tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Launonen

Launonen on kylä Lopen kunnassa. Kylä sijaitsee suurin piirtein Lopen kirkonkylän ja Riihimäen puolessa välissä. Matkaa molempiin on noin 12 kilometriä.
Historiaa.
Launosissa on ollut asutusta jo runsaan tuhannen vuoden ajan. Launosten kylän nykytilaan vaikuttava historian jakso alkaa noin 1860-luvulta, jolloin kylän kartanoihin asettui vahvoja maatalouden kehittämisestä kiinnostuneita isäntiä. Voimakas maatalouden uudistaminen Launosten kartanossa ja erityisesti Santamäen kartanossa merkitsi suurta työvoiman lisäystä kylässä.
Santamäessä ryhdyttiin kehittämään myös monenlaista muuta tuotantoa kasvavan maatalouden tueksi, kuten meijeri, saha, tiilitehdas sekä mylly. Kormun kartano tuli naimakaupan mukana osaksi Santamäen isännän H. G. Paloheimon kasvavaa talousmahtia. Vuonna 1907 Paloheimo rakennutti kapearaiteisen hevosvetoisen Riihimäen–Lopen rautatien, joka kulki Kormun, Santamäen ja Launosten kylän läpi Kesijärvelle. Launosten rautatieasemalta oli säännöllistä henkilöliikennettä Riihimäelle vuodesta 1911 radan liikenteen muututtua höyryvetoiseksi. Rata oli toiminnassa vuoteen 1952.
Neale Donald Walsch

Neale Donald Walsch syntyi Milwaukeessa, Wisconsin-osavaltiossa perheeseen, joka kannusti häntä henkisellä tiellä. Hänet tunnetaan parhaiten kirjoittamistaan kirjoista "Keskusteluja Jumalan kanssa" ja "Ystävyys Jumalan kanssa". 
Väitetään, että hänen kirjoittamansa kirjat ovat Jumalan "kanavoimia", jotta ihmiset löytäisivät nykyaikaisen näkökulman Jumalaan. Esimerkiksi kirjan Jumala sanoo, että "sinun ei ole pakko tehdä mitään". Walsch/Jumala yrittää viestiä meille epäitsekkäästä Jumalasta, joka on erilainen kuin kristittyjen ja juutalaisten Jumala. Hänen näkemys tuo esille kokonaan uudenlaisen henkisyyden, jossa kaikki ihmisyys tulee keskittymään yhteen - jota voidaan kutsua sanoilla 'ihmisyyden tiimi'. 
Kirjoista löytyy rinnastuksia Bahá'í-uskoon. Kirjat ovat saaneet vetovoimaisen vaikutuksen New Age alakulttuurissa.
Ennen kirjojen julkaisemista Walsch toimi radion puheohjelman vetäjänä. Hän oli tuohon aikaan masentunut alkaessaan kirjoittamaan kirjoja.
Vuonna 2003 julkaistiin elokuva "Indigo", jonka oli kirjoittanut Neale Donald Walsch ja James Twyman, ohjaajana Stephen Simon. Walsch myös näytteli elokuvan päähenkilöä.
Merkittävimmät suomennetut kirjat ovat:
Seder

Seder on juutalainen juhlapäivällinen, jota vietetään pesah-juhlan ensimmäisenä ja toisena iltana ystävien ja sukulaisten kanssa. 
Ennen ateriaa kolme palaa matzohia(ohutta vehnänäkkileivän kaltaista keksiä) asetetaan matzoh-piiloon. Keskellä oleva pala matzohia murretaan puoliksi, toinen puoli laitetaan takaisin matzoh-piiloon mutta toinen puoli, joka sanotaan afikomeksi, piilotetaan.
Seder-pöytään katetaan aina seder-lautanen, jolla on "harosettia" (rouhittuja pähkinöitä, omenoita, kanelia ja viiniä - seos kuvaa laastia, jota juutalaisorjat käyttivät Egyptissä), persiljaa, joka on kastettu suolaveteen (kuvaa kevättä ja juutalaisten kyyneleitä), kananmuna (kuvaa kevättä), reisiluu (kuvaa uhrilammasta) ja vasta raastettua piparjuurta (kuvaa orjuuden karvautta). 
Aterian aikana kaadetaan neljä lasillista viiniä, jotka kuvaavat orjuudesta vapautumisen neljää eri vaihetta, sekä viides lasi (niin kutsuttu Eliaan malja), joka asetetaan seder-pöydälle. Päivällisen aikana talon ovi avataan profeetta Eliaa varten.
Päivällisen jälkeen lapset etsivät afikomenia, ja joka sen löytää, saa erikoispalkinnon. Joissain perheissä afikomen rikotaan useampiin paloihin niin, että useampi lapsi voi saada löytämispalkinnon.
British Steel

British Steel on heavy metal -yhtye Judas Priestin vuonna 1980 julkaisema albumi. Sitä pidetään yhtenä yhtyeen parhaista ja merkittävänä albumina koko tyylilajinkin mittakaavassa. Sitä voidaan pitää yhtyeen lopullisena läpimurtoalbumina.
Levyn materiaali on sekoitus rosoisia ("Rapid Fire" ja "Steeler"), anthem-tyyppisiä mahtipontisia ynnä julistuksenomaisia kappaleita ("Metal Gods" ja "United") ja rock-vivahteisempia kappaleita (tunnetut "Breaking the Law" ja "Living After Midnight"). Levyn rauhallisin kappale on reggae-rytmiikasta vaikutteita ottava "The Rage". Kokonaisuutena levyn musiikki on sävyltään tummaa ja rytmiltään voimakasta, mutta silti suhteellisen melodista.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Downing/Halford/Tipton
Vuoden 2001 remasteroidun version bonusraidat
Tōhoku

Tōhoku (, "koillisseutu") on Japanin pääsaaren Honshūn pohjoisosat käsittävä alue. Se koostuu Akitan, Aomorin, Fukushiman, Iwaten, Miyagin ja Yamagatan prefektuureista.
Tōhoku sijaitsee kaukana Japanin poliittisen ja taloudellisen elämän keskuksista, joten se on suurilta osin säilyttänyt maaseutuluonteensa nykyaikaan saakka. Alue on muun Japanin tavoin vuoristoinen ja toimii merkittävänä riisintuottaja-alueena. Tōhoku voidaan jakaa itäiseen ja läntiseen osaan alueen lävistävän pohjois-eteläsuuntaisen Ōu-vuorijonon avulla tai pohjoiseen ja eteläiseen osaan siten, että Iwaten ja Akitan prefektuurit jäävät pohjoisosaan ja Miyagin sekä Yamagatan prefektuurit eteläiseen osaan. 
Tōhokun länsipuolinen osa on itäpuolta eristyneempi liikenneyhteyksien kannalta ja rajoittuu Japaninmereen. Länsipuoli on talvella runsaslumisempi kuin Tyynenmeren rannikon suojaisa itäpuoli. Pohjois-eteläsuuntainen jako on kuitenkin merkityksellisempi, sillä Tōhokun eteläpuolisko on taloudellisesti pohjoispuoliskoa huomattavasti kiinteämmässä yhteydessä Kantōn tasankoon ja Tokioon. Tōhoku Shinkansenin rakentamisen myötä raja on kuitenkin siirtymässä pohjoiseen. Tōhokun lounaisraja naapuriseutu Hokurikuun on suureksi osaksi keinotekoinen. Pohjoisessa Tōhokun erottaa Hokkaidōsta Tsugarun salmi, jonka nykyään alittaa Seikan-tunneli.
Tōhoku oli Japanin alkuperäiskansan, ainujen, viimeinen hallussaan pitämä alue Japanin pääsaarella. Japanilaisen asutuksen raja levisi alueelle etelästä 600–800-luvuilla. Nykyään asutus on keskittynyt suureksi osaksi laaksoon, joka erottaa Ōu-vuorijonon Kitakamin ja Abukuman ylängöistä. Merkittävin alueellinen kaupunki on Sendai.
Kantō

Kantō (, "raja-aseman itäpuolen seutu") on Japanin pääsaaren Honshūn keskiosan itärannikolla sijaitseva alue. Siihen kuuluvat Chiban, Gunman, Ibarakin, Kanagawan, Saitaman, Tochigin ja Tokion prefektuurit. 
Kantō voidaan jakaa kahteen ala-alueeseen. Alueen eteläosa on Suur-Tokio, joka koostuu Chiban, Kanagawan, Saitaman ja Tokion prefektuureista ja on Japanin merkittävin metropolialue. Pohjoinen Kantō, johon kuuluvat Gunman, Ibarakin ja Tochigin prefektuurit, on menettänyt nopeasti maaseutuluonnettaan kaupunkialueen laajetessa pohjoiseen. Kantōn länsiosassa vuoret estävät kaupunkimaisen rakentamisen, ja alue liittyykin viereiseen Tōkain seutuun vain hyvin kapean rannikkokaistaleen kautta. Pohjoisessa Kantō rajautuu Tōhokun alueeseen. 
Kantō on saanut nimensä Kantōn tasangosta, jolla suuri osa, hieman yli 40 prosenttia, siitä sijaitsee. Kantō on Japanin Tyynenmeren rannikon teollistuneen kaupunkialueen, ”Tōkaidōn megalopoliksen”, itäinen päätepiste. Alue on toiminut Japanin poliittisena keskuksena feodaalikaudelta lähtien Kamakura- ja Edo-kausilla. Vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan alueen prefektuurien yhteenlaskettu väkiluku oli 40 433 711 henkeä ja vuonna 1991 sen väestötiheys oli 1 192 henkeä neliökilometriä kohti.
Mallioikeus

Mallioikeudella () suojataan tuotteen uutta muotoilua muun muassa jäljittelyä vastaan. Mallioikeudessa suojan kohteena on tuotteen tai sen osan ulkomuoto. Suojan kohteen tulee aina olla konkreettinen tavara. Suomessa mallioikeuden rekisteröi Patentti- ja rekisterihallitus (PRH). Ulkomailla mallisuojaa hakevilla on käytettävissään kolme eri vaihtoehtoa: kansalliset rekisteröintijärjestelmät, Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) hallinnoima yhteisömallijärjestelmä tai Maailman henkisen omaisuuden järjestön (WIPO) hallinnoima Haagin sopimuksen Geneven asiakirjan mukainen mallien kansainvälinen rekisteröintijärjestelmä. 
Yleistä.
Mallioikeus suojaa tuotteen tai sen osan ulkomuodon. Mallioikeuden saanti edellyttää, että malli on uusi ja yksilöllinen. Mallioikeuslaki tuli voimaan 1.4.1971 ja sitä koskevat merkittävimmät muutokset (Muutettu kansallinen mallilaki) ovat tulleet voimaan elokuussa 2002, jolloin kansallinen mallioikeuslainsäädäntö yhdenmukaistettiin mallioikeusdirektiivin edellyttämällä tavalla ja toukokuussa 2011 Suomen liityttyä kansainvälistä rekisteröintiä tarkoittavaan Haagin sopimuksen Geneven asiakirjaan. Yhteisömalli eli EU:n alueen kattava mallioikeusjärjestelmä tuli voimaan 1.4.2003. Mallin määritelmä, rekisteröintiedellytykset, suojan sisältö ja laajuus sekä voimassaoloaika ovat samat kansallisessa järjestelmässä ja yhteisömallissa.
”Mallilla” tarkoitetaan tuotteen tai sen osan ulkomuotoa, joka johtuu tuotteen ja/tai sen koristelun piirteistä, erityisesti linjoista, ääriviivoista, väreistä, muodosta, pintarakenteesta ja/tai materiaalista.
”Tuotteella” tarkoitetaan kaikkia teollisesti tai käsityönä valmistettuja tavaroita mukaan luettuina muun muassa osat, jotka on tarkoitettu koottavaksi moniosaiseksi tuotteeksi, pakkauksia, pakkauksen ulkoasua, graafisia symboleita ja typografisia kirjasinlajeja, ei kuitenkaan tietokoneohjelmia.
Mallioikeuden kohteena voi olla perinteisesti tavara- ja koristemallit, mutta myös tuotteen irrottamattomat yksityiskohdat esimerkiksi pullon kaula. Myös muun muassa logot, käyttöliittymät, pakkausten ulkoasut sekä kirjasinmallit voivat olla mallioikeuden kohteina. 
Mallioikeus tarkoittaa sitä, ettei kukaan saa ilman mallioikeuden haltijan lupaa käyttää hyväksi mallia. Mallin hyväksikäyttämistä on muun muassa mallin mukaisen tai sen sisältävän tuotteen valmistaminen, tarjoaminen, markkinoille saattaminen, käyttäminen, maahantuonti, maastavienti taikka varastoiminen näihin tarkoituksiin.
Mallioikeus on hakemuksesta voimassa 5 vuotta ja se voidaan uudistaa neljästi aina viideksi vuodeksi kerrallaan. Enimmäissuoja-aika voi siis olla 25 vuotta.
Auton osat.
Mallisuoja ei Yhdysvalloissa ole koskenut auton varaosia. Euroopan komissio on esittänyt, että mallisuoja ei Euroopassa koskisi moniosaisen tuotteen osaa, jota käytetään tuotteen korjaamiseen sen alkuperäisen ulkoasun palauttamiseksi.
Helix (yhtye)

Helix on kanadalainen hard rock -yhtye, joka perustettiin Kitchenerissä Kanadan Ontarion osavaltiossa vuonna 1974. 
Helix julkaisi debyyttilevynsä "Breaking Loose" 1979. Yhtye oli suosituimmillaan 1980-luvulla. Kolmannen levyn "No Rest for the Wickedin" myötä Helix siirtyi suuremman levy-yhtiön, Capitolin listoille, samalla joukkoon liittyi rumpali Greg "Fritz" Hinz. Seuraavalta levyltä "Walkin' the Razor's Edge" irtosi hittisingle "Rock you". Vuosikymmenen puolivälissä julkaistu "Long Way to Heaven" oli listaykkönen Ruotsissa.
Vuonna 1992 kitaristi Paul Hackman kuoli auto-onnettomuudessa yhtyeen pakettiauton kuljettajan nukahdettua rattiin. Yhtye julkaisi hänen muistolleen singlen "That Day Is Gonna Come", jonka videolla on käytetty kiertueilla kuvattua videomateriaalia. Yhdeksänkymmentäluvulla yhtyeessä oli lukuisia miehistönvaihdoksia.
j
Vuosituhannen alussa yhtye toimi osa-aikaisesti, Vollemrin toimiessa laulunopettajana ja Brian Doernerin liityttyä Sagaan vuonna 2005. Rumpali Hinz sai vakavan kallovamman pudottuaan katolta vuonna 2018, ja hänet korvasi kiertueella Syre-yhtyeen rumpali Jamie Constance. Vuonna 2019 yhtye julkaisi levyn "Old School," jolla on 80-luvulla sävellettyjä kappaleita. Levy on omistettu yhtyeen edesmenneelle kitaristille Hackmanille, ja hänen soittoaan kuullaan kolmella kappaleella.
Chūbu

Chūbu () on Japanin pääsaaren Honshūn keskellä oleva alue. Se koostuu yhdeksästä prefektuurista: Aichi, Fukui, Gifu, Ishikawa, Nagano, Niigata, Shizuoka, Toyama ja Yamanashi. 
Chūbu on käsitteenä uusi: se tarkoittaa kirjaimellisesti ”[Honshūn] keskiosaa”, ja sitä käytettiin ensimmäisen kerran maantiedon oppikirjassa 1900-luvun alussa. Se viittasi siten alueeseen, joka jää länsipuolella sijaitsevan Kinkin ja itäpuolella sijaitsevien Kantōn ja Ōshūn eli Tōhokun väliin. Historiallisesti se on jaettu Tyynenmeren rannikon Tōkain, Japaninmeren rannikon Hokurikun ja keskiosan vuoriston Tōsanin seutuihin.
Chūbun alue on vuoristoinen ja sitä hallitsevat Japanin Alpit, mutta niiden reunamille jää useita alankoja, joilla tuotetaan muun muassa riisiä, teetä ja sitrushedelmiä. Alueen kolme merkittävää teollisuuskeskusta ovat Nagoyan ympäristön Chūkyōn metropolialue, Tōkain rannikko Shizuokan ja Hamamatsun kaupunkien ympäristössä ja Hokurikun pohjoisosa Niigatan kaupungin ympäristössä.
Kansai

Kansai () eli Kinki (近畿地方, "Kinki-chihō") on alue Japanin pääsaaren Honshūn keskiosassa. Alueen merkittävimmät kaupungit ovat Japanin historiallinen pääkaupunki Kioto, talouskeskus Osaka ja tärkeä satama Kōbe. Kansain alueella ei ole tarkasti määriteltyjä rajoja, mutta tyypillisesti siihen lasketaan kuuluviksi Kioton, Osakan, Hyōgon, Naran, Mien, Shigan ja Wakayaman seitsemän prefektuuria. Tämän alueen pinta-ala on noin 33 000 neliökilometriä ja siellä on yli 22 miljoonaa asukasta.
Nimi "Kansai" tarkoittaa ’tulliportin ("kan") länsipuolta ("sai")’ ja muodostaa vastaparin Kantōn alueelle, jonka nimi tarkoittaa vuorostaan ’tulliportin itäpuolta ("tō")’. "Kinki" on Japanissa ensisijaisempi nimitys. "Kinai" (畿内) on puolestaan historiallinen termi, joka tarkoitti Kioton ja Naran ympäristön viittä historiallista provinssia: Izumi, Kawachi, Settsu, Yamashiro ja Yamato. "Kinki" viittaa alun perin tämän alueen ("ki") viiteen provinssiin ja lähialueiden ("kin") kymmeneen provinssiin. 
Kansain alue on japanilaisen kulttuurin kehto ja ennen Meiji-restauraatiota ja pääkaupungin siirtoa Tokioon myös maan poliittinen keskus. Nykyisinkin se on Länsi-Japanin ydinaluetta paitsi väestönsä myös taloutensa suhteen, ja sisältää Kioton, Osakan ja Kōben muodostaman Keihanshinin metropolialueen. Perinteisesti alue on jaettu sisäosan teollistuneempaan seutuun, johon kuuluvat Kioton, Osakan ja Hyōgon prefektuurit, ja maaseutumaisempaan ulko-osan seutuun, johon kuuluvat Shigan, Naran ja Wakayaman prefektuurit. Nykyisin tällä jaolla on vähemmän merkitystä Kioton ja Hyōgon pohjoisosien taantuessa ja Shigan eteläosien kaupungistuessa. Pohjoisessa Kansain alue rajautuu Japaninmereen, etelässä Tyyneenmereen. Shigan prefektuurissa sijaitsee Biwajärvi, Japanin suurin järvi, ja alueen eteläosassa laaja Kiin niemimaa, josta suuri osa on luonnontilaista ja taloudellisesti kehittymätöntä aluetta.
Määri

Määri (, ja ) on historiallinen maakunta nykyisessä Tšekin tasavallassa. Sen rajanaapureita ovat Böömi, Sleesia, Slovakia ja Itävalta. Määri on saanut nimensä Morava-joen mukaan. 
Tšekin tasavalta koostuu kolmesta historiallisesta maakunnasta, Böömistä, Määristä ja pienestä osasta Sleesiaa. Määri ei ole toisen maailmansodan jälkeen ollut virallinen hallintoalue. Sen nykyinen pääkaupunki on Brno, mutta historiallinen keskus oli kolmikymmenvuotiseen sotaan saakka Olomouc. Määri kattaa Tšekin pinta-alasta vajaan kolmasosan.
Väestö.
Määrissä puhutaan tšekin yleiskielestä poikkeavia murteita. Jotkut määriläiset eli moraavit määrittelevät itsensä etnisesti tšekeistä eli böömiläisistä erilliseksi ryhmäksi. Kun vielä vuonna 1991 maan väestöstä 1 362 000 ihmistä eli 13,2 prosenttia ilmoitti olevansa määriläisiä, on määrä vuoteen 2001 mennessä supistunut 380 000:een eli 3,7 prosenttiin.
Historia.
Varhemmin kelttien ja myöhemmin germaanien asuttama Määri päätyi 500-luvun lopulla länsislaavien asuinalueeksi, ja 800-luvulla se oli niin kutsutun Suur-Määrin valtakunnan keskus. Vaikka alue oli tšekinsukuisten asuttama, se ei suinkaan alusta alkaen kuulunut prahalaisten muodostamaan ruhtinaskuntaan, vaan sillä oli omat paikalliset hallitsijat. Noin vuonna 1000 se joutui Puolalle ja 1029 Böömille. Bööminkin ylivallan aikana Määrillä oli toisinaan oma ruhtinas, useimmiten Böömin kuninkaan sukulainen, joka joskus oli jopa kuninkaan kilpailija.
Määristä tuli 1182 rajakreivikunta Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa. Se liitettiin vuonna 1478 hetkellisesti Unkariin, jolta se palautui muodollisesti Böömille, jonka mukana se päätyi Itävallan alaisuuteen vuonna 1526. Uskonpuhdistuksella eri muodoissaan (hussilaisuus, luterilaisuus ja pietismi) oli kannattajia erityisesti Määrin alueella. Määriläisprotestantteja lähti huomattavia määriä pakoon Yhdysvaltoihinkin asti, missä heistä muodostui yksi muun muassa Pennsylvanian vanhoillisten yhdyskuntien taustaryhmistä (vertaa Wachovia). Tšekkoslovakian osana Määri oli vuosina 1918–1992, ja Tšekkiin se on kuulunut vuodesta 1993.
Lotte Lehmann

Lotte Lehmann (27. helmikuuta 1888 – 26. elokuuta 1976) oli saksalainen sopraanolaulaja, jonka erikoisalaa oli saksankielinen oopperarepertuaari. Varsinkin Richard Straussin oopperoissa hän loisti – Lehmannin hienoimpana roolina pidetään "Ruusuritarin" Marsalkatarta.
Lapsuus ja nuoruus.
Lotte Lehmann syntyi Perlebergissä. Opiskeltuaan Berliinissä hän debytoi Hampurin valtionoopperassa vuonna 1909 kolmannen pojan roolissa Mozartin "Taikahuilussa".
Laulu-ura.
Vuonna 1914 hän sai kiinnityksen Wienin valtionoopperaan, jossa hän esitti useita Straussin oopperoiden sankarittaria, muun muassa teoksissa "Ariadne auf Naxos" (1916), "Nainen ilman varjoa" (1919), "Intermezzo" (1924) ja "Arabella" (1933. Lehmann lauloi myös useassa Puccinin oopperan Wienin ensi-illassa. 1914 Lehmann oli esiintynyt vuonna 1914 ensimmäisen kerran Lontoon Covent Gardenissa, jonne hän palasi vuosien 1924–1935 välillä esiintymään useaan otteeseen. Hän oli myös vakiovieras Salzburgin festivaaleilla, missä hän lauloi niin oopperoissa kuin resitaaleissakin, muun muassa kuulun kapellimestarin Arturo Toscaninin johtaman orkesterin säestämänä.
Vuonna 1930 Lehmann teki Amerikan-debyyttinsä Chicagossa, roolina oli Sieglinde Wagnerin "Valkyyriassa". Lehmannin muita Wagner-rooleja olivat Eva "Nürnbergin mestarilaulajissa" ja Elsa "Lohengrinissä". Hän oli kuuluisa myös Beethovenin "Fidelion" Leonoren roolista. Itävallan tultua liitetyksi Saksaan vuonna 1938 Lehmann muutti Yhdysvaltoihin, missä hän esiintyi Metropolitan-oopperassa vuoteen 1945 saakka.
Oopperan ohella Lehmann keräsi mainetta liedien esittäjänä – hän lauloi resitaaleissa aina eläkkeelle siirtymiseensä asti. Pitkällä, lähes 40 vuotta kestäneellä urallaan Lehmann esiintyi yli 500 äänitteellä.
Myöhemmät vaiheet.
Lavoilta vetäytymisensä jälkeen 1951 Lehmann opetti mestarikursseja kotonaan Santa Barbarassa ja Lontoossa. Levyteollisuuden edistämiseksi tekemästään työstä hän sai oman tähden Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 1735 Hollywood Boulevard – tosin etunimi väärin kirjoitettuna: ”Lottie”. Lehmann oli myös osaava kirjoittaja ja julkaisi neljä kirjaa: romaanin, kaksi muistelmateosta sekä kirjan laulun tulkinnasta vuosina 1937–1945.
Lotte Lehmann kuoli 88 vuoden iässä Santa Barbarassa vuonna 1976. Hänet on haudattu Zentralfriedhofin hautuumaalle Wieniin.
Yorkshirenterrieri

Yorkshirenterrieri () on alkujaan skotlantilaista alkuperää oleva pitkäkarvainen kääpiöterrieri. Suomessa yorkshirenterriereitä rekisteröidään vajaa 300 vuodessa. 
Ulkonäkö.
Yorkshirenterrieri on maailman toiseksi pienin koirarotu chihuahuan jälkeen. Sillä on pitkä, silkkinen karvapeite, joka laskeutuu suorana ja sileänä maahan saakka. Rotu on ryhdikäs, pystykorvainen ja terrierimäinen, sen runko on hieman korkeutta pidempi. Aluskarvaton turkki on pitkää, päässä ja rinnassa kullanväristä ja muualla tumman harmaata. Yorkshirenterrierin paino on 1,5 kg–3,5 kg. 
Etenkin turkin pituuden suhteen ollaan varsin tarkkoja, sillä juuri pitkän silkkisen turkin katsotaan osoittavan koiran rotupuhtautta. Värivirheitä kuten kokomustaa väritystä esiintyy.
Luonne ja käyttäytyminen.
Rotumääritelmän sanoin yorkshirenterrieri on valpas, älykäs, vilkas sekä tasapainoinen kääpiöterrieri. Se on iso koira pienessä koossa, jota voisi kuvata suorastaan uhkarohkeaksi. Koulutus saattaa olla hieman haastavaa kuten muillakin terriereillä, sillä miellyttämishalua ei ole yhtä paljon kuin esimerkiksi paimenkoirilla. Perhekoirana yorkki on mahtava, sosiaalinen ja luotettava kumppani.
Alkuperä.
Yorkshirenterrieri jalostettiin 1800-luvulla pyydystämään rottia. Se on kehitetty yhdistelemällä useita pieniä terrierirotuja. Yorkshirenterrieri noteerattiin ensi kerran omaksi rodukseen vuonna 1886, ja sitä ennen se oli vain yksi muoto skotlantilaisista terriereistä.
Varhaisin rodun oletetuista kantaisistä on ollut watersidenterrieri, joka oli jo 1700-luvun puolivälissä varsin yleinen Yorkshiren alueella. Yhtäläisyyksiä nykyisiin yorkshirenterriereihin on esimerkiksi värityksessä ja silkinpehmeässä karvassa. Toisen merkittävän kantarodun uskotaan olleen varhainen skyenterrieri, josta edelleen kehitettiin muun muassa paisleynterrierit ja clydesdalenterrierit, jotka nykyisten yorkshirenterriereiden lailla olivat silkkikarvaisia. Molemmat rodut tosin ovat nykyaikaan tultaessa kadonneet itsenäisinä rotuina. Clyesdalenterrierejä tavattiin vielä 1900-luvun alussa muun muassa Amerikan terrierikenneleissä. 
1860-luvulla elänyt ensimmäinen nimeltä tiedetty rodun kantaisä Huddersfield Ben oli jo pitkälle jalostettu, muttei kuitenkaan muistuttanut juurikaan rotua sellaisena kuin se nykyisin tunnetaan. Huddersfield Benin jälkeläisten linjaa edelleen jalostettiin tekemällä ristisiitoksia maltankoirien ja perhoskoirien kanssa.
Hoito.
Rodunomainen trimmaus korvakarvoille on lyhyt ja korvan kolmiomuotoa korostava, rungon turkin annetaan kasvaa pitkäksi. Kotikoirana yorkkeja tapaa usein myös lyhyeksi ajeltuina. Näyttelyitä varten yorkshireterrierin turkki nyytitetään, jotta karva ei kulu maata laahaten vaan säilyy pitkänä ja sileänä. Näyttelyyn yorkille puetaan punainen rusetti päähän ja näyttelyhihna on punainen.
Hokuriku

Hokuriku () on yksi Japanin alueista. Pitkänomainen alue sijaitsee Honshūn saaren keskiosassa Japaninmeren rannikolla ja kuuluu laajempaan Chūbun alueeseen. Sillä ei ole hallinnollista merkitystä. Yleensä Hokurikuun katsotaan kuuluviksi Fukuin, Ishikawan, Toyaman ja Niigatan prefektuurit, mutta joskus Niigata jätetään alueen ulkopuolelle. Alueen keskiosassa Japaninmereen työntyy Noton niemimaa.
Alue on kokonaisuudessaan vuoristoinen ja alavaa maata on vähän. Merkittävimpiin vuorijonoihin kuuluvat Echigo- ja Hidavuoret. Honshūn Japaninmeren puoliselle ilmastolle tyypillisesti alueen talvet ovat runsaslumisia. Alueen joet ovat vuoristoisuudesta johtuen nopeasti virtaavia; niistä tärkeimpiin kuuluvat muun muassa Shinano ja Jinzū. Vanhastaan Hokurikun alue on tunnettu nimillä "Hokuroku" (北麓) ja "Koshi no kuni" (越国). 
Edo-kaudella Hokuriku tuotti etenkin riisiä ja se kävi Osakan alueen ja Ezon eli nykyisen Hokkaidōn kanssa kauppaa "kotamaebune"-laivojen välityksellä. Muihin perinteisiin teollisuudenaloihin kuuluivat esimerkiksi silkinvalmistus ja puuteollisuus. Meiji-restauraation jälkeen alueelle syntyi vesivoiman tuotantoa ja myöhemmin 1900-luvulla metalli-, öljynjalostus-, kemian- ja koneteollisuutta. Toisen maailmansodan jälkeen alueen talous taantui, sillä se kärsi edelleen vuoristoisuuden aiheuttamista huonoista liikenneyhteyksistä. Hokurikun pohjoisosalla on läheiset talousyhteydet Suur-Tokioon, eteläosalla pikemminkin Keihanshinin metropolialueeseen. Pohjoisosassa on enemmän raskasta teollisuutta ja kemianteollisuutta, eteläosassa tekstiili- ja koneteollisuutta. Vuonna 2015 valmistunut luotijunayhteys Hokuriku Shinkansen on parantanut alueen saavutettavuutta ja lisännyt matkailua.
YAMAM

Yamam () on Israelin terrorisminvastainen poliisiyksikkö. Yamamilla on ammattimaisen ja menestyksekkään anti-terroristiyksikön maine. Se suorittaa sekä panttivankien pelastusoperaatioita että hyökkäyksiä terroristeja vastaan. Terrorisminvastaisen toiminnan lisäksi se tekee SWAT-tyylisiä tehtäviä ja salaisen poliisin töitä.
Nimi ja organisaatio.
Yamam perustettiin 1974 Maalotin verilöylyn jälkeen. Israelissa Yamamia kutsutaan myös "Terrorismin vastaiseksi yksiköksi" (היחידה ללוחמה בטרור). Se kuuluu puolustusvoimien sijasta Magav-poliisivoimiin.
Yamam on riippumaton yksikkö ja tekee omia operaatioitaan.
Keski-C

Keski-C:llä tarkoitetaan länsimaisessa musiikissa C-nuottia, joka sijaitsee diskantti- ja bassoviivastojen välissä. Keski-C:tä kutsutaan usein myös nimellä C4 (nuotti-oktaavinotaatiossa) tai oktaavialojen nimistön mukaisesti "yksiviivaiseksi c:ksi" (c¹). Keski-C on yleensä kosketinsoitinten koskettimiston keskiosassa. Kitaran keski-C on oktaavia alempi "pieni c".
Oktaavin keski-C:tä ylempänä on 2-viivainen C ja sitä edelleen oktaavin ylempänä on 3-viivainen C ja niin edelleen. Alaspäin oktaaveittain mentäessä seuraavaksi keski-C:stä tulevat pieni, suuri, kontra ja sub-kontra C.
Vaikka yksiviivaista c:tä nimitetään yleisesti keski-C:ksi, tämä nimitys on koskettimistokohtainen. Muiden soitinten soittajat saattavat kutsua sitä eri nimellä. Esimerkiksi länsimaisen konserttihuilun soittaja saattaisi kutsua tätä nuottia "ala-C:ksi", sillä se sijaitsee konserttihuilun alimmassa rekisterissä.
Nykyisen määritelmän mukaan, jossa yksiviivainen A (a¹) on 440 Hz, keski-C:n taajuus on noin 261,6 Hz.
Nikeforos Bryennios vanhempi

Nikeforos Bryennios ("Νικηφόρος Βυρέννιος") oli usurpaattori joka yritti kaapata vallan Bysantin valtakunnassa vuonna 1078. Hänen poikansa (tai lapsenlapsensa) nimi oli myös Nikeforos Bryennios. Nikeforoksen kapinasta kirjoittivat omissa teoksissaan ainakin hänen poikansa ja tämän vaimo Anna Komnena jotka olivat kummatkin historioitsijoita.
Keisari Mikael VII Dukas oli erittäin epäsuosittu sen jälkeen, kun hänen aikanaan valtakunta oli menettänyt alueita Italiasta ja Vähästä-Aasiasta. Armeija oli kapinan partaalla ja vuonna 1078 kaksi eri kenraalia kapinoivat. Nikeforos Botaniates marssi Nikaiaan ja julistautui siellä keisariksi. Samaan aikaan myös Nikeforos Bryennios, joka oli Mikaelin aikana ollut Dyrrakionin "dux", aloitti kapinansa Balkanilla, jossa hänellä oli suurin tuki. Konstantinopolin aristokraatit ja papisto tukivat mieluimmin Botaniatesta ja tunnustivat hänet keisariksi.
Kun Botaniates pääsi valtaan, hän lähetti nuoren kenraali Aleksios Komnenoksen kukistamaan Bryenniosta joka oli jo saanut valtaansa suurimman osan Balkanista. Aleksioksen tytär Anna Komnena isänsä elämäkerrassa kertoo kuinka Aleksios oli vähällä hävitä taistelun, mutta sai lopulta sotajuonen ansiosta Bryennioksen armeijan kukistettua.
Taistelun jälkeen Bryennios vangittiin ja lähetettiin keisarin luokse. Bryennioksen kapinaa jatkoi hänen alaisensa Basilakios jonka Aleksios myös kukisti myöhemmin.
Iljan praasniekka

Iljan praasniekka on ortodoksinen juhla eli praasniekka, jota vietetään profeetta Elian muistoksi.
Suomen ortodoksisessa kirkossa Iljan praasniekkaa vietetään Ilomantsissa. Ilomantsin praasniekat olivat pitkään unohduksissa, mutta vuosina 1955–67 seurakunnan kirkkoherrana toiminut Kauko Salminen, Helsingin kirkkoherra Markku Salmisen isä, elvytti arkkipiispa Paavalin tukemana sekä Ilomantsin Iljan praasniekan että Hattuvaaran Petrun praasniekan. Iljan praasniekkaa vietetään joka vuosi 20. heinäkuuta. Praasniekka alkaa jo 19. heinäkuuta vigilialla. 20. heinäkuuta on juhlaliturgia, jonka yhteydessä kirkkoväki matkaa ristisaatossa järven rantaan. Järven rannassa toimitetaan vedenpyhitys, eli pappi siunaa järven veden. Liturgian jälkeen on kirkonmäellä yleinen kansanjuhla.
Sultsina

Sultsina (karjalaksi "šul’ččina, sul’ččina, sul’čin") on perinteisesti Laatokan Karjalassa ja Pohjois-Karjalassa valmistettu karjalainen leivonnainen, jonka kuori tehdään samasta taikinasta kuin karjalanpiirakat eli nostattamattomasta ruistaikinasta.
Taikina tehdään sekoittamalla ruisjauhoista ja vedestä tiivis taikina, joka kaulitaan kauttaaltaan ohuiksi pyöreiksi levyiksi karjalanpiirakan kuorien tapaan. Kalvomaisen ohuet kuoret paistetaan molemmilta puolilta hiilloksella, uunin arinalla tai liedellä rasvattomalla valuraudalla/paistinpannulla. Paistolämpötila on melko korkea. Kuoret voidellaan voisulalla tai voisula-vesiseoksella joko molemmilta tai vain toiselta puoleltaan ja kasataan pinoksi vadille liinan alle.
Täyte lisätään vasta hetki ennen syömään käymistä, usein vasta ruokapöydässä. Täytteenä on ohra-, riisi- tai mannaryyneistä keitettyä puuroa, joka levitetään kuoren voitelemattoman puolen keskiosaan poikittain. Täyte saa olla notkeampaa kuin karjalanpiirakoihin laitettava. Sultsinan reunat käännetään hetken pehmenemisen jälkeen ensin vastakkain täytteen päälle ja sitten vielä kaksin kerroin. Käärö syödään sormin.
Sultsinat, kuten monet muutkin karjalaisen ruokaperinteen leivonnaiset, ovat parhaimmillaan aivan tuoreina. Sultsinoita tehtiin kerralla syötävä määrä, eikä niitä varastoitu.
Sultsinoita myydään muun muassa Joensuun torilla sekä joissakin alueen ruokakaupoissa.
Leijahiihto

Leijahiihto (engl. "snowkiting") on talviurheilulaji, jossa liikutaan tuulen voimalla, tehonsäädöllistä leijaa apuna käyttäen. Se on leijalautailun eli leijasurffauksen (engl. "kitesurfing, kiteboarding") alalaji, jota harrastetaan lumella tai jäällä, yleensä suksilla tai lumilaudalla.
Leijahiihto yhdistää tuulen voiman ja talvisen liikkumisen ilon, mahdollistaen pitkien matkojen taittamisen, nopean etenemisen sekä ilmassa hyppimisen ja temppuilun.
Varusteet.
Leijahiihdossa käytettävät varusteet ovat kehittyneet merkittävästi lajin suosion kasvaessa, painottaen turvallisuutta ja suorituskykyä.
Harrastaminen ja turvallisuus.
Leijahiihtoa harrastetaan tyypillisesti laajoilla ja avoimilla lumisilla alueilla, kuten jäätyneillä järvillä, pelloilla, merialueilla tai tuntureilla. Tärkeintä on varmistaa, että alueella ei ole esteitä tai vaaranpaikkoja, kuten sähkölinjat, heikot jäät ja niin edelleen.
Turvallisuus on leijahiihdossa ensiarvoisen tärkeää:
Leijahiihto Suomessa.
Suomessa leijahiihtoa harrastetaan laajalti eri puolilla maata, erityisesti laajoilla ja avoimilla vesistöjen jäillä sekä lumipeitteisillä pelloilla. Talviset olosuhteet tarjoavat erinomaiset puitteet lajin harrastamiselle pitkälle kevääseen. Suomen purje- ja leijalautailuliitto ry edistää lajin harrastamista ja turvallisuutta Suomessa.
Kevätpäiväntasaus

Kevätpäiväntasaus eli kevättasaus on se hetki, jolloin Auringon keskipiste siirtyy eteläiseltä tähtitaivaalta pohjoiselle tähtitaivaalle, eli ylittää taivaanekvaattorin etelästä pohjoiseen. Syynä on Maan kiertoliike Auringon ympäri ja maan kalteva pyörimisakseli Aurinkoon nähden: ennen kevätpäiväntasausta pohjoinen pallonpuolisko on kääntyneenä poispäin Auringosta, kevättasauksen jälkeen taas kohti aurinkoa. Kevätpäiväntasaus sijoittuu 19. ja 21. maaliskuuta välille.
Auringon suuntaa tähtitaivaalla kevättasauksen hetkellä kutsutaan kevättasauspisteeksi. Se on vuodesta toiseen lähes vakio, joskin muuttuu hitaasti akselin prekession vuoksi.
Ajankohta.
Peräkkäisten kevätpäiväntasausten väliä kutsutaan trooppiseksi vuodeksi. Sen pituus on jokseenkin vakio, noin 365,24 vuorokautta. Koska kalenterivuodessa on kuitenkin kokonainen määrä päiviä, pohjoisen pallonpuoliskon kevätpäiväntasauksen ajankohta kalenterissa vaihtelee nykyisin 19. maaliskuuta ja 21. maaliskuuta välillä. Tavallisena vuonna kevätpäiväntasaus on 5 tuntia ja 49 minuuttia myöhemmin ja karkausvuonna 18 tuntia 11 minuuttia aikaisemmin kuin edellisenä vuonna. Karkausvuosien tasapainottavan vaikutuksen vuoksi tasaus pääsee kalenterissa siirtymään tätä enemmän vasta tuhansien vuosien aikavälillä.
Päivän pituus.
Nimi "päiväntasaus" viittaa siihen, että kevätpäiväntasauksen aikoihin yö ja päivä ovat kaikkialla maapallolla osapuilleen yhtä pitkät, kumpikin 12 tuntia. Aurinko näyttää silloin nousevan suoraan idästä ja laskevan suoraan länteen, paitsi navoilla, joilla aurinko näkyy aivan horisontissa. Keskipäivällä aurinko paistaa päiväntasaajalla kohtisuoraan eli zeniitistä, sillä auringon keskipiste siirtyy taivaanekvaattorin eteläpuolelta pohjoispuolelle.
Käytännössä yö ja päivä eivät ole täsmälleen yhtä pitkät, mihin on kaksi syytä. Ensinnäkin päivä määritellään almanakoissa yleensä auringon "yläreunan", ei keskipisteen mukaan; yläreuna nousee jo ennen keskipistettä ja laskee keskipisteen jälkeen. Toiseksi ilmakehä taittaa valoa maata kohti, mikä edelleen pidentää päivää maanpinnalta katsottuna. Näin ollen valoisa aika päiväntasaajalla on 7 minuuttia pidempi, jolloin yön ja päivän eroksi tulee 14 minuuttia. Ero kasvaa napoja kohti, koska aurinko ei siellä nouse ja laske suorassa kulmassa horisonttiin nähden vaan loivemmin, jolloin nousu ja lasku kestävät pidempään.
Kevättasauksena päivän piteneminen pohjoisella pallonpuoliskolla on nopeimmillaan. Siitä piteneminen alkaa hidastua kohti kesäpäivänseisausta, jolloin piteneminen kääntyy lyhenemiseksi.
Juhlapäivä.
Iranissa kevätpäiväntasaus merkitsee virallista uutta vuotta (Noruz). Sitä on juhlittu yli 3 000 vuoden ajan ja se on vuoden tärkein juhlapäivä. Persialaisen uuden vuoden juuret ulottuvat muinaiseen uskontoon zarathustralaisuuteen.
Jotkut viettävät ympäristönsuojelun teemapäivää Maan päivää kevätpäiväntasauksena.
Suomen Lähetysseura on vuodesta 1992 viettänyt Tasaus-päivää kevät- ja syyspäiväntasauspäivänä. Tasaus-päivänä muistutetaan globaalin hyvinvoinnin jakautumisesta epätasaisesti.
Kevätpäiväntasaus eri vuosina Suomessa.
Kellonajat ovat UTC+2-aikaa.
Kaisu Virkkunen

Kaisu Virkkunen (5. lokakuuta 1919 Ilmajoki – 8. helmikuuta 1996 Tampere) oli merkittävä suomalainen opettaja, joka oli perustamassa Suomen ensimmäistä Steiner-koulua. 
Kaisu Virkkunen kuului vanhaan suomalaiseen Snellmanin sivistyssukuun. Hän oli rovasti, eduskunnan puhemies Paavo Virkkusen tytär ja Kansallis-Osake-Pankin pääjohtaja Matti Virkkusen sisar.
Sota-aikana Virkkunen toimi lottana ja meni naimisiin saksalaisen Gert Schretzmayr-Ernstin kanssa. Jatkosodan loppuvaiheessa hän muutti Saksaan ja joutui siellä 1½ vuodeksi amerikkalaisten internointileirille. Suomeen palattuaan hän valmistui kansakoulunopettajaksi ja oli perustamassa Suomen ensimmäistä Steiner-koulua Helsinkiin vuonna 1955. Vuonna 1971 Virkkunen oli mukana perustamassa Steiner-koulua Tampereelle.
Virkkunen myös käänsi ja kirjoitti antroposofista kirjallisuutta sekä organisoi steinerkoulun opettajien koulutusta Suomessa.
Steiner

Steiner ("Kivinen") on alun perin Baijerin ja Itävallan alueilta lähtöisin oleva saksalainen sukunimi. Suomessa sillä viitataan yleisimmin itävaltalaiseen Rudolf Steineriin tai hänen mukaansa nimettyihin steinerkouluihin.
Tunnettuja Steinereita:
Katso myös:
La Fenice

Teatro La Fenice on oopperatalo Venetsiassa, Italiassa. La Fenice on yksi Euroopan kuuluisimmista oopperataloista ja moni tunnettu ooppera on saanut siellä kantaesityksensä. Nimi La Fenice (”Feeniks”) kuvastaa tuhkasta nousemista – teatteri on palanut ja uudelleenrakennettu kahdesti.
Vuonna 1792 valmistunut rakennus tuhoutui pahasti 29. tammikuuta 1996 tahallaan sytytetyssä tulipalossa. Edellisen kerran se paloi 1836 lähes kokonaan.
Gigantti

Gigantit () olivat kreikkalaisessa mytologiassa soturihahmoisia jättiläisiä, jotka Gaia synnytti tultuaan raskaaksi Kronoksen leikkaamasta Uranoksen peniksestä tihkuneista veripisaroista. Taruissa he olivat usein jumalien vastustajia.
Gigantit yrittivät saada jumalat vapauttamaan titaanit Tartaroksesta. Tämän seurauksena gigantit hyökkäsivät Zeusta ja muita Olympoksen jumalia vastaan taistelussa, jota kutsuttiin gigantomakhiaksi, mutta heidät kuitenkin lyötiin Herakleen avulla. 
Ovidius kutsuu gigantteja satakätisiksi ja käärmejalkaisiksi.
Markku Laukkanen

Markku Matti Laukkanen (s. 20. joulukuuta 1950 Valkeala) on suomalainen toimittaja ja Keskustaa edustava kansanedustaja. Koulutukseltaan Laukkanen on yhteiskuntatieteiden maisteri.
Markku Laukkanen toimi Keskustan kansanedustajana vuosina 1991–1995 ja 1999–2011. Hän toimi Eduskunnassa suuren valiokunnan jäsenenä vuosina 2003–2011, ulkoasiainvaliokunnan varapuheenjohtajana vuosina 2007–2011, valtiovarainvaliokunnan kauppa- ja teollisuusjaoston puheenjohtajana vuosina 1999–2003 sekä liikenne- ja viestintävaliokunnan puheenjohtajana 2003–2007.
Markku Laukkanen on toiminut useissa kansainvälisissä tehtävissä kuten Euroopan neuvoston Suomen valtuuskunnan jäsenenä 2003–2011, ETYJin parlamentaarisen yleiskokouksen Suomen valtuuskunta jäsenenä, Länsi-Euroopan unionin parlamentaarisen yleiskokouksen Suomen valtuuskunnan jäsenenä 2007–2011 ja Euro-Välimeri parlamentaarisen yleiskokouksen Suomen valtuuskunnan jäsenenä. Hän on toiminut myös ETYJ:in vaalitarkkailijana useiden maiden parlamentti- ja presidentinvaaleissa.
Laukkanen toimi Fortumin hallintoneuvoston puheenjohtajana vuosina 2008–2011 ja Yleisradion hallintoneuvoston jäsenenä vuosina 1991–2004,joista puheenjohtajana 1994–2004.
Markku Laukkanen työskenteli Yleisradion toimittajana aluetoimituksissa vuosina 1968–1982, poliittisena toimittajana TV2:n Ajankohtaisessa kakkosessa 1983–1988 ja Ylen TV2:n toimitussihteerinä 1988–1991. Hän on työskennellyt toimittajana vuodesta 2011 erikoisaloinaan rakennus- ja puutuoteteollisuus sekä energiateollisuus. 
Markku Laukkanen on toiminut Karjalan Liiton puheenjohtajana vuosina 1995–2011 ja vuodesta 2011 alkaen kunniapuheenjohtajana. Laukkanen toimi Kymenlaakson liikunta ry:n puheenjohtajana vuosina 2004–2008 sekä Suomen Kirjastoseuran puheenjohtajana vuosina 2008–2009. Hän on toiminut Pohjois-Kymen Paasikiviseuran puheenjohtajana vuodesta 2012 alkaen.
Markku Laukkaselle myönnettiin Euroopan neuvoston kunniajäsenyys 2011. Muita ansiomerkkejä ovat muun muassa Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan ritarimerkki, Karjalan Liiton kultainen ansiomerkki ja Suomen Metsäyhdistys ry:n hopeinen ansiomerkki vuodelta 2014. Arkkipiispa Leo luovutti vuonna 2004 Laukkaselle Pyhän Karitsan ritarikunnan komentajamerkin (PKR K) tunnustukseksi toiminnasta Suomen Ortodoksisen Arkkipiispakunnan hyväksi.
Carmen Heikkilä

Carmen Heikkilä (o.s. Mäkinen; s. 1974) on suomalainen julkisuuden henkilö. Heikkilä valittiin vuonna 1995 Miss Suomen toiseksi perintöprinsessaksi. Kesällä hän kuitenkin esiintyi sopimuksen vastaisesti alastonkuvissa, joissa näkyivät ainoastaan paljas selkä, jalat, kädet ja kasvot. Sopimuksen vuoksi hän luopui vapaaehtoisesti kruunustaan. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun perintöprinsessa luopui kruunustaan. Hänet valittiin 1995 Suomen turhimmaksi julkkikseksi. Vuonna 1996 hän tuli uskoon. Heikkilä toimi "7 päivää" -lehden toimittajana, ja on nykyään evankelista ja taidemaalari. Hän asuu Porvoossa.
Satu Lappi

Satu Nykänen (s. 1978, o.s. Lappi) on suomalainen julkisuuden henkilö, joka valittiin viihdekilpailun "Vuoden naiseksi" vuonna 1998 ja Suomen turhimmaksi julkkikseksi 1999. Lappi esiintyi "Blondirundi"-dokumentissa, ja oli "Gonzo TV" -realityshow'n toinen tähti Sanna Suutarin kanssa.
Vuoden 2000 alussa Satu Lappi ilmoitti lopettavansa ammattimaisen esilläolon ja ryhtyvänsä opiskelemaan.
Kai Vainiomäki

Kai Vainiomäki (s. 13. syyskuuta 1979) on Kirkkonummelta kotoisin oleva suomalainen "Aku Ankka" -sarjakuvien tekijä, kuvittaja ja lastenkirjailija. Hän debytoi "Aku Ankka" -lehden vuoden 2005 numerossa 24 tarinalla "Ei perheen pienimmille". Tarina on julkaistu myös albumissa "Villi Pohjola". Tarinan piirsi norjalainen Arild Midthun. 
Ankka-tekijänä Vainiomäki aloitti, kun hän kirjoitti ja piirsi kymmensivuisen Aku Ankka -tarinan maaliskuussa 2003. Egmont-yhtiön johtaja Byron Erickson ei lämmennyt piirroksille, mutta innostui käsikirjoituksesta ja osti tarinan heti. Tuon sarjakuvan on sittemmin piirtänyt puhtaaksi brasilialainen Euclides Miyaura, mutta tarinaa ei ole vielä julkaistu Suomessa. Vainiomäki on opiskellut graafista suunnittelua, ja hän toimii myös lastenkirjailijana. Hänen käsikirjoittamiaan Disney-sarjakuvia on julkaistu ympäri maailman.
Duce

Duce () oli fasistisen Italian diktaattorina vuosina 1922–1945 hallinneen Benito Mussolinin käyttämä titteli. Hän otti tittelin käyttöön vuonna 1925 ollessaan pääministerinä. Fasistien suuri neuvosto erotti Mussolinin 25. heinäkuuta 1943. Hän toimi vielä vuosina 1943–1945 Italian sosiaalisen tasavallan Ducena.
Tittelin tausta.
Italian kielen sanan "duce" kantasanana on latinan "dux" (’johtaja’, ’opas’). Se on sukua venetsian kielen sanalle "doge", jolla viitattiin italialaisten kaupunkivaltioiden hallitsijoihin keskiajalla ja renessanssin aikana. Englannin kielessä ja useimmissa romaanisissa kielissä herttuaa tarkoittava sana tulee "dux"-sanasta (englanniksi "duke", ranskaksi "duc", espanjaksi ja portugaliksi "duque", italiaksi "duca").
Sana tuli käyttöön italian kielessä Italian yhdistymisen aikoihin Giuseppe Garibaldia ylistävässä propagandassa. Garibaldi ei kuitenkaan ottanut titteliä virallisesti käyttöön. Ensimmäisessä maailmansodassa Italian kuningas Viktor Emanuel III käytti propagandassa titteliä "Duce Supremo". Tämä viittasi kuninkaan rooliin Italian asevoimien ylimpänä komentajana. Maailmansodan jälkeen Gabriele D’Annunzio antoi tittelin itselleen ollessaan ”Carnaron hallinnon” (myöhemmin Fiumen vapaavaltio) johtaja. 
Mussolinin seuraajat kutsuivat häntä Duceksi jo 1910-luvulla hänen ollessaan Italian sosialisten puolueen "Avanti!"-lehden päätoimittaja.
Sodanjälkeinen käyttö.
Toisen maailmansodan jälkeen italian kielessä "duce"-sana viittaa yksinomaan Mussoliniin, eikä sitä käytetä muissa johtajuuteen viittaviissa yhteyksissä. Italiassa johtajasta voidaan nykyään käyttää sana "capo" tai englannin kielestä johdettua sanaa "leader".
Sanna Suutari

Sanna Suutari (s. 1977) on suomalainen malli ja julkisuuden henkilö. 
Suutari nousi julkisuuteen 1990-luvun puolivälissä esiinnyttyään julkisuudessa Formula 1 -kilpa-autoilijan Mika Häkkisen seurustelukumppanina. Suutari valittiin vuonna 1997 "7 päivää" -lehden tähtityttökisan voittajaksi ja vuonna 1998 Suomen turhimmaksi julkkikseksi. Suutari on esiintynyt Yle TV2:n "Silminnäkijä"-sarjan jaksossa "Sanna Suutari Show - the story of a wanna-be celebrity". Myöhemmin hän laitatti silikonit Tallinnassa ja esiintyi Gonzo TV:ssä Satu Lapin kanssa. Suutari oli julkisuudessa kolmisen vuotta ennen kuin muutti Lopelle jalostamaan koiria. Keväällä 2014 hänet nähtiin Sub-kanavalla tositelevisio-ohjelmassa "Viidakon tähtöset" ja sen spin-off -sarjassa "Aurinkorannan tähtöset".
Suutari oli Kansallisen Kokoomuksen kunnallisvaaliehdokkaana Lopella 2004 vaaleissa.
Vuonna 2019 Suutari kertoi sairastavansa paranoidista skitsofreniaa ja olleensa pitkään sairaalahoidossa.
Suomen muinaiskaupungit

Suomen muinaiskaupungit ovat rautakauden ja varhaiskeskiajan kauppapaikkoja, muinaiskaupunkeja, joiden olemassaoloa koskevia teorioita on esitelty lähinnä perimätiedon ja paikannimistön perusteella. 
Perimätieto kertoo rautakauden lopun ja varhaiskeskiajan suomalaisista kauppapaikoista tai muinaiskaupungeista. Näitä ovat esimerkiksi Halikon Rikala, Kokemäen Teljä, Raumaa edeltänyt Unio, sekä mahdollisesti Turkua edeltänyt Koroinen. Näitä kauppapaikkoja ei ole kuitenkaan pystytty toistaiseksi todistamaan arkeologisesti. Kuitenkin muun muassa Unto Salo on arvellut, että Suomeen perustettiin jo 1000-luvulla kaupungeiksi nimitettyjä kauppapaikkoja. Muinaiskaupungit olivat arvailujen mukaan kaupunkien esiasteita, joissa kauppiailla saattoi olla kiinteitäkin asuntoja ja varastorakennuksia. Kaupunki-sana on skandinaavista alkuperää. Varmuudella on voitu paikallistaa yksi viikinkiaikainen kauppapaikka Hiittisten saarella. Paikalta on löydetty kaupankäyntiin liittyvää esineistöä, kuten punnuksia ja rahoja sekä uhripaikka, keskiaikainen kappeli ja hautausmaa.
Koroisista on tehty runsaasti löytöjä, mutta ne voivat viitata myös alueen tunnettuun kirkolliseen historiaan. Kaakkois-Suomessa sijaitsevia Vehkalahtea ja Virolahtea kutsutaan varhaisissa 1300-luvun lähteissä kaupunkiin viittaavalla latinankielisellä termillä "civitas", mutta näiden tapauksessa kyseessä on ollut mahdollisesti lähinnä kauppapaikka. Rikalaa kutsuttiin vielä 1800-luvun lopussa kansan kielessä kaupungiksi tai "Rikalan kaalikaupungiksi". Sieltä on löytynyt Rikalan muinaislinnan lisäksi myös rikas ristiretkiaikainen ruumiskalmisto.
Hämeenlinnan Varikonniemessä on ollut rautakautinen asuinalue. Tutkijat eivät kuitenkaan ole yksimielisiä siitä, edustiko se kaupunkimaista asutusta. Alueelta on tutkimusten perusteella kuitenkin löydetty tiheästi asuttu kauppapaikka ja käsityöläiskeskus, joka on ympäröity todennäköisimmin kiviperustusteisella puuvarustuksella. Pohjoisosassa, varsinaisen asuinpaikan ulkopuolella on satamaksi tulkittu, padolla tai laiturilla suojattu, rantautumispaikka. 
1200-luvulla saksalainen käsitys kaupungeista kaupunkioikeuksineen levisi Suomeen. Ensimmäisenä virallisena kaupunkina pidetään Turkua. Uusien kaupunkien perustamisen myötä oletetut muinaiskaupungit ehkä kuihtuivat vähitellen saavuttamatta virallisen kaupungin asemaa. Toisaalta asutus on Suomessa säilynyt samoilla alueilla monissa paikoissa kuitenkin vuosisadasta toiseen. Esimerkiksi Turkua ei perustettu asumattomalle maalle, vaan paikalla on sijainnut luultavasti talonpoikaiskylä.
Monosakkaridi

Monosakkaridit ovat kaikkein yksinkertaisimpia hiilihydraatteja. Ne ovat kiteisiä, värittömiä ja vesiliukoisia. Jotkut niistä maistuvat makeilta. Monosakkarideja ovat esimerkiksi glukoosi eli rypälesokeri, fruktoosi eli hedelmäsokeri, galaktoosi ja mannoosi.
Kahden monosakkaridimolekyylin liittyessä yhteen syntyy disakkarideja, jollainen on esimerkiksi tavallinen sokeri eli sakkaroosi. Useamman monosakkaridimolekyylin liittyessä yhteen syntyy polysakkarideja kuten selluloosaa ja tärkkelystä.
Rakenne.
Monosakkaridit voivat olla joko avoketjuisia tai renkaita, mutta elimistössä monosakkaridien vallitsevana muotona on rengasmainen rakenne. Rengasmaisessa rakenteessa anomeerihiileksi kutsutaan hiiltä, joka on lähimpänä karbonyyliryhmää muodostavaa hiiltä. Tästä samaisesta karbonyyliryhmää muodostavasta hiilestä aloitetaan monosakkaridin hiilten numerointi. Hiiliketjun pituus monosakkaridissa voi olla kolme tai suurempi. Tärkeimpiä elimistössä esiintyviä monosakkarideja ovat kuitenkin heksoosit, joissa on kuuden hiiliatomin ketju. Aldoheksooseiksi kutsutaan heksooseja, joissa anomeerihiili on ensimmäinen hiili. Ketoheksooseja ovat puolestaan sellaiset heksoosit, joissa anomeerihiili on toinen hiili. Monosakkaridi on beetamuoto anomeerihiileen liittyvän OH-ryhmän ollessa samalla puolella CH2OH-ryhmän kanssa. Jos taas CH2OH-ryhmä on eri puolella kuin anomeerihiileen liittynyt OH-ryhmä, kyseessä on alfamuoto. Lisäksi rengasrakenteinen monosakkaridi voi olla joko D- tai L-muoto. Kaikki elimistössä esiintyvät monosakkaridit ovat D-sokereita.
Appaloosa

Appaloosa on lämminverinen täplikäs ratsuhevosrotu. Se on peräisin Yhdysvaltain Oregonista. Rotu on saanut alkunsa 1600- ja 1700-luvuilla. Appaloosat polveutuvat mustangeista ja sitä kautta andalusianhevosesta, arabianhevosesta, berberihevosesta ja tuskomaanihevosesta. Appaloosarodun esivanhempia kasvattivat nez perce -intiaanit, jotka asuivat rodulle nimen antaneen Palouse-joen varrella Koillis-Oregonissa. Intiaanit uskoivat tämän erikoisenvärisen hevosen tuottavan onnea: mitä värikkäämpi hevonen päälliköllä oli, sitä voitokkaampi oli heimo.
Ominaisuudet.
Appaloosat ovat väriltään tiikerinkirjavia eli täplikkäitä. Joissakin tapauksissa yksivärinen appaloosa voidaan hyväksyä roturekisteriin, mikäli se täyttää muita tärkeitä kriteereitä. 
Muita kriteereitä ovat muun muassa selvästi täplikäs iho turvassa ja sukuelinten alueella, raitakaviot myös niissä jaloissa, joissa ei ole valkoisia sukkia, sekä silmän valkoinen kovakalvo. Rodun säkäkorkeus vaihtelee välillä 142–152 cm. Ihanneappaloosa on rakenteeltaan pienikokoinen, mutta tiivisrunkoinen: syvä ja leveä, takaosastaan vahva. Pää on hienopiirteinen. Appaloosan jouhet ovat ohuet ja lyhyet, joskus melkein olemattomat.
Appaloosat ovat tunnettuja hyvästä luonteestaan: ne ovat oppimis- ja miellyttämishaluisia ja sopivat siis hyvin perhe- ja harrastushevosiksi. Sinnikkäinä ja kestävinä ne ovat muutenkin hyvin käyttökelpoisia monenlaisiin tarkoituksiin. Appaloosat ovat suosittuja lännenratsuina.
Zurab Noghaideli

Zurab Temuris dze Noghaideli (, s. 22. lokakuuta 1964 Kobuleti, Adžarian ASNT, Georgian SNT, Neuvostoliitto) on georgialainen poliitikko ja maan entinen pääministeri. Noghaideli syntyi Kobuletin rannikkokaupungissa Adžariassa. Hän valmistui vuonna 1987 Moskovan yliopistosta ja työskenteli Georgian tiedeakatemialle 1988–1992.
Noghaidelista tuli kansanedustaja 1992. Hänet erotettiin ilman selitystä Eduard Ševardnadzen hallituksesta, sillä hän oli aikonut erota protestiksi Ševardnadzen politiikkaa vastaan. Ruusujen vallankumouksen jälkeen hänet nimitettiin Zurab Žvanian hallituksen talousministeriksi. Žvanian kuoleman jälkeen presidentti Mikheil Saakašvili nimitti hänet pääministeriksi. Noghaideli ei kuulunut mihinkään puolueeseen, ja häntä pidettiin vahvana korruption vastustajana. Noghaideli on naimisissa ja hänellä on yksi lapsi.
Marraskuussa 2007 Georgiaan julistettiin poikkeustila, joka päättyi 16. marraskuuta. Nogaideli jätti eronpyyntönsä tapahtuman johdosta ja hänen korvaajakseen asetettiin Lado Gurgenidze. 
Noghaideli on sittemmin osallistunut Saakašvilia vastustavaan oppositioliikkeeseen ja johtanut Oikeudenmukainen Georgia -puoluetta.