tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Linnut (lehti)

Linnut on suomalainen lintuja ja lintuharrastusta käsittelevä aikakauslehti. Lehteä ryhtyi julkaisemaan Suomen Lintutieteellisen Yhdistyksen Nuorisojaosto (myöhemmin Lintutieteellisten Yhdistysten Liitto, nykyiseltä nimeltään BirdLife Suomi ry) vuonna 1965 "Lintumies"-nimellä. Lehden perustaja ja ensimmäinen päätoimittaja oli Olavi Hildén. Vuodesta 1993 alkaen lehden nimi on ollut "Linnut". Lehden päätoimittaja on Jan Södersved. Vuodessa ilmestyy neljä 52–60-sivuista numeroa.
"Linnut" on suunnattu kaikille linnuista kiinnostuneille. Sen vakiosisältöön kuuluu muun muassa tutkimus- ja suojelu-uutisia, neuvoja lintujen määritykseen ja harrastukseen, kotimaan lintupaikkojen esittelyjä, kirja-arvosteluja ja harvinaisuushavaintoja. Lisäksi lehdessä ilmestyy pidempiä artikkeleita erilaisista lintuihin ja lintuharrastukseen liittyvistä aiheista, muun muassa matkakertomuksia ja lajiesittelyitä.
Aikaisemmin lehti oli suunnattu nykyistä enemmän aktiiviharrastajille ja lintututkijoille ja sisälsi myös tieteellisempiä artikkeleita. Nykyään tieteellisten artikkelien julkaisukanavia ovat "Linnut-vuosikirja" ja "Ornis Fennica", joita myös julkaisee BirdLife Suomi.
Aktaion

Aktaion (, ) oli kreikkalaisessa mytologiassa Aristaioksen ja Autonoen poika. Hän oli kuuluisa Theban sankari, jota kentauri Kheiron oli kouluttanut ja johon Artemiin raivo myöhemmin kohdistui. Hän oli kreikkalaisille varoittavana esimerkkinä siitä, ettei ihmisten pidä sekaantua jumalten asioihin.
Artemis oli kylpemässä metsässä nymfeineen Boiotian Orkhomenoksessa, kun metsästämässä ollut Aktaion osui paikalle ja näki jumalattaren alastomana. Aktaion pysähtyi ja jäi katsomaan Artemiin lumoavaa kauneutta. Kun Artemis huomasi Aktaionin, hän langetti tälle rangaistuksen: jos Aktaion puhuisi, hän muuttuisi uroshirveksi – onnettomasta epäkunnioituksesta tämän neitsytmyyttiä kohtaan. Kun Aktaion kuuli oman metsästysseurueensa kutsun, hän huusi heille ja muuttui heti hirveksi. Tällöin koirat hyökkäsivät hänen kimppuunsa ja repivät hänet kappaleiksi. Koirat olivat niin järkyttyneitä isäntänsä kuolemasta, että Kheiron teki Aktaionista niin elävän näköisen patsaan, että hänen koiransakin luulivat sitä oikeaksi.
Apollodoros kertoo toisessa versiossa, että Aktaionin rikkomus oli se, että hän kilpaili tädistään Semelestä Zeuksen kanssa, kun taas Euripides väittää tragediassaan "Bakkhantit" Aktaionin kerskailleen olevansa parempi metsästäjä kuin Artemis.
Diodoros Sisilialaisen mukaan Aktaion olisi halunnut naida Artemiin. Joissakin lähteissä koirien väitetään olleen Artemiin omia.
Kertomuksen latinalaisen version mukaan Aktaion muuttui hirveksi nähtyään Dianan – joka siis on Artemiin roomalainen vastine – kylpemässä Kithairon-vuorella, ja häntä ajoi takaa ja lopulta surmasi viisikymmentä koiraa. Tämä versio esiintyy myös Kallimakhoksen "Viidennessä hymnissä" rinnakkaismyyttinä Teiresiaan sokeutumiselle tämän nähtyä Athenen kylpemässä.
Aktaionin patsaita pystytettiin usein vuorille suojaamaan polttavalta kuumuudelta. On myös arvioitu, että myytti voisi kuvastaa kasvillisuuden kuolemista viidenkymmenen mätäkuun päivän ajan. Mätäkuun latinankielinen nimi, caniculares dies, tarkoittaa ”koiran päiviä” samaan aikaan nousevan Ison koiran tähtikuvion () mukaan. 
Kirjailija Plutarkhos kertoo, että 1. vuosisadalla jaa. oli tapana jahdata hirvennahkaan sonnustautunutta miestä Lykaionin vuorella ja lopuksi surmata hänet. Myytti heijastaa ihmisten uhraamista metsästyksen ja nymfien jumalille.
Mutrusuu

Mutrusuu ("Cryptacanthodes maculatus") on Pohjois-Atlantissa Pohjois-Amerikan rannikolla elävä käärmemäinen kala, jonka silmät sijaitsevat päälaella ja suu on ylöspäin suuntautunut. Se voi kasvaa yli 90 cm pitkäksi. Se elää mutapohjaan kaivautuneena ja kaivaa pohjaan pitkiä käytäväverkkoja. Ravinto koostuu kaloista ja selkärangattomista eläimistä. Mutrusuut (heimo "Cryptacanthodidae") luettiin aikoinaan osaksi teistien heimoa ("Pholididae"); niiden yhteisiä piirteitä ovat esimerkiksi pitkulainen ruumis ja lähes ruumiin pituinen selkäevä.
BASE-hyppääminen

BASE-hyppääminen ( tyypillisten hyppyalustojen mukaan) on kiinteiltä alustoilta (esimerkiksi korkeilta rakennuksilta) suoritettua laskuvarjohyppäämistä niin kutsutun base-varjon avulla. Normaaliin laskuvarjohyppäämiseen verrattuna BASE-hyppääminen on huomattavasti vaarallisempaa. Sitä tehdään usein luvatta, koska yleensä kiinteistönomistajat eivät halua antaa lupaa huimapäiseltä vaikuttavalle harrastukselle. 
Erot laskuvarjohyppyyn.
BASE-hypyt tehdään yleensä paljon matalammalta, ja ne hypätään kiinteältä hyppyalustalta. Hyppyjen mataluuden vuoksi myös lentonopeudet ovat alhaisempia, mikä hankaloittaa oikeassa asennossa pysymistä. BASE-hypyissä käytettävissä varjokokonaisuuksissa ei ole varavarjoa, toisin kuin laskuvarjohypyssä käytettävässä kalustossa. Käytettävä päävarjo on myös nopeammin aukeava.
Historia.
Ensimmäiset BASE-hypyt suoritettiin 1700-luvun loppupuolella.
Seppo Pirhonen

Seppo Pirhonen (s. 22. heinäkuuta 1941 Sysmä) on suomalainen entinen iskelmälaulaja. Hänen laulajauransa oli lyhyt: hän levytti kaikki 22 kappalettaan vuosina 1960-1961.
Pirhonen aloitti keikkailemisen 15-vuotiaana sysmäläisen Matti Simolan yhtyeen solistina. Hänen kuten monen muunkin 1960-luvun alkuaikojen iskelmälaulajan ura alkoi laulukilpailusta. Pirhonen osallistui Levytukku Oy:n järjestämiin kilpailuihin Heinolassa, Lahdessa ja Sysmässä, minkä jälkeen hän pääsi loppukilpailuun, joka pidettiin Helsingissä. Sieltä oli tuloksena ensimmäinen sija. Seuraava askel oli Levytukku Oy:n koelaulutilaisuus, jossa hän jälleen teki vaikutuksen, nyt levytuottajiin. Ensimmäisen levynsä hän teki huhtikuussa 1960, se oli alkujaan italialainen hidas foksi "Keskiyö".
Pian Pirhonen pääsi televisioon, josta hänet löydettiin tuohon aikaan erittäin suositun Veikko Ahvenaisen orkesterin solistiksi, ja se säesti Pirhosta useilla hänen levytyksistäänkin. Ahvenaisen orkesterissa soittivat tuohon aikaan useat kotkalaisen "Keisarikunnan" jäsenet, muun muassa "Nortti" Nortamaa (basso), Keijo Laitinen (kitara), Erkki "Eki" Liikanen (rummut) sekä Junnu Vainionkin kanssa myöhemmin paljon yhteistyötä tehnyt Reijo Lehtovirta (puhaltimet). Pääosin levytykset tehtiin kuitenkin ruotsalaista alkuperää oleville orkesteritaustoille, sillä ruotsalainen iskelmälaulaja Gunnar Wiklund levytti samat kappaleet. Yhteistyö Ruotsiin ja BFB-levymerkkiin (Bonniers folkbibliotek) oli Levytukku Oy:n johtajan Niilo Saarikon suhteiden ansiota. Tästä yhteistyöstä poiki myös Gunnar Wiklundin ja Seppo Pirhosen yhteinen TV-esiintyminen suomalaisessa "Music music" -ohjelmassa vuonna -61.
Syksyllä 1960 Pirhonen levytti muutaman kappaleen Ritva Simunan kanssa. Tammikuussa 1961 ilmestyi hänen tunnetuin kappaleensa, "Postivaunut". 
Seppo Pirhosen ammatillinen laulajanura kesti vain pari vuotta. Vuonna 1962 hän astui armeijaan eikä levyttänyt sen jälkeen. Avioiduttuaan vuoden lopulla hän työskenteli Sanoma Oy:ssä seuraavat 30 vuotta. Tämän toimensa ohella hän keikkaili 1980-luvulle saakka esiintyen Pekka Tammilehdon serkun Juhani Tammelan yhtyeessä 23 vuotta.
Vuonna 1999 Seppo Pirhosen kaikki levytykset koottiin CD-levylle sen kunniaksi, että vuoden 2000 keväällä tuli kuluneeksi 40 vuotta hänen ensimmäisestä levytyksestään.
Paul Doumer

Joseph Athanase Paul Doumer (22. maaliskuuta 1857 Aurillac, Cantal – 7. toukokuuta 1932 Pariisi) oli Ranskan presidentti vuosina 1931–1932.
Doumer toimi Ranskan Indokiinan kenraalikuvernöörinä vuosina 1897–1902. Palattuaan Ranskaan hän toimi parlamentin puheenjohtajana vuosina 1902–1905. Doumer voitti Aristide Briandin vuoden 1931 presidentinvaaleissa, ja hänestä tuli presidentti 13. toukokuuta.
6. toukokuuta 1932 Doumer ammuttiin Pariisissa, kun hän oli avaamassa kirjamessuja. Murhaaja oli mielisairas venäläinen emigrantti Paul Gorguloff. Doumer kuoli 7. toukokuuta klo 04:37.
Paul Gorguloff

Paul Gorguloff () (29. kesäkuuta 1895 Labinsk, Kuban, Venäjä –14. syyskuuta 1932 Pariisi) oli venäläissyntyinen emigrantti ja kirjailija, joka murhasi Ranskan presidentin Paul Doumerin 6. toukokuuta vuonna 1932 Pariisiin kirjamessuilla. 
Gorguloff syntyi Labinskissa, Kubanin alueella, Venäjällä. Gorguloff opiskeli lääketiedettä ennen kuin Ensimmäinen maailmansota syttyi. Hän haavoittui sodassa. 
Venäjän vallankumouksen aikana Gorguloff taisteli Venäjän valkoisessa armeijassa bolševikkejavastaan ennen kuin muutti Prahaan, Tšekkoslovakiaan jossa suoritti opinnot loppuun.
Gorguloff karkotettiin Tšekkoslovakiasta, koska suoritti laittomia abortteja. 
Hän muutti Pariisiin ja sieltä Nizzaan vuonna 1931, jossa hän suoritti laittomia lääketieteellisiä kokeita. Gorguloffia uhkailtiin karkotuksella, kunnes hän muutti Monacoon vuonna 1932. 
Gorguloff saapui 6. toukokuuta vuonna 1932 Hôtel Salomon de Rothschildiin, jossa hän meni presidentti Doumerin luokse ja ampui häntä takaa, kolme laukausta. Kaksi niistä osui presidenttiin. 
Presidentti Doumer kaatui lattialle, ja hänet vietiin välittömästi Beaujonin sairaalaan, jossa hän kuoli seuraavana päivänä.
Yksi kirjamessujen vierailevista kirjailijoista Claude Farrère onnistui saamaan Gorguloffin maahan ennen kuin poliisi saapui. 
Gorguloffin motiivi ampua presidentti Doumer oli yksinkertaisesti se, että Ranska ei tukenut valkoista vastavallankumouksellista liikettä Venäjällä bolševiikkejä vastaan. Gorguloff pidätettiin, ja hänet vietiin La Santén vankilaan, jossa hänet tuomittiin kuolemaan giljotiinilla. 
Hänen viimeiset sanat olivat: "Venäjä kotimaani".
Tuija Parvikko

Tuija Parvikko (s. 1959) on suomalainen poliittisen ajattelun ja teorian tutkija. 1980-luvulla Parvikko oli tuomassa Suomeen italialaisessa ja ranskalaisessa feminismissä vaikuttanutta Luce Irigarayn radikaalia sukupuolieron teoriaa. Hänen ensimmäiset teoksensa ja artikkelinsa käsittelivätkin italialaista feminismiä. Väitöskirjan hän kuitenkin teki Hannah Arendtin poliittisesta ajattelusta ja väiteltyään vuonna 1996 Parvikko on jatkanut tutkimuksiaan poliittisesta ajattelusta keskittyen poliittisen arviointikyvyn ja muistin politiikan teemoihin.
Parvikko on toiminut kolumnistina ja kriitikkona muun muassa "Helsingin Sanomiin", "Kansan Uutisiin" ja Tampereen yliopiston "Aikalaiseen." Hän on toiminut valtio-opin yliassistenttina, akatemiatutkijana ja apurahatutkijana Jyväskylän yliopiston historian ja etnologian laitoksella.
Macintosh II

Macintosh II on Applen 2. maaliskuuta 1987 julkaisema tietokone, joka aloitti Macintosh-tietokoneiden suurinta suorituskykyä tarjoavan malliston. Macintosh II oli ensimmäinen Macintosh, jossa näyttö ja keskusyksikkö olivat erillään (vrt. Compact Macintosh), käytti värillistä näyttöä, mahdollisti usean näytön käyttämisen yhtä aikaa ja jonka näppäimistö sisälsi painikkeen koneen käynnistämiseksi . Apple julkaisi kolme uutta Macintosh II -sarjan mallia ennen kuin suositun, ensimmäisen Macintosh II:n tuotanto lakkautettiin 15. tammikuuta 1990.
Yleistä.
Macintosh II -tietokonetta myytiin $3 898 hintaan yhdellä 800 kt:n levykeasemalla varustettuna. Lisävarusteena oli saatavilla 20 ($ 999), 40 ($ 1 599) ja 80 Mt:n ($ 2 699) kiintolevyt ja toinen 800 kt:n levykeasema. Kahdeksan paikkaa keskusmuistilaajennuksille, kuusi NuBus-liitäntää lisälaitteita varten ja mahdollisuus vaihtaa näyttö tai näytönohjain tekivät laitteesta siihen saakka julkaistuista Macintosheista laajennettavimman. Käyttäjällä oli lupa avata Macintosh II:n kotelo ilman takuun purkautumista. Eräs Macintosh II:n menestyksekkääseen myyntiin vaikuttanut seikka oli laitteen ulkoasu, joka vastasi ajan muita, ammattilaiskäyttöön tarkoitettuja tietokoneita.
Huhtikuussa 1987 Apple julkaisi uuden version käyttöjärjestelmästä nimeltään System Software 2.01, joka koostui System 4.1 ja Finder 5.5 -ohjelmistoista. Käyttöjärjestelmäpäivitys antoi edellytykset Macintosh II:n teknisten ominaisuuksien hyödyntämiseksi .
Mallin suunnittelijoita olivat Michael Dhuey ja Brian Berkeley.
Tekniset tiedot.
Macintosh II käytti Motorolan 32-bittistä 68020-suoritinta, mutta emolevylle tallennettu käyttöjärjestelmän osa sisälsi vanhaa, 24-bittistä koodia. 32-bittinen muistiavaruus saavutettiin Applen tarjoamalla Mode32-ohjelmistopäivityksellä(dokumentaatio, ohjelma). Laitteen pystyi päivittämään Macintosh IIx tai IIfx -malliksi vaihtamalla emolevyn.
Ruusutiira

Ruusutiira ("Sterna dougallii") on laajalle levinnyt tiiralaji. Sen nimi tulee pesintäajan punertavasta väristä.
Koko ja ulkonäkö.
Ruusutiira on 38–39 cm pitkä ja noin 90 gramman painoinen. Sen erottaa parhaiten pesintäaikana vatsapuolen vaaleanpunaisesta väristä, josta myös sen nimi on peräisin. Pyrstö on haarainen ja pitkä, sitä koristavat reunasulat voivat olla 15 cm keskimmäisiä pyrstösulkia pidempiä. Ruusutiiran nokka on musta ja sen jalat ovat punertavat ja melko pitkät.
Levinneisyys.
Ruusutiiraa tavataan etenkin Pohjois-Atlantilla, Britteinsaarilla, mutta myös ympäri maailmaa kuten Väli- ja Pohjois-Amerikassa ja Länsi-Afrikassa, joka on niiden talvehtimisalue kun ne muuttavat Euroopasta. Euroopan kanta on noin 3000 paria. Lintua on tavattu ainakin kerran Ruotsissa ja pari kertaa Tanskassa, mutta ei Suomesta. Laji on kaikkialla varsin vähälukuinen.
Elintavat.
Ruusutiirat ovat puhtaita merilintuja. Ne muuttavat etelään heinä-elokuussa ja palaavat myöhään. Ruusutiirat saavat merestä ravinnokseen kaloja ja pieniä selkärangattomia. Ääntely on läpitunkevaa "kriii" ja pehmeämpää "tjuvik".
Lisääntyminen.
Ruusutiirat pesivät vasta kesäkuussa. Linnut pesivät yhdyskunnissa muiden tiirojen seurassa hiekka- ja kalliosaarilla. Pesä on syvennys maassa. Molemmat vanhemmat hautovat 1–3 munaa noin 21 vuorokautta. Poikaset tulevat lentokykyisiksi kuukauden vanhoina. Poikasia ja munia jää usein lokkien saaliiksi.
Gerardus ’t Hooft

Gerardus ’t Hooft (IPA: , s. 5. heinäkuuta 1946) on alankomaalainen fyysikko, joka on tutkinut heikkoa vuorovaikutusta. Hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1999 yhdessä Martinus J. G. Veltmanin kanssa heikon vuorovaikutuksen kvanttiluonteen valaisemisesta matemaattisen kenttäteorian avulla. Hän työskentelee teoreettisen fysiikan professorina Utrechtin yliopistossa. Asteroidi 9491 Thooft on nimetty hänen kunniakseen, ja t'Hooft on kirjoittanut sille leikkimielisen perustuslain siltä varalta, että asteroidi myöhemmin asutetaan.
Hän on saanut myös Wolfin palkinnon fysiikasta vuonna 1981.
Hound

Hound on kuvitteellinen hahmo "Transformers"-universumissa.
The Transformers.
Decepticonien nöyryyttävimmät tappiot ovat Houndin aikaansaamia. Käyttämällä kykyään luoda elävännäköisiä hologrammeja, Hound on huijannut Decepticoneja monia kertoja ja pelastanut samalla ystävänsä. Tiedustelijana hän on tullut hyvin tarkkaavaiseksi maasta ja siksi häntä pidetään suurenmoisena jäljittäjänä. Itse asiassa hän on tullut niin tottuneeksi maan luonnolliseen maastoon, että hän pitää siitä enemmän kuin Cybertronin teknologisesta ja tasaisesta maastosta. Yhtenä Optimus Primen rohkeimmista ja lojaaleimmista sotilaista, Hound taistelee yhtä urhoollisesti suojellakseen Maata kuin Cybertroniakin.
Animaatiosarja.
Hound ystävystyy heti sarjan alussa Autobottien ihmisliittolaisen, Spike Witwickyn kanssa. Ensimmäisten jaksojen ajan Hound ja Spike toimivat yhdessä ja Spike pelastaa myös Houndin, tämän jouduttua jumiin, Rumblea vastaan käydyn taiston aikana. Tämän jälkeen myös Hound pelasti Spiken hukkumiselta. Myöhemmin Spike alkoi kaveerata Bumblebeen kanssa ja Hound jäi sivuhahmoksi.
Elokuvassa " Hound vilahtaa lyhyesti vain yhden kuvan aikana, Optimuksen sukkulamiehistönä.
Houndin äänenä sarjassa oli Ken Sansom.
Elokuvasarja.
Transformers: The Game.
Hound esiintyy pelattavan hahmona ensimmäiseen elokuvaan pohjautuvan " -pelin PlayStation Portable -versiossa. Houndin äänenä pelissä on Daniel Ross.
Transformers – Tuhon aikakausi.
Hound esiintyy Michael Bayn ohjaamassa "Transformers – Tuhon aikakausi" -elokuvassa Oshkosh Defensen sotilasajoneuvoksi muuntautuvana Autobottien erikoissotilaana. Houndin robottimuoto on myös sotilaallisen näköinen ja muistuttaa osittain Leadfootin robottimuotoa. Houndilla on parta sekä suussa savukkeen näköinen metallikappale. Elokuvassa Hound ei ratsasta yhdelläkään Dinoboteista, mutta leluversiossa hänen ratsunaan toimii Dinobotti Slash.
Houndin äänenä elokuvassa on John Goodman.
Transformers: Viimeinen ritari.
Hound tekee paluun elokuvassa "" uutena muuntautumismuotonaan Mercedes-Benzin Unimog-sotilasambulanssi.
Lucasin lukujono

Lucasin lukujono on Fibonaccin lukujonon kaltainen sillä erotuksella, että ensimmäiset luvut ovat 2 ja 1 (eli jokainen jonon luku on kahden edellisen luvun summa). Tarkemmin ilmaistuna Lucasin jono
formula_1
siten, että
formula_2 ja formula_3
josta saadaan jono 2, 1, 3, 4, 7, 11, 18, 29, 47, 76, 123, 199, 322...
Lukuja, jotka kuuluvat Lucasin sarjaan ja ovat lisäksi alkulukuja kutsutaan "Lucasin alkuluvuiksi". Ensimmäiset Lucasin alkuluvut formula_4 ovat 2, 3, 7, 11, 29, 47, 199, 521, 2207, 3571, 9349, ... ( OEIS:ssä).
Katso myös.
Lucasin alkuluku
Martinus J. G. Veltman

Martinus Justinus Godefriedus Veltman (27. kesäkuuta 1931 – 4. tammikuuta 2021) oli alankomaalainen fyysikko, joka tutki heikkoa vuorovaikutusta. Hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1999 yhdessä Gerardus ’t Hooftin kanssa heikon vuorovaikutuksen kvanttiluonteen valaisemisesta matemaattisen kenttäteorian avulla. Eläköidyttyään hän jatkoi Michiganin yliopiston emeritusprofessorina. Vuonna 2003 Veltman julkaisi melko yleistajuisen kirjan hiukkasfysiikasta: "Facts and Mysteries in Elementary Particle Physics".
Veltman väitteli Utrechtin yliopistossa vuonna 1963 ja aloitti siellä työt kolme vuotta myöhemmin. Siinä välissä hän työskenteli Cernissä.
Pierre Duhem

Pierre Maurice Marie Duhem (10. kesäkuuta 1861 – 14. syyskuuta 1916) oli ranskalainen fyysikko, tieteenfilosofi ja tieteen historioitsija. Hänen tunnetuimmat kirjoituksensa käsittelevät kokeellisen tieteen luonnetta ja tieteellistä kehitystä keskiajalla. W. V. O. Quine hyödynsi hänen väitettään, jonka mukaan tieteelliset teoriat eivät nauti empiiristä tukea itsenäisinä vaan kokonaisuuden osana.
Vesa Oittinen

Vesa Oittinen (s. 25. lokakuuta 1951 Turku) on suomalainen aate- ja oppihistorioitsija. Oittinen työskentelee akatemiatutkijana Helsingin yliopiston Aleksanteri-instituutissa erityisalanaan Itä-Euroopan ja Venäjän aate- ja oppihistoria. Hän on filosofian historian dosentti Tampereen yliopistossa. Vesa Oittinen väitteli Saksassa ranskalaisten strukturalistien ja jälkistrukturalistien Spinoza-tulkinnoista vuonna 1994. Hän on Karl Marx -seuran puheenjohtaja.
Oittinen on suomentanut useita filosofisia teoksia, muun muassa Baruch Spinozan "Etiikan", Immanuel Kantin "Prolegomenan" ja Friedrich Engelsin "Kristinuskon alkuperän" sekä varustanut nämä kattavilla johdannoilla ja selityksillä. Suomennoksistaan Oittinen on saanut Mikael Agricola -palkinnon vuonna 1988.
Oittinen on useasti arvostellut englannin kielen valta-asemaa suomalaisessa tiedeyhteisössä esimerkiksi virantäytöissä.
Steven Chu

Steven Chu (, s. 28. helmikuuta 1948) oli Yhdysvaltain energiaministeri presidentti Barack Obaman hallinnossa ja kokeellinen fyysikko, joka on tutkinut ja kehittänyt atomien laserjäähdytystä. Hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1997 yhdessä Claude Cohen-Tannoudjin ja William Daniel Phillipsin kanssa.
Chu toimi energiaministerinä Obaman ensimmäisen kauden ajan, aloittaen tehtävänsä tammikuussa 2009. Hän ilmoitti erostaan muutama kuukausi Obaman uudelleenvalinnan jälkeen, vedoten hänen haluunsa palata akateemisen opetus- ja tutkimustyön pariin. Ennen ministerikauttaan hän työskenteli sovelletun fysiikan professorina Stanfordin yliopistossa, fysiikan ja molekyylibiologian professorina Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä ja Lawrence Berkeley National Laboratory -nimisen tutkimuslaitoksen johtajana.
Chu tunnetaan ilmastonmuutoksen asiantuntijana, joka on jo pitkään toiminut uusiutuvien energialähteiden kehittämisen parissa. Marraskuussa 2008 hän kutsui ilmastonmuutosta maailmaa uhkaavaksi äkilliseksi, arvaamattomaksi ja peruuttamattomaksi tuhoksi.
Chu on edistänyt eri tieteenalojen välistä vuorovaikutusta ja aloitti Bio-X-nimisen tutkimusohjelman, johon osallistuu fyysikoita, kemistejä ja biologeja.
Max Liebermann

Max Liebermann (20. heinäkuuta 1847 Berliini – 8. helmikuuta 1935 Berliini) oli saksalainen taidemaalari ja graafikko. Hän oli 1900-luvun alussa yksi Saksan arvostetuimmista taidemaalareista.
Liebermann oli varakkaan tehtailijan poika ja opiskeli maalaustekniikkaa muun muassa Carl Steffeckin oppilaana. Porvarillisesta taustastaan huolimatta hän tuli uransa alkupuolella tunnetuksi köyhän kansan kuvaajana: maalausten aiheina olivat muun muassa talonpojat, käsityöläiset ja tehdastyöläiset. Tyylillisesti hänen lähtökohtanaan oli 1800-luvun puolivälin ranskalainen realismi (esimerkiksi Jean-François Millet), mutta myös 1600-luvun hollantilainen taide vaikutti hänen tyyliinsä (varsinkin Frans Hals). Liebermannin realismi oli hyvin tinkimätöntä, ja niinpä jotkut alkoivat pilkallisesti nimittää häntä ”rumien ihmisten muotokuvamaalariksi”.
1890-luvulla Liebermannin tyyli kehittyi impressionistisempaan suuntaan. Värit muuttuivat valoisemmiksi, ja aiheet vaihtuivat porvarillisemmiksi. Hänen yhteiskunnallinen arvostuksensa nousi, ja vuonna 1897 hänet nimitettiin Preussin kuninkaallisen akatemian professoriksi. Tämä ei kuitenkaan estänyt häntä perustamasta vuonna 1899 ”Berliner Secession” -taiteilijaryhmittymää, jonka tarkoituksena oli toimia vastavoimana akatemian edustamalle konservatiiviselle taidenäkemykselle.
1900-luvun alussa Liebermannia pidettiin yleisesti yhtenä saksalaisen impressionismin tärkeimmistä edustajista. Hän sai myös mainetta muotokuvamaalarina ja maalasi muun muassa Saksan presidentti Paul von Hindenburgin muotokuvan. Eräs usein toistuva teema Liebermannin myöhäistuotannossa oli hänen kesähuvilaansa ympäröivä vehreä puutarha. Tässä suhteessa hän muistuttaa toista suurta impressionistia, Claude Monet’ta. 
Liebermann oli juutalainen, joten Adolf Hitlerin valtaantulo vuonna 1933 johti hänen täydelliseen syrjäytymiseensä Saksan kulttuurielämästä. Kun hän näki voitonvarmojen kansallissosialistien marssivan kotikaupungissaan Berliinissä, totesi hän katkerana: ”En voi syödä niin paljon, että voisin oksentaa niin paljon kuin haluaisin.” Tämä kommentti kuvaa hyvin sitä tunnelmaa, jonka vallassa vanha Liebermann sekä monet muut merkittävät saksalaiset taiteilijat olivat vuonna 1933.
Ford Scorpio

Ford Scorpio on Fordin vuosina 1985–1998 Saksassa Kölnin tehtaallaan valmistama henkilöautomalli. Ford Sierran rakenteeseen perustuva Scorpio korvasi mallistossa Granadan, ja autoa myytiinkin Isossa-Britanniassa Granada-mallinimellä. Joskus käytetään myös merkintää Granada Mk III, jatkona Granadan kahdelle edeltävälle sukupolvelle.
Scorpio suunniteltiin alkujaan Fordin ”lippulaivaksi”. Perusmallissakin oli vakiovarusteena muun muassa lukkiutumattomat jarrut ja keskuslukitus. Ohjaustehostin, kattoluukku ja sähköikkunat sekä automaattivaihteisto olivat lisävarusteita.
Scorpio valittiin Vuoden Autoksi Euroopassa 1986.
Mark I 1985–1994 (1992 restyling).
Ensimmäisen sukupolven Scorpio rakennettiin jatketulle Sierran pohjalevylle, ja suunniteltiin ulkoisesti Sierran ja kolmannen sukupolven Escortin tyylisesti. Moottorivalikoimana oli 1,8 litrainen Pinto -moottori (ei tuotu Suomeen) ja 2,0 l tilavuuksina, V6 Cologne -moottori 2,8 l, sekä myöhemmin myös 2,4 ja 2,9 litran tilavuuksina ja diesel 2.5 D sekä myöhemmin 2.5 TD. Vuoteen 1989 mennessä valikoimasta poistettiin Pinto -moottorit. Nämä korvasi 2,0 l DOHC-moottori. Vuonna 1991 tuli saataville myös 2,9 litrainen 24 venttiilinen Cosworth-malli. 
Ensimmäisen sukupolven Scorpio oli ensimmäinen eurooppalainen massatuotantoauto, jossa oli vakiona ABS-jarrut. Alkuun Scorpiota sai vain hatchback -mallisena. Sedan -malli esiteltiin vuonna 1990 ja farmari kaksi vuotta myöhemmin.
Vuonna 1994 tulivat 16 -venttiiliset 2,0 ja vuonna 1996 2,3 (147hv) DOHC moottorit.
Mark II 1995–1998.
Täysin erilainen muotoilu edeltäjäänsä verrattuna ei saavuttanut suurta suosiota ostajien keskuudessa. Huippumalleissa oli todella paljon varusteita, Cosworthin 2,9 l moottori ja automaattivaihteisto.
"Helsingin Sanomien" Matti Jansson kirjoitti hätkähtäneensä uudistuneen Scorpion isoa kromattua etusäleikköä, jota muualla oli haukuttu jopa rumaksi. Ajossa auto oli taajamissakin kokoisekseen ketterä, mutta parhaimmillaan maantieajossa rauhallisena matka-autona, jota ei tarvitse paimentaa. Huonoillakin teillä se käyttäytyi hyvin. Kaksilitrainen perusmoottori ei kuitenkaan ollut kovin tehokas kuljettamaan yli 1500 kilon painoista autoa.
Wronskin determinantti

Matematiikassa Wronskin determinantilla tarkoitetaan determinanttia, jonka kehitti Józef Maria Hoene-Wroński ja nimesi Thomas Muir. Sitä käytetään esimerkiksi differentiaaliyhtälölaskennassa, jossa sen avulla voidaan tarkastella yhtälön ratkaisujen lineaarista riippumattomuutta.
Määritelmä.
Kahden funktion "f" ja "g" Wronskin determinantti on "W"("f", "g") = "fg"′ – "gf" ′.
Yleisemmin "n":lle reaaliluku- tai kompleksilukukertoimiselle funktiolle "f1", ..., "fn", jotka ovat "n" − 1 kertaa derivoituvia välillä "I", muodostetaan Wronskin determinantti "W"("f"1, ..., "fn") seuraavasti
formula_1
Toisin sanoen Wronskin determinanttia muodostettaessa kootaan aluksi matriisi, jossa funktiot järjestetään matriisin ensimmäiseksi riviksi, kukin omaksi alkiokseen. Matriisin toiselle riville taas järjestetään sarakkeittain aina ensimmäinen derivaatta kustakin ensimmäisen rivin funktiosta. Samoin mahdolliselle kolmannelle riville järjestetään sarakkeittain ensimmäisen rivin funktioiden toinen derivaatta ja lopulta n:nelle riville ensimmäisen rivin funktion n­-1:s derivaatta. Näin sekä rivejä että sarakkeita on n kappaletta ja saadaan aikaan neliömatriisi, josta voidaan määrittää determinantti.
Wronskin determinantti ja lineaarinen riippumattomuus.
Jos funktiot "f""i" ovat lineaarisesti riippuvia, niin tällöin myös niistä muodostetun Wronskin determinantin sarakkeiden täytyy olla, sillä derivointi on lineaarinen operaatio ja tällöin determinantin arvoksi tulee nolla. Niinpä Wronskin determinanttia voi käyttää sen osoittamiseen, että jono derivoituvia funktioita on lineaarisesti riippumattomia tietyllä välillä. Tähän riittää se, että determinantin arvoksi saadaan jotain nollasta poikkeavaa. Jos näin käy funktiojonolle, joka on lineaarisen homogeenisen differentiaaliyhtälön ratkaisujoukko, voidaan sanoa, että kyseinen funktiojono muodostaa kyseisen lineaarisen homogeenisen differentiaaliyhtälön ratkaisujen kannan.
On helppo ajatella, että "W" = 0 tarkoittaa aina lineaarista riippuvuutta, mutta tämä onkin yleinen väärinkäsitys. Giuseppe Peano painotti kuitenkin jo varhain (1889), että on olemassa funktioita kuten "x"2 ja |"x"|"x", joilla on jatkuvat derivaatat ja joiden Wronskin determinanttien arvot ovat 0 kaikilla x:n arvoilla, ja silti niiden muodostama funktiojono ei ole lineaarisesti riippuva. Niinpä tarvitaankin muutamia lisäehtoja sille, että Wronskin determinantin arvo 0 jollain tietyllä välillä tarkoittaisi lineaarista riippuvuutta.
Giuseppe Peano havaitsi vuonna 1889, jos funktiot ovat analyyttisiä, niin W = 0 tietyllä välillä tarkoittaa lineaarista riippuvuutta. Bochner puolestaan antoi vuonna 1901 muutamia muita ehtoja sille, että W = 0 tarkoittaisi lineaarista riippuvuutta. Lisäksi Wolsson julkaisi vuonna 1989 yleisemmän määritelmän sille, millä tavoin Wronskin determinantin arvo nolla ilmaisee lineaarista riippuvuutta.
Pohjalaisten Osakuntien Laulajat

Pohjalaisten Osakuntien Laulajat (POL) on Helsingin yliopiston pohjalaisosakuntien (Etelä-Pohjalainen Osakunta, Pohjois-Pohjalainen Osakunta ja Vasa Nation) piirissä toimiva opiskelijoiden sekakuoro. Siihen kuuluu nykyään noin 40 harrastajalaulajaa, ja sen johtajana toimii kuoronjohdon Julia Lainema.
POL:n edeltäjä oli 1920-luvulla alkunsa saanut mieskuoro Pohjalaiset Mieslaulajat. Nykymallin muotoiseksi kuoro muutettiin vuonna 1963. Sen johtajina ovat toimineet mm. laulaja-säveltäjä Hannu Sinnemäki, säveltäjä Pekka Jalkanen, pianisti Matti Perttula, kuoronjohtaja, kansanmusiikin opiskelija Anneli Kont-Rahtola, kapellimestariopiskelija Andrus Kallastu ja Sibelius-Akatemian musiikinteorian lehtori, dir. mus. Aarre Joutsenvirta. Syksystä 2007 kevääseen 2016 POL:n laulunjohtajana on toimineen Satu Simolan työtä jatkamaan ryhtyi MuM Julia Lainema syksystä 2016 alkaen. 
POL esiintyy erilaisissa tapahtumissa kuten opiskelijariennoissa, kirkkokonserteissa sekä kiertueilla niin Suomessa kuin ulkomailla, ja se on tehnyt myös äänityksiä ja levytyksiä. Kuoron ohjelmisto ulottuu renessanssimusiikista kevyeen musiikkiin ja nykysäveltäjien teoksiin; erityisesti siihen sisältyy pohjalaissäveltäjien, kuten Toivo Kuulan ja Leevi Madetojan, sekakuorosävellyksiä.
Mikko Lahtinen

Mikko Iko Valtteri Lahtinen (s. 17. syyskuuta 1966 Turku) on suomalainen filosofi, politiikan tutkija ja filosofisen aikakauslehti "Niin &amp; näin" pitkäaikainen päätoimittaja. Hän on myös kirjoittanut ja toimittanut useita filosofisia teoksia, ennen kaikkea poliittisen filosofian ja teorian historiasta antiikista nykyaikaan.
Elämä.
Hän kirjoitti ylioppilaaksi Vammalan lukiosta vuonna 1985, valmistui yhteiskuntatieteen lisensiaatiksi vuonna 1991, filosofian lisensiaatiksi vuonna 1997 ja väitteli Tampereen yliopiston politiikan tutkimuksen laitoksella valtio-opista parhain mahdollisin arvosanoin Louis Althusserin Machiavelli-tulkinnasta vuonna 1997. Lahtinen on väitellyt myös aate- ja oppihistoriasta aiheenaan J. V. Snellman.
"Niin &amp; näin" -lehden päätoimittajana hän oli vuosina 1994–2006 ja diakoniatieteen vuosikirjan "Anno Domino" päätoimittajana 2000-2010 ja Suomen valtiotieteellisen yhdistyksen "Politiikka"-lehden päätoimittajana 2019–2020. Vuosina 2008-2009 Lahtinen toimi valtio-opin professorina Tampereen yliopistossa. Nykyään hän on valtio-opin yliopistonlehtori samassa yliopistossa. Tieteentekijöiden liitto valitsi Mikko Lahtisen vuoden 2007 tieteentekijäksi.
Río de la Plata

Río de la Plata () on Uruguayjoen ja Paranájoen yhteinen estuaari Etelä-Amerikan rannikolla. Se on noin 290 kilometrin mittainen ennen kuin jokien vesi laskee Atlanttiin. Alkupäästään joensuu on 48 km leveä ja levenee 220 kilometriin. Se muodostaa rajan Argentiinan ja Uruguayn välillä.
Merkittävimmät kaupungit Río de la Platan varrella ovat maiden pääkaupungit Buenos Aires ja Montevideo. Kaakosta puhaltava tuuli saattaa aiheuttaa 'sudestada'-nimellä tunnetun ilmiön ja nostaa tulvan alueella.
Ensimmäisenä eurooppalaisena Río de la Platan näki vuonna 1516 espanjalainen Juan Díaz de Solís etsiessään reittiä Atlantilta Tyynellemerelle. Intiaanit tappoivat koko retkikunnan nykyisen Uruguayan Colonian rannikolla, lukuun ottamatta laivapoika Francisco del Puertoa, jonka pelasti seuraavana vuonna Sebastián Gaboton laiva.
Toisen maailmansodan alussa 13. joulukuuta 1939 käytiin Río de la Platan suulla meritaistelu Saksan Kriegsmarinen taskutaistelulaivan Admiral Graf Speen ja brittiläisen osaston välillä. Admiral Graf Spee upotettiin muutamia päiviä sen jälkeen estuaariin.
Marja Vehviläinen

Marja Vehviläinen on suomalainen tekniikan tutkija. Hän on tehnyt monitieteellistä tutkimusta sukupuolen, tieteen ja teknologian alueelta, ja hänen tutkimuskysymyksensä liittyvät sukupuoleen, toimijuuteen, subjektiviteettiin, tasa-arvoon ja niiden kulttuuris-materiaalisiin käytäntöihin. 
Vehviläinen väitteli Tampereen yliopiston tietotekniikan laitokselta vuonna 1997.
Nykyään hän on dosentti ja naistutkimuksen yliassistentti Tampereen yliopistossa.
Phil Housley

Phillip F. Housley (s. 9. maaliskuuta 1964 South St. Paul, Minnesota) on entinen NHL-jääkiekkoilija, joka pelasi joukkueissa Buffalo Sabres, Winnipeg Jets, St. Louis Blues, Calgary Flames, New Jersey Devils, Washington Capitals, Chicago Blackhawks ja Toronto Maple Leafs.
Housley oli eniten pisteitä tehnyt Yhdysvalloissa syntynyt pelaaja 1 232 tehopisteellään (338 maalia ja 894 syöttöä), kunnes Mike Modano ohitti hänet vuonna 2007. 
Häntä pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaista amerikkalaisista puolustajista Chris Cheliosin ja Brian Leetchin ohella. Housley ei kuitenkaan koskaan voittanut parhaalle puolustajalle jaettavaa Norris Trophyä. Tämä johtui suurelta osin siitä, että Housley saavutti huippunsa samaan aikaan kuin Ray Bourque, Paul Coffey, Chris Chelios ja Brian Leetch (nämä neljä voittivat kaikki Norris-palkinnot vuosina 1985–1997), ja siitä, että hän pelasi pitkähkön ajan urallaan hyökkääjänä. 
Housley ei koskaan voittanut Stanley Cupia. Lähimpänä saavutusta hän oli vuonna 1998 pelatessaan Washington Capitalsissa, mutta joukkue hävisi loppuottelusarjan Detroit Red Wingsille. 
Housleyn ura käsitti yhteensä 1 495 ottelua NHL:ssä. Hän oli USA:ssa syntyneistä eniten NHL-pelejä pelannut lähes seitsemän vuoden ajan, kunnes Chris Chelios rikkoi ennätyksen marraskuussa 2006. 
Kaudella 2006–2007 Housley valmensi Minnesotan osavaltion lukiokiekkoliigassa Stillwaterin joukkuetta.
Housley valittiin vuonna 2012 IIHF Hall of Famen jäseneksi ja 2015 The Hockey Hall of Famen jäseneksi.
Caja Madrid

La Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, Caja Madrid, oli Espanjan vanhin säästökassa, joka perustettiin 1702. Säästokassat perustettiin alun perin lainaamaan rahaa ihmisille, jotka kärsivät Napoleonin Ranskan kanssa käydyn sodan jälkimainingeista 1800-luvun alussa. Usein katolisen kirkon perustamina ne pyrkivät antamaan maanviljelijöille huonon sadon aikoina lainoja kohtuullisella korolla. Omasta säästöpankista kiivaasti alueellisessa Espanjassa tuli kuitenkin autonomian merkki. Monet joutuivat kaappaamaan paikallispoliitikkojen käsiin, jotka varasivat varoja suureellisten rakennushankkeiden lainoittamiseen.
Caja Madridista tuli 2000-luvun alussa Espanjan neljänneksi suurin rahoitusalan yhtiö. Yhtiö työllisti 12 800 työntekijää.
Vuonna 2011 Caja Madrid johti seitsemän rahoituslaitoksen fuusiota, jossa syntyi Bankia niminen yritys. Tuolloin Caja Madrid tuotti 2.9 miljardia euroa voittoa, ja toinen suuri fuusioon osallistunut säästökassa Bancaja, 491 miljoonaa. Kahdessa vuodessa Bankia joutui selvitystilaan.
Clickair

Clickair oli espanjalainen, vuonna 2006 toimintansa aloittanut halpalentoyhtiö, joka sulautui heinäkuussa 2009 espanjalaiseen Vueling Airlinesiin. Yhtiön yhtenä omistajana oli Espanjan kansallinen lentoyhtiö Iberia. Yhtiön solmukohtana oli Barcelonan lentoasema. Yhtiö lensi lähes 40 kohteeseen Euroopassa. Sillä oli käytössään 26 Airbus A320-200 -konetta.
Clickair aloitti liikenteen Barcelonasta Helsinkiin 1. toukokuuta 2007, mutta lopetti sen alkuvuonna 2008.
Loimaan Lehti

Loimaan Lehti on Loimaalla ja lähikunnissa ilmestyvä paikallislehti. Lehti on ilmestynyt vuodesta 1915. Loimaan Lehteä kustantaa Priimus Media Oy, joka on osa Priimus-konsernia. Priimus Group on viestintä- ja kirjapainoalan yritysrypäs, jonka toiminnan keskuspaikkana on Loimaa.
Kolmesti viikossa ilmestyvän lehden levikki oli 8 100 vuonna 2014. Lehti ilmoittaa ilmestymisalueekseen Loimaan ohella myös Oripään, Ypäjän, Huittisen, Punkalaitumen ja entisen Vampulan kunnan.
Uudenkaupungin rautatieasema

Uudenkaupungin rautatieasema (, , ratakm 264+795) on rautatieasema Uudessakaupungissa Varsinais-Suomessa. Asema palvelee enää ainoastaan tavaraliikennettä, ja sen läpi kulkee joka arkipäivä Yaran lannoitetehtaan kuljetuksia.
Uudenkaupungin asema on Thure Hellströmin suunnittelema ja se valmistui radan myötä vuonna 1924. Samassa yhteydessä asemalle rakennettiin myös kaksipaikkainen veturitalli. Koska asema sijaitsi suhteellisen kaukana kaupungin keskustasta, jatkettiin matkustajajunayhteyttä vuonna 1933 aina Kalarannan seisakkeelle asti.
Henkilöliikenne asemalla ja koko radalla lakkautettiin 1.1.1993, jonka jälkeen asema jäi vain tavaraliikenteen käyttöön. Siitäkin suurin osa jatkaa aseman ohi lannoitetehtaalle. Aseman tavaramakasiini paloi vuonna 2001, mutta itse asema säästyi ja se kunnostettiin 2000-vuosikymmenen alussa. Aseman vieressä ovat säilyneet myös pitkään käyttämättömänä ollut veturitalli ja höyryveturien vesitorni. Asema muutettiin kauko-ohjatuksi vuonna 2008 ja jo vuonna 2007 se siirtyi Senaattikiinteistöjen myyntikohteeksi. Kesäkuussa 2010 Senaatti-kiinteistöjen antaman tiedon mukaan asemaa ei kuitenkaan aiota myydä.
Jean-Pierre Changeux

Jean-Pierre Changeux (s. 6. huhtikuuta 1936 Domont, Ranska) on ranskalainen neurobiologi. Hän on tutkinut useita biologian osa-alueita, kuten proteiinien rakennetta ja toimintaa sekä keskushermoston kehitysbiologiaa. Hänen varhaisiin merkittäviin töihinsä kuului tieteellisiä artikkeleita allosteerisista proteiineista. Suuren yleisön tuntemaksi hän nousi kirjallaan "Neuronal Man: The Biology of The Mind" vuonna 1985. 
Elämä.
Jean-Pierre Changeux valmistui ranskalaisesta École normale supérieuresta vuonna 1958. Vuosina 1959–1965 Changeux tutki allosteerisia proteiineja Jacques Monod'n alaisuudessa Pariisin Pasteur-instituutissa, jossa hän julkaisi väitöskirjansa vuonna 1963. Vuodesta 1966 hän on tutkinut asetyylikoliinireseptoria ja vuodesta 1973 keskushermoston kehitystä. Changeux työskentelee nykyisin Ranskassa kolinergisten nikotiinireseptorien tutkimusryhmässä Pasteur-instituutissa ja molekulaarisen neurobiologian professorina Collège de Francessa. Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1988. Vuonna 2001 hän sai Balzan-palkinnon.
Claes Lang (vanhempi)

Claes Lang (1690 Tukholma – 13. heinäkuuta 1761 Turku) oli suomalainen taidemaalari.
Maalari-Langien suku on alun perin Lyypekistä Saksasta. Langeja muutti Ruotsiin, josta yksi sukuhaara siirtyi Suomeen. Suomen haaran kantaisä on tukholmalainen maalari Jochim Lang, joka maalasi 1690-luvulla Ahvenanmaalla. Jochimin Petter-pojan poika Claes muutti nuorena Suomeen. Hänestä tuli suvun suomalainen kantaisä. Hän joutui Venäjälle vankeuteen, josta palasi Helsinkiin 1723. Hän avioitui Catharina Elisabet Rölingin kanssa, jonka suku myös on alkujaan Lyypekistä. Maalarin työt eivät täysin työllistäneet Langia, koska silloin ei vielä aina maalattu taloja ja huonekaluja, ja hänet mainitaankin perämieheksi. Hän teki kuitenkin uudessa Ulrika Eleonoran kirkossa maalaustyöt, joista hän laskutti kirkon valmistuttua 1727 maistraatilta 16 hopeataalaria ja 4 äyriä kirkon ikkunarautojen, saranoiden ja salpojen ja kirkon portaankaiteiden maalaamisesta. Myöhemmin samana vuonna hän laskutti vielä lisää. Hänen arvellaan tehneen myös sisämaalaukset. Hän muutti Turkuun 1735 ja maalasi uuden raatihuoneen. Hänen kisälleinään olivat myöhemmin kirkkomaalarina tunnettu Jonas Bergman sekä Anders Dahlsten, josta tuli akatemian piirustusmestari. Myös Matts Björkegren mainitaan kisälliksi.
Langin historiaan jääneitä kirkkomaalaustöitä ovat Paimion kirkon kuorin aidan koristelu vuodelta 1738 ja Lempäälän kirkon vanhan lehterin, kuorin aidan ja papinpenkin sekä alttarilevyyn kultakehyksin varustetun kuvan. Lang maalasi alttaritaulun Saltvikin kirkkoon 1759 sekä koristi maalauksilla Lumparlandin kirkon 1760. Sen sijaan Lempäälän kirkkoon maalattu alttaritaulu vuodelta 1757 ei ole hänen, vaikka niin on mainittu, eikä myöskään Viipurin ja Käkisalmen kirkkojen maalaustyöt tiettävästi ole hänen, vaikka esimerkiksi Taiteilijamatrikkelissa niin mainitaan. Hänen myöhemmistä töistään ei ole tietoa, mutta tulevien kirkkomaalarien kasvattajana ja oppi-isänä hän on ollut erittäin merkittävä.
Antoine de Lévis-Mirepoix

Antoine Pierre Marie François Joseph de Lévis-Mirepoix (1. elokuuta 1884 Léran, Ariège, Ranskan kolmas tasavalta – 16. heinäkuuta 1981 Lavelanet, Ariège) oli ranskalainen aatelinen, romaanikirjailija, historioitsija ja esseisti. Hän oli Ranskan akatemian jäsen. Hän oli titteleiltään San Fernando Luisin herttua ja Espanjan grande sekä Lèvis-Mirepoix’n paroni.
Suku ja koulutus.
Antoine Lévis-Mirepoix syntyi aatelissukuun, joka kuului Espanjan grandeina Espanjan korkeimpaan mahdolliseen aristokratiaan. Perusopetuksen hän sai luostarikoulussa, ja sittemmin hän kävi lukion Toulousessa. Jo varhain Lévis-Mirepoix osoitti voimakasta taipumusta kirjoittamiseen. Hän suoritti alemman loppututkinnon kirjallisuustieteissä.
Lévis-Mirepoix peri edesmenneeltä isältään vuonna 1915 tämän arvonimet, ja näin hänestä tuli viides San Fernando Luisin herttua ja Espanjan grande sekä neljäs Lévis-Mirepoix’n paroni. Herttuan ja Espanjan granden tittelit vahvistettiin hänen osaltaan kuninkaallisella asetuksella 25. kesäkuuta 1916. Ranskan tasavallan presidentin antamalla asetuksella 24. elokuuta 1961 kenraali Charles de Gaulle antoi oikeuden espanjalaisen herttuallisen tittelin käyttöön.
Heti sen jälkeen hän otti virallisesti käyttöön tittelin Lévis-Mirepoix’n herttua, joskin hän oli käyttänyt tätä titteliä kirjallisissa toimissaan jo huomattavasti aiemmin. Tämä titteli oli tavallaan eräänlainen lisänimike tai jopa nimimerkki, sillä Ranskassa on sallittua, että herttua A kantaa herttua B:n titteliä, joka on nimenä hohdokkaampi ja liittyisi muuten paroni B:n arvoon.
Tuotanto.
Antoine Lévis-Mirepoix’n tuotanto keskittyi historiaan ja erityisesti Ranskan kuninkaiden elämäkertoihin. 
Hänet nimitettiin Ranskan akatemian jäseneksi vuonna 1953, ja hänellä on tuoli 16, jolla hän seurasi kirjailija Charles Maurras’ta ja edelsi runoilija Léopold Sédar Senghoria.
Świecie

Świecie [ˈɕfjɛt​͡ɕɛ] () on kaupunki Kujavia-Pommerin voivodikunnassa Puolan pohjoisosassa. Sen pinta-ala on 11,9 neliökilometriä ja vuoden 2019 arvion mukaan siellä asui 25 634 asukasta. Kaupungin historia ulottuu yli 800 vuoden taakse. Alue on Puolan suurin paperintuottaja.
Klaus Stolt

Klaus Stolt on suomalainen arkkitehtuurin pienoismallirakentaja. 
Stoltin ura mallintamisen saralla alkoi 1960-luvulla. Hän on tehnyt Suomen arkkitehtuurin merkkirakennuksien eri suunnitteluvaiheista lukuisia malleja muun muassa kaikille suurille mestareille kuten Aalto, Pietilä ja Lappo sekä myös nykyarkkitehdeille. Stolt on tuonut Suomeen tietokoneavusteisen mallinrakentamisen ottamalla käyttöön CNC-jyrsimen yhdeksänkymmentäluvun lopussa. 
Klaus Stolt on ansioitunut myös muusikkona soittamalla Dave Lindholmin eri kokoonpanoissa bassoa.
Olavi Elimaeus

Olavi Elimaeus (k. 1629) oli Viipurin hiippakunnan neljäs piispa. Hän oli kotoisin Elimäeltä, mutta kävi koulua Turussa ja Tukholmassa. Hän opiskeli vuodesta 1597 Rostockissa, jossa sai maisterinarvon. Hän toimi koulunopettajana Enköpingissä ja Tukholmassa. Elimaeus tuli vuonna 1611 Tukholman suomalaisen seurakunnan kirkkoherraksi. Kun Stolbovan rauhan jälkeen Viipurin hiippakunta, jota Turun piispat olivat vuosina 1578–1618 hoitaneet, oli tuntuvasti laajentunut alueeltaan ja sai oman esimiehen, Kustaa II Adolf nimitti Elimaeuksen sen piispaksi vuonna 1618. Hän sai myös Inkerin kirkollisen valvonnan tehtäväkseen. Elimaeuksen tärkeäksi tehtäväksi jäi Itä-Suomen kirkollisten olojen järjestäminen ja valtakuntaan liitetyn Käkisalmen läänin ortodoksisen väestön käännyttäminen luterilaiseen uskoon.
Koska Käkisalmen läänin virkamiehet kohtelivat kaltoin läänin ortodokseja, myös Elimaeuksen johtama käännytystyö epäonnistui. Ruptuurisodassa (1656–1657) Käkisalmen läänin ortodoksit nousivat kapinaan ruotseja vastaan ja liittyivät hyökkäävään venäläiseen sotaväkeen. Kun Venäjän sotaväki syksyllä 1656 vetäytyi, ortodoksit pakenivat sen mukana Venäjälle. 
Elimaeus painatutti Tukholmassa vuonna 1621 suomenkielisen virsikirjan, joka sisälsi 153 virttä, niistä 100 Jaakko Suomalaisen ja 47 Hemminki Maskulaisen virsikirjasta sekä kaksi uutta virttä. Myöhemmin julkaistiin Elimaeuksen "tiedosta ja tahdosta" vuoden 1629 kirkkokäsikirjan suomennettu laitos.
Ruumisarkku

Ruumisarkku on arkku, jossa vainaja haudataan tai tuhkataan.
Yleensä ruumisarkut tehdään puusta, mutta kuljetettaessa ruumiita esimerkiksi maasta toiseen käytetään yleisesti sinkkiarkkuja, koska ne kestävät sään ja lämmön vaihteluita puuarkkuja paremmin. Lisäksi on olemassa lyijystä valmistettuja ruumisarkkuja. Ruumisarkun päälle voidaan laittaa arkkupeitto.
Hautaamiseen käytetään lähes poikkeuksetta puuarkkuja, jotka maatuvat muutamassa vuodessa. Puuarkku on tavallisesti päällystetty maatuvalla kankaalla, paperilla, tapetilla, lakattu tai maalattu. Ruumisarkun vakiopituus Suomessa on 200 cm, mutta niitä valmistetaan eri kokoisina, jotta lapset, vauvat, ylipainoiset, lyhytkasvuiset ja erityisen pitkät ihmiset voitaisiin haudata heidän ruumiinkokoaan vastaavassa arkussa.
Tuhkauksessa ruumis poltetaan arkkuineen ja tuhka laitetaan uurnaan.
Hankinta.
Ruumisarkun hinta määräytyy sen koosta, rungon puulajista ja käytetystä pintamateriaalista. Arkun sisälle tuleva peite ja tyyny voivat olla hinnoiteltu erikseen. Hintaan vaikuttaa myös valmistusmaa. Ruumisarkun voi ostaa hautaustoimistojenliiton alaisesta hautaustoimistosta, itsenäisestä hautaustoimistosta tai verkkokaupasta. Hautaustoimistoissa on esillä edustavia arkkuja, joiden myyntikate on korkea, jos asiakas haluaa ostaa edullisemman esimerkiksi tapettipäällysteisen arkun hänen on osattava pyytää sitä oma-aloitteisesti. Vainajan kuljetus on yleensä sidottu samaan liikkeeseen arkunhankinnan kanssa. Ruumisarkun voi ostamisen sijaan rakentaa myös itse höylätystä puutavarasta tai koota valmiista levyistä.
Historia.
Ruumisarkkuja on käytetty todistettavasti lähes yhtä kauan kuin ihmiskunnan kehittyneemmät kulttuurit ovat olleet olemassa, joskin aluksi niitä käytettiin vain ylhäisön hautaamiseen. Ehkä tunnetuin ruumisarkku on Tutankhamonin kultaisella kuolinnaamiolla varustettu sisempi arkku, jonka sisässä faaraon balsamoitu ruumis lepäsi.
Suljettu

Suljettu on Absoluuttisen Nollapisteen vuonna 1999 ilmestynyt neljäs studioalbumi. "Suljettu" on teemalevy, joka kertoo isän ja pojan vaikeasta suhteesta pohjoisessa maalaiskylässä. Levy perustuu Tommi Liimatan kappaleeseen ”Jokea silmiin” albumilla "Liimatan Pan Alley". Albumilta julkaistiin kaksi singleä: ”Kupit on kuin olisi häät” ja ”Sukututkimus lannistaa”.
Absoluuttinen Nollapiste teki vuonna 2001 kiertueen "Absoluuttinen Nollapiste soittaa Suljetun", jolla se soitti levyn kokonaisuudessaan seitsemällä keikalla. Taltiointi Tavastialla soitetusta kiertueen viimeisestä keikasta julkaistiin levyllä "Sortovuodet 1994–2004".
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Tommi Liimatta, ellei toisin mainittu.
Ivan Tregubov

Ivan Sergejevitš Tregubov (, 19. tammikuuta 1930 Komsomolsk-na-Amure – 22. joulukuuta 1992) oli neuvostoliittolainen jääkiekkoilija. Puolustajana pelaava Tregubov pelasi 100 maaottelua Neuvostoliiton jääkiekkomaajoukkueessa 1950- ja 1960-luvuilla.
Seuraura.
Tregubov pelasi jääkiekkoseuroissa
Titisee-Neustadt

Titisee-Neustadt on kaupunki Lounais-Saksassa Baden-Württembergin osavaltiossa Schwarzwaldin alueella. Kesäkuun 2022 lopussa kaupungissa oli 12 316 asukasta.
Neustadtin kaupunki perustettiin vuonna 1250. Se tuli tunnetuksi 1700-luvulla erityisesti kelloteollisuudestaan. Vuonna 1971 Titiseen kunta liitettiin Neustadtin kaupunkiin. Neustadtiin rakennettiin hyppyrimäki vuonna 1932, josta tuli Saksan suurin luonnonmäki. Se nimettiin Hochfirst-vuoren mukaan ja siitä tuli Hochfirstschanze..
Marcel Lüske

Marcel Lüske (s. 1953) on alankomaalainen pokeriammattilainen. Hänet tunnetaan lempinimellä "The Flying Dutchman" (lentävä hollantilainen) ja pelipöydässä ylösalaisin olevista aurinkolaseistaan. 
Lüske oppi pokerin torikahviloissa. Hän lopetti virallisesti työnsä myyntiedustajana vuoden 2003 alussa keskittyäkseen pokeriin. Lüske oli mukana "Late Night Pokerin" kahdella tuotantokaudella (jaksot 4.6 ja 6.2), mutta ei menestynyt erityisen hyvin.
Syyskuussa 2007 Lüsken pokeriuran turnausansiot ylittivät 3,3 miljoonaa dollaria.
Turnausmenestys.
Yhdysvalloissa.
Lüske sijoittui vuoden 2003 World Series of Pokerin (WSOP) pääturnauksessa neljänneksitoista ja kymmenenneksi vuonna 2004. Jälkimmäisessä turnauksessa Lüske voitti 373 000 dollaria ja jäi yhden sijan päähän finaalipöydästä. Näiden lisäksi hänellä on lukuisia muita rahasijoja WSOP-turnauksista, hän oli muun muassa toinen vuonna 2004 $5,000 Seven-card stud -turnauksessa ja ansaitsi 120 800 dollaria.
Huhtikuussa 2005 Lüske oli ykkönen Third Annual Five-Star World Poker Classic -turnauksessa ja voitti 212 700 dollaria. Hän voitti saman turnauksen myös seuraavana vuonna (ykköspalkinto 315 630 dollaria). 
Euroopassa.
Euroopan vuoden pelaajaksi (European Poker Awards Player of the Year) Lüske on valittu kahdesti: 2001 ja 2004. Vuonna 2003 hän voitti European Poker Classics 2003 -turnauksen Lontoossa. Kisan ykköspalkinto oli 70 000 puntaa. Heinäkuussa 2005 Lüske oli ykkönen Hall Of Fame Poker Classic -turnauksessa Pariisissa voittaen 119 000 euroa.