Pohjoismaiset murteet

Pohjoismaiset murteet tai pohjoisgermaaniset murteet ovat joukko germaanisen kieliryhmän pohjoismaiseen haaraan kuuluvia paikallisia, murteellisia variantteja, joita puhutaan Pohjois-Euroopassa. Niitä kutsutaan usein esimerkiksi kansankieliksi, paikallismurteiksi tai kansanmurteiksi.  
Murteet ovat kehittyneet muinaisnorjasta ja muuttuneet eri tavoin Pohjoismaiden eri osissa. Esimerkiksi Islannissa murteita ei kehittynyt yhteenkuuluvuuden, yhteisten valtiopäivien ja varhain kukoistaneen kirjallisuuden takia. Skandinavian niemimaalla puhuttu kieli muotoutui joka maakunnassa, piirissä ja kirkonmäen pitäjässä ennen kaikkea ihmisten kesken.
Adolf Noreenin luokittelu.
1900-luvun alussa professori Adolf Noreen pyrki jakamaan pohjoismaiset murteet kiinnittämättä liikaa huomiota poliittisiin rajoihin. Hänen luokituksensa mukaan pohjoismaiset murteet voidaan jakaa seuraavasti:
Sekä poliittisessa että kielellisessä luokittelussa fääri ja islanti muodostavat kaksi omaa ryhmää, joista fäärille tyypillistä on suuri murteiden hajaannus. Islannissa on vain pieniä, alueellisia ääntämiseroja mutta ei varsinaisia murteita.
Myöhemmät luokittelut.
Pohjoismaiset murteet vaihtelevat enemmän kuin kirjakielet. Murteiden ominaispiirteiden rajat ovat vain osittain samat kuin kirjakielten rajat. Se, että maiden rajat ovat samalla kielirajoja, johtuu pitkälti myöhäisistä olosuhteista. Ruotsalaisella kielialueella ei ole merkittyjä rajoja tanskan tai norjan kielen kanssa. Historiallisesta näkökulmasta katsottuna on olemassa vain yksi pohjoismainen kieli ja sen eri maantieteelliset variantit. Siten eteläskånelaiset murteet ovat läheistä sukua Etelä-Själlandin murteille ja Bornholmin murteet muistuttavat paljon eteläskånelaisia murteita. Itä-Norjassa puhutut murteet ovat yhteydessä värmländskaan ja Västerdalarnin murteisiin. Jämtlandin murteet voidaan nähdä linkkinä tröndskan ja Norlannin rannikolla puhuttujen murteiden välillä.  
Nykyisiä mannerpohjoismaisia murteita voidaan murrejatkumon puitteissa nimittää skandinaavisiksi murteiksi. Ne on kuitenkin tapana jakaa norjalaisiin, ruotsalaisiin ja tanskalaisiin murteisiin, jolloin huomioidaan tarkemmin poliittiset rajat, jotka ainakin osittain ovat myös kielirajoja.
Pohjoismaisia murteita nimitetään siis esimerkiksi Ruotsissa ruotsalaisiksi murteiksi, ei siksi että ne välttämättä olisivat ruotsin kielen variantteja, vaan koska ne ovat pohjoismaisia murteita, joita puhutaan pääasiassa Ruotsissa (tai alueilla, jotka ovat aiemmin olleet ruotsalaisia, kuten Suomi). Tämän luokittelun mukaan Norjan pohjoismaiset murteet ovat siis norjalaisia murteita, Tanskan pohjoismaiset murteet tanskalaisia murteita ja pohjoismaiset murteet Färsaarilla färsaarelaisia murteita.  
Norja.
Norjalaiset murteet jaetaan tavallisesti kahteen seuraavaan pääkategoriaan (itänorja ja länsinorja) sekä neljään alakategoriaan:
Ruotsi.
Ruotsalaiset murteet jaetaan pääasiassa kuuteen pääryhmään:
Koska tietyt murteet, kuten bohuslänska, jämtska ja härjedalska, eivät aina täysin kuulu mihinkään ryhmään, muodostavat ne toisinaan ”ylimääräisen ryhmän”.  
Gutniska.
Gotlantilaiset murteet jaetaan kahteen ryhmään:
Tanska.
Tanskalaiset murteet jaetaan tavallisesti kolmeen ryhmään:
Kieliä vai murteita?
Pohjoismaiset murteet ovat vastakohta pohjoismaisille kielille, jotka käsittävät eri pohjoismaisista murteista myöhemmin luodut yleiskielet. Ruotsin kielelle luotu kirjakieli on lähtöisin Sveanmaan murteesta. Uusnorjan kirjakieli on lähtöisin perinteisistä norjalaisista murteista, kun taas kirjanorja perustuu tanskan yleiskieleen, joka on muodostunut pohjoissjällandskan ja lounaisskånskan pohjalta. Ruotsi ja Tanska eroavat Norjasta siten, että yleiskielestä on näissä maissa tullut suuremmassa määrin puhuttu kieli ja se on syrjäyttänyt alkuperäiset murteet. Usein sanotaan, että nämä kolme yleiskieltä (ruotsi, norja ja tanska) ovat keskenään samankaltaisempia kuin pohjoismaiset murteet kussakin maassa. Näillä kolmella yleiskielellä on kuitenkin ollut suuri vaikutus murteisiin. Tämä koskee erityisesti tanskan kieltä Islannissa ja Färsaarilla (ja pitkälti 1800-luvulla myös suurissa osissa Norjaa), joka kuitenkin katosi puhdaskielisyyden harjoittamisen myötä. Färsaarilla V. U. Hammershaimb otti 1800-luvun puolivälissä käyttöön erityisen oikeinkirjoitustavan, joka perustui islantilaiseen oikeinkirjoitukseen. Hammershaimb lisäsi tarvittavien kirjainten lisäksi liikkuvan merkin ð, jota siihen aikaan ei enää käytetty Färsaarilla. Norjassa tanskan kieli vaikutti vahvasti erityisesti kirjakieleen. Siitä syystä Ivar Aasen halusi 1800-luvulla ottaa käyttöön norjalaisemman kielen, jossa painotettiin murteita, ja hänen työnsä tuloksena syntyi uusnorja.
Pohjoismaisille murteille on yhteistä se, että niistä kaikista puuttuu yhtenäinen kirjakieli, joka kieleltä usein vaaditaan tullakseen luokitelluksi kieleksi. Älvdalskan asemasta on siksi myöhemmin käyty keskusteluja, sillä se on ainoa pohjoismainen murre, jolle on kehitetty oma oikeinkirjoitus. Jotkut ovat laskeneet omiksi kielikseen myös muita ruotsalaisia murteita, joilla ei ole omaa oikeinkirjoitusta, kuten skånskan ja jämtskan.
Gutniskalla ei ole ollut kirjakieltä moneen sataan vuoteen, koska tanskan ja ruotsin kieltä on käytetty Gotlannissa Tanskan ja vastaavasti Ruotsin ylivallan aikaan. 
Lähteet.
"Tämä artikkeli perustuu osittain tai kokonaan Nordisk familjebokista (1904-1926) otettuun materiaaliin."