tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Perinnebiotooppi

 
Perinnebiotooppi tarkoittaa perinteisten elinkeino- sekä maankäyttötapojen muovaamia luontotyyppejä, joilla esiintyy uhanalaisia lajeja. Esimerkiksi niityt, kedot, ahot ja metsälaitumet ovat perinnebiotooppeja. Perinnebiotoopista käytetään myös termejä puolikulttuuribiotooppi ja puolikulttuurimaisema. Perinnemaisema on laajempi käsite: perinnemaisemat jaetaan perinnebiotooppeihin ja rakennettuihin perinnemaisemiin. Perinnebiotooppialueella on aina arvokasta kasvillisuutta. Aikaisemmin esimerkiksi karjanlaidunnuksen ansiosta avoimina ja valoisina pysyneet perinnebiotoopit kasvavat helposti umpeen ja metsittyvät, ellei niitä hoideta. Hoitotapoja ovat laidunnuksen lisäksi raivaukset ja niitto.
Perinnebiotooppien luokittelu.
Suomalaisia tämänhetkisiä perinnebiotooppeja ja niiden alatyyppejä:
Viimeisten sadan vuoden aikana perinnebiotooppien määrä Suomessa on romahtanut alle prosenttiin ja useimmat perinnebiotoopit ovat uhanalaisia. Kasvi- ja eläinlajistoltaan perinnebiotoopit ovat monipuolisimpia luontotyyppejämme, ja niiden taantuminen on siksi vakava ongelma luonnon monimuotoisuudelle. Perinnebiotooppien eliölajeista 22 % eli 338 lajia on luokiteltu valtakunnan tasolla uhanalaisiksi.
Perinnebiotooppien kartoitus.
Suomen ympäristökeskus teki vuosina 1992–1998 perinnemaisemainventoinnin, jossa tunnistettiin 3694 arvokasta perinnebiotooppikohdetta, kokonaispinta-alaltaan noin 18 640 hehtaaria. Näistä puustoisia perinneympäristöjä oli runsaat 40 %, joista puolestaan metsälaitumia oli 29 %, hakamaita 19 % ja kaskimetsiä 2 %. Lehdesniityt olivat hyvin harvinaisia. Monet metsälaitumet ovat jo muuttuneet metsämaiksi luonnonvaikutuksesta.
Perinnebiotoopit jaoteltiin valtakunnallisesti, maakunnallisesti ja paikallisesti arvokkaisiin kohteisiin. Valtakunnallisesti arvokkaita perinnebiotooppikohteita oli 209 ja ne kattoivat 4 275 hehtaarin alueen. Noin puolet, 10 000 ha, näistä perinnebiotoopeista on aktiivisen hoidon kohteina.
Perinnebiotooppeja maakunnittain.
Varsinais-Suomen maakunnassa kartoitettiin SYKE:n inventoinnissa 39 valtakunnallisesti arvokasta perinnebiotooppia 1 573 ha:n alueella. Etelä-Karjalan maakunnan alueella oli kaksi valtakunnallista kohdetta kuuden hehtaarin alueella.
Päijät-Hämeessä oli 101 kohdetta 576 ha:n alueella, näistä valtakunnallisesti arvokkaita 10 (108 ha), maakunnallisesti arvokkaita 36 (253 ha), paikallisesti arvokkaita 55 (215 ha). Kohteet käsittivät kallioketoja, ketoja, tuoreita niittyjä, rantaniittyjä, hakamaita, kaskimetsiä, ja muita. Hämeen maakunnassa oli 134 kartoitettua kohdetta, jotka kattoivat 501 ha.
Asim Ferhatović Hase Stadium

Asim Ferhatović Hase Stadium (ent. Olimpijski Stadion Koševo) on monikäyttöinen stadion Sarajevossa Bosnia ja Hertsegovinassa. Se muistetaan ehkä parhaiten vuoden 1984 talviolympialaisten olympiastadionina. Stadion avattiin vuonna 1952, ja sitä remontoitiin ja laajennettiin vuonna 1984 olympialaisia varten.
Nykyään stadionia käytetään enimmäkseen jalkapallossa, sillä se toimii sekä Bosnia ja Hertsegovinan jalkapallomaajoukkueen että FK Sarajevon kotikenttänä.
Stadion on nimetty Asim Ferhatovićin, jugoslavialaisen jalkapalloilijan mukaan.
Maakunnanvoudinvirasto

Maakunnanvoudinvirasto () oli vuonna 1980 toimintansa aloittanut oikeusministeriön alainen virasto, joka toimi ulosottoviranomaisena ja rikostuomioiden täytäntöönpanoviranomaisena Ahvenanmaan maakunnassa. Ulosottomiehenä maakunnassa toimi maakunnanvouti, ja hänen apunaan ulosottoapulainen. Ulosottoapulainen toimi myös haastemiehenä. Maakunnanvoudinvirastossa voi olla myös kanslianhoitaja, kanslisti, apulaiskanslisti ja toimistoapulainen.
Maakunnanvoudin nimitti oikeusministeriö ja ulosottoapulaisen Ahvenanmaan maakunnan lääninhallitus. Muut työntekijät nimitti maakunnanvouti. Ennen viraston perustamista ulosottoasioita hoitivat maakunnan nimismiehet ja Maarianhaminan maistraatti.
Maakunnanvoudinvirasto lakkautettiin 1. joulukuuta 2020, jolloin muodostettiin valtakunnallinen Ulosottolaitos.
Selbu

Selbu on kunta Trøndelagin läänissä Norjassa. Kunnalla on maapinta-alaa 1 140 neliökilometriä, ja asukkaita vuoden 2024 alussa 4 216.
Selbun kunta perustettiin vuonna 1838. Tydalin kunta erotettiin siitä 1901. Selbun hallinnollinen keskus on Mebonden.
Selbussa ilmestyy paikallislehti "Selbyggen".
Blessthefall

Blessthefall on yhdysvaltalainen post-hardcorea, screamoa ja metalcorea yhdistelevä yhtye Arizonan Phoenixista. Heidän esikoisalbuminsa "His Last Walk" julkaistiin 10. huhtikuuta 2007.
Historia.
Blessthefallin alkuperäiseen kokoonpanoon kuuluivat kitaristit Mike Firsby ja Miles Bergsma sekä rumpali Matt Traynor, laulaja Craig Mabbitt ja basisti Jared Warth. Kitaristi Eric Lambert liittyi yhtyeeseen vuonna 2005 korvaamaan Bergsman, joka lähti opiskelemaan Berklee College of Musiciin Bostoniin. Yhtye julkaisi kolmiraitaisen EP:n vuoden 2005 puolivälissä.
Blessthefallin esikoisalbumi "His Last Walk" julkaistiin 10. huhtikuuta 2007. Albumia on myyty yli 65 000 kappaletta. Yhtyeen ensimmäisen Euroopan-kiertueen aikana loppuvuodesta 2007 laulaja Craig Mabbitt päätti lähteä yhtyeestä. Syyskuussa 2008 Mabbittin seuraajaksi julkistettiin aiemmin Take The Crown -yhtyeessä laulanut Beau Bokan.
Toukokuussa 2009 Blessthefall teki levytyssopimuksen Fearless Recordsin kanssa, ja "Witnessiksi" nimetty toinen albumi ilmestyi saman vuoden lokakuussa. Sitä seurasivat "Awakening" lokakuussa 2011 ja "Hollow Bodies" elokuussa 2013.
Juho Saarenheimo

Juho Saarenheimo (30. heinäkuuta 1896 Muolaa – 30. huhtikuuta 1947) oli suomalainen suojeluskuntaupseeri ja liikemies. Hänen vanhempansa olivat metsätyönjohtaja Juho Saarenheimo ja Vilhelmiina Juhontytär. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Lempi Aili Maria Kiviluodon kanssa. 
Opinnot.
Saarenheimo kävi kansakoulun ja Viipurin kauppakoulua vuosina 1914 – 1915. Hän suoritti 2. Divisioonan tiedonantokurssin vuonna 1919 ja alue- ja paikallispäälliköiden täydennyskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1922.
Jääkärikausi.
Tämä muolaalainen konttoristi liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 30. tammikuuta 1916 ja otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hän oli keuhkotaudin takia kuusi kuukautta hoidettavana Lyypekin reservisairaalassa, josta hänet siirrettiin 8. maaliskuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon, mistä hänet laskettiin 13. maaliskuuta 1917 siviilitöihin. Hän palasi takaisin pataljoonaan tammikuussa 1918.
Suomen sisällissota.
Hän saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan Joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan ja otti osaa Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Saarenheimo palveli sisällissodan jälkeen edellä mainitusta joukko-osastosta muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, jolla myöhemmin on ollut nimet Jääkäripataljoona n:o 2, Pohjolan jääkäripataljoona ja Kajaanin sissipataljoona. Pataljoonassa hänet oli sijoitettu 1. komppaniaan. Hänet siirrettiin 13. lokakuuta 1918 Vuoristoprikaatin miinanheittäjäosastoon ja 15. tammikuuta 1919 alkaen 2. Divisioonan miinaheittäjäkomppaniaan. Armeijasta hän erosi 25. kesäkuuta 1919 vai liittyäkseen 1. huhtikuuta 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, missä hän toimi yhdysupseerina 1. pataljoonassa 15. elokuuta 1919 saakka. Sotaretkeltä palattuaan hän astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hän toimi paikallispäällikkönä Säiniöllä 1. lokakuuta 1919 -30. syyskuuta 1921 välisen ajan ja Valkealassa 1. lokakuuta 1921 – 30. kesäkuuta 1923 välisen ajan. Armeijan palvelukseen hän astui toistamiseen 1. helmikuuta 1925 koulutusaliupseeriksi Suomen valkoisen kaartin .8. komppaniaan, missä hän palveli 15. helmikuuta 1926 saakka, jonka jälkeen hänet siirrettiin varusmestariksi 15. syyskuuta 1926 Rannikkotykistörykmentti 2:n 1. patteristoon, missä hän palveli 15. syyskuuta 1927 saakka, jonka jälkeen erosi armeijasta ja siirtyi liikemieheksi Hän oli vuodesta 1930 alkaen keuhkotaudin takia työhön kykenemätön.
Annie-gaala 1976

Annie-gaala 1976 oli viidettä kertaa järjestetty palkintogaala, jossa jaettiin vuotuiset Annie-palkinnot vuoden 1976 parhaille animaatioiden tekijöille.
Voittajat.
Voittajat lihavoituna:
Annie-gaala 1977

Annie-gaala 1977 oli viidettä kertaa järjestetty palkintogaala, jossa jaettiin vuotuiset Annie-palkinnot vuoden 1977 parhaille animaatioiden tekijöille. Gaalan aikana palkittu Mel Blanc oli ensimmäinen henkilö, joka palkittiin äänityöstään animaation parissa.
Voittajat.
Voittajat lihavoituna:
Sinikka Linkomies-Pohjala

Sinikka Sorella Linkomies-Pohjala (o.s. Linkomies, ent. Karhuvaara; 13. marraskuuta 1929 Helsinki – 27. tammikuuta 2000 Pori) oli suomalainen Kokoomuksen kansanedustaja.
Linkomies-Pohjala valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1957 ja työskenteli ruotsin kielen vanhempana lehtorina Arkadian yhteislyseossa vuosina 1954–1969. Eduskuntaan hänet valittiin Kansallisen Kokoomuksen edustajana Helsingin vaalipiiristä vuonna 1970. Hänen kansanedustajauransa kesti vuoteen 1983 ja hän toimi erityisesti laki-, ulkoasiain- ja sivistysvaliokunnissa. Vuosina 1973–1980 hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen.
Sinikka Linkomies-Pohjalan isä oli pääministerinäkin toiminut Helsingin yliopiston rehtori ja kansleri Edwin Linkomies. Hän oli vuosina 1952–1979 naimisissa Kai Karhuvaaran kanssa. Perheen pojista Lauri ja Pekka Karhuvaara ovat tunnettuja toimittajia. Vuodesta 1983 kuolemaansa saakka Linkomies-Pohjala oli aviossa kansanedustaja Toivo T. Pohjalan kanssa.
Annie-gaala 1978

Annie-gaala 1978 oli seitsemättä kertaa järjestetty palkintogaala, jossa jaettiin vuotuiset Annie-palkinnot vuoden 1978 parhaille animaatioiden tekijöille.
Voittajat.
Voittajat lihavoituna:
Annie-gaala 1979

Annie-gaala 1979 oli kahdeksatta kertaa järjestetty palkintogaala, jossa jaettiin vuotuiset Annie-palkinnot parhaille animaatioiden tekijöille heidän elämäntyöstään.
Voittajat.
Voittajat lihavoituna:
Harald Tammer

Harald Tammer (9. tammikuuta 1899–6. kesäkuuta 1942) oli virolainen toimittaja, yleisurheilija ja painonnostaja.
Tammer, joka oli osallistunut vapaaehtoisena Viron vapaussotaan (1918–1920), kilpaili 1920 Antverpenin olympialaisissa kuulantyönnössä ja sijoittui kuudenneksi. Hän toimi myös Viron joukkueen lipunkantajana. Kaksi vuotta myöhemmin kotikaupungissaan Tallinnassa käydyissä painonnoston MM-kilpailuissa Tammer voitti raskaan sarjan (yli 82,5 kg) kultamitalin. 1924 Pariisin olympialaisissa hän saavutti painonnostosta pronssia raskaasta sarjasta ja sijoittui 12. sijalle kuulantyönnössä. Hän osallistui myös 1928 ja 1936 kesäolympialaisiin.
Välissä Tammer oli valmistunut pariisilaisesta "École libre des sciences politiques" -oppilaitoksesta, työskenteli toimittajana ja vuosina 1933–1940 Eesti Päevalehden päätoimittajana. Hän toimi myös Tallinnan Rotary-klubin puheenjohtajana. Helmikuussa 1941 Tammer joutui venäläisten vangiksi. Häntä syytettiin virolaisten vakoojaksi. Hänet karkotettiin Siperiaan kymmeneksi vuodeksi, mutta hän ei koskaan palannut takaisin. Tammer kuoli seuraavana vuonna vankileirillä Nižni Novgorodin alueella.
Damon Knight Memorial Grand Master Award

Damon Knight Memorial Grand Master Award on Science Fiction and Fantasy Writers of America -järjestön (SFWA) jakama palkinto. Se jaetaan elämäntyöstä elossa olevalle tieteis- tai fantasiakirjailijalle. Ehdotuksen palkinnon saajasta tekee järjestön puheenjohtaja. Palkinto ei ole varsinaisesti Nebula-palkinto, mutta se luovutetaan samassa palkintogaalassa.
Alun perin palkinto oli nimeltään Grand Master Award, mutta vuonna 2002 se nimettiin uudelleen samana vuonna edesmenneen SFWA:n perustajan ja ensimmäisen puheenjohtajan Damon Knightin mukaan.
Palkitut.
Vuoteen 1995 saakka palkintojen määrä oli rajoitettu kuuteen per vuosikymmen.
Puistotalvijuurekas

Puistotalvijuurekas ("Flammulina velutipes") on lehtipuiden rungoilla kasvava sienilaji, joka kestää hyvin pakkasia. Puistotalvijuurekas suosii raitaa ja muita pajuja ("Salix"), joskus myös lehmusta. Sieni esiintyy myöhäissyksystä kevääseen saakka. Sienen lakki on kellanruskea, noin 2-5 cm kokoinen, usein hyvin limainen, jalka 5–10 cm pitkä ja heltat kellanvalkoiset. Puistotalvijuurekas on hyvä ruokasieni. Puistotalvijuurekas kuuluu lahottajiin, ja sen voi sekoittaa muihin lahopuulla kimppuina kasvaviin sieniin, kuten lahokoihin ("Hypholoma") ja helokoihin ("Pholiota").
Puistotalvijuurekas kuuluu talvijuurekkaiden sukuun ("Flammulina"). Vielä 2000-luvulle asti ajateltiin, että se on sukunsa ainoa edustaja Suomessa. Lajin suomenkielinen nimi oli tuolloin yksinkertaisesti "talvijuurekas". Myöhemmin on kuitenkin paljastunut, että Suomessa on useita talvijuurekaslajeja, joiden erot ovat pääosin mikroskooppisia. Itä-Aasiassa suosittu "enokitake" luokiteltiin vuoteen 2018 samaksi lajiksi puistotalvijuurekkaan kanssa, mutta nykyään se tunnetaan omana lajinaan, viljelytalvijuurekkaana ("Flammulina filiformis").
Pintavesi

Pintavesi on vesialueilla, kuten joissa ja järvissä, oleva maanpäällisen veden pintaosa. Pintaveden alapuolella on syvä vesi, jota on merissä monta kerrosta. Pintaveden ulkopuolellisiin vesistön osiin kuuluvat maan pinnalta maahan imeytyneestä vedestä koostuva pohjavesi ja muut maanalaiset vedet, joita ovat maanalainen joki ja maanalainen järvi. Pintaveteen on liuennut ilmaa ja sen kovuus on yleensä alhainen. Pintaveden lämpötila vaihtelee runsaasti vuodenajan mukaan: kesällä pintavesi on lämmintä ja talvella kylmää.
Pintavesiä voidaan luokitella niiden ekologisen ja kemiallisen tilan mukaan. Ekologisessa luokittelussa vettä tarkastellaan ensisijaisesti sen biologisten laatutekijöiden kuten levien, kasvien ja eläinten valossa. Arvioinnissa otetaan tällöin huomioon myös veden laatutekijät kuten pH-arvo ja näkösyvyys. Kemiallista tilaa arvioidaan tutkimalla pintavedessä esiintyviä kemiallisten aineiden pitoisuuksia. Kaivostoimintaa tai muuta teollisuustoimintaa suunniteltaessa otetaan huomioon toiminnan vaikutukset låhistöllä sijaitseviin pintavesiin. Tällöin otetaan huomioon vesistön biologiset, hydrologiset ja morfologiset tekijät ja huomioon otettaviin seikkoihin kuuluvat patojen vaikutukset ympäristöön.
Pintavesien lämpötiloja tarkkaillaan vesien ollessa sulana yleensä ranta-alueilla. Lämpötilat tarkastetaan aamuisin. Suurten järvien lämpötiloja arvioidaan ja ennustetaan satelliittien kautta.
Marja-Leena Sukula

Marja-Leena Sukula (o.s. Tyllinen, 12. huhtikuuta 1946 Järvenpää – 25. tammikuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen itseoppinut viihdetaiteilija.
Sukulan tunnetuin roolihahmo oli laitapuolen kulkija Kassi-Alma, jota hän esitti kolmenkymmenen vuoden ajan ympäri Suomea ja lisäksi suomalaisyhteisöille Espanjassa ja Australiassa. Televisiossa Kassi-Alma tuli tutuksi 1990-luvulla TV2:n viihdesarjassa "Kansan huvit". Televisiossa Sukula oli esiintynyt jo 1970-luvulla. Hänen muita roolihahmojaan olivat iskelmätähti Mailis Sulka ja mustalaisnainen Miranda, jotka Kassi-Alman tavoin olivat hänen itsensä kehittelemiä.
Sukula voitti vuonna 1978 Nuoret kyvyt -kilpailun. Vuonna 1994 Esiintyvät taiteilijat ry valitsi hänet vuoden viihdetaiteilijaksi. Hän oli kokki Jyrki Sukulan äiti.
Sukula kuoli nukkuessaan 25. tammikuuta 2000 vain 53-vuotiaana. Kuolinsyyksi paljastui aortan repeämä
Bekzat Sattarhanov

Bekzat Sejilhanuly Sattarhanov (; 4. huhtikuuta 1980 Šymkent, Kazahstanin SNT, Neuvostoliitto – 31. joulukuuta 2000 Šymkent, Kazakstan) oli kazakstanilainen nyrkkeilijä ja olympiavoittaja.
Sattarhanov voitti kultamitalin höyhensarjassa (alle 57 kg) vuoden 2000 Sydneyn olympialaisissa voitettuaan loppuottelussa amerikkalaisen Ricardo Juarezin. 
Sattarhanov kuoli uudenvuoden aattona 2000 auto-onnettomuudessa.
Puistoherkkusieni

Puistoherkkusieni ("Agaricus bitorquis") on valkoinen tienvarsilla, puistoalueilla, nurmikoilla ja puutarhoissa viihtyvä herkkusienilaji. Sen heltat ovat ensin punaiset, sitten tummanruskeat. Jalka on valkoinen. Sieni on hyvä ruokasieni, mutta saattaa kerätä raskasmetalleja. Jalka on valkoinen ja siinä on kaksi rengasta. Sienen lakki on usein hiekkainen, koska se on kehittynyt jo maassa.
Viljelyherkkusieni on herkkusienistä eniten myyty laji maailmassa, puistoherkkusientäkin on kokeiltu viljellä. Kaupassa myytävät valkoiset vaaleahelttaiset herkkusienet ovat keskenkasvuisina poimittuja, koska kuluttajat eivät suosi tummahelttaisia sieniä.
Agaricus essettei

Agaricus essettei on valkoinen kuusen seurassa viihtyvä herkkusienilaji. Sienen lakki on silkinvalkoinen, ja kosketettaessa siihen muodostuu keltaisia täpliä. Sienen jalka on valkoinen. Heltat ovat aluksi punertavat, myöhemmin tummanruskeat. Lajia on pidetty melko yleisenä Suomen kuusimetsissä, mutta Suomen Lajitietokeskuksen mukaan "Agaricus essettei" ei ole suomalainen laji. Laji tunnettiin aiemmin nimellä kuusiherkkusieni, mutta nykyään kyseistä nimeä käytetään lajista "Agaricus sylvicola".
Kuusiherkkusieni

Kuusiherkkusieni eli anisherkkusieni ("Agaricus sylvicola", syn. "Agaricus silvicola") on valkoinen tai kellertyvä herkkusienilaji. Sen jalka on iso ja renkaallinen, heltat ovat aluksi punertavat ja myöhemmin ruskeat. Sieni viihtyy melko yleisenä seka- ja havumetsissä koko Suomessa. Anisherkkusieni on hyvän makuinen ja siten herkullinen ruokasieni.
Sieni on hyvä ruokasieni, mutta se kerää itseensä niin paljon ympäristömyrkkyjä, esimerkiksi elohopeaa, ettei säännöllistä pitkäaikaista käyttöä suositella, eikä sitä pidä kerätä alueilta, joilla liikenne ja teollisuus päästävät paljon raskasmetalleita. 
Kokemattoman sienestäjän ei tule kerätä tätä sientä, koska se muistuttaa tappavan myrkyllistä valkokärpässientä. Nämä sienet voi erottaa siitä, että valkokärpässienen heltat ovat pysyvän valkoiset, kuusiherkkusienellä ne tummuvat myöhemmällä iällä tumman itiöpölynsä vuoksi. Valkokärpässienen itiöpöly on valkoista. Ne voi kokenut erottaa myös hajusta: valkokärpässieni tuoksuu raa'alta perunalta, kuusenherkkusieni anikselta.
Tapionherkkusieni

Tapionherkkusieni ("Agaricus sylvaticus") on ruskeasuomuinen, vaalealakkinen herkkusienilaji. Sen heltat ovat aluksi vaaleanharmaat, vanhemmilla sienillä tummanruskeat. Jalka on harmaanpunertava ja siinä on rengas. Lakki on valkoinen ja ruskeiden suomujen peittämä. Sieni kasvaa kuusikoissa kautta Suomen. Se on hyvä ruokasieni.
Siroherkkusieni

Siroherkkusieni ("Agaricus dulcidulus") on valkoinen tai viininpunanvärinen, pienten violettien suomujen peittämä herkkusienilaji. Sen heltat ovat ensin vaaleat, myöhemmin lihanpunaiset ja lopulta mustat. Jalka on valkoinen ja siinä on kaksinkertainen rengas. Sieni kasvaa havu- ja lehtipuiden seurassa metsissä ja metsänreunoissa kohtalaisen harvinaisena koko Suomessa. Se on hyvä ruokasieni.
Haisuherkkusieni

Haisuherkkusieni eli meriherkkusieni ("Agaricus bernardii", syn. "A. maleolens") on Suomessa kasvava myrkyllinen herkkusienilaji. Haisu- ja meriherkkusientä pidettiin aiemmin eri lajeina, mutta nykykäsityksen mukaan on kyse yhdestä lajista. Se muistuttaa syötäviä herkkusieniä, mutta sienen tunnistaa tympeästä hajustaan. Sen lakki on valkoinen tai vaaleanruskea. Jalka on vaalea ja heltat ovat aluksi lihanpunaiset ja myöhemmin tummanruskeat. Sieni on lievästi myrkyllinen ja saattaa aiheuttaa vatsanväänteitä. Sieni myös maistuu pahalta. 
Ennen meriherkkusienenä tunnettu muoto kasvaa merenrantojen niityillä ja sisämaan tienvarsilla. Sieni on kohtalaisen harvinainen koko Suomessa.
Punainen kirja

Punainen kirja on raportti, johon on koottu tieto eliölajien uhanalaisuudesta ja niiden uhanalaisuusluokituksesta.
Kansainvälistä Punaista listaa eli Punaista kirjaa julkaisee Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN. Sitä on julkaistu vuodesta 1994 alkaen. Vuoden 2012 versiossa on käsitelty yli 60 000 lajin uhanalaisuustilanne.
Suomen luonnosta arviointeja on tehtyjä viisi; kolme niistä noudattaen kansainvälisen luonnonsuojeluliiton IUCN:n ohjeita. Arvioinnit on tehty vuosina 1986, 1992, 2000, 2010 ja .
Shaun Cashman

Shaun Cashman on yhdysvaltalainen animaattori ja Annie-palkittu ohjaaja, joka aloitteli uraansa ääntennauhoittajana ennen kuin pääsi 1990-luvun alussa Simpsoneihin hahmojen sommittelijaksi. Sarjan jälkeen Cashman on toiminut enimmäkseen ohjaajana muun muassa Kukkulan kuninkaassa ja The Grim Adventures of Billy &amp; Mandyssa.
Pyhän Laurin kirkon rauniot

Pyhän Laurin kirkko Hämeenkoskella oli suomalainen keskiaikainen harmaakivikirkko. Kirkko on todennäköisesti rakennettu vuosien 1510 ja 1560 välisenä aikana. ja se rakennettiin palvelemaan vuonna 1410 perustettua Kosken seurakuntaa. Seurakunta liittyi kuitenkin jo 1540 kappeliseurakunnaksi Lammin seurakuntaan. Kirkko jäi pois käytöstä 1600-luvulla ja raunioitui. Uusi Hämeenkosken kirkko on noin puolen kilometrin päässä idässä.
Poikkeuksellista kirkossa oli sen kahdeksankulmainen pohjakaava, toinen vastaavanlainen tunnetaan Rengosta. Tiedossa ei ole, onko kirkossa ollut kivistä sakaristoa, asehuonetta tai muita runkohuoneessa ulkonevia osia. Runkohuoneen on päätelty olleen pitkänomainen.
Kirkon tuhoutumisen syytä ei tarkkaan tiedetä. Vuonna 1705 tehtyyn karttaan kirkko oli merkitty vanhaksi. Turun yliopiston vuosien 1996–1997 tutkimusten raportissa todettiin, että kirkko ei tuhoutunut tulipalossa. Kirkon hylkäämisen yhtenä syynä pidetään uskonpuhdistusta ja toisaalta maaperää kirkon ympärillä. Keskiajan lopulla kirkko on ollut länsisivua lukuun ottamatta veden ympäröimä ja maaperä on ollut syvältä routaantuvaa. Kirkon kahdeksankulmainen muoto on edesauttanut vaurioiden syntymistä muureihin – nelikulmainen rakennus olisi kestänyt perustusten liikkumisen aiheuttaman rasituksen paremmin. Kirkon raunioituminen ja hylkääminen on todennäköisesti tapahtunut 1500-luvun lopun ja noin vuoden 1650 välisenä aikana. 
Kirkon raunion havaitsi ensimmäiseksi arkeologi Hjalmar Appelgren 1890-luvulla. Raunioilla tehtiin vuodesta 1962 arkeologisia kaivauksia Henrik Liliuksen ja myöhemmin Jussi-Pekka Taavitsaisen johdolla.
Katso myös.
Hämeenkosken kirkko
Matkamuistoja – kaikki singlet 1978–2003

Matkamuistoja – kaikki singlet 1978–2003 on suomalaisen Leevi and the Leavings -yhtyeen kokoelma-boxi, joka julkaistiin 22. lokakuuta 2008. Kokoelma sisältää 5 CD:tä ja 98 kappaletta sekä yhden DVD-levyn.
Julkaisu debytoi Suomen virallisen listan sijalla 15, ja se pysyi listalla yhteensä 13 viikkoa.
Kappaleet.
Levy 1
Levy 3
Levy 5
Levy 2
Levy 4
Levy 6 DVD
Frank Caliendo

Franklin ”Frank” Caliendo (s. 19. tammikuuta 1974) on yhdysvaltalainen koomikko, joka tunnetaan parhaiten imitaatioistaan ohjelmassa Mad Tv. Hän esiintyi myös ohjelmassa FOX NFL Sunday. Nykyään Caliendolla on oma sarja Frank Tv, jota esitetään Yhdysvalloissa PBS-kanavalla. Tunnetuimmat hänen imitaatioistaan ovat George W. Bush ja John Madden.
Ura.
Frank Caliendo syntyi Chicagossa, Illinoississa ja kasvoi Waukeshassa, Wisconsinssa. Caliendo aloitti esiintymisensä stand-up-koomikkona paikallisella komediaklubilla. Hänen tv-debyyttinsä oli vuosina 2000–2001 sketsikomedia-sarjassa Hype. Sen jälkeen hän on tehnyt monia stand-up -esiintymisiä televisio-ohjelmissa, esimerkiksi Late Show with David Lettermanissa ja Late Night with Conan O'Brienissa. 
Caliendo liittyi Mad Tv:n näyttelijäjoukkoon vuonna 2001, ohjelman seitsemännen tuotantokauden alkaessa. Ennen lähtöään Mad Tv:stä vuonna 2006, Caliendo ehti olemaan mukana kaikkiaan 117:n jakson kuvauksissa. Tunnetuin Caliendon ohjelmassa esittämistä imitaatioista on John Madden.
Caliendo aloitti oman sketsikomedia-sarjansa marraskuussa 2007. Frank juontaa ohjelman ja esiintyy sketseissä meikattuna.
Brunssum-vaihe

Brunssum-vaihe oli plioseenikautinen stratigrafinen vaihe Luoteis-Euroopassa. Se on saanut nimensä hollantilaisen kivihiilikaivospaikkakunnan Brunssumin mukaan. Se vastasi osapuilleen laajemmin käytettyä alaplioseenin Zancla-vaihetta. Vaihe oli noin 5,6–3,4 miljoonaa vuotta sitten tai toisen arvion mukaan noin 5–3,2 miljoonaa vuotta sitten.
Brunssum oli ilmastoltaan vaihteleva. Kausi oli hyvin lämmin pariin otteeseen, joiden välissä viileni huomattavasti. "Sequoia" oli kauden alussa ja lopussa hyvin yleinen, ja varsinkin alkulämpöhuippu oli hyvin lämmin. Lämpimimpinä vaiheina myös suosypressi ("Taxodium") ja "Nyssa" olivat yleisiä.
Aivan kauden lopussa lämmin lajisto harvinaistui romahdusmaisesti, "Sequoia" hävisi ja "Taxodium" kävi hyvin harvinaiseksi. Samoihin aikoihin lepät yleistyivät ja männyt harvinaistuivat.. Kanervat ("Ericaceae") ja tuulipölytteiset ruohokasvit yleistyivät.
Brunssum-vaihetta edelsi ainakin lopultaan yleensä viileämpi Suster-vaihe , jota taas edelsi ylämioseeni . Brunssumia seurasi Luoteis-Euroopan Reuver-vaihe (yleisemmin Piacenza-vaihe).
Scott Glenn

Theodore "Scott" Glenn (s. 26. tammikuuta 1941 Pittsburgh, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen näyttelijä. 
Glenn on näytellyt niin elokuvissa kuin televisiossakin aina 1960-luvulta lähtien, mutta suuren yleisön tietoisuuteen hän tuli vuonna 1991 Jonathan Demmen ohjaamasta menestyselokuvasta "Uhrilampaat", jossa hänellä on merkittävä rooli FBI-johtaja Jack Crawfordina. Lisäksi Glenn muistetaan muun muassa elokuvista "Ilmestyskirja. Nyt" (1979), "Silverado" (1985), "Punaisen lokakuun metsästys" (1990), "Rajaton valta" (1997), "Vertical Limit" (2000), "Training Day" (2001), "Medusan sinetti" (2007) ja "Medusan perintö" (2012) sekä Keppinä, Daredevilin mentorina, Marvel Televisionin Netflix-sarjoista "Daredevil" (2015–2016) ja "The Defenders" (2017). 
Glenn oli arvostetun japanilaisen näyttelijän Toshirō Mifunen läheinen ystävä.
Elias Magnus Fries

Elias Magnus Fries (1794−1878) oli ruotsalainen kasvi- ja sienitieteilijä ja ruotsalaisen sienitieteen isä. 
Fries opiskeli ja toimi myöhemmin professorina Lundin yliopistossa. Friesiä pidetään yhtenä modernin sienten luokittelun isänä yhdessä Christian Hendrik Persoonin kanssa. Hän käytti itiöiden väriä ja myöhemmin urallaan myös mikroskoopin avulla näkyvää itiöiden kiinnittymisen rakennetta perustana sienten taksonomian määrittämisessä.
Friesin kirja "Systema mycologicum" (1821–1822) on sienten nimistön perusteos. Nimien antoperiaatteita säätelee International Code of Botanical Nomenclature.
Sienten tai kasvien tieteellisen nimen jälkeen käytettävä määrittäjän lyhenne Fr. tai Fries tarkoittaa Friesiä. Friesin määrittämiä lajeja ovat muun muassa korvasieni, kantarelli, suppilovahvero ja koivunpunikkitatti, jonka toinen auktori, yhdysvaltalainen Walter Snell siirsi kivitateista punikkitatteihin.
Arena Zagallo

Arena Zagallo on suunnitteluasteelle jäänyt jalkapallostadion joka oli tarkoitus rakentaa vuoden 2014 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuja varten Maceióon Brasiliaan. 
Stadion nimettiin Mário Zagallon, brasilialaisen entisen jalkapalloilijan mukaan.
Leppärouskut

Leppärouskut ("Lactarius" sect. "Deliciosi") on rouskujen sukuun kuuluva sektio, johon on perinteisesti luokiteltu ainoastaan ne suvun lajit, joiden maitiaisneste on punaista tai oranssia. Myöhemmin sektioon on liitetty myös lajeja, joiden maitiaisneste on sinivihreää tai valkoista. Leppärouskut eivät ole myrkyllisiä.
Tuntomerkit.
Männyn- ja verileppärouskuilla on alkuvaiheessa punertava maitiaisneste; pohjoisamerikkalaisilla lajeilla maitiaisneste voi olla myös sinertävää. Maku on tavallisesti mieto, joskus myös epämiellyttävä tai karvas. Itiöpöly on valkoista. Tavallisesti leppärouskut ovat havupuiden juurisieniä. Mikään leppärouskuista ei ole myrkyllinen ja kaikki soveltuvat paistettaviksi sekä myös sellaisinaan ruoaksi. rDNA-analyysien mukaan myös hehkurousku ("Lactarius porninsis") kuuluu leppärouskuihin, vaikka sen maitiaisneste onkin poikkeuksellisesti valkoista.
Etymologia.
Sana "rousku" on todennäköisesti slaavilaista alkuperää ja merkitsee "punainen sieni"; vrt. venäjän "Рыжик" - ryzhik, "рыжий" - ryzhij ("punainen", "ruosteenvärinen", "punakarvainen" ja tšekin "ryzec". Samaa alkuperää on myös saksan nimenomaan leppärouskua tarkoittava sana "Reizker". Väritykseen viittaa myös yhdyssanan alkuosa, jossa sana "leppä" on säilynyt vanhassa muinaissuomalaisessa merkityksessään "veri"; samaa alkuperää ovat myös leppälintu ja leppäkerttu. Tällöin sanan "verileppärousku" merkitys on oikeastaan "veriverirousku". Nimitys ei tarkoita sitä, että leppärouskut olisivat leppien ("Alnus") juurisieniä. Lisäksi sektioon luokitellaan nykyisin myös lajeja, joiden maitiaisneste ei ole punaista.
Muuta.
Koska leppärouskujen maitiaisnesteen väriaineet kerääntyvät munuaisiin, virtsa saattaa värjäytyä sienten nauttimisen jälkeen. Kyseessä on kuitenkin täysin vaaraton ilmiö, ei sienimyrkytys eikä muukaan sairaus.
Alfred Ter-Mkrtchyan

Alfred Ter-Mkrtchyan (s. 19. maaliskuuta 1971) on armenialainen, sittemmin Saksaa edustanut entinen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija.
Neuvostoliiton edustajana 19-vuotias Ter-Mkrtchyan voitti ikäluokkansa Euroopan-mestaruuden 52-kiloisissa vuonna 1990. Seuraavana vuonna aikuisten sarjassa Aschaffenburgin EM-kisoissa hän sijoittui pronssille. Vuonna 1992 Ter-Mkrtchyan voitti kultaa Kööpenhaminan EM-kisoissa kukistettuaan loppuottelussa bulgarialaisen Bratan Tsenovin. Samana vuonna Barcelonan olympialaisissa hän jäi hopealle kultamitalin mentyä norjalaiselle Jon Rønningenille. 
Kaudeksi 1993 Ter-Mkrtchyan siirtyi edustamaan Saksan liittotasavaltaa ja saavutti MM-pronssia Tukholman kisoista. Seuraavana vuonna hän saavutti pronssia Ateenan EM-kisoista ja voitti ensimmäisen maailmanmestaruutensa Tampereen MM-kisoissa, loppuotteluvastustajana azerbaidžanilainen Natik Aivazov. Vuonna 1995 Ter-Mkrtchyan saavutti hopeaa Besanconin EM-kisoita hävittyään loppuottelussa Armen Nazarjanille, ja pronssia Prahan MM-kisoista. Seuraavana vuonna hän saavutti jälleen EM-pronssia Budapestin kisoista, mutta Atlantan olympialaisissa sijoitus oli vasta yhdeksäs. 
1997 Wrocławin MM-kisoissa Ter-Mkrtchyan sijoittui uudessa 54 kilogramman painoluokassa pronssille, minkä jälkeen siirtyi painoluokkaa ylemmäs 58-kiloisiin. Hän ei kuitenkaan sijoittunut EM-kisoissa mitaleille ja palasi jo seuraavalle kaudelle 54-kiloisiin. EM-kisoissa sijoitus jäi mitalisijojen ulkopuolelle, mutta 1999 Ateenan MM-kisoissa hän nousi pronssipallille kevyimmässä, 54 kilon painoluokassa. Pronssimitalin hän saavutti myös seuraavana keväänä Moskovan EM-kisoissa. Sydneyn olympialaisissa sijoitus oli viides. Seuraavana vuonna Ter-Mkrtchyan voitti sotilaiden MM-kultaa 58-kiloisten sarjassa, mutta jäi samassa painoluokassa Patraksen MM-kisoissa todella kauas kärkisijoista. Ter-Mkrtchyan yritti vielä päästä 2004 Ateenan olympiakisoihin, mutta lopetti uransa epäonnistuttuaan yrityksessä.
Wisła Krakova

Wisła Kraków on puolalainen, vuonna 1906 perustettu jalkapalloseura, jonka kotipaikka on Krakovan kaupunki. Se pelaa maansa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla I ligassa. 
Seura on voittanut maansa mestaruuden 14 kertaa, viimeksi vuonna 2011. Kaudella 1978–1979 se pelasi Euroopan cupin puolivälierissä häviten Malmö FF:lle.
Päällysvesi

Päällysvesi on jonkin vesialtaan harppauskerroksen yläpuolella olevaa vettä. Harppauskerros erottaa päällysveden alusvedestä.
Epilimnion tarkoittaa järven pintakerrosta lämpötilakerrostuneisessa järvessä. Kerros on sekoittunut tasaisesti. Epilimnion on termokliinin yläpuolella ja kerros eroaa alempana olevasta metamolimnionista tiheyden perusteella.
Lämpötila epilimnionissa on korkein kesällä ja kylmin talvella. Nämä lämpötilaerot erottavat epilimnionin muusta vesipatsaasta. Kerros on tärkeä fysikaalisille ja ekologisille prosesseille.
Siegfried Müller

Siegfried Friedrich Heinrich Müller (26. lokakuuta 1920 – 17. huhtikuuta 1983) oli saksalainen palkkasoturi, joka tuli Kongon kriisin 1960–1965 aikana tunnetuksi nimellä "Kongo-Müller".
Elämä.
Siegfried Müller syntyi Crossenissa itäisessä Saksassa (nyk. Krosno Odrzańskie, Puola) vuonna 1920. Vuosina 1939–1945 Müller osallistui Wehrmachtin riveissä taisteluihin enimmäkseen Itärintamalla, yleni luutnantiksi ja sai rautaristin. Sodan lopussa Müller haavoittui ja joutui amerikkalaisten vangiksi. Vapauduttuaan vankeudesta vuonna 1947 Müller liittyi Yhdysvaltain armeijan työpalvelujoukkoihin miehitetyssä Saksassa. Yritettyään turhaan värväytyä Bundeswehriin vuonna 1956, Müller sai töitä British Petroleum -yhtiöltä Afrika Korpsin Saharaan kylvämien miinojen raivaajana.
Vuonna 1962 Müller muutti Etelä-Afrikkaan ja värväytyi vuonna 1964 kongolaisen poliitikon Moïse Tshomben avuksi koottuihin palkkasoturijoukkoihin. Kongossa Müller johti Kommando 52 -nimellä tunnettua palkkasoturiosastoa. Hän nousi julkisuuteen, kun Time ja Der Spiegel kirjoittivat Kongossa taistelevasta saksalaisesta palkkasoturista, joka oli entinen Wehrmachtin sotilas.
Vuonna 1966 Müller antoi DDR:stä kotoisin oleville elokuvantekijöille Walter Heynowskille ja Gerhard Scheumannille haastattelun, josta syntyi dokumenttielokuvaklassikko "Der lachende Mann" (Hymyilevä mies). Müller esiintyi myös Gualtiero Jacopettin dokumenttielokuvassa "Africa Addio" (Hyvästi Afrikka, 1966) sekä Heynowskin ja Scheumannin dokumenttielokuvassa "Kommando 52" (1965).
Sotilasuransa jälkeen Müller toimi Etelä-Afrikassa erään kultakaivoksen poliisipäällikkönä, jonka tehtävänä oli tutkia kaikki mustat työläiset siltä varalta että he kuljettaisivat kaivoksesta jotakin mukanaan. Hän kuoli Boksburgissa Johannesburgin esikaupunkialueella Gautengissa Etelä-Afrikassa huhtikuussa vuonna 1983.
Ren Xuecheng

Ren Xuecheng (s. 21. toukokuuta 1985 Hebei) on kiinalainen naispainija ja maailmanmestari.
Ensimmäisissä kansainvälisissä kilpailuissaan, maailmancupissa Tokiossa vuonna 2003 Ren sijoittui sarjassaan 51-kiloisissa kolmanneksi. Vuonna 2005 hän voitti 48-kiloisten Aasian-mestaruuden ja voitti kultamitalin myös samana vuonna Budapestin MM-kisoissa voitettuaan loppuottelussa ukrainalaisen Ateenan olympiavoittajan, Iryna Merleni-Melnykin. Vuonna 2006 Ren voitti 51-kiloisten sarjan maailmancupissa, mutta jäi kotimaassaan Guangzhoun kaupungissa painituissa MM-kisoissa hopealle 48 kilogramman painoluokassa hävittyään finaalissa japanilaiselle Chiharu Ichōlle. 
Vuonna 2007 Ren sijoittui maailmancupissa 48-kiloisten sarjassa neljänneksi. Bakun MM-kisoissa hän paini 51-kiloisissa, mutta jäi jälleen hopealle kultamitalin mentyä Japaniin Hitomi Sakamotolle. Vuoden 2008 Aasian-mestaruuskisoista Ren saavutti niin ikään hopeaa.
Jussi Tarvainen

Jussi Tarvainen (s. 31. toukokuuta 1976 Lahti, Suomi) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija. Hän on pelannut 537 SM-liigaottelua KalPassa, JYPissä, Tapparassa ja SaiPassa. Pelejä on myös Ruotsin, Sveitsin ja Itävallan pääsarjoista sekä Tšekin toiseksi korkeimmalta sarjatasolta. 
Vaikka Tarvainen on syntynyt Lahdessa, on hänen kasvattajaseuransa KalPa. Tapparassa hän voitti mestaruuden kaudella 2002–2003. Tarvainen on Edmonton Oilersin kolmannen kierroksen varaus vuodelta 1994. Hänet varattiin numerolla 95. 
Aikaisemmin Tarvainen pelasi keskushyökkääjän paikalla, mutta siirtyi laitahyökkääjäksi. Tarvainen oli tehokas maalintekijä, mutta myös hyvä syöttäjä. Laukaus oli kova ja tarkka. Tarvainen tunnettiin myös tehokkaana karvaajana, mikä usein toi hänelle jäähyjä.
Arena da Floresta

Arena da Floresta on monikäyttöinen stadion Rio Brancossa Brasiliassa. Se avattiin vuonna 2006. Nykyään stadionia käytetään enimmäkseen jalkapallossa Rio Branco Football Clubin kotikenttänä. Stadionille mahtuu 20 000 ihmistä. 
Arena da Florestan yleisöennätys on 12 088. Se tehtiin 14. helmikuuta 2007, kun Fluminense voitti ADESG:n.
Rauhoitettu laji

Rauhoitettu laji on eliölaji, jota suojellaan lajiin kohdistuvalta häirinnältä lailla. Kasveja voidaan suojella esimerkiksi poimimiselta ja eläimiä pyydystämiseltä. Monet uhanalaiset lajit on rauhoitettu, paitsi jos ne ovat vielä suhteellisen yleisiä tai niitä pidetään vahingollisina. Toisaalta kaikki rauhoitetut lajit eivät ole uhanalaisia, vaan rauhoituksella pyritään ennalta ehkäisemään lajin harvinaistumista tai suotuisan suojelutason säilymistä. Myös kansainväliset sopimukset (esimerkiksi Euroopan unionin luontodirektiivi) voivat velvoittaa lajin rauhoittamiseen valtion kansallisessa lainsäädännössä.
Rauhoitettuja eläimiä ei saa ottaa elätiksi, tappaa tai pyydystää. Myöskään niiden lisääntymistä ei saa häiritä. Rauhoitettuja kasveja tai sieniä ei saa leikata, poimia, siirtää juurineen tai tuhota. Rauhoitetulla lajilla käytävä kauppa on yleensä luvanvaraista.
Rauhoittaminen Suomessa.
Suomen luonnonsuojelulaki määrää Suomessa eliölajien rauhoittamisen periaatteet, joskin niin kutsutuista riistalajeista määrätään erikseen metsästyslaissa. Luonnonsuojeluasetuksen liitteet sisältävät rauhoitettujen lajien luettelot. Lajiluetteloita päivitetään tarvittaessa; viimeksi päivitys tehtiin syyskuussa 2009.
Lajirauhoituksen rikkomisesta säädetään Suomen rikoslain 48. luvun 5. pykälässä. Lisäksi osalle rauhoitetuista lajeista on erikseen määritelty erityinen korvaushinta lain rikkomisen varalta. Eläimillä ohjeelliset arvot vaihtelevat 17 eurosta 9755 euroon. Suurin korvattava arvo on saimaannorpalla. Rikoslain 48. luvun 9§ perusteella korvaushinta tulee maksettavaksi rauhoituksen rikkomisesta tuomittavan sakkorangaistuksen päälle.
Luonnonsuojelulain 6. luvun 40§ perusteella rauhoitus koskee myös rauhoitetun lajin kuolleena tavattuja yksilöitä.
Rauhoitus metsästyslain perusteella.
Nisäkkäiden ja lintujen rauhoittamisesta säädetään metsästyslaissa (615/1993). Sen mukaan kaikki linnut ja nisäkkäät, joita ei ole määritelty erikseen riistaeläimiksi, on rauhoitettu. Lisäksi laissa luetellaan joukko vahingollisina pidettyjä lajeja, jotka ovat rauhoittamattomia. Näitä ovat nisäkkäistä metsämyyrä, vesimyyrä, kenttämyyrä, peltomyyrä, lapinmyyrä, isometsähiiri, isorotta ja kotihiiri sekä villiintyneet kissat. Linnuista rauhoittamattomia ovat varis, harakka, harmaalokki, merilokki, kesykyyhky, räkättirastas sekä korppi poronhoitoalueella.
Rauhoitus luonnonsuojelulain perusteella.
Muut rauhoitetut eläinlajit kuin nisäkkäät ja linnut on lueteltu luonnonsuojeluasetuksen (160/1997) liitteessä 2, rauhoitetut kasvilajit liitteessä 3.
Luonnonsuojelulain 6. luvun 39§ perusteella myös suurten petolintujen pesäpuina toimivat puuyksilöt ovat rauhoitettuja lintulajin rauhoituksen perusteella.
Stéfanos Christópoulos

Stéfanos Christópoulos (, 1876 Patras – ?) oli kreikkalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. 
Christópoulos saavutti painista pronssia ensimmäisissä nykyaikaisissa olympiakisoissa 1896 Ateenassa. Hän voitti ensimmäisessä ottelussaan unkarilaisen Momčilo Tapavican, mutta kärsi välierässä tappion maanmiehelleen Geórgios Tsítakselle.
Bargteheide

Bargteheide () on kaupunki Saksassa Schleswig-Holsteinin osavaltion Stormarnin piirikunnassa. Asukkaita Bargteheidessa oli 31. joulukuuta 2008 14 882, joista naisia oli 7 745 ja miehiä 7 137. Kaupungin pinta-ala on 15,83 km² ja väestötiheys 940 as./km² (31.12.2008). Bargteheiden pormestari on Henning Görtz.
Bargteheidesta on matkaa etelässä sijaitsevaan Ahrensburgiin kuusi kilometriä, koillisessa sijaitsevaan Bad Oldesloeen 14 km ja koillisessa sijaitsevaan Lyypekkiin 35 km. Kaupunki sijaitsee Bundesautobahn 1- (A1) ja Bundesautobahn 21 (A21) -moottoriteiden risteämäkohdassa.
Bargteheiden ystävyyskaupunkeja ovat Déville-lès-Rouen Ranskassa (vuodesta 1969) ja Żmigród Puolassa (vuodesta 2001).
KKS Lech Poznań

KKS Lech Poznań on puolalainen, 19 maaliskuuta vuonna 1922 perustettu jalkapalloseura, jonka kotipaikka on Poznańin kaupunki. Se pelaa kaudella 2024–2025 maansa pääsarjassa Ekstraklasassa. Seura on voittanut maansa mestaruuden yhdeksän kertaa, viimeksi vuonna 2025.
Vuodesta 1933 vuoteen 1994 seura oli Puolan rautatieyhtiö PKP:n tukema, ja seuran nimilyhenne KKS tarkoittaakin "rautatieläistä urheiluseuraa" ("Kolejowy Klub Sportowy", "Lech" puolestaan on Puolan legendaarinen perustaja). Vuonna 2006 Lech Poznań sai tukijakseen kodinkoneita valmistavan Amica-tehtaan ja yhdistyi samalla tehtaan oman "Amica Wronki" -pääsarjaseuran kanssa. Uusi joukkue koostettiin molempien seurojen parhaista pelaajista ja Amica Wronki siirtyi Lechin reservijoukkueeksi alasarjoihin. Lech pelasi kotiottelunsa Wronkissa stadionremontin aikana vuonna 2009.
Emilia Pikkarainen

Emilia Fanni Vivian Pikkarainen (ent. Bottas), s. 11. lokakuuta 1992 Vantaa) on entinen suomalainen kilpauimari ja nykyinen esteratsastaja. Hän edusti uinnissa Simmis Wandaa, ja häntä valmensi isänsä Jukka Pikkarainen.
Uimarina.
Pikkarainen edusti Suomea Pekingin olympialaisissa 2008. Hän sijoittui 100 metrin perhosuinnissa 46:nneksi. Nuorten EM-kilpailuissa Belgradissa 2008 hän oli kuudes 50 metrin perhosuinnissa sekä kahdeksas 100 metrin perhosuinnissa ja 50 metrin vapaauinnissa. Aikuisten arvokilpailufinaaliin hän selviytyi ensimmäisen kerran Rijekan lyhyen radan EM-kilpailuissa 2008 oltuaan 4 × 50 metrin vapaauintiviestissä kuudes ja 4 × 50 metrin sekauintiviestissä seitsemäs. Henkilökohtaisella matkalla hän selviytyi aikuisten arvokisafinaaliin ensimmäisen kerran Istanbulin lyhyen radan EM-kilpailuissa 2009 oltuaan 200 metrin perhosuinnissa yhdeksäs. Alkuerässä hän oli tehnyt Suomen ennätyksen 2.08,11. 4 × 50 metrin vapaauintiviestissä Suomi oli viides.
Marraskuussa 2010 hän oli Suomen pronssia voittaneessa 4 × 50 metrin vapaauinnin viestijoukkueessa uinnin lyhyen radan EM-kilpailuissa Eindhovenissa. Marraskuussa 2012 hän oli Suomen hopeaa voittaneessa 4 × 50 metrin vapaauinnin viestijoukkueessa uinnin lyhyen radan EM-kilpailuissa Chartresissa. 100 metrin sekauinnissa hän sijoittui neljänneksi.
Vuoden 2016 pitkän radan EM-kilpailuissa Pikkarainen ui Suomen kolmannen eli perhosuintiosuuden 4 × 100 metrin sekauintiviestissä joukkueen voittaessa EM-pronssia uudella SE-ajalla.
Pikkarainen saavutti ensimmäiset aikuisten sarjan 50 metrin altaan SM-mitalinsa Espoonlahdessa 2008. Hän voitti kultaa 100 ja 200 metrin perhosuinnissa sekä pronssia 50 metrin vapaa- ja perhosuinnissa. 
Toukokuussa 2009 hän teki pitkän altaan naisten Suomen ennätyksen kaikilla perhosuintimatkoilla: 50 metrillä 26,90, 100 metrillä 59,48 ja 200 metrillä 2.12,94. Osan ennätyksistä hän on sittemmin rikkonut.
Lisäksi hänellä on nimissään 200 metrin sekauinnin Suomen ennätys 2.14,23.
Esteratsastajana.
Pikkarainen osallistui vuoden 2017 Helsinki Horse Show’ssa esteratsastuksessa kansallisen luokan kilpailuun. Hän omistaa kolme hevosta, jotka asuvat Tuusulassa.
Yksityiselämä.
Pikkarainen on harrastanut uinnin ja esteratsastuksen lisäksi triathlonia ja balettia. Hänen veljensä Ville Pikkarainen on nuorten maajoukkuetason uimari. Pikkarainen kihlautui Formula 1 -kuljettaja Valtteri Bottaksen kanssa helmikuussa 2015 ja he avioituivat syyskuussa 2016. Emilia asuu pääkaupunkiseudulla, Valtterin kotipaikka on Monaco. Pariskunta ilmoitti marraskuussa 2019 eroavansa.
The Roosters

The Roosters on vuonna 1964 perustettu suomalainen rock-yhtye, jossa tapahtui vuosina 1964–1968 jatkuvia kokoonpanovaihdoksia. Se teki vuonna 1965 kaksi singleä "Dona Dona" / "Hold Me" sekä "Bella" / "What Have I Got of My Own?".
Kokoonpanot.
Ensimmäinen (The Punks)
Toinen
Kolmas
Neljäs
Viides
Kuudes
Seitsemäs
Kahdeksas
Yhdeksäs
Kymmenes
Yhdestoista
Kahdestoista
Kolmastoista
New Joys

New Joys oli vuosina 1965 – 1973 toiminut suomalainen popyhtye. Helsinkiläisen yhtyeen managerina toimi Ykä Reinikainen ja ensilevynsä tekemisen aikoina 1967 yhtyeen jäsenet olivat vielä koululaisia. Yhtyeessä lauloivat Benno (Nils Blummé) ja Tarro (Tapio Mäkinen) sekä soittivat Jori Auvinen (kitara), Hannu Peltonen (basso) ja Haraldo Bergqvist (rummut). Yhtyeen ensilevy oli käännös The Turtlesin hitistä "Happy Together" eli "Mikset mua huomaa", josta tuli varsin suosittu. Singlen B–puolen "Kevät" oli yhtyeen omaa tuotantoa.
Toinen single "Kuuluthan mulle Windy" menestyi niin ikään hyvin. Vuonna 1968 yhtye levytti vielä The Lemon Pipersin kappaleesta "Green Tambourine" hittikäännöksen "Tamburiinin soittaja", mutta suuntautuivat sitten soul–musiikkiin päin ja saman vuoden syyskuussa mukaan tulivat entinen Soulset-jäsen Matti Bergström (basso), Juha Rislakki (kitara), Kaj (Sakke) Nuorivaara (saksofoni) ja Julius Heikkilä (saksofoni).
Kesällä 1969 yhtye teki kiertueen Soul 69, jolla olivat mukana myös saksofonisti Stanley Lindroos sekä laulaja Sirkka Keiski ja Risto Kurrosen tanssiryhmä Villikissat.
Soulmusiikin mentyä pois muodista yhtye siirtyi suoraviivaiseen rock &amp; rolliin, mutta hajosi vuodenvaihteessa 1972 – 1973.
"Mikset mua huomaa / Kevät" (1967)
"Kuuluthan mulle Windy / Luotin valheisiin" (1967)
"Tamburiinin soittaja / Hän jääköön" (1968)
"En maata tallaa koskaan / Sinun unesi" (1969)
Kokoonpanot.
Alkuperäinen 1965 – 1968
Toinen
Kokoonpano kesällä 1969 (Soul 69 konsertti)
Koivumittari

Koivumittari ("Biston betularius" tai "Biston betularia") on mittareiden heimoon (Geometridae) ja lovimittareiden alaheimoon (Ennominae) kuuluva yöperhonen, joka on Suomessa yleinen maan etelä- ja keskiosissa. Se lentelee pääosin kesäkuun alusta heinäkuun loppuun. Koivumittareita on vaaleita, harmaita ja tummia.
Koko ja ulkonäkö.
Isokokoinen, suipposiipinen ja varsin tukevarakenteinen mittariperhonen, jonka siipiväli vaihtelee 41–61 mm. Perusmuodolla sekä etu- että takasiivet ovat valkoiset ja niitä kirjovat pienet mustat pisteet. Etusiiven etureunassa on yhtenäisemmin mustaa väriä ja poikkiviirut erottuvat yleensä heikosti, joskus yhtenäisempinä. Ruumis on saman värinen ja samalla tavalla kuvioitu kuin siivet, mikä on yöperhosilla harvinaista. Lajista on myös tummempi muoto "f. insularia" sekä lähes täysin musta "f. carbonaria".
Levinneisyys ja lentoaika.
Holarktinen laji, jonka levinneisyys kattaa lähes koko Euroopan aivan pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Idässä sitä tavataan Uralin ja Keski-Aasian kautta Koreaan, Kiinaan ja Japaniin. Elinalue jatkuu Pohjois-Amerikassa Kanadasta Meksikon pohjoisosiin. Suomessa koivumittari elää yleisenä Oulu-Kajaani-linjan eteläpuolella. Perhoset ovat lennossa kesäkuun alkupuolelta heinäkuun lopulle tai elokuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat.
Koivumittari elää valoisissa metsissä ja pensaikoissa. Se viihtyy myös kulttuurivaikutteisilla paikoilla kuten puistoissa ja puutarhoissa. Se on melko yleinen, mutta esiintyy tavallisesti yksitellen. Koiraat tulevat valolle, mutta naaraat hyvin harvoin ja ovat tällöin yleensä parittelemattomia. Vastoin yleistä uskomusta koivumittarit eivät lepää puiden rungoilla vaan oksilla pitäen ruumistaan oksaan nähden poikkisuunnassa ja siipiä oksan suuntaisesti.
Toukka kehittyy poikkeuksellisen hitaasti, mutta niiden kasvattaminen on helppoa. Runsaana esiintyessään toukat voivat aiheuttaa vahinkoa puutarhoissa. Kotelo talvehtii maan alla.
Teollisuusmelanismi.
Koivumittari on tullut tunnetuksi siitä, että Englannissa tämän perhoslajin väri on vaihtunut laajalla alueilla asteittain valkoisesta mustaksi.
1800-luvun alussa suurin osa Englannin koivumittareista oli valkoisia, koska puiden rungoissa oli valkoista jäkälää. Siipien valkea väri antoi koivumittareille suojan saalistavia lintuja vastaan. Jos syntyi mustia koivumittareita, ne hävisivät nopeasti saalistavian lintujen suihin.
Mutta 1850-luvulla valkea jäkälä alkoi kadota Englannin teollisuusalueiden puista saasteiden takia ja puun rungot peittyivät hiilipölyyn. Tällöin mustat koivumittarit alkoivat yleistyä, ja olivat teollistuneimmilla alueilla hyvin yleisiä jo 1900-luvun alussa. Mustien koivumittarien yleistymistä sanotaan teollisuusmelanismiksi.
1970-luvulle tultaessa teollisuuden saasteet vähenivät, jäkälä yleistyi ja puiden rungot vaalenivat. Tällöin koivumittareiden värityksessä tapahtui vastakkaista vaalentumista.
Ravintokasvi.
Toukka on erittäin monilla eri kasveilla elävä polyfagi.
Suomen Keittiömestarit

Suomen Keittiömestarit ry (SKM; , ) on Suomen alueellisten keittiömestariyhdistysten kattojärjestö. Yhdistyksen tehtävänä on edistää suomalaista ruokakulttuuria ja korkealaatuista keittotaitoa Suomessa ja ulkomailla. Yhdistys on perustettu vuonna 1950, ja se on Pohjoismaiden keittiömestareiden (NKF) ja Keittiömestareiden maailmanliiton (WACS) jäsen. Yhdistyksellä on yhteensä 14 alueyhdistystä ja yli tuhat henkilöjäsentä eri puolilla Suomea. Yhdistyksen puheenjohtaja on Ulla Liukkonen.
Yhdistys järjestää valtakunnallisia alan ammattitaitokilpailuja, ja se johtaa Suomen Kokkimaajoukkueen toimintaa. Se on mukana alan valtakunnallisen Mestarit-lehden toimittamisessa, joka on lakkautettu. Ja vastaa keittiöalan ammattitaitokilpailujen tuomarikoulutuksesta.
Suomen kokkimaajoukkue.
Kymmenjäseninen Suomen kokkimaajoukkue harjoittelee yhdessä kerran kuussa ja osallistuu vuosittain Keittiömestareiden maailmanliiton (WACS) kilpailuihin. Kunkin joukkueen toimintakausi on neljä vuotta, ja se huipentuu joka neljäs vuosi järjestettäviin kokkiolympialaisiin ().