Michael Gambon

Michael John Gambon (19. lokakuuta 1940 Dublin, Irlanti – 27. syyskuuta 2023) oli brittiläis-irlantilainen näyttelijä ja ääninäyttelijä, joka työskenteli niin näyttämöllä, elokuvissa kuin televisiossakin.
Elämä ja ura.
Nuoruus.
Gambon syntyi vuonna 1940 Dublinin Cabrassa. Perhe asettui toisen maailmansodan jälkeen Britanniaan, missä Gambon kävi myös koulunsa. Hän jätti koulun 15-vuotiaana ja meni oppipoikana Vickers-Armstrongsille tullakseen työkalusepäksi.
Uran alku teatterissa.
Gambon kiinnostui näyttelemisestä ja lähetti Dublinin Gate Theatreen keksityn ansioluettelon ja sai sieltä 1962 ensimmäisen ammattilaisroolinsa näytelmästä "Othello". Palattuaan Lontooseen Gambon kävi William Gaskillin improvisaatiokursseilla. Tämä myös johdatti Gambonin Laurence Olivierin uuteen kansallisteatteriin, missä Gambon näytteli neljän vuoden ajan.
Olivierin neuvosta Gambon vaihtoi 1967 Birminghamin repertuaariteatteriin saadakseen suurempia rooleja. Siellä hän näytteli 27-vuotiaana ensimmäisen pääroolinsa Othellona. Gambonin varsinainen läpimurto tuli 1970-luvulla, kun ohjaajaksi ryhtynyt näyttelijä Eric Thompson valitsi hänet Alan Ayckbournin "The Norman Conquests" -trilogiaan. Tämä johti edelleen yhteistyöhön Ayckbournin kanssa, ja 1970-luvulla Gambon oli myös Simon Grayn vakionäyttelijöitä.
Kriitikko Michael Billingtonin mukaan Gambonin 1980-luvun paras roolisuoritus oli Arthur Millerin näytelmässä "Näköala sillalta", jota esitettiin kansallisteatterissa Ayckbournin ohjaamana. Gambon palkittiin siitä Olivier-palkinnolla. Hän oli saanut ensimmäisen Olivierinsa kaksi vuotta aiemmin näytelmästä "A Chorus of Disapproval", ja kolmannen hän voitti 1990 näytelmästä "Man of the Moment".
Teatterissa, televisiossa ja elokuvissa.
Gambonin ensimmäinen elokuva oli ollut vuoden 1965 "Othello". Sen jälkeen hän teki myös useita televisiorooleja, ja televisiossa hän sai ensimmäisen kerran huomiota mysteerisarjasta "Laulava salapoliisi", missä hän näytteli psoriasista sairastavaa romaanikirjailijaa. Siitä hän sai Baftan televisiopalkinnon parhaana näyttelijänä. Toisen Baftansa Gambon voitti televisiosarjasta "Vaimoja ja tyttäriä" (1999), kolmannen sarjasta "Longitude – pituusaste" (2000) ja neljännen sarjasta "Sukupuu" (2001).
"Laulava salapoliisi" johdatti Gambonin myös moniin huomattaviin elokuvarooleihin. Uransa loppuvaiheessa Gambon tasapainoilikin teatteri-, televisio- ja elokuvauran välillä.
Gambon näytteli Peter Greenawayn arthouse-elokuvassa "Kokki, varas, vaimo ja rakastaja" (1989), ja sen jälkeen hänellä oli muun muassa roolit "Päättömässä ratsumiehessä", elokuvassa "The Insider – sisäpiirissä" ja "Gosford Parkissa". Vuonna 2004 Gambon peri Albus Dumbledoren osan "Harry Potter" -elokuvissa Richard Harrisilta, joka kuoli vuonna 2002. Gambon näytteli Dumblerodea kuudessa "Harry Potter" -elokuvassa. Gambon oli myös kertoja Coenin veljesten elokuvassa "Hail, Caesar!" (2016) ja ääninäytteli kahdessa Paddington-elokuvassa.
Gambon vetäytyi 2015 teatterista heikkenevän terveyden ja muistiongelmien takia. Hän oli joutunut jo tuota ennen usean vuoden ajan käyttämään kuuloketta, johon sai vuorosanansa, jos hän unohtaisi ne. Tästä huolimatta hän teki 2010-luvulla vielä monia arvostettuja teatterirooleja.
Huomionosoitukset.
Vuonna 1992 hänet nimitettiin komentajaksi (CBE), ja kuusi vuotta myöhemmin hänet lyötiin ritariksi.
Yksityiselämä.
Gambon ei pitänyt yksityiselämäänsä esillä julkisuudessa. Hän oli kuitenkin vuodesta 1962 vuoteen 2002 naimisissa Anne Millerin kanssa. He saivat yhden lapsen vuonna 1964. Gambon jätti vaimonsa 2002 ja aloitti pian sen jälkeen suhteen Philippa Hartin kanssa. Heille syntyi kaksi lasta (s. 2007 ja 2009).
Gambon kuoli 27. syyskuuta 2023 keuhkokuumeseen.