tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Oulujoki

Oulujoki () on 106 km pitkä joki Pohjois-Suomessa. Se on Oulujärven laskujoki, joka laskee Perämereen Oulussa. Se on Pohjois-Pohjanmaan ja Kainuun pääjoki, ja suurin osa Kainuusta kuuluu sen valuma-alueeseen eli Oulujoen vesistöalueeseen.
Kainuun itäosat, Kuhmo ja Sotkamo sekä Kajaanin kaupunki ovat Kuhmon reitin varrella, pohjoisemmat Suomussalmi, Hyrynsalmi, Ristijärvi ja Paltamo ovat Hyrynsalmen reitin varrella, Paltamon nykyinen kirkonkylä Kiehimä on reitin laskukohdassa Oulujärveen. Järven länsirannalla, Oulujoen niskassa, on Vaala. Kainuun kunnista ainoastaan Puolanka sijaitsee pääosin Kiiminkijoen vesistöalueella. Oulujoen varrella ovat Vaalan jälkeen alajuoksua kohti pohjoispohjalaiset kirkonkylät Utajärvi, Muhos ja jo lakkautettu Oulujoen kunta, ja joen laskukohdassa Perämereen on Oulun kaupunki.
Oulun asukkaista suurin osa saa talousvetensä puhdistetusta Oulujoen vedestä.
Oulujoki oli maan tunnetuin tervan kuljetusreitti, mutta tervakulttuuri menetti suurimman merkityksensä puulaivoista metallirunkoisiin siirryttäessä.
Sivujoet.
Oulujoen sivujoet rannikolta sisämaahan päin lukien ovat:
Kalastus.
Koska Oulujoki ja sen sivujoet on määritelty vaelluskalajoeksi, yleiskalastusoikeus ei päde siellä. Poikkeuksena onkiminen ja pilkkiminen on sallittu Oulujoen pääuomassa välillä Merikosken voimalan yläpuoli – Jylhämän padon alapuoli.
Ennen voimalaitosten rakentamista Oulujoki oli yksi Euroopan parhaista lohijoista. Patoaminen lopetti lohen nousun luontaisille lisääntymisalueille, jotka ovat olleet pääuomassa ja jopa Suomussalmella asti. Luontaista kantaa pyritään elvyttämään siirtoistutuksin. Jokeen istutetaan myös 0,5 – 1,5 kg painoisia kirjolohia, kuhaa ja taimenta.
Vuonna 2003 Merikosken voimalaitokseen valmistui kalaporras, jota pitkin lohi ja muut kalat pääsevat nousemaan Muhokselle Montan voimalaitokselle asti. Lohelle avautui periaatteessa kutupaikkoja Muhosjokeen ja Sanginjokeen.
Ympäristöasiat.
Oulujoen-Iijoen vesienhoitoalueella vesien tilaa heikentää laajalti hajakuormitus, joka on valtaosin peräisin maa- ja metsätaloudesta sekä haja-asutuksesta. Vesienhoitotoimenpiteiden toimeenpanossa on tapahtunut esimerkiksi yhdyskuntasektorilla ja teollisuudessa merkittävää kehitystä 2010-luvun alkupuolella. Vastaavasti maatalouden, metsätalouden ja haja-asutuksen toimenpiteiden toteutuksessa on ollut vajetta. Rehevöityneen vesistön tila paranee hitaasti.
Oulujoen vesistöalueella kaivostoimintaa harjoittavat Mondo Minerals Oy Sotkamossa, Tulikivi Oy Suomussalmella sekä Terrafame Sotkamon Talvivaaran kaivoksella. Kaivosten puhdistetuissa jätevesissä on muun muassa arseenia ja nikkeliä. Paperi- ja sellu- sekä kemianteollisuudesta pääsee rannikkovesiin orgaanisia klooriyhdisteitä, mutta myös nikkeliä ja elohopeaa. Kuormituksen määrä on vähentynyt viime vuosikymmeninä. Turvetuotanto aiheuttaa kiintoaine- ja ravinnekuormistusta ja lisää humuspitoisuutta. Vesistöalueen latvoilla on kalankasvatuslaitoksia.
Oulujoen voimalaitokset.
Merikosken voimalaitoksen omistaa Oulun Energia. Muut ovat valtiollisen energiajätin Fortum Oyj:n omistuksessa.
Louhelan rautatieasema

Louhelan rautatieasema (, , ratakm 13+190) on pääkaupunkiseudun lähijunaliikenteen asema Vantaankosken radalla Vantaan Myyrmäen kaupunginosassa. Se sijaitsee Myyrmäen ja Martinlaakson asemien välissä, noin 13 kilometriä Helsingin päärautatieasemasta pohjoiseen.
Asema rakennettiin osana Martinlaakson rataa, joka avattiin liikenteelle vuonna 1975. Vuodesta 2015 lähtien asema on ollut osa Kehärataa. Lentoaseman suuntaan liikennöidään P-junilla raiteelta 1 ja Helsingin suuntaan I-junilla raiteelta 2. Kehäradan vuoksi liikenne kaupunkiradan raiteilla muutettiin 27. lokakuuta 2013 oikeanpuoleisesta vasemmanpuoleiseksi. Asemalla on keskilaituri.
Aivan aseman kupeessa on Juha Leiviskän suunnittelema Myyrmäen kirkko. Kirkon toiselle puolelle jää Louhelan asuntoalue, joka on osa Myyrmäen kaupunginosaa.
Trajanuksen pylväs

Trajanuksen pylväs on keisari Trajanukselle (keisarina 98–117) vuonna 113 pystytetty voitonpylväs Roomassa lähellä Quirinalis-kukkulaa. Pylväs on jalustoineen noin 38 metriä korkea, ja se on veistetty Paroksen marmorista. Pylvästä kiertää spiraalimaisesti nouseva reliefien sarja, joka kertoo Trajanuksen Daakian valloitussodista vuosina 101–106. Pylvään sisällä on kierreportaat huipulle. 
Pylväs oli osa Trajanuksen forumin kokonaisuutta, johon kuuluivat Basilica Ulpia, kreikkalainen ja roomalainen kirjasto, sekä Hadrianuksen pystyttämä keisarin kuolintemppeli. Pylväs ja läheiset Trajanuksen kauppahallit ovat ainoat säilyneet rakennelmat keisariforumista.
Trajanuksen ja hänen puolisonsa tuhkauurnat sijoitettiin heidän kuolemansa jälkeen pylvään jalustaan, mutta uurnat on sittemmin poistettu. Pylvään huipulla oli alun perin Trajanuksen patsas, mutta paavi Sixtus V vaihtoi tilalle Pyhän Pietarin patsaan vuonna 1588. 
Piirtokirjoitus.
Trajanuksen pylvään jalustaan kaiverrettuja kirjaimia pidetään yhtenä edustavimpana esimerkkinä roomalaisesta meisselikirjoituksesta ("Capitalis Monumentalis"). Nykyiset latinalaiset suuraakkoset pohjautuvat näille kirjainmuodoille.
Carol Twombly suunnitteli vuonna 1989 Trajan -kirjasintyypin, joka perustuu Trajanuksen pylvään kirjaimiin.
SENATVS·POPVLVSQVE·ROMANVS
IMP·CAESARI·DIVI·NERVAE·F·NERVAE
TRAIANO·AVG·GERM·DACICO·PONTIF
MAXIMO·TRIB·POT·XVII·IMP·VI·COS·VI·P·P
AD·DECLARANDVM·QVANTAE·ALTITVDINIS
MONS·ET·LOCVS·TAN&lt;TIS·OPER&gt;IBVS·SIT·EGESTVS
"Rooman kansa ja senaatti lahjoittanut isänmaan isälle ja pontifex maximukselle keisari Nerva Traianus Augustus Germanicus Dacicukselle, edesmenneen Nervan pojalle, hänen 17. vuotenaan tribuunina, kuudesti imperaattorina, kuudesti konsulina, havainnollistamaan suurenmoisten rakennusten tieltä paikalta poistetun kukkulan korkeutta."
Adrenokromi

Adrenokromi on adrenaliinin hapetustuote. Adrenokromisemikarbatsoni, joka tunnetaan myös nimellä karbatsokromi (C10H12N4O3), on lääkeaine, jota käytetään vähentämään kapillaariverenvuotoa. Vastoin yleistä luuloa kumpikaan aine ei ole hallusinogeeninen päihde.
Skitsofreniahypoteesi.
1950-luvun tienoilla tehdyt tutkimukset ovat osoittaneet että adrenokromi metaboloituu yhdeksi kahdesta muusta aineesta, "dihydroksi-indoliksi" tai "adrenolutiiniksi". "Dihydroksi-indoli" saattaa tasapainottaa adrenaliinin aiheuttamia ahdistus- ja masennusvaikutuksia vähentäen jännitystä ja ärtyneisyyttä. Adrenokromin puutteellinen prosessointi johtaa kuitenkin siihen, että tuotteena syntyy myrkyllinen, adrenokromin kanssa yhdistyvä "adrenolutiini". Abram Hoffer sekä Humphry Osmond esittivät hypoteesin, jonka mukaan adrenokromi-adrenolutiini-yhdistelmä johtaa aivojen normaalien kemiallisten prosessien häiriintymiseen. Tämä prosessien häiriintyminen olisi heidän hypoteesinsa mukaan vastuussa skitsofrenian ja joidenkin muiden mielenterveyden häiriöiden oireistosta "Adrenokromihypoteesi" -kirjoituksessaan he arvioivat, että suuriannoshoito niasiinilla ja C-vitamiinilla voisi parantaa osan skitsofreniaoireistoista vähentämällä aivojen adrenokromia .
Adrenokromi huumausaineena.
Adrenokromisemikarbatsoni on usein mainittu huumausaineena. Se ei kuitenkaan ole psykedeelinen tai hallusinogeeninen huume ja sen psykoaktiiviset vaikutukset kuvataan yleisesti miedoiksi tai ovat ylipäätänsä kyseenalaistettuja. 
Yhtenä syynä siihen yleiseen harhaluuloon, että adrenokromi olisi hallusinogeeninen päihde, lienee kirjailija Hunter S. Thompsonin kuvaus adrenokromin ”huumausainekäytöstä” hänen suositussa kirjassaan "Pelkoa ja inhoa Las Vegasissa" (1971). Kirjassa ja siitä tehdyssä elokuvassa toinen päähenkilöistä, asianajaja nimeltä Dr. Gonzo, on saanut haltuunsa adrenokromia maksuksi rahattomalta satanistilta, joka on ollut hänen asiakkaanaan. Duke käy aiheen tiimoilta dialogia Gonzon kanssa ja toteaa, että adrenokromia saa ainoastaan elävän ihmisen lisämunuaisista. Ainetta kuvataan kirjassa vaikutuksiltaan hyvin eksoottisiksi ja erittäin intensiivisiksi (”ensimmäinen aalto tuntui kuin meskaliinin ja metamfetamiinin yhdistelmältä”). Adrenokromiuutetta suun kautta nauttiva Raoul Duke saakin aineesta pian yliannostuksen, näkee villejä hallusinaatioita, alkaa kouristella ja menettää tajuntansa. Kirjan elokuvaversion DVD-julkaisun kommenttiraidalla ohjaaja Terry Gilliam myöntää että hänen ja Thompsonin kuvaus aiheesta on täysin fiktiivistä liioittelua.
İstanbul Park

Intercity Istanbul Park eli İstanbul Park on moottorirata Tuzlassa Istanbulissa Turkissa.
Radan on suunnitellut saksalainen arkkitehti Hermann Tilke. Radan rakentamistyöt aloitettiin vuonna 2003 ja ensimmäinen F1-kilpailu ajettiin vuonna 2005. Rata-alueella on huomattavia korkeuseroja. Yleisökapasiteetti radalla on 130 000 henkeä. Radan pisin suora on 720 metriä pitkä ja rata on enimmillään 21 metriä leveä. Uutuudestaan huolimatta rata on noussut nopeasti kuljettajien suosioon muun muassa huippunopean kahdeksannen mutkan ansiosta. Istanbul Park kuitenkin tippui vuoden 2012 kisakalenterista, koska järjestäjät eivät suostuneet maksamaan Bernie Ecclestonen pyytämää 26 miljoonan järjestämismaksua. Ongelmana oli myös yleisön puute. Rata palasi kuitenkin F1-kalenteriin vuosina 2020–2021 koronaviruspandemian muokattua kausia.
Iljušin DB-3

Iljušin DB-3 () oli Iljušinin tehtaan valmistama kaksimoottorinen pommikone, jonka ensilento tapahtui 1935. Sarjatuotantoon kone pääsi vuonna 1936. Se oli aikanaan keskiraskas pommikone, muttei voinut kuljettaa isompia kuin 100 kg pommeja. 
Konemallin ominaisuudet kehittyivät tuotannon ja sotakokemusten myötä; esimerkiksi moottori vaihtui suurempitehoiseen, nopeus ja painokin kasvoivat muutosten myötä. Vuonna 1942 Neuvostoliitossa lentokoneet nimettiin uudelleen. DB-3:n tavoin kolmen hengen miehistölle suunnitellusta DB-3f-versiosta (joka tuli sarjatuotantoon 1939) edelleenkehitetty nelipaikkainen ja suurempitehoinen kone (sarjatuotantoon 1941) sai uuden nimen Iljušin Il-4. Joissain lähteissä kuitenkin DB-3f tulkitaan samaksi kuin Il-4.
DB-3 osallistui myös Neuvostoliiton ensimmäisiin pommituksiin Berliiniin 8. elokuuta 1941. Isku oli lähinnä propagandavoitto Neuvostoliitolle, joka kaipasi kipeästi hyviä uutisia rintamilta.
DB-3 koneita rakennettiin 1 528 kappaletta, joiden lisäksi DB-3f eli Il-4 koneita 5 256 kappaletta.
Koneen ohjausominaisuudet olivat raskaat, mutta se oli kuitenkin vakaa lennettävä. Erityisesti nousu vaati pilotilta käsivoimia.
Käyttö Suomessa.
Suomi sai talvisodassa sotasaaliiksi viisi DB-3M-konetta, joista yksi saatiin lentokelpoiseksi ennen talvisodan loppua. Jatkosodassa Lentolaivue 46:lla oli käytössään myös neljä Il-4-konetta, jotka ostettiin Saksalta ja haettiin Ukrainasta.
Lapin sota.
Lapin sotaa varten muodostettiin Lentoryhmä Sarko, joka sai komentoonsa Lentorykmentti 2:n ja Lentorykmentti 4:n. Jälkimmäiseen, pommituslentorykmenttiin, kuuluivat pommituslentolaivueet 42, 44, 46 ja 48. Näistä neljästä laivueesta pommituslentolaivue 46:lla oli kolme Dornier Do-17, kolme DB-3M:ää ja kolme DF-3f:ää. Pommituslentolaivue 46:n toiminta Lapin sodassa alkoi 2. lokakuuta 1944, kun luutnantti Lampelton johtama osasto pommitti saksalaisia joukkoja Kemin ja Rovaniemen välisellä alueella viidellä koneella, joista yksi oli Dornier Do-17, kaksi DB-3M:ää ja jaksi DB-3f:ää. DB-3M - ja DB-3F -koneiden käyttö Lapin sodassa päättyi 22. maaliskuuta 1945, kun yksi kumpaakin pommitti Kilpisjärven pohjoispuolella saksalaisten parakkialuetta.
Gregor Mendel

Gregor Johann Mendel (, 20. heinäkuuta 1822 Heinzendorf – 6. tammikuuta 1884 Brünn) oli saksankielinen itävaltalainen augustinolaismunkki. Häntä luonnehditaan usein ”genetiikan isäksi”. Mendel asui suurimman osan elämästään Brünnissä (nyk. Brno), joka hänen aikanaan kuului Itävaltaan, mutta nykyisin Tšekkiin.
Mendelin vanhempien nimet olivat Anton ja Rosine. Mendel oli perheensä keskimmäinen lapsi ja hänellä oli kaksi sisarta, isosisko Veronika ja pikkusisko Theresia.
Nuoruudessaan Mendel sairasteli paljon ja hänellä oli taloudellisia vaikeuksia opintojensa rahoittamisessa. Nuorempi sisar Theresia tuki Mendeliä antamalla hänelle myötäjäisensä. Myöhemmin Mendel auttoi rahallisesti sisarensa kolmea poikaa, joista kaksi opiskeli lääkäriksi.
Mendel oli luostarissa koulutettu munkki. Hän teki herneillä järjestelmällisiä perinnöllisyyskokeita luostarin puutarhassa. Hänen monivuotiset, huolellisesti suunnitellut risteytyskokeensa loivat perustan perinnöllisyystieteen myöhemmälle kehitykselle. Mendel vietti eristäytynyttä elämää ja julkaisi elinaikanaan vain kaksi tieteellistä julkaisua. Tieteellisen työnsä ohella hän muun muassa opetti matematiikkaa luostarin koulussa ja yliopistossa sekä päätyi myöhemmin luostarinsa johtajaksi eli apotiksi. Tämä työ oli hänestä vaativinta, sillä hän joutui taistelemaan luostarin säilymisen puolesta valtiovaltaa vastaan.
Tutkimustyö.
Mendel valitsi kokeisiinsa seitsemän erilaista herneen ominaisuutta ja teki laajoja, kvantitatiivisia risteytyskokeita, jotka jatkuivat monen sukupolven ajan. Näiden kokeiden perusteella hän päätteli, että tietyt herneen ominaisuudet ovat periytyviä ja niiden taustalla olevat, sukupolvesta toiseen kulkeutuvat perintötekijät (geenit) voivat olla vallitsevia (dominantteja) tai peittyviä (resessiivisiä). Hän pystyi myös osoittamaan, että tietyt ominaisuudet voivat periytyä jälkeläisille toisistaan riippumatta (segregaatio).
Mendel oli kolme vuosikymmentä aikaansa edellä, kun biologit eivät taksonomisen biologiakäsityksensä vuoksi arvostaneet hänen empiirisiä tutkimuksiaan. Geneetikot vahvistivat hänen tutkimustuloksensa 1900-luvun alussa. Siitä pitäen häntä on pidetty aiheellisesti genetiikan uranuurtajana.
Mendelin mukaan on myös nimetty kaksi tunnettua biologista lakia, Mendelin säännöt:
Tutkimustulosten kieltäminen Neuvostoliitossa.
Neuvostoliitossa Mendelin tutkimustuloksia ei hyväksytty, ja mendeliläisen perinnöllisyystieteen korvasi lysenkolaisuus. Lysenkolaisuus sai Neuvostoliitossa virallisen aseman, ja sitä harjoitettiin maassa 1930-luvulta vuoteen 1965 asti.
DuPont

E. I. du Pont de Nemours and Company (lyhennettynä DuPont) on yhdysvaltalainen kemianteollisuuden yritys, jonka perusti heinäkuussa 1802 Eleuthère Irénée du Pont. Ensimmäisenä toimipisteenä oli ruutitehdas Brandywine Creekissä, Delawaressa. Du Pont kasvoi sittemmin yhdeksi maailman suurimmista kemianteollisuuden yhtiöistä. 
Historia.
1900-luku.
1900-luvulla se johti polymeerien kehitystä kehittäen useita menestyksekkäitä materiaaleja, kuten neopreeni, Nylon, Lucite, Teflon, Mylar, Kevlar ja Tyvek. Du Pontin toimialaan kuuluvat myös jäähdytysaineet, mukaan lukien pahamaineiset freonit. Yritys on sittemmin kehittänyt nykyaikaisempia jäähdytysaineita.
2000-luku.
Kemikaalijätin kehittämä teflon mullisti ruoanlaiton, sillä pinnoitetut paistinpannut ja kattilat ovat helppohoitoisia ja suosittuja.
Länsi-Virginiassa Yhdysvalloissa DuPontin teflontehdas sai luvan laskea saastuneen, kemikaaleja sisältävän jätevetensä suoraan juomaveteen. Sen seurauksena tapahtui yksi pahimmista ympäristökatastrofeista ihmiskunnan historiassa.
Tapauksesta kertoo yhdysvaltalainen dokumenttielokuva vuodelta 2018 The Devil We Know – Teflonin kirous. Elokuva tuo esiin, miten yrityksen valmistama kemikaali perfluorioktaanihappo eli PFOA tuhosi ympäristön ja ihmisten terveyden. Tuhon seurauksena Parkersburgin pikkukaupungin asukkaat ryhtyivät vaatimaan kaupungissa toimivaa DuPontia vastuuseen. Asukkaat olivat vuosien ajan huomanneet vakavia terveysongelmia. Tehtaassa työskennelleiden naisten lapsilla oli epämuodostumia. Viereisen maatilan karja kuoli ja läheisestä Ohiojoesta löytyi kuolleita eläimiä. Lopulta kymmenien tuhansien ihmisten juomavedestä löytyi myrkyllistä kemikaalia, teflonin valmistuksessa käytettävää perfluorioktaanihappoa. DuPontia vastaan nostettiin ryhmäkanne. Paikalliset asukkaat syyttivät yritystä teflonin riskien peittelystä.
Kemikaalia on Yhdysvalloissa laskettu juomaveteen. Siitä on tullut päästöjä tehtaiden savupiipuista ja sitä on käytetty vuosikymmenien ajan lukemattomiin kuluttajatuotteisiin – kuten pinnoitteet, likaa hylkivät matot, vettä hylkivät vaatteet, ruokien pakkaukset ja kääreet sekä hammaslanka.
Uudet tutkimukset osoittavat, että tefloniin liittyy suuria ongelmia. DuPont aloitti teflonin valmistuksen vuonna 1945. Nykyisin 99,7 prosentilla amerikkalaisista – vauvoillakin – on perfluorioktaanihappoa veressään. Kemikaalia löytyy myös juomavedestä ympäri Yhdysvaltoja.
Viljelyyn liittyvät toiminnot.
Yhtiö tekee ja myy hybridi-siemeniä ja geenimuokattuja siemeniä, joista osa jatkanee geenimuokattuna ravintona.
DuPont Suomessa.
DuPont on toiminut Suomessa 1960-luvulta lähtien. Vuonna 2011 DuPont osti tanskalaisen monialayritys Daniscon. Kaupan myötä DuPontille siirtyi Daniscon Hangossa, Jämsänkoskella, Jokioisilla, Naantalissa ja Vaasassa oleva teollisuusentsyymituotanto ja Kotkassa oleva makeutusainetehdas.
Polyvinyylikloridi

Polyvinyylikloridi (PVC) ( (C2H3Cl)n, CAS-numero 9002-86-2) on laajalti käytetty muovi. Liiketaloudellisissa voitoissa mitaten se on yksi kemianteollisuuden arvokkaimmista tuotteista. Yli puolet tuotetusta PVC:stä käytetään rakentamisessa. Rakennusmateriaalina PVC on halpa ja helppo koota ja se on paikoin korvannut perinteisempiä rakennusmateriaaleja kuten puu, betoni ja savi. 
Polyvinyylikloridia tuotetaan sen monomeeristä, vinyylikloridista (rakennekaava CH2=CHCl). PVC on kovaa muovia, joka saadaan pehmeämmäksi ja taipuisammaksi lisäämällä siihen pehmittimiä, joista yleisimpiä ovat ftalaatit. Polyvinyylikloridin kiteisyysaste on vain 5–10 prosenttia. 
Vedenpitävyytensä vuoksi PVC:stä valmistetaan myös putkia, sadetakkeja ja laukkuja. Sitä käytetään myös sähköeristeenä. Varsinkin ennen CD-levyjen yleistymistä PVC:tä käytettiin myös äänilevyjen, vinyylilevyjen valmistukseen.
Rakenne.
Additiopolymeroinnin ketjureaktion aloittamiseksi tarvitaan katalyytti, joka on usein halogeenin radikaali.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset.
PVC-muovista syntyvän jätteen hävittäminen on poikkeuksellisen ongelmallista sen sisältämän kloorin vuoksi. Sitä ei muista yleisimmistä muoveista poiketen voida hyödyntää energiaksi polttamalla kotitalouksien lämmityskattiloissa eikä energiajaetta hyödyntävissä voima- tai lämpölaitoksissa poltossa syntyvien haitallisten yhdisteiden takia. Polttaminen rajoittuu erityisiin jätteenpolttolaitoksiin, mutta ellei näitä ole käytettävissä, PVC-jäte päätyy sekajätteenä kaatopaikoille. PVC:n palokaasut sisältävät täydellisessä palamisessa vetykloridia eli suolahappoa. Epätäydellisessä palamisessa syntyy lisäksi muun muassa myrkkyjä kuten fosgeenia sekä niin kutsuttuja dioksiineja kuten PCDD-, PCDF- ja koplanaarisia PCB-yhdisteitä.
Vaikkakin PVC näyttäisi olevan ihanteellinen rakennusmateriaali, huolenaiheina ovat olleet aineen mahdolliset ympäristövaikutukset ja terveydelliset vaikutukset ihmiseen. Toisaalta esimerkiksi sähköjohtojen eristämisessä käytettävät PVC-putket estävät monet sähköjohdoista alkavat tulipalot, sillä PVC on melko vaikeasti syttyvää, koska sen klooripitoisuus on suuri: 56 massaprosenttia. Korkeassa lämpötilassa se kuitenkin voi syttyä palamaan, jolloin syntyvä kaasuseos on erittäin myrkyllistä. 
PVC-muovin pehmittämiseen käytettyjen ftalaattien epäillään häiritsevän ihmisen hormonitoimintaa ja lisääntymisjärjestelmää.
Historia.
Polyvinyylikloridi keksittiin vahingossa kahteen otteeseen 1800-luvulla. Keksijänä oli ensin vuonna 1838 Henri Victor Regnault ja vuonna 1872 Eugen Baumann. Kummassakin tapauksessa polymeeri näytti valkoiselta kiinteältä aineelta vinyylikloridipulloissa, jotka oli jätetty auringonvaloon. 
1900-luvun alussa venäläinen kemisti Ivan Ostromislensky ja saksalaisen kemianyrityksen Fritz Klatte yrittivät kumpikin hyödyntää PVC:tä kaupallisissa tuotteissa, mutta vaikeudet kovan ja välillä hauraankin polymeerin käsittelyssä torpedoivat nämä yritykset. 
Vuonna 1926 Waldo Semon kehitti keinon muovata PVC:tä sekoittamalla siihen erinäisiä lisäaineita. Tuloksena oli taipuisampaa ja helpommin käsiteltävää materiaalia, jonka käytettävyys laajeni nopeasti.
Profetia

Profetia on jumalallinen ilmoitus tai ennustus. Profetia-sanaperhe on peräisin klassisesta kreikan kielestä. "Profetia" on jumalien tahdon tulkintaa, "profetoiminen" on jumalien tulkkina toimimista ja "profeetta" on siihen erikoistunut henkilö. Raamattu esittää profetoimisen yhtenä Pyhän Hengen armolahjoista (esimerkiksi Room. 12:6 ).
Profetia on vakiintunut nykykielten sanaksi juuri Raamatun välityksellä. Käsite löytyy Septuagintasta, Uudesta testamentista ja muista varhaiskristillisistä kirjoituksista.
Profetian määritelmä.
Manfred Weippertin mukaan on kyse profetiasta, jos henkilö:
 sekä
Weippert esittää profetian kommunikaatioprosessina, joka koostuu neljästä osasta: 1) viestin jumalallisesta lähettäjästä, 2) viestistä (tai ”ilmestyksestä”) itsestään, 3) viestin välittäjästä eli profeetasta ja 4) sen vastaanottajasta. Näiden komponenttien pitäisi olla tunnistettavissa, jotta ilmiötä tai tekstiä olisi asianmukaista nimittää profetiaksi.
Määritelmän arvostelu.
David L. Petersen on arvostellut Weippertin määritelmää siitä, että se painottaa liikaa tietynlaista henkilökohtaista kokemusta profetian edellytyksenä. Martti Nissisen mukaan myös ”tietoisuuden” käsite kaipaisi täsmennystä, kun kysymys on jumalallisiksi uskotuista tai väitetyistä viesteistä, joiden alkuperä ei ole kenenkään, ei edes profeetan itsensä todistettavissa. On myös kyseenalaista, riittääkö profetian määritelmässä pelkän yhdensuuntaisen viestinnän kuvaus vai pitäisikö sen ilmentää laajemmin profetian sosiaalista dynamiikkaa.
Latvian lati

Lati (, lyhenne "ls") oli Latvian rahayksikkö, joka oli käytössä kahdessa jaksossa eli ensimmäisen itsenäisyyden aikana vuosina 1922–1940 ja toisen itsenäisyyden aikana 1993–2013. 
Lati otettiin käyttöön ensi kerran 1922, jolloin se korvasi Latvian ruplan. Vuonna 1940 lati korvattiin Neuvostoliiton ruplalla, joka korvattiin uudelleen latilla maaliskuusta 1993 joulukuuhun 2013. Sen ISO 4217 -valuuttakoodi on LVL. Lati jakaantuu sataan "santīmsiin". 
Latviassa oli käytössä kuusi eriarvoista seteliä (500, 100, 50, 20, 10 ja 5 latia) ja kahdeksan erilaista kolikkoa (2 ja 1 latia sekä 50, 20, 10, 5, 2 ja 1 santīmia).
Lati kytkettiin euroon valuuttakurssimekanismi ERM II:lla 2. toukokuuta 2005. Keskuskurssi oli 2. toukokuuta 2005 alkaen 0,702804 latia/euro ja sallittu vaihteluväli ±15 prosenttia. Valuuttakurssin yläraja ja alaraja olivat siten 0,808225 ja 0,597383 latia/euro. Latvian hallitus oli kuitenkin yksipuolisesti asettanut vaihteluvälille huomattavasti kireämmät rajat, ±1 prosentti . 
Latvia siirtyi euron käyttöön 1. tammikuuta 2014.
Katso myös.
Latvialaiset eurokolikot
Aiheesta muualla.
Latvijas Banka - Latvian keskuspankin Internet-sivut
Lauhkea vyöhyke

Lauhkea vyöhyke on maapallon ilmastovyöhyke subtrooppisen ja kylmän vyöhykkeen välillä, suunnilleen 40. leveysasteen ja napapiirin välissä molemmilla pallonpuoliskoilla. Eurooppa kuuluu suurimmaksi osaksi lauhkeaan vyöhykkeeseen, lukuun ottamatta subtrooppista Välimeren aluetta ja kylmään vyöhykkeeseen kuuluvia alueita Jäämeren rannikolla. Molemmilla pallonpuoliskoilla lauhkea vyöhyke ulottuu nauhamaisena maapallon ympäri.
Ilmasto.
Lauhkealla vyöhykkeellä yleisin tuulensuunta on länsi. Tämän vuoksi saderintamatkin tulevat melkeinpä aina lännestä. Tämän vuoksi mantereiden länsiosissa, esimerkiksi Euroopassa ja Pohjois-Amerikan länsirannikolla, on lauhkeaa ja kosteaa, kun taas mannerten itäosissa kuten Siperiassa, Itä-Aasiassa ja Pohjois-Amerikan itärannikolla on kuivempaa ja lämpötilan vaihtelut suurempia. Lauhkeaa vyöhykettä sanotaankin myös länsituulten vyöhykkeeksi. Länsituulten vyöhykkeen sijainti kuitenkin vaihtelee vuodenaikojen mukaan. Se siirtyy talvella etelämmäksi, jolloin länsituulten tuomat matalapaineet kastelevat Euroopassa runsaammin myös Välimeren seutuja, samalla kun kuivat ja kylmät arktiset ilmamassat pääsevät vapaammin pohjoisille havumetsäseuduille aiheuttaen sinne kylmiä korkeapaine-alueita talvella, mutta etenkin kevättalvella. Kesällä länsituulten reitti siirtyy pohjoisemmaksi, jolloin Euroopassa Välimeren maissa on lähes sateetonta, kun taas pohjoisilla seuduilla sateisuus vuorostaan lisääntyy.
Keskilämpötilat.
Lauhkean vyöhykkeen napa-aluetta lähemmässä osassa, viileässä vyöhykkeessä vuoden keskilämpötila on -3 ja +5 asteen välillä. Lauhkean vyöhykkeen lämpimämmässä osassa +5 ja +13 asteen välillä. Viileässä vyöhykkeessä kesän pituus on 2–4 ja lämpimämmässä osassa 4–7 kuukautta. Talven pituus on viileässä vyöhykkeessä 4–7 ja lämpimässä, päiväntasaajaa lähemmässä osassa alle 4 kuukautta. Esimerkiksi Suomi sijaitsee lähes kokonaan viileällä vyöhykkeellä: Pohjoisimmassa Lapissa vuoden keskilämpötila on alle -2 °C ja etelärannikolla noin +5 °C ja lounaassa jopa hieman yli, jolloin aivan lounaisimmat osat rannikkoa ja lounaissaaristo kuuluvat jo enemmänkin lauhkeaan vyöhykkeeseen. Suomen lähiseuduilla, Ruotsissa sen sijaan Tukholman pohjoispuoliset alueet ovat viileää vyöhykettä ja eteläisemmät osat varsinaista lauhkeaa vyöhykettä. Virosta vain koillisosat lähellä Narvaa ovat viileää vyöhykettä, muu Viro on lauhkeaa vyöhykettä. Norjassa lauhkea vyöhyke sen sijaan tulee pitkälle pohjoiseen länsirannikkoa pitkin meren ja Golfvirran lämmittävän voiman ansiosta.
Köppenin ilmastoluokituksessa lauhkeiksi ilmastoiksi nimitetään luokkia C ja D. Luokkaan C kuuluu myös subtrooppisia alueita.
Kasvillisuus.
Lauhkea vyöhyke sisältää kasvillisuusvyöhykkeistä lämpimämmän lehtimetsävyöhykkeen ja kylmemmän havumetsävyöhykkeen, jota voidaan kutsua myös viileäksi vyöhykkeeksi. Lauhkealla vyöhykkeellä on myös laajoja aroja ja aavikoitakin.
Spencer Tunick

Spencer Tunick (s. 1967) on yhdysvaltalainen valokuvaaja. Tunick tunnetaan parhaiten valokuvistaan, joissa esiintyy suuria joukkoja alastomia ihmisiä yleensä kaupunkiympäristössä. 
Tunick alkoi vuonna 1992 kuvata alastonkuvia New Yorkissa. Hänen kuvansa saivat suosiota, ja Tunick laajensi työympäristöään ensin muihin osavaltioihin ja lopulta kansainvälisesti. Tunickin kuvausympäristöinä ovat olleet muun muassa Lontoo, Melbourne, Montreal, São Paulo, Wien ja Helsinki. 
Toukokuussa 2007 hän teki laajimman työnsä kuvaamalla 18 000 meksikolaista Méxicossa. 19. maaliskuuta 2006 Tunick valokuvasi Caracasissa Venezuelassa 1500 alastonta ihmistä heidän ollessa polvillaan, seisoessa ja maatessa Simón Bolívarin patsaan vieressä.
Mallit ovat vapaaehtoisia ja saavat palkkioksi ainoastaan signeeratun kopion kuvasta.
Villihevonen

Hevonen ("Equus caballus") on hevoseläinten heimoon kuuluva nisäkäslaji. Hevosen katsotaan jakautuvan kolmeen alalajiin, kesyhevoseen, przewalskinhevoseen sekä sukupuuttoon jo kuolleeseen tarpaaniin.
Nykyään kotieläimenä pidetyt hevoset ovat kesyhevosia ("Equus caballus caballus"). Villiintyneitä kesyhevosia ovat muun muassa Pohjois-Amerikan mustangit ja Australian brumbyt.
Kaikki nykyiset przewalskinhevoset eli mongolianvillihevoset ("Equus caballus przewalskii") polveutuvat ainakin jossain vaiheessa vankeudessa eläneistä yksilöistä. Viimeisimmät havainnot vapaista przewalskinhevosista ovat vuodelta 1969, mutta eläintarhojen yksilöitä on istutettu takaisin luontoon, ja lajia pidetään nykyään erittäin uhanalaisena. Myös alkuperäinen przewalskinhevonen on dna-tutkimusten perusteella polveutunut vanhimmista tunnetuista kesytetyistä hevosista, eli se ei ole alkuperäinen villihevonen.
Tarpaani eli arotarpaani ("Equus caballus ferus") on kuollut sukupuuttoon. Se eli luonnonvaraisena Kaakkois-Euroopan aroilla, ja viimeiset yksilöt tapettiin Ukrainassa 1800-luvun lopulla.
Styreeni

Styreeni (kemiallinen kaava C8H8 ja rakennekaava C6H5CH=CH2) on orgaaninen yhdiste, joka on aromaattinen hiilivety. Huoneenlämmössä ja -paineessa styreeni on nestemäistä. Styreeni on väritöntä, öljymäistä, terveydelle haitallista, herkästi syttyvää ja sitä esiintyy pienissä määrin eräissä kasveissa, mutta sitä tuotetaan lähinnä öljystä. Koska styreenimolekyyli sisältää kaksoissidoksellisen vinyyliryhmän, se voi polymerisoitua helposti. Aine voidaan stabiloida lisäämällä polymeraatioinhibiittorina esimerkiksi hydrokinonia. Styreeniä käytetään eräiden muovien valmistuksen monomeerinä, kuten polystyreenin, akrylonitriili-butadieeni-styreenin (ABS), styreenibutadieenikumin (SBR), styreenibutadieeni-lateksien ja tyydyttymättömien polyestereiden. Yhdistettä esiintyy kasveissa ja kukkien tuoksuissa sekä semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Styreenin moolimassa on 104,1 g/mol, sulamispiste –30,6 °C, kiehumispiste 145 °C, suhteellinen tiheys (20 °C) 0,91 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste 31 °C c.c. ja itsesyttymislämpötila 490 °C. Styreeni on veteen niukkaliukoinen (300 mg/l, 20 °C:ssa), mutta liukenee useimpiin orgaanisiin liuottimiin. Ilmaan joutunut styreeni hajoaa hydroksyyliradikaalien ja otsonin vaikutuksesta puoliintumisajan ollessa noin neljä tuntia.
Styreenin muodostuminen.
Styreeniä syntetisoidaan kuumentamalla etyylibentseeniä (C8H10 / C6H5-C2H5 ) höyryllä. Palautettavissa oleva reaktio on:
C6H5C2H5 ←→ C6H5C2H3 + H2
Styreenin terveyshaitat.
Lasikuituveneiden valmistuksessa käytetään styreeniä, minkä vuoksi veneenrakentajilla on iso riski menettää työkykynsä pysyvästi aivosairauden vuoksi, johon liittyy myös oppimisvaikeuksia.
Pommac

Pommac on alkuperältään ruotsalainen hiilihapotettu virvoitusjuoma, joka on tehty omenoista ja rypäleistä. Juoman valmistamiseen käytettävä tiiviste on kypsytetty tammitynnyrissä vähintään kolme kuukautta. Sen resepti on salainen, mutta sen sanotaan sisältävän 25 eri hedelmälajia.
Pommacin nimi tulee sanasta Pommery, joka viittaa samppanjaan, ja sanasta Cognac, joka viittaa tammitynnyrikypsennykseen. Pommac onkin suosittu juhlissa, missä se toimii samppanjan ja kuohuviinin alkoholittomana korvikkeena. 
Historia.
Pommacin historia alkoi vuodesta 1919, jolloin aiemmin epäonnistunut liikemies Anders Lindahl Hudiksvallin pikkukaupungista muutti Tukholmaan, perusti virvoitusjuomatehtaan ja alkoi tehdä Pommacia. Juoma oli suunniteltu varakkaille ihmisille alkoholittomaksi viinin korvikkeeksi. Se oli tälläisena yleisesti suosittu kieltolain aikaan. Vuonna 2004 Pommacin valmistus aiottiin lopettaa Ruotsissa, mutta suuren protestin takia pullottaja Carlsberg päätti jatkaa sitä.
Suomessa Pommac on vanhin edelleen valmistettava virvoitusjuoma. Hartwall on toiminut Pommacin pullottajana vuodesta 1950 lähtien. Vuoden 2001 lopulla yhtiö osti Pommac-tavaramerkin oikeudet Suomessa.
Vuonna 2002 Suomessa tuli alkuperäisen Pommacin rinnalle juomasta light-versio. 
Pommacista julkaistiin keväänä 2014 uusi maku, Pommac Rosé, joka maistuu herukalta ja karpalolta. Lisäksi mukana on ripaus samppanja-aromia.
Pelimoottori

Pelimoottori (, usein vain "engine") on videopelin ohjelmistokehys, jonka päälle pelinkehittäjät voivat rakentaa pelejä pelikonsoleille, mobiililaitteille ja henkilökohtaisille tietokoneille. Tavallisesti pelimoottori sisältää muun muassa renderöintimoottorin () 2D- ja 3D-grafiikalle, fysiikkamoottorin tai törmäyksen tunnistuksen, äänet, komentosarjakielen, animoinnin, tekoälyn ja lokalisointituen. 
Historia.
1980-luvun puolivälissä pelien kehitys muuttui. Enää ei luotu jokaista peliä tyhjästä, vaan käytettiin työkaluja, joita voitiin käyttää uudelleen useiden pelien tekoon, mutta usein samaan lajityyppiin. Esimerkiksi SCUMM oli käytössä useissa seikkailupeleissä 20 vuoden ajan ja vuosien saatossa myös SCUMMiin tehtiin päivityksiä. SCUMM ei ollut julkisesti saatavilla, mutta pelinkehitysohjelmia kuten Shoot-'Em-Up Construction Kit julkaistiin yleiseen myyntiin. Termi pelimoottori yleistyi 1990-luvulla "Doomin" myötä, jonka tekniikkaan viitattiin nimellä "Doom Engine".
Komentokonsoli.
Eräät pelimoottorit sisältävät komentokonsolin (pelimoottorin sisäisen komentorivin), jolla voi tehdä konfigurointitehtäviä.
Middleware.
Pelimoottoreita ja niihin liittyvää teknologiaa kutsutaan usein middleware-termillä. Middleware-ohjelmistoa on muutakin käytössä kuten fysiikkamoottoriin (Havok), renderöintioptimointiin (ks. Umbra SDK) ja audiokäsittelyyn (ks. FMOD, Wwise). Muita usein käytettyjä erikoistuneita middleware-ohjelmia ovat kasvillisuuden ohjelmointiin ja animointiin tarkoitettu SpeedTree.
CRI on useita ominaisuuksia sisältävä laajalti käytetty "middleware".
Lisensointi.
Pelimoottorien lisensointi on yleistä. Lisensointi antaa uusille pelinkehittäjille mahdollisuuden luoda uusia pelejä nopeammin, kun ohjelmarunkoa ei tarvitse rakentaa alusta asti.
Useat yritykset ovat keskittyneet vain ja ainoastaan kehittämään lisensoitavia pelimoottoreita.
Komponentit.
Pelimoottori voi jakaantua käyttökohteen ja -tarpeen mukaan useisiin komponetteihin tai moduuleihin.
Tyypillisiä osa-alueita modernin pelimoottorin toteutuksessa ovat:
Pelimoottoreita.
Pelimoottoreita on kehitetty useita ja kehitetään edelleen. Luettelot pelimoottoreista ovat jatkuvasti muuttuvaa tietoa.
Henri Poincaré

Jules Henri Poincaré (29. huhtikuuta 1854 Nancy – 17. heinäkuuta 1912 Pariisi) oli ranskalainen matemaatikko, teoreettinen fyysikko ja tieteenfilosofi.
Elämä.
Poincaré syntyi Nancyssä vuonna 1854. Hänen vanhempansa olivat Léon Poincaré ja Eugénie Launois. Esikoispojan syntymän aikaan isä oli 26-vuotias ja äiti 24-vuotias. Isä oli Nancyssa yliopiston lääketieteen professori, ja hänen veljensä Antoine Poincarén vanhin poika, siis Henri Poincarén serkku, oli kolmannen tasavallan presidentti ja viidesti Ranskan pääministerinä toiminut Raymond Poincaré. Lucien Poincaré oli myös Poincarén serkku Antoinen kautta.
Poincaré opiskeli École Polytechniquessa aikoen aluksi kaivosinsinööriksi, mutta päätyi ammattimatemaatikoksi. Väitöskirja ilmestyi 1878. Se käsitteli differentiaaliyhtälöiden yleistä teoriaa. Poincarésta tuli Caenin yliopiston matematiikan professori vuonna 1879 ja Pariisin yliopiston matemaattisen fysiikan professori 1886. Ranskan tiedeakatemian esimieheksi Poincaré nimitettiin 1906.
Poincaré on haudattu Pariisiin Montparnassen hautausmaalle.
Asteroidi 2021 Poincaré on nimetty hänen kunniakseen.
Tutkimukset.
Poincarén tutkimustyö oli laaja-alaista. Hän oli myös topologian uranuurtaja ja lukuteorian edistäjä. Taivaanmekaniikkaan liittyen hän tutki niin sanottua "kolmen kappaleen ongelmaa", jopa yleisessä muodossa n:n kappaleen ongelmana, mutta tämän kysymyksen yleinen ratkaisu lienee todistettu mahdottomaksi. Selvennys: kahden kappaleen tapauksessa kummankaan liike-energia ei koskaan tule niin suureksi, että se saavuttaisi pakonopeuden (systeemistä, massakeskipisteestä), kolmen kappaleen tapauksessa näin tapahtuu harvoin ja useamman kappaleen tapauksessa joskus nopeastikin, sillä liikeyhtälöiden ratkaisuun tulee välttämättä kahdessa jälkimmäisessä tapauksessa ääretön.
Poincaré myös kehitti "Poincarén otaksuman", jonka todistaminen oli matemaatikoille erityisen vaikeaa koko vuosisadan. Vasta vuonna 2002 Grigori Perelman todisti sen oikeaksi.
Aiheesta muualla.
Dominoteoria

Dominoteoria on kylmän sodan aikainen yhdysvaltalainen poliittinen teoria, jonka mukaan jos kommunistit saisivat vallan jossain maassa, sen naapurimaidenkin hallitukset kaatuisivat kuten dominopalikat. Teoria koski lähinnä Indokiinaa. Sen hahmotteli Yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhower puheessaan vuonna 1954.
Presidentti Dwight D. Eisenhowerin puhe 7. huhtikuuta 1954 käsitteli Yhdysvaltain liittolaismaita Kaakkois-Aasiassa. Hän esitti näiden maiden edustavan dominonappuloita. Eisenhower sanoi: ”Se on kuin dominopeliä, jossa yhden dominonappulan kaataminen kaataa koko rivin”. Jos kommunistit ottaisivat vallan Indokiinassa, he saisivat hallintaansa myös Burman, Thaimaan ja Indonesian. Tästä strategisesta asemasta he voisivat voittaa myös Japanissa, Formosalla, Filippiineillä, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa.
Neuvostojoukot olivat valloittaneet Mantšurian toisen maailmansodan lopussa ja tarjonneet sotilasapua Mao Zedongin kommunisteille Kiinan sisällissodan lopussa 1946–1949. 25. kesäkuuta 1950 Neuvostoliiton liittolainen Kim Il-Sung aloitti hyökkäyksen Etelä-Koreaa vastaan. YK:n joukot liittyivät etelän puolelle, mutta kriisistä tuli yhteenotto Kiinan ja Neuvostoliiton kanssa.
Päädyttiin siihen, että Kaakkois-Aasian maat saataisiin Yhdysvaltain puolelle. Keskeisiä kysymyksiä olivat, mihin asti tämän dominorivin pitäisi ulottua ja mitä valtioita tähän puolustusliittoon otettaisiin. Päädyttiin Thaimaan, Burman, Malesian, Indonesian, Intian, Filippiinien, Taiwanin, Japanin, Australian ja Uuden-Seelannin mukaan ottamiseen. Nämä muodostaisivat puolustuslinjan kommunistisia maita kuten Neuvostoliittoa, Kiinaa ja Pohjois-Koreaa vastaan. Tällä puheella hän korosti näiden maiden liittymisen tärkeyttä ja pysymistä Yhdysvaltain liittolaisina.
Jos yhdenkään epäiltiin liittyvän kommunistiseen liittoutumaan, tämä horjuttaisi alueen turvallisuuspoliittista tasapainoa. Tämä puhe vaikutti SEATO:n, Kaakkois-Aasian sopimusjärjestön perustamiseen vuonna 1954.
Myös Eisenhowerin seuraajat pitivät teoriaa arvossa, erityisesti John F. Kennedy ja Lyndon B. Johnson. Vietnamin sodan päädyttyä lopulta epäonnistumiseen ja Neuvostoliiton saavutettua Yhdysvaltoja vastaavan ydinasearsenaalin seuraavat presidentit harjoittivat lievennettyä rajoittamispolitiikkaa, joka tunnettiin nimellä "détente". Presidentti Ronald Reaganin hallinnon aikana rajoittamispolitiikka hylättiin ja tavoitteeksi tuli Neuvostoliiton tuhoamispyrkimys asevarustelun keinoin.
Napuen taistelu

Napuen taistelu oli suuren Pohjan sodan viimeinen Suomessa käyty kenttätaistelu. Se käytiin Isossakyrössä 19. helmikuuta 1714. Ruhtinas Mihail Golitsynin johtamat venäläiset saivat siinä merkittävän voiton kenraali Carl Gustaf Armfeltin johtamista Ruotsin karoliinijoukoista ja heitä avustaneista pohjalaisten talonpoikien nostoväkijoukoista. Taistelusta on katsottu alkaneen isonvihan aika.
Tausta.
Tsaari Pietari Suuri suunnitteli alkuvuodesta 1714 hyökkäävänsä eteläisestä Suomesta Tukholmaan Ahvenanmaan kautta. Hän halusi ennen hyökkäyksen aloittamista eliminoida Pohjanmaalle vetäytyneiden Armfeltin komentamien ruotsalaisjoukkojen aiheuttaman sivustauhan ja määräsi sen vuoksi ruhtinas Golitsynin hyökkäämään Pohjanmaalle ja hävittämään alueen poltetun maan taktiikkaa käyttäen, jotta ruotsalaiset eivät voisi käyttää sitä tukialuenaan. Helmikuussa 1714 Golitsyn lähti 11 000 miehen kanssa Hämeenkyrön tienoilta etenemään pitkin Kyrönkankaan talvitietä. Kun venäläisjoukot saapuivat Pohjanmaalle, Armfelt perääntyi joukkoineen Isonkyrön alueelle samalla, kun venäläiset saapuivat Ylistaroon.
Osapuolet.
Ruotsalaisiin joukkoihin kuului 3 000 miehen vahvuinen jalkaväki, joka oli jaettu kolmeen taisteluryhmään, 1 500 miehen vahvuinen ratsuväki sekä 1 086 nostoväkeen kuulunutta keihäin ja kiväärein aseistautunutta pohjalaista talonpoikaa. Ruotsalaisten tykistö koostui yhdestä haupitsista ja seitsemästä rykmentinkanuunasta. Venäläisten jalkaväkeen kuului 279 upseeria, 279 aliupseeria ja 5 588 miestä sekä ratsuväkeen 205 upseeria, 205 aliupseeria ja 4 307 miestä. Tykkejä venäläisillä oli 10.
Taistelu.
Armfelt ryhmitti 16. helmikuuta jalkaväen kolmeen taisteluryhmään ja sijoitti ratsuväen puoliksi kummallekin sivustalle. Talonpoikaisnostomiehet suojasivat selustaa ja kuormastoja. Taistelun alkaessa kolme päivää myöhemmin venäläiset iskivät ruotsalaisten vasempaan siipeen ratsuväen tukemana. Armfelt käänsi nyt joukkojensa rintamasuunnan ja komensi aloittamaan hyökkäyksen. Ratsuväen suojaama ruotsalaisten oikea sivusta pakotti venäläiset perääntymään, mutta ruotsalaisten vasen sivusta joutui alakynteen, ja venäläiset pääsivät saarrostamaan ruotsalaisjoukot. Venäläisten veres reservi iski ruotsalaisten selustaan, jalkaväki hakattiin maahan ja ratsuväki pakeni paikalta. Ruotsalaisista kaatui taistelussa 2 645 miestä, ja venäläisten tappiot olivat heidän oman ilmoituksensa mukaan 421 kaatunutta ja 1 057 haavoittunutta.
Seuraukset.
Taistelun jälkeen venäläisjoukot ryöstivät ja polttivat lähiseudun kyliä, raiskasivat naisia ja pakottivat asukkaita kidutuksen avulla paljastamaan kätketyt arvoesineet. Venäläiset vetäytyivät maaliskuussa takaisin etelään, mutta palasivat uudelleen syksyllä 1714 jatkaen tuhoamista ja ryöstelyä tähän asti säästyneillä Pohjanmaan alueilla.
Isonkyrön Napuessa sijaitsee taistelun muistomerkki (Matti Visanti, 1920). Taistelu käytiin kuitenkin viereisen Laurolan kylän alueella. Vanhoissa asiakirjoissa Napuen taistelu tunnettiin Kyrön tappeluksen (Slaget vid Storkyro) nimellä.
Hermann Zapf

Hermann Zapf (8. marraskuuta 1918 Nürnberg – 4. kesäkuuta 2015 Darmstadt) oli tuottelias saksalainen kirjainmuotoilija. Hän oli naimisissa kalligrafi ja kirjainmuotoilija Gudrun Zapf-von Hessen kanssa.
Zapfin suunnittelemista kirjaintyypeistä tunnetuimmat ovat Optima ja Palatino.
Wakizashi

Wakizashi (, ’toverimiekka’) on japanilainen lyhyt pisto- ja lyömämiekka. Se on yksiteräinen ja lievästi kaareva. Pituudeltaan wakizashi on 30–60 cm, keskimäärin 50 cm. Tällaista lyhyttä japanilaista miekkaa on myös kutsuttu nimillä kodachi () tai shōtō (). Wakizashin terä voidaan lyhyytensä ansiosta takoa katanan terää ohuemmaksi ja siksi se kahlaa pehmeässä kohteessa huomattavasti katanan terää paremmin.
Samurailuokkaan kuuluneet miehet kantoivat aina wakizashia vyöllään, jopa sisätiloissa, joihin katanaa (pidempi samuraimiekka) ei ollut lupa tuoda. Wakizashi kannettuna yhdessä "daitōn" eli japanilaisen pitkänmiekan (joko katana tai tachi) kanssa muodosti daishōn. Näiden kahden miekan kantaminen yhdessä oli Edo-kaudella laissa sallittu ainoastaan samuraille ja joillekin sumopainijoille.
Toisin kuin katanaa, joka suuren osan Japanin historiasta on ollut tunnusmerkillisesti samuraiden ase, alle kahden shakun mittaista wakizashia saivat kantaa myös naiset ja samurailuokan alapuolella olevat miehet. Usein wakizashi ja tantō (japanilainen tikari, joka muodoltaan muistuttaa katanaa ja wakizashia) olivat kiertelevien kauppiaiden ainoa puolustuskeino ryösteleviä kapinallisia ja rosvojoukkoja vastaan. Wakizashi oli tantōn lisäksi ainoa ase, jota käytettiin seppukussa.
Georg Solti

Georg Solti (alun perin György Stern, 21. lokakuuta 1912 – 5. syyskuuta 1997) oli unkarinjuutalainen kapellimestari.
Solti syntyi Budapestissa, jossa soitti pianoa ja opiskeli Franz Liszt -akatemiassa. Vuonna 1935 hän oli jo saavuttanut tunnustusta kapellimestarina, ja 1938 johti debyyttinään Mozartin "Figaron häät" Budapestin kaupunginoopperassa. Seuraavana vuonna Solti pakeni juutalaistaustansa vuoksi Sveitsiin, jossa jatkoi uraansa.
Sodan jälkeen Solti toimi musiikillisena johtajana Baijerin kansallisoopperassa Münchenissä sekä Frankfurtin kaupunginoopperassa. Vuonna 1951 hän teki ensiesiintymisensä Salzburgin musiikkifestivaaleilla johtamalla Mozartin "Idomeneon". Vuonna 1961 Solti nimitettiin kapellimestariksi Royal Opera Houseen Lontooseen, jossa hän toimi vuoteen 1971 saakka. Vuonna 1971 hänet lyötiin ritariksi, ja seuraavana vuonna hänestä tuli Ison-Britannian kansalainen.
Solti oli Chicagon sinfoniaorkesterin musiikillinen johtaja 1969–1992, L'Orchestre de Paris'n musiikillinen johtaja 1972–1975 ja Lontoon filharmonisen orkesterin pääkapellimestari 1979–1983. Hän toimi aktiivisesti johtamistyössä kuolemaansa asti. Solti sai uransa aikana useita palkintoja, muun muassa ennätykselliset 31 Grammy-palkintoa levytystaiteilijana vuosina 1963–1998. Hänen ennätyksensä rikkoi 32. Grammy-palkinnollaan Beyoncé vuonna 2023.
Solti tunnetaan erityisesti Richard Wagnerin tulkitsijana. Hän johti "Nibelungin sormuksen" ensimmäisen täydellisen studioäänityksen Wienin filharmonikkojen kanssa 1960-luvulla. Lisäksi hänen esityksensä ja levytyksensä Verdin, Mahlerin ja Bartókin teoksista nauttivat suurta arvostusta. Yksittäisistä tunnetuista levytyksistä voidaan lisäksi mainita Mahlerin kahdeksas ja Schubertin yhdeksäs sinfonia.
Autodromo Enzo e Dino Ferrari

Autodromo Internazionale Enzo e Dino Ferrari, vuoteen 1988 asti Autodromo Dino Ferrari, on moottorirata Imolassa Italiassa.
Moottorirata on nimetty Ferrarin perustaja Enzo Ferrarin ja hänen poikansa Alfredo ”Dino” Ferrarin (1932–1956) mukaan. Enzo Ferrarin nimi lisättiin radan nimeen hänen kuolemansa jälkeen 1988.
Historia.
Rata on rakennettu 1950-luvulla osittaisena maantieratana. Ennen Enzo Ferrarin kuolemaa vuonna 1988 sen nimi oli Autodromo Dino Ferrari.
Ensimmäinen Formula 1 -osakilpailu järjestettiin radalla vuonna 1980, jolloin Italian Grand Prix ajettiin Imolassa Monzan sijaan. Imolan radalla ajettiin San Marinon Grand Prix vuosina 1981–2006, vaikka rata sijaitseekin Italiassa. Kaudella radalla ajettiin Emilia-Romagnan Grand Prix.
Imola muistetaan edelleen vuoden 1994 mustan viikonlopun takia. Tuolloin kuolivat ensin lauantain aika-ajoissa Roland Ratzenberger ja seuraavan päivän kilpailussa kolminkertainen maailmanmestari Ayrton Senna. Tapahtumien jälkeen rataa muutettiin huomattavasti. Sennan onnettomuuden ja monien muiden pahojen ulosajojen tapahtumapaikkana ollut huippunopea ja kaasu pohjassa ajettava Tamburello-mutka muutettiin šikaaniksi. Myös Villeneuve-mutkaan missä Ratzenbergerin kohtalokas ulosajo tapahtui lisättiin šikaani. Radan hidastamista yritettiin kompensoida tekemällä Acque Minerale -mutkayhdistelmä nopeammaksi šikaani poistamalla. Muita muutoksia olivat radan viimeisen ja huippunopean Variante Bassa -mutkayhdistelmän ensimmäisen osuuden suoristaminen ennen lähtösuoralle johtavaa šikaania sekä Piratellan tiukentaminen. Lisäksi radan turva-alueita kasvatettiin huomattavasti.
Kaudelle 2006 Variante Alta -šikaania tiukennettiin ja reunakanttareita madallettiin.
Vuodeksi 2008 rataprofiilia uudistettiin jälleen ja viimeinen šikaani, Variante Bassa, poistettiin kokonaan. Uudistettua Variante Bassaa käytetään kuitenkin moottoripyöräkilpailuissa.
Bodom

Bodom on Espoon kaupunginosa ja rekisterikylä Pohjois-Espoon suuralueessa. Se sijaitsee Bodominjärven koillisrannalla. Alueella oli vuoden 2023 lopussa 299 asukasta. Bodom on edelleen harvaanasuttua maanviljelysaluetta. Sieltä on löytynyt kivikautinen asuinpaikka. Alueen rakennuskanta on lähes täysin erillisiä pientaloja.
Tällä alueella toimii vuonna 1971 perustettu Röylän ja Bodomin Seudun omakotiyhdistys ry.
Nimi.
Bodomin nimi on lähtöisin kylän nimestä. Sana Bodom on lähtöisin ruotsin sanasta "boda", joka viittaa vajaan, aittaan tai puotiin. Nimen loppuosan monikon datiivimuodon arvellaan viitanneen kylän sijaintiin lähellä Bodominjärven ranta-aittoja. Nimen vanhoja kirjoitusasuja ovat muun muassa Boda (1492) sekä Bodaby (1541). Suomeksi nimi äännetään "buudom".
1960-luvulla nimen suomennokseksi on ehdotettu Aittarantaa, Aittalaa, Majalaa ja Puotista. Puotinen oli käytössä rekisterikylännimenä vuosina 1965–2007 sekä 1980-luvulla muutamien vuosien ajan myös kaupunginosan nimenä.
Historia.
Vuonna 1540 Bodomin kylässä oli neljä taloa: Bodom, Smeds, Keppers ja Jork. Bodom ja Smeds ovat edelleen olemassa. Alueella on mahdollisesti ollut suomenkielisiä paikannimiä ennen noin 1400‑luvulla tapahtunutta ruotsalaisten uudisasukkaiden levittäytymistä Bodominjärven ympäristöön.
Bodomin eteläpuolella kulkeva Kehä III rakentui vaiheittain vuosina 1963–1968. Väylä linjattiin kulkemaan Jorvaksesta Pitkäjärven pohjoispuolen kautta Vantaalle.