Friedrich Schiller

Johann Christoph Friedrich Schiller, vuodesta 1802 lähtien von Schiller (10. marraskuuta 1759 Marbach am Neckar, Baden-Württemberg – 9. toukokuuta 1805 Weimar, Saksi-Weimar-Eisenachin suurherttuakunta), oli saksalainen runoilija, näytelmäkirjailija, kirjallisuusteoreetikko ja historioitsija sekä koulutukseltaan lääkäri. 
Häntä pidetään yhdessä Johann Wolfgang von Goethen kanssa saksalaisen varhaisromantiikan, Weimarin klassismin merkittävimpänä kirjailijana. Monet hänen näyttämöteoksistaan kuuluvat saksankielisten teattereiden vakio-ohjelmistoon ja hänen balladinsa lukeutuvat suosituimpiin saksalaisiin runoihin.
Suku ja koulutus.
Friedrich Schillerin vanhemmat olivat sotilaslääkäri Johann Kaspar Schiller (1723–1796), joka toimi lääkintäluutnanttina Württembergin herttua Karl Eugenin (1728– 1793) armeijassa ja majatalon pitäjän tytär Elisabetha Dorothea Kodweiß (1732–1802). Hänellä viisi sisarusta, joista vanhempi sisar Christophine Reinwald (1757–1847) oli taidemaalari ja piirustuksen opettaja. 
Jätettyään asepalveluksen isä Johann Kaspar omistautui puutarhanhoidolle ja hänet nimitettiin Ludwigsburgin puutarhojen ja plantaasien valvojaksi eli hovipuutarhuriksi, Württembergin herttua Karl Eugenin residenssiin. Vuonna 1766 perhe muutti Ludwigsburgiin, ja samana vuonna Schiller meni latinakouluun eli pedagogioon. Johann Kaspar antoi pojalleen Friedrichille hyvän peruskoulutuksen 13-vuotiaaksi asti. Ensimmäiset näytelmän kirjoittamiskokeilunsa ("Die Christen" ja "Absalon") hän teki vuonna 1772, mutta nämä teokset eivät ole säilyneet. 
Vanhempien vastalauseista huolimatta, jotka olivat toivoneet poikansa kouluttautuvan papiksi, itsevaltainen ja preussilaisen sotilaskasvatuksen saanut herttua Karl Eugen pakotti murrosikäisen Schillerin opiskelemaan perustamaansa ja henkilökohtaisesti valvomaansa Hohe Karlsschulen sotilasakatemiaan Stuttgartiin, jossa tämä opiskeli aluksi oikeustiedettä. Schiller joutui tekemään runsaasti sulkeisharjoituksia ja oli ilmeisesti vielä 15-vuotiaanakin vuoteenkastelija. Tämän takia häntä rangaistiin kaksi kertaa ankarasti. Salaa hän luki tovereidensa kanssa kiellettyjä kirjoja ja nuuskasi tupakkaa.
Kun Solituden linnassa toiminut akatemia siirrettiin vuonna 1775 Stuttgartin keskustaan, Schillerin sallittiin vaihtaa oppiaineensa oikeustieteestä lääketieteeseen. Näihin aikoihin hän luki intensiivisesti Sturm und Drangin runoilijoiden ja Friedrich Klopstockin teoksia sekä kirjoitti näytelmää "Der Student von Nassau", joka ei ole säilynyt. Vuonna 1776 ilmestyi hänen ensimmäinen painettu runonsa "Der Abend". Samana vuonna Schiller perehtyi Rousseaun, Plutarkhoksen, Goethen ja Shakespearen teoksiin ja alkoi kirjoittaa teosta "Rosvot". Vuonna 1779 Schiller aloitti opintoihin liittyvän tutkimustyönsä ja pyysi eroa sotilasakatemiasta, mihin ei kuitenkaan suostuttu. Viimein vuonna 1780 hän sai lähteä akatemiasta ja suoritettua tohtoritutkinnon. Kärsittyään akatemian rasittavasta komennosta kahdeksan vuotta Schiller lähti ja otti vastaan ​​viran Stuttgartin rykmentin apulaislääkärinä.
Hänen nuoruutensa pikkumaisen tyrannin vallan alla kohtasi Schillerin vallankäytön ja väärinkäytön ongelman, teeman, joka toistuu useimmissa hänen näytelmissään. Hänen kaunansa ilmeni joissakin hänen varhaisissa runoissaan ja erityisesti hänen ensimmäisessä näytelmässään, "Die Räuber" (Rosvot, 1782), joka on kiihkeä vastalause korkeiden virkamiesten tukahduttavaa perinnettä ja korruptiota vastaan. Näytelmän sankari Karl Moor, tulinen ja elinvoimainen nuori mies, on elänyt yliopistossa hieman kaoottista elämää. Hänen konnamainen nuorempi veljensä Franz myrkyttää heidän ikääntyneen isänsä mielen tuhlaajapoikaa vastaan. Kun vanha kreivi Moor hylkää Karlin, nuori mies ryhtyy rosvoksi ja uhmaa kaikkia vakiintuneita auktoriteetteja lainsuojattomien joukon johdossa, kunnes pian huomaa, että vaikka vallitseva järjestys olisi kuinka korruptoitunut tahansa, väkivalta ja anarkia eivät tarjoa toimivaa vaihtoehtoa, eikä yhteiskuntaa voida uudistaa terrorismin ja rikollisuuden avulla. Hän päättää antautua oikeuden eteen ja alistua siten lain alaisuuteen, jota hän oli rikkonut. Schiller saattoi näin väittää kirjoittaneensa lain ja moraalin puolustamiseksi. Samaan aikaan Karl Moor esitetään "ylevänä rikollisena", ja näytelmä on pureva syytös yhteiskunnasta, joka saattoi ajaa niin pohjimmiltaan jalon hahmon rikolliselle uralle.
Kirjallinen ura.
Jotta näytelmä hyväksyttäisiin, Schillerin täytyi valmistaa näyttämöversio, jossa hänen alkuperäistekstinsä kapinallista intohimoa oli hillitty. Ensi-ilta 13. tammikuuta 1782 Mannheimin Kansallisteatterissa loi kuitenkin sensaation; se oli virstanpylväs Saksan teatterin historiassa. Schiller matkusti Mannheimiin ilman herttua Karl Eugenin lupaa ollakseen läsnä ensi-illasssa. Kuultuaan tästä vierailusta herttua tuomitsi runoilijan 14 päiväksi vankeuteen ja kielsi häntä kirjoittamasta enää mitään näytelmiä. "Rosvojen" tuoma tuulahdus vapaudesta oli kuitenkin jo vaikuttanut kuulijoihin. 
Paetakseen tätä sietämätöntä tilannetta Schiller pakeni yöllä 22. syyskuuta 1782 hyvän ystävänsä Andreas Streicherin kanssa Stuttgartista ja lähti Mannheimiin toivoen saavansa apua paroni Heribert von Dalbergilta, sen teatterin johtajalta, joka oli tuottanut hänen ensimmäisen näytelmänsä. Hän toi mukanaan uuden teoksen käsikirjoituksen, "Die Verschwörung des Fiesko zu Genua" (1783; ), jonka alaotsikko on ”tasavaltalainen tragedia”: draama tulevan diktaattorin noususta ja tuhosta, joka sijoittuu 1500-luvun Genovan tasavaltaan ja kuvaa, Schillerin omien sanojen mukaan, ”kunnianhimoa toiminnassa ja lopulta kukistumista”. Hän luki näytelmän ääneen kuulijoilleen. 
Andreas Streicher kirjoitti myöhemmin Schillerin pakomatkoista kirjassaan "Schillers Flucht von Stuttgart und Aufenthalt in Mannheim von 1782 bis 1785".
Uusi näytelmä kuitenkin hylättiin, ja kun Schiller valmisteli tarkistetun version eri lopulla, sekin hylättiin. Teatterinjohtaja Dalberg, joka ei halunnut provosoida diplomaattista selkkausta majoittamalla karkuria, piti hänet etäällä. Muutaman jännittyneen viikon ajan Schiller eli pakolaisen kädestä suuhun elämää, kunnes löysi tilapäisen kodin Henriette von Wolzogenin luota, jonka pojat olivat olleet hänen opiskelutovereitaan ja joka kutsui hänet asumaan kotiinsa Bauerbachiin Thüringeniin. Siellä hän viimeisteli kolmannen tragediansa, "Kabale und Lieben" (1784). Tässä teoksessa nuoren aristokraatin rakkaudesta vaatimattomasta taustasta olevaan tyttöön Schillerin synnynnäinen dramaattisuuden taju tulee esiin. Sen teeman vetovoima (inhimillisen alkuvoimaisen tunteen kapina konventioiden keinotekoisuutta vastaan), sen yhteiskuntakritiikin voima sekä sen dialogin ja hahmojen elinvoimaisuus tekevät "Kabale und Liebestä" suurta teatteria.
Heribert von Dalberg tarjosi lopulta Schillerille nimitystä Mannheimin teatterin vakituisena näytelmäkirjailijana. Schiller suostui ja sai tyydytyksenä nähdä "Kabale und Lieben" saavuttavan valtavan menestyksen, mutta hänen toiveensa velkojensa selvittämisestä ja taloudellisen turvan saavuttamisesta olivat tuhoon tuomittuja. Kun hänen sopimuksensa päättyi vuoden kuluttua, sitä ei uusittu; ja jälleen kerran Schiller tarvitsi ystävien apua selviytyäkseen sekä taloudellisesta ahdingostaan ​​että emotionaalisesta kriisistä, joka johtui hänen kiintymyksestään naimisissa olevaan naiseen, viehättävään mutta epävakaaseen Charlotte von Kalbiin. Schiller muutti Leipzigiin, jossa hän ystävystyi Christian Gottfried Körnerin kanssa. Varakkaana juristina Körner pystyi elättämään Schilleriä tämän kahden vuoden Saksissa oleskelun aikana, jonka loppupuolella hänen ensimmäinen merkittävä jambinen pentametrimuotoinen näytelmänsä "Don Carlos" julkaistiin (1787).
"Don Carlos" on merkittävä käännekohta Schillerin kehityksessä näytelmäkirjailijana. Yhtäältä teos on perhedraama, joka käsittelee ikääntyvää Espanjan kuningas Filip II:ta, hänen kolmatta puolisoaan Elisabet de Valois'ta, ja hänen ensimmäisestä avioliitostaan ​​syntynyttö poikaansa Don Carlosia, joka on rakastunut äitipuoleensa. Isän ja pojan välinen konflikti ei kuitenkaan rajoitu heidän yksityiselämäänsä; sillä on myös laajoja poliittisia vaikutuksia. Painopisteen siirtyminen kotielämästä poliittiseen tuotti kohtuuttoman pitkän näytelmän ja mutkikkaan juonen. Mutta positiiviset ominaisuudet kompensoivat näitä puutteita: runsaasti jännittäviä ja liikuttavia kohtauksia sekä laaja valikoima jyrkästi yksilöllisiä hahmoja, joista mieleenpainuvin on kuningas Filipin monimutkainen, synkkä ja traaginen hahmo. Schillerille tunnusomainen silosäe ja sen kaikuva sävy kuullaan tässä ensimmäistä kertaa. Saksalaiset näytelmäkirjailijat olivat käyttäneet silmää runoutta aiemmin, erityisesti Gotthold Ephraim Lessing teoksessaan "Nathan der Weise," Nathan viisas (1779), mutta vasta Schillerin "Don Carlos" ja Goethen "Iphigenie auf Tauris" (1787) tekivät siitä lopullisesti saksalaisen runodraaman tunnustetun välineen.
Schiller oli ottanut vastaan ​​Körnerin avokätisen vieraanvaraisuus- ja taloudellisen avuntarjouksen siinä hengessä, jossa se oli tehty. Hän ilmaisi riemukkaasti uuden tyytyväisyyden tunteensa hymnissään "”An die Freude”" (”Oodi ilolle”), jota Beethoven käytti 9. sinfoniansa neljännen osan kuoro-osassa"." Schiller ei kuitenkaan voinut jäädä Christian Gottfried Körnerin luokse loputtomiin, ja heinäkuussa 1787 Schiller lähti Weimariin toivoen tapaavansa joitakin niistä miehistä, jotka olivat tehneet Weimarista Saksan kirjallisen pääkaupungin. Goethe, joka oli tuolloin Italiassa palasi Weimariin seuraavana vuonna. Schillerin ja Goethen sattumanvarainen tapaaminen vuonna 1794 ja sitä seurannut kirjeenvaihto merkitsevät heidän ystävyytensä alkua, vastakohtien liittoa, joka muodostaa inspiroivan luvun saksalaisen kirjallisuuden historiassa.
Alkuperäisestä etäisyydestä huolimatta Goethe oli suositellut Schilleriä nimitettäväksi historian professoriksi Jenan yliopistoon, Schillerin esitettyä vaadittavat ansiot hakemuksessaan "Geschichte des Abfalls der Vereinigten Niederlande," ​​(1788; ”Yhdistyneiden Alankomaiden kapinan historia Espanjan hallitusta vastaan”). Hänen "Geschichte des dreissigjährigen Krieges" (Kolmikymmenvuotisen sodan historia, 1791–1793) vahvisti entisestään hänen arvovaltaansa historioitsijana; myöhemmin se tarjosi hänelle myös ainesta hänen suurimpaan draamaansa "Wallenstein," joka julkaistiin vuonna 1800.
Vuonna 1790 Schiller meni naimisiin Charlotte von Lengefeldin, hyväsukuisen sivistyneen nuoren naisen kanssa. Avioliittonsa toisena vuonna Schillerin terveys heikkeni jatkuvan ylityön rasittamana. Hän oli jonkin aikaa kriittisesti sairas, ja vaikka hän toipui useiden uusiutumisten jälkeen, hän ei koskaan täysin toipunut rintakipujen ja ruoansulatuskanavan häiriön yhdistelmästä, joka osoittautui hoitamattomaksi. Hänen loppuelämänsä oli häviöön tuomittua taistelua, jota hän kävi suurella sisukkuudella sairauksien vääjäämätöntä etenemistä vastaan.
Epävarmat vuodet 1783–1786.
Vuonna 1783 Schiller oleskeli Bauerbachissa, jossa hän sai valmiiksi teoksen "Kabale und Liebe" ja aloitti teoksen "Don Carlos" kirjoittamisen. Palattuaan Mannheimiin hän sairastui syyskuussa 1783 hermokuumeeseen (malariaan), jota esiintyi tällä tuohon aikaan vielä hyvin soisella seudulla. Mannheimissa Schiller toimi näytelmäkirjailijana vuoteen 1785 asti. "" ja "Kabale und Liebe" esitettiin siellä ensimmäisen kerran vuonna 1784. Teatterin intendentti Wolfgang Heribert von Dalberg jätti kuitenkin uusimatta Schillerin sopimuksen, minkä seurauksena Schiller joutui ottamaan paljon velkaa.
Schiller hankkiutui ystävyyteen ja kirjeenvaihtoon Christian Gottfried Körnerin kanssa, joka vuosina 1812–1816 julkaisi Schillerin kootut teokset. Huhtikuussa 1785 Schiller matkusti Körnerin luokse Leipzigiin, ja tämä auttoi hänet taloudellisesta ahdingosta. Kesällä Schiller kirjoitti Gohlisin kylässä kuuluisan "Oodin ilolle". Syksyllä Schiller lähti Körnerin mukaan Dresdeniin. 
Vuonna 1787 Schiller matkusti Weimariin ja tutustui siellä Johann Gottfried von Herderiin ja Christoph Martin Wielandiin. Matkallaan Rudolfstadtissa Schiller tutustui tulevaan vaimoonsa Charlotte von Lengefeldiin. "Don Carlos" ilmestyi samana vuonna ja sai heti ensiesityksensä. Goethe tapasi Schillerin Rudolfstadtissa vuonna 1788 palattuaan Italian matkaltaan, mutta kumpikaan ei tuolloin kiinnostunut toistensa tekemisistä. Samana vuonna Schiller sai valmiiksi ensimmäisen ja ainoan osan teoksesta "Geschichte des Abfalls der Vereinigten Niederlande", joka käsitteli Kahdeksankymmenvuotista sotaa (Alankomaiden eli Yhdistyneiden provinssien itsenäisyyssotaa).
Taloudellinen turva 1789–1799.
Vuonna 1789 Schiller sai professorin viran Jenan yliopistosta, pettymyksekseen tosin vain palkattoman. Jenassa hän opetti historiaa, vaikka olikin filosofian professori. Hän oli kuitenkin pätevöitynyt virkaan erityisesti kirjoitettuaan Alankomaita käsitelleen teoksensa. Uutinen "Rosvot"-teoksestaan tunnetun Schillerin nimittämisestä virkaan otettiin Jenassa vastaan riemuiten. Virkaanastujaisluentoa varten varattu sali tuli tupaten täyteen, ja kuulijoiden oli vaihdettava suurempaan saliin. Koko kaupungissa kuohui. Samana vuonna Schiller ystävystyi Wilhelm von Humboldtin kanssa.
Vuonna 1791 Schiller sairastui vakavasti. Hän sai 3. tammikuuta kohtauksen ja krampinomaisen yskänpuuskan sekä menetti joksikin aikaa tajuntansa. Kaksi viikkoa myöhemmin sekä vielä toukokuussa Schiller sai uusia sairauskohtauksia. Hän oli sairastunut tuberkuloosiin, josta ei enää parantunut. 
Schiller sai tanskalaiselta Augustenburgin herttua Fredrik Kristianilta ja kreivi Ernst Heinrich von Schimmelmannilta tuhannen taalerin suuruisen vuosittaisen rahallisen tuen kolmen vuoden ajaksi, jotta voisi toipua sairaudestaan. Hän alkoi tutkia Immanuel Kantin filosofiaa ja teki ensimmäiset luonnokset "Wallenstein"-näytelmätrilogiaa varten.
Vuonna 1792 Schilleristä tuli "Rosvojen" ansiosta Friedrich Gottlieb Klopstockin, Johann Heinrich Pestalozzin, George Washingtonin ja Tadeusz Kościuszkon rinnalla yksi Ranskan tasavallan kunniakansalaisista. Syynä oli pikemminkin Schillerin maine kapinallisena kuin hänen todelliset tekonsa. Hän suhtautui Ranskan vallankumoukseen aluksi myönteisesti, mutta pelkäsi koko ajan vapauden kannattajien muuttuvan mahdollisesti tyrannian kannattajiksi. Itse asiassa kävikin niin, että vapaustaistelijat teloittivat myöhemmin Ranskan kuningas Ludvig XVI:n, mitä Schiller piti karmeana tekona.
Vuonna 1794 Schiller tutustui kustantaja Friedrich Cottaan, joka lupasi alkaa julkaista Schillerin suunnittelemia aikakauslehtiä "Die Horen" (Tunnit) ja "Musenalmanach". Goethe lupasi Schillerille osallistua "Die Horen" -lehden toimittamiseen, ja kahdesta kirjailijasta tuli kirjeenvaihtoystäviä. Syyskuussa 1794 Schiller vietti kaksi viikkoa Goethen luona Weimarissa. Sielläkin hän noudatti samaa päivärytmiä kuin kotonaan: hän nukkui puoleenpäivään asti ja teki töitä öisin. Tietoisina Schillerin perinteisistä asenteista Goethe ja hänen pitkäaikainen avovaimonsa Christiane Vulpius yrittivät pitää avoliittonsa salassa, joten Christiane ja hänen viisivuotias poikansa August pysyttelivät Schilleriltä piilossa. Kaksi viikkoa kestäneen piileskelyn on täytynyt tuottaa melkoista vaivaa Goethen talossa. Schiller kuvasi Goethen suhdetta Vulpiukseen tämän ”ainoana lipsahduksena” ja arvosteli Goethea kirjeessä ”väärien käsitteiden käyttämisestä perheonnesta puhuttaessa”. Vapaamielinen Goethe luonnehti suhdetta yksinkertaisesti ”avioliitoksi ilman seremonioita”. Goethea sen sijaan närkästytti Schillerin suunnaton intohimo korttipeleihin.
"Die Horen" ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1795. Lehteen kirjoittivat ajan merkittävimmät kirjailijat ja filosofit, kuten Johann Gottfried von Herder, Johann Gottlieb Fichte, August Wilhelm von Schlegel, Wilhelm von Humboldt, Alexander von Humboldt, Johann Heinrich Voß ja Friedrich Hölderlin. Vuosina 1796–1800 Schiller julkaisi "Musenalmanach"-kirjallisuuslehteä, johon kirjoitti monta kuuluisaa aikalaista, kuten Goethe, Herder, Hölderlin, Schlegel ja Ludwig Tieck. Vuosina 1797–1798 Schiller kirjoitti paljon balladeja.
Schillerin filofiset tutkielmat ja klassiset draamat.
Niin kohtalokas kuin Schillerin sairaus olikin, se koitui suureksi onneksi. Jotta hän saisi aikaa toipua vapaa-ajallaan, kaksi tanskalaista suojelijaa myönsi hänelle avokätisen eläkkeen kolmeksi vuodeksi. Schiller päätti omistaa osan tästä ajasta Immanuel Kantin filosofian opiskeluun. Omaksuessaan Kantin näkemyksiä hän tunsi pian tarvetta muodostaa omiaan. Kohtaaminen Kantin filosofian kanssa tuotti vuosina 1793–1801 sarjan esseitä, joissa Schiller pyrki määrittelemään ... luonnetta.esteettinen toiminta, sen tehtävä yhteiskunnassa ja suhde moraaliseen kokemukseen: moraalista armoa ja arvokkuutta käsittelevät esseet ""Über Anmut und Würde" ja ylevä "Über das Erhabene" sekä kuuluisa essee kahden runollisen luovuuden erosta "Über naive und sentiment". Jälkimmäinen, kuten hänen kirjeensä ihmisen esteettisestä kasvatuksesta, "Briefe über die ästhetische Erziehung des Mensche"n", ilmestyi ensimmäisen kerran "Die Horenissa," kunnianhimoisessa mutta lyhytikäisessä kirjallisessa aikakauslehdessä, jonka toimitti Schiller ja jonka julkaisi Friedrich Cotta, yksi Saksan johtavista kustantajista, jonka Schiller oli tavannut vieraillessaan kotiseudullaan Svaabiassa vuosina 1793–1794.
Tämä kriittisen tarkastelun kausi tuotti myös joitakin hienoja pohdiskelurunoja: ”"Das Ideal und das Leben"” (”Elämä ja ihanne”), ”"Der Spaziergang"” (”Kävely”), ”"Die Macht des Gesanges"” (”Laulun voima”). Nämä ovat ”filosofisia lyriikoita” sanan varsinaisessa merkityksessä: eivät runollista filosofiaa, vaan älyllisen kokemuksen inspiroimaa runollista ilmaisua . Ne sisältävät Schillerin filosofisen ja kriittisen ajattelun ydinolemuksen, ja ne ovat hänen parhaita runojaan, mutta ne ovat runoja harvoille. Toisaalta vuonna 1797 kirjoitetut balladit kuten ”"Der Handschuh"” (”Käsine”), ”"Der Taucher"” (”Sukeltaja”) ja ”"Die Kraniche des Ibykus"” (”Ibykoksen kurjet”) ovat hänen suosituimpia tuotoksiaan. Näissä runoissa ja kuuluisassa ”"Lied von der Glocke"” -runossa Schiller osoittaa, kuinka runous voidaan tehdä kadunmiehen ymmärrettäväksi sitä alentamatta.
"Wallenstein" -syklissä – suuressa teoksessa, joka koostuu esirunosta, dramaattisesta prologista ja kahdesta viisinäytöksisestä näytelmästä – Schiller saavutti näytelmäkirjailijan voimiensa huipun. Näytelmä kuvaa Albrecht Wenzel Eusebius von Wallensteinia, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan armeijoiden ylipäällikköä kolmikymmenvuotisen sodan aikana. Sodan synkkää taustaa vasten nousee Wallensteinin uhkaava hahmo, joka sydämessään suunnittelee salaa maanpetosta: yhdistämällä voimansa vihollisen kanssa hän toivoo tekevänsä itsestään valtakunnan tuomarin. Wallenstein näkee itsensä etuoikeutettuna olentona, hyvän ja pahan tuolla puolen olevana yli-ihmisenä, kohtalon miehenä. Vaikka nämä ominaisuudet ovat luotaantyöntäviä, hänen käytöksensä kriisin hetkellä herättää ihailua ja jopa jonkin verran myötätuntoa. Hänen roolinsa on syvällinen tutkimus vallan houkutuksista ja vaaroista.
Työskennellen aikaa vastaan, Schiller tuotti neljä näytelmää lisää nopeasti peräkkäin: "Maria Stuart" (ensi-ilta 1800), psykologinen draama, joka käsittelee Skotlannin kuningatar Marian moraalista uudestisyntymistä; "Die Jungfrau von Orleans" (1801); "Orleansin neito" ), Jeanne d'Arcista kertova ”romanttinen tragedia”, jossa sankaritar kuolee loiston liekkeihin voitokkaan taistelun jälkeen eikä roviolla kuten historiallinen prototyyppinsä; "Die Braut von Messina" (1803; "Messinan morsian"), joka on kirjoitettu kreikkalaisen draaman jäljittelynä ja jonka tärkeä esipuhe on Schillerin viimeinen kriittinen lausunto sekä "Wilhelm Tell" (1804), joka kuvaa Sveitsin metsäkantonien kapinaa Habsburgien hallintoa vastaan ​​ja sankari Wilhelm Tellin murhaamaa tyrannimaista itävaltalaista kuvernööriä, ja näytelmän perimmäinen kysymys on väkivallan oikeutettavuus poliittisessa toiminnassa.
Jokaisella näistä Schillerin klassisen kauden näytelmistä on omat erityispiirteensä, mutta dramaattisena taidonnäytteenä "Maria Stuart" ylittää muut. Näytelmän tapahtumat on tiivistetty Marian elämän kolmeen viimeiseen päivään ennen hänen teloitustaan ​​Fotheringhayn linnassa; kaikki edeltävät tapahtumat – hänen nuoruuden avioliittonsa Ranskassa, lyhyt ja vaikea Skotlannin hallituskautensa, pitkä vankeutensa Englannissa – nousevat esiin retrospektiivisen analyysin kautta. Vaikka Schiller poikkesi toistuvasti historiallisista tosiasioista käsitellessään aihetta, hän osoittaa näytelmässään syvällisen ymmärryksen historiallisesta tilanteesta. Schiller tarjoaa häiritsevän analyysin ongelmista, joita syntyy aina, kun poliittinen tarkoituksenmukaisuus naamioituu oikeudeksi ja tuomarit joutuvat valtapolitiikan tai ideologisen konfliktin paineiden alaiseksi. Maria muuttaa ulkoisen katastrofin sisäiseksi voitoksi hyväksymällä englantilaisen tuomioistuimen tuomion – jota hän pitää epäoikeudenmukaisena – sovituksena menneinä päivinä tekemistään synneistä. Antamalla tuomariensa päätökselle merkityksen, jota he eivät olleet tarkoittaneet, hän nousee heidän lainkäyttövaltansa yläpuolelle, lunastettuna ja kirkastettuna syntisenä. Tämä on yhdenmukaista Schillerin tragedian teorian kanssa , joka perustuu sankarin moraaliseen uudestisyntymiseen vapaaehtoisen itsensä kieltämisen kautta.
Schiller aateloitiin (nimeen lisättiin "von" -arvo) vuonna 1802. Kuolema yllätti hänet vuonna 1805 hänen työskennellessään uuden venäläisteemaisen näytelmän, "Demetriuksen" (1805) parissa. Jäljellä olevien katkelmien perusteella siitä on hyvinkin voinut kehittyä mestariteos.
Avioliitto ja lapset.
Schiller meni naimisiin 22. helmikuuta 1790 Wenigenjenan kirkossa Jenassa aatelisen Charlotte von Lengefeldin (1766–1826) kanssa, joka oli Schwarzburg-Rudolstadtin ruhtinas Ludvig Günther II:n metsänhoitaja, ylijahtimestari Carl Christoph von Lengefeldin ja Louise Wurmbin, ruhtinashoviin hyvinkoulutettu tytär. Hänen sisarensa oli kirjailija Caroline von Wolzogen (1763–1847). He olivat tutustuneet vuonna 1785 Weimarin kirjallisissa piireissä Goethen uskotun, hovirouva Charlotte von Steinin, sisar Carolinen ja serkku Wilhelm von Wolzogenin kautta ja aloittaneet kirjeenvaihdon vuonna vuonna 1788.
Vaikka Charlotte von Lengefeld ei koskaan julkaissut teoksiaan elinaikanaan, hän oli kirjailija ja kirjoitti koko elämänsä ajan. Hänen kirjeitään aviomiehelleen, sisarelleen, Steinille, Goethelle ja muille on julkaistu useina painoksina. Hänet on myös tunnistettu useiden miehensä jälkeen jääneistä papereista löytyneiden ja hänen jälkeensä kokoelmiinsa sisällytettyjen teosten kirjoittajaksi, erityisesti romaani "Die heimliche Heirat" (Salainen avioliitto).
Heille syntyivät lapset:
Schillerin viimeinen jälkeläinen oli Emilien lapsenlapsi paroni Alexander von Gleichen-Rußwurm (1865–1947), joka kuoli Baden-Badenissa Saksassa vuonna 1947.
Weimarin vuodet 1799–1805.
Schiller sai "Wallenstein"-trilogian valmiiksi vuonna 1799. Samana vuonna valmistui "Laulu kellosta". Schiller muutti 3. joulukuuta 1799 perheineen Weimariin, jossa syntyi lisää merkittäviä teoksia: "Maria Stuart" vuonna 1800, "Orleansin neitsyt" vuonna 1801, "Messinan morsian" vuonna 1803 ja "Wilhelm Tell" vuonna 1804. 
Vuonna 1802 Schiller aateloitiin, ja hän sai tästä lähtien käyttää itsestään nimeä ”Friedrich von Schiller”. Näinä vuosina hän alkoi sairastella yhä useammin.
Kuolema.
Helmikuussa 1805 Schillerin sairaus oli loppuvaiheessa. Hän tapasi Goethen viimeisen kerran 1. toukokuuta matkalla teatteriin. Friedrich Schiller menehtyi Weimarissa 9. toukokuuta 1805 ilmeisesti tuberkuloosin aiheuttamaan akuuttiin keuhkokuumeeseen.
Schiller haudattiin Weimarin Kassengewölben yleiseen hautaholviin Jacobskirche kirkon Jacobsfriedhofenin hautausmaalle, joka oli yhteishauta ansioituneille kansalaisille, joilla ei ollut omaa sukuhautaa. Maaliskuussa 1826 Weimarin pormestari Carl Leberecht Schwabe poistatti hautaholvista 23 kalloa siirtääkseen Schillerin kallon ja ruumiin vasta rakennettuun herttualliseen kryptaan Historialliselle hautausmaalle, jolla runoilijaa haluttiin kunnioittaa. Arkut olivat jo hajonneet ja ruumiit maatuneet. Pormestari Schwabe pisti säkkiin 23 kalloa asetti ne kotonaan pöydälle, osoitti niistä suurinta ja julisti: "Sen täytyy olla Schillerin kallo." Suurin kallo valittiin, koska se muistutti eniten Schillerin kasvoista tehtyä kuolinnaamiota. Kaksi lääkäriä ja Schillerin poika Ernst vahvistivat samankaltaisuuden.
Puoli vuotta myöhemmin Goethe haki kallon itselleen suurherttuan kirjastosta. Hän säilytti sinisellä samettityynyllä lasikuvun alla ja kirjoitti kallon katselemisesta runon ""Bei Betrachtung von Schillers Schädel “".
Syksyllä 1826 Goethe lainasi Schillerin pääkallon Weimarin "Herttuatar Anna Amalia" -kirjaston kokoelmasta. Tämän salaisuuden hän paljasti vain ystävälleen Wilhelm von Humboldtille, mutta tämä meni kertomaan jutun eteenpäin. Goethe käytti pääkalloa ilmeisesti tutkimuksiaan varten. 
Arkku, jonka piti sisältää Schillerin luuranko, tuotiin vuonna 1827 Weimarer Fürstengruftiin eli Saksi-Weimar-Eisenachin herttuasuvun hautaholviin Weimarin historiallisella hautausmaalla. Joulukuusta 1827 lähtien kallo ja luuranko ovat levänneet tammiarkussa Weimarin herttuallisessa hautaholvissa. Johann Wolfgang von Goethe haudattiin vuonna 1832 omasta pyynnöstään Schillerin viereen.
Useat antropologit päättelivät myöhemmin, että kyseessä olivat Schillerin jäännökset. Hallen yliopiston anatomian professori Hermann Welcker kyseenalaisti ensimmäisenä kallon aitouden vuonna 1883. Hän julkaisi artikkelin, jossa hän vertasi Schwaben löytämää kalloa Schillerin kuolinnaamioihin ja päätyi kiusalliseen johtopäätökseen: Herttuallisessa kryptassa lepäävä pää ei voinut olla Schillerin. Vaikka asiantuntijat olivat samaa mieltä anatomin kanssa, maallikot olivat raivoissaan. Lopulta vuonna 1911 joukkohaudan uusi aukikaivaminen tübingeliläisen Schiller tutkija August von Froriepin johdolla toi esiin 63 uutta kalloa, joista yhden sanottiin olevan Schillerin, kertoo göttingeniläinen filologi Albrecht Schöne, joka kirjoitti sekaannuksesta kirjan. Toinen kallo siirrettiin Weimarin herttualliseen hautaholviin vuonna 1914. 
Toisen maailmansodan aikana natsit kätkivät Schillerin ja Goethen ruumiit maanalaiseen bunkkeriin, kunnes liittoutuneet palauttivat ne Weimariin vuonna 1945. Hieman yli kymmenen vuotta myöhemmin itäsaksalaiset tiedemiehet ottivat salaa Schillerin sarkofagin kannen pois ja päättelivät, että ensimmäinen kallo oli luultavasti sittenkin Schillerin ja että toinen kuului naiselle. Vuonna 2008 Freiburgin yliopiston antropologian tutkijat tunnistivat vuonna 2008 pehmytkudosrekonstruktion avulla naisen kallon kuuluvan Louise von Göchhausenille (1752–1807), herttuatar Anna Amalian ensimmäiselle hovinaiselle.
Tutkijat ilmoittivat 3. toukokuuta 2008, että vuonna 2006 avatun haudan vainajasta otetut DNA-näytteet, joita on vertailtu hänen sisarensa, poikansa ja pojanpoikansa ylöskaivetuista luista otettuihin näytteisiin, olivat osoittaneet, että luurangon kallo ei ole Schillerin eli se ei ole geneettisesti sukua hänen lähisukulaisilleen, eikä myöskään luuranko, joka on sekoittunut usean ihmisen luista ja arkku on nyt tyhjennetty. Pienessä Lounais-Saksan Gerlingenin kaupungissa katolinen pappi Wilfried Braun esti tutkijoita kaivamasta esiin Schillerin nuorimman sisaren ja isän jäännöksiä sanoen, että kuolleiden jättäminen rauhaan oli tärkeämpää kuin tieteellinen tutkimus.
Kallon samankaltaisuus olemassa olevan kuolinnaamion sekä Schillerin muotokuvien kanssa oli saanut monet asiantuntijat uskomaan, että kallo oli Schillerin. Useat morfologiset tutkimukset tukivat oletusta, että toinen kallo voisi olla Schillerin. Kallon koko, kolmiulotteinen esitys ja kaksiulotteinen kasvojen rekonstruktio vastaavat kaikki Schillerin kuolinnaamiota.
Uusien havaintojen perusteella historioitsijat epäilevät nyt, että oikea kallo todennäköisesti varastettiin 1800-luvun alkupuolella. Vaihtokalloksi oli valittu erittäin hyvin alkuperäiseksi kalloksi sopiva ja sitä oli lisäksi käsitelty, jotta sen hampaisto vastasi Schillerin hampaita. Sukututkija Ralph Jahn, joka tutki Schillerin sukupuuta, oletti, että Schillerin kallo vaihdettiin tarkoituksella pian hänen hautaamisensa jälkeen vuonna 1805. Hän epäilee Weimarin yliopiston professori Ludwig Friedrich von Froriepia (Schiller tutkija August von Froriepin isoisä), joka oli ollut mukana Schillerin uudelleenhautaamisessa holvista herttualliseen kryptaan vuonna 1826. Hänen väitetään myös luovuttaneen väitetyn Schillerin kallon Goethelle. Froriep tunsi Schillerin hyvin, hänellä oli aikaa, tilaisuus ja motiivi. Jahnin mukaan tuolloin vallitsi todellinen kallokultti. Ihmiset uskoivat, että nerous voitiin määrittää kallon muodosta. "Olisi ollut ehdoton kuolemansynti antaa kallon mädäntyä."
Friedrich von Schillerin kallon ja ruumiin hautapaikka on tuntematon. Kaikki löydetyt luujäänteet varastoidaan aluksi Weimarin esihistorialliseen ja varhaishistorialliseen museoon mahdollista jatkotutkimusta varten ja haudataan sitten Jacobsfriedhofin hautausmaalle.
Paikalliset viranomaiset ovat reagoineet tutkimustuloksiin vaihtelevasti: "Tulisimme toimeen hyvin ilman tällaista julkisuutta", sanoi Weimarin pormestari Stefan Wolf, joka oli huolissaan siitä, että uutinen saattaisi vähentää turistien määrää. Mutta paikallinen matkailupäällikkö Bärbel Grönegres sanoi: "Olen pahoillani vain siitä, että Goethe jää makaamaan tyhjän arkun viereen."
Perintö.
Goethe sanoi: ”Vapauden idea sai erilaisen muodon Schillerin edetessä omassa kehityksessään ja tullessa erilaiseksi ihmiseksi. Nuoruudessaan fyysinen vapaus oli se, mikä askarrutti häntä ja löysi tiensä hänen teoksiinsa; myöhemmällä iällä se oli henkinen vapaus.” 
Schillerin varhaiset tragediat ovat hyökkäyksiä poliittista sortoa ja yhteiskunnallisten konventioiden tyranniaa vastaan ; hänen myöhemmät näytelmänsä käsittelevät sielun sisäistä vapautta, joka antaa ihmiselle mahdollisuuden nousta lihan heikkouksien ja aineellisten olosuhteiden paineen yläpuolelle; ne kuvaavat sankaria, joka on ristiriidassa tämän maailman vaatimusten ja ikuisen moraalisen järjestyksen vaatimusten välillä ja pyrkii säilyttämään eheytensä tässä konfliktissa. Pohdiskelevissa runoissaan ja tutkielmissaan Schiller pyrkii osoittamaan, kuinka taide voi auttaa ihmistä saavuttamaan tämän sisäisen harmonian ja kuinka yksittäisen kansalaisen ”esteettisen koulutuksen” kautta voi kehittyä onnellisempi ja inhimillisempi yhteiskunnallinen järjestys. Hänen pohdintansa estetiikasta linkittyvät siten hänen poliittiseen ja historialliseen ajatteluunsa.
"Yksi Schillerin tuotannon" silmiinpistävimmistä piirteistä on sen modernismi ja sen hämmästyttävä merkitys 1900-luvun elämälle. Vaikka hän joksikin aikaa menetti suosionsa saksalaisen älymystön keskuudessa, hänen työnsä pysyvä arvo ei todennäköisesti jää kritiikin muotien hämärtämäksi.
Kirjallinen merkitys.
Schiller eli yksinvallan ja porvarillisen aikakauden siirtymäaikana, jonka näkyvimpiä tapahtumia Euroopassa oli Ranskan vallankumous. Porvaristo ei voinut eikä saanut ilmaista poliittisia mielipiteitään itsevaltiuden aikana, jolloin Saksan pikkuvaltioiden vallanpitäjät hallitsivat itsevaltiaan ottein. 1700-luvun jälkipuoliskon kirjallisuudesta tuli siten keskeinen väline porvarillisen itsetietoisuuden kehittämisessä. Schillerin ennen vuotta 1785 tekemien teosten paatos ja tunteellisuus tähtäävät inhimillisyyden kohottamiseen. Tämä periaate asettui vastakkain itsevaltiuden politiikan kanssa. Porvarillisen tragedian valinta keskeiseksi muodoksi kuvastaa tätä lähtökohtaa.
Seuraavana jaksona Schillerin tuotannossa voidaan pitää vuosia 1785–1795, jolloin syntyi "Don Carlos" sekä kirjallisuusteoreettiset teokset "Über die ästhetische Erziehung des Menschen" (”Ihmisen esteettisestä kasvatuksesta”) ja "Naiivista ja sentimentaalisesta runoudesta" (Über naive und sentimentalische Dichtung). Jälkimmäinen on modernin mannermaisen estetiikan klassikko. Se huipentaa ja summaa Schillerin lyhyen mutta intensiivisen teoreettisen kauden. Kirjoitus on myös ensimmäisiä tekstejä, joissa runoudelle ja taiteelle annetaan selkeän poliittinen tehtävä.
Sciller oli esteetikko. Vuosina 1795–1805 hän kirjoitti ennen kaikkia Weimarin klassismiin lukeutuvia draamoja. Niissä Schiller alkoi toteuttaa ihmisen esteettisen kasvatuksen ohjelmaa, järjen ja tunteen tasapainoa. Vaihtamalla idyllisen tyylin draamaan hän pyrki tekemään ihmisistä esteettisempiä. Tämä oli Schillerin mielestä edellytys sille, että voitaisiin siirtyä väkivallattomasti järkevämpään valtiomuotoon, mutta se toimi myös vastaohjelmana Ranskan vallankumoukselle sekä päivän politiikalle, jossa Schillerin mielestä käytettiin liiaksi raakaa voimaa.
Schiller ei luonut ainoastaan ilmaisuvoimaisia draamoja kuten "Rosvot", "Don Carlos", "Orleansin neitsyt" ja "Wilhelm Tell", vaan hän oli myös saksankielisen kirjallisuuden tärkein poliittinen runoilija, joka ilmaisi teoksissaan 1700-luvun lopulla estottomasti järjen, ihmisyyden ja vapauden ihanteita. Schillerin omin sanoin ”todellisen poliittisen vapauden rakentaminen on täydellisin kaikista taideteoksista” ("Über die ästhetische Erziehung des Menschen", 2. kirje). Goethen mielestä Schillerin kaikkien teosten teema on vapaus.
Schiller ja Goethe täydensivät ja innostivat toisiaan. Omana aikanaan Schiller oli heistä huomattavasti suositumpi, mutta nykyisin Goethe on arvostetumpi. Varsinkin Schillerin runouden arvostus on laskenut. Hänen tuotannossaan näkyvä idealismi ei innosta nykyisin, kun kirjallisuudesta etsitään skeptisempiä totuuksia. Hän edusti runon vanhaa perinnettä, jossa kirjailija ottaa etäisyyttä kuvattavaansa. Schiller ei myöskään tavoita ihmiskuvauksessaan sellaista rikkautta ja runsautta kuin Goethe. Draaman alalla Schiller oli luontainen lahjakkuus ja kirjoitti huomattavia näytelmiä, mutta suurin saksalainen draama on siltikin Goethen "Faust". 
Vastaanotto.
1800-luku.
Schiller oli 1800-luvulla suosittu monissa Euroopan maissa, varsinkin siellä, missä hänen kannattamansa vapausihanteet eivät olleet toteutuneet politiikassa, esimerkiksi Italiassa ja Venäjän keisarikunnassa. Vuonna 1859 Schillerin 100. syntymäpäivää juhlittiin koko Euroopassa, ennen kaikkea saksankielisellä alueella. Kustantaja Friedrich Cotta myi Schillerin teoksia vuoteen 1867 mennessä yhteensä 2,4 miljoonaa kappaletta. Schilleriä luettiin kahdesta eri näkökulmasta: häntä pidettiin joko vuoden 1848 vallankumoushenkeen sopivana vapausrunoilijana tai porvarillisena runoilijana, joka piti hyveitä kunniassa. Ensimmäinen muistopatsas pystytettiin jo vuonna 1839 Stuttgartiin.
Kolmas valtakunta.
Kansallissosialistisessa Saksassa germanisti ja Schiller-ihailija Joseph Goebbels piti aluksi huolta siitä, että Schiller esitettiin suorastaan kansallissosialismin tienraivaajana. Natsit joutuivat kuitenkin pian huomaamaan, ettei Schillerin tuotanto sittenkään soveltunut heidän ideologiaansa. "Don Carloksen" esittäminen kiellettiin pian kokonaan, kun vuorosanat "Sire, geben Sie Gedankenfreiheit" (”Hyvä herra, antakaa meille ajatusten vapaus”) keräsivät esityksissä yhä uudelleen aplodeja kesken kohtausta. Samoin kävi "Wilhelm Tellille", jossa teemana oli tyrannin murha. Määräsipä vielä Adolf Hitlerkin vuonna 1941, ettei "Wilhelm Telliä" saisi enää esittää, koska hän pelkäsi Wilhelm Tellin kaltaisia kavalia "selkäänpuukottajia".
Saksan demokraattinen tasavalta.
DDR:ssä Schilleriä arvostettiin, sillä hän oli suosittu kirjailija Saksan työväenliikkeen työläistenkoulutusyhdistyksissä. Jotkut esittivät jopa kysymyksen, olisiko Schiller ollut kommunisti, jos hän olisi elänyt tuona aikana. Ironista on kuitenkin, että myöhemmin myöskään DDR:ssä ei enää esitetty "Don Carlosta", tälläkin kertaa yllä mainitun ajatusten vapautta koskeneen repliikin takia.
Saksan liittotasavalta.
Schiller jäi 1970-luvulla ensimmäistä kertaa syrjään saksankielisten lukijoiden perusvalikoimasta yhdessä lähes kaikkien Sturm und Drangista Wienin kongressiin ulottuvan aikakauden runoilijoiden kanssa. Nykyäänkin lukiokoulutuksen saaneiden keskuudessa kirjallinen kaanon ulottuu menneisyydessä useimmiten vain Thomas Manniin ja Gerhart Hauptmanniin tai korkeintaan Theodor Fontaneen ja Heinrich Heineen.
Teokset.
Suomenkielisinä käännöksinä Schilleriltä ovat ilmestyneet ainakin seuraavat teokset:
Näistä useimmat on julkaistu Otavan vuosina 1950–1955 julkaisemassa neliosaisessa sarjassa "Friedrich von Schiller: Valitut teokset neljänä niteenä". Ensimmäisessä osassa on näytelmien lisäksi myös Schillerin runoja.