tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Piikkimakrilli

Piikkimakrilli ("Trachurus trachurus") on piikkimakrillikaloihin kuuluva merikala, joka kasvaa tyypillisesti 22-senttiseksi ja voi suurimmillaan painaa jopa kaksi kiloa.
Piikkimakrilli on itäisen Atlantin rannikoiden lajia, jonka levinneisyys ulottuu Norjasta Etelä-Afrikkaan ja vähän Intian valtamerenkin puolelle. Se elää myös Välimeressä ja sitä tavataan Tanskan salmissa Juutinraumaan asti. 
Aikuiset piikkimakrillit liikkuvat suurina parvina rannikonläheisillä hiekkapohjaisilla vesillä. Ne syövät kalaa, äyriäisiä ja mustekalaa. Länsi-Euroopassa on kaksi erillistä kutukantaa. Läntinen kanta lisääntyy keväällä Biskajanlahden ja Irlannin vesillä ja vaeltaa sitten pohjoiseen Norjan rannikolle ja Pohjanmeren pohjoisosaan. Pohjanmeren kanta taas kutee Pohjanmeren eteläosassa kesällä ja liikkuu Skagerrakin ja Kattegatin vesillä.
Kala on kaupallisesti merkittävä, sitä kaupataan tuoreena, savustettuna, pakastettuna ja purkitettuna. Piikkimakrillin kalastusta on harjoitettu etenkin Pohjois-Afrikan Atlantin rannikolla kuten Senegalissa. Välimerellä saaliit ovat pienentyneet ylikalastuksen takia, ja nuorten kalojen osuus saalista on huolestuttava.
Évoran tuomiokirkko

Évoran tuomiokirkko () on tuomiokirkko Évoran kaupungissa Portugalissa. Se kuuluu osana kaupungin historiallista keskustaa Unescon maailmanperintöluetteloon.
Évoran tuomiokirkko on Portugalin suurin keskiaikainen katedraali.
Évoran tuomiokirkko rakennettiin vuosien 1184 ja 1204 välisenä aikana. Sitä muokattiin vuosina 1280–1340 goottilaiseen tyyliin. Pääkappeli rakennettiin kokonaan uudelleen 1700-luvulla. 
&lt;br&gt;
Netta

Netta on Anetta-nimestä johdettu naisen etunimi. Nettaa käytetään myös Agnesin lempinimenä. Netan nimipäivä on ollut suomalaisessa kalenterissa Aunen nimipäivänä, 21. tammikuuta vuodesta 2005.
Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Netta on annettu Suomessa noin 2610 henkilölle.
Jésus Iglesias

Jésus Ricardo Iglesias (22. helmikuuta 1922 – 11. heinäkuuta 2005) oli argentiinalainen Formula 1 -kuljettaja.
Ura.
Etelä-Amerikan sarjat.
Iglesias aloitti uransa ajamalla Etelä-Amerikassa Fuerza Libre ja Fuerza Limitada -sarjoja vuosina 1949-1959. Hän ajoi sarjoissa ennen Formula 1:iä Plymouthin autoilla ja paluunsa jälkeen Chevroletilla. Hän menestyi sarjoissa ja voitti Limitadan mestaruuden vuonna 1951 ja Libren vuosina 1952,1956 sekä 1958-59.
Formula 1.
Jésus Iglesias osallistui Gordini-tallin autolla yhteen Formula 1 -osakilpailuun, kotikisaansa Argentiinan GP:hen. Kilpailu päättyi kuitenkin vaihteiston hajoamiseen eikä Iglesias saavuttanut urallaan yhtään pistettä.
Harmaakoirahai

Harmaakoirahai tai harmaahai ("Galeorhinus galeus") on koirahaiden (Triakidae) heimoon kuuluva haikala, joka kasvaa jopa kaksimetriseksi. Sitä tavataan 50–100 metrin syvyydessä mantereiden länsirannikoilla sekä Välimeressä. Se on melko yleinen Tanskan salmissa. Sitä kalastetaan ruoaksi ja urheilukalastuksen takia – harmaahain evästä tehdään haineväkeittoa. Harmaahaita pidetään myös monissa yleisöakvaarioissa.
Ravinto.
Harmaahai syö kaikenlaisia eläimiä. Sille kelpaavat esimerkiksi pikkukalat, mustekalat ja raadot.
Piikkihai

Piikkihai ("Squalus acanthias") on piikkihaiden heimoon kuuluva rustokalalaji, joka voi kasvaa metrin mittaiseksi. Se on saanut nimensä selkäevissä olevista piikeistä. Väriltään se on harmahtavan ruskea, vatsapuolelta vaalea. Piikkihai syö kalaa ja selkärangattomia, ja saalistaa suurissa parvissa. Se onkin yksi harvoista hailajeista, joka elää parvissa, jonka vuoksi sitä on helppo pyydystää suuria määriä. Kalanviljelylaitokseen osuessaan piikkihaiparvi voi tehdä pahaa jälkeä. Piikkihaita pyydystetään ihmisruoaksi ja syödään niin Euroopassa kuin Kiinassakin, jossa siitä tehdään haineväkeittoa. Haihyytelö on Länsi-Euroopassa arvostettu herkku, samoin erilaiset mädistä valmistetut hyytelöt. Trooppisilla alueilla piikkihain lihaa kuivataan tai savustetaan, jolloin sitä on helppo säilyttää ja myydä. Sen pientä päätä (15–30 cm) myydään matkamuistoksi. Piikkihai ei ole ihmiselle vaarallinen.
Levinneisyys.
Piikkihai on yleinen Skandinavian rannikolla. Lisäksi sitä tavataan Välimeressä sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikan, Japanin ja Australian rannikolla. Ne viihtyvät mutapohjaisissa vesissä. Sillihain ohella piikkihai on toinen hailaji, jota on tavattu myös Suomen merialueelta.
Itämereen se tulee nimenomaan suolapulssien mukana.
Hot in the Shade

Hot in the Shade on yhdysvaltalaisen rockyhtye Kissin viidestoista studioalbumi. Albumin tuottivat yhtyeen laulaja ja rytmikitaristi Paul Stanley sekä laulaja ja basisti Gene Simmons. Albumi on nauhoitettu Hollywoodissa, Kaliforniassa The Fortress-äänitysstudiolla heinä-elokuussa vuonna 1989, ja albumi miksattiin Los Angelesin Cheerokee-äänitysstudiolla vuoden 1989 elokuussa, kunnes se lopulta julkaistiin 17. lokakuuta 1989. 
"Hot in the Shade" jäi vuonna 1980 yhtyeeseen liittyneen rumpali Eric Carrin viimeiseksi studioalbumiksi yhtyeen riveissä, sillä hän menehtyi sydänsyövän aiheuttamiin komplikaatioihin New York Cityssä 24. marraskuuta 1991. Hän ei syövän heikentämän kuntonsa vuoksi pystynyt enää osallistumaan vuonna 1992 ilmestyneen "Revengen" nauhoittamiseen, mutta esiintyi tästä huolimatta vielä "God Gave Rock 'N' Roll To You II:n" musiikkivideolla ja toimi albumilla taustalaulajana. "Hot in the Shade" päätti Kissin glam metal-aikakauden, sillä "Revengen" myötä yhtyeen musiikki laajeni lähemmäs heavy metalia ja yhtyeelle ominaisempaa puhdaspiirteistä hard rockia. 
Albumin kappaleista "Hide Your Heart", "Forever" ja "Rise to It" julkaistiin singlet. Näistä kolmesta ylivoimaisesti suurin menestys oli hitiksi noussut balladi "Forever", joka nousi Yhdysvaltain singlelistalla parhaimmillaan kahdeksanneksi. Näitä singlekappaleita esitettiin ahkerasti albumia seuranneella Hot in the Shade Tour-kiertueella, mutta ne ovat käytännössä häipyneet Kissin ohjelmistossa kiertueen päätyttyä. "Foreveria" yhtye esitti aktiivisesti koko maskittoman aikakautensa loppuun eli vuoteen 1996 asti, jonka jälkeen kappaletta on esitetty satunnaisesti. Paul Stanley sen sijaan on esittänyt "Hide Your Heartia" ahkerasti vuosien 1989 ja 2006–2007 kiertueillaan sooloartistina. Albumi itse sijoittui Yhdysvalloissa Billboardin listalla parhaimmillaan sijalle 29. Pienehköä suosiota saavutti myös rumpali Eric Carrin tulkitsema kappale "Little Caesar", joka on ainoa Kissin studioalbumille päätynyt kappale, jossa päälauluvastuun kantaa Carr. Kyseisellä kappaleella Carr soittaa rumpujen ohella myös bassoa, ja Bruce Kulick soittaa sekä soolo- että rytmikitaraa Paul Stanleyn ja Gene Simmonsin laulaessa taustalaulua. 
"Hot in the Shade" ylitti kultalevyrajan Yhdysvalloissa 20. joulukuuta 1989, mutta se jäi ainoaksi maskittoman Kissin 1980-luvulla julkaistuksi studioalbumiksi, joka ei ylittänyt platinalevymyyntiä.
Kravattisolmu

Kravattisolmu on kravattiin tehtävä kiristyvä solmu. Kravattisolmuja on lukuisia erilaisia. Kravatin ohuemman pään on tarkoitus liukua solmun sisällä ja siten mahdollistaa kravatin kiristämisen ja löysäämisen. 
Kaksi yleisimmin käytettyä solmua ovat "englantilainen solmu" (four in hand) ja "ranskalainen solmu" (puoli-Windsor). Englantilainen kravattisolmu on muodoltaan toispuoleinen, suipompi ja kapeampi kuin ranskalainen kravattisolmu. Solmun valinta riippuu kauluksen muodosta sekä solmion leveydestä ja materiaalista, englantilainen solmu sopii yleensä paremmin kauluksiin, joiden kielien väliin jää kapeampi rako. Yksinkertaisempana solmuna englantilainen solmu on myös parempi vaihtoehto, jos solmion materiaali on hyvin paksua. Ranskalainen solmu on symmetrisempi ja sopii kaulukseen, jonka aukko on leveämpi. 
Englantilaisen solmun solmiminen:
Yleinen virhe on solmia kravatin solmu liian tiukaksi. Useimmissa tilanteissa solmu näyttää paremmalta, jos se on löyhä, eli solmu kiedotaan muotoonsa löysästi ja kiristetään vasta lopuksi. Jos solmion materiaali on ohutta, solmua voidaan kasvattaa kietomalla kravatin pääosaa solmun ympärille kerran tai kaksi ennen kuin leveä pää kiertää ylös ja itsensä alle.
Samettivalohai

Samettivalohai ("Etmopterus spinax") tai pikkuhai on alle puolimetrinen piikkihaikala. Sitä tavataan Atlantin itäosassa Islannista ja Norjasta Azoreiden kautta Etelä-Afrikkaan asti. Se on yleinen pieni hai mutta pysyttelee lähellä pohjaa, yleensä 200 ja 500 metrin syvyyksien välillä. Samettivalohai syö pieniä kaloja, simpukoita ja äyriäisiä.
Sillihai

Sillihai ("Lamna nasus") on suurikokoinen hailaji ja yksi nopeimmista haista. Sillihai on piikkihain ohella ainoa Suomessa tavattu hailaji.
Sillihain liha on arvostettu ruoka-aine, ja laji on taloudellisesti tärkeä kalateollisuudelle. Varsinkin keitoksi laitettavista evistä maksetaan paljon.
Itämerellä sillihaita kulkeutuu satunnaisesti suolapulssien mukana. Yksi yksilö on tavattu 1940-luvulla raahelaisen kalastajan verkosta kuolleena.
Sillihain kannat ovat monin paikoin vähentyneet ylikalastuksen takia. Siksi sitä on ehdotettu suojeltavaksi. YK:n CITES-kokouksessa vuonna 2007 se jätettiin suojelun ulkopuolelle muun muassa suurten kalastusmaiden Norjan, Japanin ja Kiinan vastustuksen vuoksi. Vuonna 2013 sillihai pääsi CITES-suojelun piiriin.
Ulkonäkö ja koko.
Sillihai on sukkulanmuotoinen hai jolla on suuret tummat silmät ja pienet hampaat. Sen selkäpuoli on tummanharmaa, vatsapuoli valkoinen. Se kasvaa tyypillisesti noin 175 cm pitkäksi.
Rengaskissahai

Rengaskissahai ("Galeus melastomus") tai rengashai on alle metrin pituinen kissahai. Sen selkä ja kyljet ovat harmahtavan punaiset, ja niissä on tummia läikkiä joiden ympärillä vaaleampi rengas. Rengaskissahaita esiintyy Euroopassa Atlantin rannikolla ja Välimerellä, Afrikan länsirannikolla Angolaan asti sekä Madeiran lähivesillä.
Antichrist Superstar

Antichrist Superstar on Marilyn Mansonin studioalbumi vuodelta 1996. Levyllä vierailevat Dave Ogilvie ja Nine Inch Nailsin Trent Reznor.
Listasijoitukset.
Albumi
Singlet
Sinihai

Sinihai ("Prionace glauca") on suurikokoinen härkähaiden heimon kala, joka painaa täysikasvuisena 60–80 kiloa. Sitä tavataan syvissä vesissä useimmilla lauhkeilla ja trooppisilla merialueilla, itäisellä Atlantilla aina Norjasta Etelä-Afrikkaan. Sinihai viihtyy viileähkössä vedessä, ja siksi se lämpimämmillä alueilla pysyy varsin syvällä, kun taas viileämmillä alueilla se on lähempänä pintaa. Sinihaita ei myöskään tavata matalissa lämpimissä merissä kuten Punaisellamerellä tai Meksikonlahdella.
Sinihai voi vaeltaa pitkiä matkoja, esimerkiksi Uuden-Englannin edustalta Etelä-Amerikkaan.
Lisääntyminen.
Sinihain jälkeläiset kehittyvät emon ruumiin sisällä; poikasia on kerralla 25-100 kappaletta. 
Ravinto.
Sinihait syövät enimmäkseen kalaa ja mustekaloja, vaikka kykenevät tarvittaessa nappaamaan suurempiakin saaliseläimiä.
Vaeltaja (romaani)

Vaeltaja () on Fritz Leiberin vuonna 1964 ilmestynyt yhdysvaltalainen tieteisromaani. Kirja sai Hugo-palkinnon. Suomennos ilmestyi vuonna 1993 Book Studion Galaxy-scifi-sarjassa.
Romaani kuvaa tuhoa, jonka aiheuttaa ulkoavaruudesta saapuva lähes planeetan kokoinen avaruusalus asettuessaan Maata kiertävälle radalle. Teoksessa on paljon sisäpiirin viitteitä scifi-fandomiin, ja sitä voi pitää 1960- ja 1970-luvulla syntyneen katastrofiromaanin varhaisena edustajana.
Itävallan Bundesliiga

Itävallan Bundesliiga () on Itävallan jalkapallosarjojen korkein sarjataso. Sarjassa pelaavat 12 joukkuetta kohtaavat toisensa neljästi kauden aikana. Sarjan hallitseva mestari on Sturm Graz.
Itävallan Bundesliiga on tasoltaan hyvää eurooppalaista keskitasoa. Sarja sijoittui UEFA:n maapistevertailussa sijalle 13. ajanjaksolla 2020–2024.
Malmivaara (Jällivaara)

Malmivaara (, ) on taajama Jällivaaran kunnassa Norrbottenin läänissä Pohjois-Ruotsissa. Malmivaaran asukasluku on noin 5 600, ja sen sijainti on 67°10′N 20°40′E. 
Malmivaara on tunnettu LKAB-kaivosyhtiön omistamista rautamalmikaivoksista, joista kaivettua malmia kuljetetaan Malmbanan-rataa pitkin Luulajaan laivattavaksi. Vitåforsin rata yhdistää malmikaivokset Malmbanan-rataan Jällivaaran rautatieasemalla. Kylän keskustassa eräs rautakaivoksen kuiluista on puhkaissut maankuoren, jonka seurauksena on muodostunut suuri kuoppa, joka on saanut nimekseen "Gropen". Reikä laajenee etelää kohti sitä mukaa kun malmin kaivaminen edistyy, ja se on jo jakanut kylän kahteen osaan. Rakennuksia on siirretty turvallisempaan paikkaan kaivutöiden edistyessä.
Malmivaaran suurin urheilujoukkue on Malmbergets Allmänna IdrottsFörening (MAIF).
Stefanus IX

Paavi Stefanus IX ( n. 1020–29. maaliskuuta 1058) oli paavina 2. elokuuta 1057 – 29. maaliskuuta 1058. Hänen oikea nimensä oli Frederick Lorrainelainen. Frederickin vanhempi veli oli Ylä-Lothringenin herttua ja Toscanan markiisi ja hänellä oli merkittävä rooli tuon ajan politiikassa.
Paavi Leo IX teki Frederickistä kardinaalin. Frederick toimi jonkin aikaa paavin lähettiläänä Konstantinopolissa. Hän oli myös paavi Leon mukana tämän epäonnistuneella sotaretkellä normanneja vastaan. Hänen asemansa oli sidoksissa hänen veljensä menestykseen, ja siksi hänen oli välttämätöntä paeta keisari Henrik II:ta Monte Cassinoon. Viisi päivää paavi Victor II:n (joka oli tehnyt Frederickistä kardinaalin ja Monte Cassinon apotin) kuoleman jälkeen hänet valittiin Victorin seuraajaksi.
Stefanus osoitti suurta tarmoa gregoriaanisen reformin toteuttamisessa selibaattilupauksen suhteen ja loi suurimittaisia suunnitelmia normannien häätämiseksi Italiasta ja veljensä nostamiseksi keisariksi. Tämä suunnitelma jäi toteutumatta, kun hän sairastui vakavasti eikä täysin toipunut sairaudesta. Hän kuoli Firenzessä 29. maaliskuuta 1058. Hänen jälkeensä paaviksi tuli Benedictus X, joka julistettiin vastapaaviksi ja jonka Nikolaus II pian syrjäytti.
COSS

Suomen avoimien tietojärjestelmien keskus - COSS ry (Centre for Open Systems and Solutions) eli Suomen open source -keskus on avointa lähdekoodia hyödyntävän ja tukevan liiketoiminnan kehittämisorganisaatio. 
COSS edistää avointen ohjelmistojen hallittua käyttöä eri toimialoilla ja tuottaa palveluja jäsentensä liiketoiminnan kehittämiseksi. COSS palvelee sekä OSS (Open Source Software) -tuotteita ja -palveluja tarjoavia yrityksiä että OSS-ratkaisujen käyttäjiä: yrityksiä, yhteisöjä ja julkishallinnon organisaatioita.
Tavoitteet.
COSS:n tavoitteena on
COSSin jäseniksi voivat liittyä yritykset, yhteisöt, julkishallinnon organisaatiot ja yksityishenkilöt.
COSS on edustaa Suomea Euroopan open source -liiketoiminnan yhteisjärjestössä OBOOE:ssa.
Vasarahai

Vasarahai ("Sphyrna zygaena") on suurikokoinen hailaji, jota tavataan maailman kaikilla lauhkeilla rannikkoalueilla. Vasarahaita kohtaan kohdistuu nykyään laajalti metsästyksen uhka, joka laskee sen kantaa. 
Ulkonäkö.
Hain väri vaihtelee ruskeanharmaasta tummaan oliivinvihreään; vatsapuoli on aina vaaleampi. Aikuinen yksilö voi olla neljä metriä pitkä ja painaa jopa 400 kiloa. Lajin luonteenomainen tuntomerkki on vasaramainen leveä pää. Nuoret yksilöt voidaan erottaa aikuisista niiden hämärästä selkäevän kärjen väristä, joka on aikuisilla tasavärinen. Erikoinen päänmuoto auttaa lajia ravinnonhankinnassa sen suoman laajan näkökentän ansiosta.
Elintavat.
Lisääntyminen.
Vasarahait odottavat poikasia 10–12 kuukautta ja ne synnyttävät eläviä poikasia. Yhdessä poikueessa on 20–40 poikasta, jotka syntyessään ovat 50–61 cm pitkiä.
Liikkuminen.
Vasarahait ovat tehokkaita ja hiljaisia uimareita niiden kehon muodon ja ihoa peittävien suomujen ansiosta.
Ravinto.
Vasarahaiden ravinto koostuu pääasiassa mustekaloista, äyriäisistä, lukuisista erilaisista kaloista sekä muista haista. Yleensä ne kuitenkin suosivat rauskuja ja monneja. Muut eläimet eivät saalista vasarahaita. Vasarahaiden syöminen ajoittuu hämärän aikoihin.
Isovasarahai

Isovasarahai ("Sphyrna mokarran") on suurikokoinen hai, joka kasvaa jopa kuusimetriseksi. Isovasarahaita esiintyy rannikkoalueilla trooppisissa ja lämpimissä vesissä. Sitä esiintyy rannikoilla ja niiden tuntumassa jopa 300 metrin syvyyteen asti. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee isovasarahain äärimmäisen uhanalaiseksi, sillä sen yksilömäärä on vähentynyt arvioiden mukaan jopa 80 prosentilla 1940-luvun jälkeen. Isovasarahain levinneisyysalue on laaja, mutta se lisääntyy vain kahden vuoden välein ja laji joutuu usein kalastuksen sivusaaliiksi.
Isovasarahait syövät pieniä haita, rauskuja, mustekaloja ja kaloja. Ne ovat immuuneja rauskujen myrkylle. Kohdatessaan sukeltajan isovasarahai on yleensä arka ja väistää. Isovasarahai luokitellaankin yhdeksi vähiten vaarallisista haista. Tunnetaan vain yksi dokumentoitu tapaus, jossa laji on ärsytettynä käynyt ihmisen kimppuun, mutta joukko hyökkäyksiä on kirjattu tarkemmin määrittämättömän vasarahailajin nimiin.
Modern Times

Modern Times on Bob Dylanin elokuussa 2006 julkaistu 31. studioalbumi. Albumi julkaistiin kahdessa eri muodossa: standardimuodossa sekä erikoispainoksena, joka sisältää CD:n lisäksi DVD:n. Syyskuussa 2006 se nousi Yhdysvaltain listaykköseksi ensimmäisenä Dylan-levynä 30 vuoteen. Näin Dylanista tuli vanhin elinaikanaan ykköspaikalle noussut artisti. Suomessa albumi nousi virallisen albumilistan sijalle 4.
Yhtye ja albumin nauhoitus.
"Modern Times" nauhoitettiin Dylanin tämänhetkisen kiertueyhtyeen kanssa, johon kuuluvat basisti Tony Garnier, rumpali George G Receli, kitaristit Stu Kimball ja Denny Freeman sekä multi-instrumentalisti Donnie Herron.
Albumin odotus.
Dylanin asema populaarimusiikin historiassa sekä hänen kaksi edellistä albumiaan, suuren menestyksen saavuttaneet "Time out of Mind" (1997) ja "Love and Theft" (2001), tekivät "Modern Timesista" odotetun julkaisun.
"Modern Times" vuosi Internetiin lukuisten BitTorrent-sivustojen kautta 21. elokuuta 2006, kahdeksan päivää ennen albumin julkaisua.
Kriitikoiden reaktio.
Elokuussa 2006 musiikkilehdet alkoivat julkaista arvioitaan albumista. Sekä "Rolling Stone" ja UNCUT antoivat albumille viisi tähteä. "Rolling Stone" -lehden kriitikko Joe Levy sanoi albumia Dylanin "kolmanneksi perättäiseksi mestariteokseksi". Myös kriitikko Robert Christgaun arvio "Blender"-lehdessä oli myönteinen.
Jon Pareles kirjoitti The New York Timesissa, että ”"Modern Times" kuulostaa kokeellisemmalta kuin yksikään sen edeltäjistä”. "The Chicago Tribunen" Greg Kot oli samoilla linjoilla Parelesin kanssa todetessaan, että ”liian usein yhtye kuulostaa siltä, kuin se olisi opetellut kappaleet nauhoittaessaan niitä -- (Modern Times -albumilta) Dylanin lavaesiintymisten sähköistävät aallot puuttuvat.” Tästä kritiikistä huolimatta sekä Pareles että Kot olivat yleisesti ottaen varsin myönteisiä albumia kohtaan.
"The Guardian" -lehden Alexis Petridis pilkkasi muuten positiivisessa arvostelussaan albumin julkaisua edeltänyttä hehkutusta.
"The Chicago Sun-Times" -lehden Jim DeRogatis kehui albumin kappaleiden sanoituksia, mutta ihmetteli laimeaa musiikkia. Erityisen kriittinen hän oli albumin balladeja kohtaan.
Kansikuva.
Albumin kansikuva on Ted Cronerin valokuva ”Taxi, New York at Night”.
Bae Ki-tae

Bae Ki-tae (s. 3. toukokuuta 1965 Daegu) on eteläkorealainen entinen pikaluistelija. Hän keskittyi pääasiassa 500 ja 1 000 metrin matkoille.
Vuonna 1990 Baesta tuli ensimmäinen korealainen pikaluistelun arvokisavoittaja, kun hän Tromssassa sprintterien MM-kisoissa voitti kultamitalin ennakkosuosikkien epäonnistuttua toinen toisensa perään. Vaikka Bae saavutti parhaan menestyksensä sprinttimatkoilla, hän aloitti uransa yleisluistelijana. Yleisluistelijoiden MM-kisoissa hän sijoittui 500 metrillä kolme kertaa ensimmäiseksi (1987, 1988 ja 1990).
Maailmancupissa Bae voitti urallaan kuusi osakilpailua ja oli kaikkiaan 25 kertaa palkintokorokkeella.
Holy Wood (In the Shadow of the Valley of Death)

Holy Wood (In the Shadow of the Valley of Death) on Marilyn Mansonin neljäs studioalbumi, jonka on julkaissut Nothing Recordsin 14. joulukuuta vuonna 2000. Albumi on julkaistu niin CD:nä, vinyylinä kuin kasettinakin.
Albumi koostuu neljästä osiosta:
Ensimmäisessä osiossa on neljä kappaletta, muissa viisi.
Men in Black – miehet mustissa

Men in Black – miehet mustissa () on vuonna 1997 ensi-iltansa saanut Barry Sonnenfeldin ohjaama yhdysvaltalainen tieteiselokuva. Elokuvan pääosissa ovat Tommy Lee Jones, Will Smith ja Vincent D’Onofrio. Elokuva perustuu Lowell Cunninghamin samannimiseen sarjakuvaan. Epilogissa tarjotaan elokuvan katsojalle lohduttava maailmankatsomuksellinen tietoisku.
Elokuva oli menestys: Yhdysvalloissa se tuotti 250 miljoonaa ja kansainvälisesti 326 miljoonaa dollaria. Elokuvalle tehtiin kaksi jatko-osaa, "Men in Black II – miehet mustissa II" (2002) ja "Men in Black III" (2012) sekä spin-off "" (2019).
Gáldar

Gáldar on Gran Canarian pohjoisosassa sijaitseva kunta, jonka pinta-ala on 62,55 km². 
Galdarin päänähtävyys on arkeologinen museo nimeltään Maalattu luola, Cueva pintada. Se on saanut nimensä luolan seinille maalatuista geometrisistä kuvioista. 1800-luvun jälkipuoliskolla löytyneestä luolasta on löydetty esineitä ajalta ennen eurooppalaisten tuloa saarille. Ne on ajoitettu 600-1600-luvuille.
Väestö.
Gáldarin väkiluku on noin 24 500 ja väestötiheys 291,6 as./km².
Ingenio

Ingenio on Gran Canarian itäosassa sijaitseva kunta, jonka pinta-ala on 38,15 km².
Väestö.
Ingenion väkiluku on noin 26 857 (ISTAC, 2004) ja väestötiheys 692,87/km².
Mogán

Mogán on Kanariansaarilla Gran Canarian saaren lounaisosassa sijaitseva kunta. Sen pinta-ala on 172 neliökilometriä, ja asukkaita siellä oli vuonna 2018 yli 19 600. Kunnan pääelinkeinot ovat matkailu, maatalous ja kalastus. Tärkein liikenneyhteys on saaren pääkaupunkiin Las Palmasiin ja lentoasemalle johtava GC-1-moottoritie. Mogánin keskusta sijaitsee noin 12 kilometriä rannikolta, jossa sijaitsevat sitä huomattavasti suuremmat matkailukeskukset kuten Puerto Rico.
Väestö.
Vuonna 2018 Mogánin väkiluku oli Espanjan tilastokeskuksen mukaan 19 657.
Moya

Moya on Gran Canarian pohjoisosassa sijaitseva kunta, jonka pinta-ala on 31,87 km².
Väestö.
Moyan väkiluku on noin 8 307 (ISTAC, 2004) ja väestötiheys 250,63 as./km².
Association of American Railroads

Association on Americal Railroads (AAR) on teollisuuden ja kaupan ryhmittymä, joka edustaa Pohjois-Amerikan (Kanada, Meksiko ja Yhdysvallat) tavaraliikenteen rautatieyhtiöitä. AAR:n jäseniä ovat myös Amtrak sekä jotkin paikalliset lähiliikenneyhtiöt.
AAR muun muassa määrittelee Pohjois-Amerikassa käytettävät rautateiden nimilyhenteet sekä valvoo yleistä raideliikenneturvallisuutta kehittämällä turvallisuusstandardeja ja yhtenäistämällä käytäntöjä.
Association of American Railroads perustettiin 12. lokakuuta 1934, kun viisi teollisuusryhmittymää fuusioitui:
San Bartolomé de Tirajana

San Bartolomé de Tirajana on Gran Canarian eteläosassa sijaitseva kunta, jonka pinta-ala on 333,13 km². Kunnan pinnanmuodot ovat monimuotoisia vaihtuen Atlantin valtameren huuhtomasta kuivasta ja aurinkoisesta rannikosta vuoriston reheväkasvuisiin rinteisiin. Matkailu ja sen oheistoiminnot ovat kunnan ylivoimaisesti merkittävin elinkeino; kunnan alueella sijaitsee muun muassa tunnettu turistikohde Playa del Inglés. Kunnassa on myös lukuisia suuria ostoskeskuksia sekä etenkin matkailijoille suunnattuja teemapuistoja, kuten Palmitos Park ja Sioux City. Tärkein liikenneväylä on saaren pääkaupunkiin Las Palmasiin ja lentokentälle johtava GC-1-moottoritie.
Alueen maantieteellisestä asemasta ja ilmastosta johtuen ilman lämpötila kunnan alueella on aina hieman korkeampi kuin Gran Canarian pohjoisosissa.
Väestö.
San Bartolomé de Tirajanan väkiluku on noin 53 400 ja väestötiheys 160,7/km².
Siikalahti (Parikkala)

Siikalahti on Parikkalan Simpelejärven umpeenkasvanut lahti Kaukolan kylässä. Se on laajuudeltaan noin 445 hehtaaria ja viitisen kilometriä pitkä, mutta leveimmillään vain puolitoista kilometriä. Lahti otettiin lintuvesien suojeluohjelmaan vuonna 1982. Valtiolle se hankittiin 1980-luvun puolivälissä. Siikalahtea hoitaa Metsähallitus.
Lahden muodostuminen ja suojelu.
Siikalahti muovautui nykyiseen asuunsa Simpelejärven laskussa 1930-luvun lopussa. Järven veden pinnan laskemisen yhteydessä suunniteltiin lahden kuivattamista kokonaan kanavan avulla, mutta aie peruuntui sota-ajan takia. Kuivattaminen tuli esille uudestaan 1950-luvulla: lahden pengertämistä suunniteltiin kesäkuussa 1954. Siikalahden ja Tetrisuon kuivattamisella laskettiin saatavan 589 hehtaaria lisämaata, mitä pidettiin erittäin tarpeellisena maatalouden kehittämisen kannalta. Kuivattamisajatuksia pohdittiin vielä 1970-luvullakin, jolloin lahden alueelta laskettiin saatavan 517 hehtaaria peltoa. Lahden eteläosan kuivatusehdotuskin kaatui vastustukseen, kun Siikalahden suojelemiseksi kerättiin yli 6 000 nimen adressi. Siikalahden Suojeluhdistys perustettiin 1976 Pauli Kantosen ja Veijo Vilskan johdolla, seuraavana vuonna säätiö osti kaksi tilaa lahden ympäristöstä: Honkasaaren ja Kasiniemen, joille rakennettiin alueella nykyisinkin olevat rakennelmat - lintutorni tosin Ripekesaarelta vuokratulle maalle. Itä-Suomen vesioikeus antoi lahden kuivatukselle lopullisen kielteisen päätöksen vuonna 1980, sen sijaan sitä käytiin kunnostamaan arvokkaana kosteikkona ja lintuvetenä. Valtio lunasti Siikalahden omistukseensa vuosina 1985 ja 1986, ja metsästys lahdella kiellettiin 1987.
Luonto.
Siikalahti on kuuluisa arvokkaasta lajistostaan. Alueella on tavattu noin 250 erilaista lintulajia, 900 perhoslajia ja 25 eri sudenkorentolajia. Alueen harvinaisimpiin kasveihin kuuluu hentonäkinruoho ("Najas tenuissima") ja sahalehti ("Stratiotes aloides"), sen linnuista ovat kuuluisia muun muassa satakieli ja erilaiset kertut ja kerttuset. Siikalahti on myös tärkeä levähdysetappi muuttolinnuille.
Siikalahti on kansainvälisesti tärkeä lintualue IBA-numerolla 070 sekä osa kansallisesti tärkeää lintualuetta (FINIBA) 320098 (Parikkalan seudun lintuvedet).
Kulku alueelle ja rakennelmat.
Siikalahdelle pääsee lyhintä reittiä valtatie 6:lta risteävää Kaukolan kylätietä (tie 14941) myöten vajaan kolmen kilometrin verran, tai etelämpää Kirjolan kohdalta Kannaksen ja Kaukolan kautta kiertäen. Polku lahdelle lähtee Kaukolan tien varrelta pysäköintipaikalta, jossa on opastetaulu. Polku ylittää lahdenpohjukan pitkospuina. Pysäköintipaikasta hieman Kaukolaan päin on myös pyörätuolille sopiva matala lintujen tarkkailulava.
Siikalahdelle on rakennettu kaksi lintutornia, yksi korkeampi Ripekesaarten päähän, josta on näkymä etelään, ja toinen hieman matalampi Kasinniemen eteläkärkeen. Lisäksi alueella on piilokoju lintujen tarkkailua varten Kaukolan puolella, lähellä Ripekesaarten lintutornia. Kasinniemessä, jossa on vanha talonpaikka, on myös opastuskeskus ja nuotiopaikka.
Bamingui-Bangoran

Bamingui-Bangoran on yksi Keski-Afrikan tasavallan prefektuureista. Sen pinta-ala on 58 200 neliökilometriä ja siellä on vuoden 2003 väestönlaskennan mukaan 43 229 asukasta. Alueen asukastiheys on maan pienin: 0,7 as./km². Prefektuurin pääkaupunki on Ndélé. 
Bamingui-Bangoranin naapuriprefektuurit ovat Haute-Kotto, Ouaka, Nana-Grébizi ja Vakaga.
Sabu

Terry Michael Brunk (12. joulukuuta 1964 – 11. toukokuuta 2025), joka tunnettiin paremmin kehänimellään Sabu, oli yhdysvaltalainen showpainija. Hän esiintyi World Wrestling Entertainmentin ECW-brändissä. Parhaiten hänet muistetaan esiintymisistään ECW-painipromootiossa 1990-luvulla.
Sabua mainostettiin "eläimellisimpänä ottelijana lajin historiassa", eikä Sabun painityyli ollut kovin perinteistä, sillä hänen liikesettinsä koostui lähinnä hypyistä, jotka tehdään pöytien tai tuolien avustuksella tai niiden päälle. Sabu oli otteluissaan hyvin itsetuhoinen kuten WWE:n Mick Foley (Mankind). Hän saavutti paljon urallaan, sillä hän oli muun muassa ECW:n ja NWA:n maailmanmestari, ECW:n joukkuemestari ja XPW:n maailmanmestari. Nimensä Sabu on mukaillut vanhasta intialaisesta kenraalista, jonka nimi oli Sabu.
Sabu on tunnettu myös siitä, että hän jatkoi otteluitaan kärsittyään vakavia loukkaantumisia, jotka olisivat tarvinneet välitöntä hoitoa. Esimerkiksi ottelussa Sandmania vastaan Sabu mursi leukansa osuessaan kaiteeseen, mutta ottelun lopettamisen sijaan Sabu teippasi leukansa ja jatkoi ottelua ennaltasovittuun lopetukseen asti. Piikkilankaottelussa Terry Funkia vastaan Sabu aukaisi hauiksensa piikkilankaan, ja jatkaakseen ottelua hän teippasi haavan umpeen. Lopulta sairaalassa haavan sulkemiseen tarvittiin yli 100 tikkiä. Myös TNA:ssa paininut Sabu oli 1990-luvulla suuri osa ECW:tä.
Hänen opettajansa oli The Original Sheik, joka oli hänen setänsä.
Sabu kuoli 60-vuotiaana toukokuussa 2025.
Derek Parra

Derek Parra (s. 15. maaliskuuta 1970 San Bernardino, Kalifornia, Yhdysvallat) on 2000-luvun alussa menestynyt yhdysvaltalainen pikaluistelija.
Parra aloitti uransa rullaluistelijana. Rullaluistelussa hän voitti kolme kertaa Yhdysvaltain mestaruuden ja kahdesti yleiskilpailun maailmanmestaruuden. Hän vaihtoi lajia vuonna 1996, kun rullaluistelua ei hyväksytty kesäolympialaisten ohjelmaan. Parra kuului Yhdysvaltain joukkueeseen jo 1998 Naganon olympialaisissa, vaikkakaan ei kilpaillut yhdelläkään matkalla. 
Ensimmäisen aikuisten pikaluistelun arvokisamitalinsa, väriltään hopeisen, Parra voitti maaliskuussa 2001 Salt Lake Cityssä matkakohtaisten MM-kisojen 1 500 metriltä. Samassa kaupungissa pidetyissä vuoden 2002 talviolympialaisissa Parra oli elämänsä kunnossa ja saalisti kultaisen ja hopeisen mitalin. Kultamitali tuli 1 500 metriltä maailmanennätysajalla 1.43,95. 5 000 metrin kilpailussa hän luisteli maailmanennätysajan 6.17,98, mutta piti ennätystä hallussaan vain 20 minuutin ajan, sillä alankomaalainen Jochem Uytdehaage luisteli vielä kovempaa ja pudotti Parran hopealle. Samana keväänä yleisluistelijoiden MM-kisoissa Heerenveenissä Parra saavutti pronssia, mikä jäi hänen viimeiseksi arvokisamitalikseen.
Maailmancupissa Parra on saavuttanut kuusi osakilpailuvoittoa ja kaikkiaan 17 palkintosijoitusta.
Brummerin talo

Brummerin talo on Helsingin Kruununhaassa, Elefantin korttelissa osoitteessa Aleksanterinkatu 14 sijaitseva rakennus, joka toimii Helsingin pormestarin ja vuoteen 2017 asti Helsingin kaupunginjohtajan virka-asuntona. Brummerin talo sijaitsee Remanderin talon ja Balderin talon välissä. Talon rakennutti alun perin merikapteeni Kåhlman vuonna 1823 Jean Wiikin suunnitelmien mukaan. Helsingin kaupunki osti rakennuksen itselleen vuonna 1959, entisöi talon ja remontoi sen kaupunginjohtajan virka-asunnoksi vuosina 1961–1962.
Brummerin talon tontti on ollut olemassa jo 1600-luvulla, ja talon kellari on osittain tältä ajalta. Kåhlmanin jälkeen talon omisti taiteenharrastaja H. J. Falkman, joka perusti siihen viinatehtaan. Nimensä rakennus on saanut hovineuvos Carl Brummerin mukaan. Hänen omistuskaudellaan Falkmanin poika, taidemaalari Severin Falkman, rakennutti pihan puolelle ateljeen vuonna 1887. Piharakennuksen suunnitteli Theodor Höijer. Talossa on myös kokoontunut aikoinaan muun muassa Lauantaiseura, ja marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheim asui siellä lyhyen aikaa valtionhoitajakautensa päätyttyä. Tasavallan presidentti Sauli Niinistöllä oli väliaikaiset työtilat Brummerin talossa Presidentinlinnan remontin ajan vuosina 2013–2014.
Valas-luokan kuljetusalus

Valas-luokan kuljetusalukset ovat Suomen merivoimien vuosina 1979–1981 Hollming Osakeyhtiön Rauman telakalla valmistuneita kuljetusaluksia. Aluksia valmistui viisi: "Vaarlahti" (722), "Vahakari" (121), "Valas" (897), "Vänö" (723) sekä sukeltajien tukialus "Mursu" (98). 
Alusten uppouma on 300 tonnia ja niiden pituus 30, leveys 8 ja syväys 3 metriä. Niiden voimanlähteenä on 1070 kilowatin moottori, joka mahdollistaa 12 solmun nopeuden. Alusten miehistö koostuu yhteensä 11 henkilöstä. Alukset kykenevät kulkemaan jäissä, ja "Mursun" varustukseen kuuluu myös siirrettävä painekammio. Muut luokan alukset paitsi "Mursu" pystyvät kuljettamaan peräkannellaan yhden 20 tonnin kolmiakselisen kuorma-auton tai vastaavan määrän muuta ajoneuvokalustoa. Aluksissa on tätä varten hydraulisesti ohjattava peräramppi. Emälaiva "Mursussa" on tämän kannen paikalla sukeltajien erityistiloja.
"Mursu" myytiin kesällä 2013 kaupalliselle merirosvouksen vastaiselle yhtiölle ja lähti 8. elokuuta Turusta siniseksi maalattuna ja uudella nimellä "Muru" kohti uutta toiminta-aluettaan. Myös "Valas" myytiin samaan aikaan. Sen osti kotimainen Rederi Ab Fakir -varustamo. "Vahakari" myytiin 2013 ja muutettiin seuraavaana vuonna työntöhinaajaksi.
Portrait of an American Family

Portrait of an American Family on vuonna 1994 julkaistu Marilyn Mansonin ensimmäinen albumi yhtyeen nimenvaihdoksen jälkeen. Levyllä bassoa soittaa heti nauhoitusten jälkeen ulospotkittu Gidget Gein.
Kokoonpano.
Vierailevat:
Lupiinit

Lupiinit ("Lupinus") on hernekasveihin kuuluva kasvisuku, johon kuuluu 150–200 lajia.
Lupiinit ovat tavallisesti monivuotisia ja yleensä keskikokoisia tai suurikokoisia ruohovartisia ja karvaisia kasveja. Niiden lehdet ovat sormilehdykkäisiä ja lehdykät ovat kapeansuikeita. Kukintona on tiivis, varren päässä sijaitseva terttu. Kukkien teriöt ovat tavallisesti sinisiä, joskus valkoisia, vaaleanpunaisia tai monivärisiä. Kukissa on kymmenen hedettä. Hedelmänä on karvainen ja monisiemeninen palko.
Irving Jaffee

Irving W. Jaffee (15. syyskuuta 1906 New York, New York, Yhdysvallat – 21. maaliskuuta 1981 San Diego, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen pikaluistelija.
Jaffee syntyi New Yorkissa Venäjältä lähtöisin olleeseen juutalaiseen maahanmuuttajaperheeseen. Jaffee nousi pikaluisteluväen tietoisuuteen melko yllätyksellisesti vuoden 1928 talviolympialaisissa Sveitsin Sankt Moritzissa. Vuonna 1927 Jaffee oli luistellut viiden mailin maailmanennätyksen, ja juuri ennen olympialaisia luisteli Oslossa mailin maailmanennätykset. Itse olympialaisissa hän sijoittui 5 000 metrillä neljänneksi kaksi kymmenystä norjalaisen maailmanmestarin Bernt Evensenistä jääneenä. Seuraavana päivänä luistellussa 1 500 metrin kilpailussa Jaffee sijoittui seitsemänneksi. 10 000 metrillä Jaffee joutui Evensenin pariksi. Evensen johti kilpailua aina viimeiselle kierrokselle saakka Jaffeen pysytellessä parin metrin päässä. Kuitenkin viimeisellä kierroksella Jaffee painoi ohi ja voitti Evensenin sekunnin kymmenysosan erolla ja luistelu siihen mennessä parhaan ajan. Pian sääolosuhteet kuitenkin muuttuivat dramaattisesti ja kilpailu päätettiin perua kokonaan.
Neljän vuoden kuluttua Jaffee sai uuden mahdollisuuden Lake Placidin talviolympialaisissa. Pikaluistelukilpailut käytiin amerikkalaiseen tyyliin yhteislähdöllä, mihin eurooppalaisluistelijat eivät olleet tottuneet. Jaffee osallistui vain 5 000 ja 10 000 metrin kilpailuihin, jotka molemmat hän voitti, 10 000 metrin kilpailussa maaliviivan yli kaatuessaan. Lama-aikana Jaffee joutui viemään mitalinsa pantiksi, mutta panttilainaamo meni konkurssiin ja mitalit katosivat ikiajoiksi. Olympiakisat jäivät Jaffeen ainoiksi kansainvälisiksi kilpailuiksi. Vielä vuonna 1934 hän luisteli uuden 25 mailin maailmanennätyksen Grossinger's Resortissa Catskill-vuorilla. Samassa paikassa Jaffee järjesti monia kilpailuja noihin aikoihin suositussa lajissa, jossa hypätään luistimilla tynnyririvistön yli ja standardoi kilpailuissa käytetyn tynnyrin koon.
Sara Paxton

Sara Paxton (s. 25. huhtikuuta 1988 Woodland Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen Young Artistilla palkittu näyttelijä ja laulaja. Hän kasvoi Kaliforniassa ja aloitti näyttelemisen varhaisessa iässä. Kuuluisaksi hän tuli vuonna 2004 rooleistaan sarjoissa "Darcy's Wild Life" ja "Summerland".
Varhainen elämä.
Sara Paxton syntyi vanhempiensa ainoaksi lapseksi Woodland Hillsissä, Los Angelesissa. Hänen äitinsä Lucia on Meksikosta kotoisin oleva juutalainen ja isä Steve Paxton englantilaista, irlantilaista ja skotlantilaista sukujuurta. Paxtonin vanhemmat ovat ammatiltaan hammaslääkäreitä. Hän on isänsä kautta etäisesti sukua näyttelijä Bill Paxtonille.
Paxton varttui San Fernando Valleyssa, jossa hän kävi julkista koulua. Lapsena hän harrasti pukuleikkejä ja meni joskus kouluun tietyksi hahmoksi pukeutuneena. Paxton valmistui El Camino Real High Schoolista vuonna 2006 ja päätti, ettei lähde opiskelemaan yliopistoon.
Ura.
Paxton esiintyi lapsena musiikkiteatterissa ja televisiomainoksissa. Hänen debyyttinsä näyttelijänä oli pieni rooli "Valehtelija, valehtelija" -elokuvassa 1997. Hän on vieraillut lisäksi useissa televisiosarjoissa, kuten "Lizzie McGuire", "C.S.I. Miami", "Will &amp; Grace" ja "Waverly Placen velhot". Paxton tunnetaan parhaiten "Summerland" -sarjasta, jossa hän näytteli ongelmateinin roolia Jesse McCartneyn rinnalla.
Paxtonin ensimmäinen suuri rooli oli elokuvassa "Sleepover" (2004), ja siitä seurasivat pääroolit elokuvissa "Aquamarine" (2006), "Superhero Movie" (2008) ja "Viimeinen talo vasemmalla" (2009). 
Paxton on antanut äänensä useille hahmolle animaatiosarjassa "Paavo Pesusieni" vuosien 1999 ja 2004 välillä.
Kampela-luokan kuljetuslautta

Kampela-luokka oli Suomen merivoimien rannikkotykistöjoukkojen käyttöön hankittu kolmen kuljetuslautan muodostama alusluokka. Alusten kannelle voitiin ajaa erilaisia työkoneita ja muun muassa täysiperärekka mahtui kyytiin. "Kampela 3" varustettiin myös miinanetsintään. Alukset olivat käytössä 1970-luvun lopulta 2010-luvulle.
Suunnittelu ja rakenne.
Kampela-luokan suunnittelu aloitettiin 1970-luvun puolivälissä toisen parlamentaarisen puolustusrevision jälkeen. Aiemmat Kala-luokan kalustolautat olivat osoittautuneet onnistuineiksi ja uudesta kuljetuslautasta tehtiin Kala-lautasta modernisoitu ja hieman suurempi Kampela-luokka. Uusi kuljetusalus on Kalan tapaan kaksirunkoinen katamaraani jossa on keskellä lastitila ja komentosilta aluksen takaosassa. Kampelat varustettiin myös kahdella nestelastin kuljetustankilla sekä ruoripotkureilla. Kala-luokan tapaan myös Kampelat voidaan varustaa miinan laskentaan.
Alukset.
Rannikkotykistölle tarkoitetut "Kampela 1" ja "Kampela 2" rakennettiin Enso-Gutzeitin telakalla Savonlinnassa, osittain alueen työllisyyden tukemiseksi. Savonlinnasta alukset joutuivat kulkemaan Saimaan kanavan läpi päästäkseen Itämerelle. Koska sota-alukset eivät saa kulkea kanavasta, olivat alukset virallisesti Enso-Gutzeitin kauppalaivoja, kunnes ne luovutettiin Kotkassa puolustusvoimille. Finnmekano valmisti "Kampela 3:n". Alukset rakennettiin 1976-1979 ja otettiin käyttöön raskaan materiaalin kuljetuksiin. Esimerkki kuljetuskyvystä nähtiin, kun Espoon Meripelastusyhdistyksen tukikohtaan Herrökobbilla rakennettiin uusi laituri keväällä 1981. Merivoimat suoritti lahjoituksena kuljetuksen "Kampela 2" -lautalla, jonka kannelle mahtuivat kerralla työssä tarvitut kaksi betoniautoa ja pumppuauto.
Vuonna 1996 "Kampela 3" varustettiin miinanetsintään Boforsin Double Eagle kauko-ohjatulla vedenalaisella raivausrobotilla ja alus liitettiin 4. miinalaivueen raivausviirikköön. Alusta käytettiin myös muihin vedenalaisiin viranomaistehtäviin.
Käytöstä poisto.
Merivoimat luopui Kampela-luokan aluksista 2010-luvulla ja myi tai romutti ne. "Kampela 1" ja "Kampela 2" myytiin siviilikäyttöön. "Kampela 3" romutettiin kesällä 2022 Upinniemessä.
Uisko-luokan joukkojenkuljetusvene

Uisko-luokan joukkojenkuljetusvene on Suomen merivoimien käyttämä nopea kuljetusvene. Luokka on hyvin liikuntakykyinen ja matalakulkuinen sopien erinomaisesti käytettäväksi matalissa saaristovesissä.
Pioneeriuisko.
Puolustusvoimat tarvitsi syöksyvenettä merikelpoisemman aluksen, joten se hyväksyi 16. joulukuuta 1959 tyyppihyväksytyn vanerista rakennetun 8,6 metriä pitkän ja 2,6 metriä leveän aluksen, uiskon. Alukseen oli mahdollista kuormata noin 1 500 kilogramman kuorma. Sen voimanlähteenä oli kaksi 70-100 hevosvoiman pystyakselista perämoottoria. Noin vuosikymmenessä hankittiin 30 uiskoa, joihin tehtiin teknologisen kehityksen ja tarpeen aiheuttamia muutoksia muun muassa kantavuuden kasvaessa 2 500 kilogrammaan. Vuonna 1965 muutoksena oli leveyden lisääminen 20 senttimetrillä ajoneuvojen leveyden mukaan. 1960-luvulla sisäperämoottorien yleistyessä myös Uiskot varustettiin niillä, jolloin pituus kasvoi 10,1 metriin. Vuonna 1966 Turun veneveistämö valmisti lujitemuovisen Uiskon, jonka voimanlähteenä oli kaksi 120 hevosvoiman Johnson-sisäperämoottoria. Muina valmistajina olivat Grahn, Rauma-Repolan Loviisan tehdas ja Heinlahden veneveistämö.
Uiskoja oli 1. helmikuuta 1970 yhteensä 30 kappaletta ja niihin 65 erilaista moottoria. Vuonna 1971 rannikkojääkäripataljoonassa oli testattvana uusi uiskotyyppi U-42. Vuonna 1978 tilattiin 12 Uiskoa, joissa oli kaksi joko Mercruiserin 140 hevosvoiman tai Volvon 150 hevosvoiman sisäperämoottoria.
Vuonna 1982 hankittiin 12 kappaletta Uiskoja, joiden voimanlähteeksi hankittiin pystyakselisia perämoottoreita.
Meriuisko.
Merivoimien rannikkojoukkojen käyttöön suunniteltiin ns. Meriuisko, joka osoittautui hyväksi. Aluksesta valmistettiin useita erilaisia versioita kuten sukeltaja- ja viestiuiskot. Ensimmäiset alumiinirakenteiset veneet tilattiin Kokkolasta Aluminavarvetilta. Uiskoja rakennettiin vuodesta 1983 alkaen useita sarjoja, joiden valmistuttua merivoimat luopui 1970-luvulla hankituista vanerirakenteisista pioneeriuiskoista.
U-200 sarja (Marine Alutech Watercat M11).
Vuoden 1983 lopulla rannikkojääkäripataljoona sai kokeilukäyttöön U-210:n, joka oli uudistettu versio. Siinä oli kaksi 275 hevosvoiman meridieseliä, mutta nopeus kuormattuna oli vain 15-18 solmua.
Vene "U-205" myytiin huutokaupassa lokakuussa 2013 siviilikäyttöön. Toukokuussa 2007 puolustusvoimien käytöstä poistettu "U-208" luovutettiin Kokkolan meriosastolle. Vene on valmistettu 1984 Kokkolassa ja on ollut merivoimien käytössä Upinniemessä. Aluksen propulsiojärjestelmänä on kaksi Volvon 224 kilowatin dieselmoottoria ja niihin kytketyt Rolls-Royce FFJet -vesisuihkut.
U-300 sarja.
U301 – U312 (4 kpl tilattu 1989)
U-400 sarja.
U400 – U406
Parolan leijona

Parolan leijona on keisari Aleksanteri II:n vierailun kunniaksi vuonna 1868 paljastettu muistomerkki Hattulan Parolannummella. Leijonapatsaan suunnitteli ruotsalainen kuvanveistäjä Andreas Fornander ja se sijaitsee varuskunnan harjoituskentän etelälaidassa.
Veistos.
Metalliseokseen valettu veistos on leijona, jonka vasemman etukäpälän alla on pallo. Alhaalta porrastettu jalusta on harmaata graniittia. Muistomerkin kokonaiskorkeus on 5,2 metriä.
Graniittijalustaan on kirjoitettu versaalikirjaimin: 
Muistomerkki liittyy Helsingin vuoden 1863 valtiopäiviä edeltävään Aleksanteri II:n Suomen matkaan. Suomen kaartin univormuun pukeutunut keisari tarkasti Parolannummella Suomen sotajoukot.
Paikalla oli myös senattori J. V. Snellman, joka esitteli keisarille Kielireskriptin eli asetuksen, joka kohotti suomen kielen aseman Suomen suuriruhtinaskunnan valtionhallinnossa ruotsin rinnalle. Säädöksen mukaan suomenkielisiä asiakirjoja voitiin jättää virastoihin ja tuomioistuimiin välittömästi asetuksen voimaantulon jälkeen. Asetus velvoitti viranomaisia ryhtymään toimenpiteisiin, jotta valtion elimet ja laitokset pystyisivät 20 vuoden kuluttua asetuksen voimaantulosta tuottamaan itse suomenkielisiä asiakirjoja. Keisari hyväksyi asetuksen allekirjoittamalla sen seuraavana päivänä Hämeenlinnan maaherrantalossa.
Kuvanveistäjä Andreas Fornander (1820–1903) opiskeli Tukholman taideakatemiassa. Hänet tunnetaan varsinkin eläimiä esittävistä savisista pienveistoksistaan, sekä maisemamaalauksistaan. Keisarin elinaikana paljastettu veistos on vanhin Aleksanteri II:n muistomerkki.
Konservointi.
Monumentti konservoitiin vuonna 2011 ja työn yhteydessä selvisi, että leijonapatsaan metalliseoksessa yli 50 prosenttia on lyijyä, noin 30 prosenttia tinaa ja noin 20 prosenttia sinkkiä. Konservoinnin yhteydessä leijonan pinta pronssattiin paremman säilyvyyden takaamiseksi.
Muistomerkin graniittijalusta oli säilynyt hyvin, mutta leijona oli huonossa kunnossa johtuen osin siitä, että patsaan metalliseos ei ole esimerkiksi pronssiin verrattuna yhtä säänkestävää. Leijonaa oli paikkailtu monenlaisilla aineilla; aikaisemmat kunnostusaikeet olivat tyrehtyneet rahoituksen puutteeseen. Muistomerkin konservointi toteutettiin erillisrahoituksella ja se maksoi noin 30 000 euroa.
Ptolemaios Filadelfos

Ptolemaios Filadelfos (36 eaa. – ehkä 29 eaa.) oli Ptolemaiosten hallitsijasukuun kuulunut prinssi. Hänen vanhempansa olivat roomalainen triumviri Marcus Antonius ja Egyptin kuningatar Kleopatra VII. Ptolemaios syntyi Antiokiassa. Ptolemaios nimettiin aikaisemman faaraon Ptolemaios II Filadelfoksen mukaan. Vuonna 34 eaa. niin sanotun Aleksandrian donaatioiden yhteydessä Ptolemaioksesta tehtiin Syyria, Foinikian ja Kilikian kuningas.
Antoniuksen ja Kleopatran hävisivät Octavianusta vastaan käydyn sodan vuonna 31 eaa. ja tekivät itsemurhan seuraavana vuonna. Octavianus vei Ptolemaioksen ja hänen sisarensa Kleopatra Selenen ja Aleksanterin Helioksen Roomaan, jossa he joutuivat osallistumaan Octavianuksen triumfiin. Roomalaiset säälivät kuitenkin lapsia ja he joutuivat pian Octavianuksen siskon Octavia minorin huostaan. Ptolemaioksen kohtalosta ei tämän jälkeen tiedetä mitään. Epäillään että hän kuoli sairauteen seuraavana talvena.
Kroatianpaimenkoira

Kroatianpaimenkoira () on pystykorvainen, korkeuttaan hieman pidempi, kiharakarvainen kroatialainen paimenkoira. Suomessa rotua esiintyy vain vähän. Ensimmäinen rodunedustaja tuotiin Suomeen vuonna 2002, ja ensimmäinen pentue syntyi keväällä 2006.
Ulkonäkö.
Kroatianpaimenkoira on keskikokoinen pystykorvatyyppinen paimenkoira. Sen häntä kiertyy yleensä selän päälle, mutta rodussa esiintyy myös luonnostaan töpöhäntäisiä yksilöitä, joiden hännän pituus voi vaihdella. Pää ja raajojen etuosa ovat lyhyen, suoran ja sileän karvan peittämät, ja muissa osissa runkoa karva on kauttaaltaan laineikasta tai kiharaa. Korvien takana ja raajojen takaosissa on pidemmän karvan muodostamat koristehapsut. Rotumääritelmä sallii vain mustan värin, mutta myös valkoisia, vaaleankeltaisia sekä merkkivärisiä tiedetään syntyvän. Urosten säkäkorkeus on 45–50 cm ja narttujen 43–48 cm.
Luonne ja käyttäytyminen.
Kroatianpaimenkoira on rohkea, valpas, tarkkaavainen, tasapainoinen ja eloisa. Se on omistajaansa kiintynyt ja helposti koulutettavissa. Sen ei tule olla koskaan vihainen tai hermostunut. Se on työssään kärsivällinen ja sitkeä.
Alkuperä.
Kroatianpaimenkoira on hyvin vanha rotu, ja sen läheisin sukulaisrotu lienee unkarilainen mudi. Sen uskotaan polveutuneen alun perin Itä-Kroatian Slavoniassa muinaisesta suokoirasta ("canis familiaris palustris"). Desmond Morriksen teorian mukaan sen esi-isiin lukeutuisivat aasialaiset rodut sojenicki ja tresetni. Đakovon piispa Petar Horvat mainitsi teoksessaan jo vuonna 1374, että maahan oli kroaattien mukana saapunut uusi paimenkoira, jota hän kutsui latinankielisellä nimellä "canis pastoralis croaticus". Toinen đakovolainen piispa Peter Bakic myös kuvaili samaa rotua vuonna 1719 kirjoituksessa "On the Life of the People and Raising of Stock in Djakovo and it’s Surroundings in 1719". Hänen mukaansa se ei ollut vuosisatojen aikana Horvatin ajoilta lähtien juurikaan muuttunut. Kroatianpaimenkoiran systemaattinen jalostaminen alkoi kuitenkin vasta vuonna 1935 eläinlääkäri Stjepan Romicin toimesta, ja hän valitsi kantakoiriksi Đakovosta peräisin olleita yksilöitä. Vuonna 1951 Otto Rohr kirjoitti ensimmäisen rotumääritelmän ja vuonna 1969 FCI tunnusti rodun. Rotu on vielä nykyisinkin kotimaansa ulkopuolella hyvin harvinainen.
Käyttötarkoitus.
Alkuperältään rotu on lammas- ja karjakoira. Kroatianpaimenkoirat ovat viime vuosina tulleet tunnetuiksi mm. agilityssa, pelastuskoirina ja palveluskoirakokeissa. Kroatialainen kroatianpaimenkoira narttu Drava Certisa on edustanut Kroatian agility-maajoukkueessa kuutena vuonna ja tehnyt rotua tunnetuksi ulkomaillakin.
Terveys.
Rotu on vastustuskykyinen ja pitkäikäinen, eikä sillä ole toistaiseksi havaittu juurikaan perinnöllisiä sairauksia.
Leaves’ Eyes

Leaves’ Eyes on vuonna 2003 perustettu norjalais-saksalainen metallimusiikin yhtye, joka soittaa sinfonista metallia. 
Suurin osa Leaves’ Eyesin kappaleiden sanoituksista käsittelee skandinaavista mytologiaa ja viikinkiaikaa. Sanoitukset on kirjoittanut yhtyeen laulaja Liv Kristine. Kristinen lisäksi yhtyeessä laulaa myös murinatyyliä käyttävä Alexander Krull. 
Historia.
Yhtyeen ovat perustaneet Liv Kristine ja Alexander Krull, jotka menivät naimisiin vuonna 2002. Yhtyeen jäsenet ovat olleet aiemmin jäseninä muun muassa norjalaisessa Theatre of Tragedyssä ja saksalaisessa Atrocityssä. Yhtyeen ensimmäinen albumi "Lovelorn" julkaistiin vuonna 2004 Napalm Recordsin kautta.
Perustajajäseniin kuuluva laulaja Liv Kristine jätti yhtyeen vuonna 2016, jolloin tilalle tuli Elina Siirala.
Itävallan cup

Itävallan cup on vuonna 1919 perustettu vuosittain pelattava jalkapalloturnaus Itävallassa. Ennen vuotta 1946 turnausta kutsuttiin Wiener cupiksi. Turnaus on tunnettu myös nimellä Memphis-Cup, mutta nykyisin käytetään yleisimmin nimeä Stiegl-Cup. 
Eniten mestaruuksia on Austria Wienillä (27), Rapid Wienillä (14) ja Red Bull Salzburgilla (9).