Euroopan esihistoria

Euroopan esihistoria alkaa Euroopan asuttamisesta yli miljoona vuotta sitten ja jatkuu kirjoitustaidon leviämiseen saakka. Esihistoria jakautuu edelleen kivi- ja metallikausiin (kupari-, pronssi- ja rautakaudet).
Euroopan ensimmäiset asukkaat olivat nykyihmistä edeltäneitä ihmislajeja. Nykyihminen levittäytyi Eurooppaan viimeistään noin vuotta ennen ajanlaskun alkua. Maatalous yleistyi jääkauden päättymisen jälkeen noin 7000–3000 eaa. Viimeisinä ajanlaskua edeltäneinä vuosituhansina yleistyivät ensin pronssista ja myöhemmin raudasta valmistetut aseet ja työkalut. Väestö asettui pysyviin kyliin ja yhteiskunta kehittyi monimutkaisemmaksi. Työvoima erikoistui ja yhteiskunta eriytyi luokiksi, joista osa nautti muita suurempia etuoikeuksia.
Esihistorian edetessä kulttuurinen kehitys muuttui alueellisesti epätasaisemmaksi. Varhaisen kivikauden yhtenäinen kulttuuri jakautui paikallisiksi perinteiksi. Euroopan teknologisesti edistynein alue sijaitsi Balkanin niemimaalla, joka maantieteellisen läheisyytensä ansiosta sai Lähi-idän sivilisaatioilta voimakkaita vaikutteita. Kirjoitustaidon omaksui ensimmäisenä Kreikka noin 3200 eaa. Kreikkalaisen Herodotoksen "Historiateosta" pidetään eurooppalaisen historiankirjoituksen ensimmäisenä klassikkona.
Periodisointi.
Esihistoria on ihmisen menneisyyden ajanjakso, jolta ei ole säilynyt kirjallisia lähteitä. Esihistoriallisen ajan loppumiselle ei voida määrittää yksittäistä hetkeä. Esimerkiksi Suomen historiaa koskevia kirjallisia lähteitä esiintyy vasta 1100–1300-luvuilla. Esihistoriallisen ja historiallisen ajan välillä on usein protohistoriallinen siirtymävaihe, kun jokin alue tai kulttuuri on jo ulkopuolisten laatimien kirjallisten lähteiden piirissä mutta ei vielä itse tuota niitä. Euroopan esihistoriaan liittyen on jonkin verran käytettävissä tällaista aineistoa, mutta suurin osa sitä koskevasta tiedosta perustuu arkeologiaan.
Euroopan esihistoria voidaan jakaa kivi- ja metallikausiin. Kivikausi alkaa Euroopan asuttamisesta noin miljoona vuotta sitten. Se jakautuu paleoliittiseen, mesoliittiseen ja neoliittiseen kauteen. Paleoliittisella kaudella työkalut valmistettiin iskostamalla ja ihmiset hankkivat ravintonsa metsästyksellä, kalastuksella ja kasvien keräilyllä. Mesoliittinen kausi alkoi noin – vuotta ennen ajanlaskun alkua. Sille oli ominaista ihmisten sopeutuminen jääkauden jälkeiseen lämpimään ja kosteaan ilmastoon, asutuksen levittäytyminen kaikkialle Eurooppaan ja teknologinen kehitys, joka mahdollisti paikallisten eläin- ja kasvilajien tehokkaan hyödyntämisen. Neoliittisella kaudella kivityökalut valmistettiin iskostamisen sijaan hiomalla. Maanviljely ja karjankasvatus nousivat tärkeimmiksi elinkeinoiksi, ja syntyi pysyvää asutusta. Hidas siirtymä neoliittiseen elämäntapaan tapahtui Euroopassa noin 7000–3000 eaa.
Metallikaudet olivat nopean teknologisen ja yhteiskunnallisen muutoksen aikaa. Ne on nimetty työkalujen, aseiden ja korujen valmistuksessa käytettyjen metallien mukaan: kuparikausi (n. 3200–2300 eaa.), pronssikausi (n. 2300–700 eaa.) ja rautakausi (n. 700–1 eaa.). Käytännössä mikään metalli ei täysin syrjäyttänyt aiempia, eikä siirtymä raaka-aineesta toiseen ollut äkillinen. Metallikausien uuden teknologian oletettiin pitkään levittäytyneen Eurooppaan itäisen Välimeren alueelta ja Lähi-idästä, mahdollisesti muuttoliikkeiden mukana. Nykyteknologian mahdollistamat absoluuttiset ajoitukset ovat kuitenkin osoittaneet, että Euroopan kulttuurit kehittyivät melko itsenäisesti ja kykenivät omaperäisiin innovaatioihin. Rautakauden kulttuurit, kansat ja kaupungit tunnetaan jossain määrin myös kirjoitetusta historiasta.
Asuttaminen.
Euroopan esihistoria tunnetaan arkeologisten löytöjen perusteella. Muinaisjäänteet ovat säilyneet hyvin vaihtelevasti, ja niitä on tuhoutunut sekä luonnonilmiöiden että ihmisen toiminnan seurauksena. Radiohiiliajoitus tuottaa suhteellisen tarkkoja ajoituksia noin vuoden taakse menneisyyteen, mutta sitä vanhemmat ajoitukset ovat epätarkkoja. Puiden vuosirenkaat mahdollistavat täsmälliset radiohiiliajoitukset 5. vuosituhannelle eaa. saakka.
Euroopan varhaisinta asutushistoriaa leimaa lämpimien ja kylmien kausien vaihtelu, joka toistuu kymmenien- tai satojentuhansien vuosien syklissä. Viimeisten lämpö- ja jääkausien vuorottelu on tapahtunut kahdeksan kertaa. Kylminä kausina Arktiksen ja Alppien jäätiköt laajenivat ja merenpinta laski. Kylmimpinä kausina Euraasian pohjoisosat jäivät mannerjäätikön alle, mikä rajoitti ihmisasutuksen levinneisyyttä.
Miljoona vuotta ennen nykyhetkeä ihmislajit olivat levittäytyneet laajoille alueille Afrikassa ja Aasiassa. Myös Euroopassa saattoi jo olla asutusta. Etelä-Italian Isernia La Pinetasta löydetyt kivityökalut ja eläinten luut on ajoitettu noin vuoteen ennen nykyhetkeä. Vuoteen ennen nykyhetkeä mennessä suurin osa Euroopasta oli asutettu poislukien Skandinavia, Alpit ja pohjoinen Euraasia. Ensiasuttajien fossiileja on löydetty hyvin vähän, ja asutuksen levinneisyys tunnetaan lähinnä kivityökaluista ja saaliseläinten luulöydöistä.
Neandertalinihminen oli Euroopan hallitseva ihmislaji viimeisimmällä jääkaudela noin vuoden eaa. jälkeen. Neandertalinihmisten jäänteitä on löydetty kaikkialta Euroopasta ja Länsi-Aasiasta. Heitä eli myös osin jäätiköityneessä Keski-Euroopassa. Neandertalinihmisten kulttuuri ja biologia oli sopeutunut pohjoisen Euraasian kylmään ilmastoon, mutta heitä eli myös Etelä-Euroopan ja Aasian lauhkealla vyöhykkeellä.
Anatomisesti moderni ihminen asutti Euroopan viimeistään vuotta ennen ajanlaskun alkua. Israelista vuonna 2008 löydetty kallonpalanen osoittaa nykyihmisen pariutuneen Levantin neandertalinihmisten kanssa jo huomattavasti aiemmin ja saapuneen Eurooppaan ehkä jo noin eaa.
Kivikausi.
Paleoliittinen kausi.
Ensimmäiset ihmisen valmistamat työkalut olivat pikkukiviä, joihin iskostettiin terä. Myöhemmin alettiin valmistaa kehittyneempiä työkaluja, kuten käsikirveitä ja puuntyöstöön soveltuvia välineitä. Puiset työkalut ja aseet säilyvät huonosti, mutta niitäkin ilmeisesti käytettiin. Ravinto hankittiin metsästyksellä ja keräilyllä, varsinkin suurriistan metsästyksellä. Väestöntiheys oli matala, ja ihmisryhmät vaelsivat suurilla alueilla. Ravinnon saanti vaihteli vuodenaikojen mukaan, joten hyvinä aikoina kerätty ruoka oli säilöttävä jollain tavoin. Kaadettujen eläinten ruhot jäädytettiin ehkä lumessa.
Euroopan varhaisinta käsikirvesteknologiaa kutsutaan Abbevillen kulttuuriksi, joka alkoi hieman alle vuotta sitten. Sitä seurasi neandertalinihmisten Moustier-kulttuuri noin vuotta sitten. Varhais- ja keskipaleoliittisen kauden aineellinen kulttuuri pysyi suhteellisen muuttumattomana satojentuhansien vuosien ajan. Nykyihmisen saapumisen aikoihin käynnistyi nopea kulttuurinen ja teknologinen kehitys. Muutosta ei voi selittää pelkästään nykyihmisen ylivertaisella älykkyydellä, sillä myös neandertalinihmiset kykenivät omaksumaan uutta teknologiaa ja hautauksen kaltaisia käytösmalleja. Neandertalilaisten katoamisen syitä ei kunnolla tunneta. Nykyihmiset ehkä syrjäyttivät heidät tai he sulautuivat uuteen väestöön.
Myöhäispaleoliittisella kaudella alettiin raskaiden kivityökalujen sijaan valmistaa monipuolisia erikoistuneita välineitä, joissa usein oli pitkä ja ohut terä. Kiven lisäksi työkaluja valmistettiin nyt luusta ja sarvista. Vuoden eaa. jälkeen piikiveä alettiin työstää kuumentamalla, jolloin sen iskostaminen helpottui. Uusia työkaluja olivat esimerkiksi harppuuna, turkisvaatteiden ompelussa käytetty neula sekä keihään varren vuolemiseen käytetty pieni terä. Monimutkaiset työkalut valmistettiin ennakkoon ja niitä säilytettiin pitkiä aikoja myöhempää käyttöä varten. Jousi ja nuoli tunnettiin ehkä jo tässä vaiheessa.
Nykyihmisiä asui laajoilla alueilla Euroopassa jo kymmeniätuhansia vuosia sitten. Mannerjään huippukautena – eaa. suurin osa Pohjois-Euroopasta autioitui ja väestöä siirtyi etelään, missä asutustiheys kasvoi. Ihmiset alkoivat rakentaa pysyviä tulisijoja ja majoja, joissa oli eläinten nahkoilla peitetty puinen tai luinen runkorakenne. Muutos saattaa olla osin näennäinen, sillä nuoret asutukset ovat säilyneet vanhoja paremmin.
Väestön kasvaessa yksittäisten ryhmien käytössä ollut maa-alue pieneni. Kun ilmastokin samalla kylmeni, alettiin suurriistan lisäksi metsästää pieniä maaeläimiä, kalastaa ja keräillä simpukoita. Ruokaa saatiin tosin kerrallaan vain pieniä määriä mutta aiempaa luotettavammin. Osa väestöstä asettui pitkiksi ajoiksi paikoilleen samalla kun pienemmät ryhmät matkustivat kaukaisemmille seuduille keräämään ruokaa ja raaka-aineita. Yhteisöjen sosiaalinen rakenne muuttui. Vainajat alettiin haudata, ja hautajaismenot kehittyivät yhä monimutkaisemmiksi. Joskus ruumiin mukana haudattiin työkaluja ja koruja, millä viittaa pyrkimykseen kunnioittaa vainajan asemaa tai identiteettiä vielä kuolemassakin.
Euroopan varhaisin taide on myöhäispaleoliittiselta kaudelta. Luusta veistettiin pieniä patsaita, jotka esittivät eläimiä ja ihmisiä. Tunnetuimmat pienoisveistokset esittävät isorintaisia ja -pakaraisia naisia, niin sanottuna venushahmoja. Luolien seinille maalattiin tai kaiverrettiin ihmisten ja eläinten hahmoja sekä abstrakteja muotoja ja symboleja, joiden uskotaan liittyneen uskonnonharjoitukseen. Taide oli samantyylistä kaikkialla Euroopassa. Myös työkalut ja koriste-esineet kulkeutuivat pitkiä matkoja, mikä todistaa kivikautisen Euroopan asukkaiden välisistä vaihdannan verkostoista ja jääkauden ankarissa olosuhteissa selviytymiseksi solmituista liittolaissuhteista.
Mesoliittinen kausi.
Lämpötilat nousivat pleistoseenin päättyessä noin eaa. Pohjois-Eurooppaa peittänyt mannerjää alkoi vetäytyä noin eaa. ja suuria maa-alueita vapautui ihmisasutukselle. Jäätikön sulaminen nosti merenpintaa, jolloin Välimeren rannikkoalueet ja Pohjanmeren allas jäivät veden alle. Toisaalta myös maan pinta nousi, kun jää ei enää painanut sitä. Iso-Britannia jäi saareksi 7. vuosituhannella eaa. Euroopan rannikko asettui suunnilleen nykyiseen muotoonsa 4. vuosituhannella eaa.
Lämpimämpi ja kosteampi ilmasto johti eläin- ja kasvilajiston muutoksiin. Eurooppa peittyi ensin havu- ja myöhemmin lehtimetsiin. Jääkauden megafauna kuoli ilmastonmuutoksen ja liiallisen metsästyksen seurauksena. Joukkosukupuutosta selvinneet jääkauden eläimet vetäytyivät pohjoiseen, ja Etelä-Euroopan metsissä asui lähinnä pienehköjä eläimiä. Niissä kasvoi myös hedelmiä, marjoja ja pähinöitä. Osa ihmisryhmistä muutti jääkauden eläinten perässä pohjoiseen. Toiset sopeutuivat muutokseen ja alkoivat hyödyntää uusia ravinnon lähteitä.
Työkalut monipuolistuivat, ja niitä alettiin entistä enemmän valmistaa kasvi- ja eläinmateriaaleista. Kalastuksessa käytettiin koukkuja, verkkoja ja ansoja. Tuohesta punottiin koreja ja kasvikuiduista kankaita. Kanootti ja mela keksittiin ilmeisesti mesoliittisella kaudella. Eläinlaumojen liikkeisiin vaikutettiin metsän kaatamisella, jolloin aukioiden nuori kasvusto houkutteli paikalle riistaa. Metsää raivattiin myös polttamalla. Luonnonkasvien tuottavuutta pyrittiin ehkä parantamaan huolehtimalla niistä. Eläinlaumoista kaadettiin aikuiset urokset, mutta nuoret tai naaraspuoliset yksilöt säästettiin, jotta lauma kykenisi lisääntymään.
Koira kesytettiin Euroopassa mesoliittisella kaudella. Siitä saatiin lihaa ja turkiksia, ja mahdollisesti siitä oli myös apua metsästyksessä.
Asutus levittäytyi kaikkialle Eurooppaan. Paikoitellen syntyi vakituisia leirejä, joissa tietyn ihmisryhmän kaikki jäsenet elivät osan aikaa vuodesta. Baltian rannikolla, Tanskassa ja Ranskan länsirannikolla syntyi kalastukseen ja simpukoiden keräilyyn perustunutta pysyvää asutusta. Suurimmassa osassa Eurooppaa elämäntapa oli kuitenkin liikkuva, sillä yhdessä paikassa ei ollut riittävästi ravintoa koko vuodelle.
Neoliittinen kausi.
Lähi-idässä alkanut maanviljely levisi Kreikkaan noin 7000 eaa. Välimeren rannikolla viljely yleistyi ennen vuotta 6000 eaa., Keski-Euroopassa noin 5400 eaa., Mustanmeren pohjoispuolisella arolla vuoteen 4500 eaa. mennessä, Itämeren rannikolla noin 4200 eaa. ja Britteinsaarilla viimeistään noin 4000 eaa. Skandinavian pohjoisosiin maatalous levisi vasta noin 3000 eaa. Uralvuorten eteläosissa siirryttiin paimentolaisuuteen 2. vuosituhannelle eaa. mennessä.
Maatalouden leviämisen periaatteita ei tunneta. Yhden selitysmallin mukaan mukaan viljelijäyhteisöjen väkiluku pyrki kasvamaan, jolloin osa asukkaista levittäytyi uusille alueille. Toisen selityksen mukaan mesoliittiset alkuperäiskansat omaksuivat viljelytalouden ilman merkittävää muuttoliikettä. Euroopan tärkeimmät varhaiset viljelykasvit – emmer- ja yksijyvävehnä, ohra, herne ja pellava – olivat kaikki Lähi-idässä domestikoituja, ja Kaakkois-Euroopan varhaisviljelijöiden aineellinen kulttuuri muistuttaa Lähi-itää. Länsi-Euroopassa karjankasvatus todennäköisesti alkoi ennen maanviljelyä. Nauta kesytettiin Kaakkois-Euroopassa mahdollisesti jo aiemmin kuin Lähi-idässä. Myös Etelä-Euroopan vuohet ja lampaat saattoivat olla kotoperäisesti kesytettyjä eläimiä. Hevonen kesytettiin Euraasian läntisellä arolla. Uudisasutuksen rooli maatalouden leviämisessä oli merkittävä varsinkin Italiassa, Balkanilla, Keski-Euroopassa ja Ukrainassa. Länsi- ja Pohjois-Euroopassa kehitys oli omaperäisempää, ja monet neoliittiset asutuskeskukset olivat olleet käytössä jo mesoliittisellä kaudella.
Maatalouden mukana levisi keramiikka. Syntyi pysyvää asutusta, joka yleensä rakennettiin polttamattomasta savitiilestä. Kylät rakennettiin yhä uudestaan samalle paikalle, jolloin niiden alle vähitellen syntyi rauniokumpu. Kylistä on löydetty savisia figuriineja, jotka yleensä esittävät naishahmoja. Kylissä oli myös erityisiä pyhäkköjä ja temppeleitä. 5. ja 4. vuosituhansilla kylien ympärille alettiin rakentaa suojavarustuksia (mm. Kreikan Dimíni ja Sésklo). Vaatteet valmistettiin yleensä pellavasta. Rituaaleihin, teknologiaan ja maanviljelyyn liittyvien voimavarojen keskittyminen johti yhteiskunnan eriarvoistumiseen ja synnytti tarveen sotilaalliselle puolustukselle.
Keski- ja Länsi-Euroopassa esiintyi noin vuosien 5400–4700 eaa. välillä yhtenäinen kulttuuri, jota kutsutaan nauhakeraamiseksi sille ominaisten koristeltujen saviastioiden mukaan. Talot olivat 6–7 metriä leveitä ja jopa 45 metriä pitkiä. Taloja esiintyi sekä pieninä hajanaisina joukkoina että isompina kylinä. Kasvava väestö raivasi viljelykäyttöön uusia maa-alueita ja erikoistui vähitellen paikallisiksi kulttuureiksi.
Keramiikka ja kotieläimet tunnettiin Euraasian läntisellä arolla jo ennen vuotta 6000 eaa. Pääasiallisia elinkeinoja olivat kalastus ja metsästys. Vuoteen 4500 eaa. mennessä syntyi uudenlainen maanviljelyä harjoittanut kulttuuri, joka rakensi Cucutenin ja Tripoljen kaltaisia suunniteltuja suurkyliä.
Saksan ja Puolan pohjoisosissa ja Skandinavian eteläkärjessä maatalous omaksuttiin noin 4200 eaa. Syynä oli ilmeisesti merestä saadun ravinnon hupeneminen. Maataloudesta tuli pian pääasiallinen elinkeino, ja 4. vuosituhannen puolivälissä Itämeren rannikolla rakennettiin suuria megaliittihautoja. Euroopan pohjoisimmat viljelykelpoiset alueet olivat käytössä aikaisintaan noin 3000 eaa. Pohjoisimmilla alueilla maatalouden rooli oli pitkään kuitenkin vain täydentävä, ja suurin osa ravinnosta hankittiin kalastamalla ja merinisäkkäitä metsästämällä.
Ranskassa maatalous yleistyi verrattain myöhään. Britteinsaarilla metsää raivattiin noin 4700 eaa., mikä on ehkä osoitus maanviljelyn alkamisesta, mutta pysyvästä asutuksesta on todisteita vasta noin 4000 eaa.
Neoliittisen kauden lopulla maatalousteknologia kehittyi erityisesti Euroopan olosuhteisiin sopivaksi. Lehmistä voitiin lypsää myös pieniä määriä maitoa. Maidontuotannon merkitys kasvoi huomattavasti 4. vuosituhannen lopulla. Samoihin aikoihin yleistyi härkien käyttö kyntöauran ja hieman myöhemmin myös pyörin varustettujen kulkuneuvojen vetäjinä. Lampaista saatiin lantaa ja villaa, joka 3. vuosituhannella yleistyi kangaskuituna. Kehrääminen ja kutominen kehittyivät tärkeiksi elinkeinoiksi. Lannoituksen avulla voitiin viljellä myös sellaista maaperää, joka ei luonnostaan ollut riittävän hedelmällistä. Etelä-Kreikassa alettiin viljellä rypäleitä ja oliiveja, joilla myöhemmin oli suuri kulttuurinen merkitys.
Kivikauden loppu.
Varhaisesta metallurgiasta on merkkejä 5. vuosituhannen eaa. alussa. Balkanin niemimaalla oli tuolloin kuparikaivoksia, ja haudoista on löydetty kultaisia koruja. Eurooppalainen metallurgia kehittyi Lähi-idästä itsenäisesti. Kuparintyöstö levisi Espanjaan 3. vuosituhannella eaa. Viimeistään tuolloin asutettiin myös Välimeren suuret saaret.
Kreikan ja Koillis-Euroopan aineellisessa kulttuurissa koettiin vuoden 3200 eaa. tienoilla voimakas muutos. Rituaalisia pienoisveistoksia ei enää käytetty ja keramiikan koristukset muuttuivat yksinkertaisiksi. Vanhat asutuskeskukset hylättiin ja uusia perustettiin: syntyi paljon pieniä keskuksia ja muutamia isoja, mikä viittaa vallan keskittymiseen. Samantapaisia muutoksia koettiin Pyreneiden niemimaalla ja Etelä-Ranskassa mutta ei vielä Italiassa.
Keski- ja Pohjois-Euroopassa tapahtui omanlaisensa muutos vuodesta 2800 eaa. alkaen, kun kivikauden joukkohaudat vaihtuivat yksilöhautauksiin. Vuosituhannen jälkipuoliskolla kupariesineiden ja meripihkan kaukokauppa vilkastui ja hautoihin alettiin laskea kuparitikareita. Taustalla oli uudenlainen valtaa ja vaurautta koskenut ideologia, jossa keskeistä ei ollut ihmisen syntyperä vaan aineellisen omaisuuden kasaantuminen. Muutosta on selitetty sekä asteittaisena kotoperäisenä kehityksenä että ulkopuolisten valloittajien saapumisena Eurooppaan.
Esihistoriallisen ajan päättyessä Euroopassa puhutut kielet edustivat lähinnä indoeurooppalaista kielikuntaa, vaikka alueellisesti puhuttiin myös baskin ja etruskin kaltaisia isolaatteja. Indoeurooppalaisten saapumisen ajankohdasta on monia tulkintoja. Mahdollisesti he levittäytyivät Eurooppaan jo neoliittisen kauden alussa, kun Anatolia viljelijäväestö asutti uusia alueita. Toisen selityksen mukaan neoliittisen kauden lopulla koetut muutokset selittyvät indoeurooppalaisten valloituksilla. Kumpikaan selitys ei ole täysin tyydyttävä: Euroopan arkeologisissa kulttuureissa ei tunneta sellaista muutosta, joka voisi täydellisesti vastata indoeurooppalaisten äkillistä levittäytymistä koko maanosaan.
Metallikaudet.
Kuparikausi.
Kuparisia työkaluja ja koruja valmistettiin Euroopassa jo 5. vuosituhannella eaa. Käyttö oli kuitenkin satunnaista ja paikallista. Kuparista valmistetut työkalut olivat hyvin pieniä, eikä pehmeä metalli vetänyt vertoja piille ja koville kivilajeille. Kuparilla oli sen sijaan symbolista arvoa. Sillä voitiin osoittaa yhteiskunnallista asemaa ja arvovaltaa, ja kuparikorut olivat yleisiä hautalahjoja.
Varhaisen kuparikauden tärkeimmät esiintymät sijaitsivat Transilvaniassa, missä ne olivat lähellä maan pintaa. Kuparia kaivettiin muun muassa nykyisen Varnan kaupungin lähettyvillä Bulgariassa noin 4400 eaa. Kaivoksen lähellä on suuri kuparikautinen hautausmaa. Helposti hyödynnettävien esiintymien huvettua metalliesineet välillä harvinaistuivat Euroopassa.
Kuparikausi selvästi erottuvana aineellisena kulttuurina kehittyi Euroopassa vain muutamilla alueilla. Karpaattien altaassa ja Balkanin niemimaalla kupari yleistyi noin 3200 eaa. Hieman myöhemmin se levisi Aigeianmeren saarille ja sen jälkeen Pyreneiden niemimaalle. Pohjoisessa kuparin käytön alue ulottui Böömiin. Suurimmassa osassa Eurooppaa neoliittinen kulttuuri jatkui.
Kaakkois-Espanjassa kuparikauden kulttuuria kutsutaan Los Millaresin kulttuuriksi samannimisen arkeologisen kohteen mukaan. Los Millaresin asutuskeskukset sijaitsivat kukkuloiden laella ja olivat usein linnoitettuja. Niiden ympärillä oli kivisiä muureja ja puoliympyrän muotoisia linnakkeita, hieman etäämmällä lisäksi vielä torneja. Los Millaresin asutuskeskus muistutti kaupunkia, ja siellä oli katuja, kivitaloja ja keskusaukio. Kotitalouksien välillä vallitsi erikoistunut työnjako.
Länsi- ja osittain myös Keski-Euroopassa kivikautinen kellopikarikulttuuri säilyi pronssikauteen saakka. Sen mukana levisi kuitenkin monia kuparikulttuurille ominaisia piirteitä: kuparista valmistetut korut, yksilöhautaukset ja ehkä myös vallan ja vaurauden keskittymiseen liittyvä ideologia. Pohjois-Euroopassa ja osissa Keski-Eurooppaa vallitsi nuorakeraaminen kulttuuri. Myös se harjoitti yksilöllisiä hautauksia. Hautalahjojen ja -paikkojen perusteella sukupuoli ja ikä määrittivät jollain lailla yhteiskunnallista asemaa. Kivikauden yhteisöllinen elämäntapa korvautui henkilöityneillä päällikkökunnilla.
Pronssikausi.
Pronssikausi kehittyi kuparikulttuurista tai siihen siirryttiin suoraan paikallisista neoliittisista kulttuureista. Sen alkamisajankohta vaihtelee. Koillis-Euroopassa pronssia valmistettiin noin 2500 eaa. alkaen, hieman myöhemmin Aigeianmerellä ja sen jälkeen Pyreneiden niemimaalla. Pronssinvalmistus tunnettiin suurimmassa osassa Eurooppaa noin 2300 eaa., mutta pienillä paikallisilla alueilla kivikausi jatkui vielä satoja vuosia tai jopa lähes tuhat vuotta. Kreikassa pronssikausi alkoi jo noin 3200 eaa. Egeanmeren kulttuuri oli Euroopan ensimmäinen kulttuuri, joka omaksui keskitetyn hallinnon, kaupunkimaisen asutuksen, kirjoituksen ja kirjanpidon sekä vallanjaon erilaisiin virkatehtäviin.
Skandinavia oli ainoa laajempi alue, jossa pronssikauden alku tapahtui selvästi muuta Eurooppaa myöhemmin. Skandinavian myöhäisneoliittiselle kulttuurille ominainen piirre oli kauniiden piikivestä valmistettujen veitsien ja miekkojen valmistus. Kiviaseissa näkyy selvästi etelämpänä yleistyneen pronssiesineistön jäljittely. Pronssi omaksuttiin Skandinaviaan vasta noin 1800 eaa. Sen jälkeen metalliesineet yleistyivät nopeasti ja niiden työstämiseen kehittyi omintakeinen paikallinen perinne, vaikka alueella ei ollutkaan pronssinvalmistukseen tarvittavia metalliesiintymiä.
Pronssin valmistuksessa tarvitaan kuparia ja tinaa. Kuparia saatiin verrattain harvoilta alueilta. Tinaa tuotettiin vain Portugalissa, Sardiniassa, Toskanassa, Cornwallissa, Scillynsaarilla ja Böömin Malmivuorilla, mistä sattui löytymään myös kuparia. Itävallan, Saksan, Tšekin ja Slovakian alue olikin varhaisella pronssikaudella Euroopan taloudellinen keskus. Myöhemmin syntyi paikallisia kulttuureja, jotka usein joutuivat tuomaan tarvitsemansa raaka-aineet muualta. Tämä vahvisti Euroopanlaajuista vaihdantaa ja kauppaa.
Pronssin työstötaidot kehittyivät vähitellet. Esineiden valmistuksessa käytettiin sekä muotteja, peltilevyjä että vahavalua. Muottien käyttö mahdollisti esineiden sarjatuotannon ja onttojen esineiden valmistuksen. Lur oli varhainen pronssinen puhallinsoitin. Pronssikauden lopulla metallilevyistä opittiin valmistamaan patojen ja kilpien kaltaisia suuria käyttöesineitä. Esineiden koristelussa syntyi paikallisia perinteitä, kuten keskieurooppalainen Uurnakenttäkulttuuri, jonka taiteessa toistuvat linnunpäinen laiva ja auringonkehrä. Kuvan symboliikkaa ei tunneta, mutta se oli vuoden 1400 eaa. tienoilla hetkellisesti hyvin yleinen sekä Itä- että Keski-Euroopassa.
Järjestäytynyt sodankäynti ja soturi-instituutio syntyivät pronssikaudella. Pronssista valmistettu miekka oli Euroopan ensimmäinen nimenomaan sodankäyntiin tarkoitettu ase. Väkivaltaa oli toki esiintynyt aiemminkin, mutta varhaisia aseita voitiin käyttää myös metsästyksessä tai työkaluina. Pronssikautisia miekkoja käytettiin pistämiseen. Kauden lopulla alettiin valmistaa haarniskoja. Linnoitettujen kylien yleistyminen osoittaa yhteisöjen välisen väkivallan olleen yleistä. Linnoituksia perustettiin strategisesti tärkeisiin kohteisiin, kuten kahlaamoihin ja vuorisoliin. Sijainnista päätellen niiden tehtävä ei ollut puolustuksellinen vaan niillä pyrittiin hallitsemaan raaka-aineita ja liikennettä. Kokopäiväisiä ammattisotilaita ei pronssikaudella varmaankaan vielä ollut.
Suurin osa Euroopasta oli asutettu keskiseen pronssikauteen mennessä. Liikakansoitus alkoi aiheuttaa ongelmia varsinkin Koillis-Euroopassa, missä väestö oli huomattavasti kasvanut kuparikaudesta. Ryöstöviljely johti maaperän köyhtymiseen, mikä pakotti ihmiset sopeutumaan aiheuttamaansa muutokseen. Suurta ympäristökatastrofia ei syntynyt, mutta maatalouden aiheuttamat muutokset ympäröivässä luonnossa saattoivat osaltaan vaikuttaa myöhäispronssikauden ja rautakauden yhteiskunnalliseen kehitykseen.
Joissakin pronssikauden yhteiskunnissa syntyi erillisiä yhteiskuntaluokkia. Muodollisia poliittisia instituutioita ei vielä ollut. Eriytyminen voimistui kauden loppua kohti, mutta sen tarkempaa luonnetta on arkeologisten löytöjen perusteella vaikea päätellä. Tärkeimmät yksilön yhteiskunnallista asemaa määrittäneet piirteet olivat ikä ja sukupuoli. Työn ja vaurauden jakautuminen oli vielä suhteellisen tasaista, eikä hautalöydöistä ilmene, että osa ihmisistä olisi tehnyt selvästi muita vähemmän töitä tai nauttinut paremmasta ravinnosta. Lapsikuolleisuus oli korkea, samoin lapsien osuus koko väestöstä. Eliniänodote oli noin 30–40 vuotta.
Omalaatuinen kulttuurisen toiminnan piirre oli suurten esinemäärien hautaaminen maan alle tai upottaminen veteen. Esinekätköjen merkitystä ei tunneta, mutta niitä on arveltu esimerkiksi kauppiaiden varastoiksi tai piilotetuiksi aarteiksi. Osa esineistä sijoitettiin paikkoihin, joista niitä oli jälkeenpäin mahdoton enää saada takaisin. Ne liittyivät ehkä uskonnollisiin rituaaleihin tai niillä osoitettiin omaa vaurautta (vrt. potlatch).
Pronssikauden taide oli enimmäkseen abstraktia ja koostui geometrisista muodoista. Harvemmin kuvattiin ihmisiä ja eläimiä. Naturalismia suosittiin varsinkin kalliomaalauksissa.
Rautakausi.
Rauta tunnettiin Euroopassa jo pronssikauden puolivälissä ja lopulla. Sen käyttö opittiin todennäköisesti pronssinvalmistuksen tahattomana sivutuotteena. Aluksi rautaa käytettiinkin samaan tapaan kuin pronssia. Siitä valmistettiin koruja ja pieniä veitsiä, mutta sen käyttö oli harvinaista. Raudalla voitiin myös korjata vaurioituneita pronssiesineitä. Vähitellen rauta yleistyi ja syrjäytti pronssin työkalujen ja aseiden valmistusmateriaalina. Eri alueilla se tapahtui eri aikoina. Kun raudan käyttö alkoi yleistyä, se yleensä syrjäytti pronssin hyvin nopeasti.
Romaniassa rauta yleistyi noin 1700 eaa. ja Kreikassa hieman myöhemmin. Romania oli ainoa alue, jossa rautaa käytettiin raskaiden työkalujen valmistukseen jo pronssikaudella. Pronssikauden lopulla Euroopassa alettiin enenevästi käyttää rautaisia aseita ja työkaluja. Euroopan rautakauden katsotaan alkaneen noin 700 eaa. La Tènen kulttuuri käytti rautaa jo selvästi pronssista eriävin tavoin. Siitä valmistettiin uudenlaisia työkaluja, kuten vantaita, puusepän välineitä ja nauloja. Rautaa esiintyi kaikkialla Euroopassa, mikä edesauttoi sen yleistymistä.
Pronssikauden pistomiekat vaihtuivat rautakaudella raskaisiin lyömämiekkoihin. Esiintyi myös laajamittaista sodankäyntiä ja erilaisia sodankäyntiin erikoistuneita ammatteja. Myös työkalut kehittyivät, ja maatalouden tuottavuus parani. Pohjois- ja Etelä-Euroopan välinen kauppa väheni, kun vaihdanta keskittyi Välimeren ympäristöön. Itäisen Välimeren sivilisaatio levittäytyi Etelä- ja Länsi-Eurooppaan. Pohjois- ja Itä-Euroopassa syntyi pieniä paikallisia kulttuureja ja keskenään kilpailevia heimoja. Länsi-, Keski- ja Itä-Euroopan oppidumit kehittyivät myöhemmin kaupungeiksi, jollaisia etelämpänä oli jo syntymässä.
Yhteiskuntaluokkien eriytyminen oli rautakaudella voimakasta. Sekä yksilöiden että kotitalouksien arvostus ja vauraus vaihtelivat. Osa ihmisistä asui muita ylellisemmin, söi parempaa ruokaa, teki vähemmän töitä ja sai hienommat hautajaiset. Miesten asema oli naisia parempi. Eriytymistä on havaittavissa kaikkialla Euroopassa, mutta sen paikalliset ilmenemismuodot vaihtelivat. Isoissa asutuskeskuksissa oli erikoistuneita ammattikuntia, kuten nahkureita, lasintekijöitä ja seppiä. Talous perustui kauppaan eikä ylhäältä johdettuun vaihdantaan. Monissa asutuskeskuksissa lyötiin kolikoita.
Esineiden hautaaminen jatkui rautakaudella, mutta oli huomattavasti harvinaisempaa. Käytännön mainitsevat myös antiikin kirjallisuudessa. Tacitus kuvaa germaanien uhrimenoja ja Orosius kimbrien: sotasaaliiksi saadut aseet tuhottiin ja heitettiin pois voitonjuhlien yhteydessä. Pronssikauden esinekätköistä puuttuu ilmeinen yhteys sodankäyntiin, eikä esineitä tuhottu. Voitonjuhliin liittynyt käytäntö alkoi ajanlaskua edeltäneinä vuosisatoina ja jatkui satojen vuosien ajan. Sitä esiintyi Pohjois-Euroopan germaanien parissa ja nykyisen Ranskan alueella. Käytäntöön liittyi myös ihmisten ja eläinten uhraamista.
Varhaisen rautakauden Hallstatt-kulttuurin taide muistutti pronssikauden tyylejä. Myöhäisempi La Tènen kulttuuri korvasi nopeasti aiemmat taidetyylit. Sekin oli abstraktia, mutta kaartuvat linjat muodostavat eläimiä ja kasveja muistuttavia kuvioita. Käyttöesineiden lisäksi koristuksia alettiin tehdä kauniisiin kiviin ja koralliin. Taidetyyli jakautui useisiin suuntauksiin, joista tunnetuin on 4. vuosisadan eaa. Waldalgesheim-tyyli. La Tène -kulttuurin leviäminen yhdistetään joskus kelttien muuttoliikkeisiin, mutta yhtä lailla on mahdollista, että taidetyylit levisivät kaupan, vaihdannan ja jäljittelyn avulla.
Kirjalliset lähteet.
Läntisen Euraasian rautakautisista kulttuureista on säilynyt tietoa kreikkalaisissa, roomalaisissa ja assyrialaisissa lähteissä. Länsi-Euroopan kansoista tunnetaan parhaiten keltit, Pohjois-Euroopan kansoista germaanit, Itä-Euroopan kansoista slaavit ja Euraasian aron kansoista kimmerialaiset, skyytit ja sarmaatit. Kirjoittajat suhtautuivat pohjoisempiin kansoihin barbaareina, eivätkä ymmärtäneet heidän kulttuurejaan. Roomalaisissa lähteissä kansojen nimitykset eivät viittaa etnisiin tai kielellisiin ryhmiin vaan tietyn alueen asukkaisiin. Esihistorialliset kansat eivät muodostaneet vakaita valtioita vaan elivät jatkuvasti muuttuvissa heimojen välisissä liittokunnissa.
Muutamia metallikausien henkilöitä tunnetaan Homeroksen tapaisista kirjallisista lähteistä. Yksittäisistä henkilöistä tiedetään kuitenkin hyvin vähän. Myös veistos- ja kuvataiteessa esiintyy yksilöityjä ihmisiä, mutta heidät on kuvattu symbolisesti eikä realistisina muotokuvina.
Euroopan ensimmäiset historiankirjoittajat olivat kreikkalaisia logografeja, jotka kokosivat suullisen kansanperinteen alkuperäkertomuksia yhdistäen niihin paikallisten kulttuurien ja maantieteen kuvausta. Herodotosta (484–425 eaa.) on usein kutsuttu ”historian isäksi”. Hänkin sisällytti "Historiateokseensa" etnografista ainesta, mutta pyrki logografeista poiketen esittämään tunnetun maailman historian jatkuvana kertomuksena. Barbaarien ja kreikkalaisten kiistat johtuivat hänen mukaansa eurooppalaisten ja aasialaisten harrastamista neidonryöstöistä, jotka johtivat ensin Troijan sotaan ja myöhemmin persialaissotiin.
Euroopan rautakautiset kulttuurit kehittyivät melko itsenäisesti viimeisille ajanlaskua edeltäneille vuosisadoille saakka. Tilanne muuttui, kun Rooman valtakunta levittäytyi Välimereltä lauhkealle vyöhykkeelle. Rautakauden perinteiset yhteiskunnat ja kauppaverkostot hajosivat, ja antiikin kulttuuri määritteli suurta osaa Euroopasta.