tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Canadian Pacific Railway

Canadian Pacific Railway eli CP (tai "CPR" tai "CPRail" ) oli kanadalainen rautatieyhtiö, joka hoiti tavaraliikennettä omistamallaan yli 22 400 raidekilometrin rataverkolla Kanadassa ja Yhdysvaltain pohjoisosissa. Yhtiön kotipaikka oli Calgary Albertassa.
Vuoden 2017 talousjulkaisu Forbesin kokoamalla maailman suurimpien julkisesti noteerattujen yritysten Forbes Global 2000 -listalla yhtiö oli sijalla 875. Se luokiteltiin tämän yrityslistan kriteeristöllä Kanadan 26. suurimmaksi pörssiyritykseksi. Yhtiön markkina-arvo oli 14 miljardia Yhdysvaltain dollaria (toukokuussa 2017) ja liikevaihto 4,7 miljardia USD (2016).
Canadian Pacific Railway perustettiin alkujaan vuonna 1881, tarkoituksenaan yhdistää maan asutettu itäosa Keskilännen ja länsirannikon kanssa. Rautatie Vancouveriin valmistui 7. marraskuuta 1885 – kuusi vuotta aikataulusta edellä. Itärannikon ja länsirannikon välinen rataosuus valmistui vuonna 1889.
Rautatie osallistui myös muuhun kuin rautatiealan kaupalliseen toimintaan. Vuonna 1882 lähetettiin ensimmäiset kaupalliset sähkösanomat yhtiön oman lennätinlinjan välityksellä. Samana vuonna yhtiö hankki omistukseensa myös Dominion Express Companyn, joka hoiti pikalähetyksiä. Seuraavana vuonna yhtiö aloitti omien vetureiden rakentamisen, ja myöhemmin laajensi kalustonrakennustoimintaa myös matkustajavaunuihin. Samana vuonna yhtiön omat höyrylaivat alkoivat liikennöidä Suurilla järvillä. Laivatoiminta laajeni Tyynellemerelle vuonna 1891 ja Atlantille vuonna 1903. Yhtiö hoiti myös sisävesilaivaliikennettä Kanadan länsiosissa.
Vuonna 1986 Canadian Pacific -yhtiö oli maan toiseksi suurin yksityinen yhtiö, sen tulot ylittivät 15 miljardia Kanadan dollaria.
Vuosina 1996-2005 yhtiö organisoitiin uudelleen ja sen osia karsittiin melkoisesti. Nykyisen Canadan Pacific -konsernin emoyhtiö Canadian Pacific Railway Ltd. on perustettu lokakuussa 2001. Sen Yhdysvaltain puoleinen rataverkko peräisin Delaware &amp; Hudson-, sekä Chicago, Minneapolis, St. Paul &amp; Pacific-yhtiöiltä (Soo Line), jotka ovat Canadian Pacificin tytäryhtiöitä. Loppuvuodesta 2007 Canadian Pacific ilmoitti ostavansa yhdysvaltalaisen Dakota, Minnesota &amp; Eastern-rautatien, sekä siihen kuuluvan Iowa, Chicago &amp; Eastern-tytäryhtiön. Kauppa laajentaisi Canadian Pacificin rataverkkoa noin 2 500 maililla, tarjoten muun muassa suoran yhteyden Kansas Cityyn. Surface Transportation Board (STB) hyväksyi fuusioitumisen 30. syyskuuta 2008.
Joulukuussa 2021 Canadian Pacific osti Kansas City Southern Railwayn 31 miljardilla yhdysvaltain dollarilla. 14. huhtikuuta 2023 Canadian Pacific Railway ja Kansas City Southern Railway yhdistyivät Canadian Pacific Kansas Cityksi (CPKC), muodostaen ensimmäisen ja ainoan rautatieyhtiön, joka yhdistää Meksikon, Yhdysvallat ja Kanadan toisiinsa.
Volvo 66

Volvo 66 on Volvon vuosina 1975–1980 valmistama alemman keskiluokan automalli, joka oli uudelleennimetty ja jatkokehitetty versio DAF 66 -mallista. Sen seuraajaksi tuli Volvo 340/360 -sarja. 
Volvo oli laajentanut valikoimaansa hankkimalla pieniä autoja valmistaneen alankomaalaisen DAF:n 1970-luvun puolivälissä. Volvon DAF 66 -malliin tekemät uudistukset liittyivät lähinnä turvallisuuteen. Istuimissa oli pääntuet, puskurit olivat suuremmat ja oviin oli asennettu sivutörmäyssuojat. Ohjauspyörä oli suunniteltu kokoonpainuvaksi törmäyksessä. Lisäksi vaihteistoon tuli parkkiasento, joka lukitsee voimansiirron. 
Autoa valmistettiin kaksiovisena sedanina ja kolmiovisena farmarina. Moottorit olivat nelisylinterisiä, ja valittavana oli 1,1- (47 hv) tai 1,3-litrainen (54 hv). Voimansiirtona oli aina portaaton CVT-automaattivaihteisto. 
Volvo 66:ta valmistettiin yhteensä 106 137 kappaletta. Suomessa auto ei tullut kovin yleiseksi, koska se poikkesi Volvon perinteisestä mallistosta ja oli melko kallis muihin kokoluokkansa autoihin verrattuna. Vuosina 1976–1979 niitä myytiin hieman yli 800 kappaletta. Vuoden 1999 lopussa Volvo 66 -autoja oli rekisterissä 62 kappaletta.
Volvo 340 ja 360

Volvo 340 ja 360 ovat Volvon vuosina 1976–1991 valmistamia keskiluokan automalleja, jotka korvasivat edeltäneen Volvo 66:n. Niiden seuraajiksi tuli 440/460-sarja 1980-luvun lopulla, mutta valmistusta jatkettiin vielä jonkin aikaa uusien mallien rinnalla.
Volvo oli laajentanut valikoimaansa hankkimalla pieniä autoja valmistaneen alankomaalaisen DAF:n 1970-luvun puolivälissä. Keväällä 1976 esitelty kolmiovinen Volvo 343 oli Volvo 66:n uudenaikaisempi seuraaja. Se oli takavetoinen monikäyttöauto, jossa oli perässä pieni porras. Muotoilu oli persoonallinen ja Volvoksi tunnistettava. Tekniikka pohjautui edeltäjään, voimansiirtona oli portaaton CVT-vaihteisto "Variomatic". Moottori oli Renault’n uusi 1,4-litrainen ja 70-hevosvoimainen.
"Variomaticin" rinnalle tuli perinteinen manuaalivaihteisto vuonna 1979. Samana vuonna kolmiovisen rinnalle tuli viisiovinen Volvo 345. Vuonna 1981 malli sai uudet ajovalot, etusäleikön ja kojelaudan. Uutena moottorina oli Volvon oma 2,0-litrainen, jonka yhteyteen sai ainoastaan manuaalivaihteiston.
Vuonna 1982 mallinumerointia muutettiin siten, että jatkossa sekä kolmi- että viisioviset tunnettiin 340-nimisenä. Samana vuonna esiteltiin paremmin varusteltu 360-malli, joka tuli vuonna 1983 saataville myös neliovisena sedanina. Seuraavana vuonna sedan lisättiin myös 340-mallin korivaihtoehdoksi.
Syksyllä 1985 mallit saivat suuremmat puskurit, joihin oli sijoitettu sivuvilkut. Myös takavaloihin tehtiin muutoksia. Uusia moottoreita olivat 1,7-litrainen (80 hv) bensiinimoottori sekä 1,6-litrainen (54 hv) diesel, jotka molemmat tulivat Renault’lta.
Volvo 343 esiteltiin Suomessa vuonna 1976, ja sitä rekisteröitiin vuoden 1979 loppuun mennessä hieman alle 6 000 kappaletta. Suomessa perusmalli Volvo 343 L maksoi 51 200 markkaa vuonna 1981, ja vuonna 1989 perusmallin, kolmiovisen Volvo 340 DL:n hinta oli 85 800 markkaa. Porrasperäisenä Volvo 340 DL maksoi 89 900 markkaa vuonna 1989. Malliston huipulla ollut Volvo 360 GLT bensiinin suihkutuksella varustetulla kaksilitraisella moottorilla maksoi samana vuonna 125 900 markkaa. Volvo 340- ja 360-sarjan autoja rekisteröitiin Suomessa 1980-luvun aikana 25 468 kappaletta, mikä oli vain hieman vähemmän kuin Volvon suosituimman, suuremman 240-sarjan vastaava luku, 28 401 autoa.
"Tekniikan Maailma"- ja "Vauhdin Maailma" -lehtien toimittajat tekivät Volvo 343 Variomatic -autolla Keimolan moottoriradalla Vantaalla syksyllä 1978 yhtäjaksoisen peruuttamisen maailmanennätyksen (1 769 kilometriä yhden vuorokauden aikana), jolla aikaisempi tanskalaisten tekemä ennätys (386 kilometriä) rikkoutui yli nelinkertaisesti. 
Aiheesta muualla.
to
Volvo 480

Volvo 480 on Volvon vuosina 1986–1995 valmistama urheilullinen kolmiovinen hatchback. 480 oli valmistajan ensimmäinen etuvetoinen malli, ja sen muotoilu poikkesi silloisten Volvojen pelkistetyn kulmikkaasta linjasta. Samalle alustalle perustuvat myöhemmin esitellyt 440- ja 460-mallit. 480:n myynti jäi vähäiseksi, eikä se koskaan tullut myyntiin Yhdysvalloissa, jonne se oli suunniteltu. Mallin seuraajana voidaan pitää vuonna 2006 esiteltyä Volvo C30:tä.
Volvo 480 esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 1986. Sen 1,7-litrainen (109 hv) moottori oli peräisin Renault’lta. Vuonna 1988 esiteltiin 480 Turbo, jossa moottorin teho oli 120 hevosvoimaa. Vuonna 1993 markkinoille tuli 2,0-litrainen (110 hv) moottori.
480:stä oli suunnitteilla myös avomalli, mutta se ei edennyt sarjatuotantoon saakka vaan jäi prototyyppiasteelle.
Vuonna 1987 Volvo 480 maksoi Suomessa 159 500 markkaa. Samaan aikaan Volvo 340 DL:n hinta oli 76 900 markkaa ja Volvo 240 DL:n hinta 119 400 markkaa.
Fugging

Fugging (ennen vuotta 2021 Fucking) on kylä Tarsdorfin kunnassa Itävallassa lähellä Salzburgia. Fuggingin asukasluku oli vuoden 2020 arvion mukaan 106. Kylä perustettiin vuonna 1070.
Nimen alkuperä.
Kylän nimenä oli Fucking vuosina 1070–2020. Nimen lähtökohtana on ollut alueella 700-luvulla asunut mies nimeltä Focko. "Ing" on vanhassa saksan kielessä kansaa tai ihmisiä monikossa tarkoittava pääte, joten "Fucking" tarkoittaa lähinnä "Fockon jälkeläisten/väen kotipaikkaa".
Vuonna 2004 asukkaat järjestivät äänestyksen, pitäisikö kylän nimi muuttaa, mutta enemmistö äänesti sitä vastaan. Syynä äänestyksen järjestämiseen oli jatkuvasti katoavat kaupunginnimikyltit: "fucking" on englannin kielen alatyylinen sana, joka tarkoittaa sukupuoliyhdyntää.
Huhtikuussa 2012 levisi huhuja, että kylän nimeksi vaihdettaisiinkin Fugging. Kysyttäessä pormestari kuitenkin kiisti väitteen.
Vuonna 2020 päätettiin, että kylän nimi vaihdetaan. Kylän nimenä on ollut Fugging 1. tammikuuta 2021 lähtien.
Olutmerkki Fucking Hell on saanut nimensä kylän entisen nimen mukaan.
Volvo 440 ja 460

Volvo 440 ja 460 ovat Volvon vuosina 1988–1996 valmistamia keskiluokan automalleja, jotka korvasivat edeltäneen 340/360-sarjan. Samalle alustalle perustuu myös aiemmin esitelty Volvo 480. Mallien seuraajiksi tulivat Volvo S40 ja V40.
Hatchback-korinen Volvo 440 esiteltiin vuonna 1988 korvaamaan 340, joka kuitenkin jäi mallistoon vuoteen 1991 saakka. Ainoa korimalli oli viisiovinen, eikä kolmiovista tullut edellismallin tavoin tarjolle. Vuonna 1989 esiteltiin sedan-korinen Volvo 460, joka korvasi 360-mallin.
Vuonna 1993 mallit kokivat kasvojenkohotuksen, jossa niiden ulkonäköä muutettiin vastaamaan suurempaa Volvo 850 -mallia. Uutena turvallisuusvarusteena oli sivutörmäyssuojausjärjestelmä SIPS.
Volvo 780

Volvo 780 on Volvon vuosina 1985–1990 valmistama edustusluokan coupé-korinen automalli, joka perustuu tekniikaltaan Volvo 740/760 -mallisarjaan. Se korvasi edeltäneen Volvo 262C:n ja seuraajaksi tuli vuonna 1996 Volvo C70.
Bertonen suunnittelema ja Italiassa valmistama Volvo 780 esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 1985. Bensiinimoottoreina olivat nelisylinteriset 2,0- ja 2,3-litraiset sekä 2,8-litrainen V6. Dieselmoottori oli kuusisylinterinen 2,4-litrainen. Voimansiirtona oli nelivaihteinen manuaalivaihteisto sähköisellä ylivaihteella tai neliportainen automaattivaihteisto.
Volvo 780 tuli Suomessa myyntiin syksyllä 1986 puolen miljoonan markan hintaan. "Helsingin Sanomien" Matti Janssonin mukaan Bertonen hillitysti muotoilema Volvo 780 on korimalliltaan sedanin ja coupén välimuoto, pikemminkin edustava kuin urheilullinen. Kaksiovinen iso auto on Suomessa rekisteröity viidelle, mutta nahkaverhoillut istuimet on muotoiltu neljälle. Janssonin mielestä auto on luonteeltaan hyvin varusteltu herrasmiehen auto, joka ei edes houkuttele kaahaamaan yli luontevalta tuntuvan nopeuden.
Duoraitiovaunu

Duoraitiovaunu ("tram-train") on raitiovaunu, joka voi liikennöidä sekä raitiotiellä että yleisen liikenteen rautatieverkolla. Vaunun sähköjärjestelmä ja kulunvalvonta soveltuvat molemmille raideliikennejärjestelmille.
Duoraitiovaunut käyttävät katuverkolla 750 V tasavirtaa, rataverkolla useimmiten korkeajännitteistä vaihtovirtaa, 15 kV 16⅔ Hz (Saksa, Ruotsi ym.) tai 25 kV 50 Hz vaihtovirtaa (Suomi, Ranska, Tanska ym.) Rataverkolla käytetään automaattista kulunvalvontaa, kadulla liikenne on kuljettajien aistinvaraisessa ohjauksessa.
Duoraitiovaunut ovat yleensä osa pikaraitiotiejärjestelmää.
Duoraitioteitä maailmalla.
Karlsruhe on duoraitiotien pioneeri, jossa duoliikennettä on ollut vuodesta 1992. Duoraitiovaunut yhdistävät Karlsruhen moniin kaupunkeihin kuten Heilbronniin, Rastattiin, Pforzheimiin ja Baden-Badeniin. Yksittäisen linjan pituus on jopa 50–100 km.
Saarbrückenin duoraitiotie, jonka keskustan raitiotieosuus on myös täysin uusi, otettiin käyttöön 1997 ja se ulottuu Ranskan puolelle Sarregueminesiin.
Kasselissa duoraitioliikenne käynnistyi 2005. Sinne on hankittu sekä kahden jännitteen 
että diesel-hybridivaunuja.
Duoraitiotieliikenteestä on päätetty tai se on suunnitteilla useissa kaupungeissa Ranskassa, Hollannissa ja Saksassa, mm. Mulhousessa ja Pariisin lähellä Bondy–Aulnay-linjalla. 
Pohjoismaissa duoraitiotietä tutkitaan Ruotsissa Linköpingin ja Norrköpingin välille.
Jo ennen Karlsruhen duoraitiotietä on ollut olemassa järjestelmiä, joissa raitiovaunuilla on liikennöity samalla radalla rautatieliikenteen kanssa. Tällaisia ratoja ovat olleet mm. Köln–Bonn-radat (nykyiset raitiolinjat 16 ja 18) Wienin ja Badenin välinen rata sekä Tukholman Lidingöbanan (vuoteen 1979 asti). Näillä radoilla on kuitenkin ollut vain pienimuotoista tavaraliikennettä samalta yhtiöltä kuin raitiovaunuliikennekin. Karlsruhessa nimenomaan tällaiset radat, nykyinen linja S1 olivat keskeinen innoitus varsinaiseen duoraitiovaunuliikenteeseen.
Duoraitioteitä Suomessa.
Suomessa Kuopion kaupunki on vuonna 2018 käynnistänyt selvityksen siitä, voitaisiinko duoraitiotie toteuttaa välille Suonenjoki–Kuopio–Siilinjärvi–Lapinlahti–Iisalmi. Vastaavat selvitykset ovat käynnissä myös Jyväskylän ja Lahden seuduilla. Jyväskylässä selvitykseen osallistuvat myös Äänekoski, Laukaa ja Muurame sekä Lahdessa Heinola ja Orimattila. Vuonna 2019 valmistui myös duoraitiotieselvitys Seinäjoen seudun rataosuuksille Vaasaan, Härmään ja Närpiö-Kaskisiin.
Aikaisemmin Suomessa on tutkittu duoraitioliikenteen mahdollisuuksia Tampereella, pääkaupunkiseudulla ja Turussa. Näissä tapauksissa on kuitenkin duoraitiotien sijaan päädytty tavanomaisempiin ratkaisuihin.
Automaattirata

Automaattirata eli automaattimetro on metroliikenteen muoto, jossa kuljettaja on korvattu automaatiolla. Automaattiradat ovat aina metroja, koska automaatio soveltuu vain muusta liikenteestä kokonaan erotettuun liikenteeseen.
Helsingin metroa oli suunniteltu automaattiradaksi jo rakentamisvaiheessa, ja HKL ilmoitti loppuvuodesta 2018 aloittavansa esiselvityksen metron automatisoinnista. Automatisointi on tarkoitus toteuttaa vaiheittain: Vuosina 2029–2032 metro puoliautomatisoidaan (GoA2 standardi) hankkimalla uusi puoliautomaattisen liikennöinnin mahdollistavan liikenteenohjausjärjestelmä ja korvaamalla nykyiset M100- ja M200-junat uusilla M400 junilla, joilla mahdollistetaan siirtyminen 120-sekunnin vuoroväliin. Käytännössä tämä tarkoittaa, että ohjaamossa on jatkossakin kuljettaja, joka huolehtii turvallisuudesta ja muun muassa ovien sulkemisesta, mutta junaa ajaa tietokone. Myöhemmin metro on tarkoitus täysautomatisoida (GoA4 standardi) jolloin junissa ei olisi lainkaan kuljettajia. Tällöin vuoroväliä voidaan lyhentää 100-sekuntiin.
Edut ja ongelmat.
Automaattimetron eduiksi on esitetty alhaiset liikennöintikustannukset, kun kuljettajaa ei tarvita, tavallista metroa suurempi liikennöintitiheys sekä tavallista metroa pienemmät investointikustannukset asemien ollessa lyhempiä. Toisaalta ongelmina on nähty automaation mahdollinen epäluotettavuus sekä pikaraitiotietä korkeammat investointikustannukset. Automaattimetron kapasiteetti voi vaihdella raitiotien ja metron kapasiteettien välillä junan koon ja vuorotiheyden mukaan.
Holografia

Holografia (kreikaksi "όλος-hòlòs" koko + "γραφή-grafè" kirjoittaminen, piirtäminen) on tiede ja menetelmä, jossa lasersäteen avulla luodaan kolmiulotteinen (3-D) kuva eli hologrammi. Se on tekniikka, joka sallii valonsäteen hajautua esineestä kuvattavaksi ja myöhemmin uudelleenkonstruoitavaksi siten, että kappale on samassa paikassa suhteessa kuvausmediaan kuin se oli kuvaushetkellä. Kuva muuttuu kun paikka ja näyttöjärjestelmän suunta muuttuu juuri samalla tavalla kuin esine olisi vielä paikallaan.
Hologrammeja käytetään yleisesti väärennösten estämiseksi muun muassa seteleissä, mutta holografiatekniikkaa voidaan käyttää myös optisesti tallentamiseen ja hakuun ja informaation prosessointiin. On yleinen virhe sekoittaa volumetrinen näyttö hologrammeihin, etenkin tieteisfantasioissa kuten Star Trek, Tähtien sota, Red Dwarf, ja Aikahyppy.
Yleistä.
Holografian keksi unkarilainen fyysikko Dennis Gabor (1900–1979) vuonna 1947. Hän sai keksinnöstään fysiikan Nobelin palkinnon vuonna 1971. Keksinnön teki mahdolliseksi Mieczysław Wolfken tutkimustyö, joka loi tekniset edellytykset edistymiselle. Tämä löytö oli odottamaton tulos tutkimuksesta, jonka tarkoituksena oli aikaansaada parannuksia elektronimikroskooppiin Thomson-Houston-yhtiössä Rugbyssä, Englannissa. Englantilainen Thomson-Houston-yhtiö haki patenttia joulukuussa 1947 (patentti GB685286), mutta tieteenala ei edistynyt ennen laserin keksimistä vuonna 1960. 
Juri Denisjuk teki ensimmäiset 3D-kappaleita kuvaavat hologrammit vuonna 1962 Neuvostoliitossa ja Emmett Leith ja Juris Upatnieks Michiganin yliopistossa Yhdysvalloissa. Kuvan korkealaatuiseen näyttämiseen käytettyjä fotokemiallisia tekniikoita kehitti Nicholas J. Phillips
BNSF Railway

BNSF Railway eli vuoteen 2005 saakka "Burlington Northern and Santa Fe Railway", on yhdysvaltalainen rautatieyhtiö, jonka rataverkko kattaa lähes kaksi kolmasosaa Yhdysvaltain alueesta. Yhtiön rataverkko on muodostunut 150 vuoden kuluessa yli 390 eri rautatieyhtiön fuusioitumisen seurauksena.
BNSF Railway hoitaa tavaraliikennettä omistamallaan 51 480 raidekilometrin mittaisella rataverkolla, ja työllistää 40 000 ihmistä. Yhtiö omistaa 6 300 veturia ja noin 220 000 tavaravaunua. Yhtiöllä on myös lyhin rautatiereitti Chicagon ja Los Angelesin välillä.
Burlington Northern and Santa Fe Railway syntyi vuonna 31. joulukuuta 1996, kun rautatieyhtiöt Burlington Northern Railroad pohjoisessa ja Atchison, Topeka and Santa Fe Railway lounaassa fuusioituivat. Uusi yhtiö kattaa alueen, joka ulottuu Mississippijoelta länteen Tyynenmeren rannikolle. Yhtiön nimi vaihtui nykyiseksi keväällä 2005.
BNSF Railway oli aikanaan listattu pörssiin mutta helmikuusta 2010 lähtien sen on kokonaan omistanut Berkshire Hathaway.
Aiheesta muualla.
http://www.bnsf.com – BNSF Railwayn virallinen kotisivu
Adobe Flash

Adobe Flash (aiemmin Macromedia Flash ja Shockwave Flash) tai lyhyesti Flash on Adobe Systemsin tuottama kehitysympäristö, jonka avulla voidaan luoda multimediaesityksiä tai käyttöliittymiä.
Kehitysympäristön uusin versio on Adobe Animate CC.
Flashin sisällä toimii myös sen oma ohjelmointikieli, ActionScript.
Flashia käytettiin laajasti Internetissä 2010-luvun alussa esimerkiksi kuvagallerioiden, animaatioiden, opetusohjelmien, kokonaisten web-sivustojen, tai pelien luomiseen. Flashin avulla voidaan myös julkaista tekstiä sisältäviä sivuja (FlashPaper 2) vastaavalla tavalla kuin Adoben PDF-tiedostoina.
Flash-kehitysympäristössä tuotettujen esitysten näyttämiseen tarvitaan toisto-ohjelma, joka on selaimelle ladattava lisäosa Adobe Flash Player.
Kehitystyökalussa käytettävä projektitiedosto on FLA-muodossa. Internetissä julkaisua varten tiedosto muutetaan SWF-muotoon.
Flashia käytetään myös middlewarena erityisesti pelien käyttöliittymien kehityksessä Scaleformin avulla.
Flashilla on animioitu myös televisiosarjoja ja elokuvia.
Adobe ilmoitti heinäkuussa 2017 lopettavansa Flashin selainlaajennuksen kehittämisen ja jakamisen vuoden 2020 viimeisenä päivänä. Päätöksestä johtuen Facebook ilmoitti lopettavansa tuen Flashille ja Zynga ilmoitti sulkevansa suositun "Farmville"-pelin vuoden viimeisenä päivänä. Useat pelisivustot ovat kuitenkin löytäneen vaihtoehtoisia ohjelmia esim. pelisisältöjen toistamiseen. Esimerkiksi TechPout-sivusto on listannut 14 korvaavaa ohjelmistoa Adobe Flash Player lisäosalle.
Mikropsia

Mikropsia on neurologinen häiriötila, joka saa ihmisen näkemään kohteet pienempinä kuin ne todellisuudessa ovat. Häiriö ei vaikuta silmän toimintaan, ainoastaan aivojen tapaan käsitellä näköinformaatiota. Mikropsia voi johtua esimerkiksi migreenista, epilepsiasta tai psykedeelisistä huumeista (LSD, psilosybiini).
Saman tyyppistä häiriötilaa, jossa kohteet näkyvät todellisuutta suurempana kutsutaan nimellä makropsia.
Maisin

Maisin on Papua-Uudessa-Guineassa puhuttava austronesialainen kieli. Sillä on noin 2 612 äidinkielistä puhujaa (2000). Kielellä on murre nimeltään kosirava, jolla on noin 600 puhujaa. Useimmat maisinin puhujat osaavat sujuvasti myös korafen, ubirin sekä englannin kieliä. Maisinin sanajärjestys on subjekti-objekti-verbi.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Oulu–Kontiomäki-rata

Oulu–Kontiomäki-rata on Suomen rataverkon osuus Oulun ja Paltamon kunnan Kontiomäen asemien välillä. Rataosan pituus on 166 km ja se on valmistunut vuonna 1930. Rata kulkee seuraillen Oulujokea ja Oulujärven pohjoisrantaa. Valtatie 22 kulkee miltei yhtä matkaa radan kanssa.
Liikenne.
Rataosan kautta kulkee suuri osa Kontiomäeltä ja Kajaanista lähtevästä liikenteestä. Myös Kostamuksesta tuleva liikenne ajetaan pääosin Kontiomäen kautta Ouluun ja sieltä edelleen Raaheen ja Kokkolaan. Rataosalla ajetaan 810 henkilöjunavuoroa päivittäin.
Rataosalla liikennöidään myös rautamalmipellettijunilla, jotka ovat n. 900 metriä pitkiä, koostuvat kahdesta Sr2- tai Sr3-sähköveturista sekä 60 vaunusta ja painavat jopa 5 600 tonnia. Näin painavien junien jarrutusmatka on yli kilometri. Aiemmin näitä junia vedettiin kolmella Dr16-veturilla, ja sähköistyksen valmistuttua aluksi kolmella Sr2-veturilla.
Nykytilanne.
Rataosa on yksiraiteinen, kauko-ohjattu ja sähköistetty. Rataosalla on myös junien automaattinen kulunvalvonta (JKV). Sähköistys otettiin käyttöön 1. joulukuuta 2006, jännite ajolankoihin kytkettiin 1. lokakuuta 2006 ja sähköveturivetoinen koeliikenne alkoi 1. marraskuuta 2006.
Radan suurin sallittu nopeus henkilöliikenteessä on 140 km/h ja tavaraliikenteessä 100 km/h. Ennen sähköistystä henkilöliikenteen suurin sallittu nopeus oli 120 km/h.
Rataosan liikenteenohjaus hoidetaan keskitetysti Oulusta.
Suunnitellut liikennepaikat.
Väylävirasto on varannut liikennepaikkanimet Niska, Liminpuro ja Kuusikkoniemi rataosalle suunniteltaville uusille liikennepaikoille. Niskan suunniteltu liikennepaikka sijaitsee rataosuudella Utajärvi–Vaala, ja Liminpuron suunniteltu liikennepaikka rataosuudella Vaala–Kivesjärvi. Edellä mainitut rataosuudet ovat rataosan pisimpiä liikennepaikkavälejä. Niskan ja Liminpuron toimiessa välisuojastuspaikkoina rataosan läpäisykyky lisääntyisi, koska samaan suuntaan kulkevien junien keskinäinen välimatka olisi lyhyempi.
Edellä mainittujen välisuojastuspaikkojen perustaminen on yksi keino lisätä kapasiteettia, sillä rataosalla on käytössä niin kutsuttu asemavälisuojastus. Asemavälisuojastuksella tarkoitetaan sitä, että rataosalla on opastimia ainoastaan liikennepaikoilla, eikä linjaosuuksia ole mitenkään jaettu lyhyempiin suojastusväleihin opastimin. Tällöin liikennepaikkojen välillä voi liikennöidä ainoastaan yksi juna kerrallaan.
Historia.
Rataosa on valmistunut viidessä osassa seuraavasti:
23. toukokuuta 1995 otettiin käyttöön Kontiomäen ohitusraide, jonka avulla Vartiuksen ja Oulun välinen liikenne voidaan ohjata Kontiomäen ohitse, tarvitsematta siirtää vetureita junan päästä toiseen Kontiomäen ratapihalla.
Rondo

Rondo () on soitinmusiikin muototyyppi. Alun perin rondo on ollut eräänlainen keskiaikainen piiritanssi, jossa tanssijat tanssivat ensin piirissä, sitten ulkopuolella vaihtelevilla tavoilla ja taas piirissä. Soitinmusiikin rondon muoto jäljittelee piiritanssia.
Rondo oli erityisen suosittu juuri klassismin aikana. Syy tähän voi olla juuri siinä, että rondo on muodoltaan yksinkertaisena helppo ymmärtää. Lisäksi rondo on ihanteellinen sonaatin viimeiseksi osaksi, sillä se poikkeaa ensimmäisen osan sonaattimuodosta sekä luonteeltaan toisesta, hitaasta osasta.
Rondon rakenne.
Rondo koostuu toistuvasta teemasta sekä teeman välissä olevista erilaisista jaksoista, kuten tanssikin ennen. Rakennetta kuvataan usein kirjaimilla, jossa A vastaa teemaa ja muut kirjaimet väliosia. A B A C A on lyhin mahdollinen rondomuoto, sillä ollakseen rondo teeman täytyy toistua ainakin kolmesti; sävellaji ja korkeus, jolta teema soitetaan, voivat tosin vaihdella. 
Usein etenkin klassismin ajan rondot olivat ns. sonaattirondoja. Sen rakenne myötäilee rondon lisäksi sonaattimuotoa. Esittelyjaksoa vastaa ABA, jonka jälkeen tulee teemasta usein poikkeava taite. Esimerkiksi, jos rondo on duurissa, niin C-taite on usein mollissa ja vastaa näin kehittelyjaksoa. Kun teema on C-taitteen jälkeen toistunut kolmannen kerran toistuu B-taite kertausjaksonomaisesti. Se on kuitenkin yleensä jollakin tavalla aiemmasta B-taitteesta poikkeava. Sonaattirondo päättyy teemaan tai lopukkeeseen eli codaan.
Rondon käyttö.
Rondoja on sävelletty pääosin klassismin ja romantiikan aikana. Ne olivat joko itsenäisiä kappaleita tai osa esimerkiksi sonaatista. Yleisimmillään rondot esiintyvät juuri sonaatin viimeisenä osana, kuten esimerkiksi Haydnilla, Mozartilla, Beethovenilla ja Chopinilla. Rondoja on myös muiden sonaattimuotoisten teoksissa, kuten sinfonioissa ja konsertoissa.
Abung

Abung, tai lampung nyo, on Indonesiassa puhuttava austronesialainen kieli. Sillä on noin 700 000 puhujaa pääosin Sumatran saarella. Kielellä on ainakin kolme murretta.
Proteus-oireyhtymä

Proteus-oireyhtymä eli Wiedemannin oireyhtymä on erittäin harvinainen tauti, jonka tunnusomaisia piirteitä ovat kasvaimen tapaiset muodostumat, kudoksen mosaiikkimaiset ylikasvualueet muun muassa päässä, luissa ja ihossa. Taudissa ovat yleisiä myös rasvapaukamat, paksut luomet ja verisuonikasvaimet. Taudin syitä ei edelleenkään tiedetä, eikä siihen ole olemassa hoitoa. Taudin oireiston kuvasi kokonaisuudessaan ensimmäisenä Hans-Rudolf Wiedemann ja hänen tutkijakollegansa vuonna 1983. Taudin esiintymistiheyden arvioidaan olevan elävänä syntyvillä lapsilla 1/100 000.
Tutkijat ovat selvittäneet Proteus-oireyhtymästä kärsivien geenimuutoksia ja geenimutaation osuutta taudin syntyyn. Yhdysvaltalaisen National Genome Research -instituutin tutkijat löysivät sairastuneissa kudoksissa mutaation geenissä AKT1.
Pilkkanimen elefanttimies saanut Joseph Merrick on kuuluisin Proteus-oireyhtymästä kärsinyt ihminen. Proteus-oireyhtymä on saanut nimensä Kreikan mytologiassa esiintyvältä muotoaan muuttavalta Proteus-hahmolta.
Blake Edwards

William Blake Edwards (synt. William Blake Crump, 26. heinäkuuta 1922 – 15. joulukuuta 2010) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja, joka tunnetaan esimerkiksi Peter Sellersin kanssa tekemistään "Vaaleanpunainen pantteri" -komedioista. Muita hänen tunnettuja ohjauksiaan ovat "Aamiainen Tiffanylla" (1961) ja "10 – nainen kuin unelma" (1979). 
Edwards oli naimisissa laulaja-näyttelijä Julie Andrewsin kanssa. Heillä on yhteensä viisi lasta. Kaksi vanhinta ovat Edwardsin ensimmäisestä liitosta, keskimmäinen on Andrewsin ensimmäisestä liitosta ja kuopukset pariskunta adoptoi Vietnamista 1970-luvun alussa.
Edwards on useissa elokuvissaan käyttänyt näyttelijöinä perheenjäseniään, ja ainoastaan yksi lapsista ei ole koskaan esiintynyt missään Edwardsin elokuvassa. Lisäksi Edwards on kirjoittanut useita rooleja vaimolleen, jolle loi 1990-luvulla Broadway-version musikaalistaan "Victor/Victoria".
Viimeisinä vuosinaan Edwards vetäytyi elokuvanteosta ja siirtyi täyspainoisesti kuvanveiston ja maalaamisen pariin. Vuonna 2009 hänen töistään järjestettiin ensimmäinen julkinen näyttely.
Blake Edwards on saanut urastaan elokuvien parissa elämäntyö-Oscarin. Hän kuoli 88-vuotiaana joulukuussa 2010.
Honda CR-V

Honda CR-V on Hondan vuodesta 1995 lähtien valmistama crossover-tyyppinen automalli. Sen mallinimen lyhenteelle on annettu monta tulkintaa: "Civic Recreational Vehicle" (perustuu Honda Civicin alustalle), "Comfortable Runabout Vehicle" ja "Compact Recreational Vehicle".
Honda CR-V I (1995–2001).
Ensimmäisen sukupolven CR-V esiteltiin vuoden 1995 lopulla. Se oli ensimmäinen Hondan itse kehittämä crossover-malli, ja perustui kuudennen sukupolven Honda Civicin alustalle. CR-V korvasi mallistossa Honda Crossroadin, kun sen valmistus päättyi vuonna 1998.
Moottorina oli 2,0-litrainen (126 hv) nelisylinterinen bensiinimoottori. Vaihteistona oli viisivaihteinen manuaalivaihteisto tai neliportainen automaattivaihteisto. Vetotavaksi oli valittavissa etuveto tai neliveto.
Auton lanseerauksessa Suomeen 1997 kerrottiin sitä suunniteltaessa ajatellun ihmisiä, jotka ”viettävät mielellään aikaansa ulkona ja tarvitsevat harrastuksiensa mukaan muunneltavaa maastokelpoista ajoneuvoa”. "Helsingin Sanomien" Olli Hakkarainen kuvasi ensimmäisen sukupolven CR-V:tä sekoitukseksi vähän kaikkia autolajeja: maastoautomainen yli 20 cm:n maavara, edestä katsoen henkilöautomainen, sisältä tilava ja monipuolinen tasaisine lattioineen.
Mallin lanseeraus oli suurmenestys ensin kotimaassaan Japanissa, jossa sitä myytiin vuonna 1996 yli sata tuhatta. Seuraavana vuonna Yhdysvalloissa myynti ylsi neljännesvuodelle kaavaillun tavoitteen jo kuukaudessa.
Vuonna 1999 CR-V sai muun muassa uudelleenmuotoillut puskurit. Moottorin teho nousi 147 hevosvoimaan.
Honda CR-V II (2001–2006).
Toisen sukupolven CR-V esiteltiin syksyllä 2001. Se perustuu samalle pohjalevylle kuin seitsemännen sukupolven Civic. 
Vuoden 2002 Euro NCAP -kolaritestistä CR-V sai tulokseksi neljä tähteä viidestä. 
Syksyllä 2004 CR-V sai muun muassa uuden etupuskurin. Etusäleikköön lisättiin toinen poikittainen kromilista. 
Honda CR-V III (2006–2012).
Kolmannen sukupolven CR-V esiteltiin syksyllä 2006. Se perustuu samalle pohjalevylle kuin kahdeksannen sukupolven Civic.
Vuoden 2007 Euro NCAP -kolaritestistä CR-V sai tulokseksi neljä tähteä viidestä.
Syksyllä 2009 auton keula- ja peräosiin tehtiin pieniä muutoksia. 
Honda CR-V IV (2011–2018).
Neljännen sukupolven CR-V esiteltiin Los Angelesin autonäyttelyssä marraskuussa 2011. Se perustuu samalle pohjalevylle kuin yhdeksännen sukupolven Civic. 
Vuoden 2013 Euro NCAP -kolaritestistä CR-V sai tulokseksi täydet viisi tähteä. 
Vuoden 2015 alussa muun muassa puskureihin tehtiin uudistuksia. 
Honda CR-V V (2016–).
Viidennen sukupolven CR-V esiteltiin Detroitissa lokakuussa 2016. Euroopassa malli ensiesiteltiin Geneven autonäyttelyssä maaliskuussa 2018. Se perustuu samalle pohjalevylle kuin 10. sukupolven Civic. Kiinassa tuli vuoden 2019 loppupuolella myyntiin Honda Breeze, joka eroaa ulkonäöltään hieman muualla myytävästä CR-V:stä.
Vuoden 2019 Euro NCAP -kolaritestistä CR-V sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Martin Gore

Martin Lee Gore (s. 23. heinäkuuta 1961, Englanti) on yksi Depeche Moden kolmesta alkuperäisjäsenestä. 
Depeche Mode oli aloittaessaan vahvasti Vince Clarken yhtye, mutta Clarken jättäessä yhtyeen vuonna 1981 Gore otti kappaleiden kirjoitusvastuun kokonaan itselleen. 
Muutamaa Alan Wilderin kirjoittamaa kappaletta – ja ”Route 66” -coveria – lukuun ottamatta Depeche Moden tuotanto vuodesta 1982 eteenpäin on ollut yksin Goren käsialaa aina vuoden 2005 "Playing the Angel" -albumiin asti, jossa kolmella kappaleella on tekijäksi mainittu myös yhtyeen laulaja Dave Gahan.
Gore on myös julkaissut kaksi sooloalbumia, joilla hän esittää omia tulkintojaan muiden artistien kappaleista.
Proteus (kuu)

Proteus on Neptunuksen kuu. Proteus havaittiin ensimmäisen kerran toukokuussa 1981 maasta käsin tehtyjen havaintojen perusteella. Varmistus kuun olemassaololle saatiin kuitenkin vasta elokuussa 1989, kun avaruusluotain Voyager 2 lensi Neptunuksen ohi.
Proteus on epäsäännöllisen muotoinen, halkaisijaltaan 436 x 416 x 402 km. Kuu on Neptunuksen toiseksi suurin kuu Tritonin jälkeen. Proteus löytyi myöhemmin kuin Nereid, koska se heijastaa auringonvaloa vain 6 % ja kiertää Neptunusta paljon lähempänä kuin Nereid, jolloin sen havaitseminen maasta käsin on vaikeampaa. Proteus on kraattereiden peittämä ja siellä ei ole havaittu geologista aktiivisuutta. Se kiertää Neptunusta samaan suuntaan kuin Neptunus pyörii ja lähellä Neptunuksen päiväntasaajan tasoa. Proteusta pidetään lähes suurimpana mahdollisena kappaleena joka voi olla epäsäännöllisen muotoinen, ennen kuin kappaleen oma painovoima pakottaa sen pallonmuotoiseksi.
Jaakko Ryhänen

Jaakko Sakari Ryhänen (vuoteen 1953 Vuorinen; s. 2. joulukuuta 1946 Tampere) on suomalainen oopperalaulaja, alkuperäiseltä koulutukseltaan kansakoulunopettaja.
Ura.
Ryhänen opiskeli laulua muun muassa Tauno Kaivolan, Matti Lehtisen ja Jolanda di Maria Petriksen johdolla, ja hänet kiinnitettiin vuonna 1975 Suomen Kansallisoopperan solistikuntaan. Hän oli jo vuodesta 1973 esiintynyt eri rooleissa. Kansainvälinen ura alkoi vuonna 1983 Metropolitanissa, Kansallisoopperan vierailuesityksessä, jossa hän lauloi "Viimeiset kiusaukset" -oopperan Paavo Ruotsalaisen roolin. Sittemmin hän on esiintynyt konsertti- ja oratoriosolistina, laulanut useita merkittäviä bassorooleja ja vieraillut kaikissa maailman johtavissa oopperataloissa, kuten Wienin valtionoopperassa, missä hän on vakituinen vierailija.
Suomen kansallisopperassa Jaakko Ryhänen on esittänyt rooleja suomen, italian, saksan ja venäjän kielellä.
Ryhänen asuu kotikaupungissaan Tampereella, jossa hän on Tampereen Oopperan usein kuultu bassoääni. Ryhänen on pitänyt ”kolmen basson konsertteja” yhdessä Matti Salmisen ja Johann Tillin kanssa.
Jaakko Ryhänen on esittänyt ja levyttänyt myös laulelma- ja viihdemusiikkia ja tehnyt alalla paljon yhteistyötä pianisti-muusikko Seppo Hovin kanssa. Ryhäsen ohjelmistoon kuuluvat lisäksi hengelliset laulut ja joululaulut.
Jaakko Ryhänen ilmoitti marraskuussa 2012 lopettavansa uransa terveyssyistä.
Jaakko Ryhänen on jatkanut kuitenkin uraansa lähinnä konserttilaulajana loppuvuodesta 2013 lähtien sekä laulupedagogina.
Ryhänen on palkittu Vantaan kulttuuripalkinnolla vuonna 1986, Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1988 ja Tampereen kaupungin kultaisella ansiomitalilla vuonna 2007 ja Golden Gospel -palkinnolla. Viron musiikki- ja teatteriakatemia vihki hänet kunniatohtoriksi vuonna 2014.
Ryhäsestä ilmestyi maaliskuussa 2022 Docendon kustantama, Raiko Häyrisen kirjoittama elämäkertakirja "Jaakko Ryhänen – Minun matkani." 
Yksityiselämä.
Ryhänen on naimisissa ja hänellä on elossa yksi tytär, tyttärenpoika sekä lapsenlapsenlapsi. Poika Klaus menehtyi ykköstyypin diabetekseen vuonna 1996 sairastuttuaan siihen kymmenvuotiaana. Ryhäselle tehtiin vuonna 2012 sydämen ohitusleikkaus, jonka johdosta tahdistimella varustetun sydämen teho laski 40 %:iin normaalista.
Pete Townshend

Peter Dennis Blandford ”Pete” Townshend (s. 19. toukokuuta 1945 Lontoo, Englanti) on brittiläinen rockmuusikko, joka tunnetaan ennen kaikkea The Who -yhtyeen kitaristina ja pääasiallisena lauluntekijänä. Häntä pidetään yhtenä 1960-luvun innovatiivisimmista rock-kitaristeista, ja hänen soundiaan ja tyyliään on seurattu nykypäiviin asti. Hän oli ensimmäisiä säröä ja "feedback"-efektiä hyödyntäneitä rock-kitaristeja. Townshendilla on ollut esiintyessään tapana pyörittää koko soittokäsivarttaan laajakaarisesti ilmassa ikään kuin tuulimyllyn lapaa ("viikatekäsi"). Tavasta on tullut vuosien saatossa eräänlainen rock-klisee. Myös rock-kitaristien keskuudessa esiintynyt tapa särkeä soittimensa konsertin päätteeksi on lähtöisin Townshendilta.
Townshendin tunnettuja sävellyksiä ovat esimerkiksi "My Generation", "I Can't Explain", "Happy Jack", "Substitute", "The Kids Are Alright", "Magic Bus" ja "Pinball Wizard". 
Townshendia pidetään rock-oopperan keksijänä. Kuvataidekoulua käynyt Townshend vaikutti 1960-luvulla myös rock-konserttien visuaalisen ja performatiivisen puolen kehitykseen. 
The Who -tuotannon ohella Townshend on julkaissut myös useita soololevyjä, joista tunnetuin lienee "Empty Glass" vuodelta 1980. Maininnan ansaitsee myös Small Faces -kitaristi Ronnie Lanen kanssa tehty yhteinen albumi "Rough Mix" (1978). Townshend pyöritti aikoinaan kustannusliikettä ja on kirjoittanut itsekin omaelämäkerran, novellikokoelman "Horse´s Neck" ja romaanin "The Age of Anxiety".
Townshend sanoo haastattelussa marraskuussa 2019, että tajunnanräjäyttävintä musiikkia, mitä hän on äskettäin kuullut, on Jaakko Kuusiston ensimmäinen viulukonsertto.
Elämä.
Townshendin ensimmäinen yhtye oli John Entwistlen ja Roger Daltreyn kanssa 1962 perustettu Detours. Monien rocktähtien tavoin Townshendilla on elämänsä aikana ollut vakavia ongelmia alkoholin ja huumausaineiden kanssa, mitä hän on itsekin kuvaillut useissa lauluissaan (esimerkiksi The Whon albumilla "The Who by Numbers" 1975). Townshendilla todettiin jo 1970-luvulla äänekkään musiikin aiheuttama kuulovaurio; hän oli ensimmäisiä rocktähtiä, jotka toivat kuulo-ongelmat julkisuuteen.
Musiikin lisäksi Townshend on kirjoittanut romaanin "The Age of Anxiety: A Novel" (2019). Sen pohjalta hänen on tarkoitus kirjoittaa libretto tulevalle oopperalle. Aiemmin hän on kirjoittanut omaelämäkerran, esseitä ja kaksi rock-oopperaa eli "Tommyn" ja "Quadrophenian".
Musiikkilaitteisto.
Townshend on läpi uransa käyttänyt erilaisia kitaroita, mutta ehkä eniten hän on profiloitunut käyttämään Fender Telecasteria jossa on Gibsonin mikrofonit.
Townshend on myös ensimmäinen jonka sanotaan kehittäneen niin sanotun ”tuplastackin”, joka tarkoittaa kahden kitaravahvistimeen kytketyn kaiutinkaapin asettamista päällekkäin. Hän käytti useita tällaisia saadakseen aikaan äänenvoimakkuuden joka kuuluisi muun bändin soiton läpi.
Townshend käyttää Hiwattin suuritehoisia vahvistimia kytkettynä Marshallin kaappeihin. Hän on sanonut ettei koskaan pitänyt Marshallin vahvistimista.
Soolotuotanto.
"Albumin julkaisuvuoden perässä korkein sijoitus Yhdysvaltain albumilistalla"
Tarmo Pihlap

Tarmo Pihlap (21. huhtikuuta 1952 – 3. elokuuta 1999) oli virolainen popmuusikko ja laulaja. 
Pihlapin ura liittyi läheisesti folk-tyyppiseen ja muuhun kansanlauluun. Hän toimi Tallinnan Muusikakoolissa 1972–1986. Hän teki opetustyönsä ohella paljon keikkaa ulkomaillakin. Häntä pidettiin iskelmän alalla Artur Rinnen manttelinperijänä. Vapaaksi taiteilijaksi jäätyään hän julkaisi kolme albumia: "Sillad" 1994, "Aeg kaob, rõõmud jäävad" 1998 ja "Jõhvikad" 1998, joista viimeksi mainitussa on hänen tuotantoaan pitemmältä ajalta. Hän esiintyi myös useassa yhtyeessä, kuten Varjud, Melodica ja Palderjan. Hänen yhteistyökumppaneitaan olivat muiden muassa Jaak Joala, Ivo Linna ja Tõnis Mägi.
Pihlap oli naimisissa tunnetun näyttelijän Elle Kullin siskon Eevi Kullin kanssa, ja hänellä on kaksi tytärtä Carolin ja Mariann. 
Pihlap kuoli diabeettiseen ketoasidoosiin.
Dave Gahan

David ”Dave” Gahan (s. 9. toukokuuta 1962 Essex, Englanti) on englantilainen laulaja ja lauluntekijä. Hänet tunnetaan Depeche Mode -yhtyeen laulusolistina ja 2000-luvulla alkaneesta soolourastaan.
Varhaiset vaiheet.
Dave Gahan syntyi Essexin Eppingissä tai Chigwellissä 9. toukokuuta 1962. Hänen malesialaissyntyisen isänsä sukunimi oli joidenkin tietojen mukaan Callcott. Isä jätti perheen pian, äiti meni uudelleen naimisiin, ja Dave sai ottoisänsä irlantilaisen sukunimen Gahan.
Teini-iässä Gahan joutui usein pidätetyksi pikkurikoksista. Koulun jälkeen hän teki sekalaisia töitä, kävi taideopinnoissa ja kuunteli punkia.
Ura.
Gahan liittyi vasta perustettuun synthpop-yhtye Depeche Modeen laulajaksi vuonna 1980. Yhtyeestä tuli hyvin suosittu 1980-luvulla, ja suosio on jatkunut neljällä vuosikymmenellä. Depeche Moden Martin Gore pyysi Dave Gahania liittymään yhtyeeseen, joka oli alussa nimeltään Composition of Sound. Dave lauloi David Bowien kappaletta ”Heroes” juuri ennen kuin Gore lähestyi häntä.
Gahan on julkaissut sooloalbumit "Paper Monsters" (2003) ja "Hourglass" (2007). Niiden jälkeen hän on laulanut kahdella Soulsavers-ryhmän albumilla. Hän on koko ajan jatkanut myös Depeche Moden laulajana.
Yksityiselämä.
Gahan kärsi 1990-luvulla heroiiniriippuvuudesta, josta hän parani vuonna 1997. Gahan on ollut naimisissa kolme kertaa, ja hänellä on kaksi omaa lasta.
Nemean leijona

Nemean leijona oli antiikin kreikkalaisen mytologian hirviö. Sen synnystä on olemassa useita versioita. Leijona oli yksi Tyfonin ja Ekhidnan hirviölapsista tai Khimairan ja kaksipäisen hirviökoira Orthoksen lapsi. Vaihtoehtoisesti Nemean leijona on yhdistetty kuun jumalattareen Seleneen. Synnytettyään leijonan Selene pudotti sen kauhuissaan Kuusta alas Tretos-vuorelle rankaisemaan palvojiaan laiminlyödyistä uhritoimituksista. Toisen version mukaan Selene loi leijonan jumalten kuningattaren Heran pyynnöstä ja muovasi sen karvaisen ruumiin meren vaahdosta. Sitten hän luovutti leijonan sateenkaaren jumalattarelle Irikselle, joka vyötti suuren pedon taikavyöllään, ennen kuin laski sen maan pinnalle.
Herakleen ensimmäinen urotyö.
Herakles surmasi Nemean leijonan paljain käsin. Puolijumala Herakles oli Zeus-ylijumalan ja kuolevaisen Alkmene-nimisen naisen poika. Zeus oli naimisissa Hera-jumalattaren kanssa. Kostoksi miehensä uskottomuudesta Hera piinasi Heraklesta, kunnes tämä menetti järkensä ja surmasi vaimonsa ja lapsensa. Rikoksen sovittamiseksi Herakleen oli palveltava kuningas Eurystheusta, joka määräsi hänen suoritettavakseen kymmenen urotyötä. Niitä kertyi lopulta kaksitoista, kun Eurystheus hylkäsi kaksi suoritetuista tehtävistä. Ensimmäinen tehtävä oli Nemean leijonan surmaaminen.
Herakleen ja Nemean leijonan taistelu.
Herakles yritti tappaa Nemean leijonaa jousellaan, mutta nuolet eivät läpäisseet valtavan pedon nahkaa. Miekan terän kerrotaan taipuneen osumasta, ja Herakleen yrittäessä lyödä oliivipuisella nuijallaan petoa kalloon nuija särkyi pirstaleiksi. Nuijan osuma sai leijonan kuitenkin vetäytymään luolaansa, jolloin Herakles tukki luolan toisen sisäänkäynnin ja seurasi leijonaa luolaan toisen suuaukon kautta, jossa hän kuristi pedon kuoliaaksi. Tarun mukaan Nemean leijona ylennettiin kuolemansa jälkeen Leijonan tähdistöksi.
Tarinan kulun yksityiskohdissa on pieniä poikkeamia kertojien välillä. Theokritoksen mukaan taistelu tapahtui paljaan taivaan alla. Ptolemaios Khennos kertoo Herakleen menettäneet sormensa kamppailun aikana. 
Aseet eivät olleet tehonneet leijonan nahkaan, joten pedon nylkeminen osoittautui vaikeaksi. Herakles keksi käyttää pedon omia kynsiä leikkaamaan taljaa, jonka hän sitten heitti päälleen haarniskaksi. Kun Herakles toi saaliinsa kuninkaalle todisteeksi urotyöstä, leijona oli kuolleenakin niin pelottava, että kuningas Eurystheus piiloutui saviruukkuun kieltäen Heraklesta koskaan palaamasta Mykeneen.
Mykenessä on säilynyt muinainen leijonaportti, jonka yli 3 000 vuotta vanhat leijonan kuvat kertovat ihmisten petoa kohtaan osoittamasta kunnioituksesta.
Kurgjan kartano

Kurgjan kartano () sijaitsee Virossa parisenkymmentä kilometriä Türin kaupungista Pärnuun päin tien kaakkoispuolella Pärnunjoen varrella.
Kurgjan kartanossa asui Viron ensimmäinen tietoinen talonpoika, poliitikko ja kansanvalistaja Carl Robert Jakobson (1841–1882), joka oli kansansa rakastama. Tila oli Jakobsonin hallussa vuodesta 1874. Jakobson kuoli yllättäen pidettyään tilaa vain kahdeksan vuotta.
Nykyään alueella on Jakobsonin talomuseo, joka avattiin 1948, ja jonka ensimmäiseksi johtajaksi tuli Jakobsonin vanhin tytär Linda. Alueella on kauppa ja kahvilapalveluja pidetään vanhassa riihessä.
Avro Vulcan

Avro Vulcan eli Avro 698 oli maailman ensimmäinen raskas deltasiipinen pommikone. Nimensä se sai roomalaisen tulen jumalan mukaan. Vulcan on yksi kolmesta brittiläisestä V-pommikoneesta (muut olivat Vickers Valiant ja Handley Page Victor).
Historia.
Ensimmäisen Vulcanin otti käyttöön RAF vuonna 1956 ja tyypin eri versiot palvelivat kaikkiaan noin 30 vuotta, kunnes konetyyppi korvattiin Panavia Tornadolla. Vulcanin suunnitteluvaiheessa vuosina 1949–1953 rakennettiin neljä prototyyppiä (Avro 707) 1:3-kokoisena. Alkuperäistä B.1-versiota rakennettiin 45 kappaletta ja paranneltua, uusin moottorein ja ilmatankkausta varten varustettua hieman suurempaa B.2-versiota 60-luvulla 89 kappaletta. Joitakin B.2-koneita modifioitiin myöhemmin strategisiksi tiedustelukoneiksi. Monet Vulcan-pommikoneet romutettiin taistelutehtävien päätyttyä 1980-luvulla. Pieni osa jäi RAF:lle ammuntaharjoituksia varten ja muutama kone myytiin yksityishenkilöille sekä museoille.
Tehtävä.
Vulcanin alkuperäinen tehtävä oli ydinpommin kantaminen niin korkealla ja nopeasti, etteivät vihollishävittäjät tavoittaisi sitä. Tästä syystä koneessa ei ollut puolustusaseistusta ja ydinpommin välähdyksen suojaksi koneet oli maalattu valkoiseksi, eli "Anti-Flash" -väritykseen. Myöhemmin tehtävä muutettiin matalapommitukseksi ja väritys vaihtui naamiokuvioon.
Sodassa.
Konetyyppi osallistui sotatoimiin Falklandin sodassa vuonna 1982 ja teki silloin pisimmän pommituslennon ennätyksen. Ennätys rikottiin vasta Persianlahden sodan aikana. Vulcan-pommikone teki operaatio Black Buckissa viisi pommituslentoa, joista kolme Port Stanleyn kiitotietä vastaan ja kaksi tutka-asemien tuhoamiseksi Falklandin saarilla. Yhtään Vulcania ei menetetty, mutta pitkät, useita ilmatankkauksia vaativat pommituslennot aiheuttivat joitakin ongelmia ja yksi kone joutui tekemään hätälaskun Brasiliaan.
Mustavahakas

Mustavahakas ("Hygrophorus camarophyllus") on nimensä mukaisesti mustalakkinen vahakaslaji. Se on erinomainen ruokasieni ja kauppasieni, joskin sitä ostetaan ja tunnetaan harvakseltaan.
Ulkonäkö.
Mustavahakkaan lakki on ruskean- tai harmaanmusta, säteittäisesti viiruinen, kuiva ja 5–12 cm leveä. Nuorena lakki on kupera mutta se laakenee vanhemmiten. Joskus vanhan sienen lakki on jopa hieman suppilomainen, mutta keskusta jää silti kupumaisesti koholle. Sienen heltat ovat harmaanvivahteisen valkoiset sekä vahakasmaiseen tapaan lähes millimetrin paksuiset ja harvat. Välihelttoja on yleensä kerrotusti reunasta lukien eli neljää reunahelttaa kohti on yksi jalkaan ulottuva heltta. Jalka on pehmeä, hatara, pohjaväriltään valkoinen ja kauttaaltaan säikeisen tummanviiruinen. Malto on paksua ja haurasta. Tuoksu on miedon hunajainen.
Samankaltaisia lajeja.
Mustavahakkaan näköislajeja ovat pienehkö, vaaleanharmaa nuijamalikka ("Clitocybe clavipes"), koivulahorusokas ja lahopuulla kasvava isojuurekas ("Megacollybia platyphalla"). 
Kasvuaika ja -paikka.
Mustavahakas kasvaa syys-lokakuussa erityisesti paksusammaleisissa, kuusivaltaisissa kangasmetsissä. Se on yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa, mutta pohjoisessa se on harvinaisempi. 
Käyttö ravinnoksi.
Mustavahakas on erinomainen ruokasieni. Sen maku on mieto ja makeahko. Sieni ei vaadi esikäsittelyä, eikä sen käytölle ei ole tiettävästi rajoituksia ehdotonta sieniallergiaa lukuun ottamatta. Toisaalta mustavahakas kuuluu niihin sieniin, jotka keräävät runsaanpuoleisesti radioaktiivista cesiumia. Hyönteisten toukat pilaavat mustavahakkaita kiusallisen usein, mutta toisinaan rihmastopaikalta voi saada hyvinkin runsaan sienisaaliin.
Bari (Somalia)

Bari on alue Pohjois-Somaliassa Puntmaassa. Se on Somalian suurin alue ja sen pääkaupunki on Boosaaso. Intian valtameren maanjäristys vuonna 2004 iski Bariin, jossa yli sata ihmistä kuoli. 
Barilla on yhteistä rajaa Sanaagin, Soolin ja Nugaalin alueiden kanssa.
Cebu

Cebu on saari Filippiineillä. Se kuuluu Cebun provinssiin, jonka pääkaupunki on Cebu. Cebua ympäröi 167 pienempää saarta, joita ovat muun muassa Bantayan ja Daanbantayan. Cebussa on yli 3 850 989 asukasta (2007). Saari on Filippiinien tiheimmin asutettu saari, ja on Luzonin jälkeen taloudellisesti toiseksi tärkein. Saarella käy noin kaksi miljoonaa turistia vuodessa.
Cebun alkuperäisiä asukkaita kutsutaan nimellä cebuano. Lisäksi saarella asuu vähemmistöinä muun muassa espanjalais- ja kiinalaisperäisiä ihmisiä. Cebun kieltä puhuttiin aluksi vain Cebun saarella, mutta nyt se on pääkieli myös joillakin muilla Filippiinien saarilla.
Cebussa on kuusi kaupunkia ja 47 kuntaa. Kaupungit ovat:
Trần Đức Lương

Trần Đức Lương (5. toukokuuta 1937 Quảng Ngãi, Ranskan Indokiina – 20. toukokuuta 2025 Hanoi, Vietnam) oli vietnamilainen poliitikko. Hän oli Vietnamin presidentti vuodesta 1997 vuoteen 2006. Presidentin virka on Vietnamissa pääosin seremoniallinen; todellista valtaa käyttää kommunistinen puolue.
Trần syntyi Quảng Ngãin provinssissa ja muutti Hanoihin vuonna 1955. Hän opiskeli geologiaa ja ryhtyi kartanpiirtäjäksi. Vuonna 1959 hän liittyi Vietnamin kommunistipuolueeseen ja vuonna 1987 hänestä tuli varapääministeri. Hänet valittiin presidentiksi 24. syyskuuta 1997 ja uudelleen vuonna 2002. Hän ilmoitti erostaan kesäkuussa 2006.
Trần Đức Lương luopui vallasta yhdessä pääministerin ja puoluejohtajan kanssa. Siirto nähtiin osaksi välttämätöntä nuorennusleikkausta.
Khamtai Siphandon

Kenraali Khamtai Siphandon (8. helmikuuta 1924 Khong (nyk. Champasak), Ranskan Indokiina – 2. huhtikuuta 2025 Vientiane, Laos) oli Laosin neljäs presidentti. 
Siphandon, Nouhak Phoumsavanh ja Kaysone Phomvihane kuuluivat kommunistisen Pathet Laon ydinryhmään, joka nousi valtaan vuonna 1975. Heitä kutsuttiin ”rautakolmioksi”. Vuonna 1975 Siphandonista tuli Laosin puolustusministeri ja varapääministeri. Vuonna 1991 hän seurasi Kaysone Phomvihanea maan pääministerinä. Vuoden 1992 lopulla Kaysone kuoli, jolloin Siphandonista tuli puoluejohtaja ja Phoumsavanhista presidentti.
Helmikuussa 1998 Siphandon seurasi Nouhak Phoumsavanhia Laosin presidenttinä. Hänet korvasi vuonna 2006 Choummaly Sayasone.
Elle Kull

Elle Kull (s. 5. tammikuuta 1952 Haapsalu) on virolainen, kotimaassaan suosittu elokuva- ja teatterinäyttelijä. Vuodesta 2003 hän on ollut Res Publica -puolueen kansanedustajana riigikogussa ja Unicefin Viron puheenjohtajana vuodesta 1998.
Kullin aviomies oli ohjaaja ja näyttelijä Ago-Endrik Kerge. Sisaren mies oli suosittu laulaja Tarmo Pihlap.