tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lucasfilm

Lucasfilm Ltd. LLC on yhdysvaltalainen Disneyn alaisuudessa toimiva tuotantoyhtiö, jonka on perustanut George Lucas vuonna 1971. Sen päämaja sijaitsee San Franciscossa Kaliforniassa. George Lucas on yhtiön nykyinen toimitusjohtaja, Kathleen Kennedy puheenjohtaja ja Lynwen Brennan operatiivinen johtaja.
Konserni julkaisi alussa tietokonepelejä Lucasfilm Games-nimellä, kunnes kyseinen osasto irroitettiin omaksi tytäryhtiöksi nimeltä LucasArts. Sittemmin yrityksen tunnetuimpia tuotantoja ovat olleet "Tähtien sota" -elokuvat, mutta se on tuottanut myös muita suosittuja elokuvia, kuten "Indiana Jonesit" ja "Svengijengi ’62:n". Yhteistyössä The Walt Disney Companyn kanssa yritys on tehnyt "Tähtien sota"- ja Indiana Jones -aiheisia laitteita ja nähtävyyksiä Disneyn huvipuistoihin.
Historia.
George Lucas perusti Lucasfilmin vuonna 1971. Vuonna 1977 yritysmuodoksi vaihtui Lucasfilm Ltd.
Vuonna 1986 Lucasfilm myi tietotekniikkaan keskittyneen osastonsa, josta muodostui Pixar. Pixar on tunnettu Lucasfilmin Computer Graphics Research Groupissa alkunsa saaneesta RenderMan-ohjelmistosta.
Vuonna 1989 tietokonepeleihin keskittynyt osasto irroitettiin omaksi tytäryhtiöksi nimeltä LucasArts Entertainment Company.
Vuonna 2005 Lucasfilmin markkinointi-, verkkotoiminta- ja lisenssointiyksiköt muuttivat San Franciscon Presidiossa sijaitsevaan Letterman Digital Arts Centeriin Industrial Light &amp; Magicin viereen. 
Lucas ilmoitti tammikuussa 2012 vetäytyvänsä massiivisten suurten budjettien elokuvien teosta ja keskittyvänsä pienempiin projekteihin. Saman vuoden kesäkuussa Kathleen Kennedy nimettiin yrityksen toiseksi puheenjohtajaksi, kunnes vuoden jälkeen hän jäi ainoaksi puheenjohtajaksi Lucasin väistyttyä sivuun. Loppuvuoden syyskuussa kaksi vuosikymmentä operatiivisena johtajana toiminut Micheline Chau jäi eläkkeelle, ja hänen työnsä siirtyi Kennedyn vastuulle.
Joulukuussa 2012 The Walt Disney Company ilmoitti ostaneensa Lucasfilmin 4,06 miljardilla Yhdysvaltain dollarilla ja tuottavansa uusia "Tähtien sota" -elokuvia.
Huhtikuussa 2013 LucasArtsin osasto suljettiin ja suurin osa henkilöstöstä irtisanottiin. Samalla haudattiin suunnitteilla oleva "Star Wars" -peli.
Tytäryhtiöt.
Lucasfilmin tytäryhtiöitä ovat Industrial Light &amp; Magic, Skywalker Sound, LucasArts, Lucasfilm Animation, Lucas Licensing, Lucas Online ja Lucasfilm Story Group. Lopetettuja osastoja ovat Kerner Optical ja THX.
Lucasfilmillä oli myös Droid Works -yhtiö, joka kehitti EditDroid videoeditointijärjestelmän. EditDroid oli tietokoneistettu analoginen epälineaarinen editointijärjestelmä, jota ei myyty kaupallisesti. Droid Works suljettiin vuonna 1987, jonka jälkeen EditDroid kehitettiin uusiksi ja ohjelmisto myytiin vuonna 1993 Avidille.
Cinecolor

Cinecolor ja Super Cinecolor olivat eräitä varhaisia elokuvissa käytettyjä menetelmiä toistaa värit. 
Cinecolor oli käytössä 1930-luvulla, ja se kilpaili lähinnä Technicolorin kanssa. Järjestelmän takana oli Cinecolor Corporation, joka perustettiin Multicolor Corporationin mentyä konkurssiin. Cinecolor perustuu myös teknisesti lähes täysin sitä edeltäneeseen Multicolor-järjestelmään, joka oli 1920-luvulla kaksikomponenttisten Technicolor-järjestelmien lisäksi ainoa menestyksekäs elokuvissa käytetty värijärjestelmä.
Kuten eräs varhaisistä Technicolor-järjestelmistä, Cinecolor oli subtraktiivinen kahden värikomponentin järjestelmä, joka tallensi komponentit kahdelle eri filmille, joista toinen tallensi punaiset ja toinen vihreät sävyt. Cinecolorille ominaista oli kuitenkin esityskopioiden valmistus: jälkituotannossa käytettiin kaksipuolista filmiä, jonka molemmille puolille valotettiin toinen värikomponenteista. Kun tämä filmi kehitettiin, komponentit näkyivät mustavalkoisina. Kemikaaleilla punaisen komponentin kuvat värjättiin sinivihreäksi, ja vihreän komponentin punaoranssiksi. Optinen ääniraita tulostettiin sinivihreän komponentin puolelle.
Kaksi värikomponenttia ei tosin ollut tarpeeksi kattamaan koko spektriä: esimerkiksi kirkas vihreä ja violetti toistuivat väärin. Ongelmana oli myös esityskopiofilmien kaksipuolisuus: filmin paksuuden takia projektori pystyi tarkentamaan vain toiseen värikomponenttiin, joten toinen näkyi aina hieman pehmeänä. Myös värillinen optinen ääniraita toistui mustavalkoista huonommin (tätä esiintyi esimerkiksi Technicolor-kopioissa). Cinecolor oli silti suosittu varsinkin sinä aikana, jolloin Walt Disneyllä oli yksinoikeus kolmekomponenttiseen Technicolor-järjestelmään, erityisesti muiden, kun Disneyn animaatioissa käytettiin Cinecoloria. Muuten sitä käytettiin lähinnä lyhytelokuvissa.
Cinecolor Corporation kehitti Super Cinecolor -järjestelmän vuonna 1948. Super Cinecolorissa kuvaus suoritetaan Kodakin komposiittivärifilmille, mutta jälkituotannossa leikattu elokuva siirretään kolmelle mustavalkofilmille, joista jokainen sisältää yhden värikomponentin. Näillä filmeillä tuotettiin esityskopiot värjäysmenetelmällä, jolla kopioitiin kaksi värikomponenttia filmin toiselle puolelle, ja kolmas toiselle. Tällä menetelmällä saatiin rikkaat värit, jotka eivät haalistuneet ajan mittaan, mutta esityskopiot olivat rakeisempia kuin Technicolorin. Filmin kaksipuolisuuden ja värillisen optisen ääniraidan takia Super Cinecolor -esityskopiot kärsivät kuitenkin samoista ongelmista kuin edeltäjänsä. Super Cinecolorin kysyntä pieneni nopeasti olemattomiin, kun Kodak julkisti 1950-luvun alussa menetelmän tehdä komposiittivärikopioita Eastman-negatiivifilmistä.
Cinecolor Corporation meni konkurssiin vuonna 1954.
Kaukajärvi

Kaukajärvi on yksi Tampereen kaupunginosista. Kaukajärven lähiötä alettiin rakentaa 1960-luvulla, ensimmäisenä kaupungissa. Nimensä se on saanut noin kolmen kilometrin mittaiselta järveltä. Kaukajärven tilastoalueella oli 12 326 asukasta vuonna 2017. 
Kaukajärvi sijaitsee Kangasalan rajalla. Kaukajärven naapurikaupunginosat ovat etelässä Hervanta ja Rusko, lännessä Lukonmäki ja Viiala sekä pohjoispuolella Hankkio, Haihara ja Vehmainen. Koillispuolella sijaitsevat Kangasalaan kuuluvat Nattari ja Vatiala. Alueen pääväylä on järven pohjoispuolitse kulkeva Kangasalantie, joka oli 1980-luvun lopulle saakka osa Tampereen ja Lahden välistä valtatie 12:ta.
Kaukajärvellä on vuonna 1969 perustettu Kaukajärven koulu, joka antaa opetusta vuosiluokille 1–10. Se on kansainvälinen koulu, jolla on ystävyyskoulut Saksassa, Italiassa ja Tanskassa.
Kaukajärvellä sijaitsee Haiharan kartano, jonka alueella on nykyisin taidekeskus ja kesäkahvila. Kaukajärvellä on huomattava määrä palveluita ja liikeyrityksiä, kuten kauppoja, ravintoloita, apteekki, kirjasto, posti ja terveysasema, mutta lähialueen teollisuus on keskittynyt Ruskoon ja järven pohjoispuolelle.
Annala kuuluu myös Kaukajärveen. Sitä sanottiin aluksi Kaukajärven kolmosalueeksi eli kolmanneksi rakennusvaiheeksi. Se sijaitsee noin kaksi kilometriä Kaukajärven keskustasta Juvankatua etelään päin.
Historia.
Ensimmäinen tunnettu ja varmistettu asutus Kaukajärven alueella on ajalta 800–1200 jaa. Vuonna 1961 löytyi viikinki- ja ristiretkiaikainen kalmisto Vilusenharjun sorakuopasta. Aina 1940-luvulle saakka yhtenäinen harjualue jatkui Messukylän kirkoilta Haiharan kartanolle saakka. Harjua alettiin kaivaa Vilusen kartanon jouduttua Tampereen kaupungin omistukseen. Puskutraktorit olivatkin kerinneet työntää osan haudoista soramonttuun.
Hauta sijaitsi suurin piirtein nykyisen ostoskeskuksen ja Tammipuiston kohdalla. Löydetyistä haudoista miehille kuului varmasti 26 ja naisille seitsemän. Yhdessä haudassa oli merkkihenkilö, sillä vainajan rinnalla oli kuparipitoinen hopeasolki. Haudasta löytyneitä miekkoja oli taottu Saksassa ja osa rahoista oli tullut Bysantista saakka. 
Hautalöytöjen perusteella Vilusenharjun väki eli maanviljelyksellä, karjanhoidolla, metsästyksellä, kalastuksella ja kaupalla. Kylän tarkka sijainti jäi arvoitukseksi, koska maata oli ehditty siirrellä. Tämä esihistoriallinen aika näkyy Kaukajärvellä monissa kadunnimissä, kuten Muinaishaudankatu, Solkikatu tai Riipuksenkatu.
Laiskiaiset

Laiskiaiset ovat keskikokoisia eteläamerikkalaisia nisäkkäitä, jotka kuuluvat Pilosa-lahkoon yhdessä muurahaiskarhujen kanssa. Laiskiaisten kaksi heimoa – kolmivarvaslaiskiaiset (Bradypodidae) ja kaksivarvaslaiskiaiset (Megalonychidae) – muodostavat yhdessä Folivora-alalahkon.
Laiskiaisille on kehittynyt erityissopeutumia puissa elämiseen. Lehdet, jotka ovat laiskiaisten pääravintoa, tarjoavat hyvin vähän energiaa ja ravintoa ja ovat myös huonosti sulavia. Tämän vuoksi laiskiaisilla on suuri ja erikoistunut mahalaukku, jossa on monta osastoa, joissa symbioosissa elävät bakteerit hajottavat lehtiainesta. Silti ruoansulatusprosessi voi kestää peräti kuukauden. Jopa kaksi kolmasosaa laiskiaisen painosta voi muodostua mahalaukun sisällöstä. Lehdistä saatavan vähäisen energiamäärän laiskiaiset käyttävät taloudellisesti: niiden aineenvaihdunta on todella hidasta – alle puolet siitä, mitä tämän kokoluokan eläimillä tavallisesti on – ja ruumiinlämpö on vain 28–32 °C.
Laiskiaiset liikkuvat hitaasti, ja niillä on vain puolet siitä lihasmassasta, mitä muilla samanpainoisilla eläimillä on. Koska laiskiaiset eivät hitautensa takia pääse petoja pakoon, ne puolustautuvat voimakkailla kynsillään. Niiden erikoistuneet raajat ja kynnet antavat mahdollisuuden roikkua oksissa lähes ilman fyysistä rasitusta. Laiskiaiset syövät, nukkuvat ja jopa synnyttävät puussa. Ne laskeutuvat maahan vain noin kerran viikossa virtsaamaan ja ulostamaan.
Raajojen turkki on sopeutuma ylösalaiseen elämään, sillä karvat kasvavat raajojen yläosaa kohti, toisin kuin muilla nisäkkäillä. Lisäksi laiskiaisen turkissa elää symbioosissa kaksi levälajia. Levät antavat laiskiaiselle suojaväritystä ja mahdollisesti ylimääräistä ravintoa. Useat luonnossa elävät laiskiaiset näyttävätkin levän takia vihertäviltä.
Laiskiaisia on jäljellä kaksi heimoa: kolmivarvaslaiskiaiset ja kaksivarvaslaiskiaiset. Molempien heimojen edustajilla on kolme varvasta kummassakin takajalassa, mutta kaksivarvaslaiskiaisilla on vain kaksi sormea etujaloissa. Sukupuuttoon kuolleista laiskiaisista mainitsemisen arvoinen on "Megatherium", joka oli viime jääkauden aikaan elänyt ja maanpinnalla liikkunut lähes norsun kokoinen jättiläislaiskiainen.
Laiskiaiset ovat manaattien kanssa harvinainen poikkeus nisäkkäiden joukossa siinä, että niiden niskanikamien määrä voi vaihdella 5–9 välillä; kaikilla muilla nisäkkäillä nikamia on aina seitsemän. Yleensä nisäkkäillä eri nikamamäärä johtuu mutaatiosta, joka aiheuttaa myös syöpää. Laiskiaisten hitaan aineenvaihdunnan vuoksi syöpäriski ei kuitenkaan ole niille yhtä haitallinen.
Sukupuuttoon kuolleita laiskiaisia.
Maalaiskiaiset, muun muassa
25th Hour – viimeinen ilta

25th Hour – viimeinen ilta on Spike Leen ohjaama yhdysvaltalainen rikosdraamaelokuva vuodelta 2002. Päähenkilö Montgomery ”Monty” Brogan, jota näyttelee Edward Norton, on 31-vuotias amerikanirlantilainen, joka on tuomittu seitsemän vuoden vankeuteen huumausaineiden välittämisestä. Elokuva sijoittuu viimeiseen päivään ennen Broganin vankeustuomion alkamista. Käsikirjoittaja David Benioff on myös kirjoittanut kirjan, johon elokuva perustuu.
"25th Hour" on ollut ehdolla viidelle elokuvapalkinnolle, mukaan lukien Golden Globe -palkinnolle, ja on voittanut kaksi palkintoa.
Vuonna 2016 elokuva äänestettiin BBC:n kyselyssä alkaneen vuosisadan 30 parhaan elokuvan joukkoon. Vastaajina oli 177 elokuva-asiantuntijaa eri puolilta maailmaa.
Mauri Kunnas

Mauri Tapio Kunnas (s. 11. helmikuuta 1950 Vammala) on suomalainen graafikko, kirjailija, kuvataiteilija ja sarjakuvapiirtäjä.
Kunnas tunnetaan parhaiten laajasta ja suositusta lastenkirjatuotannostaan, johon sisältyvät muun muassa historialliset "Koiramäki"-kirjat sekä lapsille suunnatut sovitukset "Kalevalan" tai "Seitsemän veljeksen" tapaisista klassikoista. Kunnas tunnetaan myös anarkistisista sarjakuvistaan, joita ovat muun muassa "Nyrok City" ja "Piitles".
Kunnaksen kirjoja on myyty maailmassa yhteensä yli 10 miljoonaa kappaletta. Kunnaksen kirjoja on käännetty 37 kielelle ja julkaistu 36 maassa. Yksinomaan Kunnaksen "Joulupukkia" on myyty yli 1,5 miljoonaa kappaletta.
Vuonna 1981 Kunnas sai Suomen sarjakuvaseuran Puupäähatun "Nyrok Citystä". Vuonna 2003 Kunnas palkittiin Rudolf Koivu -palkinnolla teoksen "Seitsemän koiraveljestä" kuvituksesta. Hän on saanut vuosina 2003 ja 2015 tuotannostaan Kaarina Helakisa -palkinnon. Suomen tietokirjailijat ry:n jakaman Tietopöllö-palkinnon hän sai vuonna 2005. Kunnas on palkittu myös Pro Finlandia -mitalilla 2002, ja vuonna 2013 hänet nimitettiin Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun kunniatohtoriksi. Vuonna 2017 hänen teoksensa "Koiramäen Suomen historia" valittiin Finlandia Junior -palkintoehdokkaaksi.
Ura.
Mauri Kunnas valmistui ylioppilaaksi Vammalan yhteislyseosta (nyk. Vammalan lukio) vuonna 1969 ja graafikoksi Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1975.
Kunnaksen tunnetuin hahmo on Herra Hakkarainen. Sastamalassa Herra Hakkaraisen talossa voi tutustua Mauri Kunnaksen tuotantoon. Kunnaksen tekemiin lastenkirjoihin on vuodesta 1984 yleensä piilotettu Herra Hakkarainen kävelemässä unissaan kaikenlaisissa huvittavissa paikoissa.
Kunnaksen käsikirjoittamana sarjat "Tontut" (1977), "Koiramäen talossa" (1981), "Trulli" (1982), "Joulupukki" (1982), "Koiramäen lapset kaupungissa" (1983), "Tapahtuu yöllä" (1986), "Hui kauhistus" (1987), "12 lahjaa joulupukille" (1989), "Koiramäen talvi" (1990), "Autotarinoita" (1995), "Kaikkien aikojen avaruusseikkailu" (1997), "Nuuskija" (1998) ja "Koiramäki" (2004, 2007).
Mauri ja Tarja Kunnaksen kirjaan "Joulupukki ja noitarumpu" (1995) perustuva Kunnaksen käsikirjoittama lastenelokuva "Joulupukki ja noitarumpu" valmistui 1996. Kunnas on piirtänyt ja käsikirjoittanut myös Walt Disneyn Aku Ankka -sarjakuvia. Hän on suunnitellut myös vuosien 1996 ja 2005 suomalaiset joulupostimerkit.
Kunnaksen kirjaan "Kaksitoista lahjaa joulupukille" (1987) perustuva Kunnaksen joulutarina "Kaikkein paras lahja" ilmestyi vuonna 2022 osana "Joulun tähtitarinoita" -animaatiosarjaa.
Yksityiselämä.
Mauri Kunnas asuu Espoossa. Hänen puolisonsa on opettaja Tarja Kunnas. Heidän lapsiaan ovat kuvittaja Jenna Kunnas ja lastenkirjailija Noora Kunnas. Mauri Kunnaksen sisar on oopperalaulaja Pirkko Talola-Aaltonen. Urheilutoimittaja Kaj Kunnas on hänen pikkuserkkunsa.
Koiramäki

Koiramäki on Mauri Kunnaksen luoma lastenkirjasarja, joissa kerrotaan kuvitteellisesta suomalaisesta suvusta ja talosta 1800-luvulla. Suvun jäsenet ovat koiria, mutta tarinoissa esiintyy myös muita eläimiä. Tarinat kertovat elämästä suomalaisessa kylässä ja sen ympäristössä, ja ne pohjautuvat usein suomalaisiin kansantarinoihin. Esikuvana kirjoissa esiintyvälle Koiramäen talolle on ollut nykyään museona oleva Yli-Kirran talo Punkalaitumella. Kirjasarjaan perustuen on tehty myös Yleisradion tuottama animaatiosarja "Koiramäki".
Hyväntoivonniemi

Hyväntoivonniemi (, ) on Kapin niemimaan kärki Etelä-Afrikan tasavallassa noin 50 kilometriä Kapkaupungista etelään.
Afrikan eteläkärkenä usein pidetty Hyväntoivonniemi ei itse asiassa ole sellainen, vaan mantereen eteläisin piste on Cape Agulhas noin 150 kilometriä itäkaakkoon. Hyväntoivonniemeä kutsutaankin muun muassa paikan päällä olevissa kylteissä ”Afrikan lounaiskärjeksi”.
Historiaa.
Portugalilainen tutkimusmatkailija Bartolomeu Dias kiersi Hyväntoivonniemen ensimmäisenä eurooppalaisena 1488 ja antoi sille nimen ”myrskyjen niemi”. Portugalin kuningas Juhana II antoi niemelle nimen Hyväntoivonniemi, koska sen löytyminen antoi toivoa Intian meritien löytymisestä.
Niemekkeestä tuli tärkeä välietappi Aasiaan purjehtiville eurooppalaislaivoille.
Myrskyisyys.
Hyväntoivonniemen vedet ovat myrskyisiä, sillä sen kohdalla yhdistyvät Intian valtamereltä virtaava lämmin Agulhasinvirta ja Antarktikselta virtaava viileä Benguelanvirta.
Niemekkeen vesillä on tapahtunut monta haaksirikkoa. Joidenkin mukaan niiden pohjalta on syntynyt tarina aavelaiva Lentävästä hollantilaisesta.
Luonto ja maantiede.
Niemeke on osa Pöytävuoren kansallispuistoa.
Hyväntoivonniemeltä löytyy fynbos-kasvillisuutta, joka on ainut kasvillisuustyyppi maailmassa, joka sijaitsee vain yhden valtion alueella. Fynbos-kasveihin kuuluvat muun muassa erilaiset kanervat, isokukkainen Etelä-Afrikan kansalliskukka kuningasprotea sekä rooibos- ja honeybush-kasvit, joista valmistetaan Etelä-Afrikalle perinteistä teetä.
Mae West

Mary Jane ”Mae” West (17. elokuuta 1893 Brooklyn, New York – 22. marraskuuta 1980 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, näytelmäkirjailija ja oman aikansa seksisymboli, jota kutsuttiin elokuvan suureksi viettelijättäreksi ja glamour-hahmoksi.
Ura.
1920-luvulla West herätti huomiota uskaliailla vaudeville-show’illaan, jotka olivat suosittuja, mutta yhteiskunnallisen eliitin silmissä vulgaareja. Hänen läpimurtoshow’nsa nimi vuonna 1925 oli ajalle hyvin haastavasti "Sex". Show’sta tuli välittömästi menestys ja se johti laajaan Yhdysvaltojen kiertueeseen. Sensorit alkoivat kiinnittää huomiota Westin esityksiin ja vuonna 1927 poliisi keskeytti hänen esityksensä, koska sitä pidettiin yleistä moraalitajua loukkaavana. West vangittiin 10 päiväksi, mikä vain lisäsi hänen saamaansa huomiota ja kansansuosiota.
West loi menestyksekkään teatteri- ja varieteeuran Broadwaylla, ennen kuin siirtyi elokuviin. Jo ensimmäinen elokuva "Night After Night" (1932) teki hänestä kuuluisan. Hänestä tuli 1930-luvulla Hollywoodin seksisymboli, joka uhmasi vallitsevia moraalikäsityksiä. Hän vetäytyi elokuvista jo vuonna 1943 oltuaan mukana noin kymmenessä komediassa, joista oli itse myös kirjoittanut useimmat. Vasta loppuvuosinaan West palasi elokuviin.
Yksityiselämä.
West meni naimisiin 17-vuotiaana Frank Wallacen kanssa. Liitto kesti 30 vuotta ja päättyi eroon vuonna 1942. Mae Westillä ei ollut lapsia. Hän sai aivohalvauksen elokuussa 1980 ja syyskuussa toisen, jolloin oikea puoli hänen kehostaan halvaantui. Hän sairastui myös keuhkokuumeeseen. Marraskuuhun mennessä Westin kunto oli parantunut, mutta ennuste ei ollut hyvä ja hänet kotiutettiin. Hän kuoli marraskuussa 87-vuotiaana. Hänet haudattiin perhekryptaan Brooklyniin, jonne myös hänen vanhempansa ja sisarensa on haudattu.
Tübingen

Tübingen on yliopistokaupunki Baden-Württembergin osavaltiossa Saksassa. Kaupungin asukasluku oli 92 434 kesäkuun 2022 lopussa. Asukkaista opiskelijoita on noin 27 000. Kaupungin pinta-ala on 108,1 neliökilometriä, ja se sijaitsee Neckarjoen varrella noin 40 kilometriä Stuttgartista etelään. Tübingen on samannimisen hallintopiirin ja piirikunnan keskuskaupunki.
Ensimmäinen kirjallinen maininta Tübingenistä on vuodelta 1078. Kaupunkioikeudet se sai 1200-luvulla. Tübingenin yliopisto perustettiin vuonna 1477.
Tunnettuja kaupunkilaisia.
Lukuisat sittemmin merkittäviksi nousseet henkilöt ovat joko asuneet kaupungissa, toimineet professorina tai opiskelleet kaupungissa, joko Tübingenin yliopistossa tai pappiskollegiossa. Näihin kuuluvat esimerkiksi:
Lillian Gish

Lillian Diana Gish (14. lokakuuta 1893 Springfield, Ohio – 27. helmikuuta 1993 New York) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. 
Lapsuus ja nuoruus.
Lillian Gish syntyi Springfieldin kaupungissa Ohiossa. Hänen vanhempansa olivat Mary Robinson McConnell ja James Leigh Gish. Isän hylättyä perheen Lillianin ja hänen nuoremman siskonsa Dorothyn äiti elätti perheen näyttelemällä. Perhe muutti Illinoisiin Lillianin enon ja tädin luo. Heidän äitinsä avasi Majestic Candy Kitchen-nimisen makeispuodin Old Majestic Theatre -teatterin naapuriin. Lillian ja hänen siskonsa kävivät St. Henry's Schoolia, jossa esiintyivät koulunäytelmissä. He myös auttoivat äitinsä kioskilla popcornin ja makeisten myymisessä. Kun Lillian sai kuulla isänsä Jamesin sairastumisesta, hän matkusti Oklahomaan tapaamaan kuolevaa isäänsä. Hän asui vähän aikaa tätinsä Maude Gishin luona, ja isän kuoltua tammikuussa 1912 hän palasi Ohioon.
Kun karkkipuodin vieressä ollut teatteri paloi maan tasalle, Mary muutti tyttärineen New Yorkiin. Siellä siskokset ystävystyivät naapurissa asuneen tytön, lapsinäyttelijä Gladys Smithin kanssa, joka myöhemmin tuli kuuluisaksi taiteilijanimellä Mary Pickford. Kun siskoksista tuli tarpeeksi vanhoja, he alkoivat näytellä teatterissa äitinsä kanssa ja työskennellä malleina. Mary Pickford esitteli siskokset D.W. Griffithille, ja sai heille sopimuksen Biograph Studios -yhtiön kanssa. Heidän ensimmäinen roolinsa oli Griffithin ohjaamassa mykkäelokuvassa "An Unseen Enemy" vuonna 1912. Vaikka Gish oli tuolloin jo 19-vuotias, hän ilmoitti studiolle iäkseen 16.
Ura.
Esiinnyttyään yli 25:ssä lyhytfilmissä Hollywood-uransa kahden ensimmäisen vuoden aikana, Gishistä tuli yksi mykän elokuvan tähdistä ja häntä kutsutaankin usein lempinimellä "The First Lady of the Silent Screen". Lillian Gish suosi mykkäfilmejä ja torjui äänielokuvat, kunnes MGM vihdoin suostui päästämään hänet vapaaksi sopimuksestaan vuonna 1928. 1930-luvulla ja 1940-luvun alussa Gish näytteli teatterissa ja hoiti ikääntyvää Griffithiä ja hänen vaimoaan. 
Lillian Gishin ura ei kuitenkaan monen muun tavoin loppunut äänielokuvan tuloon. Palattuaan elokuvien pariin hänet asetettiin ehdolle parhaan sivuosanäyttelijän Oscarista vuonna 1946 elokuvasta "Kaksintaistelu Auringossa" ("Duel in the Sun"). 
Gish esiintyi aika ajoin elokuvissa lähes elämänsä loppuun ja hän sai erikois-Oscarin urastaan vuonna 1971. Hän näytteli viimeisen kerran vuonna 1987 elokuvassa "Elokuun valaat" ("The Whales of August") Bette Davisin ja Ann Sothernin kanssa. Lillian Gishin ensimmäisen ja viimeisen elokuvan väliin jäi 75 vuotta, millä saavutuksella hän pääsi Guinnessin ennätystenkirjaan; ennätys on sen jälkeen kylläkin rikottu. Gishille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1984.
Yksityiselämä.
Lillian Gish ei ollut koskaan naimisissa, eikä hänellä ollut lapsia. Hän kuoli 99-vuotiaana sydämen vajaatoimintaan vuonna 1993.
Vuorovesimylly

Perinteinen vuorovesimylly on energiansa vuoroveden vaihteluista saava mylly. Sopivan altaan suulle rakennetaan pato, jossa olevan aukon kautta nousuvesi täyttää altaan. Korkeimman veden aikaan aukko suljetaan ja vesi lasketaan pois myllyn kautta sitten, kun meriveden pinta on laskenut riittävästi.
Vuorovesimyllyiksi saatetaan kutsua myös muulla periaatteella toimivia vuorovesivoimaloita.
Koitajoki

Koitajoki () on Vuoksen vesistön latvavesiin kuuluva noin 200 kilometrin pituinen erämainen joki, joka virtaa sekä Suomen että Venäjän alueilla Suomen ja Venäjän rajan kummankin puolen.
Koitajoki alkaa Venäjän puolelta pienistä rajajärvistä ja virtaa länteen Suomen puolelle Ilomantsin pohjoisosiin. Se mutkittelee ensin kohti etelää Suomen puolella, koukkaa 50 kilometrin matkan Venäjän puolelle ja palaa takaisin Suomen puolelle Möhkön lähellä Petkeljärven kansallispuiston ja Nuorajärven maisemissa, mistä joki mutkittelee verkkaisesti länttä kohti Ilomantsin kunnan halki. Koitereesta Haapajokea pitkin purkautuvat vedet yhdistyvät Koitajokeen Hiiskosken eteläpuolella. Hiiskoski jakaa joen Koitajokeen ja Ala-Koitajokeen. Joki päätyy lännessä entisen Enon kunnan alueella Pamilon voimalaitokselle padottuun Tekojärveen, josta Koitajoki laskee Pielisen Rahkeenveteen.
Todennäköisesti Koitajoen paikkeilla on ollut jo jääkauden aikana jäätikköjoki, joka on kasannut maa-aineksia Pohjois-Ilomantsin alueelle. Koitajoki on syntynyt jääkauden jälkeisen jääjärven purkautuessa jäätikköjokien kasaamien Palokankaan hiekkadeltojen läpi ja hitaasti syövyttänyt nykyisen uomansa. Koitajoen varrella on useita vanhoja uomia, juoluoita ja hiekkatörmiä.
Suomen viimeinen aito siipiratasalus s/s Koita rakennettiin vuonna 1905 juuri Koitajoella tapahtuvaa puutavaran varppausta ja hinausta varten. Nykyisin Koitajoen reitti on erityisesti retkimelojien suosiossa rauhallisen luonteensa ja kauniiden maisemiensa takia. Karelia-soudun pienveneiden ja melojien reitti kulkee alas Koitajokea.
Elokuvajoki.
Koitajoella on kuvattu kolme elokuvaa: Roland af Hällströmin "Tukkijoella" (1951), Teuvo Tulion "Mustasukkaisuus" (1952) ja Markku Pölösen "Kuningasjätkä" (1997).
Siipiratasalus

Siipiratasalus on konevoimalla toimiva laiva, jossa vetolaite muodostuu yhdestä tai kahdesta siipirattaasta. 
Ennen potkurin keksimistä ja yleistymistä höyryalukset varustettiin siipirattailla. Suomalaisissa laivoissa rattaat sijaitsivat yleensä laivan molemmilla kyljillä rungon keskikohdalla. Varsinkin Amerikan jokiliikenteessä on käytetty myös yhdellä aluksen perässä sijaitsevalla rattaalla varustettua alustyyppiä.
Suomen ensimmäinen siipiratasalus ja samalla Suomen ensimmäinen höyrylaiva oli Nils Ludvig Arppen Kiteen Puhoksessa rakennuttama s/s Ilmarinen, joka teki neitsytmatkansa 10. elokuuta 1833. Viimeisin Suomessa valmistunut siipiratashöyry oli s/s Koita, joka rakennettiin vuonna 1905. 
Nykyisin Suomessa on matkustajaliikenteessä muutamia uusia siipiratasaluksia. Ensimmäinen uusista oli Keurusselällä liikennöivä M/S Elias Lönnrot, joka on samannimisen höyrylaivan ulkoasureplika. Lönnrot aloitti liikennöinnin vuonna 1986. Alus on ”aito” siipirataslaiva. Sen dieselkoneisto pyörittää sähkögeneraattoreita ja molemmilla siipirattailla on omat sähkömoottorit. Paitsi työntövoima, myös ohjaus toimii siipirattaiden avulla. Aluksessa ei siis ole potkuria eikä peräsintä.
Viimeinen Suomessa säilynyt aito siipirataskauden alus oli S/S Lahtis, joka romutettiin toukokuussa 2024.
Økokrim

Økokrim (käännetty nimi: Norjalainen kansallinen virasto taloudellisten ja ympäristöön kohdistuvien rikosten tutkintaan ja syyttämiseen), jonka nimi on lyhenne Økonomisk Kriminalitetista ("Talousrikos"), on Norjan taloudellisia, ympäristöön kohdistuvia sekä tietokonerikoksia tutkiva virasto. Virasto perustettiin 1989 ja sen päätoimisto on Oslossa. 
Økokrim on sekä poliisiyksikkö että syyttävä viranomainen. Tällä hetkellä viraston johtajana on Trond Eirik Schea.
Organisaatio on ollut tärkeä tekijä muutamissa suurissa oikeusjutuissa. Esimerkiksi vuosina 2002 ja 2003, DeCSS:ään liittyen, se syytti Jon Lech Johansenia, jonka puolustuksessa avusti EFF (Electronic Frontier Foundation).
Vágar

Vágar on saari Färsaarilla. Se on pinta-alaltaan Färsaarten kolmanneksi suurin saari Streymoyn ja Eysturoyn jälkeen. Saaren asukasluku on noin 3 400 (2025). Saaren korkein kohta on Árnafjall (722 m). Vágarin suurin järvi on Sørvágsvatn. Saarella sijaitsee Vágarin lentoasema.
Vágarin ja Streymoyn välillä kulkee 4,9 kilometriä pitkä tunneli, joka avattiin vuonna 2002.
Kylät.
Vágarilla sijaitsevat seuraavat kylät:
Lisäksi saarella oli ennen kaksi kylää, jotka ovat nyt kuitenkin asumattomia:
Svínoy

Svínoy on saari Färsaarilla. Se sijaitsee Borðoyn ja Viðoyn saarista itään. Saarella on ainoastaan yksi asutuskeskus, Svínoy, jossa kaikki saaren asukkaat asuvat. Svínoyssa on 31 asukasta (1.1.2013). Saarella on kolme vuorta: Keldufjall (461 m), Havnartindur (587 m) ja Múlin (442 m). Svínoy muodosti vuoteen 2009 asti oman Svínoyn kunnan, joka on liitetty Klaksvíkin kuntaan.
Borðoy

Borðoy on saari Färsaarilla. Saaren pinta-ala on 94,7 neliökilometriä ja asukasluku noin 5 500 (2025). Saarella sijaitsee Klaksvík, joka on Färsaarten toiseksi suurin kaupunki.
Borðoyn korkein vuori on Lokki (772 m).
Asutuskeskukset.
Saarella on Klaksvíkin lisäksi seitsemän asutuskeskusta:
Vuoret.
Saarella on viisi vuorta:
Klaksvík

Klaksvík on Färsaarten toiseksi suurin kaupunki. Kaupunki sijaitsee Borðoyn saarella, joka on yksi Färsaarten pohjoissaarista (fääriksi Norðoyar).
Historia.
Ensimmäiset asutuksen merkit Klaksvíkin alueella ovat peräisin viikinkiajalta, mutta vasta 1900-luvulla alue yhdistyi muodostaen laajemman ja modernimman färsaarelaisen kaupungin, josta tuli pohjoissaarten ja laajemminkin Färsaarten kulttuurin ja kaupan keskus.
Maantiede.
Klaksvík sijaitsee kahdella vierekkäin sijaitsevalla niemellä. Kaupungissa on tärkeä satama, joka palvelee kalateollisuutta ja sen modernia kalastusveneistöä. Alun perin alueella sijaitsi neljä maatilaa. Aikoinaan niistä kehittyi neljä kylää, Vágur, Myrkjanoyri, Gerðar ja Uppsalar, jotka lopulta yhdistyivät muodostaen Klaksvíkin kaupungin vuonna 1938. Kaupungin syntymisen aiheuttavana tekijänä oli alueelle perustettu pohjoisten saarten keskusvarasto.
Talous.
Yritykset.
Perheomisteinen, vuonna 1888 perustettu panimo Föroya Bjór sijaitsee Klaksvíkissä. Alusta asti panimon symbolina on toiminut pässi. Elokuusta 2007 lähtien Föroya Bjór on ollut Färsaarten ainoa oluen ja virvoitusjuomien valmistaja, kun Restorffs Bryggjarí meni konkurssiin.
Liikenne.
Leirvíkiin johtavan merenalaisen tunnelin (Norðoyatunnilin) avaamisesta asti huhtikuussa 2006 Klaksvíkistä on yhteys Färsaarten muille saarille ja nykyään Klaksvík on yksi Färsaarten pääsatamista. Tunnelin myötä on käynnistynyt useita hankkeita, muun muassa uusi teollisuusalue tunnelin sisäänkäynnin liepeillä.
Nähtävyydet.
Kristianinkirkko.
Vuonna 1963 rakennettu "Christianskirkjan" on Skandinavian ensimmäinen muinalaisnorjalaiseen tyyliin rakennettu kirkko. Kattorakenteet on toteutettu samalla viikinkityylillä, joka on säilynyt färsaarelaisissa keittiöissä ja kyläkirkoissa. Tämä avoin kattorakenne on osoittautunut erityisen sopivaksi kirkkorakennuksiin, sillä tämäntyyppisten kirkkojen akustiikka on parempi kuin muiden vastaavankokoisten kirkkojen. Kirkko on omistettu Toisen maailmansodan aikana kuolleille merimiehille.
Nólsoy

Nólsoy on saari Färsaarilla. Se sijaitsee saariston keskiosissa, Streymoyn saaresta itään. Saaren pinta-ala on 10 neliökilometriä ja asukasluku 214 (2025). Luoteisrannikolla sijaitseva Nólsoy on saaren ainoa asutuskeskus. Saarella on myös yksi vuori (Høgoyggj). Sen korkeinta kohtaa (372 m) kutsutaan Eggjarkletturiksi.
Sandoy

Sandoy on saari Färsaarilla. Sen tärkein asutuskeskus on Sandur. Saaren pinta-ala on 111 neliökilometriä ja asukasluku noin 1 300 (2025). Heistä yli kolmasosa asuu Sandurissa.
Saaren korkein kohta on Tindur (479 m).
Sandoyn ja Streymoyn välillä kulkee 10,8 kilometriä pitkä tunneli, joka avattiin vuonna 2023.
Viðoy

Viðoy on Färsaarten pohjoisin saari. Sen pinta-ala on 41 neliökilometriä, ja se sijaitsee Borðoyn saaresta itään. Saarella asuu 594 ihmistä (2025). Viðoyn asutuskeskukset ovat kaakkoisrannikolla sijaitseva Hvannasund ja koillisrannikolla sijaitseva Viðareiði.
Saarella on viisi vuorta:
Prefekti

Prefekti () oli viranhaltija Rooman valtakunnassa. Aluksi prefekteillä oli vain sotilastehtäviä. Esimerkiksi Rooman liittolaisten auxilia-joukkoja johti yleensä prefekti. Keisariajalla ainoastaan keisari sai nimittää prefektit ja tähän aikaan alettiin myös nimittää prefektejä siviilivirkoihin.
Keisariajalla pretoriaanikaartin prefektistä ("praefectus praetorio") tuli tärkeä henkilö, koska kaarti saattoi päättää, kenestä tuli keisari. Prefektit olivat myös vastuussa keisarille prefektuurien hallinnosta sen jälkeen, kun Rooman valtakunta oli Konstantinus Suuren aikana jaettu neljään prefektuuraan (Oriens, Illyricum, Italia, Gallia).
Myöhempinä aikoina prefektillä on tarkoitettu monien erityyppisten tehtävien haltijoita.
Nanumea

Nanumea on atolli Tuvalussa Tyynellämerellä ja yksi maan kahdeksasta hallintoalueesta.. Nanumea on maan pohjoisin atolli, ja se koostuu viidestä saaresta, joista suurin on Nanumea. Muita saaria ovat Lakena, Lefogaki, Teatua a Taepoa ja Temotufoliki. Atollin pinta-ala on noin 3,9 neliökilometriä. Saarta johtaa saarineuvosto.
Nanumean kaksi pääsaarta, Nanumean ja Lakenan erottaa kaksi laguunia. Lakenalla on myös pieni järvi.
Vuoden 2012 väestönlaskennan mukaan Nanumealla on 556 asukasta. Pääsaarella on Yhdysvaltain armeijan toisen maailmansodan aikana rakentama Nanumean lentokenttä. Nanumealaiset siirrettiin sodan ajaksi Lakenalle.
Thelonious Monk

Thelonious Sphere Monk (10. lokakuuta 1917 Rocky Mount, Pohjois-Carolina – 17. helmikuuta 1982 Weehawken, New Jersey) oli yhdysvaltalainen jazzpianisti ja säveltäjä, joka tunnetaan omaperäisestä improvisaatiotyylistään sekä monista jazzstandardeiksi muodostuneista sävellyksistään. Monkia pidetään yhtenä jazzin bebop-tyylin perustajista. Monkin tunnetuimpiin sävellyksiin kuuluvat ”Ask Me Now”, ”Blue Monk”, ”I Mean You”, ”Rhythm-a-Ning”, ”’Round Midnight” ja ”Straight, No Chaser”.
Monkin albumi "Brilliant Corners" (1957) valittiin mukaan vuonna 2005 julkaistuun englanninkieliseen hakuteokseen "1001 Albums You Must Hear Before You Die".
Nuku Hiva

Nuku Hiva on saari Ranskan Polynesiassa. Sen asukasluku vuonna 2012 oli noin 3 000. Nuku Hiva on Marquesassaarten suurin saari ja koko Ranskan Polynesian toiseksi suurin saari Tahitin jälkeen. Saaren korkein kohta on 1 185 metrin korkeudessa oleva Tekao. 
Nuku Hivan eteläosassa sijaitsee Marquesassaarten pääkaupunki Taiohae. Saaren lentoasema sen sijaan sijaitsee saaren pohjoisrannalla.
Kuuma lähde

Kuuma lähde on lähde, jossa lämmin tai kuuma pohjavesi nousee maan pinnalle. 
Synty.
Kuuman lähteen vettä lämmittää maankuoren geoterminen lämpö. Maan kiviaineksen lämpötila on pääsääntöisesti sitä korkeampi, mitä syvemmällä se sijaitsee. Tämä syvyydestä riippuva lämpötilan kasvu tunnetaan nimellä geoterminen gradientti. Riittävän syvälle maankuoreen tunkeutuva vesi lämpenee kuumien kivien ansiosta. Ei-tuliperäisten alueiden kuumien lähteiden lämpö on peräisin juuri tästä ilmiöstä.
Tuliperäisillä alueilla maanalainen vesi saattaa joutua kosketuksiin sulan kivimassan, magman, kanssa. Tällöin vesi saattaa alkaa kiehua tai ylikuumeta, ja paine nousee niin korkeaksi, että vesi purkautuu suihkuna maanpinnalle. Tällaista kuumaa lähdettä kutsutaan geysiriksi. Vesi voi myös suihkuta maanpinnalle höyrynä () tai sekoittua mudan ja saven kanssa (). On olemassa myös lämpimiä lähteitä, joissa kuuman ja kylmän lähteen vedet ovat sekoittuneet. Mustat savuttajat ovat valtamerten pohjissa esiintyviä kuumia lähteitä.
Virkistys- ja hoitokäyttö.
Kuumien lähteiden vesi sisältää usein runsaasti erilaisia liuenneita mineraaleja. Monien kuumien lähteiden terveysvaikutuksista löytyy paljon kansanuskomuksia ja myös lääketieteellisiä todisteita. Ne ovatkin usein suosittuja matkailukohteita ja niiden yhteyteen on perustettu kylpylöitä ja parantoloita.
Esimerkiksi Islanti, Unkari, Uusi-Seelanti ja Ikarian saari Kreikassa ovat tunnettuja kuumista lähteistään. Japanissa kuumat lähteet tunnetaan nimellä onsen. Niillä on suuri merkitys japanilaisessa kulttuurissa sekä terveysmatkailukohteina.
Hyvin kuumat lähteet voivat olla myös vaarallisia. Vakavia palovammoja ja jopa kuolemantapauksia on sattunut, kun ihmisiä on vahingossa tai tietämättömyyttään joutunut tällaiseen kuumaan lähteeseen.
Microsoft Flight Simulator

Microsoft Flight Simulator on Microsoftin julkaisema lentosimulaattoripelisarja IBM PC -yhteensopiville tietokoneille.
Ohjelman ensimmäiset versiot kehitti 1970-luvun loppupuolella Sublogic-yhtiö, joka julkaisi sen nimellä "FS1 Flight Simulator" TRS-80:lle.
1980-luvun alussa Microsoft lisensoi oikeudet vastikään julkaistulle IBM PC:lle julkaistaviin versioihin, jolloin Sublogicin Bruce Artwick kehitti uuden version. Sublogic jatkoi pelin kehitystä ja julkaisi sitä myös muille alustoille.
Peli on suosittu viihdekäytössä ja keskittyy siviili-ilmailuun.
"Microsoft Flight Simulator X" (10.0), julkaistiin Suomessa lokakuussa 2006. Sen pelimaailma sisältää käytännössä koko maapallon kymmeninetuhansine lentokenttineen ja korkeuseroineen. Myös verkkolentäminen satojen muiden virtuaalipilottien kanssa on mahdollista, joidenkin pelaajien toimiessa lennonjohtajina. 
Joulukuussa 2014 Dovetail Games julkaisi Steam-jakeluun uudelleenjulkaisun Flight Simulator X:stä, jonka nimeksi tuli Microsoft Flight Simulator X: Steam Edition. Versio on käytännössä vastaava kuin alkuperäinen Flight Simulator X Gold Edition sisältäen sekä Deluxe- että Acceleration-lisäosat. Päivitys toi mukanaan takaisin aiemmin suljetun moninpelimahdollisuuden sekä muun muassa parannetun tuen Windows 8.1 -käyttöjärjestelmälle. "Flight Simulator X: Steam Edition" on edelleen markkinoilla. Microsoft sulki 29. tammikuuta 2009 "Flight Simulator" -sarjasta vastanneen ACES Game Studio -yksikön johtamiseen liittyvien ongelmien vuoksi. 
Vuoden 2019 pelialan E3-tapahtumassa Microsoft julkisti uuden "Microsoft Flight Simulatorin", jonka maisemanpiirto perustuu muun muassa Bing Maps -palvelun dataan. Uudessa versiossa on myös mm. uudistetut ilmakehä- ja aerodynamiikkamallit. Uusi Flight Simulator julkaistiin 18. elokuuta 2020. Windows 10/11:n tapaan uusi Flight Simulator on jatkuvapäivitteinen Software as a Service -mallin mukainen tuote. Kesäkuussa 2023 julkistettiin Flight Simulator 2024, joka ilmestyi 19.11.2024.
Microsoft Flight Simulatorin versiot.
Lista käsittää Microsoftin julkaisemat PC-versiot. Lisäksi kahdesta ensimmäisestä versiosta on olemassa lukuisia muita versioita eri tietokoneille, monet subLOGIC:n julkaisemina.
CDC 6600

CDC 6600 oli Control Data Corporationin kehittämä ensimmäinen kaupallinen supertietokone. Se tuli markkinoille vuonna 1965, ja sen pääsuunnittelija oli Seymour Cray. Noin yhden megaflopsin nopeudella CDC 6600 oli maailman nopein tietokone vuoteen 1969 asti, jolloin seuraaja CDC 7600 syrjäytti sen.
CDC 6600:ssa oli 60-bittinen keskussuoritin, jonka apuna oli kymmenen 12-bittistä apusuoritinta. Kaikki varsinainen laskenta oli varattu keskussuorittimen tehtäväksi, kun taas apusuorittimet keskittyivät syöttö- ja tulostuslaitteiden ohjauksen kaltaisiin laskennallisesti vaatimattomampiin tehtäviin.
Koneen keskussuoritin on ehkä varhaisin esimerkki tietokonesuunnittelun RISC-ajattelusta, joskin lyhenne RISC keksittiin vasta yli kymmenen vuotta myöhemmin. Kaikki CDC 6600:n konekielen käskyt olivat yksinkertaisia ja ajoituksensa puolesta samankaltaisia, minkä ansiosta keskussuoritin pystyi suorittamaan muutamaa peräkkäistä käskyä rinnakkain. Keskussuorittimessa oli mm. kaksi kertolaskuyksikköä liukuluvuille ja yksi jakolaskuyksikkö. Käskypuskuriin tallennettiin samanaikaisesti kahdeksan peräkkäistä käskyä, joten niiden lataamista erikseen muistista ei tarvinnut odotella. Suorittimen suunnittelutapaa kutsutaan nykyisin superskalaariseksi.
Cray vaati tietokoneeseen transistoria, jolla oli suurempi kytkentänopeus kuin aikaisemmilla ja joka pystyisi toimimaan korkeammassa lämpötilassa.
Laitteen toteuttamiseen käytettiin uusia piipohjaisia transistoreita, jotka olivat ensimmäiset piihin perustuvat, jotka olivat nopeampia kuin germaniumiin perustuvat. Jean Hoerni käytti kultaa douppaukseen. Nopeampi transistori yhdistettynä yksinkertaiseen ajoitukseen mahdollisti koneen ajamisen 10 megahertsin kellotaajuudella. Kellojaksot olivat nelivaiheisia, joten käytännön kellotaajuus oli 40 MHz. CDC 6600:ssa oli freonijäähdytys. Myös muotoilussa oli otettu huomioon välimatkojen minimointi tietokoneen osien välillä.
Toiminnan nopeuttamiseksi CDC 6600:n keskusmuisti oli pankitettu siten, että peräkkäiset sanat oli tallennettu erillisiin muistipankkeihin. Näin laite pystyi esimerkiksi kirjoittamaan peräkkäisiin muistipaikkoihin nopeammin kuin varsinainen muistin nopeus antoi myöten.
Aikaansa nähden erikoinen ratkaisu oli myös CDC 6600:n konsoli, jossa oli koneen tilaa kuvaavien vilkkuvalojen sijaan kaksi pyöreää tutkamaista kuvaputkinäyttöä. Näyttöjen ja käyttöliittymän ohjaus oli varattu apusuoritinten tehtäväksi, joten se ei vienyt aikaa varsinaiselta laskennalta.
CDC 6600:aa myytiin kaikkiaan noin 100 kappaletta. Useita yksilöitä käytettiin ydinaseiden kehittelyyn liittyvässä laskennassa.
Sandur

Sandur on kylä Färsaarilla. Se sijaitsee Sandoyn saaren etelärannikolla ja on Sandsin kunnan keskusta. Sandurissa oli vuoden 2018 arvion mukaan noin 520 asukasta. Kylä perustettiin 1000-luvulla. Sen pinta-ala on 48 neliökilometriä.
NAMBLA

NAMBLA (North American Man/Boy Love Association) on yhdysvaltalainen järjestö, joka ajaa pederastian, aikuisten miesten ja nuorten poikien välisten seksisuhteiden sallimista. Järjestö on perustettu vuonna 1978. NAMBLA:n tavoite on saada hyväksyntä (vanhempien) miesten ja (nuorempien) poikien välisille suhteille korostamalla tällaisten suhteiden vapaaehtoista luonnetta. Lisäksi NAMBLA julistaa ”kaikenikäisten oikeutta nauttia omista ruumiistaan kenen ja minkä ikäisen henkilön tahansa kanssa”. Järjestöä on syyllistetty nuorten poikien raiskaamiseen kannustamisesta.
Järjestön perustajiin kuuluu mm. newyorkilainen freelance-toimittaja David Thorstad. NAMBLA oli ILGA:n jäsenjärjestö, mutta kun YK otti jälkimmäisen konsultoitavien järjestöjen listalleen, NAMBLA:n jäsenyys aiheutti pahennusta ja ILGA alkoi ottaa etäisyyttä NAMBLA:sta.
Yhdysvalloissa NAMBLA on joutunut mm. "South Parkin" pilkkauksen kohteeksi.
Cray-1

Cray-1 oli menestyksekäs vektorisuorittimia käyttävä supertietokonemalli, jonka valmistus aloitettiin vuonna 1976. Koneen kehitti Cray Research -yhtiö pääsuunnittelijanaan Seymour Cray.
Laitteen historia.
Cray-1 oli vallankumouksellinen laite monessa suhteessa. Ilmestymishetkellään se oli sekä maailman nopein tietokone, maailman kallein tietokone, että hinta/teho-suhteeltaan edullisin tietokone. Vaikka Cray-1:stä saatiinkin suurimmat tehot irti tieteellisessä vektorilaskennassa, oli se myös tavanomaisessa laskennassa niin tehokas, että esimerkiksi monet kaupalliset tahot ottivat sen käyttöönsä.
Myöhemmistä Crayn koneista poiketen Cray-1 suoritti vain yhtä ohjelmaa kerrallaan, eli se oli käytännössä yksiprosessorikone. Se kuitenkin suoritti ohjelmaa hyvin tehokkaasti, ja erityistä lisäetua toivat vektorikäskyt, jotka oli optimoitu laskennan suorittamiseen useilla peräkkäisillä muistipaikoilla. Cray-1 suoritti myös useita käskyjä rinnakkain liukuhihnatekniikalla.
Cray-1:ssä kiinnitettiin erityistä huomiota kytkentäratkaisujen nopeuteen ja osienvälisten etäisyyksien minimoimiseen. Tämä näkyy vahvasti jo laitteen hevosenkenkämäisessä muotoilussa. Kellotaajuus oli aluksi 80 MHz, mutta se saatiin myöhempinä vuosina nostettua 120 MHz:iin. Koska laite pystyi liukuhihnatekniikkansa ansiosta suorittamaan näennäisesti jopa kaksi käskyä yhdessä kellojaksossa, oli sen teoreettinen huippusuoritusnopeus 160–240 MIPSiä. Huolellisella assembly-ohjelmoinnilla ja vektorikäskyjä käyttämällä kone pystyi saavuttamaan 250 MFLOPSin liukulukulaskentanopeuden. Pienet pöytätietokoneet alkoivat saavuttaa näitä nopeuksia vasta 1990-luvun loppupuolella. Nykyiset nopeimmat pc-koneissa käytettävät prosessorit ovat yli 100 kertaa nopeampia kuin Cray-1. 
Huippunopeat kytkentäratkaisut vaativat huomattavan paljon sähköenergiaa, ja Cray-1:n tehontarve olikin noin 115 kilowattia. Suuri energian käyttö tuotti myös paljon hukkalämpöä, mistä johtuen koneessa oli freonipohjainen jäähdytysjärjestelmä ja jäähdytysnäkökohdat oli huomioitu erityisesti myös muotoilussa.
Cray-1 oli ensimmäinen integroituja piirejä käyttänyt Crayn kone. Vaikka teknologia oli saatavilla jo 1970-luvun alkupuolella, ei se ollut vielä riittävän nopeaa supertietokonetarkoituksiin. Vastaavasta syystä Cray alkoi käyttää laitteissaan mikroprosessoreita vasta 1990-luvulla.
Chip’s Challenge

Chip’s Challenge on pulmapeli, jonka on suunnitellut Chuck Sommerville. Pelin on kehittänyt Epyx ja sen ensimmäinen versio on julkaistu Atari Lynxille vuonna .
Peli ja sen jatko-osa "Chip's Challenge 2" on julkaistu Steam-palvelussa vuonna 2015.
Pelaaminen.
Peli koostuu 148:sta tasosta, jotka pelissä seikkaileva Chip-hahmo joutuu läpäisemään saadakseen Bit Buster Clubin jäsenyyden. Jokaisella tasolla hänen on selviydyttävä maaliin päästäkseen seuraavalle. Ennen maaliin pääsemistä Chipin on usein välttämätöntä kerätä tietty määrä mikrosiruja. Joskus tarvitaan myös avaimia. Chipiä uhkaavat pelissä monet vaarat, kuten erilaiset oliot ja pommit. Usein maaliin on suoriuduttava tietyssä ajassa, jonka umpeuduttua taso on aloitettava alusta. Tason voi ohittaa hetikin arvaamalla oikein nelikirjaimisen salasanan. Kun pelaaja on riittävän monta kertaa peräkkäin epäonnistunut tason suorittamisessa, seuraavalle tasolle siirtymisestä kuitenkin kysytään automaattisesti.
Oulunsuu

Oulunsuu on Oulun keskustan itäpuolella sijaitseva laajahko noin asukkaan kaupunginosa, joka rajoittuu lännessä Kontinkankaan, Peltolan ja Värtön kaupunginosiin, etelässä Kaukovainion ja Knuutilan kaupunginosiin sekä pohjoisessa Oulujokeen. Erkkolan–Kastellin alue liitettiin Oulun kaupunkiin 1947. Siihen saakka alue kuului Oulujoen kuntaan. Uuden kaupunginosan nimeksi tuli Oulunsuu asemakaavassa, jonka Oulun kaupunginvaltuusto hyväksyi syksyllä 1949. Oulunsuun osa-alueita ovat Erkkola, Kastelli, Lämsänjärvi, Ranta-Kastelli ja Svaaninsuo.
Kastelli on kaupunginosan vanhin osa-alue, joka sijaitsee Kajaanintien eteläpuolella. Sana kastelli määritellään useissa sanakirjoissa leirilinnaksi. Alueella oletetaankin olleen keskiaikainen linna, josta kuitenkin tiedetään hyvin vähän. Kastellissa sijaitsee vuonna 1906 rakennettu Oulunsuun pirtti, joka toimii vuonna 1895 perustetun Oulunsuun nuorisoseuran toimitilana. Kastelli kehittyi suuremmaksi puutaloalueeksi sotien jälkeen. Alueen rakennuskantaa ovat muuttaneet myöhemmin rakennetut pien- ja rivitalot sekä pulpettikatot.
Ranta-Kastelli on Kastellin pohjoispuolella oleva osa-alue, joka on muodostunut Kajaanintien ja Oulujokivarren väliin. Kajaanintien varressa on vuonna 1962 valmistunut Kastellin kirkko. Ranta-Kastellin rakennuskanta on sekoitus uutta ja vanhaa. Jokivarteen on jo pitkään ollut suunnitteilla jalankulun ja pyöräilyn väylä, jota rannan tuntumassa asuvat ovat tiukasti vastustaneet. Syksyllä 2013 jalankulun ja pyöräilyn väylä valmistui. Erkkola sijaitsee Ranta-Kastellin vieressä Erkkolan sillan kupeessa.
Lämsänjärven osa-alue on muodostunut samannimisen järven etelä- ja pohjoispuolelle. Järven eteläpuolisen osan rakennuskanta on pääasiassa 1980-luvulla rakennettuja omakotitaloja, kun pohjoispuolisen osan rakennuskantaan kuuluvat niin omakoti-, rintamamies- kuin rivitalotkin. Lämsänjärvellä on kaupungin ylläpitämä uimaranta. Vastakkaisella rannalla on vuonna 1936 valmistunut hirsinen leirikeskus, joka on aikoinaan toiminut hiihtomajana.
Svaaninsuon rakennukset ovat pääasiassa 1980- ja 1990-luvuilla rakennettuja taloja. Radiomastontiellä on pelkästään rivi- ja kerrostaloja.
Rusko (Oulu)

Rusko on Oulun kaupunginosa noin kuusi kilometriä keskustasta pohjoiseen. Alue on varsin laaja, rajoittuen pohjoisessa Heikinharjun kaupunginosaan, idässä valtatiehen 20, etelässä Takalaanilaan ja lännessä Kuivasjärveen ja Pyykösjärveen. 
Alue on lähes täysin otettu kaupan- ja teollisuudenalan toiminnan käyttöön. Ainoat varsinaiset asutusalueet sijaitsevat Posanperällä Konetien varrella ja Rahtitiellä Kuusamontien varrella.
Alueen pääliikenneväylä on Raitotie, joka yhdistää Ruskon alueen kaakossa valtatiehen 20 sekä luoteessa valtatiehen 4. Oulun rautatieasemalta Ruskoon johtaa myös sivuraide, jonka tavaraliikennettä hoitaa VR Transpoint. 
Jätekeskuksen vieressä on myös Suomen uusin laskettelukeskus, Ruskotunturi, joka avattiin joulukuussa 2013. Alueella on myös kolmen linja-autoyhtiön talleja: V. Alamäen talli, Oubussin talli ja Pohjolan Matkan talli.
Salora Fellow

Salora Fellow ja sen seuraaja Salora Manager olivat suomalaisen elektroniikkavalmistaja Saloran markkinoimia kotitietokoneita. Laitteet eivät kuitenkaan olleet suomalaista tekoa, vaan ne olivat "Video Technology" -yhtiön "Laser"-sarjan koneiden klooneja, jotka valmistettiin Hongkongissa. Fellow’ta ja Manageria myytiin kuitenkin lähinnä Suomessa, ja se on muualla todella harvinainen. Vastaavasti muissa maissa suositumpia alkuperäisiä VTech Laser -koneita ei myyty Suomessa.
Salora Fellow oli klooni VTech Laser 200 -mallista ja Salora Manager VTech Laser 2001 -mallista.
Salora Fellow.
Salora Fellow tuli markkinoille vuonna 1983. Sen suorittimena oli Zilog Z80, keskusmuistia oli neljä kilotavua ja näytössä kahdeksan väriä. Näppäimistönä oli ZX Spectrum -tyylinen kumimatto.
Salora Manager.
Salora Manager on julkaistu vuonna 1983.