tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Isokauluskaija

Isokauluskaija ("Psittacula eupatria") on aasialainen kaijalaji. Sen vanha suomenkielinen lajinimi on isoaleksanterinkaija ja sitä on kutsuttu myös nimillä aleksanterinpapukaija ja aleksanteripapukaija. Jotkut lähteet luokittelevat sen uuteen sukuun nimeltä "Palaeornis", johon se kuuluisi yhdessä nyt jo sukupuuttoon kuolleen seychellienkaijan kanssa.
Se voi vankeudessa elää noin 30-vuotiaaksi. Lajista tunnetaan viisi alalajia: "P.e. eupatria, P.e. nipalensis, P.e. magnirostris, P.e. avensis" ja "P.e. siamensis." Sen holotyypin kuvaili Carl von Linné Gingistä Tamil Nadusta Intiasta 1766.
Ulkonäkö.
Isokauluskaijoilla on iso nokka ja erittäin pitkä pyrstö. Pituutta näillä linnuilla on noin 59 cm ja ne painavat noin 220–240 grammaa.
Isokauluskaijat ovat kokonaan vihreitä, mutta niiden siipiä koristavat viininpunaiset laikut. Koiraalla on musta-vaaleanpunainen "kaulanauha", joka ilmaantuu muutaman vuoden ikäisenä. Naarailla ja nuorilla yksilöillä kaulanauha näkyy vain hyvin haaleana. Nuorien lintujen silmät ovat mustat, aikuisella iiris on vaalea, liki valkoinen. Nuoren linnun pyrstö on lyhyempi kuin aikuisilla.
Levinneisyys.
Isokauluskaijat ovat kotoisin Sri Lankasta, Itä-Afganistanista, Länsi-Pakistanista, Intiasta, Bangladeshistä, Indokiinasta ja Andamaaneilta.
Lisääntyminen.
Naaras munii 2–6 munaa ja hautoo niitä 23–28 päivää.
Lemmikkinä.
Isokauluskaija ei ole kovin yleinen lemmikki Suomessa. Eteläisemmässä Euroopassa sitä pidetään enemmän ulkona aviaariolintuna, kuin sisällä seuralemmikkinä.
Isokauluskaijan hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Voidakseen hyvin se tarvitsee omanlajisen tai vähintään samaa sukua olevan lintutoverin, runsaasti tilaa, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa.
Laji kuuluu CITES II/B-liitteeseen, jonka vuoksi lajilla kauppaa käytäessä on yksilöllä oltava vähintään lintuun liitettävä alkuperätodistus. Myös lajia pesittäessä on molemmilla vanhemmilla oltava alkuperätodistukset.
Isokauluskaijoista on jalostettu muutamia värimuunnoksia, mm. keltainen eli lutino, kirjava ja sininen, mutta Suomessa toistaiseksi tavattavat yksilöt ovat olleet villivärisiä eli vihreitä.
Laurin &amp; Klement

Laurin &amp; Klement oli böömiläinen autojen, polkupyörien ja moottoripyörien valmistaja. Yhtiön perustivät Václav Laurin ja Václav Klement.
Aluksi yhtiö teki polkupyöriä, vuodesta 1899 lähtien moottoripyöriä ja vuodesta 1905 lähtien myös autoja (Voiturette Laurin &amp; Klement A). Ensimmäinen malli oli pieni kevytrakenteinen Voiturette A, jota valmistettiin noin sata kappaletta. Yritys vei autoja ulkomaille jo hyvin varhaisessa vaiheessa. Se käytti autoissaan myös uusia teknisiä ratkaisuja, yhtenä esimerkkinä vuoden 1907 Model FF:ssä ollut yksi maailman ensimmäisistä 8-sylinterisistä moottoreista.
Kevyiden hyötyajoneuvojen valmistus alkoi vuonna 1907. Tämän jälkeen aloitettiin nelisylinterisellä bensiinimoottorilla varustetun, ketjuvetoisen, 22-paikkaisen linja-auton sekä kantavuudeltaan neljän tonnin kuorma-auton valmistus. Pian näiden rinnalle esiteltiin 1,5 tonnin F-malli. Vuonna 1914 mallistossa oli kantavuudeltaan kahden, kolmen, neljän ja kuuden tonnin kuorma-autot. Niissä käytettiin nelisylinterisiä bensiinimoottoreita tehoiltaan 18, 22 ja 35 hevosvoimaa. Joitain malleja tehtiin vain erikoistilauksesta.
Vuonna 1913 yritys otti haltuunsa Reichenbergissä toimineen Reichenberger Automobil Fabrikin.
Tuotannon siirryttyä Mladá Boleslaviin suunniteltiin kantavuudeltaan 2–4-tonninen nokallinen M-sarja, jossa oli 22/40 hv tehoinen, 5,9-litrainen nelisylinterinen bensiinimoottori. Suunnittelutyö valmistui ensimmäisen maailmansodan alkuaikoina. Sodan päätyttyä mallistoa laajennettiin yhden tonnin ja 1,25 tonnin malleilla. Ensimmäisessä oli 2,4-litrainen, jälkimmäisessä 4,7-litrainen moottori. Näitä seurasi malli 540, jonka kantavuus oli neljä tonnia.
Tehdas siirtyi vuonna 1924 Plzeňiin, jossa 540-mallista kehitettiin kolmiakselinen, nivelrunkoinen 24–30 -paikkainen linja-automallisto.
Viimeinen Laurin &amp; Klement -kuorma-automalli oli 1,25-tonninen tyyppi 115 vuodelta 1925. Saman vuoden aikana yrityksestä tuli osa Škodovy závody -yhtymää, jolloin autojen merkiksi tuli Škoda.
Suomessa tiedetään olleen 1920-luvulla ainakin kaksi Laurin &amp; Klement -henkilöautoa. Toinen oli rekisteröity Uudenmaan ja toinen Hämeen lääniin.
112 Gripes about the French

112 Gripes about the French oli Yhdysvaltain armeijan vuonna 1945 julkaisema vihkonen, jonka tarkoitus oli auttaa yhdysvaltalaisia sotilaita ymmärtämään paikallista ranskalaisväestöä paremmin ja lievittää näiden välisiä jännitteitä. Vihko on laadittu kysymys ja vastaus -muotoon ja esittää järkeenkäyvät selitykset lukuisiin yleisiin ranskalaisia koskeviin valituksiin.
Vihko on julkaistu vuonna 2004 uudelleen englanniksi () ja ranskaksi nimellä "Nos amis les Français" eli "ystävämme ranskalaiset" ().
Puttila

Puttila () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Kirovskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Laatokan eteläpuolella 28 kilometriä Kirovskista itään. Kylässä on 2 000 ja kunnassa 2 300 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede ja asutus.
Puttilan kunnan pinta-ala on 555,83 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä ja kaakossa Kirovskin piirin Naasian, lounaassa Namkun ja luoteessa Priladožskin kuntiin sekä koillisessa Laatokkaan. Pinta-alasta 67,6 % on vesistöjä, 11,8 % metsää, 10,5 % maatalousmaata ja 2,1 % asuinaluetta.
Kunta sijaitsee Olhavan tasangolla. Sen alueella virtaa Naasianjoki ja joukko pienempiä puroja. Laatokan ohella ainoa järvi on Holskovo. Seudulla on paljon soita. Hyötykaivannaisiin kuuluvat rakennuskivi ja turve.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Naasian asemataajama (ven. "Nazija") ja kuusi kylää: Ala-Seltikka ("Nižnjaja Šaldiha"), Hyvilä ("Poljany"), Maitohuhta ("Aleksejevka"), Petroussina ("Petrovštšina"), Valossina ("Valovštšina") ja Ylä-Seltikka ("Gornaja Šaldiha"). Puttilan jälkeen toiseksi suurin asutuskeskus on yli sadan asukkaan Valossina. Maitohuhdassa ei ole lainkaan vakituista asutusta. Naasian aseman lähellä sijaitsee suuri puutarhapalsta-alue, jossa kesäaikaan arvioidaan olevan noin 5 000 asukasta.
Historia.
Paikkakunnan nimitys perustuu slaavilaiseen henkilönimeen Putilo. Seudulla sijainnut Lopen pogosta mainitaan ensimmäisen kerran Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Ruotsin vallan aikana 1600-luvulla Puttila oli Lopen luterilaisen seurakunnan keskus. 1700-luvun alun sotavuosina venäläiset hävittivät pitäjää ja polttivat kylässä sijainneen kirkon. Pietari I siirsi vuonna 1712 seudulle venäläisiä talonpoikia louhimaan kalkkikiveä, jota käytettiin Pietarin kaupungin rakentamiseen. Luterilainen kirkko pystytettiin Markkovan kylään, josta seurakunta sai uuden nimensä.
Liikenne, talous ja palvelut.
Kunnan läpi kulkevat Pietarin ja Murmanskin välinen M18-valtatie sekä Pietarin ja Olhavan välinen rautatie, jolla on Naasian ja Hyvilän asemat sekä 75. ja 77. kilometrin pysähdyspaikat. Naasian asemalta johtaa osittain asfaltoitu maantie Puttilan kautta Ala-Seltikkaan ja sieltä soratie Lavrovoon. Puttilasta on linja-autoyhteydet Pietariin, Kirovskiin sekä Siiherin asemalle Naasian kaupunkitaajamaan. Puttilan lähellä M18-valtatien varrella on huoltoasema.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä erilaiset palvelut (60 % työpaikoista) sekä maatalous. Puttilan kylässä toimii karjanhoitoon erikoistunut maatalousyritys Dalnjaja poljana. Teollisuutta edustavat kivijalostamo ja leipomo. 80 % työvoimasta käy töissä kunnan ulkopuolella.
Puttilan palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, posti, pankki ja joukko kauppoja. Valossinassa ja Naasian asemataajamassa on lääkintäasemat. M18-valtatien varrella Ylä-Seltikan lähellä toimii pieni kahvila.
Nähtävyydet.
Paikallisia nähtävyyksiä ovat Laatokan kanavat, Puttilan kirkko ja tsasounat sekä Petroussinan lähellä sijaitseva lehtikuusimetsä. Seudulla on useita toisen maailmansodan muistomerkkejä ja neuvostosotilaiden hautapaikkoja.
Educode

Educode Oy on Nordic Morningin tytäryhtiö. Toimipiste sijaitsee Helsingissä.
Educode muodostettiin Opetusalan koulutuskeskuksesta eli Opekosta, joka oli aloitti toimintansa vuonna 1998. Opeko muodostettiin Tampereen Ammattikasvatushallinnon koulutuskeskuksesta 1988 ja Heinolan kurssikeskuksesta 1972. (Laki) Opeko toimi opetushallituksen alaisuudessa, kunnes se yhtiöitettiin 1.1.2010, jolloin siitä tuli valtion kokonaan omistama Opetusalan koulutuskeskus Educode Oy. 1.3.2012 Edita Oy osti koko Educoden osakekannan. Educode on nyt osa Editaa (Nordic Morning) ja on sen tytäryhtiö. Educode Oy:n Heinolan toimipiste siirtyi Lahteen juna-aseman viereen tammikuussa 2013.Tampereen toimipiste lakkautettiin 2014 ja toiminnat keskitettiin Lahteen. Lahden toimipiste lakkautettiin 2015 ja toiminta siirtyi Helsinkiin Nordic Morningin tiloihin. Toiminta jatkuu pienenä opetusalan jatko- ja täydennyskoulutusta järjestävänä yhtiönä toistaiseksi.
Spagettipuu

Spagettipuu oli kuvitteellinen puulaji, jonka BBC keksi vuonna 1957 aprillipäivän pilaksi. Vitsin tueksi BBC lähetti kolmeminuuttisen "Panorama"-ohjelman, jossa kerrottiin Sveitsissä kasvatettavista puista, joissa kasvoi spagettia. Pilan johdosta BBC sai satoja puheluita, joissa tiedusteltiin, mistä kyseisen kasvin voisi itselleen hankkia. Spagettipuu-huijausta pidetään eräänä ensimmäisistä aprillipiloista, joissa televisiota on käytetty pilan välineenä. Runsaan yleisöpalautteen vuoksi BBC tunnusti pilan vielä samaisen aprillipäivän iltana.
Punaporu

Punaporu () on kaupunkityyppinen taajama Leningradin alueen Tusinan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 20 kilometriä kaakkoon Pietarista, Moskovaan johtavan pääradan varrella (Popovkan asema).
1800-luvun lopussa seutu oli suosittua huvila-aluetta. Taajama on perustettu vuonna 1935. Toisen maailmansodan aikana se tuhoutui kokonaan. Nykyään asukkaita on 4 800 henkeä (2006).
Taajaman lähellä sijaitsee Krasnyi Borin ongelmajätekaatopaikka, joka on Luoteis-Venäjän suurin vaarallisten aineiden kaatopaikka, ja sen yhteydessä toimiva jätteenkäsittelylaitos.
Eduardo César Daud Gaspar

Eduardo César Daud Gaspar, yleensä vain Edu (s. 15. toukokuuta 1978 São Paulo, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hänellä on myös Portugalin kansallisuus.
Uransa aikana hän on edustanut Corinthiansia, Arsenalia ja Valenciaa.
Saavutukset.
Seurajoukkueet
Maajoukkue
Willie Banks

William "Willie" Augustus Banks III (s. 11. maaliskuuta 1956 Travis Air Force Base, Kalifornia) on yhdysvaltalainen kolmiloikkaaja.
Banks saavutti hopeaa Helsingin MM-kilpailuissa 1983 tuloksella 17,18 m. Hän hävisi kilpailun voittaneelle Zdzisław Hoffmannille 24 senttiä. Los Angelesin olympialaisissa 1984 Banks sijoittui kuudenneksi hypättyään 16,75 ja Soulin olympialaisissa 1988 samoin kuudenneksi tuloksella 17,03.
Banks hyppäsi 16. kesäkuuta 1985 Indianapolisissa uuden kolmiloikan maailmanennätyksen 17,97 m. Sen rikkoi vasta kymmenen vuotta myöhemmin Jonathan Edwards.
Banksin katsotaan tuoneen yleisurheilukentille sittemmin yleistyneet katsojien rytmikkäät taputukset suoritukseensa valmistautuville hyppääjille.
Veikko Lehtiranta

Veikko Olavi ”Veke” Lehtiranta on Yö-yhtyeessä soittanut suomalainen rumpali. 
Lehtiranta aloitti rumpalina 1980 yhtyeessä Uiva Ooppera. Kahta vuotta myöhemmin hän korvasi Yön Tapio Wallinin ja siirtyi rumpaliksi hänen paikalleen. Samana vuonna Yö voitti Rockin Suomen mestaruuskilpailuiden Porin karsinnan. Heinäkuussa 1990 Lehtiranta erotettiin Yöstä yhdessä Juha Mielosen ja Juha Rauängin kanssa.
Lehtiranta on viime vuodet soittanut rumpuja porilaisessa Los Dynamos -bändissä ja Jussi Hakulisen soololevyillä. Nykyään hän soittaa myös porilaisessa yhtyeessä nimeltään Hevonen Jammaa.
Vahriselkä

Vahriselkä () on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Leningradin alueen Kirovskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee lähellä Pietarin ja Murmanskin välistä M18-valtatietä 45 kilometriä Pietarista kaakkoon. Asukkaita on 3 800 henkeä (vuonna 2011).
Maantiede.
Vahriselän kunnan pinta-ala on 494,9 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Kirovskin piirin Priladožskin, etelässä Kirovskin ja lännessä Pähkinälinnan kuntiin sekä pohjoisessa Laatokkaan. Pinta-alasta 78,4 % on vesialuetta, 12,5 % metsää ja 6,0 % maatalousmaata. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, sora, savi, turve ja kalkkikivi.
Asutus.
Kunnan ainoa asutuskeskus on virallisesti Vahriselän kaupunkimainen taajama. Todellisuudessa se käsittää myös toisen taajaman, josta aiotaan muodostaa Vahriselän kylä. Alueella sijaitsee myös useita huvila- ja puutarha-alueita, joissa on yhteensä 15 000 palstaa.
Kunnan todellinen asukasmäärä on virallista huomattavasti korkeampi, arviolta 10 800 henkeä. Kesäaikaan väkiluku kohoaa 33 800 henkeen.
Historia.
Vahriselän (ven. aiemmin "Vagriselka") kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Nykyisen venäläisen nimensä se sai Senjavinin veljeksistä, joille Pietari I lahjoitti seudun maat venäläisten talonpoikien asuttamista varten. Vuonna 1862 kylässä oli 73 taloa ja 536 asukasta, koulu ja tsasouna.
1920-luvulla kylän lähettyvillä alettiin nostaa turvetta, ja vuonna 1930 turvetuotannon työlaisasutukset yhdistettiin Namkun piiriin kuuluneeksi Vahriselän kaupunkimaiseksi taajamaksi. Vuonna 1935 siellä oli 13 500 asukasta. Kapearaiteinen rautatie liitti työmaat Vahriselän, Nevdubstroin ja Pähkinälinnan rautatieasemiin.
Toisen maailmansodan aikana seudulla käytiin ankaria taisteluita, joissa Vahriselän kylä ja työläisasutukset tuhoutuivat täydellisesti. Sodan jälkeen entisten 1. ja 2. asutuksen välille syntyi Vahriselkä-1 ja 8. asutuksen paikalle Vahriselkä-2. Taajamat sijaitsevat melko kaukana samannimisestä entisestä kylästä.
Liikenne, talous ja palvelut.
Murmanskin valtatien lisäksi kunnan alueella kulkee maantie N-141 sekä Pähkinälinnan ja Nasian välinen paikallistie. Taajamasta on linja-autoyhteys Pietariin Ulitsa Dybenkon metroasemalle.
Vahriselässä toimii kaksi suurta elintarvikealan tuotantolaitosta: Severnajan suurkanala ja Pit-Produktin makkaratehdas. Lisäksi on yksi maatalousyritys. Suuri osa asukkaista käy töissä tai opiskelemassa Pietarissa.
Palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, lasten taidekoulu, kaksi kulttuuritaloa ja kirjastoa, poliklinikka, yleinen sauna ja joukko kauppoja.
Nähtävyydet ja matkailu.
Seudun kulttuuriperintökohteita ovat Vahriselän taistelupaikat muistomerkkeineen sekä neuvostosotilaiden hautapaikkoineen. Muita nähtävyyksiä ovat 1700- ja 1800-luvuilla rakennetut Laatokan kanavat. Matkailupalveluihin kuuluu pieni hotelli.
Juha Mielonen

Juha Mielonen on suomalainen Yö-yhtyeen kitaristina vuosina 1987–1990 toiminut muusikko. Ennen Yötä Mielonen soitti Himo-yhtyeessä.
Mielonen liittyi Yöhön 1987 ennen "Lanka palaa" -levyn julkaisemisesta. Hän korvasi Eve-yhtyeeseen ja myöhemmin Popedaan basistiksi siirtyneen kitaristi Markku Petanderin. Uusi kitaristi sävelsi levylle kolme ja sanoitti neljä kappaletta. Mielonen ja laulaja Olli Lindholm eivät kuitenkaan tulleet keskenään toimeen. Vuonna 1989 julkaistun epäonnistuneen "Toinen puoliaika" -LP:n jälkeen Mielonen erotettiin yhtyeestä yhdessä Juha Rauängin ja Veikko Lehtirannan kanssa 1990. Yö-yhtyeen lisäksi Juha Mielonen on tehnyt joitakin kappaleita myös Himo-yhtyeelle .
Juha Rauäng

Juha Matias ”Liuhu” Rauäng (s. 16. helmikuuta 1964) on Yö-yhtyeessä (1981–1990) tunnetuksi tullut suomalainen basisti.
Rauäng oli 1980 perustamassa Olli Lindholmin kanssa punk-yhtye Appendixia. Ennen Appendixin ensimmäistä julkaistua levyä "Ei raha oo mun valuuttaa" Lindholm ja Rauäng erosivat yhtyeestä ja perustivat Yön, josta he tulivat tunnetuiksi. 
Rauäng oli mukana Yö-yhtyeessä aina sen ensimmäisen albumin "Varietee" julkaisusta vuonna 1989 julkaistuun "Toinen puoliaika" -albumiin asti. Vuonna 1990 hänet erotettiin yhdessä Veikko Lehtirannan ja Juha Mielosen kanssa.
Vuonna 2002 Rauäng soitti bassoa Mister Suomi Ja Vastuulliset Oikeushenkilöt -yhtyeen albumilla "Kiljuva sammakko (OVCD-02)" taiteilijanimellä Kullervo Mahti. Niin ikään hän soittaa Mister Suomen joulukuussa 2011 julkaistulla äänitteellä "Tapan itseni jouluaattona" (MISTER01). Vuonna 2013 hän soitti Jussi Hakulisen Distortion -yhtyeessä kitaraa.
Vancouver Giants

Vancouver Giants on vancouverlainen juniorijääkiekkoseura, joka perustettiin kaudelle 2000–2001 juniorisarja WHL:ään. Giantsin parhaat saavutukset ovat WHL:n mestaruus 2006 ja Memorial Cupin voittaminen 2007. Joukkueen kotiareena on vanha Vancouver Canucksin jäähalli Pacific Coliseum.
Joukkue kaudella 2025–2026.
"Lähde: EliteProspects"
Valmennus &amp; Joukkueenjohto.
"Lähde: EliteProspects"
Alumni/NHL-pelaajat.
"Muun muassa"
The Lone Ranger

The Lone Ranger on yhdysvaltalainen George W. Trendlen ideoima ja Fran Strikerin käsikirjoittama pitkäikäinen radio- ja televisiosarja. Radiossa sarjan ensimmäinen jakso lähetettiin 30. tammikuuta 1933 ja viimeinen 3. syyskuuta 1954. Radiosarjaa tehtiin kaikkiaan 2 956 jaksoa. Televisiossa sarjaa esitettiin vuosina 1949–1957.
Sarja kertoo Texas Ranger John Reidista ja hänen intiaanikumppanistaan Tontosta. Sarjan tapahtumat sijoittuvat villiin länteen.
Sarjan radioversio on päässyt Radio Hall of Fameen.
Hahmo tunnetaan Suomessa nimellä Yksinäinen ratsastaja.
Elokuvissa.
Lone Ranger on esiintynyt myös elokuvasovituksissa. Vuoden 1981 version "Yksinäinen ratsastaja" () ohjasi William A. Fraker. Heinäkuussa 2013 sai ensi-iltansa Gore Verbinskin ohjaama ja Jerry Bruckheimerin tuottama elokuvasovitus "The Lone Ranger", jossa nimihenkilöä esittää Armie Hammer ja Tontoa Johnny Depp.
Suomessa vuonna 1971 valmistuneessa Spede Pasasen tuottamassa komediaelokuvassa "Hirttämättömät" Yksinäistä ratsastajaa alias Lonely Rideriä esittää Vesa-Matti Loiri ja Tontoa Simo Salminen.
Petšerskin piiri

Petšerskin piiri () on yksi Kiovan kaupungin kymmenestä hallintopiiristä Ukrainassa. Se sijaitsee aivan kaupungin keskustassa. Sen pinta-ala on 20 neliökilometriä ja asukasluku oli vuoden 2018 arvion mukaan 158 327.
Petšersk on Ukrainan valtakeskus. Siellä sijaitsevat muun muassa Ukrainan presidentinkanslia, Khimairoiden talo, Marijinskyi-palatsi, parlamentti eli Ukrainan korkein rada, Ukrainan valtioneuvoston rakennus, Ukrainan keskuspankki, Ukrainan yleisen syyttäjän rakennus, urheilupalatsi, olympiastadion, Petšerskin lavra, Äiti synnyinmaa -patsas. Monet Kiovan metron asemista sijoittuvat piiriin.
Piirin alueella sijaitsee noin 30 teollisuusyritystä ja 28 ylempää oppilaitosta ja korkeakoulua.
Mirnyi (Arkangelin alue)

Mirnyi () on suljettu kaupunki (ZATO) ja kaupunkipiirikunta Luoteis-Venäjällä Arkangelin alueella noin 300 kilometriä Arkangelista etelään, maanteitse 8 kilometriä Plesetskin kaupungista pohjoiseen. Mirnyin kaupunkiin on maantie- ja rautatieyhteys.
Plesetskin avaruuskeskus toimii laajalla alueella, Mirnyin ja Pletsenskin kaupunkien ohella erityisesti kaupungeista itään sijoittuvalla koealueella. Plesetskin sotilaslentoasema sijaitsee 10 kilometriä Mirnyistä kaakkoon.
Mirnyissä asui 30 280 henkeä vuonna 2010. Se perustettiin vuonna 1957 alun perin mannertenvälisten ohjusten salaiseksi tukikohdaksi rakennetun Plesetskin kosmodromin työntekijöiden asutuskeskukseksi. Kaupunkioikeudet Mirnyi sai 1960 ja suljettu kaupunki siitä tuli 1966. Nykyään kaupunki on naukograd, venäläinen tiedekaupunki.
Porlammin Osuusmeijeri

Porlammin osuusmeijeri on 20. tammikuuta 1920 perustettu itsenäinen osuusmeijeri, jonka päätuotteita ovat emmental, juustoraasteet, sulatejuustot sekä juustoanalogit. Meijeri valmistaa pitkän kypsytyksen vaativaa mustaleimaemmentalia. Nykyään Porlammin Osuusmeijeri on yksi Arla Oy:n seitsemästä yhteistyömeijeristä.
Meijeritoiminnan Porlammilla aloitti sveitsiläinen Gotfrid Gerner Porlammin kartanon meijerissä, joka perustettiin 1881, ja joka jatkoi toimintaansa 1946 saakka, jolloin se yhdistyi Porlammin Osuusmeijeriin. Porlammin ensimmäinen yhtiömeijeri perustettiin 1894, ja sen jälkeen Tyyskänmäen meijeri sekä kolmas yhtiömeijeri nykyisen Porlammin Osuusmeijerin paikalle. 
Porlammin Osuusmeijerin perustamista suunniteltiin jo 1913, mutta koska se ei onnistunut, perustivat Kaarlo Vuorenalho, Ilmari Myyrä ja Kalle Vähämartti yhtiömeijerin. 1920 ei perustettu Porlammin Osuusmeijeri saanut etumaksuja taloudellisiin vaikeuksiinsa joidenkin muiden meijereiden tapaan, minkä vuoksi meijerille perustettiin oma vientiliike.
Europa Universalis III

Europa Universalis III (EU3 tai EUIII) on Paradox Interactiven kehittämä ja alun perin 2007 Windowsille julkaisema "Europa Universalis" -sarjan strategiapeli.
EU3 on valtiosimulaattori, jossa pelaaja ohjastaa jotain peliin sijoitetun aikakauden historiallisista valtioista. Europa Universaliksen aikajänne kattaa 339 vuoden ajanjakson Konstantinopolin valtaamisesta ja uuden ajan alusta aina Ranskan vallankumoukseen asti. Pelin keskeisiä osa-alueita ovat löytöretket, kaupankäynti, sodankäynti ja valtioiden välinen diplomatia.
Sodankäynti.
Merellä.
Taistelu ei pääty toisen laivaston tuhoutumiseen vaan taistelutahdon loppumiseen. Taistelun häviäjä saattaa taistelun menetyksien lisäksi menettää hieman lisää laivoja joko uppoamiseen tai niiden menettämiseen vastustajalle.
Teknologia.
Mitä enemmän rahaa kuluttaa tutkimuksiin, sitä nopeammin teknologia kasvaa.
Kansalliset ideat ovat pieniä ilmaisia bonuksia. Ideoita on 30 ja niitä voi ottaa korkeintaan 10, yhden kerrallaan.
Pasi Rutanen

Pasi Juhani Rutanen (s. 23. lokakuuta 1936 Jyväskylä) on suomalainen toimittaja ja diplomaatti. 
Rutanen opiskeli Helsingin yliopistossa ja teki samaan aikaan sarjakuvia ja kolumneja Ylioppilaslehteen. Valmistuttuaan valtiotieteiden kandidaatiksi hän meni toimittajaksi Yleisradioon. Hänet lähetettiin 1960-luvun puolivälissä Yhdysvaltoihin Yleisradion ensimmäisenä Washingtonin-kirjeenvaihtajana. Rutanen raportoi muun muassa Houstonista käsin ensimmäisestä Kuuhun laskeutuneesta Apollo-lennosta Yleisradion Kuustudio-ohjelmaan.
Rutanen siirtyi diplomaattiuralle 1970. Hän oli suurlähettiläänä 1984–1987 Manilassa, Filippiineillä, ulkoministeriössä kehitysyhteistyöosaston apulaisosastopäällikkönä 1987–1989, neuvottelevana virkamiehenä 1989–1991, suurlähettiläänä Bangkokissa, Thaimaassa 1984–1986, Suomen suurlähettiläänä OECD-edustustossa Pariisissa vuosina 1991–1997 ja suurlähettiläänä Pekingissä, Kiinassa 1997–2001.
Rutanen asuu yhdysvaltalaisen puolisonsa kanssa Pariisissa.
Kalmokorppikotka

Kalmokorppikotka ("Sarcogyps calvus") on äärimmäisen uhanalainen Etelä-Aasiassa elävä petolintu.
Kooltaan kalmokorppikotka on 76–86 cm. Väritykseltään lintu on pääosin musta lukuun ottamatta punaista, kaljua päätä sekä koipia. Nuoren yksilön väritys on täysikasvuista lintua vaaleampi. Kalmokorppikotkan elinympäristöä ovat avoimet maat usein asutuksen lähellä sekä runsaspuiset metsät, jokien lähettyvillä. Laji elää yleensä alle 2 500 metrin korkeudessa.
Kalmokorppikotkakannan kooksi arvioidaan 2 500–10 000 yksilöä. Lajin vähenemiseen on useita syitä muun muassa nuorten lintujen kuolema, elinympäristön raivaaminen maanviljelykseen ja kehittynyt jätteiden hävitys. Yhtenä suurimmista syistä kannan romahtamiseen pidetään eläinten hoitamista diklofenaakilla, joka on erittäin myrkyllistä haaskoja syöville korppikotkille.
Tao Lin

Tao Lin (TaoLin) (s. 1967) on kiinalais-suomalainen runoilija, kirjailija ja taiteilija. Hän muutti Suomeen Kiinasta vuonna 1997 ja hänellä on kaksi lasta. Hänen taiteilijanimensä on TaoLin, (kiinaksi 桃林) joka tarkoittaa persikkapuutarhaa. TaoLinin esikoisromaani "Suomen taivaan alla" (Enostone, 2008) oli ehdokkaana Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Hän on Kirjailijaliiton jäsen.
Lavakomiikka.
Aktiivimalli johdatti TaoLinin lavakomiikan pariin, koska pelkällä kirjoittamisella ei tullut hyvin taloudellisesti toimeen. Uudesta suuntauksesta ei mennytkään kauan, kun TaoLin pääsi keväällä 2019 Helsingissä Skiffer-ravintolan järjestämän stand up -kilpailun finaaliin.
Ivano Balić

Ivano Balić (s. 1. huhtikuuta 1979 Split) on kroatialainen käsipalloilija ja olympiavoittaja. Hän oli mukana Kroatian kultaa voittaneessa joukkueessa Ateenan olympialaisissa 2004. Lisäksi Balić on voittanut MM-kisoissa yhden kultamitalin ja kaksi hopeamitalia. EM-kisoista hän on voittanut yhden hopeisen mitalin. Hän on pelannut seuratasolla muun muassa Portland San Antoniossa.
Balićia on usein sanottu maailman tämän hetken parhaaksi käsipalloilijaksi, ja hän onkin saanut tittelin vuosina 2003 ja 2006. Lisäksi hänet on äänestetty kuusi kertaa peräkkäin arvoturnausten parhaaksi pelaajaksi. Hän on 190 cm pitkä ja painaa 93 kg.
Liisa Laukkarinen

Liisa Helena Laukkarinen (oik. "Laukkarinen-Rüfenacht"; s. 13. tammikuuta 1944 Laukaa) on suomalainen runoilija ja kääntäjä. Hän opiskeli Tampereen yliopiston draamastudiossa 1965–1972.
Laukkarinen asuu Suomessa Jyväskylän Vaajakoskella ja Sveitsissä Oberschanissa. Hän on ollut naimisissa sveitsiläisen taiteilijan Peter Rüfenachtin kanssa. Puoliso on kuvittanut useita Laukkarisen teoksia. Heillä on poika Marius Rüfenacht, jonka kanssa hän on kirjoittanut kirjat "Yhden asian mies" (1998) ja "Pakko juoda?" (2007).
Laukkarisen runoja on julkaistu runsaasti myös saksaksi.
Hänelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2007.
Jennifer Suhr

Jennifer Suhr (o.s. Stuczynski, s. 6. helmikuuta 1982) on yhdysvaltalainen ammattilaisuransa päättänyt seiväshyppääjä ja olympiavoittaja.
Suhr sijoittui vuoden kolmanneksi tuloksella 460 cm. Seuraavana vuonna hän hyppäsi Osakan MM-kisoissa kymmenenneksi tuloksella 450 cm. Maaliskuussa 2008 hän saavutti Valencian sisäratojen MM-kilpailuista hopeaa tuloksella 475 cm.
Pekingissä 2008 Suhr aiheutti pientä kohua, kun kertoi ennen seiväsfinaalia, että ”potkii venäläistä takamusta”. Suhr tarkoitti, että aikoo voittaa hallitsevan naishyppääjän venäläisen Jelena Isinbajevan. Kisassa Suhr pystyi ylittämään 480 cm, joka riitti hopeasijaan, kun Isinbajeva hyppäsi uuden maailmanennätyksen 505 cm. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän sijoittui neljänneksi tuloksella 470 cm. Lontoon olympialaisissa 2012 hän voitti olympiakultaa tuloksella 475 cm. 2. maaliskuuta 2013 Suhr hyppäsi Yhdysvaltain hallimestaruuskilpailuissa maailmanennätyksen 502 cm. Hänestä tuli Jelena Isinbajevan jälkeen toinen viisi metriä ylittänyt naisseiväshyppääjä. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän sai hopeaa tuloksella 482. Sopotin sisäratojen MM-kilpailuissa 2014 hän sijoittui viidenneksi. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 Suhr sijoittui jaetulle neljännelle sijalle tuloksella 470. 31. tammikuuta 2016 Suhr hyppäsi Brockportissa tuloksen 503 cm. Tulos ylitti maailmanennätyksen yhdellä senttimetrillä, mutta sitä ei kuitenkaan ratifioitu maailmanennätykseksi. Hän voitti sisäratojen maailmanmestaruuden Portlandissa 2016 tuloksella 490. Saman vuoden Rio de Janeiron olympialaisissa hän oli seitsemäs. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän jäi karsinnassa ilman tulosta. Dohan MM-kilpailuissa 2019 Suhr saavutti jaetun seitsemännen sijan tuloksella 4,70 m.
Suhr on voittanut Yhdysvaltain ulkoratojen mestaruuden vuosina 2006–2010 ja 2012–2016 sekä sisäratojen mestaruuden vuosina 2005, 2007–2009 ja 2011–2013. Suhr meni valmentajansa Nick Suhrin kanssa naimisiin tammikuussa 2010.
Suhr ilmoitti kesäkuussa 2022 uransa päättymisestä.
Mattolaituri

Mattolaituri on yleensä kunnan ylläpitämä laituri, joka on varustettu maton pesuun tarkoitetuilla pöydillä. Usein mattolaiturin vierestä löytyy myös mankeli mattojen kuivaamista varten sekä kuivaustelineet.
2000-luvun alusta alkaen mattolaiturit ovat vähentyneet Suomessa, kun matonpesupaikat on siirretty kuivalle maalle vesistöön päätyvien päästöjen vähentämiseksi.
Asterix gladiaattorina

Asterix gladiaattorina () on neljäs Ranskassa ja toinen Suomessa julkaistu Asterix seikkailee -albumi. Se julkaistiin Ranskassa vuonna 1964 ja Suomessa vuonna 1969 Jorma Kaparin suomentamana.
Pattijoen silta

Pattijoen silta Raahessa on vuosina 1896–1897 rakennettu yksiaukkoinen kivinen holvisilta. Sillan kaaren aukko on 6 m leveä. Se kuuluu Tiehallinnon museosiltaluetteloon. Sillan nykyiset kivipilarilliset teräsputkikaiteet ovat vuodelta 1925, alkuperäiset kaiteet olivat puuta. Silta kuuluu Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Silta ylittää Pattijoen Rännärin suvannon kohdalla lähellä Pattijoen kirkkoa. Sillasta onkin käytetty myös nimityksiä Kirkkosilta ja Rännärin silta. Nimi "Rännäri" on peräisin sillan läheisyydessä sijainneesta viinapolttimosta. Valtatie 8:n liikenne kulki vielä 1960-luvulle asti sillan yli, kunnes Pattijoen kirkonkylän ohittava uusi linjaus valmistui vuosikymmenen loppupuolella. Silta jäi jalankulun ja pyöräilyn sillaksi 1970-luvun puolivälissä. Tiemuseokohteeksi se valittiin vuonna 1984.
Tolmanin–Oppenheimerin–Volkoffin raja

Tolmanin–Oppenheimerin–Volkoffin raja on neutronitähtien massan teoreettinen yläraja. Jos neutronitähti ylittää rajan se romahtaa johonkin vielä tiheämpään muotoon, mahdollisesti mustaksi aukoksi. Raja on periaatteeltaan yhtäläinen kuin Chandrasekharin raja joka määrää valkoisten kääpiöiden massan ylärajan.
Neutronitähtien massan ylärajan laskivat alun perin Robert Oppenheimer ja George Volkoff vuonna 1939 apunaan Richard Tolmanin työt. Oppenheimer ja Volkoff olettivat että neutronitähtien neutronit muodostaisivat kaasumaisen aineen ilman elektroneja, niin sanotun Fermi-kaasun. Tällöin yläraja massalle olisi noin 3/4 auringon massaa. Nykyaikana arviot vaihtelevat arviolta puolestatoista auringon massasta jopa kolminkertaiseen massaan. Arviot vaihtelevat suuresti sillä hyvin tiheän aineen kaikkia ominaisuuksia ei tunneta kunnolla.
Anna-Julia Kontio

Anna-Julia Kontio (s. 1991 Tampere) on suomalainen GP-tason esteratsastaja.
Kontion isä on raviohjastaja Jorma Kontio ja hänen äitinsä, Tuula Kontio, on myös aiemmin kilpaillut esteratsastuksessa. Kontio kuuluu Tampereen ratsastusseuraan (TRS). Hänen hevosiaan ja ponejaan ovat olleet muun muassa Rascal, Escape, Jessy ja Rio Nuevo.
Maaliskuussa 2011 Kontio nimettiin Helsinki International UB Horse Show’n kummiurheilijaksi.
Kontio asui 2010-luvulla Zürichissä, Sveitsissä ja valmentautui seurustelukumppaninsa, nuorten EM-kultamitalisti Martin Fuchsin vanhempien tallilla. Erottuaan Fuchsista Kontio keskeytti kilpauransa ja muutti Suomeen. 
Helmikuussa 2017 Kontio ilmoitti, että hänen uransa jatkuu saksalaisen J.S. Sportpferde -tallin ratsuttajana ja kilparatsastajana.
Kontio on ilmoittanut olevansa allerginen hevosille.
Ojakurjenpolvi

Ojakurjenpolvi ("Geranium palustre") on monivuotinen kukkiva kurjenpolvilaji. Se on noin puolen metrin pituiseksi kasvava rentovartinen kasvi, joka viihtyy kosteilla paikoilla, kuten niityillä ja ojien reunoilla. Ojakurjenpolvi kasvaa lähes koko Euroopassa, varsinkin jokien alavilla rannoilla, ja on Saksassa jopa joen rantojen suurruohostojen erään kasvillisuustyypin nimikkolaji. Suomessa ojakurjenpolvi esiintyy melko harvinaisena Etelä- ja Keski-Suomessa.
Ulkonäkö.
Ojakurjen varsi on särmikäs ja harittavahaarainen. Varret ja lehtiruodit ovat karvaisia, ja karvat suuntautuvat viistosti varren tyveen päin. Lehdet ovat viisikulmaiset ja sormijakoiset, kuten useimmilla muillakin kurjenpolvilla. Lehtien liuskat ovat kuitenkin tylppähampaisemmat kuin Suomen yleisimmällä kurjenpolvella, metsäkurjenpolvella. Kiipeilevän kasvutavan ja huomiota herättämättömän ulkonäön vuoksi ojakurjenpolvea on vaikea havaita kasvupaikkojen yleensä rehevän kasvillisuuden joukosta, ellei kukkia ole näkyvissä.
Kukat ovat harvassa ja parittain. Kukkaperät ovat muutaman senttimetrin pituiset ja taipuvat alas kukinnan jälkeen. Kukkien läpimitta on 25–30 mm, ja niissä on viisi soikeahkoa terälehteä. Kukat ja hedelmykset ovat rakenteeltaan samanlaiset kuin muillakin kurjenpolvilla. Teriö on punertavan sinipunainen (punaisempi kuin metsäkurjenpolvella).
Levinneisyys.
Ojakurjenpolvi on Euroopan lauhkean vyöhykkeen ja havumetsävyöhykkeen eteläosan kasvi. Idässä sen alue ulottuu Uralille ja Kaukasiaan. Sitä ei kuitenkaan tavata Länsi-Euroopan mereisimmillä alueilla (Islannista, Norjasta, Britteinsaarilta ja Pohjanmeren rannikoilta) eikä Etelä-Euroopassa Pyreneiden niemimaalta, Välimeren saarilta, Kreikasta, Turkista ja Krimiltä.
Suomessa ojakurjenpolvea esiintyy ilmeisesti luontaisena etelässä ja kaakossa, Pohjois-Karjalasta Etelä-Savon ja Etelä-Hämeen kautta Varsinais-Suomeen ulottuvan linjan eteläpuolella. Runsainta esiintyminen on tämän alueen suurten järvien tuntumassa ja toisaalta Suomenlahden rannikolla. Lännempänä ja pohjoisempana olevat yksittäiset esiintymät lienevät ihmistoiminnan tulosta.
Ojakurjenpolvi oli aiemmin Suomessa rauhoitettu laji.
Big Lebowski

Big Lebowski ("The Big Lebowski") on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut komediaelokuva, jonka ovat ohjanneet Joel ja Ethan Coen. Sen pääosassa on Jeff Bridges, joka esittää Jeffrey ”Dude” Lebowskia, laiskaa losangelesilaista keilaajaa. Muita päärooleja esittävät John Goodman, Steve Buscemi ja Julianne Moore, kun taas sivurooleissa esiintyvät David Huddleston, John Turturro, Philip Seymour Hoffman ja Tara Reid.
"Big Lebowskin" budjetti oli 15 miljoonaa dollaria, ja se tuotti teattereissa vain hieman yli 17 miljoonaa dollaria. Sittemmin Big Lebowski on saavuttanut kulttimaineen, jonka syntyyn ovat luultavasti vaikuttaneet värikkäät henkilöhahmot, unijaksot ja omaperäinen dialogi, joka ei usein liity juoneen millään tavalla. Vuonna 2002 fanit järjestivät ensimmäiset "Lebowski Festit" Louisvillessa. Elokuva on synnyttänyt myös uskonnon, dudeismin, jota edustaa kirkko "The Church of the Latter-Day Dude".
Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi "Big Lebowskin" kaikkien aikojen 11. parhaaksi komediaksi.
Juoni.
Elokuva kertoo laiskasta, työttömästä Jeffrey Lebowskista eli "Dudesta". Hänen harrastuksiinsa kuuluu valkovenäläisten juominen, kannabiksen polttelu sekä keilaaminen ystäviensä Walterin ja Donnyn kanssa. Eräänä päivänä kaksi rikollista ryntää hänen ovestaan sisään ja kovistee Dudea kysellen kadonneista rahoista. Rahoja ei löydy ja toinen miehistä virtsaa Lebowskin matolle. Dude saa tietää, että häntä on luultu pyörätuolissa istuvaksi miljonääriksi "Big" Lebowskiksi. Pilatusta matosta suivaantuneena Dude menee tapaamaan Lebowskia, ja mattoasia saadaan hoidettua, mutta sepä johtaakin Duden uusiin ongelmiin.
Rheinau (Baden)

Rheinau on kaupunki Saksassa, Baden-Württembergin osavaltiossa. Kaupungin pinta-ala on 73,4 neliökilometriä, ja siellä oli kesäkuun 2022 lopussa 11 300 asukasta. Rheinau sijaitsee Reinin varrella Ranskan vastaisella rajalla. 
Rheinaun kaupunki perustettiin vuonna 1975 kuntaliitoksilla. Tuolloin yhdistettiin Freistettin kaupunki sekä Rheinbischofsheimin, Helmlingenin, Memprechtshofenin, Hausgereutin, Holzhausenin, Diersheimin, Honaun ja Linxin kunnat keskenään.
Wilder Penfield

Wilder Penfield ( 1891 Spokane, Washington – 1976), OM, CC, CMG, FRS, oli kanadalainen neurokirurgi. Penfield opiskeli Princetonin yliopistossa, kunnes sai Rhodes-stipendin Oxfordin yliopistoon. 
Uransa aikana Penfield muun muassa kehitti kirurgisen hoitokeinon epilepsialle ja loi aivokuoren sensorisia ja motorisia osia kuvaavan kartan, joka kuvasi aivokuoren kehonosanmukaista järjestystä eli aivokuoren eri osien yhteyksiä muihin ruumiinosiin.
Roy Cochran

Roy Cochran (6. tammikuuta 1919 Richton, Mississippi – 26. syyskuuta 1981 Gig Harbor, Washington) oli yhdysvaltalainen 400 metrin aitajuoksija ja olympiavoittaja.
Cochran voitti 440 jaardin aitajuoksussa Yhdysvaltain mestaruuden vuonna 1939. Samana vuonna hän kilpaili Euroopassa ja voitti Lontoossa tuoreen Euroopan-ennätysmiehen Friedrich-Wilhelm Höllingin. Vuonna 1940 hän hävisi Yhdysvaltain mestaruuskilpailuissa Carl McBainille. Vuonna 1942 hän juoksi Des Moinesissa, Iowassa 440 jaardin aitajuoksun maailmanennätyksen 52,2 s mutta sitten sotavuodet kuluivat laivastopalveluksen merkeissä.
Vuonna 1946 Cochran juoksi 400 metrin sileän matkan ennätyksensä 46,7 s. Vuodesta 1948 tuli hänen uransa kohokohta. Hän voitti Yhdysvaltain olympiakarsinnoissa aitamatkan siihenastisella ennätyksellään 51,7 s. Lontoon olympialaisten loppukilpailussa hän juoksi kaikkien aikojen toiseksi nopeimman ajan 51,1 s ja jätti hopeamitalisti Duncan Whiten 0,7 sekunnin päähän ja muut vielä kauemmaksi. Toisen kultamitalinsa Cochran voitti 4 × 400 metrin viestijuoksussa, jossa hän juoksi kolmannen osuuden.
Kovelan traktorimuseo

Kovelan traktorimuseo on Kovelan kartanossa Lohjan Nummella toimiva traktorimuseo, joka sai alkunsa Eero ja Erkki Karhun vuoden 1936 vuosimallin Fordin entistämistöistä. Museon traktorit ovat pääosin vuosilta 1920-1955.
Karl Dikert

Karl Bror Felix Dikert (13. tammikuuta 1895 Helsinki – 24. huhtikuuta 1918 Kämärä) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat konemestari Karl Oskar Dikert ja Anna Emilia Hansson. 
Opinnot.
Dikert kävi viisi luokkaa Vaasan ruotsalaisessa lyseossa ja yhden kauden Tampereen teknillisessä opistossa. 
Jääkäriaika.
Karl Bror Felix Dikert liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 2. helmikuuta 1916. Hän osallistui Polangenin erikoiskurssille vuonna 1917. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. 
"Katso myös: Suomen sisällissota"
Suomen sisällissota.
Karl Bror Felix Dikert saapui takaisin Suomeen aselaiva S/S Equityn toisella retkellä Aspuskäriin Merikarvialle 8. joulukuuta 1917. Toimi ennen sisällissotaa kouluttajana Vaasan suojeluskunnassa ja Mustasaaren pitäjässä. Hän osallistui Vaasan valtaukseen Sepänkylän kolonnan varajohtajana. Oulun valtaukseen hän osallistui Vaasan ympäristöstä kootun joukon johtajana. Oulun valtauksen jälkeen hänet komennettiin Savon rintamalle Mäntyharjun valtaukseen. Jääkärijoukkojen perustamisen jälkeen hänet komennettiin 2. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan joukkueenjohtajaksi. Myöhemmin hänet komennettiin pataljoonan 1. komppaniaan ja nimitettiin 8. huhtikuuta komppanian päälliköksi. Suomen sisällissodassa hän osallistui taisteluihin Lempäälässä Ja Kämärällä, jossa hän koki kohtalonsa ja kaatui taistelussa 24. huhtikuuta 1918. Hänet haudattiin Vaasaan sankarihautaan.
Mäkilän traktorimuseo

Mäkilän traktorimuseo sijaitsee Someron Kärilän kylässä. Sitä ylläpitävät veljekset Pekka ja Heikki Mäkilä. Museolla on pysyvä yli 110 traktorin näyttely, jossa on traktoreita vuosilta 1924–1960.
Museolla on vuodesta 2002 järjestetty joka kesä Ol Hollilla -kesätapahtuma, jossa esitellään mm. kotieläimiä, perinneruokia, vanhoja koneita ja työtapoja. Juhlapuhujina tapahtumassa ovat olleet vuonna 2008 pääministeri Matti Vanhanen, vuonna 2009 maa- ja metsätalousministeri Sirkka-Liisa Anttila, vuonna 2010 kansanedustaja Timo Kaunisto, vuonna 2011 pääkonsuli Johannes Koroma, vuonna 2012 työ- ja elinkeinoministeriön kansliapäällikkö Erkki Virtanen, vuonna 2013 maa- ja metsätalousministeri Jari Koskinen ja vuonna 2014 kansanedustaja Esko Kiviranta.
Gårdskullan museo

Gårdskullan museo on Gårdskullan kartanon alueella Siuntiossa toimiva museo, jossa on yli sata vanhaa traktoria, jotka edustavat 45 traktorimerkkiä. Vanhimmat traktorit ovat vuodelta 1920. Museo sai alkunsa Carl-Erik Rehnbergin 1977 hankkimasta vuoden 1935 Fordsonista. Laajenevaa kokoelmaa varten rakennettiin uusi 50 × 16 m näyttelytila 1988. Entisessä navetassa on puimureita ja puimakoneita. Museossa on traktoreiden lisäksi autoja, höyrykoneita sekä työvälineitä.
Kokoelmissa on noin 15 000 esinettä. Traktorit muodostavat museon ytimen. Lisäksi museossa on maataloustyökaluja, vuonna 2020 Saloran erikoisnäyttely, venemoottoreita, höyrykoneita, vanhoja autoja, kotitalousvälineitä. Museossa on myös sepän työpaja ja sekatavarapuoti.
Maatilamuseo on oman ilmoituksensa mukaan alalla Suomen suurin ja Pohjoismaiden monipuolisimpia.
Museota ylläpitää säätiö, jonka puheenjohtaja on Henrik Rehnberg.
Charles Moore

Charles Hewes Moore, Jr. (12. elokuuta 1929 Coatesville, Pennsylvania – 8. lokakuuta 2020 Laporte, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen 400 metrin aitajuoksija ja olympiavoittaja.
Charles Moore hallitsi 400 metrin aitajuoksua vuodet 1949–1952. Hän voitti tuona aikana kaikki 23 aitakilpailuaan. Jo uransa kolmannessa aitakilpailussa vuonna 1949 hän sivusi maailman kaikkien aikojen toiseksi parasta aikaa 51,1 s. Hän oli maailmantilaston ykkönen myös vuosina 1950 (51,5 s), 1951 (51,4 s) sekä 1952, jolloin hän olympiakarsinnoissa juoksi uransa parhaan ajan 50,7 s jääden vain yhden kymmenyksen päähän maailmanennätyksestä. Kaikkiaan hän alitti 51 sekunnin rajan viisi kertaa.
Helsingin 1952 olympialaisissa Moore voitti kultaa ajalla 50,8 s, johon hän ylsi loppukilpailun lisäksi jo puolivälierissä. Hän sai hopeaa 4 × 400 metrin viestijuoksussa, jossa hän kolmannella osuudella joutui päästämään Jamaikan Herb McKenleyn ohitseen.
Moore käytti ensimmäisenä aitajuoksijana 13 askeleen rytmiä aitaväleillä. Hän totesi leikkisästi aitajuoksussa menestymisensä salaisuudeksi, että hänen 6-vuotiaana loukkaamansa jalan tikkeihin oli käytetty kengurunnahkaa. Hänen isänsä Charles ”Crip” Moore oli 110 metrin aitajuoksussa Yhdysvaltain joukkueen varamiehenä Pariisin 1924 olympialaisissa.
Gamaliel

Gamaliel (myös Gamaliel vanhempi) oli fariseusten ja Sanhedrinin jäsen. Talmudin mukaan hän oli myös Sanhedrinin johtaja. Raamatun Apostolien teoissa hänet mainitaan kahdesti, joissa kohdissa hän kehottaa maltillisuuteen apostoleja tuomittaessa ja hänen mainitaan myös olleen Paavalin opettaja. Perimätiedon mukaan hän kääntyi kristityksi ja hänen väitetään kirjoittaneen Gamalielin evankeliumin.
Mario Aerts

Mario Aerts (s. 31. joulukuuta 1974 Herentals) on belgialainen maantiepyöräilijä. Hän kilpaili ammattilaisena 1996–2011. Aerts osallistui uransa aikana kaikkiin kolmeen suureen ympäriajoon.
Aertsin merkittävin voitto on vuodelta 2002, jolloin hän voitti kevään klassikoihin kuuluvan La Flèche Wallonnen.
Vuonna 2007 Aerts ajoi läpi kaikki kolme suurta ympäriajoa, Italian (sijoitus 20.), Ranskan (sijoitus 70.) ja Espanjan (sijoitus 28.) ympäriajot. Hänestä tuli ensimmäinen belgialainen ja kaikkiaan 25. ajaja, joka on ajanut maaliin kaikki suuret ympäriajot saman vuoden aikana.
Tour de la Région Wallonne, etapin 6 voitto
Tour de la Région Wallonne, kokonaiskilpailussa toinen 
GP d'Isbergues, voitto 
Circuit Franco-Belge, kokonaiskilpailun voitto 
La Flèche Wallonne, kolmas 
Ranskan ympäriajo, kokonaiskilpailussa 21., alle 25-vuotiaiden sarjassa toinen
Baskimaan ympäriajo, kokonaiskilpailussa neljäs
La Flèche Wallonne, viides
Giro della Provincia di Lucca, kokonaiskilpailun voitto
Pariisi–Nizza, kokonaiskilpailussa kuudes 
La Flèche Wallonne, voitto 
Ranskan ympäriajo, toinen etapeilla 15 ja 17, toinen mäkikirikilpailussa
Baskimaan ympäriajo, kokonaiskilpailussa viides 
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailussa 15. 
Italian ympäriajo, kokonaiskilpailussa 20. 
Pekingin olympialaiset, maantieajossa kahdeksas
Christophe Brandt

Christophe Brandt (s. 6. toukokuuta 1977 Liège) on belgialainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena vuosina 2000–2010. 
Vuonna 2004 Brandt jäi kiinni dopingtestissä metadonin käytöstä. Hän uskoi testituloksen johtuvan maksasairauden parantamiseksi käyttämästään ravintolisästä. Ravintoainelisän valmistanut kemisti vahvisti käsitelleensä metadonia hetkeä ennen ravintolisän valmistamista. Brandt erotettiin tapauksen johdosta silloisesta tallistaan. Myöhemmin samana vuonna Belgian pyöräilyliitto kuitenkin vapautti Brandtin epäilyistä ja hänet palkattiin takaisin Lotto-talliin.
Druivenkoers Overijse, voitto
Ranskan ympäriajo, nuorten kilpailussa kolmas
Italian ympäriajo, kokonaiskilpailussa 14.
Italian ympäriajo, toinen etapilla 16
Pattijoki (joki)

Pattijoki on joki Pohjois-Pohjanmaalla Vihannin ja Raahen alueilla. Joki saa alkunsa Vihannin Möykkyperän kylän Haukilammesta ja laskee Perämereen Raahen kaupungin alueella. Joen pituus on noin 34 kilometriä. Osa Pattijoen vedestä on ohjattu Haapajärven tekojärveen noin 2,4 kilometrin pituista kanavaa pitkin.
Pattijokea on perattu useaan otteeseen tulvien ehkäisemiseksi. Lisäksi jokea on suoristettu ja siihen on rakennettu kolme pohjapatoa Pattijoen kirkonkylän kohdalle.
Traktorimuseo

Traktorimuseot ovat erikoismuseoita automuseoiden tapaan. Traktoreiden yleiskäyttöisyyden vuoksi joissain traktorimuseoissa on kuitenkin esillä myös traktoreissa käytettyjä työkoneita, perävaunuja ja puimureita. Joissain traktorimuseoissa on lisäksi maamoottorikokoelmia, koska maamoottorit olivat maatalouden koneistamisen esiaste ennen traktorien käyttööntuloa.
Traktorimuseoita eri maissa.
Suomi.
Suomessa on kymmenien traktoreiden kokoelmia esitteleviä pieniä traktorimuseoita, joita ylläpitävät yleensä yksityisten keräilijöiden yhteisöt. Lisäksi yksityiset yhteisöt ylläpitävät joitain museotraktorikappaleita omissa tiloissaan harrastusautojen tapaan. 
Suomalaisia yksityisiä traktorimuseoita ovat Etelä-Pohjanmaan traktorimuseo Nurmossa Etelä-Pohjanmaalla, Gårdskullan museo Siuntiossa Uudellamaalla, Kovelan traktorimuseo Nummi-Pusulassa Uudellamaalla, Mäkilän traktorimuseo Somerolla Varsinais-Suomessa ja Vammalan Auto- ja traktorimuseo Sastamalassa Pirkanmaalla. 
Raja yksityisen museon ja yksityisen näytteillä olevan kokoelman välillä on liukuva, ja suuria näytteillä olevia yksityisiä kokoelmia, joita niiden kerääjät eivät halua kutsua museoksi, on esimerkiksi tarvasjokelaisella Uitonkulman siivapyörämiehet ry:llä Varsinais-Suomessa.
Kokoelma vanhoja traktoreita ja muita koneita muun maataloushistorian ohella on esillä myös valtion ylläpitämässä valtakunnallisessa maatalouden erikoismuseossa eli Suomen maatalousmuseo Sarassa Loimaalla.
Israel.
Israelissa toimii Lev Hasharon Museum for Annals of the Tractor and Agricultural Mechanization -niminen traktorimuseo.
Traktoriharrastus.
Suomessa traktoriharrastajat ovat järjestäytyneet traktorimerkeittäin perinnetraktoreita koskevan tiedon vaihtamiseksi ja mahdollisesti varaosien ja kunnostusneuvojen hankkimiseksi.
Marija Nikolajevna Romanova

Marija Nikolajevna Romanova () (26. kesäkuuta 1899 Pietarhovin Aleksandra-datša – 17. heinäkuuta 1918 Jekaterinburg) oli suuriruhtinatar ja Venäjän viimeisen keisarin Nikolai II:n ja keisarinna Aleksandra Fjodorovnan kolmanneksi vanhin lapsi, joka murhattiin muun perheensä kanssa Jekaterinburgissa heinäkuussa 1918.
Hänellä oli neljä sisarusta:
Nikolai II:n luovuttua kruunustaan helmikuussa 1917 häntä ja hänen perhettään pidettiin vangittuna kotonaan Aleksanterin palatsissa. Vuonna 1918 heidät siirrettiin idemmäksi, ensin Tobolskiin ja sitten Jekaterinburgiin. Marija Nikolajevna teloitettiin perheineen Jekaterinburgissa vuonna 1918 heinäkuun 17. päivän yönä. 
Neuvostoliiton salaisten arkistojen avauduttua tulivat päivänvaloon muun muassa teloitusta johtaneen Jakov Jurovskin muistiinpanot. Niissä oli yksityiskohtaisesti selostettu Romanovien salaisen haudan paikka Jekaterinburgissa. Hauta oli metsätiehen hätäisesti lapioilla kaivettu matala kuoppa. Verityön jälkeen Jekaterinburgissa liikkui huhuja, että joku lapsista olisi mahdollisesti päässyt pakenemaan.
Metsässä ollut Romanovien salainen hauta avattiin virallisesti vuonna 1991 ja siitä löydettiin muiden perheenjäsenten jäännökset paitsi Aleksein ja yhden tyttären. Vuonna 2007 puuttuvien vainajien oletettuja palaneita luita löydettiin toisesta haudasta 70 metrin päästä. Venäläisten tutkijoiden mukaan vuonna 2007 löydetyt tyttären jäännökset kuuluivat Marialle, amerikkalaisten tutkijoiden mukaan Anastasialle.