Gavriil Konstantinovitš Romanov

Ruhtinas Gavriil Konstantinovitš Romanov (15. heinäkuuta 1887 Pavlovskin palatsi, Venäjän keisarikunta – 28. helmikuuta 1955 Pariisi) oli venäläinen Romanov-sukuun kuulunut aatelinen ja vuodesta 1939 lähtien suuriruhtinas.
Suku ja koulutus.
Hän oli suuriruhtinas Konstantin Konstantinovitš Romanovin (Nikolai I:n pojanpoika) ja herttuatar Elisabeth Saksi-Altenburgin toiseksi vanhin poika. Hänellä oli kahdeksan sisarusta, joista kolme veljeä teloitettiin vallankumouksen aikana. 
Gavriil ja hänen vuotta aiemmin syntynyt veljensä ruhtinas Ioann saivat kokea ensimmäisinä Aleksanteri III:n, isänsä serkun talousuudistusten vaikutukset. Keisari määräsi, että valtion budjettisäästöjen nimissä vain hallitsijan lapset ja lastenlapset saisivat käyttää suuriruhtinaan arvonimeä.[1] Gavriil oli kolmen päivän ikäinen, kun Aleksanteri III julkaisi manifestin, jossa hän ilmoitti tämän uuden arvonimen: keisarillisen veren ruhtinas, puhutteluna "korkeus" entisen keisarillisen korkeuden sijaan. Suuriruhtinaat saivat vuosittain 280 000 kultaruplaa keisarillisesta kassasta, mikä takasi mukavan elämän. Gavriille annettiin kertaluonteinen miljoona kultaruplaa, eikä hän voinut odottaa enää mitään muuta raha-avustusta.[1]
Gavriil eli varhaislapsuutensa vielä Venäjän keisarikunnan viimeisten vuosien loistossa. Hänen isänsä, arvostettu runoilija suuriruhtinas Konstantin Konstantinovitš, oli Nikolai II:n pikkuserkku, joka oli yksi Romanov-suvun rikkaimmista jäsenistä. Lapsena Gavriil oli heikko, kalpea ja sairaalloinen ja sairastui kolmivuotiaana lavantautiin.[3] Hän ja veli Ioann olivat kumpikin usein sairaana ja viettivät lapsina yhdessä vuosina 1903-1905 yli vuoden ajan ​​Oreandassa Krimillä lääkärin ja palvelijoiden kanssa.[4] Heidän terveytensä parani lauhkeassa ilmastossa, ja pojat viettivät aikaa rannoilla ja retkillä lähiympäristöön. Seuranaan vain toisensa, he loivat vahvan sisarussuhteen, joka kesti heidän elämänsä loppuun asti.[4]
Gavriil kasvatettiin tiukasti; hänet ja hänen sisaruksensa opetettiin puhumaan puhdasta ja virheetöntä venäjää ilman muitten kielten sekoittavaa vaikutusta, ja heidän oli opittava ulkoa rukouksia.[1] Parhaat kirjailijat ja muusikot kutsuttiin Pavlovskin palatsiin ja Marmoripalatsiin opettamaan lapsia, ja suuriruhtinas Konstantin suunnitteli lapsilleen opinto-ohjelman, joka antoi heille hyvän koulutuksen.[5]
Jo lapsuudesta lähtien Gavriil oli intohimoisen omistautunut isälleen ja kaikelle sotilaalliselle.[2] Gavriil Konstantinovitš valitsi isänsä esimerkin mukaisesti sotilasuran, joka oli perinteinen Romanov-suvun miesjäsenille.[1] Muistelmissaan hän kertoo: "Seitsemänvuotiaasta lähtien haaveilin pääseväni Nikolajevskin ratsuväkikouluun."[2] Vuonna 1900 hän sai kirjoittautua 13-vuotiaana opiskelemaan Moskovan 1. kadettijoukon valmistavassa koulutuksessa. Vuonna 1903 hän pääsi vihdoin Nikolajevskin ratsuväkikouluun.[2] "Käytettyäni kadetin univormua viiden vuoden ajan", hän kirjoitti, " unelmani toteutui viimeinkin ja minusta tuli todellinen sotilas."[2] Hänet ylennettiin 19-vuotiaana upseerin arvoon vuonna 1906 ja hänelle myönnettiin useita kunniamerkkejä. Gavriil Konstantinovitš vannoi 19. tammikuuta 1908 uskollisuuden valan adjutanttina Nikolai II:lle seremoniassa, joka pidettiin Katariinan palatsin kirkossa Tsarskoje Selossa.
Hänen perheensä oli lähellä Nikolai II:ta, ja hän vieraili usein keisarin ja tämän perheen luona.[4] Suuriruhtinatar Maria Pavlovna ja hänen veljensä, suuriruhtinas Dmitri Pavlovitš olivat usein hänen leikkikavereinaan.[1]
Toukokuussa 1910 ruhtinas sairastui keuhkokuumeeseen ja hänet lähetettiin Sveitsiin hoitoon. Toivuttuaan hän ei voinut jatkaa aktiivista asepalvelusta. Sairauslomalla ollessaan Gavriil päätti hankkia korkeakoulututkinnon. Nuoremman veljensä Olegin jälkeen hänestä tuli ensimmäinen keisarillisen perheen jäsen, joka sai koulutuksensa Aleksanterin kimnaasin eliittikoulussa. Kolme vuotta myöhemmin hän sai todistuksen tutkinnon menestyksekkäästä suorittamisesta. 
Nuori ruhtinas.
Toisin kuin vakavat ja pidättyväiset veljensä, Gavriil oli sosiaalinen ja seurusteli aristokraattijoukon kanssa, jota pidettiin sen ajan mittapuun mukaan kevytmielisenä ja huikentelevaisena.[2] Elokuussa 1911 Gavriil tapasi kuuluisan balleriina Mathilde Krzesinskan kartanossa pidetyillä kutsuilla 21-vuotiaan tanssijatar Antonina Rafailovna Nesterovskajan (1890–1950),[6] joka oli köyhtyneestä alemman aatelin, joittenkin tietojen mukaan keskiluokkaisesta suvusta. Gavriil oli 24-vuotias, erittäin pitkä ja laiha. Antonina oli häntä melkein 30 cm lyhyempi, arkipäiväisen näköinen ja pullea, mutta nokkela ja eloisa luonne.
Gavriil rakastui Antoninaan. Hän onnistui puhumaan tämän kanssa väliajalla, kun tämä tanssi Mariinski-teatterissa joka sunnuntai. Tammikuussa 1912 hän vieraili Antoninan luona pienessä asunnossa, jossa tämä asui äitinsä kanssa. Heistä tuli rakastavaisia, ja ennen pääsiäistä 1912 he lähtivät Matilda Krzesinskan ja tämän rakastajan, suuriruhtinas Andrei Vladimirovitšin mukana Rivieralle, jonka aikana he yöpyivät Cannesissa ja Monte Carlossa.[7] Rivieran idylli ei kestänyt kauaa, koska heidän piti palata Pietariin, jossa nuori ruhtinas opiskeli. Tästä lähtien Gavriil piti Antoninaa morsiamenaan, he kihlautuivat salaa vuonna 1912. Vuonna 1913 hän pyysi tätä eroamaan balettiseurueesta, johon Antonina suostui.[7]
Syksyllä 1913 ruhtinas lähti vierailemaan Pariisissa, Lontoossa ja Roomassa, jossa hän sai audienssin paavi Pius X:n luona. Hän tapasi keisari Vilhelm II:n Berliinissä. Syksystä 1913 lähtien ruhtinas toimi Keisarillisen kaartin husaarirykmentin 4. joukko-osaston tiedustelupäällikkönä.
Gavriil oli omistautunut rakastajattarelleen ja asutti hänet ylenpalttiseen taloon, jonka osti hänelle Kamenno-ostrovski prospektilta Pietarista. Pavlovskin palatsissa asunut Gavriil sai suuren kolmen huoneen asunnon Marmoripalatsin toisesta kerroksesta Palatsirantakadun puolella. Isänsä kuoleman jälkeen vuonna 1915 Gavriil oli yhä enemmän tekemisissä rakastajattarensa kanssa. He olivat vieraanvarainen pariskunta ja pitivät avoimien ovien päiviä, joissa he viihdyttivät ystäviään.
Gavriil ei voinut mennä naimisiin rakastajattarensa kanssa, koska Romanov-suvun säännöt kielsivät morganaattisen avioliiton. Hän pyysi tätiään, kuningatar Olga Konstantinovnaa anomaan puolestaan, ja tämä meni tapaamaan Nikolai II:ta pyytäen lupaa veljenpojalleen mennä naimisiin, mutta keisari kielsi pyynnön jyrkästi, vaikka keisarillisen veren ruhtinaat, jotka eivät olleet vallanperimykseen oikeutettuja, olisivat voineet saada solmia morganaattisen avioliiton. 
Ensimmäisen maailmansodan syttyessä Gavriil ja hänen neljä veljeään liittyivät Venäjän armeijaan taistellen sen sota-operaatioissa. Gavriil taisteli rohkeasti husaarirykmentin 4. joukko-osaston kanssa murtautuen piirityksen lävitse Itä-Preussissa elokuun lopussa 1914. Nuorempi veli Oleg haavoittui taistelussa Liettuassa ja kuoli lokakuussa 1914, jonka jälkeen Gavriil palautettiin Petrogradiin. Kesäkuussa 1915 Gavriilin isä kuoli sydänkohtaukseen. Gavriil siirrettiin syksyllä 1916 yleisesikunnan sota-akatemiaan ja ylennettiin 29-vuotiaana everstiksi. Hän sai eron 28. huhtikuuta 1917 palveluksesta sairauden vuoksi. 
Hänen suhteensa Antonina Nesterovskajaan jatkui avoimesti ja siitä keskusteltiin julkisesti. He asuivat pitkään yhdessä, ja vuonna 1916 keisarinna Aleksandra Feodorovna vakuuttui heidän tunteittensa vilpittömyydestä nähdessään heidät yhdessä, ja päätti auttaa heitä menemään naimisiin, vaikka sitä pidettiinkin mesallianssina eli epäsäätyisenä liittona.
Vallankumous ja avioliitto.
Venäjän monarkian kaatumisen jälkeen helmikuun 1917 vallankumouksessa Gavriil pyysi äidiltään lupaa mennä naimisiin, mutta tämä ei antanut hänelle suostumustaan. Hän päätti olla tottelematon: Gavriil ja Antonina menivät naimisiin 9. huhtikuuta 1917 kello kolmelta illalla pienessä kirkossa. Morganaattista liittoa ei olisi koskaan sallittu Nikolai II:n hallituskaudella, ja Gavriil piti avioliittonsa salassa sekä äidiltään että sedältään Dmitri Konstantinovitšilta, jotka vasta myöhemmin saivat tietää häistä.
Gavriil oli pyytänyt serkkuaan Leuchtenbergin prinssi Aleksandria, joka itse aikoi mennä naimisiin morganaattisesti, etsimään papin vihkimään heidät salaa. Hääseremoniassa oli paikalla vain Antoninan sisar Lidia Žistiakova ja muutamia heidän ystävistään. Gavriil oli kertonut salaisuutensa veljelleen Ioannille muutama päivä aikaisemmin, mutta tämä ei halunnut osallistua seremoniaan heidän äitinsä vuoksi, mutta lupasi kuitenkin pitää salaisuuden. Matkalla kirkkoon Gavriil näki veljensä ruhtinas Konstantinin ja ruhtinas Georgin kävelemässä Morskaja-kadulla. He olivat juuri tavanneet hääpukuisen Antoninan toisessa autossa. Vasta myöhemmin veljet ymmärsivät, mitä oli tapahtunut. Gavriilin mentyä naimisiin hän meni tapaamaan äitiään, joka vaikka oli hyvin järkyttynyt, antoi lopulta siunauksensa. Tämän jälkeen Gavriil muutti Antonina Nesterovskajan asuntoon, jossa pariskunta asui jonkin aikaa pitämättä meteliä itsestään.
Gabriel yritti pitää matalaa profiilia Petrogradissa keväällä 1917.[9] Antonina pelkäsi kostonhimoista väkijoukkoa ja soitti varoittaakseen miestään. Hän lähetti auton ja kuljettajan hakemaan tämän sotilasakatemiasta ja tuomaan tämän kotiin turvaan.[9]
Bolševikit pidättivät sekä Gavriilin että hänen veljensä Ioannin, Konstantinin ja Igorin lokakuun vallankumouksessa vuonna 1917. Gavriil oli vangittuna Pietarissa, mutta muut veljekset siirrettiin Alapajevskin kaupunkiin Uralille, jossa heidät myöhemmin murhattiin heinäkuussa 1918. 
Marraskuussa 1917 Petrogradin sanomalehdet julkaisivat asetuksen, jossa kaikki miespuoliset Romanovit kutsuttiin ilmoittautumaan Tšekalle, Neuvosto-Venäjän salaiselle poliisille. Aluksi heitä käskettiin vain olemaan poistumasta kaupungista. Maaliskuussa 1918 rekisteröityneet Romanovit kutsuttiin uudelleen, ja heidät lähetettiin nyt Venäjän sisäiseen karkotukseen. Keväällä 1918, kun bolševikit olivat yrittäneet pidättää hänet, Gavriil oli sairastanut tuberkuloosia. Hänen annettiin jäädä vaimonsa kanssa Petrogradin asuntoon. Kesään 1918 mennessä hän oli kuitenkin toipunut, ja heinäkuussa saapui joukko aseistettuja sotilaita ja otti hänet säilöön. Hänet pantiin Špalernajan vankilaan setänsä, suuriruhtinas Konstantin Nikolajevitšin pojan, Dmitri Konstantinovitšin (1860–1919) ja suuriruhtinaiden, Mihail Nikolajevitšin poikien, Nikolai Mihailovitšin (1859–1919) ja Georgi Mihailovitšin (1863–1919) sellin viereen.[10]
Gavriil, joka oli sukulaisiaan nuorempi ja sitkeämpi, piti vankilaa vähemmän koettelevana, mutta oli järkyttynyt setiensä ulkonäöstä, kun he tapasivat ensimmäisen kerran.[10] Viimeiseen asti, Gavriil muisteli, Dmitri oli hänen lapsuutensa iloinen suosikkisetä, joka kertoi hänelle vitsejä, yritti kohottaa mielialaa ja lahjoi vanginvartijoita kuljettamaan toiveikkaita viestejä veljenpoikansa selliin.[10] Koko Gavriilin vangitsemisen ajan Antonina ponnisteli saadakseen miehensä vapautetuksi.[10] Hän onnistui lopulta Maksim Gorkin avulla, joka kirjoitti Vladimir Leninille Gavriilin puolesta. Gorkin avovaimo Maria Andrejevna oli Antoninan ystävä.[11] Vuoden 1918 lopulla Gavriil siirrettiin sairaalaan. Pian sen jälkeen Gorki otti pariskunnan oman kattonsa alle ja he asuivat jonkin aikaa tämän asunnossa Petrogradissa. Muutamaa viikkoa myöhemmin Pietarin Neuvostoliitto antoi, jälleen Gorkin avustuksella pariskunnalle luvan lähteä Venäjältä Suomeen. He lähtivät kiireesti 11. marraskuuta 1918 Petrogradista ja saapuivat Pietarin lähellä olevaan Belo-ostrovin kylään junalla. Sairas Gavriil kuljetettiin käsikärryillä Suomeen. Pariskunta meni parantolaan lähellä Helsinkiä, jossa Gavriil sai hoitoa.
Ruhtinaan vapauttaminen tuli juuri ajoissa. Varhain 28. tammikuuta 1919 hänen sukulaisensa Špalernajan vankilassa teloitettiin ampumalla Pietari-Paavalin linnoituksen muureilla. Suomesta pariskunta lähti Pariisiin, jonne he asettuivat vuonna 1920.
Maanpako.
Maanpaossa ruhtinas Gavriil tuki suuriruhtinas Kirill Vladimirovitš Romanovia tämän kruununtavoittelussa. Kirill taas salli vuonna 1926 puoliso Antoninan käyttää arvonimeä ruhtinatar Romanovskaja-Strelninskaja. Kirillin poika Vladimir antoi toukokuussa 1939 Gavriilille oikeuden käyttää suuriruhtinaan arvonimeä.
Vuonna 1920 ruhtinas Gavriil ja hänen vaimonsa Antonina asettuivat asumaan Pariisiin monien Venäjän aateliston jäsenten tavoin. Pariskunta ei menettänyt kiinnostusta yhteiskuntaan maanpaossakaan. He osallistuivat jatkuvasti moniin venäläisten järjestämiin juhliin, viettivät usein iltoja venäläisissä yökerhoissa ja pitivät yllä ystävyyttä muiden maanpaossa olevien Romanovien kanssa. Heidän piiriinsä kuului tunnettu puolalainen taiteilija Tamara de Lempicka, joka maalasi muotokuvan Gavriil Konstantinovitšista vuonna 1927.
Vuoteen 1924 mennessä ruhtinas Gavriilin taloudellinen tilanne oli erittäin vaikea.[13] Vaimo Antonina hylkäsi ajatuksen balettikoulun perustamisesta, mutta siirtyi sen sijaan couture-maailmaan ja perusti oman muotitalon vuonna 1925.[14][13] "House of Berryksi" kastettu liike avattiin pieneen rakennukseen. Viisi vuotta myöhemmin saavutettuaan jonkin verran menestystä, Antonina pystyi siirtämään liikkeen muodikkaampaan osoitteeseen.[13] Kun Antonina sai tärkeitä tai varakkaita asiakkaita, varsinkin amerikkalaisia ​​miljonäärejä, heidät ohjattiin nopeasti salonkiin, jossa keisarillisen Venäjän esineiden ympäröimänä itse Gavriil Konstantinovitš viihdytti heitä, ja näytti nauttivan kokemuksesta.[14] Vierailijat muistelivat myöhemmin, että ruhtinas vietti usein tunteja heidän kanssaan, usein luennoi heille suuren perheensä jäsenistä ja käytti omia valokuviaan ja maalauksiaan visuaalisina apuvälineinä kadonneesta aikakaudesta.[14][13] Gavriil ja hänen vaimonsa elivät menestyksekkään couture-liiketoiminnan tuotoilla mukavaa, ellei jopa ylellistä elämää.[15]
Heidän huoneistonsa koko käytävä oli täynnä perhevalokuvia. He elivät onnellisina ja pitivät usein teekutsuja. Pariisissa he olivat kanssakäymisissä usein muiden venäläisten emigranttien, kuten ruhtinas Feliks Jusupovin ja tämän vaimon prinsessa Irina Aleksandrovnan sekä suuriruhtinas Andrej Vladimirovitšin kanssa, joka oli tuolloin naimisissa Mathilde Krzhesinskan kanssa.
Suuri lamakausi 1930-luvulla merkitsi lopulta jyrkkää käännettä heidän muotiliiketoimintansa menestykselle, ja heidän piti sulkea liike vuonna 1936. Pariskunta asui erittäin vaatimattomasti Pariisin esikaupunkialueella, jossa ruhtinas Gavriil kirjoitti muistelmansa. Ansaitakseen rahaa hän järjesti bridge-pelejä ja hänen vaimonsa piti toisinaan balettitunteja. Osa ruhtinas Gavriilin muistelmista julkaistiin myöhemmin nimellä "In the Marble Palace", kirja ilmestyi ensimmäisen kerran sekä venäjäksi että ranskaksi. Vuosien varrella on ilmestynyt useita venäjänkielisiä painoksia, viimeisin vuonna 2001. Muistelmien julkaiseminen englanniksi kesti kuitenkin kauan, koska ensimmäisen englanninkielisen käännöksen väitettiin kadonneen. Gavriil Konstantinovitš Romanovin muistelmat tarjoavat yksityiskohtaisen kuvauksen Romanov-suvun jäsenten yksityisestä jokapäiväisestä elämästä, ja niihin on viitattu useissa Venäjän keisarillista perhettä koskevissa elämäkerroissa.
Avioliitot.
Gavriil Konstantinovitš Romanov meni naimisiin huhtikuussa 1917 entisen ballerina Antonina Rafailovna Nesterovskajan (1890–1950) kanssa, tämä kuoli maaliskuussa 1950. Toukokuussa 1951 hän avioitui venäläisen aatelisemigrantti Irina Ivanovna Kurakinan (1903–1993) kanssa. Hänen molemmat avioliittonsa olivat lapsettomia. 
Perintö.
Gavriil Konstantinovitš Romanov kuoli Pariisissa vuonna 1955. Hänet haudattiin Pariisin ortodoksiselle Sainte-Genèvieve-des-Bois hautausmaalle. Hän kirjoitti elämästään muistelmat, jotka julkaistiin englanniksi nimellä "Memories in the Marble Palace" (Muistoja Marmoripalatsista).