Vanhauskoisuus

Vanhauskoisuus-termiä käytetään useasta eri asiasta. Yleisimmin vanhauskoisuudella tarkoitetaan Venäjän ortodoksisen kirkon 1650-luvulla syntynyttä protestiliikettä. Venäjän vanhauskoisten itse itsestään käyttämiä nimiä ovat vanharitualistit ja muinaisortodoksit. Myös usein käytettyjä, mutta alunperin solvauksina tarkoitettuja nimiä ovat raskolnikot ("skismaatikot") ja starovertsit ("vanhauskoiset").
Myös nykyiset Suomen evankelis-luterilaisen kirkon naispappeuden vastustajat kutsuvat joskus itseään vanhauskoisiksi.
Venäjän vanhauskoiset.
Tsaari Aleksei Mihailovitšilla oli tsaariksi asettamisestaan asti ollut tahto uudistaa Venäjän kulttuuria, valtiota, keisarillista hovia ja kirkkoa eurooppalaisemmaksi. 1650-luvun alussa hän päätteli Ortodoksisen kirkon olevan oikea paikka aloittaa uudistukset, sillä se oli merkittävä osa kaikkien venäläisten elämää ja toisi kreikkalaisia ja eurooppalaisia käytäntöjä kaikille yhteiskunnan luokille ja asettaisi hyvän perustan tuleville uudistuksille. Tsaari Aleksei kuitenkin tiesi, että kirkkoa vuoteen 1652 asti hallinnut patriarkka Joosef ei olisi perinteisten näkemystensä ja venäläisten tapojen rakkautensa tähden suostunut uudistuksiin ja täten päätti odottaa patriarkan kuolevan ja suunnitteli asettavansa silloisen Veliki-Novgorodin metropoliitan, Nikonin, seuraavaksi patriarkaksi.
Nikon oli tsaarin hengellinen isä, jolle Tsaari tunnusti syntinsä ja jolta hän haki neuvoa. Nikon oli sulautunut tiiviisti keisarilliseen hoviin ja itsekin omasi joitain länsimielisiä ajatuksia, mutta ei niin äärimmäisiä kuin tsaarilla oli. Nikon lopulta päätyi tsaarin ensisijaiseksi hengelliseksi ohjaajaksi. 
Metropoliitta Nikonin tultua äänestetyksi patriarkaksi tsaari Aleksein painostuksella, tsaari aggressiivisesti vakuutti pitkässä keskustelussa Nikonin uudistuksien tarpeellisuudesta. Vuonna 1654 Nikon kutsui koolle synodin, jossa hän pitkällä aloituspuheella pyrki vakuuttamaan läsnäolijat, joiden seurassa oli tsaari, että venäläisten painamissa kirjoissa oli uudistuksia ja virheitä joita tuli kreikkalaisilla käsikirjoituksilla korjata. Hän onnistui, ja synodin enemmistö päätti, että "kreikkalaisia ​​tulisi seurata mieluummin kuin omia muinaisiamme". He antoivat Nikonille ohjauksen käyttää muinaisia kreikkalaisia ja venäläisiä kirjoja nykyisten korjaamiseen. Patriarkka Nikon kuitenkaan ei seurannut tätä ohjeistusta ja käyttikin sen aikaisia painettuja kreikkalaisia jumalanpalveluskirjoja korjauksiin ja uudistuksiin. 
Siihen aikaan kreikkalaisilla ei Ottomaanivallan tähden ollut mahdollisuutta valmistaa omia jumalanpalveluskirjojaan, joten he painattivat ne Venetsiassa ja Pariisissa ja toivat ne Kreikkaan. Tämä kuitenkin aiheutti sen, että roomalaiskatoliset kirjanpainajat vaikuttivat tekstien sisältöön omilla lisäyksillään. Patriarkka Nikon kuitenkin oletti kreikkalaisilta ostamiensa painettujen kirjojen heijastavan tarkasti muinaisia kirjoja. 
Tämä osa uudistuksista osui samaan aikaan kuin vuoden 1654 auringonpimennys ja suuri rutto, joita uudistusten kanssa erimieliset, jotka tulisivat myöhemmin tunnetuksi vanhauskoisina, käyttivät argumenttina sitä vastaan, että uudistukset olisivat Jumalan tahto. 
Toinen kirkolliskokous, joka pidettiin Moskovassa vuonna 1656, hyväksyi jumalanpalveluskirjojen uudistamisen patriarkka Nikonin tekemien käännösten mukaisesti ja julisti eri mieltä olevan vähemmistön anateemaan, eräänlaiseen kirkonkiroukseen. 
Vanha slaavilainen liturgia muutettiin kreikkalaiseen muotoon katolilaisin ja antiokialaisin vaikuttein, mikä johti merkittäviin eroihin entisen jumalanpalveluselämän ja uudistettujen tapojen välillä. Venäläinen kirkkoväki koki uudistukset maailmanjärjestyksen perustuksien järkkymisenä, sillä jo yli 200 vuotta Venäjällä oli vallinnut ymmärrys, että Venäjän valtio on Bysantin imperiumin seuraaja ja, että yksin he ovat Jumalan kansa ja yksin omaavat aidon ortodoksisen uskon ja velvollisuuden suojella sitä ja pitää se puhtaana. Tämä uskomus vahvistettiin vuoden 1551 Stoglavin kirkolliskokouksessa, jota Venäjän ortodoksinen kirkko kunnioitti lähes ekumeenisen kirkolliskokouksen tasolla. 
Tärkein ja näkyvin kiistakysymys koski ristinmerkin tekoa. Tämä olikin maahankumarruksien vähentämisen rinnalla ensimmäinen uudistus, joka julkaistiin. Nikon vaihtoi aiemmin käytössä olleen kahdella sormella tehtävän ristinmerkin kolmisormiseksi. Suuri määrä kansaa koki muutokset lopunajallisiksi merkeiksi, jotka paljastivat Venäjän valtion ja kirkon antikristuksen edustajiksi.
Vanhauskoisten johtajana pidetään nykyään esipappi Avvakumia, vaikka skisman aikana vanhauskoinen toiminta oli hallinnollisesti hyvin sekavaa. Esipappi Avvakum oli kuitenkin hyvin tunnettu hahmo ja häntä pidettiin korkeassa kunnioituksessa vanhauskoisten ja joidenkin uusiuskoistenkin seurassa. 
Esipappi Avvakum, pappi Lazar, diakoni Fjodor ja Solovetskin luostarin munkki Epifani poltettiin puurakennelmassa 14. huhtikuuta 1682. Aikalaiskuvauksissa kerrotaan Avvakumin nostaneen liekeistä kätensä kaksisormisessa ristinmerkissä ennen kuolemaansa. Heitä alettiin pian kunnioittaa marttyyreina ja uskon tunnustajina ja heitä yhteisesti kutsuttiin Pustozjorskin marttyyreiksi. 
Vanhauskoiset suurenevan uhkan tähden piiloutuivat tai pakenivat valtakunnan syrjäseuduille. Jotkut polttivat itsensä ja perheensä elävältä välttääkseen kidutusta ja vankeutta seuraten esipappi Avvakumin kehotuksia tällaiseen kuolemaan, jos vaihtoehtona on uskon kieltäminen ja nöyryytys. Vanhauskoisuuden tärkeimmiksi tukialueiksi tulivat pohjoiset syrjäiset alueet. Näitä olivat mm. Solovetskin luostari ja sen lähialueet: Pomori eli Vienanmeren rannikko, Arkangelin alue, Komi, Laatokan ja Äänisen seutu Luoteis-Venäjällä. Muita vanhauskoisten alueita olivat Vetka (entinen Puolan alue), Donin seutu ja Tsernigovtsina. Vanhauskoisilla oli Suomen puolella Ilomantsissa Megrijärven ja Pahkalammen erämaaluostarit sekä Juuan Vuokon kylässä Pyötikön luostari ja Kuusamon itäosassa Tavajärven luostari. 
Vanhauskoisten lahkojen muodostuminen.
 
Kirkollisen auktoriteetin puutteen tähden vanhauskoiset hajaantuivat pian lahkoihin. Pääerimielisyys koski sitä, että tulisiko Venäjän ortodoksisesta kirkosta eronneita tai Venäjän ortodoksisessa kirkossa toimikieltoon asetettuja pappeja ottaa vastaan ja antaa heidän toimia pappeina vanhauskoisille, vai oliko pappeus liturgisten uudistusten johdosta täysin tahrattu ja kadonnut. He, jotka hyväksyivät valtionkirkosta eronneet papit, tunnettiin nimellä "popovtsy" ("papilliset") ja puolestaan he, jotka eivät hyväksyneet eronneita pappeja ja/tai kielsivät pappeuden täysin, tunnettiin nimellä "bespopovtsy" ("papittomat"). 
Papillinen ryhmä pysyi suhteellisen yhtenäisenä, vaikkakin yksittäisten pappien välillä sattui kiistoja. Vuonna 1846, kreikkalainen metropoliitta Ambrosius Papageorgopoulos kääntyi papilliseen vanhauskoisuuteen ja aloitti omatoimisesti hierarkkisen kirkon vihkimällä piispoja vanhauskoisille. Metropoliitta teki Pohjois-Bukovinan vanhauskoisesta Belokrinitski-luostarista hänen piispallisen istuimensa ja hierarkia tulikin tunnetuksi nimellä Belokrinitsa-hierarkia. Valtaosa papillisista vanhauskoisista ottivat metropoliitan lämpimästi vastaan, mutta myös merkittävä määrä kyseenalaisti hänen kääntymisprosessia ja hänen omatoimista piispojen vihkimistä, jossa hänellä oli ollut apunaan vain kaksi rovastia. Pian kilpailevia hierarkioita ilmestyi, mutta mikään niistä ei kasvanut Belokrinitsa-hierarkian kokoiseksi. Nykyään tämän alkuperäisen hierarkian yleisesti hyväksytty edustaja on Venäjän ortodoksinen vanhauskoinen kirkko (Русская православная старообрядческая церковь, lyh. РПСЦ). Se onkin maailman suurin vanhauskoinen ortodoksinen kirkko jäsenmäärältään. 
Papiton ryhmä taas alkoi kokea pieniä skismoja jo 1700-luvun alussa, kun erilaiset ohjaajat ja opettajat kiivailivat keskenään uskon puhtaudesta, Raamatun, erityisesti Johanneksen ilmestyksen kirjan tulkinnasta sekä kysymyksestä avioliiton sakramenttaalisuudesta, sillä perinteisesti papittomat joko eivät uskoneet sakramentteihin tai hyväksyivät ainoastaan kasteen ja synninkatumuksen sakramentit, tunnustaen tosin Ehtoollisen tärkeyden pelastukselle, mutta opettaen fyysisen Ehtoollisen sijaan papittomien uskovaisten osallistuvan hengellisestä ehtoollisesta. 1700-luvun puolivälissä Uikujoen ns. "pomori" vanhauskoinen maallikkoyhteisö kuitenkin hyväksyi avioliiton sakramentiksi, mikä johti pomorilaisen papittoman vanhauskoisuuden halkeamaan "staropomortseihin" ("vanhapomorit") ja "novopomortseihin" ("uuspomorit"), joista jälkimmäiset ovat huomattavasti lukuisammat ja joihin viitataan nykyään epämuodollisesti vain pomoreina. Uuspomorilaisen suunnan virallinen edustaja nykyään on Vanha-ortodoksinen pomorilainen kirkko (Древлеправославная поморская церковь lyh. ДПЦ). Sillä on noin 400,000 jäsentä. 
Vanhauskoisia, papittomia ja papillisia, on yhä olemassa. Nykyään enemmistö vanhauskoisista elää melko yhtenäisesti, mutta ei enää eristyneenä muusta maailmasta. Vanhauskoisia asuu nykyään mm. Baltian maissa, Valko-Venäjällä, Pietarin alueella, Volgan seudulla, Brjanskissa ja Moldovassa. Suomessakin on erittäin pieni määrä Ukrainasta ja Venäjältä maahan muuttaneita vanhauskoisia, heillä ei kuitenkaan ole Suomessa yhtäkään kirkkoa tai rukoushuonetta. Kaikkien järjestäytyneiden vanhauskoisuuden suuntauksien keskuspaikka on Moskova, jossa vanhauskoisten kirkkoja on kolme ja jossa sijaitsee Rogožkin hautausmaa; Venäjän ortodoksisen vanhauskoisen kirkon nykyinen hallinnollinen keskus. Virossa on vajaat 10 000 vanhauskoista, joista valtaosa on papittomia vanhapomori vanhauskoisia.
Vanhauskoisten tunnusmerkkejä.
Kahdeksanpäätyinen risti. Vanhauskoiset hyväksyvät ainoastaan 8-päätyisen ristin ja kieltävät patriarkka Nikonin suosiman uudistetun 6-päätyisen ristin. On kuitenkin tärkeää huomauttaa, että patriarkka Nikonin epäsuosiosta huolimatta 8-päätyinen risti tuotiin takaisin käyttöön Venäjän ortodoksisessa kirkossa hänen kuolemansa jälkeen ja on käytössä yhä nykyäänkin. Se myös usein nähdään yleisenä symbolina slaavilaiselle ortodoksisuudelle tai ortodoksisuudelle yleensä. 
Ristinmerkin tekeminen. Ristinmerkin tehdessään vanhauskoiset pitävät pystyssä etu- ja keskisormen, taittaen hieman keskisormea, jotta etu- ja keskisormen päät olisivat samalla tasolla ja yhdistävät pikkusormen, nimettömän ja peukalon päät. Symbolit näillä sormilla tarkoittavat samaa kuin nykyisessäkin ristinmerkissä (peukalo, etu- ja keskisormi yhdessä): Pyhää Kolminaisuutta ja Kristuksen kahta luontoa. Taitettu keskisormi symboloi myös Kristuksen Jumalallisen luonnon alistumista ihmisen luonnon tasolle. Koska Kristuksen kaksi luontoa ovat keskeisessä asemassa vanhauskoisessa ristinmerkissä Pyhän Kolminaisuuden symboliikan sijaan (vaikka se onkin yhä läsnä), eivät vanhauskoiset mainitse kolminaisuutta tehdessään ristinmerkin ("nimeen Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen") kuten on nykykäytäntö vaan he sen sijaan sanovat Jeesuksen rukouksen ("Herra, Jeesus Kristus, Jumalan Poika, armahda minua, syntistä") seuraavassa järjestyksessä: 
koskettaessaan otsaa: "Herra," viitaten Isään Jumalaan, joka on taivaassa, 
koskettaessaan vatsaa: "Jeesus Kristus," viitaten Jeesuksen Kristuksen laskeutumiseen taivaasta ja tulemiseen ihmiseksi maassa,
koskettaessaan oikeaa olkapäätä: "Jumalan Poika," viitaten Jumalan Pojan valtaistuimeen Isän oikealla puolella,
ja koskettaessaan vasenta olkapäätä: "armahda minua syntistä." Viitaten synnintekijöihin, jotka kuvataan olevan Jumalan vasemmalla puolella.