tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pakoventtiili

Pakoventtiilin tehtävänä on avata kanava moottorin sylinteristä pakosarjaan, jotta pakokaasut pääsisivät virtaamaan ulos sylinteristä. Vaativien olosuhteiden vuoksi pakoventtiililtä vaaditaan muun muassa seuraavia ominaisuuksia: Hyvä lämmönsietokyky, hyvä kuumalujuus, hyvä iskulujuus, pieni ominaispaino, tarkka tiivistys sekä hyvät virtausominausuudet lautasen pinnalla.
Pakoventtiileitä on useita erityyppisiä, joista yleisin nelitahtimoottoreissa käytetty venttiilityyppi on lautasventtiili. Kaksitahtisissa polttomoottoreissa käytetään usein luistiventtiileitä.
Lautaspakoventtiilit koostuvat kolmesta eri osasta: Venttiilivarresta, lautasesta sekä lautasen reunasta joka painuu istukkaa vasten. Jokainen näistä osista on valmistettu eri materiaalista niille haluttujen ominaisuuksien aikaansaamiseksi. Lautanen tulee valmistaa hyvin kuumuutta kestävästä materiaalista ja lautasen reuna materiaalista jolla on hyvät tiivistys-, lämmönsieto- ja kestävyysominaisuudet. Venttiilivarrella taas on oltava hyvät lämmönsiirto- ja iskulujuusominaisuudet.
Pakoventtiilin ominaisuuksiin voidaan vaikuttaa suurelta osin materiaalivalinnoilla sekä valmistustarkkuudella. Jotta venttiili saataisiin kestämään niin kuin sen on tarkoitettu, on sen täytettävä seuraavat ehdot: Oikea venttiilinohjaimen välys, ohjaimen ja istukan samankeskisyys, huollon tarpeen tarkastus oikein väliajoin sekä oikeaoppiset huolto- ja puhdistustoimenpiteet.
Pelasta kirja

Pelasta kirja oli vuonna 2005 perustetun Kansalliskirjaston ystävien oheisprojekti. Tarkoituksena oli kerätä varoja historiallisesti arvokkaiden kirjallisten säilyttämiseen. Tärkein tavoite on aineiston digitointi, jotta alkuperäisiä teoksia ei tarvitsisi käyttää. Alkuperäisen teoksen käyttö johtaisi teoksen tuhoutumiseen ajan kuluessa. Digitoitua versiota voidaan lukea kuin alkuperäistä. Digitoinnin lisäksi teokset puhdistetaan, sidotaan ja varmistetaan että teos on kunnossa säilyäkseen edelleen vuosisatoja. Vanhimmat tuettaviksi tarjotut kohteet ovat 1500-luvulta. 
Rahoittajat saivat valita minkä teoksen konservointia tukevat. Tällöin tukemiseen tarvittava summa on ollut noin 500–20 000 euroa. Esimerkiksi "Manuale Lappocium" -kirjaa on avustettu 10 000 eurolla. Yksityishenkilöiden suurimmat lahjoitukset ovat olleet 2 000 euroa. 50 eurolla pääsi tukemaan yleisiä tavoitteita. Tämä tarkoittaa, ettei tukija itse voinuy määritellä tukikohdetta, mutta rahalla avustettiin yleistä periaatetta sekä yhteiskohteita.
Valtaosa Pelasta kirja -ohjelman kohteista oli joko suomalaista tuotantoa tai suomalais-ugrilaista kirjallisuutta. Keräys päättyi 9. toukokuuta 2014. Pelastetut teokset ovat digitoituina nähtävissä Kansalliskirjaston Doria-tietokannassa.
Barney (koira)

Barney (30. syyskuuta 2000 New Jersey – 1. helmikuuta 2013) oli Yhdysvaltain presidentin George W. Bushin ja hänen vaimonsa Laura Bushin skotlanninterrieri. Barneyn emä oli nimeltään Coors ja isä Kelly. Internetissä on monta Barneylle omistettua Internet-sivua. Valkoinen talo avasi koiralle oman Yhdysvaltojen hallinnon .gov-päätteisen sivuston Barney.gov toukokuussa 2004.
Videot.
Barney esiintyi monissa Valkoisen talon henkilökunnan tekemissä "Barneycam"-videoissa. Videoissa esiintyi lisäksi Bushien toinen skotlanninterrieri, Miss Beazley. Videot ovat katsottavana Valkoisen talon Internet-sivuilta.
Juopulinjärvi

Juopulinjärvi on järvi Juopulin kylässä Ylikiimingin kaupunginosassa Oulussa. Se kuuluu osana Kiiminkijoen vesistöalueeseen. Järven pituus on noin 3,4 kilometriä ja suurin leveys noin kilometri. Järven pinnan korkeus on 75,7 metriä merenpinnan yläpuolella. Juopulinjärven rantaviivan pituus on suurin Oulun järvistä.
Järvi on muodostunut jääkauden muovaamaan luode–kaakkosuuntaiseen laaksoon. Järvessä on kaksi varsinaista vesiallasta, näistä pohjoinen allas on suurempi. Eteläisen vesialtaan tunnusomainen piirre on lähes kilometrin mittainen kapea niemi, joka jakaa eteläisen altaan kahteen rinnakkaiseen osaan.
Järven happitilanne on talvisin huono, eritoten helmi–maaliskuussa järven vesi on lähes hapetonta.
Saaret.
Järvessä on yhteensä 14 saarta tai saareketta, joista suurimmat ovat Kotisaari ja Kalmosaari.
Joruban kieli

Joruba (omakielinen nimi: "Èdè Yorùbá") on nigeriläis-kongolaisten kielten atlantinkongolaiseen kuuluva kieli, jota puhutaan Länsi-Nigeriassa, Togossa ja Beninissä. Joruba on englannin, igbon ja hausan rinnalla yksi Nigerian virallisista kielistä.
Puhujamäärä ja status.
Yhteensä joruballa on 39,8 miljoonaa puhujaa, mikä tekee siitä 39. puhutuimman kielen koko maailmassa.
Joruballa katsotaan oleva useita eri murteita, ja se on sukua binille ja igbolle, joita puhutaan myös Nigeriassa. Koko Nigerian väestöstä noin 21 % puhuu jorubaa ja se on yksi Länsi-Afrikan tärkeimmistä kielistä. Monet joruban puhujat ovat kaksikielisiä: joruban lisäksi nämä puhuvat usein myös englantia tai jotain paikallista kieltä, kuten hausaa.
Joruban kielen variaatioksi laskettavaa lucumín kieltä käytetään Kuubassa santeria-nimistä uskontoa harjoittavien keskuudessa. 
Fonologia.
Joruba on tonaalinen kieli, jossa tavujen äänenkorkeus vaikuttaa sanan merkitykseen. Siinä on kolme äänenkorkeutta: matala, keski ja korkea. Matala äänenkorkeus merkitään graviksella ja korkea akuutilla. Keskikorkeutta ei merkitä.
Vokaalit.
Kaikki vokaalit paitsi [e, o, a] voivat esiintyä myös nasaalisina.
Lähde:
Konsonantit.
Lähde:
Kirjoitus.
Jorubaa kirjoitetaan latinalaisilla sekä arabialaisilla aakkosilla.
Arabialaisia aakkosia alettiin käyttämään 1600-luvulta alkaen kun taas latinalaisia aakkosia alettiin käyttämään 1900-luvulla lähetyssaarnaajien myötävaikutuksesta.
Jorubassa on neljä nenävokaalia, jotka merkitään vokaalin jälkeisellä n:llä. Ne ovat: in, un, ẹn ja ọn. Lisäksi kirjoituksessa merkitään joskus an, joka kuitenkin äännetään samalla tavalla kuin ọn.
Kielioppi ja sanasto.
Rakenteeltaan joruba on hyvin analyyttinen, eli sanat eivät juuri taivu. Perussanajärjestys on subjekti-verbi-objekti.
Jorubassa ei ole kieliopillista sukupuolta. Kielen kaksi kolmannen persoonan persoonapronominia "ó" ja "wọ́n" erottelevat kohteen iän, eivät sukupuolen perusteella.
Joruban sanasto koostuu pääasiassa VKV(KV)-tyyppisistä sanoista, missä V = vokaali ja K = konsonantti.
Joruban kielellä on yhteistä sanastoa igbon ja hausan kanssa. Lisäksi jorubaan on lainattu jonkin verran sanoja englannin kielestä.
Kielen käyttö.
Jorubankielinen kirjallisuus alkoi kehittyä 1800-luvun lopulla, kun murteet ylittävä standardikieli alkoi kehittyä. Yksi tunnettu jorubaksi kirjoittava kirjailija on Amos Tutuola, jonka teoksia on käännetty laajalti.
Jorubaa käytetään monipuolisesti median ja koululaitoksen kielenä Länsi-Afrikassa.
Valonvahvistin

Valonvahvistin on laite, jolla voidaan vahvistaa valoa kiikarille tai kameralle pimeissä olosuhteissa.
Valonvahvistin vaatii toimiakseen sähkölähteen. Kannettavissa laitteissa virtalähteenä toimivat akut tai paristot. Ajoneuvoissa, kuten panssarivaunuissa, laitteet ottavat virtansa ajoneuvon sähköjärjestelmästä.
Käytännössä valonvahvistin käyttää hyväkseen ihmissilmälle normaalisti näkymätöntä infrapunasäteilyä ja myös näkyvän alueen säteilyä eli normaalia valoa. Säteily muunnetaan ihmissilmälle näkyväksi valoksi. Valonvahvistimen tuottama kuva on sävyltään harmaan vihertävä. 
Valonvahvistin vahvistaa olemassa olevaa valoa. Täysin pimeässä tarvitaan siis ulkopuolista valoa, jotta valonvahvistimella voisi tähystää. Monissa valonvahvistimissa onkin tähän tarkoitukseen pieni infrapunavalo.
Valonvahvistin on alun perin kehitetty sotilaallisiin tarpeisiin. Nykyään ominaisuus on jo melko edullisissa videokameroissakin. Alun perin lämpövalonvahvistimien käyttö käsikäyttöisissä laitteissa oli rajoitettu niiden valtavan koon, raskaan kuorman ja tehonkulutuksen vuoksi, mutta vanadiinioksidi ja amorfinen pii ovat parantaneet niiden käyttöä, muun muassa päähän asennettavissa laitteissa.
Historiallinen sanomalehtikirjasto

Historiallinen sanomalehtikirjasto -tietokannan rakentaminen aloitettiin vuosituhannen vaihteessa osana yhteispohjoismaista Tiden-projektia. Yleisölle palvelu avattiin vuonna 2001. Kansalliskirjaston Mikkelin digitointikeskus digitoi vuoteen 2008 mennessä suuren osan Suomessa vuosina 1771–1910 ilmestyneistä sanomalehdistä. Kaikkiaan palvelu sisälsi tässä vaiheessa 165 nimekettä ja noin 800 000 digitoitua sivua. Digitointia on tämän jälkeen jatkettu opetusministeriön rahoituksella 1800-luvun loppuun ja edelleen 1900-luvun puolelle. Kolmentoista miljoonan sivun määrä ylittyi maaliskuussa 2018. Nykyään palvelu tunnetaan digi.kansalliskirjasto.fi-nimellä sisältäen Kansalliskirjaston digitaalisia aineistoja. Kansalliskirjasto on digitoinut kaikki Suomesssa julkaistut ruotsinkieliset sanomalehdet sekä vuosina 1771–1939 ilmestyneet suomenkieliset sanomalehdet. Kansalliskirjasto digitoi sanomalehtiä järjestyksessä vanhimmasta digitoimattomasta vuosikerrasta lähtien sekä myös uusia ilmestyviä lehtiä. Pääsääntöisesti vanhat lehdet on digitoitu mikrofilmeiltä ja vuodesta 1980 eteenpäin julkaistut sanomalehdet digitoidaan suoraan paperisista lehdistä. Tekijänoikeuksien alaisten digitoitujen sanomalehtien vapaasti internetissä esittämisen mahdollistaa Kansalliskirjaston ja Kopioston välinen tekijänoikeuslain sopimuslisenssijärjestelmään pohjautuva sopimus. Kansalliskirjasto on digitoinut kumppanuuksien avulla joidenkin lehtien kaikki ilmestyneet vuosikerrat, muun muassa "Maaseudun Tulevaisuus", "Länsi-Savo" ja "Etelä-Suomen Sanomat" on kokonaan digitoitu.
Helmikuussa 2017 Kansalliskirjasto julkaisi internetissä 1910-luvun suomalaiset lehdet. Vuonna 2018 julkaistiin 1920-luvun lehdet ja vuonna 2021 julkaistiin 1930-luvun lehdet. Joulukuussa 2020 Kansalliskirjasto tiedotti digitoivansa seuraavien kolmen vuoden aikana kaikki Suomessa julkaistut ruotsinkieliset sanomalehdet suomenruotsalaisten rahastojen ja säätiöiden tuella. Kaikki vanhat ruotsinkieliset sanomalehdet saatiin digitoitua vuoden 2023 loppuun mennessä. 
Sanomalehtikirjaston sisältämät lehdet ovat vapaasti selailtavissa ja luettavissa palvelun omassa käyttöliittymässä. Selailun lisäksi aineistosta voi tehdä myös tekstihakuja. Vanhojen lehtien painoasusta johtuen tekstintunnistuksessa on puutteita, mutta käyttöliittymän tarjoama sumea haku vähentää virheiden merkitystä. Lehdet on mahdollista tallentaa myös PDF-tiedostoksi.
Palana

Palana () on kaupunkityyppinen taajama Kamtšatkan aluepiirissä Venäjän kaukoidässä, entisessä Korjakiassa. Taajama sijaitsee Kamtšatkan niemimaan länsirannikolla Palana-nimisen joen rannalla kahdeksan kilometriä sisämaahan Ohotanmeren rannalta; joen suulla Ust-Palanassa on merisatama. Taajaman asukasluku on 3 134 (2013). 
Palana on Tigilin piirin hallintokeskus. Taajama ei kuitenkaan itse ole piirin osa, vaan sillä on itsenäisen kaupunkipiirin status. Palana sijaitsee noin 850 km pohjoiseen Petropavlovsk-Kamtšatskista.
Vuosina 1991–2007 Palana oli Korjakian autonomisen piirikunnan hallinnollinen keskus.
Koisot

Koisot eli marjakoisot ("Solanum") on aitokaksisirkkaisten luokkaan kuuluva kasvisuku, johon kuuluu yksi- ja monivuotisia, pensaita tai puolipensaita ja köynnöskasveja. Kaikkiaan sukuun kuuluu yli tuhat lajia. Niillä on usein houkuttelevat kukat ja hedelmät. Useimmat lajit ovat myrkyllisiä ihmisille, mutta sukuun kuuluu myös useita lajeja, joilla on syötävät hedelmät, lehdet tai mukulat. Syötäviin lajeihin kuuluu kolme tärkeää ravintokasvia: peruna, tomaatti ja munakoiso. Joitakin koisolajeja käytetään myös koristekasveina.
Otar Taktakišvili

Otar Taktakišvili (; 27. heinäkuuta 1924 Tbilisi – helmikuu 1989) oli georgialainen, koko elämänsä neuvostoaikana elänyt säveltäjä. 
Taktakišvili opiskeli Tbilisin musiikkikoulussa vuosina 1938–1942 ja Tbilisin konservatoriossa vuosina 1942–1947. Hän toimi konservatorion rehtorina vuosina 1962–1965 ja professorina vuodesta 1966. Hän toimi myös Neuvostoliiton säveltäjäliiton sihteerinä. Hänen sävellystöihinsä kuuluu suuri määrä erilaisia teoksia; oopperoita, sinfonioita, konserttoja, lauluteoksia ja elokuvamusiikkia. Taktakišvilin säveltämiin oopperoihin lukeutuvat esimerkiksi "Mindiia" (1961), joka perustui Važa-Pšavelan runoihin, ”Kolme novellaa” (1967), Mikheil Džavakhišvilin ja Galaktion Tabidzen teoksiin perustuva kolmen yksinäytöksisen oopperan triptyykki, ja ”Kuun ryöstö” vuodelta 1974. Hänen musiikkiaan luonnehtivat ”lempeä modaalisuus, ajoittaiset parallelismit ja kansansoittimien imitaatio”.
Taktakišvilille myönnettiin Neuvostoliiton valtionpalkinto kolme kertaa vuosina 1951, 1952 ja 1967 sekä useita muita palkintoja ja arvonimiä.
Sulkhan Tsintsadze

Sulkhan Tsintsadze (; 23. elokuuta 1925 – 15. syyskuuta 1991) oli georgialainen säveltäjä ja sellisti.
Uransa Tsintsadze aloitti sellistinä 1940-luvulla Georgian valtion jousikvartetissa. Hänet tunnetaankin erityisesti sävellyksistään jousikvartetille, mutta hän sävelsi myös oopperoita, baletteja, sinfonioita ja konserttoja. Hänen ensimmäinen, suureen suosioon noussut sävellyksensä koostui jousikvartetille tarkoitetuista miniatyyreistä ja sai inspiraationsa georgialaisista kansanlauluista. Sävellyksissään Tsintsadze ”tuo esiin Georgian kansallisten soitinten harmoniset värit ja äänet”. 
Tsintsadze toimi Georgian säveltäjäliiton puheenjohtajana ja Tbilisin konservatorion rehtorina. Hänelle myönnettiin useita palkintoja, kuten Georgian kansantaiteilijan ja Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimet sekä Neuvostoliiton valtionpalkinto ja Šota Rustaveli -palkinto. 
Myös Tsintsadzen poika Irakli Tsintsadze on säveltäjä.
Jukka Gronow

Jukka Olavi Gronow (s. 1945) on suomalainen sosiologi. Hän on Uppsalan yliopiston sosiologian emeritusprofessori ja Helsingin yliopiston sosiologian dosentti. Hänen kulutussosiologisia läpimurtoteoksiaan olivat "The Sociology of Taste" (1997) ja "Caviar with Champagne: Common Luxury and the Ideals of Good Life in Stalin's Russia" (2003). Lisäksi teos "Ordinary Consumption" (2001) on hänen ja professori Alna Warden toimittama. 
Eräs Gronowin sosiologian klassikoihin kohdistuneisiin tutkimuksiin perustuva julkaisu on "Sosiologian klassikot" vuodelta 1996. Kirjan muut tekijät ovat Arto Noro ja Pertti Töttö. 
Uransa alkupuolella Gronow oli mukana Tandem-projektissa (Tasa-arvon ja demokratian tutkimus) tutkimassa suomalaista yhteiskuntaa. Tulokset julkistettiin kirjassa "Demokratian rajat ja rakenteet: tutkimus suomalaisesta hallitsemistavasta ja sen taloudellisesta perustasta" (1977). Gronowin lisäksi sen tekijöitä olivat Pertti Klemola ja Juha Partanen.
Gronow valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2007.
Gronowin puoliso on vuodesta 1983 ollut museologian professori Kerstin Smeds. Heillä on kolme lasta. Musikologi Pekka Gronow on Jukka Gronowin veli.
Ypäjäläinen

Ypäjäläinen on Ypäjän kunnan asukkaille ilmainen kuukausittain ilmestyvä lehti. Muualla asuville lehti on maksullinen. Lehteä julkaisevat Ypäjän kunta ja Ypäjän seurakunta yhdessä. Lehden painos on noin 3 000.
Lehti alkoi ilmestyä vuonna 1970 aluksi Ypäjän kunnan julkaisemana monisteena seitsemän kertaa vuodessa. Lehden ensimmäisenä päätoimittajana oli tuolloin kunnan liikuntasihteerinä toiminut Matti Tuura. Vuonna 1972 "Ypäjäläistä" alettiin kehittää kunnan ja seurakunnan yhteiseksi tiedotuslehdeksi, ja vuoden 1973 alusta se on ilmestynyt kuukausittain.
Vuodesta 2009 "Ypäjäläinen" on ollut luettavissa myös verkkolehtenä.
Varasta pomolta

Varasta pomolta on suomalaisen rap-artisti Seppo Lampelan "Steen1" -nimellä julkaistu toinen studioalbumi. Sen julkaisi Monsp Records 28. syyskuuta 2005. Kappale "Unionin sotilas" julkaistiin lisäksi ilmaiseksi ladattavaksi Lampelan kotisivuilla.
Albumi oli Suomen virallisella listalla viikot 40–41, parhaimmillaan sijalla 24. Levyn singlejulkaisu "Terroristi" oli viikon singlelistan 18. Kappaleesta "Carosol Kid" on julkaistu musiikkivideo.
Scotiabank Saddledome

Scotiabank Saddledome, entiseltä nimeltään Pengrowth Saddledome, on urheiluhalli Albertan Calgaryssä. Hallin on suunnitellut arkkitehti Graham McCourt Architects. Katsojia mahtuu jääkiekko-otteluihin vajaa 19 300. Hallissa pelattiin vuoden 1988 talviolympialaisten jääkiekko-otteluita sekä kisailtiin taitoluistelusta. 
Scotiabank Saddledomessa pelaavat seuraavat urheilujoukkueet:
Streaky

Streaky (engl. "Streaky the Supercat") on Terästytön lemmikkikissa, joka esiintyi ensi kerran "Action Comics #261" -lehdessä (Helmikuussa 1960). hahmon loivat Jerry Siegel ja Jim Mooney. Tuntomerkeiltään, Streaky on punertava ja sen toisessa kyljessä on keltainen salamaa muistuttava kuvio. Streaky ei ole esiintynyt sarjakuvien nk. Post-Crisis aikana, tosin toisella sankarittarella "Voimatytöllä" on nykyään kovasti Streakyä muistuttava normaali kissa. 
Taustaa.
Streaky oli alun perin tavallinen kissa. Kun Terästyttö yritti poistaa vihreän kryptoniitin haittavaikutuksia, mutta epäonnistui siinä. Niinpä hän heitti kokeilukivensä ulos ikkunasta tietämättä, että oli muuttanut sen uudeksi kryptoniitiksi, X-Kryptoniitiksi. Yöllä Streaky löysi kiven ja sai siitä supervoimat. Streaky sai itselleen lentokyvyn, supernopeuden, haavoittumattomuuden ja laajentuneen näkökyvyn. Streaky liittyi myöhemmin Legion of Super-Pets ryhmään, johon kuuluvat hänen lisäkseen Krypto, Comet ja Beppo. Streaky esiintyi satunnaisesti sarjakuvissa 1960-luvulla, ja hänestä tuli jopa jäsen Legion of Super-Petsissä, ryhmässä, joka koostuu edellä mainituista supervoimaisista eläimistä.
Streaky esiintyi viimeksi ennen Post Crisisiä sarjakuvassa Adventure Comics #394 (kesäkuu 1970). Kun kaikki maapallon kryptoniitti muuttui raudaksi Superman #233:ssa (tammikuu 1971), Streakyn X-Kryptoniitti-virtalähde poistettiin myös, mikä päätti hänen superuransa ja palautti hänet normaalin kotikissan elämään. Nyt voimaton Streaky muutti asumaan Linda (Supergirl) Danversin sijaisvanhempien luo Midvaleen.
Myöhemmin Supergirlissä (osa 5) #10 (marraskuu 2006) paljastetaan, että Karalla on naaraspuolinen lemmikkikissa. Numerossa 14 (huhtikuu 2007) paljastetaan, että kissan nimi on Streaky, koska "hän ei ymmärrä hiekkalaatikon käsitettä". Viimeisen kriisin aikana Streaky nähdään ensimmäisen kerran Terästytön asunnossa, kun Kara kehottaa häntä olemaan pissaamatta pyykkiin. Anti-Life Equationin karkaamisen jälkeen Terästyttö vie Streakyn yksinäisyyden linnoitukseen. Supergirl #38 (huhtikuu 2009) toteaa, että kun Terästyttö alkoi jakaa asunnon Lana Langin kanssa nimellä "Linda Lang", hän otti Streakyn mukaansa. Kun Kara muutti New Kryptoniin, Lana jäi huolehtimaan kissasta.
Streaky esiintyi ensimmäisen kerran Post-New 52:ssa ja DC Rebirthissa Super Sons Annual #1:ssä. Tässä versiossa on piirteitä Pre- ja Post-Crisis -versioista, koska Streaky on naaras, mutta sillä on alkuperäisen voimat. Streaky oli jäsen Legion of Super-Petsissä (johon kuuluivat Krypto, Titus, Flexi the Plastic-Bird, Bat-Cow ja Clay Critter), mutta ryhmä kukistui taistelussa Dex-Starria vastaan ja Bud ja Lou aiheuttivat Clay Critterin kuolemaan. Krypto ja Titus yhdistävät ryhmän pysäyttääkseen ulkomaalaisen lemmikkivarkaan, joka on siepannut kaupungin koiria. Hänen uskotaan myös olevan ihastunut Kryptoon, vaikka hän syytti tätä Clay Critterin kuolemasta.
Voimat.
Streakyn voimat ovat samankaltaisia kuin Terästytöllä ja Teräsmiehellä. Niihin kuuluvat mm: 
Streaky on haavoittuvainen taikuutta vastaan. Toisaalta se on immuuni kryptoniittille koska ei tule Krypton-planeetalta.
Computer Entertainment Rating Organization

Computer Entertainment Rating Organization (; CERO) on japanilainen organisaatio, joka vastaa videopelien ja muiden ohjelmistojen ikäluokituksesta.
EOCS ("Ethics Organization of Computer Software") on vanhempi luokitus aikuisviihteelle ja CERO:n ulkopuolisille nimikkeille.
Järjestelmä.
Järjestelmässä on käytössä neljä ikärajoitusta ja useita sisältösymboleita. Sisältösymbolit ovat olleet käytössä huhtikuusta 2004 lähtien. Merkit painatetaan pelien kanteen.
Ikärajoitukset.
Mainitaan kaikissa pelipakkauksissa.
Mainitaan kaikissa pelipakkauksissa paitsi kaiken ikäisille tarkoitetuissa peleissä.
Vasili Jaroslavitš

Vasili Jaroslavitš (); (1241 – tammikuu 1276) oli Kostroman ruhtinas vuosina 1246–1271 ja Vladimirin suuriruhtinas vuosina 1272–1276. 
Suku.
Hänen vanhempansa olivat Vladimirin suuriruhtinas Jaroslav II ja Feodosia/Eufrosinja Rjazanin ruhtinas Igor Glebovitšin tytär, joiden nuorin poika hän oli. Hänellä oli 11 sisarusta. Hänen vanhempia veljiään olivat Aleksandr Nevski, Andrei III ja Jaroslav III.
Ruhtinas.
Hän peri Kostroman ruhtinaskunnan sedältään Svjatoslav III:lta vuonna 1246. Vanhemman veljensä, Tverin ruhtinas Jaroslav III Jaroslavitšin kuolemaan vuoteen 1271 asti hän hallitsi ruhtinaana Kostromassa. Kun novgorodilaiset päättivät kutsua hänen veljenpoikansa, Perejaslavlin ruhtinas Dmitri Aleksandrovitšin hallitsemaan vuonna 1270 ja Jaroslav Jaroslavitš marssi yhdessä Dmitri ja Smolenskin ruhtinas Gleb I:n kanssa Novgorodia vastaan, Vasili toimi rauhantekijänä vieraillessaan mongolikaanin luona Kultaisessa ordassa.
Vsevolod III:n vanhimpana elossa olevana pojanpojana hän nousi Vladimirin suuriruhtinaan valtaistuimelle vuonna 1272 ja seuraavana vuonna Novgorodin ruhtinaan valtaistuimelle. Hän oli ensimmäisiä ruhtinaita, jotka eivät vaivautuneet lähtemään omasta kaupungistaan ​​eli Kostromasta ja asettumaan Vladimiriin. 
Talvella 1274/1275 mongolikaani Mengu-Timur teki joukkoineen valloitusretken Liettuan suuriruhtinaskuntaan. Menomatkalla mongolit tuhosivat Smolenskin ruhtinaskunnan maat ja paluumatkalla tuhottiin Kurskin ruhtinaskunnan maat. Vasilin hallituskaudella suoritettiin toinen (ensimmäinen Smolenskissa) Venäjän väestönlaskenta alamaisuuden osoituksena Kultaiselle ordalle. Suuriruhtinaan hallituskaudella vuonna 1274 kutsuttiin koolle Venäjän piispojen neuvosto palauttamaan kirkkosäännöstön.
Vasili Jaroslavitš kuoli 35-vuotiaana tammikuussa 1276. Hänet haudattiin Kostroman suurmarttyyri Theodoros Stratelatesin eli Theodoros Sotapäällikön kirkkoon. 
Avioliitto ja jälkeläiset.
Vasili avioitui vuonna 1268 ja Rostovin piispa Ignatius vihki hänet Kostroman Theodoros Stratelatesin kirkossa. Puolisosta ei ole tietoja.
Hänen jälkeläisensä hallitsivat Kostroman ruhtinaskuntaa puoli vuosisataa hänen kuolemansa jälkeen. Toisten tietojen mukaan hänellä ei ollut jälkeläisiä ja Kostroman ruhtinaskunta liitettiin Vladimirin suuriruhtinas Dmitrin hallintaan.
Kansainvälinen apukieli

Kansainvälinen apukieli (harrastajien kesken joskus "IAL" tai "auxlang" englannin sanoista "international auxiliary language") on keinotekoinen kieli, jota käytetään eri kieliä käyttävien kansallisuuksien välisessä kommunikaatiossa. Joskus sanalla voidaan tarkoittaa myös luonnollista kieltä, kuten latina, jota ehdotetaan käytettäväksi tällaisena kielenä, mutta useimmiten sillä tarkoitetaan harrastajien keskuudessa nimenomaisesti keinotekoista kieltä, jotka on luotu korvaamaan kansallisten valtakielten – kuten englannin, ranskan ja espanjan – asema lingua francana. Sanalla "apukieli" viitataan siihen, että kielen tarkoitus on olla ylimääräinen käyttökieli ihmisille, eikä niinkään korvata heidän äidinkieliään. 
Kansainvälisiä apukieliä ei käytetä kovin laajalti, eivätkä eri apukielten kannattajat ole päässeet yksimielisyyteen siitä, minkä kielen pitäisi olla kansainvälisessä käytössä. Näiden pulmien ratkaisemiseksi on ehdotettu, että maailman kansojen valitsemat edustajat päättäisivät yhdessä asiantuntijoiden avustuksella sopivan kielen, jolla olisi sekä puhuttu että kirjoitettu muoto. Kieli otettaisiin käyttöön mahdollisimman monen valtion koulujärjestelmässä ensimmäisenä vieraana kielenä. Toisen ratkaisumallin mukaan kieltä yritetään levittää mahdollisimman laajaan käyttöön, jotta siitä tulisi yleisin lajissaan.
Myös yhteisen sokeiden kirjoitusjärjestelmän omaksumista on ehdotettu vastaamaan valittua kansainvälistä kieltä. Lisäksi viittomakieliä, kuten gestunoa, on ehdotettu kuurojen lingua francaksi, koska viittomakielet eivät ole keskenään ymmärrettäviä.
Ahokissankäpälä

Ahokissankäpälä eli kissankäpälä ("Antennaria dioica") on monivuotinen asterikasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Ahokissankäpälä on monivuotinen ruoho, joka kasvaa 5–30 cm korkuiseksi ja kasvattaa pienen lehtiruusukkeen. Varsi on harmahtavanvihreä, pysty ja tiheäkarvainen. Varsi ei haaraudu. Ruusukkeen lehtien lapa on vastapuikea, kärki pyöreä ja yleensä otakärkinen. Lehdet muistuttavat muodoltaan lusikkaa. Lehtien alapinta on tiheäkarvainen ja yläpinta melko kalju. Varsilehtiä on 6–10 kappaletta, ja näiden lavan pituus on 10–15 mm, ja ne ovat paljon kapeampia ja teräväkärkisiä. Ahokissankäpälä rönsyilee ja muodostaa mattoja.
Ahokissankäpälä on kaksikotinen kasvi eli sen hede- ja emikukat ovat eri yksilöissä. Emikukkien kehtosuomut ovat vaaleanpunaisia ja antavat mykeröille punertavan yleisvärin. Emiö on yhdislehtinen, yksivartaloinen ja kaksiluottinen. Hedekukat ovat yleensä vastaavasti valkeita ja heteitä on viisi. Kukinto on suppea, 2–8 mykerön muodostama tiiviin sykerömäinen tai huiskilomainen ryhmä. Mykeröitten perät ovat tiheäkarvaisia ja tavallisesti lyhyitä, laitakukat puuttuvat ja kehräkukat torvimaisia. Hedelmä on soikea harmaanruskea pähkylä, jonka päässä on haituvia. Kasvi kukkii kesä-heinäkuussa.
Levinneisyys.
Ahokissankäpälää tavataan koko Euroopassa Espanjaa ja Portugalia lukuun ottamatta. Ahokissankäpälä on yleinen koko Suomessa, tiheimmin se kasvaa maan kaakkois-, itä- ja pohjoisosassa. Kasvi on arvioitu Suomessa silmälläpidettäväksi lajiksi.
Elinympäristö.
Ahokissankäpälä kasvaa kuivilla, aurinkoisilla kankailla, niityillä, kedoilla, kallioilla ja tunturikankailla. Yleensä yhteistä on avoimuus ja maaperän kuivuus. Tällaisten paikkojen määrä on pienentynyt selvästi Suomessa verrattuna 50 vuoden takaisen aikaan, jolloin perinteinen maatalous loi monille muillekin kasvilajeille sopivia kasvupaikkoja.
Superscope

Superscope oli eräs elokuvafilmiformaatti, jota RKO-elokuvastudio käytti elokuvissaan 1950-luvulla. Superscope 235, joka tunnetaan myös nimellä RKO-Scope, oli sen variaatio.
Superscopen kehittivät veljekset Irving ja Joseph Tushinsky, ja ainoastaan Howard Hughesin omistama elokuvastudio RKO ja muutamat itsenäiset elokuvatuottajat ottivat sen lopulta käyttöönsä. RKO halusi kaikkien muiden studioiden tavoin kuvata suurimmat elokuvansa laajakuvaformaatissa, mutta koska 20th Century Fox ei antanut CinemaScope-tekniikkansa muiden käyttöön, oli RKO:n tyydyttävä vaihtoehtoiseen tekniikkaan. Ensimmäinen Superscope-elokuva oli Gary Cooperin ja Burt Lancasterin tähdittämä lännenelokuva "Vera Cruz" (1954).
Superscopessa kamera ja sen optiikka eivät juurikaan poikkea tavallisesta, ja filmi on normaalia filmiä, joka käyttää neljää perforaatiota yhtä kuvaruutua kohden. Superscopessa kamera kuitenkin valotti myös optiselle ääniraidalle varatun alueen, jolloin kuva-ala kasvoi. Kameranegatiivin kuvasuhde oli tällöin 1,33:1, mutta jälkituotannossa kuva rajattiin laajakuvaksi suhteeseen 2:1. Ennen rajausta filmistä tuotettiin Technicolor-väriseparaatio. Esityskopioissa 2:1-kuvasuhteen kuva oli anamorfisesti litistetty 1:1-neliöksi. Huonon suunnittelun johdosta kuva sijaitsi esityskopion toisessa laidassa, ja toisella puolella oli tyhjä musta palkki. Tämän takia projektorien käyttäjät joutuivat keskittämään kuvan uudestaan, mikäli Superscope-esitykseen kuului muissa formaateissa esitettäviä trailereita, uutispätkiä tai muita elokuvia. Superscope käytti kuitenkin samaa esitysoptiikkaa kuin CinemaScope. Yleisön haittana oli tavallista rakeisempi kuva.
Superscopesta julkaistiin myöhemmin variaatio Superscope 235 (joka kulki myös nimellä RKO-Scope), jolla yritettiin ratkaista sekä huonoon kuvanlaatuun että projisoinnin hankaluuteen liittyviä ongelmia. Uudessa järjestelmässä alkuperäisnegatiivin kuva rajattiin suhteeseen 2,35:1, joka oli sama kuin CinemaScope-formaatissa. Tällöin esityskopioiden koko kuva-ala saatiin täytettyä, ja ne voitiin projisoida täysin samalla tavalla kuin CinemaScope-filmit. Tiukempi rajaus kuitenkin lisäsi entisestään kuvan rakeisuutta, jota saatiin kuitenkin myöhemmin hillittyä Techniscope-värjäysmenetelmän ja Eastman-värifilmien edistyttyä. Superscopen käyttö loppui kuitenkin vuonna 1958, kun RKO siirtyi Warner Brothersin omistukseen. Superscopen tekniikan perimmäinen idea – koko negatiivikuva-alan valottaminen – on sittemmin otettu uudestaan käyttöön, kun Super 35 -formaattia alettiin käyttää 1980-luvun alusta lähtien.
Kuvitteellinen kieli

Taidekieli (harrastajien kesken usein "artlang", englannin sanoista "artistic language") on keinotekoinen kieli, jota ei yleensä ole suunniteltu laajalti ihmisten käytettäväksi, vaan esimerkiksi ammattimaisesti kirjallisuuden ja elokuvien käyttöön, tai harrastelijamaisesti omaksi iloksi käyttöön keinotekoisessa maailmassa tai ilman erikoisempaa käyttötarkoitusta.
Toisin kuin kansainväliset apukielet tai suunnitelmakielet, taidekielet ovat yleensä luonnollisten kielen oloisia, jolloin niihin sisältyy monimutkaisia kielioppisääntöjä ja epäsäännöllisyyksiä. Monet taidekielet on luotu keinotekoisia maailmoja, kuten "Tähtien sodan" universumia tai Keski-Maata varten. Joillakin taas ei ole mitään erityistä käyttötarkoitusta, vaan ne on luotu esimerkiksi harrastuksena.
Taidekielten harrastajien keskuudessa on erilaisia koulukuntia. Huomattavimpia ovat naturalististen kielten kehittäjät, joiden kielet matkivat luonnollisten kielten monimutkaisia sääntöjä, epäsäännöllisyyksiä ja historiaa. Muita koulukuntia ovat esimerkiksi mikrovaltioiden käyttöön tarkoitetut kielet, henkilökohtaiset kielet ja vitseiksi tarkoitetut pilailukielet.
Clive Barker

Clive Barker (s. 5. lokakuuta 1952 Liverpool) on brittiläinen kirjailija, ohjaaja ja kuvataiteilija. Hänen "Veren kirjat" -kauhunovellikokoelmistaan (osat 1–6, 1984–86) tuli suuri menestys.
Elämä ja ura.
Barker opiskeli Liverpoolin yliopistossa englantia ja filosofiaa. Lontooseen muutettuaan hän kokosi oman teatteriseurueen, joka esitti hänen kirjoittamiaan ja ohjaamiaan näytelmiä. Monet näytelmistä sivusivat samankaltaisia aiheita kuin myöhemmin romaanit ja novellit. Kauhunovelleja Barker kirjoitti aluksi lähinnä omaksi huvikseen. Veren kirjat -kokoelmista tuli suuri menestys Yhdysvalloissa Stephen Kingin suosituksen vauhdittamana. Vuonna 1987 hän ohjasi elokuvan "Hellraiser", jolle on sittemmin tehty useita jatko-osia. Barker ohjasi ja käsikirjoitti romaaniinsa "Yön kansaan" (1988) perustuvan elokuvan "Nightbreed" vuonna 1990. 1990-luvulla Barkerin kertomistapa muuttui kauhusta kohti dark fantasya.
Näyttelemisen, ohjaamisen ja kirjoittamisen lisäksi Barker on myös kuvataiteilija, ja toisinaan hän kuvittaa omat kirjansa. Hän on homoseksuaali ja asuu Los Angelesissa partnerinsa David Armstrongin ja tyttärensä Nicolen kanssa.
Eigenmath

Eigenmath on ilmainen ja vapaasti saatava symbolisen laskennan matemaattinen ohjelmisto, jota kehitetään Linuxiin ja Mac OS X -käyttöjärjestelmään. Sen on luonut George Weigt C-kielellä. Sen lähdekoodi on myös vapaasti saatavilla ja siitä on julkaistu versioita myös Androidille, joillekin Casion laskimille, Nintendo DS:lle ja Windowsille.
Ohjelman asennus on mahdollisimman vaikeata, sillä se on saatavana ainoastaan lähdekoodina GitHubista.
Eigenmathilla voidaan mm. ratkaista sekä ensimmäisen että korkeamman asteen yhtälöitä, derivoida ja integroida lausekkeita sekä piirtää funktioiden kuvaajia.
Lisäksi Eigenmath sisältää mm. alkeellisen komentosarjakielen jolla voidaan tehdä monimutkaisempia matemaattisia algoritmeja.
Joitakin Eigenmathin alkeistoimintoja.
Tehtävä 1: Sievennä lauseke formula_1.
Syötetään Eigenmathiin: simplify(3a+2a)
Eigenmath tulostaa: 
5a
Tehtävä 2: Integroi (x:n suhteen) funktio formula_2
Syötetään Eigenmathiin: integral(2x,x)
Eigenmath tulostaa: 
 2
 x
Tehtävä 3: Derivoi (x:n suhteen) funktio formula_2
Syötetään Eigenmathiin: derivative(2x,x)
Eigenmath tulostaa:
2
Tehtävä 4: Ratkaise (x:n suhteen) yhtälö formula_4
Syötetään Eigenmathiin: roots(x+1=3,x)
Eigenmath tulostaa: 
2
Matlock (televisiosarja)

Matlock on yhdysvaltalainen television draamasarja, jota tuotettiin vuosina 1986–1995. Lajityypiltään sarja on oikeussalidraama, jossa päähenkilönä on kuvitteellinen asianajaja Benjamin Leighton "Ben" Matlock. Jaksojen juonet ovat usein samankaltaiset: Matlock selvittää, kuka on murhaaja, ja kohtaa usein tämän (tai heidät) kasvokkain lopun dramaattisessa oikeussalikohtauksessa. Päähahmoa asianajaja Ben Matlockia esittää Andy Griffith.
Päähenkilö.
Benjamin Leighton Matlock on maineikas, kansanomainen puolustusasianajaja. Usein rikoksia tutkiessaan hänellä on taipumus panna merkille ratkaisevia asioita, jotka muilta jäävät huomaamatta. Usein hän pähkäilee kulloisenkin rikoksen (useimmiten murhan) mahdollisia ratkaisuja istuen toimistossaan ukulelea rämpyttäen tai kenkiään kiillottaen. Matlock pukeutuu aina harmaaseen pukuun ja hänen lempiruokansa on nakkisämpylät. Matlockin kerrotaan lukeneen lakia Harvardin yliopistossa, ja hän pitää lakitoimistoa Atlantassa Georgiassa.
Matlockin hahmo näyttäytyi myös televisiosarjassa "".
Sappirakko

Sappirakko () on maksaan kiinnittynyt ruoansulatusnestettä eli sappea erittävä elin. Sappirakko puuttuu useilta lajeilta, kuten hevoselta, porolta ja rotalta, joilla sappineste kulkee suoraan maksasta pohjukaissuoleen. Sappirakon tilavuus on noin 50 ml, mutta se pystyy väkevöimällä varastoimaan 5-20 kertaa suuremman määrän maksasappea.
Sappi erittyy maksasta sappirakkoon sapenjohtimia pitkin ja sappirakosta se siirtyy ohutsuoleen ison pohjukkaissuolinystyn kohdalle sappitiehyitä pitkin. Maksasolujen muodostama sappi erittyy solujen välissä kulkeviin "sappihiussuoniin". Nämä yhtyvät sappihiussuoniksi, jotka kulkevat lähellä porttilaskimon ja maksavaltimon haaroja. Lopulta sappi tulee ulos maksaportista pitkin vasenta ja oikeaa maksatiehyttä, jotka yhdistyvät heti maksan ulkopuolella yhteiseksi maksatiehyeksi ("ductus hepaticus communis"). Sappirakkoon vie sappirakon tiehyt ("ductus cysticus"). Sappirakon ja pohjukaissuolen välistä tiehyttä kutsutaan sapenjohtimeksi tai yhteiseksi sappitiehyeksi ("ductus choledochus"). 
Suolen alkuosasta erittyvä kolekystokiniini eli pankreotsymiini aiheuttaa sappirakon seinämän sileälihaskerroksen supistumisen, jolloin sappi erittyy suoleen. Sapen eritystä maksasta kiihdyttävät sekretiini ja parasympaattinen hermosto.
Sapen koostumus.
Sappi koostuu kolesterolista, sappisuoloista ja sappiväriaineista. Kolesteroli osallistuu sappisuolojen valmistukseen, mutta liiallisena se voi aiheuttaa sappikiviä, jotka voivat estää sapen pääsyn pohjukaissuoleen. Seurauksena on useimmiten kovia kipuja vatsan alueella ja lisäksi rasvat eivät voi pilkkoutua pohjukaissuolessa normaaliin tapaansa. Useimmiten myös iho saattaa muuttua kellertäväksi ja uloste harmaaksi. Sappisuolat mahdollistavat rasvojen imeytymisen siten, että ne emulgoivat ohutsuolessa veteen liukenemattomia rasvahappoja. Tällöin haiman erittämä vesiliukoinen lipaasi -entsyymi pystyy hajottamaan ravinnon rasvahappoja.
Misellit eli pienet rasvapalloset tuovat rasvojen pilkkoutumistuotteet lähelle limakalvosoluja, että ne voivat imeytyä soluihin. Suurin osa tästä rasvojen imeytymisestä tapahtuu jo ohutsuolen yläosassa. Ellei sappea pääse suoleen, rasvojen ja rasvaliukoisten vitamiinien imeytyminen vaikeutuu. Suurin osa sappisuoloista imeytyy ohutsuolen loppuosasta, kulkeutuu porttilaskimon kautta maksaan ja sieltä takaisin sappeen, kiertoa kutsutaan enterohepaattiseksi kiertokuluksi, jota käyttävät myös eräät lääkeaineet.
Sappiväriaineet ovat elimistön kuona-aineita, jotka aiheuttavat sapen ja ulosteiden värin. Tärkein sappiväriaine on bilirubiiniglukuronidi, jota maksasolut valmistavat hemoglobiinin ja myoglobiinin pilkkoutumistuotteesta bilirubiinista. Konjugaatio glukuronihapon kanssa muuttaa rasvaliukoisen bilirubiinin vesiliukoiseksi ja siten helpommin elimistöstä poistuvaksi.
Matti Järvinen (keihäänheittäjä)

Matti Henrikki Järvinen (18. helmikuuta 1909 Tampere – 22. heinäkuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen keihäänheittäjä. Hän voitti kultaa 1932 olympialaisissa ja paransi maailmanennätystä kymmenen kertaa.
Elämä ja ura.
Matti Järvisen isä oli Verner "Isä" Järvinen, antiikin tyylin kiekonheiton olympiavoittaja välikisoista 1906. Hänen veljensä Kalle (1903–1941) oli aikanaan Suomen paras kuulantyöntäjä ja Akilles (1905–1943) kymmenottelun maailmanennätysmies ja olympiakisojen 1928 ja 1932 hopeamitalisti. Yrjö Järvinen kuului samaan veljessarjaan ja hän voitti pronssia keihäänheitossa Kalevan Kisoissa vuonna 1924.
Järvinen voitti Los Angelesissa 1932 olympiakultaa. Berliinin olympialaisissa 1936 Järvinen sijoittui viidenneksi.
Järvinen voitti Euroopan mestaruuden vuosina 1934 ja 1938.
Järvinen paransi keihäänheiton maailmanennätystä peräti kymmenen kertaa peräkkäin, ja paras tulos oli 77,23 metriä. Hän ylitti 70 metrin rajan ensimmäisenä suomalaisena keihäänheittäjänä ja toisena koko maailmassa.
Suomenmestaruuksia Järvinen voitti kahdeksan. Suomea hän edusti maaotteluissa 15 kertaa.
Seuratasolla Järvinen, joka tunnettiin lempinimellä ”Maailman Matti”, edusti Tampereen Pyrintöä, Viipurin Urheilijoita, Kerkkoon Nuorisoseuran Urheilijoita, Helsingin Kisa-Veikkoja ja Keravan Urheilijoita.
Jatkosodan aikana jo uransa lopetettuaan Matti Järvinen oli mukana Urho Kekkosen johtamassa ryhmässä, joka osallistui elokuussa 1942 Berliinin olympiastadionilla järjestettyihin kansainvälisiin akselivaltojen edustajien yleisurheilukilpailuihin.
Urheilu-uransa jälkeen Järvinen toimi Otaniemen Urheilusäätiön toiminnanjohtajana ja sai talousneuvoksen arvonimen.
Porin stadionin pääsisäänkäynnin edustalla on kuvanveistäjä Kalervo Kallion suunnittelema Matti Järvisen patsas, joka paljastettiin vuonna 1966. Se kuvaa hänen kultamitaliheittoaan Los Angelesin olympialaisissa.
Aiheesta muualla.
Matti Järvisen Helsingin Sanomissa 15.6. - 3.9.1934 ilmestynyt 22-osainen artikkelisarja "Tieni keihäänheiton maailmanmestaruuteen"
Aşgabat

Aşgabat on Turkmenistanin pääkaupunki. Sen väkiluku vuonna 2010 oli noin 947 000. Kaupungin väestö on pääasiassa sunnimuslimeja.
Maantiede ja ilmasto.
Aşgabat on rakennettu keitaalle Karakumin autiomaan ja Kopet Dagin vuoristoalueen välissä. Se sijaitsee noin 30 kilometriä Iranin rajalta.
Aşgabatissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan keskileveysasteiden aroilmasto. Kesäisin on kuumaa ja erittäin kuivaa, talvisin on viileää ja hieman sateisempaa. Vuoden keskilämpötila on noin 16 °C ja vuosittainen keskimääräinen sademäärä 230 millimetriä. Lämpimin kuukausi on heinäkuu, jolloin vuorokauden ylin keskilämpötila on noin 38 °C. Viilein kuukausi on tammikuu, jolloin alin keskilämpötila on noin −2 °C. Sateisin kuukausi on huhtikuu, jolloin sataa keskimäärin noin 44 millimetriä. Elokuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on noin 1 millimetri.
Historia.
Aşgabat on suhteellisen nuori kaupunki. Kaupunki perustettiin venäläiseksi varuskunnaksi 1881. Samanniminen kylä on perustettu paikalle vuonna 1818. Sen sijainti karavaanireitin ja rautatien risteyskohdassa oli otollinen, ja kaupunki kasvoi nopeasti.
Neuvostoliiton vallan aikana Aşgabat oli Turkmenistanin neuvostotasavallan pääkaupunki. Vuosina 1917–1927 sen nimi oli "Poltoratsk" paikallisen kapinallisen mukaan. 
Kaupunkia ravisutti 6. lokakuuta 1948 voimakkuudeltaan arviolta 7,3 momenttimagnitudin maanjäristys. Maanjäristys surmasi arviolta 110 000 ihmistä, neuvostovallan aikana uhriluku oli salaisuus. 
Karakumin kanava ulottui kaupunkiin 1962 ja ratkaisi juomaveden puutteen.
Turkmenistanin itsenäistyminen 1991 vaikutti suuresti kaupunkikuvaan. Keskustaan rakennettiin Presidentin palatsi ja Parlamenttitalo, joiden julkivisut ovat valkeaa marmoria ja katolla kiiltää kullattu kupoli.
Talous ja liikenne.
Aşgabatin tärkeimmät teollisuudenhaarat ovat metalli- ja tekstiiliteollisuus, lähinnä puuvillan jalostus. Sillä on merkittävä asema Keski-Aasian rautatieverkostossa, joka kulkee Kaspianmereltä Venäjälle ja yhtyy Siperian rataan, joka johtaa Moskovaan.
Aşgabatin lentoasema uusittiin 2016. Se sijaitsee noin 10 km keskustasta koilliseen.
Nähtävyydet.
Aşgabatin nähtävyyksiä ovat muun muassa kaupungin liikenneympyrässä sijaitseva korkea lämpömittari ja Ruhnama-kirjasta tehty monumentti.
Tero Nykänen

Tero Markus Nykänen (s. 10. marraskuuta 1981) on suomalainen kamppailu-urheilija ja valmentaja. Hän on toiminut kasvattajaseurassaan Järvenpään Taekwondo Hwang ry:ssä valmentajana vuodesta 1997 ja vastannut seuran toiminnasta toiminnanjohtajana vuodesta 2003. Nykänen on kilpaillut vuosina 1996–2001 kansallisella tasolla taekwondossa, potkunyrkkeilyssä, nyrkkeilyssä, Sin Moo Hapkidossa sekä Hoi Jeon Moo Soolissa. Hän lopetti kilpailemisen vuonna 2001 kokonaan ja siirtyi valmentajaksi.
Kilpailutuloksia.
Nykyään Tero Nykänen toimii omavalmentajana eli Personal Trainerina pääkaupunkiseudun alueella.
Hyhky

Hyhky on Tampereen luoteisosassa sijaitseva kaupunginosa. Se rajoittuu pohjoisessa Hiedanrantaan, idässä Ala-Pispalaan, etelässä Kaarilaan ja lännessä Epilään.
Alun perin Pirkkalan pitäjään kuulunut Hyhkyn kylä mainitaan asiakirjoissa jo vuonna 1433. Ensimmäinen maininta Pispalasta on vasta vuodelta 1492, jolloin suoritettiin Mikko Pispalan ja Niilo Huovarin tilusten rajan tarkistus. Itse asiassa Pispala on saanut nimensä Hyhkyssä olleen Pispan tilan mukaan. Keskiajalla Hyhky oli usein käräjäpaikkana, ja ainakin vuosina 1507, 1509 ja 1514 siellä pidettiin laamanninkäräjät. Vuoden 1540 maakirjan mukaan Hyhkyssä oli seitsemän tilaa. Hyhky-nimen alkuperää ei tunneta, mutta samaa juurta ovat mahdollisesti Pälkäneellä esiintyvä "Hykky" sekä Tyrväällä esiintyvä "Hykkö".
Hyhky siirrettiin silloisesta Pohjois-Pirkkalasta Tampereen kaupunkiin vuoden 1937 alussa. Hyhkyn, Kaarilan ja Epilän kaupunginosien yhteinen asemakaava vahvistettiin vuonna 1953.
Hyhkyn vanhin rakennus on tiettävästi vanha käräjätalo, jossa toimii nykyisin Hennerin leikkipuisto. Henneri on vanha Hyhkyn kylän talo ja nimen pohjana on todennäköisesti henkilönnimi Henrik. Hyhkyssä on myös ala-aste.
Hyhkyssä sijaitsee Kokemäenjoessa tapahtunutta tukkien uittoa varten 1930-luvulla rakennettu Pispalan uittotunneli. Tunnelia edelsivät ylempänä harjulla sijainneet kaksi rullarataa (”punainen” ja ”harmaa” tukkitie). Vanhan uittotunnelin viereen rakennettu uusi uittotunneli valmistui vuonna 1968, mutta se jäi heti tarpeettomaksi Kokemäenjoen uiton loppuessa samana vuonna. Kesäkuussa vuonna 2013 uittotunneli avattiin veneilyn, jalankulun ja pyöräilyn käyttöön yhdystieksi Näsijärven ja Pyhäjärven välillä.
Itä-Euroopan tasanko

Itä-Euroopan tasanko (myös Itä-Euroopan alanko, Venäjällä käytetään myös nimitystä "Venäjän tasanko", ) on laaja tasankoalue ja joukko laakeita jokien valuma-alueita Itä-Euroopassa.
Sen alueesta esiintyy useita vaihtoehtoisia määritelmiä. Tasangon pinta-alaksi voidaan ilmoittaa esimerkiksi lähes 4 000 000 neliökilometriä. Tasangon keskikorkeus on noin 170 metriä. Tasangon alavin paikka on 28 metriä merenpinnan alapuolella Kaspianmeren rannikolla ja joidenkin näkemysten mukaan korkein huippu on Kuolan niemimaan Hiipinätuntureilla, joka on 1 191 metriä merenpinnan yläpuolella. Toisaalta esimerkiksi Suomessa Kuolan niemimaa tuntureineen lasketaan kuuluvaksi Fennoskandiaan. 
Tasanko voidaan jakaa useisiin pienempiin alueisiin, kuten Valdain ylänkö, Volgan ylänkö ja Keski-Venäjän ylänkö sekä Dneprin, Mustanmeren ja Kaspianmeren alankoihin.
Itä-Euroopan tasangon ulottuvuus on venäläistulkinnan mukaan 2 750 kilometriä etelästä pohjoiseen ja 3 000 kilometriä lännestä itään. Se rajoittuu uloittuu pohjoisen Vienan- ja Barentsinmereltä, etelän Mustaanmereen, Krimin niemimaan vuoristoon, Asovanmereen, Kaukasusvuoristoon ja Kaspianmereen. Lännessä tasankoa rajaavat Keski-Euroopan vuoret Karpaatit, Sudeetit ja Harz sekä ja Fennoskandian Skandit. Idässä rajan muodostavat Uralvuoristo ja Mugodžarin harjanteet ().
Tämän venäläisen rajauksen mukaan Itä-Euroopan tasankoon kuuluu kokonaan tai osittain Euroopan puoleinen Venäjä, Kazakstan, Ukraina, Moldova, Valko-Venäjä, Baltian maat, Puola, Saksa ja Suomi.
Pressopannu

Pressopannu on ranskalaisperäinen kahvin ja joskus teen valmistukseen käytettävä pannu. Pressopannu on toimintaperiaatteeltaan yksinkertainen ja tuottaa vahvemman kahvin kuin kahvinkeittimet.
Pressopannu koostuu kapeasta, yleensä lasisesta tai muovisesta lieriöstä, jossa on kansi ja mäntä, joka mahtuu tiiviisti lieriöön. Männässä on metalli- tai nylonverkosta muodostuva suodatin. Yksi pressopannun eduista muihin kahvinvalmistusmenetelmiin on helppo kuljetettavuus. Pieni pressopannu kulkee kätevästi mukana vaikka rinkassa vaellusreissulla. 
Koska kahvijauhe on suorassa kosketuksissa veden kanssa, pressopannulla keitettyyn kahviin liukenee pannukahvin tavoin enemmän makuaineita ja eteerisiä öljyjä kuin suodatinmenetelmällä, jossa nämä aineet jäävät suodatinpussiin. Pressopannulla tehty kahvi on tummempaa, sakeampaa ja sakkaisempaa kuin suodatettu kahvi. Koska käytetty kahvijauhe jää kahvinvalmistusveteen, tulisi pressokahvi tarjoilla välittömästi valmistuksen jälkeen, jotta kahvista ei tule kitkerää.
Pressopannussa käytettävän kahvijauheen tulee olla tasaisen karkeaa. Suomessa pannukahvina myytävä kahvi soveltuu siihen erinomaisesti.
Pressopannua on käytetty myös irtoteen hauduttamiseen, etenkin ravintoloissa, kun on säästetty teekannujen hankkimiskustannuksissa. Samoin kuin kahvin kohdalla, teetä ajatellen on huomionarvoista, että hautuminen jatkuu senkin jälkeen kun mäntä on laskettu alas. Tämän vuoksi pressopannu saattaa kitkeröittää tietyt teet ja se soveltuu käyttöön lähinnä samalla tavoin kuin silloin, kun teelehdet saavat hautua teekannussa vapaasti. Toinen huomionarvoinen seikka on, että teen haudutuksen loppuvaiheessa on usein vältettävä teen sekoittamista, etteivät voimakkaan makuiset polyfenolit peitä tiettyjen hienojen teelaatujen aromeja, mikä väistämättä tapahtuu pressokannun männän liikkeestä.
Aiheesta muualla.
Apraksin Dvor

Apraksin Dvor () on Venäjällä, Pietarissa sijaitseva kauppakeskus. Paikalla on ollut kauppatoimintaa 1700-luvun keskivaiheilta asti. Nimensä keskus on saanut Fjodor Apraksinilta, joka omisti paikan. 1783 alueen puutalot paloivat, ja uusi tavaratalo rakennettiin 1863. Vuonna 1913 siellä oli yli 500 kauppaa.
Tulipalo 2005.
3. elokuuta kauppakeskuksessa syttyi tulipalo, joka levisi yli tuhannen neliömetrin alueelle. Ainakin 17 palokuntaa oli sammuttamassa paloa. Tiedettävästi kukaan ei loukkaantunut palossa. Palo oli saanut alkunsa ilmeisesti sähköviasta tai se oli tahallaan sytytetty.
I Want to Hold Your Hand

I Want to Hold Your Hand on The Beatlesin singlenä julkaistu kappale vuodelta 1963 ja yhtyeen ensimmäinen listaykkönen Yhdysvalloissa. Sen kirjoittivat John Lennon ja Paul McCartney. Single oli listaykkösenä myös Isossa-Britanniassa, jossa sitä oli tilattu miljoona kappaletta jo ennen julkaisupäiväänsä.
”I Want to Hold Your Hand” oli ensimmäinen Beatles-julkaisu, joka oli äänitetty neliraitalaitteistolla. Laulusta tehtiin myös saksankielinen versio ”Komm, Gib Mir Deine Hand”. The Beatles esitti kappaleen myös vieraillessaan yhdysvaltalaisessa "Ed Sullivan Show’ssa".
Lauluun liittyy juttu, jonka mukaan Bob Dylan olisi kappaleen kuullessaan kuullut yhtyeen jäsenten laulavan ”"I can’t hide"” sanojen sijasta ”"I get high"”, joka olisi viitannut täten marijuanan käyttöön. Hänen sanotaan ihmetelleen yhtyeen rohkeutta.