Atos Wirtanen

Atos Kasimir Wirtanen (27. tammikuuta 1906 Saltvik – 10. maaliskuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, kirjailija ja poliitikko, joka toimi SDP:n ja SKDL:n kansanedustajana vuosina 1936–1954. Wirtanen oli aikakautensa johtavia suomalaisia vasemmistointellektuelleja. Hänet tunnettiin filosofina, vapaa-ajattelijana ja demokraattisena sosialistina. Wirtanen oli myös yksi merkittävimmistä työväenliikkeen yhteinäisyyden puolestapuhujista, joka kannatti avoimesti sosialidemokraattien ja kommunistien yhteistyötä. Jatkosodan aikana hän kuului niin sanottuun rauhanoppositioon. Sosialidemokraatteja edustanut Wirtanen siirtyi sodan jälkeen SKDL:n riveihin, mutta jätti 1950-luvulla myös kansandemokraattisen liikkeen. 
Elämä ja ura.
Atos Wirtanen varttui Saltvikin Långbergsödan kylässä suomenkielisessä talonpoikaisperheessä. Yhdeksänlapsisen perheen vanhemmat olivat Kemiön Helgebodassa syntynyt maanviljelijä Karl Robert Wirtanen (s. 1869) ja Maarian Hirvensalosta kotoisin ollut Eva Amanda Lundelin (s. 1874), jotka olivat muuttaneet Ahvenanmaalle vuonna 1900. Wirtanen kävi kansakoulua ainoastaan neljä vuotta, kunnes joutui isän kuoleman myötä siirtymään työelämään 13-vuotiaana. Hän oli "Åland"-lehdessä latojaoppilaana ja kirjaltajana vuosina 1919–1924 liittyen samalla työväenliikkeeseen. Sisällissodan aikana Wirtanen oli valkoisten kannattaja, mutta kuunneltuaan punaisia sympatisoineen setänsä kertomuksia vankileirien kauhuista hän kääntyi ajattelussaan vasemmalle.
Muutettuaan Helsinkiin 1925 Wirtanen toimi kirjaltajan työnsä ohella "Arbetarbladetin" avustajana nimimerkillä ”Sawyer”. Hän vaikutti suomenruotsalaisessa työväenliitossa FSA:ssa sekä Suomen Kirjatyöntekijäin Liitossa. Vuonna 1936 Wirtanen palkattiin vakinaiseksi toimittajaksi ja valittiin eduskuntaan SDP:n listoilta. Vuonna 1940 Wirtanen nimitettiin lehden päätoimittajaksi, mutta hänet erotettiin jo vuoden kuluttua SDP:n johdon kanssa syntyneiden erimielisyyksien seurauksena. Wirtanen oli Väinö Tannerin ihailija, joka vielä talvisodan jälkeen oli kovasanaisesti tuominnut puolueesta erotetut niin sanotut kuutoset. Tinkimättömänä kansallissosialismin vastustajana hän muutti suhtautumistaan, kun Tanner jatkosodan sytyttyä uskoi Natsi-Saksan voittoon. Wirtasesta tuli puoluejohdon kärkäs arvostelija ja yksi aktiivisimmista rauhanopposition jäsenistä. Hän muun muassa julkaisi "Selvät sanat" -nimistä sodanvastaista lehteä ja oli juutalaispakolaisten avustamiseksi perustetun kansalaiskomitean näkyvimpiä hahmoja.
Sodan jälkeen Wirtanen kuului K.-A. Fagerholmin johtamaan SDP:n sisäiseen oppositioon, mutta tämän palattua ruotuun, Wirtanen ja Sylvi-Kyllikki Kilpi siirtyivät SKDL:n eduskuntaryhmään vuonna 1947. Kaksikon loikkaus teki kansandemokraateista eduskunnan suurimman puolueen. Asevelisosialistien kanssa syntyneen riidan seurauksena Wirtanen jätti myös FSA:n ja katkaisi näin lopullisesti suhteensa sosialidemokraatteihin. Wirtanen liittyi SKDL:n sisällä toimineen Sosialistisen yhtenäisyyspuolueen jäseneksi ja vuoden kuluttua hänet valittiin myös sen puheenjohtajaksi. 
Keväällä 1947 Wirtanen oli perustamassa uutta sanomalehteä "Ny Tidiä", josta tuli SKDL:n ruotsinkielinen äänenkannattaja. Eduskuntatyönsä ohessa Wirtanen oli lehden päätoimittajana vuosina 1947–1953. Hänen johdollaan siitä kehittyi arvostettu kulttuurilehti, jonka avustajiin lukeutui useita merkittäviä suomenruotsalaisia kirjailijoita. 1950-luvun alussa Wirtanen ajautui riitoihin SKDL:n kommunistien kanssa, kun "Vapaan Sanan" päätoimittaja Raoul Palmgren irtisanottiin. Lopullinen ero tuli vuonna 1955 Wirtasen vaadittua sosialisteille itsenäisempää asemaa puolueen sisällä. Samalla ovenavauksella myös hänen johtamansa SYP jätti kansandemokraattisen liikkeen. 
Wirtasen pudottua eduskunnasta 1954 hän työskenteli vapaana kirjailijana ja lehtimiehenä. Wirtanen oli lyhyen aikaa muun muassa TPSL:n julkaiseman "Päivän Sanomien" toimittajana. SYP:n puheenjohtajana hän jatkoi vuoteen 1959 saakka puolueen kannatuksen hiipuessa olemattomiin. Presidentin valitsijamiehenä Wirtanen oli 1937, 1940, 1943 ja 1950. Vuonna 1973 hänelle myönnettiin Helsingin yliopiston kunniatohtorin arvo.
Tuotanto.
Itseoppineen Wirtasen merkittävimmät vaikuttajat olivat Charles Darwinin ja Friedrich Nietzschen kaltaiset ajattelijat. Wirtasen muistelmien mukaan pitkäaikaisella ystävällä ja työtoverilla Ragni Karlssonilla oli merkittävä vaikutus hänen filosofisen ajattelunsa kehityksessä. Wirtanen oli erityisen kiinnostunut Nietzschestä, josta hän laati pienimuotoisen tutkielman. Wirtanen suunnitteli teoksensa julkaisemista myös saksaksi ja saikin käsikirjoituksestaan myönteisen arvion Thomas Mannilta. Nietzschen lisäksi hän julkaisi vastaavat tutkielmat August Strindbergstä ja V. I. Leninistä. Presidentti Urho Kekkosen kerrotaan arvostaneen Wirtasen näkemyksiä Leninistä ja käyttäneen niitä puheissaan. 
Yhteiskunnallisten ja poliittisten teosten ohella Wirtasen tuotanto käsittää runoja, kaunokirjallisuutta ja filosofisia aforismikokoelmia. Hänen omat muistelmansa ilmestyivät vuosina 1964 ja 1972. Wirtasen julkaisemattomaksi jäänut pääteos oli "Naturen kontra historien", jota hän valmisteli ennen kuolemaansa yli kymmenen vuoden ajan. Esseekokoelma oli tarkoitettu jatkoksi 1959 ilmestyneelle teokselle "Tekniken, människan, kulturen". Osa käsikirjoitukseen sisältyneistä esseistä julkaistiin vuonna 1984 Claes Anderssonin toimittamana nimellä "Och så vidare?". Vuonna 2012 ilmestyi Christina Anderssonin ja Claes Anderssonin toimittama antologia "Atos, en vänbok", jossa Wirtasen ystävät muistelevat häntä. Teokseen ovat Anderssonien ohella kirjoittaneet muun muassa Bengt Ahlfors, Elisabet Hermodsson, Claes Hylinger, Per Olov Jansson, Yrsa Stenius ja Birgitta Ulfsson. Lisäksi Svante Lundgren käsittelee artikkelissaan Wirtasen toimintaa juutalaispakolaisten avustamiseksi. Sotavuosien tapahtumista Wirtanen kertoo myös Yleisradion draamadokumentissa "Sodan ja rauhan miehet" (1978).
Yksityiselämä.
Wirtasen ensimmäinen puoliso oli kirjailija Maj-Lis von Wachenfeldt, jonka kanssa hän oli avioliitossa 1942–1943. Vuonna 1954 Wirtanen avioitui tanssitaiteilija Irja Hagforsin kanssa. Wirtanen oli vapaaehtoisesti lapseton. 1940-luvulla Wirtanen oli pitkään Tove Janssonin rakastettu ja avopuoliso. Kyseessä oli Janssonin elämän vakavin miessuhde. Hänen mukaansa pari seurusteli seitsemän vuoden ajan suunnitellen avioliittoa ja jopa perheen perustamista, mutta aikeet kariutuivat Wirtasen päättämättömyyteen.
Muuta.
Wirtanen on Lars Janssonin ohella Tove Janssonin luoman Nuuskamuikkusen esikuva ja hahmon vihreä hattu on lainattu häneltä. Wirtasen ideasta Jansson ryhtyi piirtämään "Muumipeikko"-sarjakuvia, joista ensimmäiset julkaistiin "Ny Tidissä" lokakuussa 1947. Janssonin piirtämän Nuuskamuikkusen on myös sanottu muistuttavan ulkonäöltään Wirtasta. Lisäksi Wirtanen oli esikuvana Viking Sundin hahmolle Jörn Donnerin romaanissa "Isä ja poika" (1985).