Ludvig VII (Ranska)

Ludvig VII Nuori (ransk. "Louis VII le Jeune") (n. 1120 – 18. syyskuuta 1180 Pariisi, Ranskan kuningaskunta) oli Ranskan kuningas vuosina 1137–1180. Hän oli Kapeting-suvun ns. suoran linjan kuudes hallitsija.
Tausta.
Ranskan kuninkaan Ludvig VI Paksun ja Adèle de Savoie Mauriennen (1100–1154) nuoremmasta pojasta Ludvigista ei ollut tarkoitus tulla kuningasta, vaan tehtävään kasvatettiin hänen vanhempaa veljeään Filipiä. Tämä kuitenkin kuoli 15-vuotiaana ratsastusonnettomuudessa vuonna 1131, ja näin Ludvigille siirtyi raskas hallitsemisen vastuu.
Ennen kuninkaalliseen tehtävään joutumista Ludvig suunnitteli kirkollista uraa ja monessa suhteessa hän muistuttikin paljon enemmän teologiasta ja uskonnosta kiinnostunutta esi-isäänsä Robert II Hurskasta kuin aseenkäytön ammattilaista, isäänsä Ludvig VI:ta. Usein Ludvig VII saikin kansan parissa lisänimen Hurskas. 
Paavi Innocentius II oli paennut Roomassa hallitsevaa vastapaavia ja kirkollisia riitoja Ranskaan ja poikkeuksellisesti juuri paavi, eikä Reimsin arkkipiispa-herttua, voiteli Ludvig VII Ranskan kuninkaaksi Reimsin katedraalissa vuonna 1131, vanhan tradition mukaan isän vielä hallitessa ja eläessä. Ludvig VII oli voitelun hetkellä 12-vuotias. Varsinaisesti virallinen vallanotto tapahtui isän kuoleman jälkeen vuonna 1137. Tosin hän oli hallinnut tätä ennen melko laajoin valtuuksin jo parin vuoden ajan, tällöin hänellä oli ollut tukenaan isänsä uskollinen avustaja ja neuvonantaja Saint-Denisin luostarin apotti Suger.
Hallitsemisen alkuvaiheet.
Ennen kuolemaansa Ludvig VI oli järjestänyt poikansa avioliiton herttuatar Aliénor Akvitanialaisen (1122–1204) kanssa. Tämä oli Akvitanian herttuan Guillaime X de Poitiersin ja Éléonore de Châtelleraultin tytär ja herttuakunnan perijätär omalla oikeudellaan, "suo jure." Avioliittomuodollisuudet suoritettiin Bordeaux’ssa 25. heinäkuuta 1137. Tämä hyvin tunnettu avioliitto mahdollisti kuninkaallisten maiden kolminkertaistumisen lisäten siihen maat Loirejoelta aina Pyreneiden vuoristoon saakka. Uuteen alueeseen kuuluivat Guyenne, Gascogne, Marche, Poitou, Limousin, Angoumois, Saintogne ja Périgord. Alue käsitti 19 nykyistä departementtiä eli yhden viidesosan koko nykyisen Ranskan departementtien määrästä. Morsiamen perintöosa oli siis valtava ja kaikki pitivät avioliittoa loistavana poliittisena saavutuksena.
Arki ei kuitenkaan ollut poliittisen voiton kaltaista juhlaa. Ludvig VII oli luonteeltaan hurskas, askeettinen – olihan hän halunnut munkiksi – sekä naiivi, tökerö sekä vetelä päätöksissään. Kaikki tämä sopi erinomaisen huonosti Aliénorin sensuelliin, elämäniloiseen ja rohkeaan luonteeseen. Avioliiton kymmenen ensimmäistä vuotta sujuivat kuitenkin ilman erityisiä vaikeuksia.
Ludvig VII toimitti äitinsä pois hovista, mutta säilytti isänsä neuvonantajat, joista keskeisin oli Saint-Denis'n apotti Suger. Hän seurasi isänsä politiikkaa ja teki kaikkensa kuninkaallisen alueen kasvun hyväksi. Tähän valtaantulon vuosiin liittyy myös Saint-Denisin basilikan rakentamisen aloittaminen. Tästä basilikasta tuli entistä selvemmin frankkien ja Ranskan kuninkaiden nekropoli. Kuningas antoi lukuisia etuoikeuksia maaseutuyhteisöille, edisti maaorjien vapauttamista ja uusien peltojen raivaamista. Kaupunkien porvareille hän myös antoi monia erioikeuksia, ja samalla rohkaisi samaan oman alueensa ulkopuolellakin. Lisäksi hän tuki voimakkaasti piispojen valinnassa ehdokkaita, jotka kannattivat kuninkaan valtaa.
Heti hallituskautensa alusta lähtien Ludvig VII oli joutunut ristiriitaan Champagnen kreivi Thibaud II:n ja paavi Innocentius II:n kanssa. Kiistan taustalla oli Langresin piispan nimitysoikeus. Kuningas halusi tehtävään Bernhard Clairvauxlaisen ehdokkaana olleen Clunyn luostarin munkin. Toisen kerran hän joutui vastatusten paavin kanssa, kun hän vuonna 1141 halusi Bourgesin piispaksi oman ehdokkaansa paavin ehdokkaan Pierre de La Châtren sijaan. Paavi julisti Ludvig VII:n pannaan ja Pierre de La Châtre löysi itselleen turvapaikan Champagnen kreivin suojista. Tällöin kuningas päätti etsiä La Châtren ja lähti armeijoineen Champagneen kesällä 1421. Tuolloin hän tuhosi polttamalla Vitry-en-Perthoisin kylän ja erityisesti sen kirkon, jonne oli paennut 1 300 kylän asukasta. Kaikki kirkkoon paenneet paloivat kirkon mukana.
Saadakseen rauhan mielelleen Ludvig VII allekirjoitti Vitryn rauhan syksyllä 1143 Thibaud II:n kanssa. Rauhassa kuningas hyväksyi Pierre de La Chêtren valinnan Bourgesin piispaksi ja siten hän sai kuningaskunnan yllä lepäävän pannaanjulistuksen puretuksi. Ludvig osallistui 22. huhtikuuta 1144 Saint-Denisissä kokoukseen, jolla ratkottiin kuninkaan ja paavin välinen konflikti.
Toinen ristiretki.
Paavin kanssa tapahtuneen konfliktin lopulliseksi ratkaisemiseksi ja päätökseen saattamiseksi Ludvig VII hyväksyi osanottonsa Bernard Pyhän saarnaamaan ristiretkeen. Vuoden 1145 joulun tienoilla kuningas ilmoittikin julkisesti päätöksestään osallistua ristiretkeen, jonka tarkoituksena oli viedä apua Palestiinan kristityille, joita turkkilaiset ahdistelivat. Turkkilaiset olivat jo valloittaneet Édessan kreivikunnan ja tappaneet lukuisia kristittyjä. Vézelayn kokouksessa pääsiäisenä 1146 Ludvig VII ottikin itselleen ristiritarinviitan kuten monet muutkin vapaat mieht eli aateliset tekivät saman kokouksen aikana.
Ludvig VII ja kuningatar Aliénor Akvitanialainen lähtivät 4. kesäkuuta 1147 ristiretkelle ja heidän johtaminaan olivat muut 300 ritaria ja lukuisa joukko tavallisia sotilaita. Koko tätä armeijaa seurasi tuhatpäinen pyhiinvaeltajien joukko. Matka alkoi Metzin kaupungista ja jatkui pitkin Tonavan laaksoa, missä he liittyivät keisari Konrad III:n armeijaan. Koko ristiretkijoukon tavoitteena oli kulkea Vähään-Aasiaan Konstantinopolin kautta. Kaupunkiin he saapuivatkin 4. lokakuuta. Ristiretken aikana kuninkaan sijaisena, sijaishallitsijana ja valtionhoitajana toimi luotettava hallintomies apotti Suger.
Taistelujoukon toimintaa sävytti erityisesti ranskalaisten ja saksalaisten ryhmien välinen erimielisyys, Ludvigin kokemattomuus ja heikkotahtoisuus sekä Bysantin asukkaiden asenne, sillä nämä kokivat ristiretkeläiset enemmän haitaksi ja ongelmaksi kuin heidän apuaan tarvitseviksi uskonveljiksi. Muiden tuen pettäessä Ludvig koki karvaita tappioita taisteluissa turkkilaisia vastaan niin nykyisen Turkin kuin Syyriankin alueella. Suurin vaivoin hän pääsi joukkoineen Antiokiaan maaliskuussa 1148. Kaupunki oli tuolloin Aliénorin sedän Raymond de Poitiersin hallinnassa ja tämä otti ristiretkeläiset vastaan suurta huomaavaisuutta osoittaen.
Raymond toivoi, että Ludvig olisi auttanut häntä taisteluissa vihollista vastaan, olihan tämä valloittanut joitain Raymondille kuuluvia alueita. Kuninkaan ajatuksiin ei mahtunut muuta kuin meno Jerusalemiin. Aliénor yritti kuitenkin suostutella aviomiestään auttamaan setäänsä tämän taistelussa. Tarinoiden mukaan pettyneenä miehensä asenteesta hän päätti pettää tätä suhteella setänsä islaminuskoisen kapteenin kanssa. Tästä seikasta lähti liikkeelle omansa aikansa skandaaliteollisuus ja historoitsija Guillaume de Tyre syytti Aliénoria jopa insestisestä suhteesta omaan setäänsä Raymondiin.
Ludvig VII vaati kuitenkin vaimoaan lähtemään Antiokiasta ja seuraamaan itseään Jerusalemiin, jossa hän täytti lupaamansa ristiretkivelvoitteen. Kesäkuussa 1148 Ludvig yritti valloittaa Damaskoksen, jonka edustalla hänen armeijansa kuitenkin kärsi tappion. Kuningas joutui Bysantin armeijan vangiksi kunnes normanni Roger de Sicilie vapautti hänet vankeudesta. Kuninkaallinen aviopari vietti vielä vuoden Pyhällä maalla ennen paluutaan eriseuraisesti takaisin kotimaahansa.
Lopputuloksen kannalta katsottuna Ludvig VII:n osallistuminen toiseen ristiretkeen oli valtakunnan tulevaisuuden kannalta punnittuna erityisen hankala ja vakava tapaus, sillä retken tase oli raskas sen kaikilla osa-alueilla:
Ero Aliénor Akvitanialaisesta.
Heti palattuaan ristiretkeltä Ranskaan marraskuussa 1149 Ludvig VII päätti hakea avioeroa puolisostaan Aliénor Akvitanialaisesta. Paavi Autuas Eugenius III ja apotti Suger onnistuivat kuitenkin sovittelemaan avioparin jatkamaan yhteiseloa ja vuonna 1150 avioliitosta syntyi tytär Alix (1150–1195), kuningasparin toinen tytär.
Kuitenkin heti Sugerin kuoleman jälkeen vuonna 1151 kuningas vaati uudelleen avioeroa ja Beaugencyn konsiilissa löydettiin lopultakin selkeä peruste avierolle. Ludvig VII:n esi-isä Hugo Capet oli aikoinaan nainut Aliénorin esi-isän sisaren, eli oli kyse aviopuolisoiden sukulaisuudesta, he olivat viidensiä serkkuja. Tämän perusteella avioliitto mitätöitiin 18. maaliskuuta 1152. Aliénor otti myötäjäisensä itselleen ja jo 18. toukokuuta 1152 hän avioitui Anjoun kreivi Henri II Plantagenêt’n kanssa. Tästä tuli vuonna 1154 Englannin kuningas. Henri oli iältään 19-vuotias ja Aliénor 30-vuotias.
Tämä Ludvig VII:n vakava poliittinen virhe oli alkuna pitkään kestäneelle poliittiselle ja sotilaalliselle kilpailulle Ranskan ja Englannin kuningaskuntien välillä ja se kesti melkein koko keskiajan. Ludvig VII tuki Englannin kuninkaan ja alueiden lääninherran vastaista kapinoita niin Bretagnessa kuin Poitoussa, samoin myös Henri II:n pojat saivat tukea kapinointiin isäänsä vastaan. Tuen antamisessa Ludvig II helpotti:
Uudet avioliitot.
1154
1158
1160
1163
1165
1172–1173
1179
1180
Lapset.
Herttuatar Eleonoora Akvitanialaisen kanssa:
Infanta, Kastilian prinsessa Constanzan (1140–1160), joka oli Kastilian kuningas Alfonso VII:n ja Barcelonan Berengarian (1116 – helmikuu 1149) tytär, kanssa: 
Avioliitosta 1160–1180 Adèle de Champagnen (Adèle de Blois) kanssa: 
Avioliiton ulkopuolinen lapsi:
Hallitsemisen saavutukset.
Vaikka Ludvig VII kasvatettiin ennemminkin olemaan pappi ja munkki kuin hallitsija, niin silti hän on ollut merkittävässä roolissa Ranskan historiassa ja kansakunnan muotoutumisessa:
Kuitenkin toinen ristiretki on katastrofaalinen ja koska avioero Akvitanian Aliénorasta oli valtava poliittinen erehdys, joka soi vasallille mahdollisuuden olla selvästi mahtavampi alueiden omistaja kuin hänen herransa, niin tarvittiin seuraavan kolmen ns. suuren kuninkaan toimenpiteet ja hallintoa, jotta nämä painavat virheet saatiin kokonaisuudessaan korjatuiksi.