Johann Gottlieb Fichte

Johann Gottlieb Fichte (19. toukokuuta 1762 Rammenau, Ylä-Lausitz, Saksin vaaliruhtinaskunta – 29. tammikuuta 1814 Berliini, Preussin kuningaskunta) oli saksalainen filosofi. Hän kuuluu merkittävimpiin saksalaisen idealismin edustajiin. Häntä pidetään joskus saksalaisen nationalismin ja antisemitismin isänä, vaikkakin tahtomattaan.
Suku ja koulutus.
Johann Gottlieb Fichte oli nauhankutoja Christian Fichten (1737–1812) ja nauhantekijän tyttären Maria Dorothea Schurichin (1739–1813) poika. Tarinan mukaan Fichtet polveutuivat ruotsalaisesta upseerista, joka oli Kustaa Aadolfin kolmikymmenvuotisen sodan jälkeen jäänyt paikkakunnalle ja nainut paikallisen tytön. Hänen äitinsä tuli puolisoaan paremmasta perhetaustasta ja tämän on sanottu vaikuttaneen siihen, että Johann Fichte oli tietyllä tavalla vaativainen ja kärsimätön.
Pojan lahjakkuus huomattiin varhain kun tarinan mukaan vapaaherra Ernst Haubold von Miltitz (1739–1774) vieraili kylässä. Hänet otettiin pastorin Krebelin perheeseen Niederauhun lähelle Meissenia kasvatettavaksi, ja sai perusteellisen koulutuksen klassisissa aineissa. Hän opiskeli 12-vuotiaasta lähtien Pfortan valtionkoulussa (Landesschule Pforta) lahjakkaille oppilaille tarkoitetusssa lukiotason sisäoppilaitoksessa Saksi-Anhaltissa lähellä Naumburgia vuosina 1774–1780. Tässä kuuluisassa koulussa ovat opiskelleet myös Novalis, Friedrich Gottlieb Klopstock, Leopold von Ranke ja Nietzsche. Laitoksen henki oli puoliksi luostarimainen, ja vaikka annettu koulutus oli omalla tavallaan erinomaista, on kyseenalaista, oliko Fichten kaltaiselle luonteelle ja taustalle riittävästi sosiaalista elämää ja yhteyksiä maailmaan. Ehkä hänen koulutuksensa vahvisti taipumusta itsetutkiskeluun ja itsenäisyyteen, jotka ovat ominaisuuksia, jotka näkyvät vahvasti hänen opeissaan ja kirjoituksissaan.
Tämän jälkeen hän ilmoittautui teologisen tiedekunnan opiskelijaksi, todennäköisesti hurskaan pietisti-äitinsä toiveesta, Jenan yliopistoon vuonna 1780, jossa hän opiskeli suorittamatta tutkintoa ja Leipzigin yliopistossa vuosina 1781–1784. Hän joutui lopettamaan opintonsa kesken, kun lapsesta asti saatu tuki, vuonna 1774 kuolleen vapaaherra von Miltitzin kuolinpesältä loppui.
Työura.
Fichte elätti itseään pääasiassa yksityisopettajana ja toimi vuosina 1784–1787 kotiopettajana useissa perheissä Saksissa. Vuonna 1787, saatuaan konsistorilta hylätyn taloudellisen tuen hakemuksen, Fichte näyttää ajautuneen monipuoliseen kirjalliseen työhön. Hän sai kotiopettajan paikan Sveitsissä Zürichissä keväästä 1788 lähtien, hän vietti kaksi elämänsä onnellisinta vuotta ja solmi useita arvokkaita tuttavuuksia, muun muassa Lavaterin ja tämän langon Hartmann Rahnin, jonka tyttären Johanna Marian kanssa hän kihlautui. Hän oli kotiopettajana myös Puolassa Varsovassa vuonna 1791, mutta lähti sieltä kahden viikon koeajan jälkeen. Asiakkaana oleva aatelismies/nainen "tarvitsi suurempaa nöyryyttä ja parempaa ranskan kielen taitoa" kuin mitä Fichte pystyi tarjoamaan.
Tieteellinen ura.
Asetuttuaan Leipzigiin yhä ilman vakituista toimeentuloa, hän joutui jälleen kirjallisen työn puurtamiseen. Kesken tämän työn tapahtui hänen elämänsä tärkein tapahtuma, hänen tutustumisensa Immanuel Kantin filosofiaan. Schulpfortan sisäoppilaitoksessa hän oli lukenut innolla Gotthold Ephraim Lessingin "Anti-Goezea" ja Jena yliopiston päivinään tutkinut filosofian ja uskonnon välistä suhdetta. Hänen pohdintojensa tulos, "Aphorismen über Religion und Deismus" (julkaisematon, vuodelta 1790; "Werke", i. 1-8), oli eräänlainen spinozistinen determinismi, jota pidettiin kuitenkin kokonaan uskonnon rajojen ulkopuolella. Jonkin aikaa fatalismi oli hallitseva tekijä hänen päättelyssään, sillä luonteeltaan hän vastusti tällaista näkemystä, ja kuten hän on sanonut, "ihmisen mukaan on myös hänen omaksumansa filosofinen järjestelmä".
Fichten tämän ajan kirjeet todistavat Kantin filosofian tutkimuksen häneen tekemän vaikutuksen. Se mullisti hänen ajattelutapansa; Kantin oppi ihmisen synnynnäisestä moraalisesta arvosta eli kantilainen etiikka oli niin täydellisesti sopusoinnussa hänen oman luonteensa kanssa, että hänen elämästään tuli yksi yritys täydellistää todellinen filosofia ja tehdä sen periaatteista käytännöllisiä maksiimeja. Aluksi hän näyttää ajatelleen, että paras menetelmä tavoitteensa saavuttamiseksi olisi selittää kantilaisuus yleistajuisessa, ymmärrettävässä muodossa. Hän aivan oikein katsoi, että Kantin oppien vastaanottoa haittasi niiden fraseologia. Teoksen "Kritik der Urtheilskraf"t lyhentäminen aloitettiin, mutta se jäi kesken.
Fichten olosuhteet eivät olleet parantuneet. Oli sovittu, että hän palaisi Zürichiin ja menisi naimisiin Johanna Rahnin kanssa, mutta suunnitelma sotkeutui taloudellisen katastrofin vuoksi, joka vaikutti Rahnin perheen kohtaloon. Fichte otti vastaan ​​yksityisopettajan viran Varsovassa, mutta jo kahden viikon päästä Fichte lähti pois Varsovasta Königsbergiin tapaamaan Immanuel Kantia. Ensimmäinen tapaaminen oli pettymys; iäkkään filosofin kylmyys ja muodollisuus hillitsi nuoren oppilaan innostusta, vaikka se ei vähentänytkään hänen kunnioitustaan. Hän päätti kiinnittää Kantin huomion esittämällä tälle teoksen, jossa sovellettaisiin Kantin filosofian periaatteita. Näin syntyi neljässä viikossa kirjoitettu teos, "Versuch einer Kritik aller Offenbarung" (Essee koko ilmoituksen kritiikistä). Fichten tässä esseessä käsittelemä ongelma oli Kantin itsensä käsittelemätön, ja sen suhteet kriittiseen filosofiaan tarjosivat aihetta arveluille. 
Kant oli kyllä ​​epäsuorasti ilmaissut hyvin selkeän mielipiteensä teologiasta: hänen teoksessaan "Puhtaan järjen kritiikistä" kävi ilmi, että spekulatiivisen teologian täytyy olla puhtaasti negatiivista, kun taas "Käytännön järjen kritiikki" osoitti selvästi näkemyksen, jonka mukaan moraalilaki on minkä tahansa uskonnon absoluuttinen sisältö tai substanssi. Kriittinen tutkimus uskonnollisen uskon mahdollisuuksista puuttui vielä. Fichte lähetti esseensä Kantille, joka hyväksyi sen erittäin hyvin, otti kirjoittajan lämpimästi vastaan ​​ja käytti vaikutusvaltaansa kustantajan hankkimiseksi. Jonkin ajan kuluttua, Hallen teologisen sensorin tunnonpiintymysten vuoksi, joka ei halunnut nähdä ihmeiden hylättyä, kirja ilmestyi pääsiäisenä 1792. Huonosti Fichten nimeä ei ollut nimiölehdellä, eikä esipuhetta, jossa kirjoittaja puhui itsestään filosofian aloittelijana, ollut. Ulkopuoliset, eivätkä luonnottomasti, pitivät teosta Kantin kirjoittamana. "Allgemeine Literatur-Zeitung" meni jopa niin pitkälle, että sanoi, ettei kukaan, joka oli lukenut rivinkään Kantin kirjoituksia, voinut olla tunnistamatta tämän uuden teoksen kuuluisaa tekijää. Kant itse korjasi virheen ja samalla ylisti teosta suuresti. Fichten maine oli näin turvattu yhdellä iskulla.
Jenan yliopisto.
Fichtelle myönnettiin filosofian professuuri Jenan yliopistosta, jonka hän otti vastaan ​​vuonna 1794. Jenassa kuuluisa teosofi Jakob Hermann Obereit asui samassa talossa kuin Fichte tuoreen vaimonsa Johannan kanssa. Fichte ja Obereit kävivät keskenään jatkuvaa keskustelua. Hänen toimintansa Jenan yliopistossa vuosina 1794–1799 merkitsi Fichten elämän ensimmäistä huippukohtaa. Hänen luentonsa olivat uraauurtavia siinä mielessä, että Fichte esitti niissä oman filosofiansa ilman perinteistä yhteenvetoa. Vuonna 1794 hän julkaisi teoksen "Koko tieteellisen opin perusteet" "käsikirjoituksena kuulijoilleen". Tällä Fichte aikoi vain toteuttaa Kantin "Puhtaan järjen kritiikissä" esittämää ohjelmaa. Todellisuudessa hän meni kuitenkin paljon pidemmälle. 
Jenan professorina vuosina 1794–1799 hänestä tuli kohde niin kutsutussa "ateismikiistassa". Kiistan laukaisivat vuonna 1798 kaksi kirjoitusta, joista vain toinen "Über den Grund unseres Glaubens an eine göttliche Weltregierung" (Uskomme pohjalta jumalalliseen maailmanhallitukseen) oli Fichten itsensä kirjoittama. Molemmat kirjoitukset olivat ilmestyneet "Philosophischen Journal" -lehdessä, jonka toimittajana Fichte toimi tuolloin yhdessä Friedrich Immanuel Niethammarin kanssa. Fichteä vastaan ​​nostettiin kanne ateististen ajatusten ja jumalattomuuden levittämisestä, hän sai varoituksen, ja myöhemmin hän erosi, kuten hän oli aiemmin uhannut tehdä. Tämä lupaava kokonaisuus kesti kuitenkin vain lyhyen aikaa. Jo ennen kuin Fichte ehti tuoda nuoren Friedrich Schellingin Jenaan samanmieliseksi ja mukavaksi kollegaksi, hän joutui lukuisiin kiistoihin, joita hänen oma jyrkkyytensä ja juonittelunsa pahensivat entisestään. Valtion viranomaisten kömpelö käytös loi hänestä kielteisen kuvan opiskelijajärjestöjen silmissä, joiden mielenosoituksista hän joutui vetäytymään läheiseen Oßmannstädtiin. 
Vielä vakavampi oli niin kutsuttu "ateismikiista", jonka laukaisi vuonna 1798 entisen opiskelijansa Karl Forbergin julkaisema essee Friedrich Immanuel Niethammarin perustamassa ja sitten yhdessä Fichten kanssa toimittamassa ""Philosophischen Journal" " -lehdessä. Liitteenä olevalla tutkielmalla "Über den Grund unseres Glaubens an eine göttliche Weltregierung", jolla hän aikoi etäännyttää itsensä Forbergista, Fichte näytti olevan hänen puolellaan. Nimetön vastavetoomus johti lehden takavarikointiin ja syytteiden nostamiseen Ficheä vastaan. Hän vastasi "Yleisölle osoitetulla vetoomuksella" ja "Vastuullisuusjulistuksella", joissa hän syytti vastustajiaan poliittisista motiiveista. Lisäksi hän uhkasi harkitsemattomasti lähteä, jos häntä nuhdeltaisiin. Hallitus piti tätä virallisena eroilmoituksena ja 29. maaliskuuta 1799 erotti hänet, mitä myös Goethe tuki. Opiskelijoiden toistuvat vetoomukset eivät tuottaneet tulosta.
Erlangenin ja Berliinin yliopisto.
Vuonna 1805 hänelle annettiin filosofian professuuri Erlangenin yliopistossa, ja vuonna 1807 hänestä tuli "Hartungsche Zeitungin" sensori Königsbergissä. Avoimesti hallituksen puolelle asettuen hän meni Königsbergiin, jossa hänet nimitettiin professoriksi joulukuussa 1806. Samaan aikaan hän toimi poliittisena sensorina. Isänmaallisessa "Vesta"-lehdessä hän kirjoitti artikkelin "Machiavelli kirjailijana" rohkaistakseen kuningasta vastarintaan; lisäartikkelia "Ueber den Patriotismus und sein Gegenteil" (Isänmaallisuudesta ja sen vastakohdasta) ei sallittu julkaista. Preussilainen jalkaväen kenraali Ernst von Rüchel määräsi hänet erotettavaksi. 
Muutamaa vuotta myöhemmin, vuonna 1810, hänet nimitettiin Berliinin yliopiston filosofisen tiedekunnan dekaaniksi ja lyhyen aikaa, vuosina 1811–1812, hän toimi Berliinin Friedrich Wilhelm -yliopiston professorina ja rehtorina. Berliinissä hän piti ranskalaisen sotaväen liikkuessa Napoleonin sotien aikana kaduilla vuosina 1807–1808 kuuluisat puheensa, "Reden an die deutsche Nation". Fichten nationalismi oli suunnattu Ranskaa vastaan. 
Kesällä 1808 Fichte sairastui ensimmäistä kertaa vakavasti; hän ei koskaan toipunut täysin. Kun yliopistosta tuli totta syksyllä 1810, hän otti vastaan ​​filosofian dekaanin viran ja hänestä tuli sen jälkeen ensimmäinen vapaasti valittu rehtori. Mutta vain muutaman kuukauden kuluttua hän oli riidoissa kaikkien kanssa: senaatin, ylioppilaskunnan ja ministeriön, ja jopa haki erottamistaan ​​tästä tehtävästä. Niinpä hänen toimintansa rajoittui jälleen kokonaan luentoihin, joissa hän pääasiassa kehitti edelleen tietoteorian periaatteita.
Perintö.
Fichten pääkiinnostuksen kohteita olivat ontologia, metafysiikka ja epistemologia. Aluksi hän seurasi Baruch Spinozan jalanjäljissä, mutta myöhemmin hän kiinnostui Immanuel Kantin filosofiasta. Filosofiassaan, joka on jyrkkää idealismia, Fichte koettaa osoittaa, että kaikki olevainen ja koko maailman järjestys on hengen välttämätön tuote. Tietoisuuden perimmäinen olemus on Fichten mukaan Ego. Jumala on hänestä eettinen maailmanjärjestys, myöhemmin absoluuttinen olevainen, joka ilmenee vain eettisessä toiminnassa.
Jo elinaikanaan Fichten monitahoinen persoonallisuus joutui monenlaisten tulkintojen kohteeksi. Tuskin kukaan muu filosofi on herättänyt samaan aikaan niin paljon kunnioitusta ja vihamielisyyttä. Hänen älyllinen energiansa kykeni sekä lumoamaan että kauhistuttamaan väkivallallaan. Hänen tunne-elämänsä on rikas ja syvä. Runous koskettaa häntä, ja hänellä on itselläänkin runollinen lahjakkuus. Puhujan ylevä paatos, jota ruokki historiallinen aikakauden tehtäväntunto, oli kiehtova, mutta myös vieraannuttava. Hänen olemuksensa perustavanlaatuinen elementti oli kuitenkin ylivoimainen tahto, joka oli yhtä tehokas sekä tiedossa että toiminnassa. Hän välitti vain siitä, minkä hänen oma ajattelunsa oli tunnistanut oikeaksi. Täydellisen sisäisen itsenäisyyden vuoksi hän halveksi kaikkia perinteen rajoituksia. Hänen korkein tavoitteensa oli persoonallisuutensa moraalinen itsevarmuus. Näin ollen Fichte osallistui intohimoisesti aikansa tapahtumiin, mutta ei kuitenkaan löytänyt sitä myötätuntoa ympäristönsä kanssa, joka olisi mahdollistanut aktiivisen puuttumisen tapahtumiin. Ajattelijanakaan hän ei välttynyt eristäytymisen kohtalolta. Fichten merkitys filosofian historiassa perustuu siihen, että hän "Tietoteoriallaan" (Wissenschaftslehre, 1794) muutti Kantin kritiikin spekulatiiviseksi idealismiksi. Hänen intellektuaalinen perintönsä, jota ei ole vieläkään täysin julkaistu, on kuitenkin yhtä puutteellisesti tallennettu tässä kuin toistuvissa yrityksissä päivittää hänen ajatuksiaan nationalistisista tai sosialistisista näkökulmista. Olennaiset elementit odottavat vielä jälkipolvien omaksumista.
Avioliitto ja lapset.
Vuonna 1793 Fichte meni naimisiin Badenissa Johanna Maria Rahnin (1755–1819) kanssa, joka oli Zürichin kaupunginvaltuutettu Hartmann Rahnin tytär. He olivat tavanneet vuonna 1788 Zürichissä ja kihlautuneet.
Heille syntyi yksi lapsi:
Kuolema.
Oletettavasti vuoden 1813 lopulla Fichten vaimo Johanna sairastui tautiin, jonka tämä oli saanut hoitaessaan vapaaehtoisena sairaalassa haavoittuneita sotilaita. Myös Fichte sairastui epidemiaan, joka levisi täiden ulosteiden välityksellä ja tuli tunnetuksi lavantautina. Se saavutti katastrofaaliset mittasuhteet Keski-Euroopassa Berliinissä, Dresdenissä, Leipzigissa, Hampurissa, Frankfurt am Mainissa, Wiesbadenissa ja Mainzissa sotatalvena 1813–1814. Toisin kuin vaimonsa, hän ei toipunut kuumeesta.
Johann Gottlieb Fichte kuoli lavantautiin 51-vuotiaana tammikuun 1814 lopussa Berliinissä.
Hänet haudattiin Dorotheenstadtin hautausmaalle Berliiniin. Hautapaadessa osastossa CH, G2 on Ludwig Wichmannin veistämän muotokuvamedaljongin kopio. Hänen hautakivessään on jae Danielin kirjasta (12:3): "„Die Lehrer aber werden leuchten wie des Himmels Glanz, und die, so viele zur Gerechtigkeit weisen, wie die Sterne immer und ewiglich.“" (”Opettajat loistavat kuin taivaan kirkkaus, ja ne, jotka monia vanhurskauteen saattavat, kuin tähdet, aina ja ikuisesti.”)
Fichten ensimmäisen elämäkerran kirjoitti hänen poikansa Immanuel Hermann Fichte (1796–1879), saksalaisen filosofian ”spekulatiivisen teismin” perustaja.