat ensimmäisinä suomalaissoutajina olympiamitalin.
Nuorena ”Kiko” Wahlstén voitti hiihdossa kansakoulupiirin mestaruuksia, armeija-aikana varuskunnan mestaruuksia ja sota-aikana komppanian mestaruuksia Syvärillä. Vielä maaliskuussa 1953 hän hiihti Karhulassa kovassa kansallisessa seurassa neljänneksi. Vuonna 1947 hän meni töihin Sunilan tehtaille Kotkaan ja siirtyi siellä soudun pariin. Vuoden 1948 hän souti yksikköä ilman kummempaa menestystä.
Vuonna 1949 Sunilan Soutajien Veikko Lommi, Kauko Wahlstén, Oiva Lommi ja Lauri Nevalainen alkoivat harjoitella yhdessä. Kaksi ensimmäistä vuotta olivat tekniikan harjoittelua ja pohjakunnon luomista. Kesällä 1951 Suomessa vieraili saksalainen valmentaja Georg Hartung, ja yhdessä Veikko Lommin kanssa hän laati nelikolle kovan valmennusohjelman, joka sisälsi soudun lisäksi oikeita lihaksia vahvistavaa juoksua ja hiihtoa. Talvella harjoitettiin tekniikkaa allassoudulla.
Helsingin 1952 olympialaisissa Lommit, Wahlstén ja Lauri Nevalainen sijoittuivat perämiehettömän nelosen alkuerässä helposti toiseksi, mutta välierässä vene ei pysynyt kurssillaan ja suomalaiset jäivät viimeiseksi. Keräilyeränsä he voittivat ylivoimaisesti. Loppukilpailussa suomalaiset epäonnistuivat lähdössä mutta olivat 500 metrin kohdalla Britannian venekunnan kanssa johdossa, ja puolimatkassa brititkin olivat jääneet taakse. Jugoslavia meni ohi 1 500 metrin kohdalla, ja Ranskakin nousi parisataa metriä ennen maalia toiseksi. Suomi hävisi Jugoslavialle 7,3 sekuntia ja Ranskalle 4,4 sekuntia ja sai pronssia. Se oli maan kaikkien aikojen ensimmäinen soudun olympiamitali.
Wahlstén voitti urallaan viisi Suomen mestaruutta ja kolme SM-hopeaa sekä yhden hopean Pohjoismaitten mestaruuskilpailuissa. Soutu-uransa hän lopetti vuonna 1954 mutta jatkoi lajin parissa kilpaveneiden rakentajana. Hänen veljensä Veijo Wahlstén voitti soudun kevyen nelosen Suomen mestaruuden vuonna 1954.