tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Frédéric Mistral

Frédéric Mistral (8. syyskuuta 1830 Maillane, Bouches-du-Rhône – 25. maaliskuuta 1914 Maillane, Bouches-du-Rhône) oli ranskalainen runoilija, jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto 1904 yhdessä José Echegaray y Eizaguirren kanssa hänen saavutuksistaan kirjallisuuden ja kielitieteen alalla. 
Mistral alkoi jo kouluikäisenä kirjoittaa runoja äidinkielellään, paikallisella provensaalin kielellä. Hänen haaveensa oli tulla runoilijaksi, mutta isä painosti hänet opiskelemaan, ja poika valmistui oikeustieteestä Aix-en-Provencen yliopistosta vuonna 1851 ja omistautui sen jälkeen kirjalliselle uralle.
Perimänsä varallisuuden turvin Mistral saattoi omistaa elämänsä provencelaisen perinteen ja oksitaanin kielen edistämiseen ja säilyttämiseen. Hänen kirjallinen tuotantonsa koostuu kertovista runoelmista. Saamansa Nobel-palkinnon rahoilla Mistral perusti Arlesiin Provencen kansatieteellisen museon. Hän oli Provencen kulttuuriperintöä vaalivan Félibrige-liikkeen perustajia. Hän julkaisi provensaalin sanakirjan.
Provence

Provence () on Kaakkois-Ranskassa Välimeren rannalla sijaitseva Rooman entinen provinssi ja osa Ranskan nykyistä Provence-Alpit-Rivieraa. Siihen kuuluvat departementit Var, Vaucluse ja Bouches-du-Rhône sekä osia Alpes-de-Haute-Provencesta ja Alpes-Maritimesista.
Provence tunnetaan yrttejä ja vihanneksia suosivasta keittiöstään ja tuoksujen, etenkin laventelin tuottajana. Paikallinen kieli, romaanisen oksitaanin murre provensaali, on italian ja ranskan väliltä. Provencen symboli on heraldinen lilja.
Latium (historiallinen alue)

Latium oli latinalaisten heimojen asuttama maakunta Keski-Italiassa. Se vastaa pääosin nyky-Italian Latiumin aluetta. Aluksi nimi viittasi vain Albanolaisvuorten ympäristöön, mutta laajeni myöhemmin tarkoittamaan ensin koko tasankoa Tiberjoelta vuorille ("Latium vetus") ja lopulta aina Campanian rajalle Lirisjoelle saakka ("Latium adiectum").
Augustuksen jaettua Italian 11 alueeseen noin vuonna 7 eaa. Latiumin maakunta tuli osaksi Regio I Latium et Campanian aluetta. Myöhemmin noin vuodesta 293 jaa. se oli osa Campanian provinssia. Nyky-Italian Latiumin alue ("Lazio") käsittää historiallisen Latiumin lisäksi osia Tiberin pohjoispuolella olleesta Etruriasta.
Etruskin kieli

Etruskin kieli on kuollut kieli, jota puhuivat ja kirjoittivat Etrurian alueella Pohjois-Italiassa ensimmäisellä vuosituhannella ennen ajanlaskun alkua asuneet etruskit. Latina syrjäytti etruskin täydellisesti Rooman valtakunnan levittäydyttyä Pohjois-Italiaan. Viimeinen henkilö, jonka tiedetään osanneen lukea etruskin kieltä, oli Rooman keisari Claudius (10 eaa. – 54 jaa).
Nykyaikaan etruskin kielestä on säilynyt toistakymmentätuhatta kreikkalaisen aakkoston italialaisella variaatiolla kirjoitettua piirtokirjoitusta, joita pystytään lukemaan mutta ei osata tulkita muutamia luku- ynnä muita perussanoja lukuun ottamatta.
Etruski on isolaattikieli, jolla ei tiedetä olevan mitään tunnettuja sukulaiskieliä. Lemnoksen saarelta on kuitenkin löydetty kirjoitusta, joka muistuttaa suuresti etruskia. Kyseinen teksti on sotilaan hautakirjoitus, joka on kirjoitettu vanhahtavalla etruskin kielimuodolla. Myös muinaisessa Raetiassa puhuttu reetin kieli saattoi olla sukua etruskille.
Säilyneet tekstit.
Kirjoitustaito tuli etruskien keskuuteen viimeistään 700-luvulla eaa. ja se otettiin nopeasti käyttöön etruskin kielen kirjoittamiseen. Varhaisimmat säilyneet etruskinkieliset piirtokirjoitukset ovat 600-luvulla valmistetuissa keramiikka-astioissa. Tutkimuksen ongelma on, että säilyneet tekstit ovat lyhyitä ja kaavamaisia, jolloin kielen rakenne jää tuntemattomaksi. Yhtään kirjettä, arkistotekstiä tai sanakirjaa ei ole säilynyt. Vain kymmenkunta piirtokirjoitusta sisältää enemmän kuin 30–40 sanaa. Pisin teksti on uhrikalenteri "Liber linteus", jota nykyään säilytetään Zagrebissa. Se sisältää yli 1300 sanaa, mutta valtaosa niistä on nimiä. Muutkin pitkät tekstit ovat usein kalentereita, mutta joukossa on myös metallitauluihin kaiverrettu muistokirjoitus ja temppelin pyhä teksti. Tärkein etruskin tekstikokoelma on saksalaisen Helmut Rixin kokoama "Etruskische Texte".
Etruskista on säilynyt merkkejä nykyisessä paikannimistössä sekä muihin kieliin lainautuneina sanoina. Esimerkiksi Parman kaupungin nimi on etruskiperäinen. Etruskista on tullut latinan kautta suomeenkin joitain lainasanoja, esimerkiksi "persoona", joka tarkoitti alun perin näytelmissä käytettyä naamiota, myöhemmin naamiota ylipäänsä ja lopulta henkilöä.
Fonologia ja aakkoset.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Aakkoset.
Etruskit omaksuivat aakkostonsa Euboiasta noin 700 eaa. tulleiden kreikkalaisten siirtolaisten käyttämästä länsikreikkalaisesta aakkostosta pienin muutoksin. Etruskit kirjoittivat oikealta vasemmalle. Etruskissa ei ollut soinnillisia klusiileja (b, d, g) ja k-äänteen kirjoittaminen riippui seuraavasta äänteestä, mikä käytäntö on jonkin verran siirtynyt latinan kirjoittamiseen.
Allaolevan taulukon sarakkeet vasemmalta oikealle: Euboian kreikka, kolme etruskimuunnelmaa, latinan vastineet ja äänneasut:
Koko (gorilla)

Koko (4. heinäkuuta 1971 San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat – 19. kesäkuuta 2018 Woodside, Kalifornia, Yhdysvallat.) oli ihmisen kulttuuriin akkulturoitunut naaraspuolinen gorilla, jolle Stanfordin yliopiston tutkija Francine Patterson opetti yli tuhat amerikkalaisen viittomakielen viittomaa. 
Kokon opettaminen aloitettiin sen ollessa vuoden ikäinen. Pattersonin mukaan sen viittomavarasto käsitti yli tuhat viittomaa. Sen väitetään ymmärtäneen yli kaksituhatta englannin kielen sanaa.
Kokosta on tehty useita elokuvia, muun muassa "Koko – A Talking Gorilla" vuonna 1977. Koko kävi 27. huhtikuuta 1998 chat-keskustelua internetissä. Elokuussa 2004 Kokolla oli hammassärkyä. Sen kerrotaan osanneen ilmaista kivun voimakkuutta asteikolla 1–10. Lisäksi on väitetty, että Kokon älykkyysosamäärä olisi 75–90, mikä tarkoittaisi korkeampaa älykkyyttä kuin lievästi kehitysvammaiseksi luokiteltavalla ihmisellä. Markku Javanainen kuitenkin arvioi Tieteessä Tapahtuu -lehdessä, että väite perustuu virheelliseen tulkintaan, koska Kokolle tehtiin älykkyystesti lasten asteikolla. Aikuisten asteikolle käännettynä Kokon älykkyys olisi testien mukaan korkeintaan 29 pistettä, mikä Suomessa käytössä olevassa kansainvälisessä tautiluokituksessa merkitsisi ”vaikeaa älyllistä kehitysvammaisuutta”.
Hannu Karttunen

Hannu Karttunen (s. 23. elokuuta 1952 Liperi) on suomalainen tähtitieteilijä ja tietokirjailija. Karttunen on Turun yliopiston dosentti ja työskentelee Tuorlan observatoriossa. Karttunen on tehnyt useita tähtitiedettä käsitteleviä julkaisuja, tähtitieteen oppikirjoja ja opetusaineistoja sekä kirjoittanut artikkeleita kokoomateoksiin ja tietosanakirjoihin. Hän on myös tuottanut radiolle esitelmäsarjan tähtitieteestä. Vuonna 1998 hän sai Tieto-Finlandia-palkinnon kirjastaan "Vanhin tiede – Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin" ja vuonna 2007 Suomen tietokirjailijat ry:n Tietopöllö-palkinnon lapsille ja nuorille kirjoittamistaan kirjoista. Hän on aktiivinen Skepsis ry:n ja Ursan jäsen. Ursa nimitti Karttusen 2006 kunniajäsenekseen. 
Karttunen ja Iiro Seppänen ovat kumpikin luvanneet maksaa 2 500 euroa Skepsis ry:n 10 000 euron palkinnosta sille suomalaiselle, joka ensimmäisenä tuottaa valvotuissa olosuhteissa paranormaalin ilmiön.
Pikkuplaneetta 3758 Karttunen on nimetty Hannu Karttusen mukaan.
Natsagiin Bagabandi

Natsagiin Bagabandi (, s. 22. huhtikuuta 1950) oli Mongolian presidenttinä 1997–2005. Hän voitti vaalit vuonna 1997 ja tuli uudelleen valituksi vuonna 2001. 
Bagabandi edustaa Mongolian Kansan vallankumouspuoluetta (MPRP) joka oli maan ainoa sallittu puolue neuvostovallan aikana. Puolue on muuttanut linjaansa kommunistiaikojen jälkeen, ja kannattaa nykyisin talousuudistuksia ja yksityistämistä.
Bagabandi on buddhalainen. Hän opiskeli Neuvostoliitossa.
Hänen seuraajansa Nambaryn Enhbajar on saman puolueen jäsen.
Nambaryn Enhbajar

Nambaryn Enhbajar (, s. 1. kesäkuuta 1958, Ulaanbaatar) on mongolialainen poliitikko, maan presidentti vuosina 2005–2009. Tätä ennen hän oli Mongolian pääministeri 2000–2004 ja parlamentin puhemies 2004–2005.
Enhbajar valmistui Moskovan kirjallisuusinstituutista vuonna 1980 ja opiskeli myös Leedsin yliopistossa Englannissa. Hän työskenteli Mongolian kirjailijoiden liitossa vuosina 1980–1990 kääntäjä-toimittajana, pääsihteerinä ja varapuheenjohtajana. Hän käänsi klassista mongolialaista kirjallisuutta sekä monia länsimaisten kirjailijoiden teoksia (muun muassa Charles Dickensia).
Enhbajar valittiin Mongolian parlamenttiin vuonna 1992 ja hän toimi kulttuuriministerinä 1992–1996. Vuonna 1997 hänestä tuli oppositiossa olleen Mongolian kansan vallankumouspuolueen (MPRP) (johon hän liittyi 1985) johtaja. Hän johti puolueensa voittoon vuoden 2000 vaaleissa. 26. heinäkuuta 2000 hänet valittiin yksimielisesti pääministeriksi. Enhbajarin puolue menetti vuoden 2004 vaaleissa lähes puolet paikoistaan ja elokuussa 2004 hän jätti pääministerin tehtävänsä ja siirtyi parlamentin puheenjohtajaksi. 
Presidentinvaaleissa 22. toukokuuta 2005 Enhbajar valittiin seuraamaan Natsagiyn Bagabandia Mongolian presidenttinä. Hän sai 53,4 prosenttia äänistä tullen valituksi jo vaalien ensimmäisellä kierroksella. Hän päävastustajansa Mongolian demokraattisen puolueen Mendsaihan Enhsaihan sai 20 prosenttia äänistä.
Vuoden 2008 parlamenttivaalien jälkeen, joissa MPRP julistautui voittajaksi, opposition kannattajat protestoivat vaalin tulosta ja syyttivät vaalivilppiä. Seuranneissa mellakoissa poliisi ampui neljä ja yksi tukehtui palamaan sytytetyssä MPRP:n päämajassa savuun. Myöhemmin oppositio arvosteli Enhbajaria poliisin väkivallasta ja hätätilan asettamisesta.
Hän hävisi vuoden 2009 presidentinvaalit Demokraattisen puolueen Tsahiagiin Elbegdorjille.
Enhbajaria on pidetty puolueensa, jonka juuret ovat yksipuoluejärjestelmäisessä Mongoliassa, uudistajana ja modernisoijana.
Vuonna 2012 Enhbajar tuomittiin neljäksi vuodeksi vankilaan korruptiosta.
254/45 D

254/45 D (254 millimetrin 45 kaliiperin merikanuuna mallia Durlacher) ja Durlacher-tykki ovat suomalaisia nimiä Obuhovin terästehtaan valmistamalle kaliiperiltaan 254 millimetrin rannikkotykille Durlacher-lavetilla. Tykin putken pituus oli 45 kaliiperia. Tykki kehitettiin 1890-luvulla ja lavetin suunnittelu viimeisteltiin 1905. Alkuperäisellä lavetilla tykkiä kutsuttiin A. F. Brinkin kanuunaksi vm. 1895.
254/45 D:n putken pituus oli 11 420 millimetriä. Alkuperäinen suurin korotus oli vain 15 astetta, mutta lopullisella Durlacher-lavetilla 30 astetta. 1900-luvun alun ampumatarvikkeilla 15 asteen korotuksella tykin kantama oli noin 11 kilometriä, 30 asteen korotuksella noin 18 kilometriä ja toisen maailmansodan aikaisilla ampumatarvikkeilla 27,5 kilometriä. Teoreettinen tulinopeus oli 2 laukausta minuutissa ja käytännön tulinopeus 1 laukaus minuutissa. Tykin miehistö oli 4 aliupseeria ja 20 miestä.
Tykin historia.
254 millimetrin 45 kaliiperin laivakanuuna hyväksyttiin Venäjän keisarillisen laivaston varustukseen 1892. Sitä alettiin pian sopeuttaa myös rannikkotykistön käyttöön. Se ei kuitenkaan sellaisenaan sopinut tehtävään vaan se piti suunnitella lähes uusiksi. Tämän tykin nimeksi tuli A. F. Brinkin kanuuna vm. 1895. Ensimmäiset rannikkotykit toimitettiin Venäjän maavoimille 1899. Tykki taisteli ensimmäisen kerran Port Arthurin taistelussa 1904. 
A. F. Brinkin kanuunassa vm. 1895 oli melko hyvät ballistiset ominaisuudet, mutta sen alkuperäinen suurin korotus, 15 astetta, rajoitti sen kantamaa. Kenraali Robert Augustovitš Durlacher suunnitteli lavetin, jolla tykin korotus saatiin 20 asteeseen. Tämän lavetin valmistamiseen siirryttiin 1900-vuosikymmenen alussa. Hän suunnitteli 1905 lavettiin muutoksen, jolla suurin korotus saatiin 30 asteeseen. Tämän tykin nimeksi tuli Suomessa 254/45 D.
254/45 D oli käsikäyttöinen ja siksi kokonsa vuoksi hyvin hidas suunnata. Lavettiin suunniteltiin sähkömoottori 1910-luvulla, mutta sitä ei tiettävästi otettu käyttöön. Puna-armeija luopui suurimmasta osasta kyseisistä vanhentuneina pidetyistä tykeistä 1920-luvulla. Ne eivät muutenkaan olleet kovin pidettyjä.
Suomen itsenäistyttyä maahan jäi kymmeniä 254/45 D -tykkejä. Venäläiset tuhosivat poistuessaan useita niistä, mutta 28 oli kunnossa 1920-luvulla. Suomalaiset paransivat tykin kranaattia ja siten huomattavasti suurinta kantamaa. Tykistä tuli Suomen järeän rannikkotykistön pääase. Sotien jälkeen 17 tykkiä oli palveluksessa, jotka kaikki siirrettiin turvaan varikolle Moskovan välirauhan mukaisesti. Tykistä päätettiin luopua Suomessa 1962, kun 152/50 T -tykin katsottiin syrjäyttävän sen. Nykyään yksi on museotykkinä Kuivasaaressa.
Goldfrapp

Goldfrapp on brittiläinen vuonna 1999 perustettu elektronisen musiikin yhtye. Yhtye koostuu solististaan Alison Goldfrappista ja multi-instrumentalisti Will Gregorystä.
Alison Goldfrapp aloitti musiikkialalla 1990-luvulla, jolloin hän vieraili laulajana esimerkiksi Orbitalin ja Trickyn albumeilla. Todettuaan omaavansa yhtenevät musiikilliset kiinnostuksen kohteet, Gregory ja Goldfrapp perustivat duon. Nimeksi valittiin Alison Goldfrappin sukunimi.
Goldfrapp kiinnitettiin vuonna 1999 kuululle Mute Recordsille. Yhtyeen elokuvamainen ja unenomainen esikoisalbumi "Felt Mountain" (2000) sai loistavan vastaanoton erityisesti musiikkiarvostelijoilta ja oli ehdolla vuoden 2001 Mercury Music Prizen saajaksi. 
Vuonna 2003 ilmestynyt ”Black Cherry” vei Goldfrappin musiikin esikoisalbumin rauhallisesta maalailusta groovaavampaan suuntaan, ja vuonna 2005 ilmestynyt "Supernature" jatkoi samojen teemojen kehittelyä. 
Diskografia.
Singlet.
Albumilta "Felt Mountain
Albumilta Black Cherry
Albumilta Supernature
Remix albumilta We Are Glitter
Albumilta Seventh Tree
Albumilta Head First
Kokoelmalta The Singles
José Eduardo dos Santos

José Eduardo dos Santos (28. elokuuta 1942 Luanda, Portugalin Länsi-Afrikka – 8. heinäkuuta 2022 Barcelona, Espanja) oli angolalainen poliitikko, joka toimi Angolan presidenttinä vuosina 1979–2017, yhteensä 38 vuoden ajan. Hän oli myös puolueensa MPLA:n (Movimento Popular de Libertação de Angola) johtaja.
Dos Santosin vanhemmat olivat São Tomé ja Príncipestä Angolaan muuttaneita siirtolaisia. Hän opiskeli petrokemiaa 1960–1970-lukujen vaihteessa Neuvostoliitossa ja valmistui insinööriksi Bakun öljy- ja kemianinstituutista. Angolan presidentiksi dos Santos nousi 10. syyskuuta 1979 maan ensimmäisen presidentin Agostinho Neton kuoltua.
Presidenttinä dos Santos pyrki parantamaan maansa suhteita länsimaihin. Hänen seuraajakseen tuli João Lourenço vuonna 2017. Dos Santos kuoli 79-vuotiaana heinäkuussa 2022 Teknon-klinikalla Espanjan Barcelonassa, jossa hän oli hoidossa pitkäaikaisen sairauden vuoksi.
Dos Santos oli naimisissa kolmesti ja hänellä on yhteensä seitsemän lasta. Dos Santosin ensimmäinen vaimo oli venäläinen Tatiana Kukanova, jonka hän tapasi opiskeluaikoinaan. Heidän Bakussa syntynyt tyttärensä Isabel dos Santos on Afrikan rikkain nainen.
Germania superior

Germania superior (”Ylä-Germania”, ), myöhemmin Germania prima ("Germania I", ), oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Germaniassa nykyisten Ranskan, Saksan ja Sveitsin alueilla.
Maantiede.
Germania superiorin provinssi sai nimensä siitä, että se sijaitsi Reinin yläjuoksulla Germania inferioriin (”Ala-Germania”) nähden. Siihen kuuluivat suunnilleen nykyisen Ranskan Alsace ja Saksan Rheinland-Pfalz sekä osa Sveitsistä. Provinssin länsipuolella sijaitsi Gallia Belgican provinssi, luoteispuolella Germania inferiorin provinssi, itäpuolella Germania Magna eli Suur-Germania, jota roomalaiset eivät koskaan valloittaneet, ja kaakkoispuolella Raetian provinssi. Provinssin hallinnollinen keskus oli Mogontiacum (nyk. Mainz).
Kaupunkeja.
Germania superiorin roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia.
Germania superiorin alueesta tuli osa Rooman valtakuntaa Julius Caesarin valloitettua sen vuonna 58/57 eaa. Alun perin alue oli osa Gallia comatan provinssia ja sitten Gallia Belgican provinssia. Se erotettiin omaksi sotilashallintoalueeksi ("exercitus") vuonna 16 jaa. Alueen siviilihallinto kuului edelleen Gallia Belgicalle. Germania superiorin provinssi perustettiin keisari Domitianuksen aikana noin vuonna 85–90. Germania inferiorilla oli samanlainen syntyhistoria.
Roomalaisten alkuperäisenä tavoitteena oli vallata myös Reinin itäpuoli, mutta tästä luovuttiin, ja Germanian provinssit jäivät rajaseuduksi koko historiansa ajaksi. Provinssi oli olemassa muun muassa keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan. Seudun rajoissa tapahtui kuitenkin historian kuluessa paljon muutoksia.
Noin vuonna 293 provinssin nimeksi tuli "Germania prima". Samalla siitä erotettiin Maxima Sequanorumin provinssi. Jäljelle jäänyt Germania priman provinssi kuului Gallian diokeesiin. 300-luvulla se tuli osaksi Gallian prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului edelleen samoihin prefektuuriin ja diokeesiin.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Germania inferior

Germania inferior (”Ala-Germania”, ), myöhemmin Germania secunda ("Germania II", ), oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Germaniassa nykyisten Alankomaiden, Belgian, Luxemburgin ja Saksan alueilla.
Maantiede.
Germania inferiorin provinssi sai nimensä siitä, että se sijaitsi Reinin alajuoksulla Germania superioriin (”Ylä-Germania”) nähden. Se käsitti tämän lisäksi Maas-joen alueen. Provinssin lounaispuolella sijaitsi Gallia Belgican provinssi, kaakkoispuolella Germania superior ja itäpuolella Germania Magna eli Suur-Germania, jota roomalaiset eivät koskaan valloittaneet. Provinssin hallinnollinen keskus oli Colonia Agrippinensis (nyk. Köln).
Kaupunkeja.
Germania inferiorin roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia.
Germania inferiorin alueesta tuli osa Rooman valtakuntaa Julius Caesarin valloitettua sen vuonna 58/57 eaa. Alun perin alue oli osa Gallia comatan provinssia ja sitten Gallia Belgican provinssia. Se erotettiin omaksi sotilashallintoalueeksi ("exercitus") vuonna 16 jaa. Alueen siviilihallinto kuului edelleen Gallia Belgicalle. Germania inferiorin provinssi perustettiin keisari Domitianuksen aikana noin vuonna 85–90. Germania superiorilla oli samanlainen syntyhistoria.
Roomalaisten alkuperäisenä tavoitteena oli vallata myös Reinin itäpuoli, mutta tästä luovuttiin, ja Germanian provinssit jäivät rajaseuduksi koko historiansa ajaksi. Provinssi oli olemassa muun muassa keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan. Seudun rajoissa tapahtui kuitenkin historian kuluessa paljon muutoksia.
Noin vuonna 293 provinssin nimeksi tuli "Germania secunda". Tämän jälkeen se kuului Gallian diokeesiin. 300-luvulla se tuli osaksi Gallian prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului edelleen samoihin prefektuuriin ja diokeesiin.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Jääurheiluseura Haukat

Haukat on järvenpääläinen jääkiekkojoukkue. Haukat oli edustusjoukkueen ja Suomen jääkiekkoliiton virallinen edustusjoukkueen nimi. Joukkue pelasi yhteensä 12 kautta Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla ja kokeili pelata muutaman kauden myös nimellä KJT (Keski-Uudenmaan Juniorikiekkoilun Tuki), mutta se ei tuonut toivottua tulosta, joten kokeilun jälkeen palattiin jälleen nimeen "Haukat". Parhaimmaksi saavutukseksi jäi kaudella 1996–1997 selviytyminen SM-liigan karsintoihin KalPaa vastaan.
Haukkojen edustustoiminta lakkautettiin Mestis-kauden 2005–2006 jälkeen, mutta kaudesta 2009–2010 lähtien seuralla oli jälleen edustusjoukkue jääkiekon II-divisioonassa. Seura pelaa Suomi-sarjassa, johon se nousi kaudella 2017–2018.
Historia.
Seura on perustettu vuonna 1979. Kausi 2005–06 jäi edustusjoukkueen viimeiseksi Mestis-tasolla. Kaudesta 2017 alkaen seura on pelannut Suomi-Sarjassa. Kaudella 2020-2021 Haukat saavuttivat hopeaa. 
Tunnettuja pelaajia.
Kasvatit SM-liigassa.
Lähde
Delft

Delft on kaupunki Alankomaissa, Etelä-Hollannin provinssissa. Delft sijaitsee Rotterdamin ja Haagin välissä ja kuuluu Rotterdamin ja Haagin metropolialueeseen. Vuoden 2019 alussa siellä arvioitiin olevan 103 217 asukasta.
Delft perustettiin vuonna 1075 ja se sai kaupunkioikeudet vuonna 1246 nimellä "Nieuwe Delft" (suom. ”Uusi Delft”). Kun Hollannin Itä-Intian kauppakomppania perustettiin vuonna 1602, yksi sen kuudesta kamarista sijoitettiin Delftiin, millä tuli olemaan suurta merkitystä kaupungin kehitykselle.
Vuonna 1654 Delftin ruutitehdas räjähti.
Delft on maailmankuulu käsinmaalatusta ”Delftin sinisestä” keramiikasta ("Delfts blauw") ja 1600-luvulla eläneestä taiteilijamestari Johannes Vermeeristä. Tiedemies Antoni van Leeuwenhoek, joka löysi bakteerit, syntyi Delftissä.
Delftin yliopisto on perustettu vuonna 1842.
Francesco Toldo

Francesco Toldo (s. 2. joulukuuta 1971 Padova, Italia) on italialainen entinen jalkapallomaalivahti. Hänet muistetaan parhaiten vuoden 2000 EM-kilpailuista, jolloin hän oli Italian sankari Alankomaita vastaan pelatussa välieräottelussa, torjuessaan ottelun ja rangaistuspotkukilpailun aikana neljä Hollannin rangaistuspotkua.
Ura.
Toldo teki Serie A -debyyttinsä 12. syyskuuta Cagliaria vastaan vuonna 1994 ACF Fiorentinan paidassa. Hän pelasi joukkueessa vuosina 1993–2001, jonka aikana Toldo nousi vuoden 2000 EM-kisojen aikana halutuimpiin maalivahteihin ja hänet valittiinkin samana vuonna Serie A:n parhaaksi maalivahdiksi. EM-kisojen jälkeen siirtomarkkinoilla nousi useita huhuja Toldon uudesta seurasta ja muun muassa FC Barcelona oli kiinnostunut ostamaan hänet. Toldo pelasi kuitenkin vielä yhden kauden Fiorentinassa ja voitti joukkueensa kanssa vielä Italian cupin. Vuonna 2001 hän lopulta siirtyi pois Fiorentinasta Interiin, jonka kanssa Toldo teki sopimuksen vuoteen 2006 asti. Hän pelasi neljä kautta ykkösmaalivahtina kunnes vuonna 2005 joukkueeseen saapunut brasilialainen Júlio César syrjäytti Toldon ykkösmaalivahdin roolista. Hän pelasikin kaudella 2005–2006 vain kahdeksan ottelua. Huolimatta varamaalivahdin roolista Toldo voitti ensimmäisen Scudettonsa Interissä kaudella 2005–2006 ja jatkoi sopimustaan 30. kesäkuuta 2009 asti. Voitettuaan Interin paidassa jo neljännen Scudettonsa hän päätti kuitenkin jo maaliskuussa 2009 jatkaa sopimustaan Interin kanssa aina vuoteen 2011 asti.
Kauden 2009–2010 päätyttyä Interin triplamestaruuteen, joukkueen voitettua Serie A:n, Italian cupin ja Mestarien liigan ilmoitti Toldo kesäkuussa 2010 päättävänsä pelaajauransa.
Keski-Afrikka

Keski-Afrikka on maantieteellinen alue Afrikan keskiosissa.
Valtiot.
Keski-Afrikan muodostavat Yhdistyneiden kansakuntien määritelmän mukaan seuraavat valtiot: Angola, Gabon, Kamerun, Keski-Afrikan tasavalta, Kongon demokraattinen tasavalta, Kongon tasavalta, Päiväntasaajan Guinea, São Tomé ja Príncipe sekä Tšad.
Maantiede, ilmasto ja luonto.
Keski-Afrikka rajautuu lännessä Atlantin valtamereen, pohjoisessa Länsi-Afrikan ylänköihin sekä idässä Itä-Afrikan hautavajoamaan ja Afrikan suuriin järviin.
Keski-Afrikan maantiedettä hallitsee Kongon allas, jonka halki virtaa alueen pisin joki, Kongojoki. Altaan pohjois- ja eteläpuolella on ylänköjä. Idässä Ruwenzorivuorten korkein huippu, Mount Stanleyn Margherita Peak kohoaa 5 108 metrin korkeuteen. Atlantin kapea rannikkovyöhyke on enimmäkseen hiekkaista ja suoraa, eikä poukamia ole kovinkaan paljon. Alueen pohjoisosissa vuoret yltävät merenrannalle asti. Etelärannikko on hyvin kalaisaa.
Ilmasto.
Keski-Afrikan trooppinen ilmasto on enimmäkseen kuumaa ja sateista. Sateita tulee päiväntasaajan leveyksillä tasaisesti koko vuoden ajan, mutta alueen pohjois- ja eteläosissa on sadekausi ja kuiva kausi. Kongon altaassa on vuoden ympäri 21–27 celsiusastetta. Ylängöillä ja vuorilla on viileämpää kuin alangoilla.
Kasvillisuus ja eläimistö.
Keski-Afrikan hallitsevia kasvillisuustyyppejä ovat trooppinen sademetsä ja savanni. Idässä on vuoristoalueiden kasvillisuutta. Sademetsä on eliöstöltään hyvin monimuotoinen. Siellä elää muun muassa suuria kädellisiä, kuten simpansseja ja gorilloja.
Väestö.
Keski-Afrikan kansoja ovat esimerkiksi bayat, fangit, pygmit, teket, kongot, ovimbundut, chokwet, azandet, mongot, kubat, lubat, lundat ja bembat.
Talous.
Keski-Afrikassa on rikkaat mineraaliesiintymät.
Kongon kieli

Kongo (omakielinen nimi: "kikongo") on joukko keskenään läheistä sukua olevia bantukieliä, joita puhutaan Kongon demokraattisessa tasavallassa, Kongon tasavallassa ja Angolassa Atlantin rannikolla ja Kongo-joen varrella. Kieli on erittäin läheistä sukua kituballe.
Kongoa puhuu äidinkielenään noin 12 miljoonaa ihmistä ja toisena kielenään noin kaksi miljoonaa. Kongon puhujat jakaantuvat valtioiden kesken seuraavasti
Kongolla on virallisen kielen asema Kongon demokraattisessa tasavallassa.
Murteet.
Kongon kielirypäs koostuu useasta toisilleen läheistä sukua olevasta kielestä, jotka eivät ole täysin ymmärrettäviä keskenään.
Historia.
Ennen eurooppalaisten tuloa kongon kieli oli Kongon kuningaskunnan kieli, Kongo-joen pohjoispuolella. Muiden heimojen kanssa käytyjen voittoisien sotien seurauksena kuningaskunta laajeni ja sen keskus siirtyi Kongo-joen eteläpuolelle Mbanza Kongon kaupunkiin, joka sijaitsee nykyisen Angolan alueella. On esitetty, että nykyäänkin tällä alueella välikielenä toimiva kituba sai alkunsa Kongon kuningaskunnan kasvun aikoihin palvellakseen heimojen välistä kanssakäymistä.
Eurooppalaisten ensimmäinen kontakti kongon kielen kanssa tapahtui 1480-luvulla portugalilaisten tutkimusmatkojen ja lähetyssaarnaajien myötä. Aluksi kontaktit olivat ystävällismielisiä ja Kongon seisemäs kuningas, Nzinga Bemba, kääntyi kristinuskoon ja otti hallitsijanimen Afonso I. Amerikan löytymisen jälkeen eurooppalaiset alkoivat hankkia afrikkalaisia orjiksi uudelle mantereelle myös Kongosta, minkä seurauksena Kongon kuningaskunta ajautui tuhon partaalle 1500-luvun puolivälissä. 1665 Kongo jaettiin Portugalin, Belgian ja Ranskan kesken, jonka seurauksena keinotekoiset valtioiden väliset rajat erottavat kongon kielen puhujia toisistaan nykyäänkin.
Ensimmäinen kongon kielen sanakirjan (1652), kieliopin (1659) ja katekismuksen (1659) kirjoitti äidin puolelta kongolainen ja isän puolelta portugalilainen Francesco da Sao Salvador.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Raamattu käännettiin kokonaisuudessaan kikongoksi vuonna 1916
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Afrikan sarvi

Afrikan sarvi on alue, johon kuuluvat Afrikan mantereen koillisosat. Termillä viitataan alueeseen, joka käsittää Somalian, Djiboutin, Etiopian ja Eritrean valtiot. Poliittisena kokonaisuutena alueeseen luetaan tämän lisäksi vielä Sudan, Etelä-Sudan, Kenia, ja Uganda. Alueen pinta-ala on 2 000 000 neliökilometriä, ja siellä asuu noin 140 miljoonaa ihmistä.
Afrikan sarvessa elävät etniset ryhmät liittyvät läheisemmin arabeihin kuin muihin afrikkalaisiin. Suurimpiin etnisiin ryhmiin kuuluvat muun muassa somalit, oromot ja afarit. Alueen talous perustuu vain muutamiin tuotteisiin: puuvillaan, kahviin ja banaaneihin.
Tšadjärvi

Tšadjärvi () on järvi Länsi-Afrikassa. Se sijaitsee neljän valtion (Tšad, Kamerun, Niger ja Nigeria) alueella. Järvi on keskisyvyydeltään puolitoista metriä syvä ja syvimmältä kohdaltaan noin seitsemän metriä syvä. Se saa suurimman osan vedestään etelästä virtaavista Chari- ja Logonejoista.
Tšadjärvi kuivui voimakkaasti 1960-luvulta 1980-luvulle. Järven pinta-ala oli vuonna 2006 laskenut 40 000 neliökilometristä vähän yli 1 300 neliökilometriin ja sen vesimäärä oli pudonnut alle viidesosaan. Kutistumisen syynä ovat olleet ilmastonmuutos ja keinokastelu. Etenkin vuodesta 2004 lähtien järven vesimäärä on jälleen kasvanut sademäärien lisääntyessä.
Tšadjärven ja siihen laskevien jokien kaloista taloudellisesti merkittävimpiä ovat olleet alestit ja "Hydrocynus"-suvun tetrakalat.
Nimi.
Tšadjärvi ei ole saanut nimeään Tšadin valtiosta, vaan päin vastoin Tšad on nimetty kyseisen järven mukaan. Järven nimi puolestaan juontaa juurensa kanurin kielen sanaan "Sádǝ," joka merkitsee laajaa vesimuodostumaa.
Soukous

Soukous on Kongon tasavallassa ja Kongon demokraattisessa tasavallassa 1900-luvun alussa syntynyt afrikkalaisen musiikin tyylilaji. Se tunnetaan myös nimillä "lingala" ja "congo". Soukousia esittävät kitarasta, likembestä ja afrikkalaisista lyömäsoittimista koostuvat yhtyeet. Soukous-muusikoita ovat muun muassa Koffi Olomide, Papa Wemba, Pepe Kalle ja Diblo Dibala. 
1960-luvulta lähtien soukousiin on tullut vaikutteita rumbasta.
OHL

OHL eli Ontario Hockey League on yksi Pohjois-Amerikan kolmesta jääkiekkoilun pääjunioriliigasta, jotka yhdessä muodostavat Canadian Hockey Leaguen. Kaksi muuta pääjunioriliigaa ovat WHL ja QMJHL. OHL on tarkoitettu 15–20-vuotiaille pelaajille. Suurin osa joukkueista on Ontariosta Kanadasta, mutta mukana on myös joukkueita Yhdysvaltain puolelta Pennsylvaniasta ja Michiganista. Kaudella 2006–2007 OHL:n tähdistöottelu pelattiin ensimmäistä kertaa Kanadan ulkopuolella, kun ottelu pelattiin Saginaw'ssa Michiganissa. Liigan toistaiseksi menestynein joukkue on Oshawa Generals, joka on voittanut 13 OHL-mestaruutta.
Liigassa on 20 joukkuetta, jotka pelaavat itäisessä ja läntisessä konferenssissa, joissa molemmissa on kaksi viiden joukkueen divisioonaa.
Sarjan mestaruuspalkinto on J. Ross Robertson Cup. OHL:n voittaja osallistuu myös Memorial Cupiin.
Keväällä 2025 San Josen Sharksin organisaatioon kuuluva ja London Knightsin joukkueessa pelaava Kasper Halttunen valittiin ensimmäisenä eurooppalaispelaajana OHL:n pudotuspelien arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Mbira

Mbira eli likembe on itäafrikkalainen idiofoneihin kuuluva soitin, eräänlainen sormipiano, joka muodostuu puisesta laudasta, jossa on metalliset koskettimet. Tarkempi nimitys on peukalopiano, koska sitä soitetaan peukaloilla näppäilemällä. Mbiralla soitettavaa musiikkia säestetään useimmiten hosho-nimisellä lyömäsoittimella. 
Zimbabwessa käytettävää mbiraa kutsutaan nimillä "mbira dzavadzimu" tai "sanza". Soitin on tunnettu Zimbabwessa yli tuhat vuotta ja sitä on käytetty muun muassa uskonnollisissa rituaaleissa.
Soitinta teki tunnetuksi zimbabwelainen muusikko Thomas Mapfumo.
Brittiläinen etnomusikologisti Hugh Tracey kehitti soittimesta kaupallisen tuotteen, sovitti sen länsimaiselle sävelasteikolle ja vei sen Afrikan ulkopuolelle. Näistä soittimista käytetään Traceyn antamaa nimeä kalimba.
Triangeli

Triangeli, kansanomaiselta nimeltään pimpparauta on kolmionmuotoinen, metallinen, idiofoneihin kuuluva lyömäsoitin. Triangeli on pienimpiä sinfoniaorkesterissa käytettäviä soittimia.
Se on tehty tasakylkisen kolmion muotoon taivutetusta terästangosta, jonka tangon päät lähes kohtaavat. Yleensä se kiinnitetään ohuella narulla tai renkaalla telineeseen roikkumaan. Soitettaessa triangelia lyödään kevyesti teräksisellä puikolla. Tällöin koko soittimen runko pääsee värähtelemään. Triangelista lähtee heleä ääni. Vaikkei se ole kovin voimakas, triangelin enharmonisten yläsävelten johdosta sen sävelkorkeuden (pitch) voi kuulla koko sinfoniaorkesterinkin yli. 
Historiallisesti triangelia pidetään egyptiläisen sistrumin perillisenä; sistrumia käytettiin Hathorin ja Isiksen palvomisessa ja pahojen henkien poishäätämisessä. Euroopassa triangelia tiedetään käytetyn jo ainakin keskiaikana (1300-lukuun mennessä) uskonnollisissa tarkoituksissa ja tanssimusiikissa. Pohjois-Euroopassa käytettiin kooltaan nykyisiä suurempia puolisuunnikkaita, joiden alasivulla roikkui irtonaisia renkaita tai pieniä lautasia (jingles). Ennen vuotta 1660 oli usein käytössä kolme kooltaan erikokoista soitinta, mutta tämän jälkeen niitä saattoi olla käytössä viisikin. 1800-lukuun mennessä rengasmaiset soitimet katosivat tyystin. Italiassa ja Baijerissa suosittiin jalustimen muotoisia katkaistuja renkaita. 
Soitin oli käytössä ensin kansan parissa. Taidemusiikissa soitin on esillä vuodesta 1710 lähtien, jolloin Hampurin ooppera käytti sitä. Seitsemän vuotta myöhemmin myös Dresdenin ooppera otti soittimen käyttöönsä. Molemmissa oopperoissa instrumenttia käytettiin todennäköisesti kansantanssin säestämisessä. Soittimen maine oli pitkään alhainen ja sitä pidettiin kerjäläisten, kodittomien ja romanien soittimena. Esimerkiksi Stuttgartissa koronetin soittajia jopa kiellettiin 1700-luvulla soittamasta tätä "mitätöntä soitinta". Soitin vakiintui 1700-luvulla käyttöön ottomaanien sotilasmusiikkiyhtyeiden kokoonpanoissa.
Orkesteriteoksissa soitin esiintyy 1700-luvun puolivälistä alkaen. Soitin on mukana Johann Friedrich Faschin (1688–1758) noin vuonna 1750 säveltämän teoksen johdannossa (overture). Muun muassa Wolfgang Amadeus Mozart (teoksessa "Die Entfürung aus das Serail", 1782) , Joseph Haydn (teoksessa Sotilassinfonia, 1794), Ludwig van Beethoven (9. sinfonia, 1823) sekä Johannes Brahms käyttivät sitä teoksissaan. 1800-luvun puolivälissä triangeli nousi muiden orkesterisoittimien joukkoon, kun Franz Liszt käytti sitä sooloinstrumenttina 1. pianokonsertossaan (Es) (1853). Sittemmin esimerkiksi Edward Elgar käytti triangelia 11. Enigma-muunnelmassaan (1899) kuvaamaan bulldogkoira Danin kaulapannasta syntyvää ääntä koiran ravistellessa itseään. 
Lisäksi soitinta on käytetty latinalaisamerikkalaisessa musiikissa.
Erittäin korkean lämpötilan reaktori

Erittäin korkean lämpötilan reaktori eli VHTR () tai korkean lämpötilan kaasujäähdytteinen reaktori () on neljännen sukupolven ydinreaktori, joka on tarkoitettu vedyn tuottamiseen vetytaloutta tai metanolitaloutta varten. Yhtään erittäin korkean lämpötilan reaktoria ei ole vielä rakennettu, mutta koereaktori olisi haluttaessa mahdollista rakentaa jo nykyteknologialla.
VHTR-reaktorin haittapuoli on se, että se ei ole ydinpolttoainetta taloudellisesti käyttävä hyötöreaktori, mutta tätä haittaa voidaan lievittää käyttämällä erittäin korkean lämpötilan reaktoreiden jätteitä hyötöreaktoreiden polttoaineena. Lisäksi VHTR tulee nimensä mukaisesti erittäin kuumaksi, normaalissa käytössä noin 1000 celsiusta, poikkeustilanteessa jopa 1800 celsiusta, joten se vaatii erittäin kestäviä materiaaleja. Tähän tavoitteeseen ollaan ajateltu päästävän kapseloimalla ydinpolttoaine grafiittisten polttoainejyvien sisälle.
Marakassi

Marakassi tai marakas (&lt; port. "maracá" &lt; tupi "maraká"), tavallisesti marakassit on idiofoneihin kuuluva lyömäsoitin, joita soitetaan yleensä kahta kerrallaan. Marakassi valmistetaan useimmiten kuivatuista kalebassinkuorista, mutta se voidaan tehdä myös nahasta, puusta tai muovista.
Marakassi on latinalaisamerikkalaista alkuperää. Marakasseja käytetään erityisesti kolumbialaisessa, venezuelalaisessa ja brasilialaisessa kansanmusiikissa. Joskus niitä käytetään myös klassisessa ja popmusiikissa. Rockmusiikissa marakasseja on käyttänyt muun muassa Bo Diddley.
Vibrafoni

Vibrafoni on useimmiten jazzissa käytettävä ksylofonia muistuttava lyömäsoitin. Sen ääniala on yleensä kolme oktaavia, mutta myös suurempia, neljä oktaavia kattavia vibrafoneja on valmistettu. Vibrafoni keksittiin Yhdysvalloissa vuonna 1921. Vaikka sitä käytettiin alun perin nimenomaan jazzissa, nykyään sitä käytetään toisinaan myös muussa populaarimusiikissa ja klassisessa musiikissa. Vibrafonia soittavaa henkilöä kutsutaan vibrafonistiksi. 
Toisin kuin soitinsukulaisissaan marimbassa ja ksylofonissa, on vibrafonissa metalliset kielet ja pedaalijärjestelmä, joka toimii samalla periaatteella kuin esimerkiksi pianossa. Vibrafonin nimi tulee soittimen moottorista, joka synnyttää vibrafonin äänen värähtelyn, vibraton. Moottori pyörittää kielten ja putkiresonaattorien väliin asetettuja läppiä, mikä synnyttää äänen värähtelyn.
Pierre Boulez

Pierre Boulez /pjɛʀ bu'lɛz/ (26. maaliskuuta 1925 Montbrison – 5. tammikuuta 2016 Baden-Baden) oli ranskalainen taidemusiikin säveltäjä ja kapellimestari. Häntä pidetään yhtenä suurista säveltäjä-kapellimestareista. Hänen tunnetuimpia sävellyksiään ovat "Pli selon pli", "Memoriale à Bruno Maderna", "Répons" sekä kolme pianosonaattia.
Elämä ja ura.
Boulez opiskeli matematiikkaa Lyonissa ennen kuin ryhtyi opiskelemaan musiikkia Pariisin konservatoriossa Olivier Messiaenin johdolla. Orkesterinjohtamisen oopperassa Boulez aloitti 1948. Hän oli vaikuttunut 12-säveljärjestelmään perustuneesta dodekafonisesta musiikista, mutta vahvasti kapinallisena luonteena halusi viedä sen edustaman radikalismin vielä paljon pidemmälle. Niinpä hän sovelsi sarjallisuutta nuottien lisäksi myös rytmiin ja hylkäsi Arnold Schönbergin ja hänen oppilaidensa hankkeen luoda uudenlainen melodinen sävelkieli. Lopputuloksena oli täyssarjallisuus, joka perustuu tiukkaan sävellysmenetelmään, mutta tuotti arvoituksellisia sävelten ryöpsähdyksiä. Boulez omaksui musiikkinsa vaikutteita myös aleatorisesta musiikista, joka jätti tilaa improvisaatiolle. Hän keskittyi enimmäkseen soitinmusiikkiin, mutta käytti toisinaan myös laulajia. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat "Pli selon pli", "Memoriale à Bruno Maderna", kolme pianosonaattia sekä monessa vaiheessa sävelletty "Répons".
Boulez johti Alban Bergin "Lulun" kantaesityksen 1963. Tästä, kuten myös Bergin toisesta oopperasta, "Wozzeckista", hän teki myöhemmin levytykset. Vuonna 1976 Boulez johti Richard Wagnerin "Nibelungin sormuksen" satavuotisesityksen Bayreuthissa. Uransa alkuvaiheissa Boulez esiintyi ondes Martenot’n tuntijana.
Boulezille myönnettiin lukuisia tunnettuja musiikkialan palkintoja, kuten Wolf ja Sonning. Kapellimestarina hän johti muun muassa Clevelandin orkesteria, BBC:n sinfoniaorkesteria, New Yorkin filharmonikkoja ja Ensemble InterContemporainia, joista viimeksi mainittu perustettiin Boulezin aloitteesta. Hänen panoksensa oli ratkaiseva myös Pariisin Pompidou-keskuksen yhteydessä toimivan elektronisen musiikin tutkimuskeskus IRCAMin perustamisessa.
Hän kuoli 5. tammikuuta 2016 Baden-Badenissa.
Kaoliniitti

Kaoliniitti on mineraali, joka on tavallisimmin valkeaa, kellertävää tai punertavaa savea ja joka on märkänä helposti muovailtavissa. Kaoliniitin tunnistaa savimaisesta hajusta, jonka havaitsee parhaiten saveen henkäistäessä. Suomessa kaoliniittia on kalliorapaumissa, joissakin kallioperän painanteissa, kaoliinisavena maaperässä (esimerkiksi Puolangan Pihlajavaara ja Kerkkä) ja pieniä määriä myös sedimenttisavissa. Se on maasälpien rapautumistulos. 
Ominaisuuksia.
Kaoliniitti kuuluu alumiinisilikaatteihin, ja sen kemiallinen kaava on Al2Si2O5(OH)4.
Kaoliniitti on yksinkertaisin savirakenne, jossa kerroksittainen rakenneyksikkö on yksi oktaedrinen ja yksi tetraedrinen levy (1:1 savimineraali). Peräkkäiset 1:1 kerrokset ovat tarttuneet toisiinsa ja pysyvät koossa yhden kerroksen happiatomien ja toisen kerroksen hydroksyyliryhmien välisillä vetysidoksilla. Vetysidokset estävät muita ryhmiä tunkeutumasta kerrosten väliin ja pitävät rakenteen suhteellisen jäykkänä. Kaoliniitti ja illiitti ovat laajentumattomia savia.
Käyttö.
Kaoliniitti on tärkeä teollisuussavi. Sitä käytetään esimerkiksi posliiniin ja fajanssiin sekä paperin täyteaineena.
Tuija Lehtinen

Tuija Kirsti Hillevi Lehtinen (s. 12. joulukuuta 1954 Helsinki) on suomalainen kirjailija.
Elämä ja ura.
Lehtinen syntyi Helsingissä, mutta asui vuodet 1960–1973 Kuopiossa ja valmistui ylioppilaaksi vuonna 1973 Kuopion yhteislyseosta. Hän opiskeli Oulun yliopistossa pääaineenaan tilastotiede ja sivuaineina kansantaloustiede, matematiikka, tähtitiede ja tietojenkäsittely ja valmistui luonnontieteiden kandidaatiksi vuonna 1978.
Vuosina 1979–1984 Lehtinen toimi vapaana toimittajana ja vuodesta 1984 vapaana kirjailijana. Hänen esikoisromaaninsa "Rosan talo" julkaistiin vuonna 1984 ja ensimmäinen nuortenkirja "Enkelinkuvia hiekassa" vuonna 1986. Lehtinen on kirjoittanut useita nuorten kirjasarjoja, kuten "Mirkka"-, "Laura"-, "Janne"- ja "Rebekka"-sarjaa. Lehtisen kirjoja on käännetty tanskaksi, ruotsiksi, saksaksi, viroksi ja japaniksi. Laura-kirjojen pohjalta on tehty televisiosarjat "Laura" (2002), "Laura kesäleirillä" (2004) ja "Laura kaupungissa" (2005). "Roskisprinssi"-kirjasta (1991) on tehty samanniminen elokuva vuonna 2011. Kirjojen lisäksi Lehtinen on käsikirjoittanut televisiosarjoja (muun muassa "Elämän suola", 1996–1998) ja kuunnelmia (esim. "Kekkosen näköinen polvi", 1990)
Lehtinen on saanut muun muassa nuortenkirjallisuuden valtionpalkinnon (1988), Laivakello-palkinnon (1998), Kaarina Helakisa -palkinnon (2002), kahdesti Topelius-palkinnon (1997 ja 2006) ja kolmesti Pirkanmaan Plättä -palkinnon (1989, 1995 ja 1999). Lehtinen on ollut Suomen Nuorisokirjailijat ry:n puheenjohtaja (1995–2017). Hän on ollut myös "Lukufiilis"-lehden päätoimittaja (1998–2008), Lukukeskuksen johtokunnan puheenjohtaja sekä jäsen (1996–2008) ja Suomen Kirjailijaliiton johtokunnan jäsen (1996–2004). Lehtiselle myönnettiin vuonna 2017 Pro Finlandia -kunniamerkki.
Lehtinen asuu Espoossa. Hän on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Teokset.
Nuortenromaanit.
"Mirkka"-sarja.
Sarja on julkaistu myös viitenä yhteisniteenä, joista jokaisessa on kaksi kirjaa:
"Laura"-sarja.
Sarjaan liittyy myös niin sanottu ystäväkirja "Laura. Omat juttuni" (2002).
"Saimi ja Selma" -sarja.
Lähde:
Harjulampi

Harjulampi on Rovaniemellä sijaitseva lampi. Se on ollut nyt paikoillaan hieman yli viisikymmentä vuotta. Kalaa harjulampeen tulee Kemijoesta, johon se on yhteydessä. Erilaisia kaloja ovat hauki, särki, ahven, salakka, kiiski ja säynävä. Harjulampi ei ole syvä ja sen syvin kohta on noin viisi metriä. Vesi ei ole likaista ja siinä on mahdollista myös uida. Pohja on mutaa. Harjulammen vieressä on Kirkkolampi.
Linnusto.
Harjulammella on 1960-luvun lopulta lähtien tavattu yhteensä 85 lintulajia. Lammella pesii vakituisesti reilut 30 lajia ja satunnaisesti 17 lajia. Lisäksi alueella tavataan vajaat 40 lajia joko ruokavieraina tai muutonaikaisina levähtäjinä. Runsain lintulaji lammella on naurulokki, joita on laskettu enimmillään 660 pesivää paria. Sorsalinnuista yleisimpiä ovat tukkasotka, telkkä, sinisorsa, tavi, haapana ja jouhisorsa. Harvinaisempia pesiviä vesilintuja ovat silkkiuikku, lapasorsa ja harmaasorsa.
Harjulammen kaakonpuoleisella rannalla sijaitsee vuonna 1995 rakennettu lintutorni.
Asteriski

Asteriski () eli * on tähtimäinen typografinen merkki. Siitä käytetään myös nimityksiä "tähti", "tähtönen" ja "tähtimerkki".
Käyttö.
Asteriskilla on lukuisia käyttötarkoituksia, muun muassa:
Yleisesti.
... Hän näki hänet viimeisen kerran.
Seuraavana päivänä Kalle heräsi varhain kukon kiekuntaan...
"Käyttäjä1:" Mitäs sinö?&lt;br&gt;
"Käyttäjä1:" *sinä&lt;br&gt;
Valentin Kononen

Valentin Kononen (s. 7. maaliskuuta 1969 Helsinki) on suomalainen entinen kilpakävelijä ja nykyinen kävelyvalmentaja. Kononen on saavutuksiltaan Suomen kaikkien aikojen paras mieskävelijä. Hän on kotoisin Vantaan Korsosta ja edusti Korson Kaikua kilpaurallaan.
Hän on voittanut suurkisoissa useita mitaleita, joista parhaana Göteborgin MM-kisoissa vuonna 1995 saavutettu kultamitali 50 kilometrin kävelyssä. Lisäksi Kononen on saavuttanut hopeamitalin vuoden 1993 MM-kisoissa Stuttgartissa ja vuoden 1998 EM-kisoissa Budapestissa. Kävelyn maailmancupissa hän oli kolmas vuosina 1995 ja 1997. Viimeisessä arvokilpailussaan Sydneyn olympiakisoissa 2000 Kononen hylättiin runsaan 40 kilometrin kävelyn jälkeen hänen ollessaan kilpailussa neljäntenä. Kononen myös valmentaa muita kävelijöitä, muun muassa Jani Lehtistä, Antero Lindmania, Aku Partasta ja Jarkko Kinnusta.
Urheilu-uran jälkeen Kononen on johtanut omistamaansa eTaika-nimistä ohjelmistoyritystä. Hän myi yrityksen Vismalle vuonna 2021 ja jatkoi yrityksen palveluksessa. Kononen on toimitusjohtajana Valluation Oy -nimisessä yrityksessä, joka vuonna 2021 teki 50 000 euron liikevaihdolla yli kolmen miljoonan euron tuloksen.
Kononen on naimisissa, ja hänellä on kolme tytärtä.
Eteläinen Afrikka

Eteläinen Afrikka on Afrikan eteläiset osat käsittävä maantieteellinen alue.
Valtiot.
Yhdistyneiden kansakuntien jaottelun mukaan eteläisen Afrikan valtiot ovat Botswana, Etelä-Afrikka, Lesotho, Namibia ja Swazimaa.
Laajemmassa määrittelyssä eteläiseen Afrikkaan voidaan lukea myös Angola ja lisäksi vielä Madagaskar, Malawi, Mauritius, Mosambik, Sambia ja Zimbabwe.
Maantiede.
Eteläisen Afrikan keskiosat ovat ylätasankoa, joka sijaitsee 900–1500 metriä merenpinnan yläpuolella. Ylänköä reunustavat joka ilmansuunnassa vuoriketjut, joiden korkein kohta on Lesothossa sijaitseva Thabana Ntlenyana (3 482 m). Namibiassa vuorten ja Atlantin valtameren välissä on Namibin aavikko. Rannikoilla ei ole suuria poukamia tai niemiä. Etelä-Afrikan rannikko on kivikkoista ja Namibian rannikolla on suuria hiekkadyynejä.
Alueen pisin joki on Oranjejoki, joka laskee Atlanttiin.
Ilmasto.
Suurin osa Namibiasta ja Botswanasta sekä Etelä-Afrikan länsiosat ovat ilmastoltaan kuivaa tai puolikuivaa. Namibiassa on aavikkoja. Lohikäärmevuorilla on viileää ja kosteaa. Etelä-Afrikan kaakkoisrannikko on subtrooppisen kostea, ja kesät ovat kuumat. Etelärannikon Kapkaupungissa kuukausien keskilämpötilat ovat 13–22 celsiusastetta. Atlantin rannikon ilmasto on melko viileä. Sateet tulevat yleensä kesäisin, paitsi lounaassa, missä kesällä on kuivaa ja talvella kosteaa. Eniten sateita saadaan itärannikolla ja vähiten länsirannikolla.
Kasvillisuus ja eläimistö.
Eteläisessä Afrikassa on liian kuivaa tiheille metsille, joten maasto on avointa ja ruohikkoista. Savanneilla elää muun muassa seeproja, antilooppeja ja sarvikuonoja.
Ihmiset.
Eteläisen Afrikan alkuperäiskansaa ovat khoisanit (khoit ja sanit). Bantuja tuli alueelle myöhemmin pohjoisesta, ja hollantilaisia (afrikaanereita) rantautui etelärannikolle. Alueen muita kansoja ovat muun muassa hererot, tswanat, ovambot, swazit, xhosat, zulut, vendat ja sothot. Etelä-Afrikassa asuu myös paljon intialaisia.
Eteläinen Afrikka on maailman pahinta AIDS-aluetta, ja joissakin sen valtioissa yli 20 prosenttia väestöstä on HIV-positiivisia.
Piran

Piran () on kaupunki Slovenian lounaisosassa Adrianmeren rannikolla Piraninlahdella. Piranin kunnassa asui vuoden 2020 arvion mukaan 17 676 asukasta. Kunnan pinta-ala on 44,6 neliökilometriä. Itse kaupungin pinta-ala on 0,7 neliökilometriä, ja vuoden 2020 arvion mukaan siellä asui 3 730 asukasta. Piranin kunta on kaksikielinen (sloveeni ja italia). Se rajoittuu etelässä Kroatiaan, pohjoisessa mereen ja idässä Izolaan ja Koperiin.
Piranin vanhakaupunki, joka sijaitsee Piranin niemen nokassa, muistuttaa suurta ulkoilmamuseota keskiaikaisen arkkitehtuurinsa ja rikkaan kulttuuriperintönsä ansiosta. Piran on yksi Slovenian tärkeimmistä turistikohteista ja Portorožin rantalomakohde sijaitsee kunnan alueella. 
Piran on säveltäjä-viulisti Giuseppe Tartinin syntymäpaikka. Hänellä on ollut kaupungille suuri merkitys, ja Piranin keskusaukio Tartinijev trg eli Piazza Tartini onkin nimetty hänen mukaansa. Tartinin 200-vuotissyntymäpäivää juhlistamaan kaupunki rakennutti suuren patsaan hänen kunniakseen – patsas saatiin paikoilleen vuonna 1896. Nykyään se hallitsee keskusaukiota Pyhän Yrjön katedraalin edessä.
Izola

Izola () on kaupunki Slovenian lounaisosassa Adrianmeren rannikolla Istrian niemimaalla. Kaupungissa asui vuoden 2020 arvion mukaan 11 682 asukasta. Izolan kunnassa asui 16 486 asukasta, ja sen pinta-ala on 28,6 neliökilometriä. Izolan kunta on kaksikielinen (slovenia ja italia).
Izolan kunta rajautuu idässä Koperiin, etelässä ja lännessä Piraniin ja pohjoisessa mereen. Izola oli alun perin saari, ja sen nimi tarkoittaakin saarta. Mantereeseen kaupunki liitettiin vuoden 1800 tienoilla. Izolan kaupungin lisäksi kuntaan kuuluvat Baredin, Cetoren, Dobravan, Jagodjen, Korten, Malijan, Nožedin ja Šaredin asutuskeskukset.
Kaupungin nähtävyyksiin kuuluvat esimerkiksi Pyhän Maurin vuonna 1547 rakennettu kirkko, barokkityyliä edustava vuosina 1775–1781 rakennettu Besenghi degli Ughin palatsi, Manziolin palatsi vuodelta 1470 ja Parenzana-museo, joka kertoo Triesten ja Porečin välisestä kapearaiteisesta rautatiestä.