tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Rauno Miettinen

Rauno Martti Juhani Miettinen (s. 25. toukokuuta 1949 Kuopio) on suomalainen yhdistetyn hiihtäjä ja olympiamitalisti.
Urallaan Miettinen edusti Suomea neljissä olympialaisissa (Sapporo 1972, Innsbruck 1976, Lake Placid 1980 ja Sarajevo 1984), joista hän voitti Sapporossa hopeaa ja oli sekä Innsbruckissa että Sarajevossa neljäs (Lake Placidissä 23.). MM-kisoista hän sai kolme hopeaa: Lahdesta 1978 henkilökohtaisesti sekä joukkuekilpailuista Oslosta 1982 ja Rovaniemellä 1984. Vuoden 1970 MM-kisoissa Tatralla hän oli neljäs, Falunin MM-kisoissa 1974 kuudes ja Oslossa 1982 henkilökohtaisessa kilpailussa kymmenes. Vuosina 1968 ja 1969 Miettinen voitti junioreiden Euroopan-mestaruuden.
Miettinen kilpaili olympialaisissa myös mäkihypyssä. Hän sijoittui Sapporossa 1972 normaalimäessä 17:nneksi ja suurmäessä 32:nneksi sekä Innsbruckissa 1976 suurmäessä 21:nneksi. Hän voitti normaalimäen Suomen-mestaruuden vuonna 1978.
Holmenkollenin kisoissa Rauno Miettinen voitti yhdistetyn vuosina 1969, 1971, 1972, 1973 ja 1978. Salpausselän kisoissa hän voitti 1976 ja 1982. Schwarzwald-pokaalin Miettinen voitti kolmesti: 1974, 1975 ja 1978. Suomen-mestaruuden hän voitti yhdistetyssä kymmenen kertaa ja oli 16 peräkkäistä kertaa mitaleilla.
Miettinen lopetti kansainvälisen uransa 1984, jolloin hän voitti olympialaisten jälkeen helmikuussa Falunin maailmancupin osakilpailun.
Seuratasolla Miettinen edusti Suonenjoen Vasamaa. Ammatiltaan hän on leipuri ja urheilupaikkojen hoitaja. Hän toimi pitkään urheilupaikkojen hoitajana Suonenjoella. Pro Urheilu -palkinnon Miettinen sai vuonna 2009.
Anette Bøe

Anette Bøe (s. 5. marraskuuta 1957 Larvik) on norjalainen maastohiihtäjä, jonka uran menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat 1980-luvulle. Seefeldin MM-kilpailuissa 1985 hän voitti kaksi henkilökohtaista kultamitalia.
Lake Placidin olympialaisissa 1980 Bøe hiihti toisen osuuden viestissä, jossa Norjan joukkue saavutti pronssia. Henkilökohtaisessa 5 kilometrin kilpailussa hän sijoittui 24:nneksi. Oslon MM-hiihtoihin 1982 hän saapui ainoana korkeanpaikan harjoittelulla valmistautuneena norjalaisena. Hän sijoittui 10 kilometrillä viidenneksi 4,8 sekuntia pronssimitalisti Květa Jerioválle hävinneenä ja 5 kilometrillä neljänneksi 0,4 sekuntia pronssimitalisti Brit Petterseniä jäljessä. Viestissä hän hiihti avausosuuden ja voitti kultaa yhdessä Inger Helene Nybråtenin, Berit Aunlin ja Brit Pettersenin kanssa. Kisojen lopuksi Bøe sijoittui 20 kilometrillä kahdeksanneksi. Viikko MM-kisojen jälkeen hän voitti Salpausselän Kisoissa 10 kilometrin kilpailun, jossa norjalaiset nappasivat viisi ensimmäistä sijaa. Sarajevon olympialaisissa 1984 Bøetä ei nimetty kahdelle ensimmäiselle matkalle, mistä suuttuneena hän lähti kesken kisojen kotiinsa.
Seefeldin MM-hiihtoihin 1985 Bøe valmistautui leireilemällä suomalaisten kanssa Sveitsissä ja turvautumalla suomalaisvalmentaja Immo Kuutsan neuvoihin. MM-kisojen kahdella ensimmäisellä matkalla hän voitti kaksi kultaa: hopeamitalisti Marja-Liisa Kirvesniemi hävisi hänelle 10 kilometrillä 1,4 sekuntia ja 5 kilometrillä 10,3 sekuntia. Viestissä hän hiihti avausosuuden ja toi Norjan vaihtoon 27 sekunnin johtoasemassa mutta lopulta joukkue jäi hopealle. Bøe päätti kisansa pronssimitaliin 20 kilometrin kilpailussa 24,4 sekuntia Grete Ingeborg Nykkelmolle hävinneenä; Norja saavutti neloisvoiton. Kaudella 1984–1985 Bøe voitti myös maastohiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun.
Oberstdorfin MM-kilpailuissa 1987 Anette Bøe sijoittui 10 kilometrillä 19:nneksi 2.23,8 maannaiselleen Anne Jahrenille hävinneenä ja 5 kilometrillä parhaana norjalaisena viidenneksi 16,8 sekuntia Suomen Marjo Matikaiselle hävinneenä. Viestikilpailussa Bøe yritti heti ankkuriosuutensa aluksi käyttää hyväkseen neuvostoliittolaisten kompurointia vaihdossa ja repiä eroa näihin mutta ei onnistunut pysymään edellä vaan tuli hopealle 37,3 sekuntia Neuvostoliitolle hävinneenä. Vielä 20 kilometrillä Bøe oli paras norjalainen ja sijoittui kuudenneksi 1.19,4 ruotsalaista Marie-Helene Westiniä hitaampana.
Anette Bøe oli hiihtourallaan usein riidoissa Norjan hiihtoliiton kanssa ja harjoitteli paljon suomalaisten kanssa. Hänet tunnettiin myös riehakkaana juhlijana, joka 1980-luvun alun Holmenkollenin hiihtokisojen päätösbanketissa esitti stripteasea.
Hilkka Riihivuori

Hilkka Riihivuori (o.s. Kuntola, s. 24. joulukuuta 1952 Jurva) on suomalainen hiihtäjä, maailmanmestari ja olympiamitalisti. 
Seuratasolla Riihivuori edusti Jurvan Urheilijoita ja Tampereen Pyrintöä. 
Riihivuori voitti Lake Placidin olympialaisissa 1980 olympiahopeaa sekä 5 km:n kilpailussa 15. helmikuuta että 10 km:n kilpailussa 18. helmikuuta.
Opetusministeriö myönsi Riihivuorelle Pro Urheilu -tunnustuksen vuonna 2005. 
Hilkka Riihivuoren puoliso Erkki Riihivuori kuoli toukokuussa 2016. Riihivuorilla on vuosina 1982 ja 1985 syntyneet lapset ja kolme lastenlasta. Lapset Tomi-Pekka ja Johanna kilpailivat myös hiihdossa. Hilkka Riihivuoren veli Ossi Kuntola oli myös kilpahiihtäjä, parhaana saavutuksenaan nuorten MM-mitali ja nuorten SM-kultaa.
Urheilu-uransa jälkeen Riihivuori työskenteli Tampereen kaupungin palveluksessa liikuntasihteerinä. Hän jäi eläkkeelle vuoden 2017 maaliskuussa.
Jääkiekko talviolympialaisissa 1932

Jääkiekko oli olympialaisten ohjelmassa neljättä kertaa vuoden 1932 talviolympialaisissa Lake Placidissa. Jääkiekon olympiaturnauksen ottelut pelattiin 4.–13. helmikuuta. Turnaus oli samalla myös maailmanmestaruuskilpailut.
Koska kilpailujen aikaan oli käynnissä suuri lama, useimmilla Euroopan mailla ei ollut varaa matkustaa Yhdysvaltoihin. Euroopan maat järjestivät samana vuonna Euroopan-mestaruuskilpailut Berliinissä.
Lopulta vain neljä joukkuetta osallistui Lake Placidin olympiaturnaukseen. Euroopan maista turnaukseen osallistuivat vain Puola ja Saksa. Osallistuneiden joukkueiden välillä pelattiin kaksinkertainen sarja. Kanada voitti neljännen perättäisen olympiakullan. Kanadan joukkuetta edusti Winnipeg Hockey Club.
Näytteenottotaajuus

Näytteenottotaajuus on taajuus, joka ilmoittaa jatkuvasta analogisesta signaalista otettavien näytteiden määrän sekunnissa. Tavallisimmin näytteet muunnetaan analogia-digitaalimuuntimella lukuarvoiksi, joiden perusteella alkuperäisen kaltainen jatkuva signaali voidaan muodostaa uudelleen, mikäli näytteenottotaajuus on riittävän suuri.
Näytteenottoteoreeman mukaan suurimpaan signaalissa esiintyvään taajuuteen nähden kaksinkertainen näytteenottotaajuus on riittävä, jotta alkuperäinen signaali voidaan muodostaa uudelleen. Esimerkiksi jos ihmisen kuuleman ääni-informaation taajuuskaista on noin 15 000 Hz, riittävä näytteenottotaajuus on vähintään 30 000 Hz. Liian pieni näytteenottotaajuus aiheuttaa laskostumista, jolloin signaalista saadaan vähemmän kuin kaksi näytettä värähtelyjakson aikana, eikä alkuperäistä signaalia enää voida tarkasti palauttaa näytteiden perusteella. 
Käytännön sovelluksissa näytteenottotaajuus on aina suurempi kuin kaksinkertainen kaistaleveys, esimerkiksi CD-levyillä äänisovelluksissa 44.1 kHz. Tällöin puhutaan ylinäytteistämisestä.
Näytteenottotaajuuden ja kaistaleveyden välisen riippuvuuden teoreettinen perusta on siinä, että mielivaltaisen signaalin esittämiseen tarvittavien vapausasteiden lukumäärä aikayksikköä kohti on verrannollinen signaalin käytettävissä olevaan kaistanleveyteen.
Toni Innauer

Anton ”Toni” Innauer (s. 1. huhtikuuta 1958 Bezau, Itävalta) on itävaltalainen mäkihypyn olympiavoittaja.
Keski-Euroopan mäkiviikolla 1975–1976 Toni Innauer voitti kolme osakilpailua mutta epäonnistui Innsbruckin kilpailussa sen verran, että jäi kokonaiskilpailussa neljänneksi. Samana talvena Innsbruckin olympialaisissa Innauer oli mäkikilpailujen suuri suosikki mutta joutui tyytymään suurmäessä hopeaan maanmiehensä Karl Schnablin takana ja normaalimäessä seitsemänteen sijaan. Edelleen vuonna 1976 Innauer voitti Holmenkollenin kilpailun ja paransi Oberstdorfin lentomäessä kaksi kertaa maailmanennätystä (174 ja 176 metriä) voittaen epävirallisen maailmanmestaruuden. Seuraavana vuonna hän saavutti virallisissa lentomäen MM-kilpailuissa Vikersundissa hopeaa ja sijoittui Keski-Euroopan mäkiviikolla jälleen neljänneksi voitettuaan yhden osakilpailun. Lahden MM-kilpailuissa 1978 Innauer sijoittui 24:nneksi pienessä mäessä ja 38:nneksi suurmäessä.
Lake Placidissa 1980 Innauer voitti normaalimäessä olympiakultaa ja sijoittui suurmäessä neljänneksi. Jo muutama kuukausi ennen olympialaisia hän oli loukannut kehräsluunsa, ja joulukuussa 1980 kaatumisen yhteydessä häneltä murtui pohjeluu ja revähtivät nivelsiteet. Oslon MM-kilpailuissa 1982 hän sijoittui normaalimäen kilpailussa 29:nneksi. Sittemmin hän on toiminut valmennus- ja joukkueenjohtotehtävissä. Hänen poikansa Mario Innauer on myös mäkihyppääjä ja on kuulunut Itävallan a-maajoukkueeseen.
Alf Andersen

Alf Steen Andersen (5. toukokuuta 1906 Drammen - 12. huhtikuuta 1975 Frogn, Norja) oli norjalainen mäkihyppääjä. 
Andersenin uran menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat 1920- ja 1930-luvulle, jolloin hän oli maailman huipulla. 1928 talviolympialaisissa Sveitsin Sankt Moritzissa hän voitti mäkihypyssä olympiakultaa. 
Toisen arvokisamitalinsa Andersen saavutti seitsemän vuotta myöhemmin 1935 Vysoké Tatryn MM-hiihdoista sijoituttuaan norjalaisten kolmoisvoittoon päättyneessä mäkihyppykilpailussa pronssille.
Juhani Suutarinen

Taisto Juhani Suutarinen (s. 24. toukokuuta 1943 Uukuniemi) on suomalainen ampumahiihdon maailmanmestari ja olympiamitalisti. Suutarinen voitti olympia- ja MM-tasolla kaikkiaan kuusi mitalia.
Suutarinen aloitti ampumahiihdon armeija-aikanaan. Hän kilpailee edelleen veteraanisarjoissa hiihdossa, ampumahiihdossa ja ampumajuoksussa.
Markus Pöyhönen

Markus Ilkka Juhani Pöyhönen (s. 25. lokakuuta 1978 Vantaa) on suomalainen pikajuoksija. Pöyhösen valmentajana toimi Atte Pettinen.
Urheilu-ura.
Pöyhönen nousi yllättäen suomalaisen pikajuoksun huipulle vuonna 2000 Kouvolassa pidettyjen 22-vuotiaiden SM-kilpailujen jälkeen. Hän voitti tuolloin 100 metrin juoksun. Lahden eliittikisoissa 2001 Pöyhönen juoksi ajan 10,36. Tuota nopeammin oli hyväksytyissä olosuhteissa juossut suomalaisista vain Tommi Hartonen. Ennen yleisurheilu-uraansa Pöyhönen harrasti pikaluistelua.
Kaudella 2002 Pöyhönen siirtyi Viipurin Urheilijoista Helsingin Kisa-Veikkoihin. Pöyhönen valittiin tuona vuonna halli-EM-kilpailuihin Wieniin, jossa hän pääsi välieriin asti.
Kesällä 2002 Kalevan kisoissa Pöyhönen voitti 100 metrin juoksun Suomen mestaruuden ennätyksellään 10,23. Kesän lopussa Münchenin EM-kisoissa Pöyhönen sijoittui 100 metrin loppukilpailussa alun perin viidenneksi. Kilpailun voittanut Dwain Chambers kärähti vuonna 2003 THG:n käytöstä. Pitkällisten tutkimusten jälkeen Kansainvälinen Yleisurheiluliitto IAAF teki kesäkuussa 2006 päätöksen, jonka mukaan kaikki Chambersin tulokset aikavälillä 1. tammikuuta 2002 – 1. elokuuta 2003 mitätöidään. Näin ollen Pöyhösen sijoitus EM-kisoissa oli lopulta neljäs.
Kesällä 2005 Helsingin MM-kisoissa Markus Pöyhönen putosi alkuerissä ollen ensimmäisten alkuerien 33. ajalla 10,49. 
Urheilu-uran ulkopuolella.
Keväällä 2006 Pöyhönen saavutti julkisuutta urheilun ulkopuolella osallistuttuaan "Tanssii tähtien kanssa" -televisio-ohjelmaan. Pöyhönen oli kihloissa laulaja Sofia Zidan kanssa. Suhteen päättymisestä uutisoitiin lokakuussa 2007 noin 1,5 vuoden seurustelun jälkeen ja puoli vuotta kihlautumisesta.
Pöyhönen lopetti urheilu-uransa vuonna 2008. Pöyhönen on itse kertonut julkisuudessa kärsineensä heti uransa lopettamisen jälkeen masennuksesta ja saaneensa siihen lääkitystä. Sittemmin hän työskenteli Suomen Luomukeskuksen myynti- ja markkinointipäällikkönä.
Pöyhönen on järjestänyt vuodesta 2016 lähtien liikunta -ja hyvinvointihaasteita yrityksille.
Dopingrikos.
Pöyhösen kotoa oli löydetty kotietsinnän yhteydessä steroideja ja häntä vastaan nostettiin syyte laittomaan tuontitavaraan ryhtymisestä elokuussa 2009. Ei ole tiedossa, käyttikö Pöyhönen steroideja itse. Hänet tuomittiin lievästä laittomaan tuontitavaraan ryhtymisestä 10 päiväsakkoon Helsingin käräjäoikeudessa maaliskuussa 2010.
Hans-Georg Aschenbach

Hans-Georg Aschenbach (s. 20. lokakuuta 1951 Brotterode) on Saksan demokraattista tasavaltaa edustanut mäkihyppääjä. Hän voitti 1970-luvulla kolme maailmanmestaruutta (normaalimäki 1974, suurmäki 1974 ja lentomäki 1973) ja yhden olympiakultamitalin.
Aschenbach voitti nuorten Euroopan mestaruuden vuonna 1969. Sapporon olympialaisissa 1972 hän sijoittui normaalimäessä 31:nneksi. Vuonna 1973 hän voitti Oberstdorfissa lentomäen maailmanmestaruuden. Talvella 1973–1974 hän voitti Keski-Euroopan mäkiviikon ja samana keväänä Falunin MM-kisoissa maailmanmestaruuden sekä normaali- että suurmäessä. Samana vuonna hänet valittiin Itä-Saksan vuoden urheilijaksi.
Vielä vähän ennen vuoden 1976 talviolympialaisia Aschenbach kärsi pahasta polvivammasta mutta kuntoutui Innsbruckin kisoihin ja voitti normaalimäessä olympiakultaa sekä sijoittui suurmäessä kahdeksanneksi. Tuon talven jälkeen Aschenbach lopetti hyppyuransa. Hän valmistui myöhemmin lääkäriksi.
Hans-Georg Aschenbachin veli Dietmar Aschenbach oli myös maansa kärkipään mäkihyppääjiä.
Walter Steiner

Walter Steiner (s. 15. helmikuuta 1951 Wildhaus) on sveitsiläinen, 1970-luvulla menestynyt mäkihyppääjä.
Steiner voitti kautta aikain ensimmäisen lentomäen maailmanmestaruuden Planicassa vuonna 1972. Samana vuonna Sapporon olympiakisoissa hän saavutti suurmäestä hopeaa puolalaisen yllättäjän Wojciech Fortunan takana ja sijoittui pienessä mäessä 14:nneksi.
Vuonna 1973 Oberstdorfissa Steiner oli lentomäen MM-kisoissa hopealla. Vuonna 1977 hän voitti Vikersundissa toisen lentomäen maailmanmestaruutensa. Hänen lisäkseen kahteen lentomäen maailmanmestaruuteen ovat pystyneet vain Saksan Sven Hannawald (2000 ja 2002) ja Norjan Roar Ljøkelsøy (2004 ja 2006). Hän teki mäkihypyn pituusennätyksen 169 metriä Planicassa vuonna 1974.
Falunin MM-kilpailuissa 1974 Steiner sijoittui pienessä mäessä neljänneksi. Innsbruckin olympiakisoissa 1976 hän oli sekä pienessä että isossa mäessä yhdeksäs. Lahden MM-kilpailuissa 1978 hän sijoittui kymmenenneksi suurmäessä ja 26:nneksi pienessä mäessä.
Steiner sijoittui Keski-Euroopan mäkiviikon kokonaispisteissä toiseksi kausina 1973–1974 ja 1976–1977. Hän voitti Salpausselän kilpailun vuosina 1973, 1975 ja 1977, Holmenkollenin vuonna 1974 sekä Ounasvaaran vuonna 1977.
Simhat Tora

Simhat Tora () on juutalaisten viettämä Tooran ilojuhla. Sitä vietetään heti sukkot-juhlan päätyttyä, gregoriaanisen kalenterin lokakuussa.
Tooran ilojuhlassa juutalaiset iloitsevat siitä, että Toora on saatu luettua loppuun. Toora on jaettu osiin siten, että se saadaan luettua vuoden mittaan kokonaan synagogan jumalanpalveluksissa. Simhat Tora -juhlassa luetaan Tooran viimeiset jakeet ja aloitetaan lukeminen taas alusta, luomiskertomuksesta.
Tapoja ja perinteitä.
Simhat Toran ilta- ja aamujumalanpalvelukset ovat tunnelmaltaan erityisen iloisia ja hilpeitä. Juhlallisuudet alkavat iltajumalanpalveluksessa. Silloin seurakunnan miehet kantavat Toora-kääröjä ympäri synagogaa seitsemän kertaa. Juutalaiset laulavat ja tanssivat synagogissa, ja ilonpito jatkuu usein vielä ulkona kaduillakin etenkin Israelissa. Monissa synagogissa lapsille annetaan lippuja, joita he voivat heiluttaa tanssin aikana. Heille saatetaan jakaa myös suklaata, karamelleja tai hedelmiä.
Iltajumalanpalveluksessa luetaan viimeinen Tooran viikoittaisista katkelmista (5.Moos 33:1-34) aivan viimeistä osaa lukuun ottamatta. Se kertoo Israelin kansan pääsystä luvattuun maahan ja Mooseksen kuolemasta.
Tooran ilojuhla jatkuu aamulla. Toora-kääröjä kannetaan taas seitsemän kierrosta synagogan ympäri. Viidennen Mooseksen kirjan viimeinen osa luetaan kokonaan ja sen jälkeen ensimmäisen Mooseksen kirjan ensimmäinen luku. Joskus ortodoksijuutalaisissa synagogissa kaikki seurakunnan miehet ja bar mitzva -iän ylittäneet pojat saavat "alijan" eli kunnian lukea Tooraa. Konservatiivijuutalaisten keskuudessa myös naiset voivat saada "alijan". Sen jälkeen kaikki lapset saavat "alijan", jota kutsutaan nimellä "kol han'arim" (kaikki lapset). Lapset kerääntyvät synagogan eteen, ja heidän yläpuolellaan pidetään rukousliinaa eli "tallitia". On erityisen suuri kunnia päästä lukemaan Tooran viimeinen osa, samoin Genesiksen alku.
Logo

Logo eli tunnuskuvio on yritystä, yhteisöä, tuotetta tai muuta sellaista edustava graafinen tunnus. Yrityksen tai liikelaitoksen logoa kutsutaan liikemerkiksi.
Logoa käytetään yleensä toiminimestä, tavaramerkistä tai brändistä. Logo perustuu usein olemassa olevaan kirjaintyyppiin, mutta sitä on usein muokattu edelleen muokkaamalla kirjainten ulkonäköä, sijoittelua ja suhteellista kokoa.
Logo on organisaation tärkein tunnus. Sitä käytetään käyntikorteissa, papereissa ja mainosmateriaaleissa.
Kurt Hamrin

Kurt Hamrin (19. marraskuuta 1934 Tukholma – 4. helmikuuta 2024 Firenze) oli ruotsalainen jalkapalloilija, joka pelasi suurimman osan urastaan Italian Serie A:ssa. Kuollessaan hän oli sarjan kaikkien aikojen yhdeksänneksi paras maalintekijä. Lisäksi Hamrin kuului Ruotsin maajoukkueeseen, joka sijoittui toiseksi vuoden 1958 MM-kilpailuissa. Ruotsin maajoukkueessa hän pelasi vuosien 1953 ja 1965 välillä 32 maaottelua ja teki 17 maalia.
Ura.
Hamrin aloitti uransa AIK:ssa, josta hän siirtyi vuonna 1956 Juventukseen. Torinolaisseurassa hän pelasi yhden kauden, jonka jälkeen hän siirtyi Padovan kautta Fiorentinaan. Laitahyökkääjänä pelannut Hamrin pelasi Firenzessä vuosien 1958 ja 1967 välillä 289 Serie A:n ottelua, joissa syntyi 150 maalia. Seurassa Hamrin voitti Italian cupin kaksi kertaa sekä Cup-voittajien cupin kerran. Fiorentinasta hän siirtyi AC Milaniin, jossa pelaamiensa kahden kauden aikana hän oli voittamassa Italian mestaruutta, Euroopan Cupia ja seurajoukkueiden maailmanmestaruutta. Hamrin päätti uransa 37-vuotiaana Napolissa. Hän vietti eläkepäivänsä Firenzessä.
Romeo ja Julia (Prokofjev)

Romeo ja Julia op. 64 () on Sergei Prokofjevin vuosina 1935–1936 säveltämä baletti, joka perustuu Shakespearen samannimiseen näytelmään. Vaikka teos on baletti, sitä soitetaan usein myös konserttiteoksena ilman tanssia. Teoksen tilasi Prokofjeviltä Kirovin teatteri. 
Säveltäjä itse sovitti osan baletista myöhemmin pianolle. Hän sävelsi siitä myös kolme sarjaa orkesterille. Baletti jakautuu kolmeen näytökseen ja epilogiin. Yhteensä teoksessa on 52 osaa.
Venäläisistä versioista tunnetuin lienee 1940 tehty Leonid Lavrovskin koreografia, jonka ensi-ilta oli Pietarissa Kirovin teatterissa. Tunnettuja ovat myös John Crankon Stuttgart Ballet’lle 1962 tekemä koreografia sekä vuoden 1965 Sir Kenneth McMillanin koreografia Lontoon Royal Ballet’n esittämänä, päärooleissa Margot Fonteyn ja Rudolf Nurejev.
Lamorak

Lamorak, myös Sir Lamorak tai Sir Lamorack, on yksi pyöreän pöydän ritareista, joka esiintyy kuningas Arthuriin liittyvissä legendoissa. Lamorak on kuningas Pellinoren poika, ja hänen veljiään ovat Tor, Aglovale, Dornar, Percival ja Dindrane. Lamorak on kuulu suurista voimistaan, ja häntä pidetään joissakin kertomuksissa kolmanneksi parhaana ritarina heti Lancelotin ja Tristanin jälkeen.
Kuningas Lotin surman jälkeen Lamorakista tulee tämän lesken Morgausen rakastaja. Morgausen poika Gaheris saa tämän selville ja surmaa heidät.
Heikki Ikola

Heikki Johannes Ikola (s. 9. syyskuuta 1947 Jurva) on suomalainen ampumahiihtäjä, maailmanmestari ja olympiamitalisti. Ikola on Suomen kaikkien aikojen menestynein ampumahiihtäjä: hän voitti urallaan kaikkiaan kymmenen arvokisamitalia olympia- ja MM-tasolla. Kansallisella tasolla hän edusti Punkalaitumen Kuntoa.
Ikola oli ammatiltaan toimiupseeri Ikola palveli toimiupseerina Porin Prikaatissa 19 vuotta vuodesta 1968 alkaen ja tämän jälkeen vielä yhdeksän vuotta liikuntakoulutusupseerina Kauhavan Ilmasotakoululla. Vuoden sotilasurheilijaksi hänet valittiin vuosina 1975, 1977 ja 1981. Vuoden urheilijaksi Ikola valittiin 1975 ja 1981. Kansallisen valmentajatutkinto KVT:n suorittanut Ikola toimi Calgaryn ja Albertvillen olympialaisissa Suomen Ampumahiihtoliiton valmentajana. Ikola on toiminut muun muassa Yleisradion ampumahiihtolähetysten kommentaattorina.
Heinz Fischer

Heinz Fischer (s. 9. lokakuuta 1938 Graz, Steiermark) on itävaltalainen poliitikko. Hän toimi Itävallan presidenttinä 2004–2016. 
Fischer opiskeli ensin humanistisia tieteitä suorittaen itävaltalaisen ylioppilastutkinnon (Matura) vuonna 1956. Tämän jälkeen hän siirtyi opiskelemaan lakia Wienin yliopistoon, josta väitteli tohtoriksi vuonna 1961. Politiikan lisäksi Fischer on toiminut akateemisella uralla ja politiikan tutkimuksen professorina Innsbruckin yliopistossa vuodesta 1993.
Vuodesta 1971 alkaen Fischer on ollut Itävallan parlamentissa (Nationalrat) ja toimi yhtenä sen päättävistä virkamiehistä vuosina 1990–2004. Vuodet 1983–1987 hän toimi ministerinä Fred Sinowatzin johtamassa hallituskoalitiossa.
Tammikuussa 2004 Fischer ilmoitti asettuvansa ehdolle presidentinvaaleihin Thomas Klestilin seuraajaksi. 25. huhtikuuta hänet valittiin tuolloin oppositiossa olleen sosiaalidemokraattisen puolueen (SPÖ) ehdokkaaksi. Hän voitti vaaleissa vastaehdokkaansa Benita Ferrero-Waldnerin saaden 52,4 % annetuista äänistä. Ferrero-Waldner oli toiminut maan ulkoministerinä konservatiivikoalitiossa ja edusti johtavaa hallituspuoluetta, ÖVP:tä (Itävallan kansanpuolue). 25. huhtikuuta 2010 pidetyissä presidentinvaaleissa Fischer valittiin jatkokaudelle. Hänen eniten ääniä saanut vastaehdokkaansa oli Itävallan vapauspuolueen (FPÖ) ehdokas Barbara Rosenkranz.
Stockmannin Turun-tavaratalo

Stockmann Turku () on Varsinais-Suomen suurin tavaratalo. Tavaratalossa on Stockmannin lisäksi muun muassa Alko ja S-market. Stockmann sijaitsee Hansakorttelin yhteydessä, Yliopistonkadun kävelykadun varrella. Turun tavaratalo avattiin ensimmäisen kerran vuonna 1982.
Stockmannin Turun tavarataloa johtaa Riikka Mattila.
Stockmannin Turun-tavaratalon historiaa.
Ensimmäiset ideat Stockmannin Turun-tavaratalon perustamisesta ajoittuvat jo 1960-luvulle. Vuonna 1966 Oy Stockmann Ab osti Eerikinkadun ja Brahenkadun kulmasta Julinin tontin, jolta tontin entinen omistaja oli purkanut rakennukset esisopimuksen mukaisesti. Tavaratalon rakentaminen kuitenkin viivästyi, ja lopulta Stockmann sai valmiin tavaratalokiinteistön entisen City-Sokos-tavaratalon paikalta vuonna 1982. TOK:n omistama City-Sokos ehti toimia talossa vuosina 1975–1982.
Vuonna 1986 tavarataloa laajennettiin. Samana vuonna aloitettiin juuri Turun-tavaratalosta tunnetuksi alennusmyyntikampanjaksi nousseet Hullut päivät.
Suurimmat tavaratalon remontit ja laajennukset sijoittuvat 1990-luvun loppupuolelle ja 2000-luvun alkuun. Tavaratalon 2. kerrosta muutettiin vuonna 1997. Vuosina 1999–2000 tavarataloon tuli yhteensä 4 420 neliömetriä lisätilaa, kun toteutettiin mittavan laajennusprojektin ensimmäinen vaihe. Silloin valmistui uusi ullakkokerros, jonne siirtyivät ennen kolmannessa kerroksessa sijainneet tekniikkatilat. Tekniikkatiloilta vapautuneet kolmannen kerroksen neliöt otettiin myyntitiloiksi. Silloin rakennettiin myös liukuportaiden päälle lasikate. Vuosina 2000–2001 toteutettiin laajennuksen toinen vaihe, joka käsitti 560 uutta neliömetriä. Silloin laajennettiin Stockmann Herkku -elintarvikeosastoa uuden Yliopistonkadun kävelykadun alle, jolloin Herkun pinta-ala kasvoi 2 710 neliömetriin.
2010 ja 2020-luvuilla Stockmann on kärsinyt taloudellisista vaikeuksista, joiden johdosta muun muassa Oulun ja kaikki Venäjän tavaratalot suljettiin. Vuonna 2020 Stockmann hakeutui yrityssaneeraukseen ja osana yrityssaneerausohjelmaa ostoskeskusten yhteydessä olevien tavaratalojen vuokrattavia pinta-aloja pienennetään. Tästä syystä Turun Stockmannin kolmannen kerroksen kahvila ja ravintola myös suljettiin.
Aikaisemmin Stockmann myi Akateemisen Kirjakaupan Bonnierille ja Turun Stockmann Herkun Turun osuuskaupalle, joka jatkoi ruokakauppatoimintaa Turun Stockmannin maanalaisessa kerroksessa nimellä Food Market Herkku. Vuonna 2021 Food Market Herkku muutettiin S-marketiksi. Aikaisemmin oli myös lakkautettu muotiliike One Way ja oma elektroniikkaosasto.
Mauri Röppänen

Mauri Uolevi Röppänen (s. 19. tammikuuta 1946 Kuusjärvi) on suomalainen ampumahiihtäjä, ampuja ja olympiamitalisti.
Ampumahiihtourallaan Röppänen osallistui ensimmäisen kerran MM-kilpailuihin vuonna 1969, jolloin hän oli Suomen viestijoukkueessa voittamassa MM-pronssia. Vuonna 1971 hän voitti 20 kilometrin ampumahiihdon Suomen-mestaruuden ja Sapporossa 1972 hän voitti viestissä olympiahopeaa.
Ammunnassa Röppäsellä on kiväärillä Euroopan-mestaruus vuosilta 1981 ja 1983, hopeaa 1981 ja pronssimitalit 1983, 1985 sekä 1987. Moskovan olympialaisissa 1980 hän oli neljäs häviten mitalin yhdellä pisteellä. Röppänen saavutti Soulissa 1978 hopean ja neljä pronssia joukkuekilpailuissa. Vuoden 1986 Skövden MM-kisoissa hän saavutti kaksi kultaa, kolme hopeaa ja kolme pronssia, joista pääosa tuli henkilökohtaisissa lajeissa. Euroopan mestaruuskilpailuissa Röppänen saavutti EM-kultaa 1987 sekä lukuisia EM-mitaleita. SM-tasolla Röppänen voitti kymmeniä SM-mitaleita. Hän teki myös lukuisia Suomen ennätyksiä eri kiväärilajeissa.
Röppänen on voittanut hirvenhiihdon Suomen-mestaruuden viisi kertaa peräkkäin vuosina 1972–1976. Nykyisin eläkkeellä oleva Röppänen oli ammatiltaan merivartija. Hänen veljensä Jorma ja Pekka Röppänen ovat myös ampujia. Nykyisin Mauri Röppänen asuu Kankaanpäässä. Röppäsellä on kaksi lasta, Mikko ja Heikki, joista Mikko on pelannut pesäpalloa Hyvinkään Tahkossa.
Friisinmaa

Friisinmaa (, friisiksi "Fryslân", joka on ollut provinssin virallinen nimi vuodesta 1997 ja jota käytetään myös hollannin kielessä) on yksi Alankomaiden provinsseista. Provinssissa on (vuonna 2015) ja sen pääkaupunki on Leeuwarden ("Ljouwert") provinssin keskiosassa.
Friisinmaa eroaa muista Alankomaiden provinsseista siinä, että siellä puhutaan omaa kieltään, friisiä. Muualla kieltä puhutaan myös pienessä osassa Groningenin provinssia. Maatalousvaltainen Friisinmaa on tunnettu mustavalkoisesta holstein-karjasta ja friisiläishevosista. Provinssi on kuuluisa myös pikaluistelijoista ja Elfstedentochtista, lähes 200 kilometriä pitkästä luistelukilpailusta. Friisinmaassa on paljon tuulimyllyjä: 195 kappaletta koko maan 1 200:sta.
Liisa Suihkonen

Liisa Helena Suihkonen (27. syyskuuta 1943 Suonenjoki – 29. elokuuta 2025 Suonenjoki) oli suomalainen hiihtäjä ja olympiamitalisti. Hän saavutti olympiahopeaa viestissä Innsbruckissa 1976. 
Elämä ja ura.
Suihkonen voitti hiihdon Suomen-mestaruuden 10 kilometrillä vuonna 1966. Hän nousi samana vuonna kansainväliselle huipulle kilpailtuaan Oslon maailmanmestaruuskilpailuissa. Siellä tuloksena oli 10 kilometrin 18. sija. Hän kilpaili aktiivisesti 1960- ja 1970-luvuilla. Liisa Suihkonen kuului Suomen olympiajoukkueeseen kolmissa talviolympiakisoissa: 1968 Grenoblessa, 1972 Sapporossa (oli mukana varalla) ja 1976 Innsbruckissa, jossa hän saavutti hopeaa. Hänen uransa alkoi hiipua pian Innsbruckin olympialaisten jälkeen, hän lopetti hiihto-uransa vuonna 1980. Hän voitti myös kaksi Suomen mestaruutta erävaelluksessa. Suihkonen hiihti Oslon, Tatran ja Falunin MM-kilpailuissa vuosina 1966–1974. Tatran MM-kisoissa 1970 hän sijoittui 5 kilometrillä 12:nneksi. Falunin MM-kisoissa 1974 hän oli mukana neljänneksi sijoittuneessa viestijoukkueessa ja sijoittui 10 kilometrillä 14. sijalle. 
Suihkonen työskenteli Suonenjoen kaupungin raittiussihteerinä ja oli Suonenjoen Vasaman puheenjohtaja vuodesta 1997. Koulutukseltaan hän oli nuoriso-ohjaaja. Vuosina 1968–1986 hän työskenteli Mikkelin Koivikon koulukodissa ja toimi lisäksi mansikanviljelijänä. Myöhemmin hän työskenteli myös Mannerheimin Lastensuojeluliiton yksikössä Vanhamäellä. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Johannes (Jussi) Suihkonen (1895–1961) ja kotitalousneuvoja Anna Amanda Suihkonen (o.s. Wallenius, 1906–1999). Hänellä oli yksi sisko ja kaksi veljeä. Liisa Suihkonen on saanut kuvansa paraguaylaiseen postimerkkiin, minkä havaitsi Lahden hiihtomuseon väki valmistellessaan "Terveiset talvikisoista" -näyttelyä.
Suihkonen voitti urallaan yhdeksän SM-mitalia yleisessä sarjassa. Hän edusti koko uransa ajan Suonenjoen Vasamaa. Hän piti avauspuheenvuoron Suonenjoen Vasaman satavuotisjuhlassa 26. huhtikuuta 2008. Liisa Suihkoselle myönnettiin liikuntaneuvoksen arvonimi toukokuussa 2012. Opetusministeriö myönsi hänelle vuonna 2013 Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon.
Hybodus

Hybodus oli varhainen haisuku, joka eli noin 260–75 miljoonaa vuotta sitten. Sen fossiileita on löydetty kaikilta mantereilta. Suurimmat lajit olivat noin parin metrin pituisia. Niillä oli kahden tyyppisiä hampaita: teräviä viiltäviä hampaita esimerkiksi kalojen syömiseen ja litteitä joilla se pystyi murskaamaan nilviäisten kuoren.
Yksi syy siihen miksi sen fossileja on löytynyt suhteellisen paljon kaikkialta maailmasta on ilmeisesti se että niiden rusto oli kalkkiintunut vaikkakaan se ei ollut niin kovaa kun luu.
Basilosaurus

Basilosaurus (nimen merkitys: "kuningaslisko") oli varhainen valas, jonka uskotaan syöneen muun muassa samaan aikaan eläneitä pienempiä valaita kuten "Dorudoneja". Sen jäännöksiä löydettiin ensimmäisenä Pohjois-Amerikasta, ja niitä luultiin jonkinlaisen merimatelijan fossiileiksi; tästä "saurus"-nimi, joka tarkoittaa liskoa. Ainakin kahden muun lajin jäännöksiä on löydetty Egyptistä ja Pakistanista. "Basilosaurus" -koiraat olivat 21 metriä pitkiä ja naaraat 18 metriä pitkiä.
Löydöt.
1800-luvun alkupuolella Louisianassa ja Alabamassa "Basilosaurus cetoides" -fossiilit olivat niin tavallisia ja suuria, että niitä käytettiin yleisesti kalusteina. Anatomian tutkija Richard Harlan esitti, että kyseessä olisi suuri matelija ja nimesi eläimen "Basilosaurukseksi". Myöhemmin brittitutkija Sir Richard Owen perehtyi jäännöksiin ja totesi niiden kuuluneen nisäkkäälle. Myöhemmin "Basilosauruksen" fossiileja löydettiin Euroopasta, Egyptistä ja Uudesta-Seelannista. "Basilosaurus" oli siis hyvin yleinen maailman lämpimissä valtamerissä 45–36 miljoonaa vuotta sitten.
Ominaisuudet.
Kaikkien valaiden tavoin myös "Basilosaurus" hengitti ilmaa. Sillä ei kuitenkaan ollut ilmareikää päälaella, vaan se hengitti uimalla pintaan ja haukkasi siellä ilmaa. Tällaiset alkeelliset piirteet olivat ymmärrettäviä, koska valaat kehittyivät vain muutama miljoona vuotta ennemmin kun "Basilosaurus" kehittyi. "Basilosaurus" kuului alkuvalaisiin eli Archaeoceti-alalahkoon.
"Basilosaurus" ei ollut nirso. Se saalisti kaikkea: kilpikonnia, haikaloja, muita kaloja sekä kalmareita. "Basilosaurus" oli pitkään ainoa tunnettu esihistoriallinen valas. Sen pienet takaraajat, jotka muistuttivat ennemmin jalkoja kuin eviä, johtivat ajatukseen, että valaat ovat kehittyneet maaeläimistä. Viimeisen naulan arkkuun kuitenkin löi se, kun "Ambulocetus" löydettiin.
Leeuwarden

Leeuwarden ([ˈleˑˌwɑrdə(n)], friisiksi "Ljouwert" [ˈʎɔːw(ə)t], stadsfriesin murteella "Liwwadden") on kaupunki Alankomaiden pohjoisosassa Frieslandin provinssissa. Se on provinssin pääkaupunki, ja siellä on 94 838 asukasta (31. joulukuuta 2010). Leeuwarden sijaitsee Frieslandin järvialueen ja Vattimeren välissä. Se tunnetaan nykyään erityisesti kahdesta museosta (Fries Museum ja Princessehofin keramiikkamuseo) sekä Euroopan suurimmista karjamarkkinoista ("veemarkt").
Kaupunki perustettiin vuonna 1435, mutta paikalla asui ihmisiä jo 900-luvulla. Kaupungin keskiajalla rakennettu keskusta sijaitsee kolmella keinotekoisella kukkulalla, joille ihmiset tarpeen tullen pakenivat nousevaa vettä. Alueensa pääkaupunki Leeuwardenista tehtiin vuonna 1504, ja seuraavat vuosisadat merkitsivät kaupungille kukoistusta: väkiluku kasvoi 1500-luvun alun noin 5 000:sta yhteensä 16 000:een vuonna 1650. Kaupunki oli tällöin yksi Alankomaiden tärkeimmistä ja merkittävä hopea- ja kultaesineiden valmistuksen keskus. Ajalta on edelleen jäljellä monia rakennuksia, kuten Fries Museumin käyttämä rakennus Oldehove-torni, Stadhouderlijk Hof, Kanslerin talo ja entinen kaupan keskus Waag. Tähän aikaan kaupungin ympäri rakennettiin myös kanava ja puolustuslaitoksia; puolustukset on purettu ja muutettu myöhemmin puistoksi, mutta keskustassa kanavat ovat vielä jäljellä. Kaupunki laajeni entisten muuriensa ulkopuolelle 1800-luvulla.
Kuuluisat: Vakoilija Mata Hari ja laulaja Joost Klein ovat syntyneet Leeuwardenissa. 
Kaupunki on Elfstedentocht-pikaluistelukilpailun lähtö- ja päätepiste.
Leeuwarden on Euroopan kulttuuripääkaupunki vuonna 2018.
Ophthalmosaurus

Ophthalmosaurus (”silmälisko”) oli suurisilmäinen kalalisko jurakadelta. Eläimen silmät olivat läpimitaltaan jopa 220–230 millimetriä ja kokoonsa nähden valtavat, mikä viittaa sen saalistaneen yöllä tai syvässä meressä. Sen hampaattomat leuat osoittavat sen syöneen pehmeäruumisia saaliita, kuten kalmareita ja mustekaloja. "Ophthalmosauruksen" on arvioitu voineen sukeltaa yli 500 metrin syvyyteen.
"Ophthalmosauruksen" kiekkomaiset selkänikamat antoivat sille varsin jäykän ruumiinmuodon.
Kikkeri

Kikkeri () on maalaiskunta, sen keskustaajama sekä erillinen kyläryhmä Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Inkerin ylängöllä seitsemän kilometriä Volossovasta koilliseen. Taajamassa on 2 100, Kikkerin sovhoosin asutuksessa 127, Suuren-Kikkerin kylässä 37 ja Pienessä-Kikkerissä 31 sekä koko kunnassa 2 400 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede ja asutus.
Kikkerin kunnan pinta-ala on 51,54 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Volossovan piirin Kupanitsan, lännessä Volossovan ja etelässä Kalttinan kuntiin sekä idässä Hatsinan piiriin. Pinta-alasta 44,5 % on metsää, 39,0 % maatalousmaata ja 13,1 % asuinaluetta.
Suurin osa kunnasta kuuluu pinnanmuodostukseltaan tasaiseen Inkerin ylänköön. Alueella ei ole jokia tai järviä. Seudulla on paljon karsti-ilmiöitä. Hyötykaivannaisiin kuuluu dolomiitti.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Kikkerin sovhoosin ja 81. kilometrin asutukset sekä kuusi kylää: Lipakora (ven. "Lipovaja Gora"), Orponja ("Arbonje"), Orponjan moisio ("Myza Arbonje"), Pieni-Kikkeri ("Maloje Kikerino"), Rokovitsa ("Rogovitsy") ja Suuri-Kikkeri ("Bolšoje Kikerino"). Kunnan alueella sijaitsee kuusi puutarhapalsta-aluetta. Kesäasukkaiden määräksi arvioidaan lähes 2 000 henkeä.
Historia.
Kikkeri mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. 1600-luvulla seudulle muutti inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Kupanitsan luterilaiseen seurakuntaan. Nykyisen taajaman paikalla oli kartano ja maantien varrella majatalo. Vuonna 1870 rakennettiin Kikkerin rautatieasema, jonka ympärille syntyi huvila-asutusta.
Pjotr Vaulin perusti vuonna 1906 Kikkeriin keramiikkapajan, jonka tuotteita on käytetty monien arvorakennusten koristelussa. Vuonna 1920 sen pohjalta muodostettiin posliini- ja keramiikkatehdas Gorn, joka teki konkurssin 2000-luvun alussa. Vuosina 1930–2004 Kikkerillä oli kaupunkimaisen taajaman status.
Liikenne, talous ja palvelut.
Kikkerin kautta kulkee Namkun, Hatsinan ja Iivananlinnan välinen rautatie sekä Hatsinan ja Opoljan ja Hattulan ja Kemppaalan ("Kempolovo") väliset maantiet. Rokovitsasta haarautuu tie Kalttinaan.
Kunnan talous perustuu rakennustarvikkeiden tuotantoon. Maataloutta harjoittaa kaksi Kalttinan kunnassa sijaitsevaa maatalousyritystä. Noin neljäsosa työvoimasta työskentelee naapurikunnissa tai Pietarissa.
Kikkerissä toimii lastentarha, koulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka ja joukko kauppoja. Taajamassa on vuonna 1997 valmistunut inkerinsuomalaisten vanhusten palvelutalo.
Nähtävyydet ja matkailu.
Orponjan, Pienen-Kikkerin ja Rokovitsan kylien läheltä on löydetty muinaisia kurgaani- ja kivikehyshautoja. Kikkerin taajaman rakennusmuistomerkkejä ovat 1900-luvun vaihteesta peräisin oleva Vaulinin kartano ja vuosina 1908–1909 pystytetty ortodoksinen kirkko, joka suljettiin vuonna 1939 ja palautettiin seurakunnalle vuonna 1994. Kikkerin asemalla on Venäjän kansalaissodassa ja toisessa maailmansodassa kaatuneiden muistomerkki. Matkailupalveluita ei ole.
Rainer Stahel

Rainer Stahel (5. tammikuuta 1892 Bielefeld, Saksa – 30. marraskuuta 1955 Voikovo, Neuvostoliitto) oli saksalainen kenraaliluutnantti toisen maailmansodan aikana. Osallistuttuaan Suomen sisällissotaan 1918 Stahel jäi palvelemaan Suomen puolustusvoimiin vuoteen 1933 saakka.
Hän syntyi tehtailijan poikana Bielefeldissä 5. tammikuuta 1892 ja sai kasteessa etunimekseen Reiner. Pääsi ylioppilaaksi Bielefeldin Reaalilyseosta 1911 ja lähti heti sotilasuralle. Hän taisteli aluksi länsirintamalla ja myöhemmin itärintamalla. Komennettiin yliluutnanttina aseupseeriksi Jääkäripataljoona 27:än Riianlahdelle 9. heinäkuuta 1917 ja pestautui sieltä majurina Suomen puolustusvoimiin 1. maaliskuuta 1918.
Stahel Suomen sisällissodassa.
Stahel toimi aluksi rykmentin- ja sitten 3. jääkäriprikaatin komentajana, ylennettiin everstiluutnantiksi, sai 2. ja 3. lk:n Vapaudenristit ja jatkoi divisioonan esikuntapäällikkönä 5. tammikuuta 1919 saakka. Hän siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja toimi vuosina 1920–1925 Turun suojeluskuntapiirin apulaispäällikkönä ja sotilasohjaajana. Hän sai erotessaan 31. heinäkuuta 1925 päiväkäskyssä maininnan ”taitavana ja innostavana esimiehenä”.
Stahel avioitui Bielefeldissä 26. helmikuuta 1918 berliiniläisen Ilse Reyscherin kanssa. Molemmat lapset syntyivät Turussa, ja perhe oli kirjoilla Helsingin saksalaisessa seurakunnassa. Stahel oli Suomen kansalainen ajalla 1. heinäkuuta 1921–14. joulukuuta 1934, joten hän jäi kantakortissaan suomalaiseksi reservinupseeriksi vuoden 1934 lopulle asti.
Paluu Saksaan.
Perheen muutettua takaisin Saksaan Stahel pestautui ensin asesuunnittelijaksi ja kansalaisuuden vaihduttua Luftwaffen aseupseeriksi. Sotilasura urkeni ensin Luftwaffen valvontakomission esikuntapäällikkönä vuoden 1940 Vichyn Ranskassa ja jatkui taisteluosaston komentajana Stalingradin lohkolla 25. syyskuuta 1942 – 31. tammikuuta 1943, mistä ylennettiin kenraalimajuriksi. Hän toimi arvostettuna ilmatorjunnan ylipäällikkönä Messinansalmella liittoutuneiden maihinnousun yhteydessä kesällä 1943. Stahel toimi samalla Rooman kaupungin komendanttina Italian antauduttua 10. syyskuuta 1943 ja ravisteli ohella Pyhän istuimen jalkoja holokausti-neuvonpidossa.
Puna-armeijan vyöryessä Baltian Stahel toimi viisi päivää Vilnan kaupunkikomendanttina heinäkuussa 1944 ja ylennettiin kenraaliluutnantiksi 22. heinäkuuta 1944. Hänet siirrettiin Varsovan kaupunkikomendantiksi 25. heinäkuuta 1944, kun elokuussa alkoi koko kaupungin tuhoon johtanut kansannousu. Hän sai viimeisen komennuksensa komendantiksi Bukarestiin 26. elokuuta 1944, mutta joutui pari päivää myöhemmin romanialaisten joukkojen pidättämäksi. Romanialaiset puolestaan luovuttivat Stahelin sotavangiksi Neuvostoliittoon.
Sotavankeus ja kuolema.
Stahel kuoli eri lähteiden mukaan joko 1952 Vladimirin vankilassa tai sydänkohtaukseen 1955 Voikovon vankileirillä saatuaan tietää mahdollisesta siirrostaan Saksaan.
Summerland

Summerland oli yhdysvaltalainen draamasarja, jota tehtiin vuosina 2004–2005. Suomessa sarjaa on esittänyt SubTV. SubTV esitti jaksoja ensimmäisen kerran kesällä 2006 ja esitti uusintoja kesällä 2007.
Juoni.
Sarja kertoo muotisuunnittelijasta nimeltä Ava Gregory (Lori Loughlin), joka elää onnellista elämää Kaliforniassa ystäviensä kanssa. Hänen siskonsa Karen ja hänen miehensä Bob kuolevat padon sortuessa ja heiltä jää kolme lasta orvoiksi. Avan matkustettua hautajaisiin Kansasiin hän saa kuulla Bobin veljeltä lasten jäävän hänen huostaansa. Uusi elämä lasten kanssa ei aina ole helppoa, mutta Avalla on ystäviä jotka ovat hänen tukenaan. Vähitellen lapset oppivat elämään ilman vanhempia, ja Avasta ja hänen ystävistään tulee heille läheisiä.
Min-kiina

Min-kiina () on yleisnimitys muun muassa Fujianissa sekä osissa Guangdongia, Zhejiangia, Hainania ja Taiwania puhutuille siniittisille kielille. Min-kielten puhujia on yli 70 miljoonaa. 
Min-kiina jaetaan yleensä minnaniin (eteläinen min) ja minbeihin (pohjoinen min). Lisäksi toiset tutkijat erottvat mindongiin (itäinen min), keskisen min ja Pu–Xian-alaryhmän. Minbeitä puhutaan erityisesti Fuzhoussa ja minnania Xiamenissa. Alaryhmien puhujat eivät ymmärrä toisiaan. Min-kielten puhujat ja mandariinikiinan puhujat eivät myöskään ymmärrä toisiaan, mutta min-kielet käyttävät mandariinin kanssa samaa kirjoitusjärjestelmää. Taiwanissa käytetään myös lähetyssaarnaajien saarelle 1800-luvulla tuomaa Pe̍h-ōe-jī-romanisaatiota.
Erkki Ainamo

Kaarlo (Kaarle) Erkki Ainamo (vuoteen 1925 Mannelin, vuosina 1925–1929 Pohjanheimo; 9. tammikuuta 1908 Helsinki – 16. syyskuuta 1974) oli suomalainen muusikko, pääasiassa sanoittaja. Hän on sanoittanut tai suomentanut noin 100 kappaletta, joista tunnetuimpia ovat ”Haavekuva”, ”Kylmää vettä”, ”Kohtaus kujassa”, ”Tango ruohikolla” ja ”Paimentytön sunnuntai”. Ainamo loi varsinaisesti uransa meriupseerina ja Yleisradiossa, mutta sanoittamisen lisäksi hän oli myös Suomen Elokuvasäveltäjät r.y:n (Säveltäjät ja sanoittajat ELVIS ry:n edeltäjä) ensimmäinen asiamies.
Asemasodan aikana vuonna 1943 Erkki Ainamo sanoitti kolme Toivo Kärjen rintamalla tekemää sävellystä, jotka jäivät aikanaan esittämättä. Vasta vuosikymmeniä myöhemmin ne saatiin levylle: "Tule luoksein armas" (Erkki Räsänen 2010), "Sulle laulan vain" (Mia Leivo 2010), "Venematka" (Vallilan Tango 2022).
Kassakaappi

Kassakaappi on arvokkaan omaisuuden suojelemista varten suunniteltu kaappi. Kassakaappi on suunniteltu ja valmistettu suojelemaan omaisuutta murtoa, paloa tai muuta vahinkoa vastaan. Kassakaapit luokitellaan murto- tai paloluokkiin kansainvälisissä tutkimuslaitoksissa mm. ECB-S (European certification board - security systems). Murtoturvallisessa kassakaapissa on yleensä järeä lukkolaite, pelkästään paloturvallisessa kaapissa lukkolaitteella ei ole mitään vaatimuksia. Kassakaappi valmistetaan usein metallista, esimerkiksi teräksestä valamalla. Kassakaappeja valmistetaan myös palon- ja vedenkestäviksi. Kassakaappi voidaan kiinnittää tukevasti talon rakenteisiin, jotta sitä ei voi kuljettaa pois ja murtaa muualla. Kassakaappi voi olla myös niin painava, ettei sitä voi helposti kuljettaa. Kassakaappi kestää myös porausta tietyn aikaa.
Yleisimmin kassakaapeissa säilytetään arvoesineitä, kuten esimerkiksi rahoja, arvopapereita, sopimuspapereita, koruja sekä aseita.
Rahan kaappausten tai ryöstämisen estämiseksi voidaan käyttää myös aikaviivekaappeja tai -lokeroita. Näillä ei ole kassakaapin murtokestävyyttä, mutta niillä voidaan esimerkiksi vähentää kerralla kassassa olevan rahan määrää siirtämällä ylimääräiset setelit aikaviivelukolliseen lokeroon. Välisäilytyslokero voi sijaita kassakoneen vieressä, jolloin rahan siirtämiseksi suojaan ei tarvitse poistua myyntipisteestä tai avata kassakaappia tarpeettomasti kesken päivän.
Suomessa puolueeton taho, joka neuvoo kassakaapin ostamisessa, on Finanssialan keskusliitto.
Ville Alanko

Vilho (Ville) Ilmari Alanko (6. helmikuuta 1907 Helsinki – 25. toukokuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen laulaja-banjisti. Hän oli jäsenenä Rajamäen pojat -lauluyhtyeessä vuosina 1923–1925 ja lauloi myös oopperan kuorossa. Alanko muistetaan Dallapé-orksesterin ensimmäisenä laulajana. Hän toimi yhtyeessä vuodesta 1925 kuolemaansa asti 1931. Ammatiltaan hän oli sorvari. 
Alanko kuoli 24-vuotiaana keuhkokuumeeseen, johon hän sairastui ilmeisesti viimeisellä levytysmatkallaan. Levytuottaja Niilo Saarikko joutui itse laulamaan Alangolle aiotut Columbus-levytykset. Martti Jäppilä arvioi myöhemmin Ville Alangon uhrautuneen kokonaan orkesterin hyväksi, mikä sorti hänet ennenaikaiseen kuolemaan. Alangon muistoksi Dallapé esiintyi hyväntekeväisyyskonserteissa parantoloissa, sairaaloissa ja muissa vastaavissa kohteissa. Hänen jälkeensä Dallapén laulajaksi tuli Matti Jurva. Levytyksissä laulajana tuohon aikaan avusti myös Veli Lehto.
Alangon Dallapén-vuosinaan 1929–1931 levyttämiä kappaleita ovat muiden muassa "Lappi", "Puuseppä", "Villi orkidea", "Älä sure mamma", "Äiti ja poika" sekä "Lentävä hollantilainen".
Jouko Karjalainen

Jouko Karjalainen (s. 27. heinäkuuta 1956 Kajaani) on suomalainen yhdistetyn hiihtäjä ja olympiamitalisti. Karjalainen on valmentanut Suomen yhdistetyn maajoukkuetta vuosina 1998–2002 ja 2006–2008.
Ura.
Karjalainen innostui yhdistetystä voitettuaan Hopeasomman loppukilpailussa 16-vuotiaiden sarjassa 1972 silloisen päälajinsa mäkihypyn lisäksi yllättäen myös yhdistetyn kilpailun. Mäkihypyssä hän saavutti SM-joukkuekilpailussa pronssia vuonna 1975. Kestävyysharjoittelun myötä hiihdosta tuli hänen vahvempi osa-alueensa yhdistetyssä.
Vuonna 1975 Karjalainen voitti yhdistetyssä 20-vuotiaiden Suomen-mestaruuden ja oli nuorten EM-kilpailuissa yhdestoista. Vuonna 1976 hän uusi Suomen-mestaruutensa ja sijoittui nuorten EM-kilpailuissa yhdeksänneksi. Ensimmäisissä aikuisten arvokilpailuissaan Lahden MM-kilpailuissa 1978 hän sijoittui kahdeksanneksi.
Lake Placidin olympialaisissa 1980 Karjalainen sai hopeamitalin hyvän hiihtonsa ansiosta. Hän oli mäkiosuudella seitsemäs ja hiihto-osuuden nopein. Oslon MM-kilpailuissa 1982 hän sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa neljänneksi ja voitti joukkuekilpailussa hopeaa. Sarajevon olympialaisissa 1984 hän oli mäkiosuudella vasta viidestoista mutta oli hiihto-osuudella toiseksi nopeintakin 80 sekuntia parempi ja nousi hopealle. Samana vuonna hän sai hopeaa erillisessä joukkuekilpailun MM-kisassa. Seefeldin MM-kilpailuissa 1985 Karjalainen oli henkilökohtaisen kilpailun mäkiosuudella yhdeksästoista ja nousi ensi kertaa arvokilpailuissa Gundersen-menetelmällä hiihdetyllä osuudella pronssille. Joukkuekilpailussa Karjalainen nosti hiihdon ankkuriosuudella Suomen pronssille.
Seuratasolla Karjalainen edusti Kainuun Hiihtoseuraa ja Lahden Hiihtoseuraa. Hän voitti yhdistetyn henkilökohtaisen Suomen-mestaruuden vuosina 1981–1983.
Ammatiltaan Karjalainen on ylivääpeli. Karjalainen työskenteli Hämeen rykmentissä ennen vuonna 2006 alkanutta valmentajantehtävää.
Jääkiekko talviolympialaisissa 1936

Jääkiekko oli olympialaisten ohjelmassa viidettä kertaa vuoden 1936 talviolympialaisissa. Ottelut pelattiin 6.–13. helmikuuta 1936. Turnaus oli samalla myös maailmanmestaruuskilpailut ja Euroopan-mestaruuskilpailut.
Kisoihin osallistui 15 joukkuetta. Aikaisemmin olympiaturnaukseen ei ollut osallistunut niin montaa joukkuetta. Joukkueet jaettiin neljään alkulohkoon. Jokaisen lohkon kaksi parasta muodostivat kaksi jatkolohkoa, joiden kaksi parasta pääsivät loppusarjaan. Loppusarjan sijoitusten perusteella jaettiin mitalit.
Ison-Britannian joukkueeseen kuului kaksi pelaajaa, jotka olivat aikaisemmin pelanneet Kanadassa, mutta he eivät olleet saaneet Canadian Amateur Hockey Associationilta CAHA:lta suostumusta siirtyä Isoon-Britanniaan. Kansainväliset säännöt olisivat vaatineet lupamenettelyä ennen siirtoa. Kanadan joukkue nosti asian esiin kaksi päivää ennen olympialaisia ja esitti protestin Isoa-Britanniaa vastaan. Kansainvälinen jääkiekkoliitto IIHF hyväksyi Kanadan vetoomuksen, mutta Iso-Britannia uhkasi vetäytyä koko turnauksesta. Lopulta Kanada veti protestinsa pois juuri ennen kisojen avajaisia hyvän tahdon eleenä.
Iso-Britannia onnistui sensaatiomaisesti päihittämään Kanadan ja voitti sen ansiosta olympiakultaa. Iso-Britannia ratkaisi turnauksen voiton jatkolohkossa, sillä sen ja Kanadan välisen ottelun jälkeen ilmoitettiin, että jatkolohkon keskinäisten otteluiden tulokset jäävät voimaan myös loppusarjassa. Kanadan ja Saksan joukkueet raivostuivat päätöksestä. Toisaalta osa Kanadan joukkueesta hyväksyi tappion. Kanadan joukkueen nimi oli Port Arthur Bear Cats. Loppusarjassa Iso-Britannia voitti Tšekkoslovakian puhtaasti 5–0 ja pelasi Yhdysvaltoja vastaan vakuuttavasti 0–0-tasapelin.
Loppusarja.
Jatkolohkojen keskinäisten ottelujen tulokset jäivät voimaan loppusarjaan.
Ingmar Englund

Ingmar Englund (7. lokakuuta 1920 Munsala – 5. elokuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen kitaristi, banjonsoittaja, sovittaja ja orkesterinjohtaja. Hänellä oli aikoinaan oma Ingmar Englundin yhtye. Vuodesta 1946 alkaen ainakin 15 vuoden ajan hän soitti kitaraa lukuisilla Toivo Kärjen levytyksillä. Humppa-Veikoissa hän soitti kitaraa ja banjoa vuodesta 1958 1970-luvulle.
1950-luvulla Englund levytti muun muassa hanuristi Matti Viljasen sekä viulisti Per-Erik Förarsin kanssa sekä soolona ”Tumma yö”/”Kerro kultainen kuu” vuonna 1958 sekä ”Säkkijärven polkka”/”Sputnik-polkka” vuonna 1959. Englund kuului Kankkulan kaivolla -radio-ohjelmaa varten kasatun Humppa-Veikkojen peruskokoonpanoon lähes kuolemaansa asti. Hän oli mukana yli 300 levytyksessä.