tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Savonlinnan Taidelukio

Savonlinnan Taidelukio eli "Taikkari" on Savonlinnassa toimiva Suomen ja myös Pohjoismaiden ensimmäinen erikoislukio, joka aloitti toimintansa vuonna 1967. Taidelukiossa opiskellaan tavanomaisten lukioaineiden ohella kuvataiteen ja musiikin erikoiskursseja. Noin kolmasosa kurssitarjonnasta on taidetta.
Aluksi lukiossa toimi vain kuvataidelinja, mutta vuonna 1979 sen rinnalle perustettiin musiikkilinja. Vuonna 2002 musiikkilinjalla alkoi ooppera- ja musiikkiteatterikoulutus. Ooppera- ja musiikkiteatterisuuntausta johtaa oopperalaulaja Chieko Okabe-Silvasti miehensä, oopperalaulaja Jorma Silvastin tukemana.
Tunnettuja taikkarilaisia ovat muun muassa Emma Ainala, Joose Keskitalo, Ville Löppönen, Jani Ruscica, Viivi Maria Saarenkylä, Teemu Takanen, Tarja Turunen, Teemu Muurimäki, YUP-yhtyeen jäsenet, Timo Väänänen ja Tellu Turkka.
Taidelukion ensimmäinen rehtori (1967–1978) oli Pertti Pulkkinen. Taidelukion nykyinen rehtori on Reima Härkönen. Ensimmäiset ylioppilaat valmistuivat vuonna 1971, ja heitä oli yhteensä 69.
Franz Jonas

Franz Jonas (4. lokakuuta 1899 – 24. huhtikuuta 1974) oli itävaltalainen poliitikko, joka toimi Itävallan presidenttinä vuosina 1965–1974.
Jonas oli Itävallan sosiaalidemokraattisen puolueen jäsen ja ammatiltaan latoja. Toisen maailmansodan jälkeen hän osallistui Wienin kunnallispolitiikkaan ja toimi Wienin kaupunginjohtajana vuosina 1951–1965. Vuonna 1965 hänestä tuli valtion presidentti, ja hänet valittiin uudelleen virkaan vuonna 1971. Hän kuoli kesken virkakauden vuonna 1974. 
Jonas on myös yksi tunnetuimmista esperantisteista.
Mikko Kivinen

Mikko Juhani Kivinen (s. 20. marraskuuta 1957 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja, juontaja, käsikirjoittaja ja muusikko.
Teatterikorkeakoulun Jouko Turkan kaudella käynyt Kivinen on esiintynyt muun muassa Helsingin kaupunginteatterissa, Tampereen Teatterissa, Tampereen Työväen Teatterissa ja Tampereen Komediateatterissa. Kivinen on myös Lapinlahden Linnut -yhtyeen alkuperäisiä jäseniä. Hänet erotettiin yhtyeestä vuonna 1992, mutta palasi takaisin vuonna 2006. Syynä erottamiseen oli Kivisen mukaan yhtyeen tulehtunut ilmapiiri, Kivisen muut kiireet juontajana ja viimeisenä niittinä Kivisen yhteistyö Pirkka-Pekka Peteliuksen kanssa, mitä pidettiin kilpailevaan leiriin loikkaamisena.
Kivinen on ollut mukana useissa televisiosarjoissa, kuten muun muassa "Kummeli", "Akkaa päälle" ja "Herkku &amp; Partanen". Hän on toiminut myös ääninäyttelijänä piirrossarjoissa ja -elokuvissa (esimerkiksi "Toy Story – leluelämää", "Karhuherra Paddington" ja "Ankronikka"). Hänen äänensä on tunnettu myös mainoksissa. Kivinen on vieraillut Vilperin Perikunnan levyillä "Vapauttakaa Johnny" ja "Gloria Vilperum Vol 2".
Kivinen on myös toiminut lauluntekijänä, esimerkiksi ”Lipputangon nuppi” -kappaleen sanoitus on hänen käsialaansa. Lisäksi hän on tehnyt sanoituksia muutamille artisteille.
Syksyllä 2015 Kivinen teki 35-vuotisjuhlakiertueen.
Yksityiselämä.
Kivisen isä oli pakinoitsija ja päätoimittaja Sulo Kivinen ja äiti Sosialistisen Työväenpuolueen puheenjohtajana toiminut Lahja Kivinen. Hänellä on kaksi veljeä, joista toinen on yhteiskuntatieteilijä Markku Kivinen.
Kivinen oli vuosina 2001–2023 naimisissa viulisti Elina Kivisen (o.s. Huusko) kanssa, ja heillä on yksi tytär.
Kivinen tunnetaan myös julkisesti kertomistaan laihdutuskuureista. 1990-luvun puolivälissä hän laihdutti itse kehittämänsä "näkkileipädieetin" avulla yli 40 kiloa. Vuosien aikana Kivinen lihoi entisiin mittoihinsa, mutta maaliskuussa 2008 "Ilta-Sanomat" kertoi hänen laihtuneen 30 kilogrammaa. Laihdutuskuurien ansiosta hän on saanut kutsumanimet "Jojo Kivinen" ja "näkkäri-Mikko".
Vuonna 2022 Kivinen kaatui portaissa ja sai niskanikaman vamman, jonka seurauksena hän menetti kävelykykynsä. Sittemmin hän on toipunut sen verran, että kykenee rollaattorin avulla kävelemään joitakin satoja metrejä kerrallaan.
Jääkiekossa Kivinen on kannattanut helsinkiläisseura Jokereita vuodesta 1973 lähtien. Lisäksi Kivinen on harrastanut nuorempana koripalloa.
Lyseonpuiston lukio

Lyseonpuiston lukio on Rovaniemen keskustassa sijaitseva lukio, joka perustettiin ensin keskikouluna vuonna 1908 ja laajeni myöhemmin lukioluokilla niin että koulussa voitiin osallistua ylioppilastutkintoon ensimmäisen kerran vuonna 1923 . Lukio toimii arkkitehti Jorma Järven suunnittelemassa koulurakennuksessa, joka valmistui vuonna 1952. Lapin sotaan asti silloinen yhteislyseo (aik. yhteiskoulu) toimi kouluarkkitehtina tunnetun Wivi Lönnin suunnittelemassa talossa. 
Lyseonpuiston lukion keskeisiä teemoja ovat kansainvälisyyskasvatus ja kuvataide. Lukiossa on mahdollista opiskella tavallisen ylioppilastutkinnon lisäksi myös kuvataidelinjalla tai IB-lukiossa, josta saa kansainvälisen ylioppilastutkinnon (IB-diploma). 
Korkalovaaran lukio ja Lyseonpuiston lukio yhdistyivät Lyseonpuiston lukion kahdeksi toimipisteeksi syksyllä 2006. Toiminnot yhdistettiin "Lyskan kiinteistöön" Ruokasenkatu 18:aan syksystä 2009 alkaen, jossa myös IB-linja toimii. Ruokasenkadun yksikkö peruskorjattiin lukuvuoden 2010–2011 aikana. 
Lyseonpuiston lukion oppilaskunta lukeutuu Suomen aktiivisimpiin, ja vuonna 2008 se valittiin Suomen Lukiolaisten Liiton oppilaskuntakilpailussa Suomen parhaaksi. Erityisesti oppilaskunnassa korostetaan kaikkien lukion opiskelijoiden vaikutusmahdollisuuksia oppilaskunnan ja lukion toimintaan. Opiskelijoita Lyseonpuiston lukiossa on noin 700. 
Lyseonpuiston lukio kuuluu UNESCO-koulujen verkostoon.
Vuonna 2008 Lyseonpuiston lukio vietti 100-vuotisjuhliaan, mikä ilmeni erilaisina tapahtumina kevät- ja syyslukukausien aikana. Koulun oppilaskunta toteutti juhlan kunniaksi Koulu Afrikkaan -hankkeen, jolla kerättiin yli 40 000 euroa koulun rakentamiseksi Kongon demokraattiseen tasavaltaan. Hanke järjestettiin yhteistyössä Kirkon ulkomaanavun kanssa, ja sen suojelijana toimi Lyseonpuiston lukion entinen opettaja Eeva Ahtisaari. 
Tunnettuja Lyseonpuiston lukion opiskelijoita ja alumneja.
Oppineet, virkamiehet ja sotilaat
Urheilijat
Taiteilijat
Poliitikot
Journalistit
Kirkkoherrat
Yrittäjät ja liikemiehet
Polygeeninen ominaisuus

Polygeeniset ominaisuudet ovat eliöillä ominaisuuksia, joiden kehitystä säätelevät useat vuorovaikutuksessa olevat geenit. Toisin kuin yhden geenin määrittelemät "kvalitatiiviset" ominaisuudet (kuten Gregor Mendelin tutkimat suora- tai angorakarvaisuus ja kelta- tai vihersiemenisyys), polygeeniset ominaisuudet ovat usein "kvantitatiivisia" (kuten pituus ja paino). Tällaisten ominaisuuksien muuntelu ole ryhmiteltävissä selvästi toisistaan erottuviin tyyppeihin, koska sen lisäksi että niiden syntyyn vaikuttaa useampia geenejä, ei useinkaan mikään geenien alleeleista ole epistaattinen, vaan niiden vaikutus on summautuva.
Esimerkki polygeenisestä periytymisestä.
Tavallinen esimerkki polygeenisestä ominaisuudesta on kasvin pituus. Esimerkkikasvin pituuteen vaikuttaa vain kaksi eri lokuksissa olevaa geeniä (A ja B) ja kaksi alleeliparia (Al, Ap ja Bl, Bp). Näistä Al ja Bl ovat lyhytkasvuisuuden ja Ap ja Bp pitkäkasvuisuuden alleeleja. Yksilö AlAlBlBl on noin 40 senttimetriä pitkä. Se edustaa lajin lyhintä tyyppiä. Ap ja Bp lisäävät yksilön 40 senttimetrin peruuspitutta kymmenellä sentillä. Näin yksilöt, joiden perimä on ApApBpBp ovat 80 senttimetrin mittaisia, ja pisimpiä lajissaan. 
Kun kaksi ääripään tyyppiä risteytetään keskenään, ovat kaikki ensimmäisen polven yksilöt perimältään AlApBlBp, jotka kaikki edustavat keskiarvotyyppiä, eli ovat 60 senttimetriä pitkiä. Kun kaksi ensimmäisen polven yksilöä risteytetään, voidaan niiden jälkeläiset ryhmitellä viiteen eri pituusluokkaan. Jälkeläiset muodostavat ominaisuuksiltaan normaalin muuntelukäyrän eli Gaussin käyrän, jossa kummankin pään äärityyppejä on vähiten ja ensimmäisen polven kaltaisia keskiarvotyyppejä eniten. 
Jos pituuskasvuun vaikuttavia geenejä olisi enemmän kuin kaksi, kuten todellisuudessa useimmiten on, olisi pituusluokkia vielä enemmän ja pituus muuntelisi vielä liukuvammin. Myös samassa lokuksessa olevia alleeleja voi populaatiossa segregoitua useampia kuin kaksi. Toki myös ympäristötekijät vaikuttavat kasvin kasvuun. Tyypillistä kvantitatiivisille ominaisuuksille kuitenkin on, että niiden yleisyyttä kuvaa Gaussin käyrä.
Matthias Castrén

Matthias Eriksson Castrén, ven. Матиас Кастрен"," (29. toukokuuta 1764 Pudasjärvi – 15. toukokuuta 1845 Kemi) oli Kemin kirkkoherra ja Pohjois-Suomen lääninrovasti.
Henkilöhistoria.
Perhetausta.
Mattias Castrénin vanhemmat olivat Kemin kirkkoherra Erik Mattsson Castrén sr. ja Katarina Elisabet Castrén. Aviopuoliso oli Elsa Beata Jacocsdotter Elfving. Heidän perheeseen kuului viisi lasta: Maria Vilhelmina Castrén, Gustava Matilda Castrén, Erik Vilhelm Castrén, Matthias Ulric Castrén ja Carolina Jacobina Castrén.
Mattiaksen veljen Kristian Castrénin (1779–1825) pojanpoika oli historioitsija ja valtiopäivämies Robert Castrén, jonka teoksiin lukeutuu muun muassa "Finska deputationen 1808–1809" (1879).
Historia.
Turun akatemian opintojen ja pappisvihkimyksen jälkeen vuonna 1786 Castrén oli aluksi isänsä Kemin kirkkoherran Eric Castrénin apulaisena. Tämän kuoltua hänet nimitettiin kaksi vuotta myöhemmin kirkkoherraksi. Koko Pohjois-Suomesta vastaavaksi lääninrovastiksi hän tuli 1791. Castrén edisti kansanopetusta seurakunnassaan, mutta vastusti saamen kielen käyttöä opetuksessa. Vuonna 1808 hän oli mukana Suomen lähetyskunnan jäsenenä Aleksanteri I:n luona. Seuraavina vuosina hän järjesti kirkolliset olot Suomeen liitetyssä Länsi-Pohjassa. Keisari myönsi 1817 hänelle ansioistaan teologian kunniatohtorin arvon.
Castrén harrasti kasvi- ja eläintiedettä. Hänen lukuisia kasvitieteellisiä havaintojaan ilmestyi Suomen Talousseuran julkaisuissa.
Huomionosoitukset.
Arvonimet
Nils Nordenskiöld

Nils Gustav Nordenskiöld (12. lokakuuta 1792 – 21. helmikuuta 1866) oli suomalainen mineralogi ja valtioneuvos. Häntä voi sanoa "Suomen mineralogian isäksi." Hän teki suunnitelman Suomen geologisesta tutkimuksesta ja hänellä oli merkittävä rooli Suomen malmivarojen etsinnässä ja hyödyntämisen aloittamisessa.
Nordenskiöld nimitettiin vuorimestariksi vuonna 1818, ja hän oli vuorihallituksen yli-intendentti vuosina 1824–1855. Hän käynnisti laajat malminetsinnät ja paransi metallurgisia menetelmiä. Nordenskiöld teki aloitteen koko Suomen laajuisista geologisista tutkimuksista, jotka aloitettiin vuonna 1865. Hän teki aloitteen myös Suomen Tiedeseuran perustamisesta. Hän sai filosofian kunniatohtorin arvon vuonna 1840 ja hänestä tuli valtioneuvos vuonna 1845.
Nils Nordenskiöld, joka kuului Nordenskiöldin aatelissukuun, oli naimisissa Lars Gabriel von Haartmanin sisaren Margaretha von Haartmanin kanssa. Tutkimusmatkailija Adolf Erik Nordenskiöld oli heidän poikansa. Toinen poika oli metsänhoitaja, meteorologi Nils Karl Nordenskiöld (1837–1889) ja kolmas juristi, tilanomistaja ja valtiopäivämies Nils Otto Nordenskiöld .
Lohikäärmeen silmät

Lohikäärmeen silmät () on Stephen Kingin romaani. Alkuteoksen julkaisi vuonna 1984 Philtrum Press rajallisena painoksena, mutta laajempaan levitykseen teos päätyi Viking Pressin kustantamana vuonna 1987. Tapio Tammisen suomennoksen julkaisi Book Studiol vuonna 1993. Kirja poikkeaa Kingin kauhutuotannosta kerronnaltaan ja tarinaltaan. Se on fantasiaromaani, jonka King kirjoitti tyttärelleen Naomille, koska tämä ei pitänyt isänsä pelottavista ja väkivaltaisista tarinoista. Kirja on omistettu myös Stephen Kingin ystävälle Ben Straubille.
Juoni.
Kuningas Rolandilla on kaksi poikaa, Peter ja Thomas. Peterillä vaikuttaa olevan loistava tulevaisuus edessään; hän on Delainin valtakunnan rakastettu prinssi ja kruununperijä. Sen sijaan Thomas tuntuu olevan Peteriä heikompi monessa asiassa - hänestä jopa tuntuu, että hänen isänsäkin rakastaa Peteriä enemmän kuin Thomasia.
Vanhalla kuninkaalla on neuvonantajana velho nimeltään Flagg, kavala juonittelija, joka on yliluonnollisen pitkän iän ja yksinkertaisen Rolandin manipuloinnin avulla yrittänyt sytyttää Delainissa verisen kapinan ja syöstä koko kuningaskunnan tuhatvuotiseen pimeyteen. Flagg pelkää pian epäonnistuvansa aikeissaan, jos rehti ja suoraselkäinen Peter nousisi uudeksi hallitsijaksi. Flagg laatii suunnitelman tämän raivaamiseksi tieltä. Hän murhauttaa salaa kuninkaan polttavalla myrkyllä ja lavastaa Peterin syylliseksi. Peter suljetaan korkeaan Neulan huipulle virumaan loppuiäkseen, ja Thomas, joka Flaggin mieleen on enemmän isänsä kaltainen, kruunataan kuninkaaksi ja Flagg aikoo Thomasin neuvonantajana jatkamaan pelottavan suunnitelmansa toteuttamista. Mutta Peter aikoo paljastaa oikean syyllisen ja paeta nokkeluutensa ja uskollisten ystäviensä avustuksella pelastaakseen Delainin.
Toteutumattomia suunnitelmia.
Aikoinaan ranskalaisen elokuvayhtiön WAMC Entertainmentin piti tuottaa tarinaan pohjautuva 45 miljoonan dollarin budjetin animaatioelokuva vuodeksi 2001 tai 2002, mutta suunnitelma kariutui ennen alkuun pääsyä.
Hulu suunnitteli vuonna 2019 tuottavansa kirjan pohjalta televisiosarjan, joka sekin peruuntui.
M.O.T.

M.O.T. on lyhenne sanoista ”mikä oli todistettava” tai ”mikä on todistettu” (, ).
M.O.T. on alun perin matematiikassa käytetty termi, ja kirjoitettuna matemaattisen todistuksen loppuun se tarkoittaa, että kyseinen todistus on suoritettu. Vaihtoehtoinen esitystapa on piirtää todistuksen loppuun neliö □. 
Nykyään termiä käytetään muidenkin todistusten tai väittämien yhteydessä, kun halutaan vakuuttaa tai väittää, että asia tuli lopullisesti todistetuksi oikeaksi. 
Alun perin termiä käyttivät varhaiset kreikkalaiset matemaatikot, kuten Eukleides ja Arkhimedes. Latinankielinen termi on käännös kreikankielisestä ilmaisusta ὅπερ ἔδει δεῖξαι ("hóper édei deĩxai"). 
Vuodesta 1996 Yleisradion TV1-kanavalla esitetyn MOT-ohjelman nimi on lyhenne sanoista ”mikä oli tutkittava”.
MOT-kielipalvelut

MOT on Kielikone Oy:n kielipalveluiden tuotenimi. MOT-kielipalveluihin kuuluvat sanakirja-, konekäännös- ja kielentarkistuspalvelut, jotka on tehty yhteistyössä sanakirjakustantajien ja kieliasiantuntijoiden kanssa. MOT-tuotteita ja -palveluita on saatavilla Windows-, Internet-, intranet- ja mobiiliympäristöihin.
MOT ilmoittaa olevansa digitaalisten sanakirjojen osalta Suomen markkinajohtaja. MOT-tuotteita ja -palveluita käytetään yrityksissä, julkishallinnossa, oppilaitoksissa ja yksityistalouksissa. Kielikoneella on sivujensa mukaan ollut asiakkaita yli 100 maassa.
Luettelo jääpallon SM-mitalisteista

Tämä on luettelo jääpallon SM-mitalisteista. Suomen mestaruudesta jääpallossa on pelattu vuodesta 1908 lähtien. Luettelossa SM-mitalisteina on mainittu Suomen Palloliiton ja myöhemmin Suomen Jääpalloliiton kilpailujen mitalistit. Työväen Urheiluliitto järjesti 1924–1955 oman Suomen mestaruuskilpailunsa.
Jääpallon SM-mitalistit.
Sotasarja 1942.
1942 ei järjestetty jääpallossa virallista Suomen mestaruuskilpailua, mutta epävirallinen Suomen mestaruus ratkaistiin niin kutsutussa ”sotasarjassa”. Mestaruuden voitti IFK Helsingfors.
Suomen Palloliiton ja Työväen Urheiluliiton mestarien välinen loppuottelu 1947–1953.
1947–1953 pelattiin erillinen loppuottelu Suomen Palloliiton ja Työväen Urheiluliiton kilpailuiden mestareiden välillä. TUL:n kilpailusta finaaliin selvisivät 1947 Porin Pallo-Toverit, 1948–1952 Turun Pyrkivä ja 1953 Oulun Työväen Palloilijat. SPL:n joukkue voitti jokaisella kerralla.
Ottelulla ei ole vaikutusta mitalijärjestykseen, hävinnyt ei siis saanut SM-hopeaa, vaan säilyi edelleen oman liittonsa mestarina ja muut mitalistit liiton sarjan mukaisessa järjestyksessä. Voittaja noteraattiin yleiseksi molempien liittojen tunnustamaksi Suomen mestariksi.
TUL:n loppuottelut.
Tämä on luettelo TUL:n jääpallokilpailun mestareista ja loppuottelun tuloksista. TUL järjesti oman jääpallon mestaruuskilpailunsa 1924–1955. Vuoden 1955 jälkeen TUL ei järjestänyt omaa mestaruuskilpailuaan, vaan TUL:n sarjojen joukkueet siirtyivät kilpailemaan SPL:n sarjoihin vuodeksi 1956.
Eino Penttilä

Eino Penttilä (27. elokuuta 1906 Joutseno – 24. marraskuuta 1982 Pori) oli suomalainen keihäänheittäjä, olympiamitalisti sekä upseeri. Seuratasolla Penttilä edusti muun muassa Lahden Ahkeraa ja Lappeenrannan Urheilu-Miehiä.
Sotilasura.
Penttilä suoritti varusmiespalveluksensa 1924-1926 sekä reserviupseerikurssin 1927. Hän valmistui Kadettikoulun 12. kurssilta vuonna 1930 ja kävi tämän lisäksi kapteenikurssin vuonna 1937 sekä komentajakurssin 1951. Ennen sotaa Penttilä toimi suojeluskuntajärjestössä aluepäällikkönä Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirissä 1935-1939. Talvisodassa hän oli eskadroonanpäällikkönä Kevyt Osasto 3:ssa. Jatkosodassa Penttilä komensi pataljoonaa JR 15:ssä, Kevyt Osasto 16:a sekä Erillistä Pataljoonaa 20. Sodan jälkeen Penttilä toimi toimistoupseerina armeijakunnan esikunnassa 1944-1947 sekä Satakunnan sotilasläänin esikunnassa 1947-1952. 3.prikaatissa hän oli pataljoonankomentajana 1953-1954 sekä toimistopäällikkönä 1955-1956.
Antonio Stradivari

Antonio Stradivari (n. 1644 Cremona Milanon herttuakunta – 18. joulukuuta 1737 Cremona) oli italialainen viulujen ja muiden jousisoittimien rakentaja. Stradivarin tekemien soittimien nimenä käytetään usein hänen nimensä latinankielistä muotoa "Stradivarius".
Stradivari oli Nicolò Amatin oppilas noin vuodesta 1666 lähtien, minkä jälkeen hän perusti oman verstaansa Cremonaan työskennellen poikiensa Francescon (1671–1743) ja Omobonon (1679–1742) kanssa.
Jousisoitinten lisäksi Stradivarin pajassa valmistettiin harppuja, luuttuja, kitaroita ja mandoliineja, joista vain harvat ovat säilyneet. Vuoden 1680 jälkeen hän keskittyi viulunrakennukseen. Hän siirtyi pois Amati-tyylistä ja kehitti noin vuonna 1690 oman, ääneltään täyteläisemmän mallinsa. Arvostetuin Stradivarius-viulu on vuonna 1716 valmistunut "Messias". Stradivarin viulurakennus asetti mittapuun myöhemmälle viulunrakennukselle. Hän myös kehitti nykyviulun tallan rakenteen ja hänen aikanaan viulun mittasuhteet kehittyivät nykyiselleen, matalammaksi rungoksi, joka antoi voimakkaamman äänen kuin aikaisemmat mallit. Hänen viulunrakennuksensa tuotannon ja laadun huippukausi oli vuosina 1700–1720. Hän rakensi yhteensä noin 1 100 soitinta, joista kaikki eivät ole säilyneet nykypäiviin saakka.
Karjalan tasavallan lippu

Karjalan tasavallan lippu on Venäjään kuuluvan Karjalan tasavallan virallinen lippu. Se otettiin käyttöön 16. helmikuuta 1993 pidetyssä Karjalan tasavallan korkeimman neuvoston istunnossa hyväksymällä perustuslain 158. pykälä. Nykyisessä perustuslaissa valtiolippua käsittelee 12. pykälä. Lipun on suunnitellut Aleksandr Kinner.
Kun lippu otettiin käyttöön karjalaisten, suomalaisten ja vepsäläisten kansalliskongressin toimikunta esitti vastalauseensa lipusta, joka muistutti heistä liikaa Gambian valtionlippua. Kansalliskongressi kannatti kansalliseksi lipuksi Akseli Gallen-Kallelan aikanaan suunnittelemaa Karjalan lippua.
Värit ja muoto.
Karjalan tasavallan.
Karjalan tasavallan valtiolippu koostuu kolmesta vaakasuorasta kentästä, jotka ovat ylhäältä alas lueteltuna punainen, sininen ja vihreä. Vihreä kuvaa toivetta ja onnenuskoa. Sininen kuvaa suuruutta ja kauneutta. Punainen puolestaan kuvaa kansan voimaa ja rohkeutta. Se on myös perinteinen karjalaisen kirjonnan väri. Lipun leveyden suhde pituuteen on 2:3.
Uhtuan tasavallan.
Lipun värit symboloivat seuraavaa: vihreä edusti maan metsiä ja luontoa, punainen symboloi isänmaan puolesta vuodatettua verta sekä iloa ja tulta, sillä muinaisuudessa karjalaisten esi-isät harjoittivat kaskiviljelyä, musta kuvasi kotimaata ja surua.
Historia.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen syntyi Karjalan tasavallassa erimielisyyttä siitä, että pitäisikö säilyttää Karjalan autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan lippu vai pitäisikö palauttaa Uhtuan tasavallan eli itäkarjalaisten lippu. Itäkarjalaisten lipussa on vihreällä pohjalla musta risti, jota ympäröi punainen viiva. Lippu toimii myös nykyisin karjalankielisen väestön tunnuslippuna. Karjalan ASNT:n lippu puolestaan on muuten punainen, paitsi että siinä on tangon vieressä koko lipun levyinen sininen viiva.
Näiden ehdotusten välillä tehtiin sovitteluratkaisu, valitsemalla nykyinen lippu, joka perustui Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan lippuun, joka on muuten samanlainen kuin nykyinen valtiolippu, paitsi että sininen keskikenttä on vain 1/6 osa lipun leveydestä ja vihreä alaosa vain 1/5 osa lipun leveydestä.
Karjalan tasavallalla ja sen edeltäjillä on ollut kaikkiaan yhdeksän lippua. Näistä kaksi ensimmäistä olivat käytössä heimosotien aikana, siinä osassa Karjalaa, joka pyrki liittymään Suomeen. Itäkarjalaisten lippua käytettiin myös jatkosodan aikana Suomen lipun rinnalla Suomen miehittämässä osassa Itä-Karjalaa. Neuvostoliiton aikana oli käytössä neljä erilaista Karjalan ASNT:n lippua ja kaksi erilaista Karjalais-suomalaisen SNT:n lippua. Ja nykyinen lippu on siis yhdeksäs.
Karjalan tasavallan vaakuna

Karjalan tasavallan vaakuna on Venäjällä sijaitsevan Karjalan tasavallan tunnus lipun ja hymnin ohella. Se otettiin käyttöön 28. syyskuuta 1993. Sen on suunnitellut Juri S. Nivin. Varsinaisessa vaakunakilvessä on musta karhu takajaloillaan. Karhu perustuu Akseli Gallen-Kallelan vuonna 1920 suunnitteleman Karjalan riippumattoman tasavallan vaakunaan. Uudessa vaakunassa karhu ei pitele käsissään vesuria.
Vaakunakilven pohjana ovat Karjalan tasavallan lipun värit punainen, sininen ja vihreä. Kilven ympärillä on kultaiset koristeet, oikealla männyn ja vasemmalla kuusen kuvio. Kilven yläpuolella on kultainen kahdeksankulmainen tähti, kannuksenpyörä. 
Karjalan tasavallan vaakunasta on säädetty tasavallan perustuslain 13. pykälässä.
Ounasvaaran lukio

Ounasvaaran lukio on Rovaniemen Ounasmetsän kaupunginosassa Porokadulla toimiva lukio. Ounasvaaran lukion normaalilinjan lisäksi lukiossa toimii urheilulinja (erikoislukio), jonne oppilaat valitaan soveltuvuuskokeiden kautta. Se on ainoa urheilupainotteisen opetustehtävän saanut urheilulukio Lapin maakunnassa ja yksi 15:stä tämän erityistehtävän saaneista lukioista Suomessa.
Ounasvaaran urheilulukio on urheilijoille suunnattu lukio, jossa oppilaan opiskelu- ja harjoittelu/kilpailuaikataulut pyritään laatimaan yhteensopiviksi. Urheilulukiossa valmennettavia päälajeja ovat alppihiihto, maastohiihto, jalkapallo, jääkiekko, lentopallo, mäkihyppy/yhdistetty sekä yleisurheilu. Lisäksi uinnilla on lajivalmentaja. Valmennukset toteutetaan yhteistyössä Lapin urheiluakatemian kanssa. 
Ounasvaaran urheilulukiota ovat käyneet muun muassa Antti Autti, Janne Lahtela, Harri Olli sekä Hannu ja Pirjo Manninen.
Sumuvalo

Sumuvalot ovat moottoriajoneuvojen valaisimia, joita käytetään parantamaan lähialueen näkyvyyttä. Suomen laki hyväksyy niiden käytön vain sumussa, rankkasateessa tai lumisateessa. Sumuvaloja saa tällöin käyttää lähivalojen asemasta, jos seisontavalot ovat samanaikaisesti kytkettynä. Etusumuvalojen toimintaperiaate on luoda sumun alle laaja, valaiseva valokeila parantamaan lähialueen valaistusta. Takasumuvalo taas parantaa auton näkyvyyttä taaksepäin ja vähentää näin peräänajon vaaraa sakeassa sumussa.
Etusumuvalojen virheellinen käyttö on haitallista. Sumuvalot muodostavat auton eteen kirkkaan alueen, jonka valoisuuteen kuljettajan silmä sopeutuu. Tällöin kuljettajan hämäränäkö sumuvalojen keilan ulkopuolelle heikkenee. Etusumuvalojen käyttö voi myös haitata muita tiellä liikkujia. Rankkasade tai sumu imee tehokkaasti sumuvalojen ylimääräistä valotehoa, mutta hyvällä säällä lisävaloteho häikäisee vastaantulijoita. Myös takasumuvalon virheellinen käyttö häikäisee takana ajavia. Takasumuvalo voi aiheuttaa kirkkaudellaan senkin, ettei takana tuleva havaitse jarruvalojen syttymistä, varsinkin siinä tapauksessa jos autossa on kaksi takasumuvaloa.
Laki sumuvaloista.
Etusumuvalot.
Etusumuvalot eivät ole pakollinen varuste autoissa. Niitä saa olla autossa kaksi kappaletta ja niiden on annettava valkoista tai vaaleankeltaista valoa. Sijainnin tulee olla enintään 40 senttimetriä auton kylkilinjasta keskelle ja korkeuden maasta vähintään 25 senttiä. Etusumuvalot on kytkettävä siten, että niitä voi käyttää vain ajovalojen tai seisontavalojen ollessa päällä. Sumuvaloja saa käyttää vain sumun taikka rankan vesi- tai lumisateen aikana. Niitä saa lain mukaan tällöin käyttää lähivalojen asemasta, jos seisontavalot ovat samanaikaisesti kytkettynä.
Takasumuvalot.
Vähintään yksi punaista valoa lähettävä takasumuvalaisin on 1. tammikuuta 1993 jälkeen käyttöönotetussa autossa pakollinen ja niitä saa olla enintään kaksi. Takasumuvalaisimelle on oltava ohjaamossa merkkivalo. Takasumuvalaisimen on sijaittava vähintään 250 ja enintään 1 000 millimetrin korkeudella. Jos valaisimia on vain yksi, on sen sijaittava keskilinjan vasemmalla puolella. Mikäli valaisimia on kaksi, on niiden sijaittava symmetrisesti, mikä aiheuttaa niiden välille vähimmäisetäisyysvaatimuksen, jotta niitä ei voida tulkita yhdeksi ajoneuvon keskilinjalle asennetuksi valaisimeksi. Valaisimen tulee olla vähintään 10 senttimetrin etäisyydellä jarruvalaisimesta. Takasumuvalaisimen tulee olla taaksepäin suunnattu ja sen tulee näkyä vaakatasossa 25 astetta ulos- ja sisäänpäin sekä vaakatasosta viisi astetta ylös- ja alaspäin.
Kuusenleppärousku

Kuusenleppärousku ("Lactarius deterrimus") on rouskuihin kuuluva syötävä sieni.
Koko ja ulkonäkö.
Kuusenleppärouskun lakki on 5–15 cm leveä ja oranssinkeltainen, vanhemmiten lakin väri tosin vihertyy. Jalka on yksivärinen, eikä siinä ole täpliä. Jalka on pitkä ja hoikka.
Samankaltaiset lajit.
Maitiaisnesteen vahvan värin vuoksi kuusenleppärouskua ei ole helppo sekoittaa muihin lajeihin, vaikka lakin väri yksilöiden välillä vaihtelee paljon. Sen harvinaisempi lähilaji männynleppärousku ("Lactarius deliciosus") on kuitenkin hyvin samankaltainen. Männynleppärouskun maitiaisneste on kuitenkin aluksi porkkananpunaista ja kuivuessaan vihertyvää, kuusenleppärouskun maitiaisneste taas on aluksi porkkananpunaista, sitten viinipunaista ja lopuksi vihreää. Kuusenleppärouskun jalassa ei myöskään ole männynleppärouskulle tyypillisiä oransseja täpliä ja kuusenleppärouskun jalka on männynleppärouskua pidempi ja ohuempi.
Kasvuaika ja -paikka.
Kuusenleppärousku kasvaa tyypillisesti tuoreissa kuusi- ja kuusivaltaisissa sekametsissä ja korvissa. Erityisesti paksusammaleiset tai istutetut kuusikot ovat sen kasvupaikkoja.
Käyttö ravinnoksi.
Kuusenleppärousku on hyvä ruokasieni, mutta varsinkin alkusyksyisin usein täynnä sienisääskien toukkia. Sienen voi valmistaa suoraan ruoaksi, eikä sitä tule ryöpätä.
Nimen tausta.
Sana leppärousku on muinaissuomalainen eikä tarkoita sitä, että leppärouskut eläisivät symbioosissa lepän kanssa, vaan sana "leppä" tarkoittaa verta, jolloin kyse on verirouskusta. Kuusenleppärousku on kuusen juurisieni.
Koivuhapero

Koivuhapero ("Russula aeruginea") on vihreälakkinen haperolaji ja erinomainen ruokasieni.
Tuntomerkit.
Koivuhaperon 4–12 senttimetriä leveä lakki on oliivinvihreä ja reunasta haalistuva. Nuorena se on kupera, mutta vanhemmiten kuopalla. Heltat ovat tiheät, tasatyviset ja nuorena valkoiset, mutta myöhemmin vaaleankellertävät ja ruskealaikkuiset. Sienen 4–10 senttimetriä pitkä jalka on valkoinen, varsinkin tyvestä ruskealaikkuinen, renkaaton ja tasapaksu. Malto on valkoista ja haurasta, vioittuneihin kohtiin ilmestyy ruosteenruskeita laikkuja. Koivuhaperolla ei ole erityistä tuoksua.
Samannäköisiä lajeja.
Koivuhaperoa muistuttavia lajeja ovat esimerkiksi toiset vihertävät haperot kuten kyyhkyhapero ja sillihapero, mutta koivuhapero muistuttaa myös erehdyttävästi tappavan myrkyllistä kavalakärpässientä. Kavalakärpässienen jalassa on ohut, usein repeytynyt rengas, ja sen jalan tyvi on turvonnut ja tupellinen, toisin kuin koivuhaperolla. Kavalakärpässienen heltat ovat pysyvästi täysin valkoiset, mutta koivuhaperolla ne ovat usein lievästi kellertävät. Kavalakärpässieni kasvaa Suomessa vain lounaisrannikolla, Turun saaristossa ja Ahvenanmaalla.
Kasvupaikka ja -aika.
Koivuhapero on hyvin yleinen koko Suomessa. Se on koivun ja kuusen juurisieni, jota tavataan koivikoissa, kuusikoissa, sekametsissä, puistoissa, polkujen varsilla ja hakamailla. Kasvuaika on kesäkuusta lokakuuhun.
Käyttö ravintona.
Koivuhapero on erinomainen, miedon makuinen ruokasieni. Se ei vaadi ryöppäystä. Se voidaan säilöä kuivaamalla ja pakastamalla. Varsinkin nuorten sienten helttojen maku saattaa olla vähän kirpeä, mutta kirpeys katoaa kypsennettäessä.
David Lean

David Lean (25. maaliskuuta 1908 Croydon, Surrey, Englanti – 16. huhtikuuta 1991 Lontoo, Englanti) oli englantilainen elokuvaohjaaja. Hänen merkittävimpiä töitään ovat 1960-luvun taitteen älykkäät spektaakkelit, kuten "Kwai-joen silta" ja "Arabian Lawrence".
Elokuvaleikkaajana aloittaneen Leanin ura ohjaajana avautui 1942, kun hän toimi toisena ohjaajana Noël Cowardin sotaelokuvassa "Meri on kohtalomme". Seuraavaksi hän ohjasi 1944–1945 itsenäisesti kolme Cowardin näytelmiin perustuvaa elokuvaa "Onnelliset vuodet", "Vaimoni kummittelee" ja "Lyhyt onni".
Leanille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1990.
Bruno Ahlberg

Bruno Valfrid Ahlberg (23. huhtikuuta 1911 Espoo – 9. helmikuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti. Hän oli ensimmäinen suomalainen nyrkkeilyssä olympiamitalin voittanut urheilija. Seuratasolla Ahlberg edusti Helsingin Jyryä, Kronohagens Idrottsföreningiä ja Helsingin Atleettiklubia. Ahlberg tunnettiin myös hyvänä mäkihyppääjänä ja uimarina.
Amatööriura.
Bruno ”Brynkka” Ahlberg aloitti nyrkkeilyuransa Helsingin Jyryssä 1926. Vuonna 1928 hän siirtyi höyhensarjasta kevyeen sarjaan ja kilpaili muun muassa Norjassa ja Moskovan spartakiadeissa. TUL:n sisäiset riidat johtivat siihen, että Alhberg kuten myös Gunnar Bärlund siirtyivät vuonna 1930 SVUL:n puolelle helsinkiläiseen Kiffeniin eli Kronohagens IF:ään.
Maaotteluun Ahlberg pääsi ensi kerran Ruotsia vastaan helmikuussa 1931, ja hänet valittiin Bärlundin kanssa Suomen edustajaksi Los Angelesin olympialaisiin 1932. Välisarjan ensimmäisellä kierroksella Ahlberg otti Kanadan Tony Mancinista pistevoiton. Toinen vastustaja oli Italian Luigi Fabbroni, jonka Ahlberg Fabbronin parin lattiassa käynnin jälkeen voitti selvästi pistein. Kolmas ottelu oli semifinaaliottelu Saksan Erich Campea vastaan ja sen Campe voitti pistein. Britannian David McCleave ei astunut enää hävinneiden semifinalistien pronssiotteluun, joten Ahlberg sai olympiapronssia.
Los Angelesin olympiakisojen jälkeen vuonna 1933 Ahlberg saavutti useita merkittäviä voittoja. Viipurilaiselle Sten Suviolle hän kuitenkin hävisi heidän jokaisessa neljässä kohtaamisessaan. Vuonna 1935 Ahlberg voitti Viron nousevan tähden Nikolai Stepulovin mutta hävisi tanskalaiselle Gerhard Petersenille, josta tuli Berliinin olympialaisissa pronssimitalisti. Berliinin olympialaisissa Ahlberg otteli keskisarjassa ja hävisi heti ensimmäisessä ottelussa isokokoisemmalle Yhdysvaltain Jimmy Clarkille, joka putosi myös seuraavalla kierroksella. Kisojen jälkeen Ahlberg voitti maaottelussa Tanskan Gerhard Petersenin.
Ammattilaisura.
Bruno Ahlberg siirtyi ammattilaiseksi Berliinin olympialaisten jälkeen. Hän otteli ensimmäisen ammattilaisottelunsa huhtikuussa 1937 Etelä-Afrikan Johannesburgissa. Hän otteli Etelä-Afrikassa kesäkuuhun 1937 mennessä kaikkiaan viisi ottelua, joista voitti neljä yhden päättyessä ratkaisemattomana. Keväällä 1938 hän palasi Eurooppaan ja otteli maaliskuussa 1938 Helsingissä ammattilaiseksi siirtynyttä olympiavoittaja Sten Suviota vastaan ratkaisemattoman. Sen jälkeen hän otteli voitokkaita otteluita Ruotsissa ja Saksassa aina tammikuuhun 1939 asti. Sen jälkeen hän siirtyi Yhdysvaltoihin, jossa otteli ensin Kaliforniassa ja sitten New Yorkissa joulukuuhun 1939 asti kaikkiaan seitsemän ottelua. Otteluissa tuli kaksi tappiota, kolme päättyi voittoon ja kaksi ratkaisemattomaan.
Talvisodan jälkeen Ahlberg palasi Eurooppaan ja otteli vielä seitsemän ammattilaisottelua joulukuusta 1940 huhtikuuhun 1941 Tanskassa, Ruotsissa, Sveitsissä, Italiassa, Saksassa ja Norjassa. Niistä peräti kuusi päättyi tappioon, ja Ahlberg päätti näin ammattilaisuransa. Kokonaissaldoksi muodostui 25 ottelua, joista 11 voittoa, kahdeksan tappiota ja kuusi päättyi ratkaisemattomana.
Nikita Mihalkov

Nikita Mihalkov (, s. 21. lokakuuta 1945 Moskova) on venäläinen elokuvaohjaaja ja näyttelijä. Hän on tehnyt klassikkofilmatisointeja, kuten Anton Tšehovin tekstiin perustuvan elokuvan "Keskeneräinen sävelmä mekaaniselle pianolle" (1977). Mihalkov on työskennellyt myös kansainvälisesti: elokuva "Mustat silmät" (1987) tehtiin Italiassa.
Muita Mihalkovin tunnettuja elokuvia ovat "Auringon polttama" (1994) ja sen jatko-osa "Auringon polttama 2" (2011).
Elokuvaohjaaja Andrei Kontšalovski on Nikita Mihalkovin veli. Heidän isänsä oli lastenkirjailija ja muusikko Sergei Mihalkov.
Mihalkov on tehnyt useita kokeellisia elokuvia ja onnistunut niissä. Esimerkiksi "Keskeneräinen sävelmä mekaaniselle pianolle" tehtiin yhdistelemällä Tšehovin klassista tekstiä nykyaikaiseen tragiikkaa ja huumoria, keveyttä ja syvällisyyttä sisältävään rakennekerrokseen. Mihalkov onkin todennut, että hän haluaa elokuvatuotannossaan ottaa riskejä, kokeilla uutta ja unohtaa, mikä on aikaisemmin saanut aikaan.
Sydney Pollack

Sydney Pollack (1. heinäkuuta 1934 Lafayette, Indiana – 26. toukokuuta 2008 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -tuottaja ja -näyttelijä.
Hänen ohjaamiaan elokuvia ovat muun muassa "Ammutaanhan hevosiakin" (1969), "Parhaat vuotemme" (1973), "Korppikotkan kolme päivää" (1975), "Valaistu ratsumies" (1980), "Tootsie – lyömätön lyyli" (1982) ja Karen Blixenin elämästä kertova "Minun Afrikkani" (1985), joka sai seitsemän Oscaria.
Näyttelijänä Pollack esiintyi esimerkiksi elokuvissa "Kuolema pukee häntä" ja "Eyes Wide Shut" sekä useissa televisiosarjoissa. 
Pollackin vanhemmat olivat Venäjältä Yhdysvaltoihin siirtyneitä juutalaisia.
Arvo Askola

Arvo Askola (2. joulukuuta 1909 Valkeala – 23. marraskuuta 1975 Kuusankoski) oli suomalainen kestävyysjuoksija ja olympiamitalisti. Hän edusti seuratasolla Kymintehtaan Urheiluseuraa.
Askola nousi juoksijana huipulle vuonna 1934, jolloin hän saavutti 10 000 metrin juoksussa EM-hopeaa Torinossa hävittyään maanmiehelleen Ilmari Salmiselle 0,6 sekuntia. Saman vuoden SM-kisojen 10 000 metrillä Salminen oli myös 0,6 sekunnin verran nopeampi. Berliinin kesäolympialaisissa 1936 Salminen, Askola ja Volmari Iso-Hollo ottivat 10 000 metrillä Suomelle kolmoisvoiton. Askolan aika oli 30.15,6 ja hän hävisi Salmiselle vain 0,2 sekuntia. Suomen-mestaruuden Askola voitti 8 kilometrin maastojuoksussa vuonna 1936. Hän kilpaili viimeisen kerran vuonna 1938.
Henkilökohtaiset ennätykset.
Lähde:
Kettula (Suomusjärvi)

Kettula on kylä Suomusjärvellä Salossa Varsinais-Suomen maakunnassa lähellä Nummi-Pusulan rajaa. Kettulassa on mökkeillyt muun muassa Urho Kekkonen.
Vielä 2000-vuosikymmenellä Kettulassa oli kyläkauppa ja posti. Kamariherra Hjalmar Linderin vuonna 1913 Kettulan kyläläisille lahjoittama kansakoulu lakkautettiin 2000-luvun alussa.
Kylässä oli 2010-luvulla noin sata asukasta, mutta kesäisin väkiluku monikertaistuu mökkiläisten noin 300 mökkiläisen myötä. Kettulassa on Kettulan pirtti, joka vihittiin käyttöön vuonna 1932. Pirtillä järjestetään kesäisin tansseja ja muita juhlia. MTK:n säätiöllä on Kettulassa metsäomaisuutta ja Kettulan tila, jota käytetään MTK:n kokous-, seminaari-, tiedotus- ja edustuskäytössä. MTK omistaa Kettulan maista noin puolet. Kettulassa on 13 järveä tai lampea kuten Oksjärvi, Kylänalanen, Iso-Torava, Pikku-Torava ja Kaituri. Suomusjärven Patikka ry:n 25 kilometrin pituinen vaellusreitti Ketunkierros kulkee enimmäkseen Kettulan kylän alueella.
Seteli

Seteli on paperista tehtyä käteistä rahaa.
Historia.
Kiinassa käytettiin hallinnon liikkeelle laskemaa paperirahaa viimeistään 1000-luvun alussa. Näitä messinkilaatoilla painettuja seteleitä ei ole säilynyt nykyaikaan. Vanhin säilynyt seteli on peräisin Kiinasta noin vuodelta 1170.
Ensimmäiset eurooppalaiset setelit julkaistiin vuonna 1661 Ruotsissa. Muut Euroopan maat alkoivat julkaista omia seteleitään vain kuukausia Ruotsin jälkeen. Usein maat julkaisivat hätäisesti niin paljon seteleitä, että niiden arvo romahti. Lakien puutteessa mikä tahansa taho saattoi alkaa painaa omaa paperirahaansa, kunhan ihmiset vain hyväksyivät sen maksuvälineeksi.
Ajan myötä seteleihin opittiin lisäämään erilaisia turvatekijöitä niin, että niitä alkoi olla vaikea väärentää.
Kun setelien käyttö kasvoi kansantalouksien kasvaessa, eikä luottokortteja tai sähköistä pankkitoimintaa ollut vielä keksitty vaan kauppa käytiin käteisellä, setelien nimellisarvot kasvoivat. Yhdysvalloissa alettiin 1800-luvulla painaa jopa 10 000 dollarin seteleitä ja Englannissakin 1 000 punnan seteleitä.
2000-luvulla muovi on joissain maissa korvannut setelipaperin valmistusmateriaalina.
Valmistus.
Setelit on perinteisesti tehty setelipaperista, joka on valmistettu puusta, puuvillasta tai pellavasta. Puusellusta valmistetut setelit eivät ole yhtä kestäviä kuin puuvillasta ja pellavasta valmistetut. Nykyisin seteleitä tehdään myös muovista. Muoviseteleitä käytti vuonna 2016 jo yli 20 maata, kuten Australia, Kanada, Yhdistynyt kuningaskunta ja Romania. Muovista (synteettisestä polymeeristä) tehdyt setelit ovat vedenkestäviä ja kierrätettäviä sekä kevyempiä, pitkäikäisempiä, edullisempia ja vaikeammin väärennettäviä kuin paperiset setelit. Toisaalta ne saattavat olla liukkaita, takertua toisiinsa ja taittua huonosti.
Setelit ovat nykyisin monivärisiä. Setelit painetaan yleensä joko kohopainossa, litografiana ja offsetpainossa, tai syväpainossa. Syväpainoa käytetään nykyisin paljon seteleiden etualan elementteihin, ja litografiaa ja offsetia taustaan. Syväpainolla painetuissa elementeissä näkyy mikroskoopilla hiukan pehmeät reunat, siinä kun litografialla ja offsetilla reunat ovat terävät.
Tekstit ja kuvitus.
Seteleissä on nykyisin aina sekä painettu etupuoli että kääntöpuoli. Entisaikoina vain etupuolet painettiin, ja kääntopuolet jätettiin tyhjiksi.
Nykyisin maailmalla käytössä olevissa seteleissä on useita yhteisiä piirteitä. Ne eivät kuitenkaan esiinny aina kaikissa seteleissä.
Taiteena ja harrastuksena.
Setelien suunnittelua kutsutaan setelitaiteeksi. Setelien suunnittelijoina on usein ollut merkittäviä taiteilijoita, Suomessa esimerkiksi arkkitehti Eliel Saarinen, muotoilija ja kuvanveistäjä Tapio Wirkkala ja julistetaiteilija Erik Bruun.
Seteleiden tutkimus ja myös niiden keräilyharrastus ovat osa rahatiedettä eli numismatiikkaa.
Setelien liikkumisia seurataan harrastusmielessä. Esimerkiksi euroseteleitä seurataan Eurobilltrackerissa ja dollareita "Where is George" -sivustolla.
Isover

Isover on ranskalaisen monialayhtiön Saint-Gobainin eristeitä valmistavan divisioonan nimi ja tuotemerkki. Divisioonalla on toimintaa ympäri maailman ja se on markkinajohtaja alallaan.
Isoverin Suomessa toimiva yhtiö on nimeltään Saint-Gobain Rakennustuotteet Oy. Vuonna 2017 yhtiön nimeksi tuli Saint-Gobain Finland Oy. (v. 2007 asti Saint-Gobain Isover Oy). Yhtiö valmistaa lasivillaeristeitä tehtaillaan Hyvinkään Sahanmäessä ja Forssassa. Yhtiö perustettiin vuonna 1994, kun Saint-Gobain osti A. Ahlström Osakeyhtiön lasivillatehtaat. Ahlström oli valmistanut lasivillatuotteita vuodesta 1941 alkaen, ensin Karhulassa ja myöhemmin Ruukissa, Hyvinkäällä ja Forssassa. Hyvinkään ja Forssan tehtaat tuottavat vuosittain n. 50 000 tonnia lasivillaeristeitä lämmön- ja ääneneristämiseen. Eristeet valmistetaan n. 80-prosenttisesti kierrätyslasista. 
Saint-Gobain Rakennustuotteet Oy:llä on tehdas myös Venäjän Jegorievskissa lähellä Moskovaa ja myyntiyhtiöitä sekä -konttoreita Itä-Euroopan ja Baltian maissa.
Kaarlo Tuominen

Kaarlo Jalmari Tuominen (9. helmikuuta 1908 Somerniemi – 20. lokakuuta 2006 Lieto) oli suomalainen estejuoksija ja olympiamitalisti. 
Tuominen oli 1930-luvun lopussa yksi maailman parhaista 3 000 metrin estejuoksijoista. Hän saavutti olympiahopeaa Berliinin olympialaisissa 1936 vaikka kaatui ensimmäisellä vesiesteellä.
Tuominen edusti urallaan Turun Rientoa, Turun Urheiluliittoa, Helsingin Poliisi-Voimailijoita, Karkkilan Poikia ja Kosken Kaikua.
Opetusministeriö myönsi Tuomiselle Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2001. Tuominen oli kuollessaan vanhin elossa ollut ja viimeinen toista maailmansotaa edeltäneen aikakauden suomalainen olympiamitalisti.
Väinö Kotilainen

Väinö Aleksanteri Kotilainen (24. helmikuuta 1887 Heinävesi – 16. maaliskuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen varatuomari, vuorineuvos ja ministeri.
Elämä ja ura.
Sisällissodan aikana Kotilainen sai komennuksen valkoisten päämajaan. Sodan aikana Kotilainen yleni majuriksi. Hän toimi Kajaanin Puutavara Osakeyhtiön (myöh. Kajaani Oy) toimitusjohtajana vuosina 1921–1924 ja oli Enso-Gutzeit Oy:n toimitusjohtaja vuosina 1924–1944 sekä johtokunnan puheenjohtaja 1937–1944. Lisäksi hän toimi vuosina 1933–1938 Viipurin suojeluskuntapiirin piiriesikunnan jäsenenä. 
Sotien aikana vuorineuvokseksi vuonna 1932 nimitetty Kotilainen toimi ministerinä. Hän toimi talvisodan aikaan kauppa- ja teollisuusministerinä Risto Rytin I hallituksessa 1. joulukuuta 1939 – 27. maaliskuuta 1940) ja välirauhan aikaan kauppa- ja teollisuusministerinä 27. maaliskuuta 1940 – 15. elokuuta 1940, kansanhuoltoministerinä Risto Rytin II hallituksessa 15. elokuuta 1940 – 4. tammikuuta 1941 sekä kansanhuoltoministerinä J. W. Rangellin hallituksessa 4. tammikuuta 1941 – 16. huhtikuuta 1941. Kesällä 1941 käynnistyneen jatkosodan aikaan hänet nimitettiin Itä-Karjalan sotilashallinnon johtajaksi 15. heinäkuuta 1941 alkaen.
Jatkosodan aikana käydyissä vuoden 1943 presidentinvaalissa Kotilainen sai neljä ääntä Rytin tultua uudelleenvalituksi presidentiksi.
Jatkosodan aikana vuonna 1942 hänet ylennettiin everstiksi. Vuodesta 1952 Kotilainen toimi Rauma-Repola Oy:n johtokunnan puheenjohtajana kuolemaansa saakka.
Syytteet sotarikoksista.
Syksyllä 1944 Kotilaisen nimi oli mukana niin kutsutulla , jonka valvontakomissio toimitti silloiselle pääministerille Urho Castrénille. Listalla olleita henkilöitä syytettiin Itä-Karjalassa Suomen miehitysaikana tapahtuneista sotarikoksista ja valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov vaati näiden välitöntä pidättämistä. Kotilainen oli alkusyksyllä 1944 määrätty matkustamaan Ruotsiin järjestämään sinne evakuoidun Lapin läänin väestön avustustoimia, ja tämän tehtävän päätyttyä hän sai paikan Eds Bruk Ab:n sellutehtaan isännöitsijänä. Ždanovin listan tultua julkisuuteen Kotilainen määrättiin palaamaan Suomeen, mutta hän ei noudattanut kutsua. Marraskuussa 1944 Kotilaisesta annettiin etsintäkuulutus. 
Kotilainen palasi kotimaahan vasta maaliskuussa 1949, ja hänet pidätettiin heti hänen saavuttuaan Malmin lentoasemalle. Kuulustelujen jälkeen hänet vapautettiin kuitenkin jo päivää myöhemmin. Kuulusteluissa Kotilainen kiisti koskaan kuulleensakaan rikoksista, joista hänen väitettiin Itä-Karjalan sotilashallinnon johtajana olleen vastuussa, ja vakuutti, että jos sellaisia olisi tullut hänen tietoonsa, hän olisi heti ryhtynyt toimiin niiden selvittämiseksi ja niihin syyllistyneiden saattamiseksi rangaistuksiin.
Aleksanterin kirkko

Aleksanterin kirkko on Tampereen keskustassa Kaakinmaan kaupunginosassa Hämeenpuiston laidalla sijaitseva Tampereen tuomiokirkkoseurakunnan, vuoteen 2013 saakka Pyynikin seurakunnan kirkko. Arkkitehti Theodor Deckerin suunnittelema kirkko rakennettiin puhtaaksi muuratusta tiilestä vuosien 1880–1881 aikana. Se on nimetty keisari Aleksanteri II:n mukaan. Kirkkoa ympäröi Pyynikin kirkkopuisto, jossa on entinen hautausmaa.
Kirkko on päätytornillinen pitkäkirkko, jonka pitkiltä sivuilta erkanevat monikulmaisen kuoripäädyn kohdalla lyhyet ristinvarret. Kirkon julkisivua hallitsevat suuret pyöreät ja pyörökaariset ikkunat sekä ulkonevat pilarit, joilla ei kuitenkaan ole rakenteellista merkitystä vaan ne ovat puhtaasti arkkitehtonisia koriste-elementtejä. Puulla katetun kolmilaivaisen kirkkosalin yläparvet on tuettu tiilipilarein. Mannermaista katedraalityyliä tavoitteleva kirkko edustaa myöhempää uusgoottilaista tyyliä, jossa on eri tyylisuuntien vaikutteita.
Kirkossa on 1 430 istumapaikkaa. Kirkossa on 56+3-äänikertaiset Kangasalan urkutehtaan rakentamat sähköpneumaattiset urut vuodelta 1939. Alttaritaulun on maalannut Alexandra Frosterus-Såltin vuonna 1883, ja se on nimeltään "Kristuksen kirkastus".
Kirkossa järjestetään pääsääntöisesti noin kolmen viikon välein Tuomasmessu.
Kirkon historiaa.
Tampere kuului vuoteen 1904 saakka Messukylän seurakuntaan. Seurakunnan pääkirkkona toimi Messukylän vanha harmaakivikirkko. Tamperelaiset olivat jo 1820-luvulla vaatineet oman kaupunkiseurakunnan perustamista ja vapautumista Messukylän kirkon ylläpidosta, mutta lopulta Suomen senaatti hylkäsi esityksen. Turun tuomiokapituli hylkäsi vastaavat esitykset myös vuosina 1847 ja 1853. Vuonna 1869 senaatti vihdoin hyväksyi esityksen, mutta asetti asialle kaksi ehtoa. Toisen ehdon mukaan Messukylän kirkkoherran piti olla ”virastaan eronneita” eli viran vapaa täytettäväksi. Messukylän kirkkoherran virassa vuonna 1861 aloittanut Josef Grönberg eli kuitenkin lähes 90-vuotiaaksi ja kuoli vasta vuonna 1903. Toinen senaatin asettamista ehdoista oli uuden kirkkorakennuksen rakentaminen.
Kirkko vihittiin käyttöön adventtina 1881, jolloin siitä tuli Tampereen kaupunkiseurakunnan pääkirkko. Maaliaineiden itsesyttymisestä alkanut tulipalo vaurioitti kirkkoa pahasti 12. – 13. marraskuuta 1937, kun sen ensimmäinen peruskorjaus oli loppusuoralla. Työ kuitenkin saatettiin loppuun, ja korjaus valmistui joulukuussa 1938.
Finlaysonin kirkko

Finlaysonin kirkko on Tampereella Finlaysonin tehdasalueella sijaitseva uusgoottilaista tyyliä edustava entinen Finlaysonin puuvillatehtaan kirkko, joka on valmistunut vuonna 1879. Kirkon rakennutti tehtaan johtaja Wilhelm von Nottbeck. Kirkkoa käytettiin ennen tehtaan työntekijöiden hartaustilana. Nykyisin se kuuluu Tampereen evankelis-luterilaisille seurakunnille, ja se on käytössä lasten tiekirkkona ja suosittuna vihkikirkkona. Kirkko valmistui alun perin rukoushuoneeksi. Kirkoksi sen vihki 28. syyskuuta 2009 piispa Matti Repo.
Historia.
Finlaysonin tehtaan työntekijöiden käyttöön rakennettu kirkko valmistui vuonna 1879. Kirkko rakennettiin ensisijaisesti hartaustilaksi, mutta siellä myös aloitettiin vuoden ensimmäinen työpäivä jumalanpalveluksella aina 1970-luvulle asti. Finlaysonin tehtaan työntekijät muodostivat oman seurakuntansa vuosina 1846–1860. Tehtaalla oli oma pappi, tehtaansaarnaaja 1846–1880. Hänen tehtävänsä oli huolehtia tehtaalaisten hengellisestä hyvinvoinnista ja vastata suomenkielisestä jumalanpalvelustoiminnasta. Viran lakattua Tampereen papit huolehtivat myös Finlaysonin kirkon tilaisuuksista. Tehdas luovutti kirkon vastikkeetta tontteineen Tampereen seurakuntayhtymälle vuonna 1981. Luovutuksen ehtona oli, että kirkkoa tulee jatkossakin kutsua Finlaysonin kirkoksi.
Arkkitehtuuri.
Kirkon suunnittelusta vastasi Tampereen silloinen kaupunginarkkitehti F. L. Calonius. Kirkko on yksilaivainen ja goottilaistyylinen. Kirkon julkisivun materiaalina on puhtaaksi muurattu punatiili. Se muistuttaa englantilaista kongregationaalikirkkoa siten, että kirkon saarnatuoli ja urut sijaitsevat tavanomaisesta poiketen alttarin takana. Urkujen päällä arkkienkeli Mikaelia kuvaava patsas katselee kohti vanhaa tehdasaluetta. Kirkossa ei ole minkäänlaista alttaritaulua tai -veistosta. Aluksi kirkossa oli yhtenäiset penkkirivistöt, jotka erotettiin keskikäytävällä vasta myöhemmin. Ulkopuolta koristavat useat huiput ja ristit.
Kirkon urut on rakentanut urkurakentamo William Hill &amp; Son 1850-luvulla, ja Finlaysonin kirkkoon ne hankittiin Pietarista 1879.
Kirkkoa korjattiin syyskuusta 2007 loppukesään 2008. Lautalattia korvattiin laattalattialla. Samalla kirkon väritystä tummennettiin aiempaan verrattuna. Naapuritontilta saadun lisätilan ansiosta kirkkoon saatiin rakennettua puuttuvat sakastitilat. Ne yhdistettiin lasikäytävillä kirkkoon.
Toiminta nykyisin.
Nykyisin kirkon omistaa Tampereen seurakuntayhtymä. Kirkossa on istumapaikat 280 henkilölle.
Finlaysonin kirkkoa on käytetty vuodesta 1996 Suomen ainoana lasten kirkkona eli lasten katedraalina. Lasten alttareilla on nähtävillä Lasten Raamattu, ja vieressä on kutakin tapahtumaa ilmentävät asetelmat. Takaosassa olevalla lasten alttarilla lapset voivat itse leikkiä. Vuodesta 1998 lähtien se on toiminut kesäisin lasten tiekirkkona. Kirkko on keskeisen sijainnin, pienehköön koon ja viehättävän arkkitehtuurin takia Tampereen suosituimpia vihkikirkkoja. Samoista syistä sekä hyvän akustiikan ansiosta se on myös suosittu konserttikirkko.