tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lima Duarte

Ariclenes Venâncio Martins, taiteilijanimeltään Lima Duarte (s. 29. maaliskuuta 1930) on brasilialainen näyttelijä. Hänellä on ollut rooleja useissa suosituissa saippuasarjoissa, telenoveloissa, kuten "O Bem-Amadossa" ja "Roque Santeirossa". 
Duarte syntyi Sacramentossa, Minas Geraisin osavaltiossa. Hän on uransa aikana esiintynyt lisäksi useissa elokuvissa ja toiminut maassaan Topi-katin äänenä. 
Duarte on voittanut useita palkintoja paitsi Brasiliassa (muun muassa parhaan miespääosan Candango, 1977), myös parhaan miesnäyttelijän palkinnon Havannan elokuvajuhlilla Kuubassa vuonna 1983.
Valjaskirjoahven

Valjaskirjoahven ("Aequidens metae" ) on eteläamerikkalainen kirjoahven. Se sopii pidettäväksi myös akvaariossa. Valjaskirjoahvenen lähisukulainen kuviokirjoahven on toinen akvaarioissa tavallisimmin pidettävä laji "Aequidens"-suvusta.
Koko ja ulkonäkö.
Koiras voi kasvaa 20 senttimetrin pituiseksi; naaras jää pienemmäksi. Valjaskirjoahvenen vartalossa on siniharmaalla tai kellertävänharmaalla pohjalla lyhyitä oranssinruskeita pystysuuntaisia juovia. Kyljessä ja pyrstön tyvessä on musta läikkä.
Alkuperä.
Valjaskirjoahven on kotoisin Kolumbiasta, missä se on endeeminen laji muutamassa joessa.
Käyttäytyminen.
Valjaskirjoahven on kokoisekseen kirjoahveneksi rauhallinen, jopa arka. Nuorina ne viihtyvät parvessa, josta myöhemmin muodostuu reviirinsä valtaavia pariskuntia. Tämän takia akvaariokaloiksi ne voikin hankkia yhtä hyvin valmiina pariskuntana tai poikasparvena, josta myöhemmin annetaan ylimääräiset kalat pois pariskunnan tieltä. Täysikasvuisena valjaskirjoahven ei ole kirjoahventen aivan pienimmästä päästä, joten akvaario täysikasvuiselle pariskunnalle saisi olla vähintään 350 litraa, mieluummin yli 400 litraa. Pienemmässä ne näyttävät yleensä ylisuurilta altaaseen.
Hyvin rauhallisina ahvenina ne soveltuvat monenlaisten kalojen seuraan, kuitenkin aggressiivisia, liian vilkkaita, tai liian pieniä lajeja tulisi välttää, sekä luonnollisesti eri vesiarvoja kaipaavia. Pienet kalat, kuten kardinaalitetrat joutuvat helposti suuren aikuisen valjaskirjoahvenyksilön ruokalistalle. Parhaita lajeja samaan akvaarioon valjaskirjoahventen kanssa ovat erilaiset korkeaprofiiliset tetrat, monet imumonnit, lehtikalat ja monet muut rauhalliset kirjoahvenet, sekä monniset. Valjaskirjoahventen kanssa voi hyvin pitää myös pienempiä kirjoahvenia, ilman että ne joutuisivat valjaiden kiusaamiksi. 
Vesiolot ja ravinto.
Valjaskirjoahvenelle sopii pehmeä, hiukan hapan vesi (pH 6,5–7), jonka lämpötila on 25–29 °C. Kala on kaikkiruokainen: Se syö myös kuivattua ja pakastettua ruokaa. Valjaskirjoahven kuitenkin vain harvoin, tai aliruokittuna saattaa syödä akvaariokasveja.
Jimmy Bennett

James Michael ”Jimmy” Bennett (s. 9. helmikuuta 1996) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on esiintynyt muiden muassa elokuvissa "Isi hoitaa" (2003), "Panttivanki" (2005), "Firewall" (2006), "Amityville Horror" (2005), "Poseidon" (2006) ja "Ottolapsi" (2009). Hän ääninäytteli myös "Napapiirin pikajunassa" (2004).
Bennett on tullut tutuksi myös mainoksista ja televisiosarjoista. Hän syntyi ja kasvoi Kaliforniassa; hänellä on sisar Amanda. Hänet tunnetaan Ozzy Osbournen ihailijana.
Bennett voitti vuonna 2005 jaetun Young Artist Awardsin erikoispalkinnon. Hänellä on ollut myös kolme muuta ehdokkuutta, joista kaksi itsenäisesti parhaana elokuvanäyttelijänä kymmenvuotiaiden tai nuorempien poikien ryhmässä.
Emily Rios

Emily Rios (s. 27. huhtikuuta 1989) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi pääroolin (Magdalena) esittäjänä elokuvassa "Quinceañera" (2006). Hänellä oli myös pieni sivurooli sarjassa "Breaking Bad". 
Rios oli vuonna 2007 ehdolla Young Artist Awardin saajaksi. 
Tausta.
Rios syntyi ja kasvoi Kaliforniassa. Hänen meksikolaiset vanhempansa kasvattivat hänet Jehovan todistajien uskon mukaisesti.
Henkilökohtainen elämä.
Rios on avoimesti lesbo.
Sateenkaariahven

Sateenkaariahven ("Herotilapia multispinosa") on keskikokoinen kirjoahven, sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö.
Sateenkaariahven kasvaa 9–12 cm pitkäksi. Kala on yleisväriltään harmaansininen. Sen kyljessä kulkee tumma vaakajuova, joka katkeaa pystysuuntaisten ”sadejuovien” kohdalta. Koiras on värikkäämpi kuin naaras ja sen evien kärjissä on lippumaiset ulokkeet. Ulkoiset erot ovat hyvin pienet. Koirasta ja naarasta on erittäin vaikea erottaa toisistaan kututapahtuman ulkopuolella. Kalan väri vaihtelee sen mielialan mukaan, ja akvaariossa kasvaneet ovat joskus hailakammanvärisiä kuin villit lajitoverinsa.
Alkuperä.
Sateenkaariahven elää villinä Keski-Amerikan joissa: Costa Ricassa, Hondurasissa, sekä Nicaraguassa.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen.
Sateenkaariahvenet ovat melko rauhallisia kaloja, joita ei pitäisi pitää kovin aggressiivisten lajien seurassa. Ne voivat kutea myös seura-akvaariossa. Kaksi naarasta voi kutea yhdessä, mutta kudun hedelmöittämiseen tarvitaan koirasta. Ainoastaan kututapahtuman aikana voi varmistaa kalojen sukupuolen tarkkailemalla kalojen sukuelimiä.
Vesiolot ja ravinto.
Sateenkaariahvenille sopivan veden pH on 6,5–8,0; kovuus keskikova (°dH: 9,0–20,0); ja lämpötila 21–29 °C. Ravinnoksi kelpaa oikeastaan kaikki akvaarioon laitettava ruoka: lihapitoiset rakeet, hiutaleet, katkarapupelletit, pakasteet, jopa kesäkurpitsa kelpaa. Ahne, jopa röyhkeä ruokailija, kuten useimmat kirjoahvenet.
Yleisurheilun Suomen-mestaruuskilpailut 1907

SVUL:n ensimmäiset kuninkuus- ja mestaruuskilpailut vapaassa urheilussa järjestettiin vuonna 1907 Tampereella 3.–4. elokuuta. Kilpailupaikkana oli Tampereen vanha markkinatorin kenttä. Näissä Tampereen Pyrinnön järjestämissä kilpailuissa pelattiin myös jalkapalloturnaus, johon osallistui neljä joukkuetta. Virallista Suomen mestaruutta ei jalkapallossa kuitenkaan vielä ratkaistu.
Ragnar Stenberg ja Uuno Railo paransivat kilpailuissa pituushypyn Suomen-ennätystä. Stenberg hyppäsi ensin 640 ja Railo paransi myöhemmin ennätyksen lukemiin 649.
Jalkapallo-ottelut.
Voittajajoukkue
Y. Starck, N. Puhakka, A. Eerikäinen, K. Kehvola, J. Arnkil, A. Hamara, G. Andersson, A. Pietinen, J. Ollus, V. Boije, A. Carelius.
Yleisurheilun Suomen-mestaruuskilpailut 1909

Yleisurheilun Suomen-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1909 Helsingissä 3.–5. heinäkuuta. Kilpailupaikka oli Kaisaniemen puisto. Samassa yhteydessä kilpailtiin Urheilukuninkuudesta (kymmenottelu) ja neljännestä seurojen välisestä Hopeahaarikasta.
Hopeahaarikka.
Lajeina aitajuoksu, kolmiloikka ja kuulantyöntö. Tampereen Pyrinnön pistemäärä olisi ollut 1239,93, mutta sen kahden urheilijan suorituksia aitajuoksussa ei hyväksytty.
Maalaisseurat:
Aitolahden vaakuna

Aitolahden kunnanvaakunan vaakunaselitys oli ”punaisessa kentässä aaltokoroinen kultahirsi, jossa kolme mustaa, soikeaa, kyljiltään sisäänpäin kaartuvaa rengasta”. Aihe liittyy Aitolahden rantakallioista 1800-luvun lopulla löydettyihin hiilipusseihin ("Corycium enigmaticum"), jotka ovat vanhimpien maapallolta löydettyjen fossiilien joukossa. Vaakunan aaltokoro symboloi lahtea ja renkaat hiilipusseja. 
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 9. kesäkuuta 1965. Vaakuna oli virallisessa käytössä hyvin lyhyen aikaa, sillä kunta liitettiin Tampereeseen heti seuraavan vuoden alussa.
Jericho 941

Jericho 941 on israelilaisen IMI/IWI -asetehtaan vuonna 1990 tuotantoon ottama itselataava kaksitoiminen pistooli, joka perustuu CZ 75 -pistooliin.
Jerichoa valmistetaan 9 mm Parabellum/Luger, 9 mm IMI, .41 AE, .40 S&amp;W ja
.45 ACP -kaliiperisena.
Yhdysvalloissa asetta markkinoidaan nimellä "Baby Eagle", viitaten saman valmistajan Desert Eagle -pistooliin. Jericholla ei kuitenkaan ole mitään rakenteellista yhtäläisyyttä Desert Eagleen valmistajaa lukuun ottamatta, tosin jotkin aseiden ulkonäölliset muotoilut ovat samankaltaisia.
Socket AM3

Socket AM3 on AMD:n suorittimien suoritinkanta. Se on Socket AM2+ -kannan kanssa taaksepäin yhteensopiva mutta lisäksi tukee DDR3 SDRAM -muisteja. Kantaa käyttävä suoritin sisältää kuitenkin edelleen DDR2 SDRAM -muistiohjaimen, mutta ohjaimia ei voi käyttää yhtä aikaa.
Taaksepäin yhteensopivuus AM2+-kannan kanssa tarkoittaa käytännössä sitä, että AM3-suorittimet sopivat joihinkin AM2+-kantaisiin emolevyihin, mutta AM2+-suorittimet eivät sovi AM3-kantaan, koska liitäntäpintoja on 941 kpl, kun AM2+-kantaisissa suorittimissa niitä on 940 kpl. Nykyisissä AM3-prosessoreissa pinnejä on kuitenkin vain 938 kappaletta.
Joyce Meyer

Pauline Joyce Hutchison Meyer (s. 4. kesäkuuta 1943, St. Louis, Missouri, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen evankelista ja kirjailija. Karismaattista kristillisyyttä edustava Meyer on kirjoittanut yli 100 kirjaa. Lisäksi hän on isännöinyt suosittua "Enjoying Everyday Life"-ohjelmaa, joka on opettanut ihmisiä kristilliseen elämään ja ongelmien voittamiseen.
Työ.
Joyce Meyer on yksi maailman tunnetuimmista evankelistoista. Hänellä on yksi ansaittu ja kaksi kunniatohtoriutta teologiasta. Meyer on julkaissut yli 80 kirjaa ja osallistuu puhujana lähes 15 konferenssiin vuosittain. Hänen opetuksensa on hyvin käytännönläheistä. Meyer käsittelee kirjoissaan ja puheissaan muun muassa kristinuskoa, vaikeuksista selviämistä, itsetuntoa ja positiivisen elämänasenteen omaksumista. Hän on julkaissut myös fiktioromaaneja. Meyerin kirjoja on myyty yli 4,7 miljoonaa kappaletta ympäri maailmaa. 
Meyerilla on myös GOD TV:llä lähetettävä ohjelma "Enjoying Everyday Life". Suomessa ohjelmaa esitetään TV7-kanavalla nimellä "Iloa arkeen - Joyce Meyer". Meyerin TV-esiintymisiä on nähtävissä myös hänen omilla kotisivuillaan.
Yksityiselämä.
Meyer on kertonut ohjelmissaan, että häntä on lapsuudessa käytetty seksuaalisesti hyväksi. Hän on myös kokenut avioeron ja rintasyövän. Hän kokee selvinneensä näistä kokemuksista Jumalan avulla. Joyce Meyer on ollut yli 40 vuotta naimisissa Dave Meyerin kanssa. Heillä on neljä aikuista lasta. Dave ja Joyce Meyer asuvat Joycen syntymäkaupungissa St. Louisissa, Missourissa.
Bill Hefner

Willie Gathrel ”Bill” Hefner (11. huhtikuuta 1930 Elora, Tennessee – 2. syyskuuta 2009 Huntsville, Alabama) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän syntyi Tennesseessä, mutta valmistui high schoolista ja opiskeli yliopistossa Alabamassa.
Hefneristä tuli radioaseman johtaja, televisiopersoona ja gospelkvartetin jäsen Pohjois-Carolinassa. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä kyseisen osavaltion kahdeksannesta vaalipiiristä vuosina 1975–1999.
Herberto Hélder

Herberto Hélder de Oliveira (23. marraskuuta 1930 Funchal, Madeira – 23. maaliskuuta 2015 Cascais) oli portugalilainen runoilija.
Hélderin kieli oli kokeellista ja myyttistä. Hänen esikoisteoksensa oli "O amor em visita" (1958), ja myöhemmän tuotannon joukossa on "Photomaton e Vox" (1979). Hänen kirjoituksiaan on julkaistu myös useissa ulkomaisissa antologioissa.
Hélder muutti teini-iässään Lissaboniin ja opiskeli Coimbran yliopistossa.
Ben Helfgott

Ben Helfgott (22. marraskuuta 1929 – 16. kesäkuuta 2023) oli Britannialle kilpaillut painonnostaja. Hän syntyi Łódźissa, Puolassa juutalaiseen perheeseen, josta ainoana hän selvisi holokaustista.
Asetuttuaan Lontooseen Helfgott voitti Britannian-mestaruuden vuosina 1954–1956 ja 1958. Hän osallistui kesäolympialaisiin Melbournessa 1956 ja Roomassa 1960. Hän voitti kultaa kolmissa Makkabi-kisoissa Israelissa 1950, 1953 ja 1957 sekä pronssia Kansainyhteisön kisoissa Cardiffissa 1958. 
Helfgott toimi aktivistina tukemalla holokaustista selvinneitä ja levittämällä aiheesta tietoa.
Operaatio Nordlicht (1944–1945)

Operaatio Nordlicht () oli toisen maailmansodan aikainen sotilasoperaatio, jossa natsi-Saksan Pohjois-Suomessa ja Pohjois-Norjassa olleet joukot vetäytyivät uudelle puolustuslinjalle Ruotsin pohjoiskärjen ja Norjan Yykeänvuonon väliin Yykeän–Narvikin alueelle. Vetäytyminen oli operaatio Birken jatkotoimi.
Suunnittelu ja toteutus.
Operaatiosuunnitelma oli laadittu ennakkoon, mutta vain kesäkautta varten. Vetäytymisen toteuttaminen talvisaikaan tiedettiin olevan hyvin riskialtista. Syyskuussa 1944 Saksan pääesikunta OKW oli vielä sitä mieltä että armeijan tulisi peräytyä Yykeään, mutta ettei operaatiota voitaisi toteuttaa ennen kuin kesällä 1945. Pääesikunta OKW:n operaatioesikunta teki syyskuun 1944 lopulla Skandinavian ja Suomen strategisen tilanteen kokonaistarkastelun. Arvion mukaan Ranskan rannikon sukellusvenetukikohtien menettäminen nostaisi Norjan tukikohtien merkitystä. Raportti arvioi brittien siirtävän pohjoiseen lennostoaan ja laivastoaan Ranskasta. Kohteena olisivat sukellusvenetukikohdat ja 20. Vuoristoarmeijan pitkät, haavoittuvat huoltoyhteydet. Lisämotiivina olisi jalansijan saanti Skandinaviaan ennen Neuvostoliiton oletettua valtausta.
Johtopäätöksenä oli, että 20. Vuoristoarmeijan pitäisi vetäytyä ennen britti-invaasiota, tai tappiot tulisivat olemaan suuret. Pohjois-Suomi oli menettänyt strategisen asemansa samalla kun varusteluministeri Albert Speer oli ilmoittanut Saksaan varastoidun riittävästi nikkeliä. Vetäytymisellä saataisiin voimaa Norjan puolustukseen ja turvaa rannikkolaivaliikenteelle. Ruotsi oli peruuttanut kauppasopimuksensa Saksan kanssa ja näytti liukuvan vihollispuolelle: vetäytymisellä saataisiin Narvikin alue turvattua ruotsalaisilta.
Hitler hyväksyi vetäytymisen Yykeä-asemaan 3. lokakuuta 1944. OKW kehitti suunnitelman peitenimeltään "Nordlicht" (). Saksalaisjoukkojen komentaja Lothar Rendulic antoi määräyksen operaatio Nordlichtin toteuttamiselle 4. lokakuuta 1944, ja tämä merkitsi ettei Lappiin rakennettuja Sturmbock- ja Schutzwall-puolustusasemia miehitettäisi pysyvästi, vaan jatkettaisiin vetäytymistaisteluja käyden suoraan Norjaan. Tammikuun loppuun mennessä joukot oli siirretty Yykeään ja Operaatio Nordlicht suoritettu.
Lapin ja Ruijan hävittäminen.
Vetäytyessään saksalaiset toteuttivat poltetun maan taktiikkaa. Lapin liikenneverkosto tuhottiin ja rakennuskannasta hävitettiin suuri osa. Norjan Ruijasta 45 000 asukasta pakkoevakuoitiin etelämmäksi ja käytännössä maakunnan koko rakennuskanta tuhottiin.
Operaation onnistuminen.
Yli 200 000 sotilaan vetäytyminen Pohjois-Suomesta onnistui saksalaisten kannalta erinomaisesti. Hanke oli poikkeuksellisen vaativa: armeija vetäytyi arktisen talven kynnyksellä lähes tuhat kilometriä muutamassa kuukaudessa erittäin harvan ja tasoltaan hyvin vaatimattoman tieverkoston alueella, samanaikaisesti kun sen piti käydä viivytystaisteluja ja hävittää mennessään infrastruktuuri. Huolellisen operaatiovalmistelun ja äärimmäisen tiukan marssikurin ansiosta vetäytyminen onnistui yli Saksan sodanjohdon odotusten: niin miehistö- kuin kalustotappiot olivat suhteellisen vähäisiä.
Buck Henry

Buck Henry Zuckerman (9. joulukuuta 1930 New York, Yhdysvallat – 8. tammikuuta 2020 Los Angeles, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, ohjaaja ja käsikirjoittaja.
Henrystä tuli tärkeä esiintyjä useissa televisiosarjoissa, ja hän juonsi "Saturday Night Liveä" useita kertoja. Hän on vielä 2000-luvulla esiintynyt muun muassa "The Daily Show’ssa".
Henry oli yksi "Miehuuskokeen" (1967) käsikirjoittajista. Hän esiintyi näyttelijänä muun muassa Miloš Formanin elokuvassa "Taking off – otetaan hatkat" (1971) ja elokuvassa "Gloria – gangsteriheila" (1980), ja ohjauksia ovat "Taivas saa odottaa" (1978) sekä "Kyllä, herra presidentti!" (1980).
Henry on kaksinkertainen Oscar-ehdokas (1967, 1978). Hän voitti Bafta-palkinnon 1969 ja Emmyn 1965 ja 1967.
Max Linder

Max Linder (oik. Gabriel-Maximilien Leuvielle; 16. joulukuuta 1883 Saint-Loubès, Gironde, Ranska – 31. lokakuuta 1925 Pariisi) oli ranskalainen elokuvaohjaaja, -tuottaja, -käsikirjoittaja ja näyttelijä. Linder oli mykkäelokuvan uranuurtaja, jota Charles Chaplin sanoi esikuvakseen. Häntä on luonnehdittu maailman ensimmäiseksi filmitähdeksi. Hänen elokuvauransa parhaana vaiheena pidetään vuosia 1905–1916. Linder siirtyi 1916 Yhdysvaltoihin, mutta menestys jäi vähäiseksi.
Elämä.
Linderin isä oli juutalainen viininviljelijä. Linder kiinnostui jo hyvin nuorena teatterista, ja työskennellessään alalla Pariisissa hän ihastui elokuvaan. Hän meni 1905 töihin Pathén studiolle, ja hänestä tuli koomikko, ohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja taiteilijanimellä Max Linder.
Maailmansodan aikana Linder palveli Ranskan armeijassa kunnes sairastui. Hänen kohtalostaan on ristiriitaisia kertomuksia: hän joko altistui taistelukaasulle, sairastui keuhkokuumeeseen tai haavoittui keuhkoihin. Sota vaikutti häneen joka tapauksessa sekä fyysisesti että henkisesti.
Linder sai 1917 kutsun Yhdysvaltoihin Essanay-studiolle, Charles Chaplinin tilalle. He tapasivat tuolloin, ja hän sai Chaplinilta omistuskirjoituksella varustetun valokuvan. Tekstissä Chaplin sanoo Linderiä professoriksi ja itseään tämän opetuslapseksi. Tuon kauden elokuvat eivät kuitenkaan menestyneet, ja hän palasi kotimaahan. Ranskassa Linder avioitui Hélène Petersin kanssa.
Linder matkusti vielä toistamiseen Yhdysvaltoihin ja teki siellä 1920-luvulla kolme elokuvaa, "Seitsemän vuoden onnettomuus" (1921), "Ainoastaan naisille" (1921) ja "Kolme muskettisolttua" (1922). Jotkut kriitikot katsovat, että ne eivät yllä hänen uransa alkuvuosien tuotannon tasolle. Toisaalta Serge Bromberg pitää esimerkiksi "Seitsemän vuoden onnettomuutta" timanttina. Kahden ensimmäisen päähenkilö on Max, kolmas parodioi seikkailuelokuvaa. Max oli Linderin lyhytelokuvien päähenkilön nimi jo hänen työskennellessä Pathélla uransa alussa.
Uran lasku- ja masennuskaudet johtivat siihen, että hän teki vaimonsa kanssa itsemurhan.
Linderin ja Petersin tytär on Maud Linder (1924–2017), joka kasvoi isovanhempiensa hoivissa. Hän teki isästään kaksi elokuvaa, "Mies ja silkkipytty" ja "Max Linderin seurassa" sekä kirjoitti isästään 1992 ilmestyneen kirjan "Les Dieux du cinéma muet: Max Linder".
Maud Linder

Maud Lydié Marcelle Linder (27. kesäkuuta 1924 – 25. lokakuuta 2017) oli ranskalainen elokuvaohjaaja.
Linder oli ranskalaisen mykkäelokuvan uranuurtajan Max Linderin tytär. Hän tosin kasvoi isovanhempiensa hoivissa. Hän teki isästään kaksi elokuvaa, "Mies ja silkkipytty" ja "Max Linderin seurassa" sekä kirjoitti isästään 1992 ilmestyneen kirjan. Hän asui Ranskassa ja vieraili 1995 Sodankylän elokuvajuhlilla.
Samuel Mollenius

Samuel Mollenius (s. 1670-luku – k. 1717) toimi isonvihan aikana kappalaisena Säämingin suurseurakunnassa. Hän oli niitä harvoja säätynsä edustajia, jotka jäivät maahan venäläisten vallattua maan.
Koulutus.
Samuel Molleniuksen isä oli Säämingin kirkkoherra Matthias Mollenius. Poika opiskeli Uppsalassa ja Tartossa. Opiskelu ulkomaisissa yliopistoissa osoittaa, kuinka hänen äitinsä Maria Krogeran kolmannen avioliiton myötä perheen taloudellinen tila koheni. Molleniuksesta tuli 1697 kappalainen isäpuolensa T. J. Aganderin seurakuntaan ja kun tämä 1705 oli kuollut, seurakuntalaiset halusivat uudeksi kirkkoherrakseen Samuel Molleniuksen, jonka esivanhemmat olivat keskeytyksettä vuodesta 1643 toimineet seurakunnan kirkkoherroina: ensin äidinisä, sitten isä ja hänen jälkeensä kaksi isäpuolta. Vaaleissa Mollenius saikin enimmät äänet, mutta tuomiokapituli nimitti tästä huolimatta virkaan Abraham Petri Carsteniuksen, Viipurin edesmenneen piispan pojanpojan ja Viipurin tuomiorovastin pojan.
Ison vihan vuodet.
Isoviha alkoi toden teolla koetella Sääminkiä, kun venäläiset ryhtyivät piirittämään Olavinlinnaa. Kun linna 1714 oli antautunut, kirkkoherra Carstenius pakeni perheineen Ruotsiin ja seurakunnan hoito jäi Molleniuksen harteille. Hän oli kuitenkin joutunut suuren perheensä kanssa taloudellisesti ahtaalla sodan köyhdyttämässä seurakunnassa ja kääntyi sen vuoksi 1715 niin ikään Ruotsiin paenneen piispa Gezeliuksen puoleen anoen itselleen parempaa virkaa. Piispa kirjoitti hänelle suosituskirjeen Ristiinan kirkkoherran virkaan, mutta se ei auttanut ja Mollenius sai jatkaa Säämingissä.
Yleensä pitäjiin vainonajaksi jääneet pappismiehet ymmärsivät väestön hätää ja kärsimyksiä ja olivat pitäjäläisille suureksi tueksi. Samuel Mollenius näyttää kuitenkin huolehtineen etupäässä palkkaetujensa tinkimättömästä perimisestä, lisäten siten omalta osaltaan sääminkäläisten muutoinkin ylen määrin raskasta taakkaa.
Perhesuhteet.
Samuel Molleniuksella ja hänen vaimollaan Kristina Molleralla (k. 1697) oli seitsemän lasta. Tyttäristä Kristina oli naimisissa Säämingin kirkkoherran virkaa Samuel Molleniuksen jälkeen hoitaneen Aron Molanderin kanssa. Hänen lapsenlapsistaan Johan Molander (1762–1837) toimi Porvoon piispana.
Högforsin Tehdas

Högforsin Tehdas Oy (nimi vuoteen 1918 Aktiebolaget Högfors Bruk och Wattola Träsliperi) oli Karkkilassa vuosina 1894–1940 toiminut metalliteollisuusyritys, joka fuusioitiin 1940 Kymin Oy:öön.
Högforsin Tehdas Oy hankki omistukseensa Wolter Ramsayn vuonna 1885 Högfors Bruks Ab:ltä ostaman konepajan sekä Wattola Träsliperi Ab:n 1893 perustaman Nahkijoen varrella sijainneen puuhiomon joka toimi vuoteen 1918 saakka. Uusi yhtiö aloitti 1896 lämmityslaitteiden valmistuksen ja vuonna 1912 sen valmistusohjelmaan kuuluivat lämminvesi- ja höyrykattilat, valurautaiset lämpöpatterit, putket, venttiilit sekä erilaiset valutavarat. Yhtiön omistama tytäryhtiö "Oy Hyvinkää–Pyhäjärvi Rautatie" liikennöi Hyvinkään ja Karkkilan välistä kapearaiteista rautatietä.
Kymin Oy hankki 1933 haltuunsa Högforsin Tehdas Oy:n osake-enemmistön ja vuonna 1940 Högforsin Tehdas Oy fuusioitiin Kymin Oy:öön. Karkkilan tehtaat jatkoivat toimintaansa Kymin Oy:n omistuksessa. Vuonna 1985 Suomivalimo (nykyinen pörssiyhtiö Componenta Oyj) osti Karkkilan tehtaan. Högforsin toiminta jatkuu nykyään Högfors Oy:ssä mm. venttiilivalmistuksena. Lisäksi Primaca Group Oy:n johdolla on Suomeen rakentumassa merkittävä energiateollisuusryhmittymä jota kutsutaan Högfors-ryhmäksi. Ryhmään kuuluu mm. Högfors Oy, HögforsSahala Oy, HögforsGST Oy ja GAV Group Oy.
Tehtaan nimet.
Högforsin tehdas on vaihtanut nimeään useaan otteeseen, alla olevassa taulukossa nimet on listattuna.
Onkilahden Konepaja

Onkilahden Konepaja Oy oli Vaasassa vuosina 1894-1936 toiminut metalliteollisuusyritys, jonka Wärtsilä osti 1936.
Konepajan toiminta alkoi 1894 korjauspajana. Vuonna 1897 aloitettiin höyrykattiloiden ja -koneiden valmistus ja vuonna 1899 konepajasta muodostettiin osakeyhtiö. Yhtiö aloitti 1903 myös laivojen rakentamisen ja korjauksen, kun sen telakka Vaasan Mansikkasaaressa otettiin käyttöön.
Onkilahden Konepaja Oy hankki omistukseensa vuonna 1917 myllykoneistoja valmistaneen "Vasa Mekaniska Verkstadin" (perustettu 1881) ja myllykiviä valmistaneen "Ab Vasa Tekno-Kemiska Fabriks"-yhtiön (perustettu 1902). 1920-luvun alussa Onkilahden Konepaja Oy otti valmistusohjelmaansa myös vaneri- ja sahateollisuuden koneet ja laitteet sekä tiehöylät. Tässä vaiheessa yhtiön palveluksessa oli noin 200 työntekijää ja sen myynti oli 4 miljoonaa markkaa. Onkilahden Konepaja Oy joutui 1930-luvun alussa taloudellisen vaikeuksiin laajennettuaan voimakkaasti kankirautavalimoaan, josta tuli Suomen toiseksi suurin. Yhtiö joutui 1935 hakeutumaan konkurssiin ja seuraavana vuonna se siirtyi Wärtsilän haltuun.
Wärtsilä jatkoi Onkilahden Konepaja Oy:n laitosten toimintaa Vaasassa ja 1950-luvulla siellä alettiin valmistamaan laivojen dieselmoottoreita.
Mongol

Mongol () on venäläisen Sergei Bodrovin ohjaama historiallinen sotaelokuva nuoren Tšingis-kaanin elämästä vuodelta 2007. Alun perin siitä suunniteltiin elokuvatrilogian ensimmäistä osaa. Elokuvan maailmanensi-ilta oli 31. heinäkuuta 2007.
Elokuva on monikansallinen yhteistyöproduktio, jossa mukana on tuotantoyhtiöitä Saksasta, Kazakstanista, Mongoliasta ja Venäjältä. Elokuva kuvattiin pääasiassa Kiinan Sisä-Mongoliassa ja Kazakstanissa. Kuvaukset alkoivat syyskuussa 2005 ja saatiin päätökseen marraskuussa 2006. 
Elokuva oli ehdolla vuoden 2007 Oscar-gaalassa parhaaksi ulkomaiseksi elokuvaksi.
Juoni.
Eeppinen elokuva kertoo kuinka nuoresta Tšingis-kaanista tulee kaikkien mongolien hallitsija. Nuorena hän kokee monia vastoinkäymisiä, nälkää, nöyryytyksiä ja jopa orjuutta. Ajan saatossa hän kuitenkin rakastettunsa Börten avulla selviytyy nuoruutensa vaikeista ajoista ja kukistaa kilpailevat mongolijohtajat.
Suunnitellun elokuvatrilogian myöhemmissä osissa on tarkoitus käsitellä kaanin myöhempiä vaiheita maailmanvalloittajana.
John Stenberg (yritys)

Oy John Stenberg Ab (nimi vuoteen 1937 John Stenbergs Maskinfabriks Aktiebolag) oli Helsingin Hakaniemessä toiminut vuonna 1882 perustettu konepajayritys, joka fuusioitiin Wärtsilään vuonna 1980.
Yrityksen perustaja John Didrik Stenberg (1841–1886) opiskeli Saksassa konetekniikkaa Hannoverin ja Karlsruhen teknillisissä korkeakouluissa. Palattuaan Suomeen vuonna 1861 hänestä tuli isänsä Johan Daniel Stenbergin hankkiman Hakaniemen konepajan (Ab J. D. Stenberg &amp; Söner) teknillinen johtaja. Konepaja valmisti höyrykoneita ja -kattiloita, kehäsahakoneistoja ja erilaisia valutöitä. Johan Daniel Stenbergin kuoltua vuonna 1880 Hakaniemen konepaja jatkoi hänen leskensä ja lastensa omistuksessa toimintaansa vuoteen 1906 saakka.
John Didrik Stenberg luopui jo ennen isänsä kuolemaa Hakaniemen konepajan teknillisen johtajan tehtävistä ja perusti koneiden maahantuontiliikkeen. Vuonna 1882 hän perusti oman konepajan, jossa valmistettiin höyrykoneita, varustimia ja välivaihteita. Stenbergin kuoltua vuonna 1886 konepajasta muodostettiin osakeyhtiö vuonna 1892. Vuonna 1912 konepajalla oli työntekijöitä 200 ja sen valmistusohjelmaan kuuluivat erilaiset moottorit, höyrykattilat ja tavarahissit. Stenberg toimitti höyrykoneita muun muassa meijereille ja sahalaitoksille Suomeen ja Venäjälle. Konepaja aloitti ensimmäisenä Suomessa petrolimoottorien valmistuksen vuonna 1895. Näitä 4–75 hevosvoiman tehoisia moottoreita käytettiin vene- ja paikallismoottoreina, ja suurin osa niitä meni vientiin Venäjälle Venäjän laivaston ollessa merkittävä asiakas. Ensimmäiset moottorit oli varustettu hehkuputkisytytyksellä, eikä niitä valmistettu kuin muutamia kymmeniä. Vuonna 1901 aloitettiin nelitahtisten sähkösytytyksellä varustettujen bensiini- ja petroolimoottorien valmistus ja pari vuotta myöhemmin kaksitehtisten kuulasytytyksellä varustettujen raakaöljymoottorien valmistus. Myöhemmin konepaja keskittyi erilaisten venttiilien, voimansiirtolaitteiden, tasosiivilöiden sekä valutuotteiden valmistukseen.
Yrityksen vuonna 1883 perustettu valimo toimi Hakaniemessä aina vuoteen 1956 saakka, jolloin se siirrettiin Helsingin maalaiskuntaan. Wärtsilä osti Oy John Stenberg Ab:n vuonna 1975 ja sulautti sen itseensä vuonna 1980. Hotelli Hilton Helsinki Strand on entisellä Stenbergin tehtaan tontilla.
Screamo

Screamo on emon alalaji, ja on yleisesti nopeampaa, kaoottisempaa ja rajumpaa kuin emo. Ensimmäisiä tunnettuja screamoyhtyeitä olivat esimerkiksi Sleeping Body, Ivich ja Reach Out. 
Emoviolence on screamon ja powerviolencen sekoitus. Monesti normaalia screamoa kutsutaan virheellisesti emoviolenceksi. Emoviolenceyhtyeitä ovat esimerkiksi Orchid, Shikari, Kobra Khan ja Palatka.
Tuapse

Tuapse () on satamakaupunki Mustanmeren rannikolla Krasnodarin aluepiirissä Venäjän eteläosissa.
Kaupunki on liikenteellisesti tärkeä. Tuapsen kautta kulkee sekä merkittävä Pohjois-Kaukasian rautatieyhtiön rautatie että Venäjän päätieverkon valtatie (M27 eli eurooppatie ) Sotšiin. Kaupungin taloudelle merkittäviä ovat öljyteollisuus (Rosneftin öljynjalostamo ja -satama) ja satamatoiminnot.
Shakin entinen maailmanmestari Vladimir Kramnik ja vuoden 2005 Miss Universum Natalie Glebova ovat syntyneet Tuapsessa.
Jimsonweed

Jimsonweed on vokalisti Suho Superstarin perustama helsinkiläinen rockyhtye, joka vaikutti vuosina 1994–2003 ja aktivoitui uudelleen 2016. Yhtyeen eri kokoonpanoissa soitti useita rockmuusikoita. Jimsonweedin musiikki oli aggressiivista ja polveilevaa. Tyylillisesti yhtyeen musiikkia on kuvailtu psykedeeliseksi stoner-metalliksi.
Jimsonweedin ensimmäinen pitkäsoitto "Invisible Plan" ilmestyi vuonna 1996. Seuraavana vuonna äänitettiin albumikokonaisuus "Ad Astra", mutta se jäi julkaisematta. Samoin kävi vuonna 2002 äänitetylle "Ghost Of Koplille". Jälkimmäinen kuitenkin ilmestyi lokakuussa 2016, kun Svart Records julkaisi levystä tehdyn uuden miksauksen vinyylipainoksena. 
Suho Superstar on toiminut myöhemmin myös tuottajana.
Jimsonweedin musiikkia kuullaan Olli Saarelan ohjaamassa elokuvassa "Bad Luck Love" vuodelta 2000.
Johannes Häyhä

Johannes Häyhä (17. kesäkuuta 1839 Rautjärvi – 23. maaliskuuta 1913 Rautjärvi) oli suomalainen opettaja ja kirjailija. Hän käytti nimimerkkejä "H-ä", "J.H-ä" ja "-yhä". Häyhä keräsi itäsuomalaista kansanperinnettä ja julkaisi sitä useissa teoksissaan.
Elämä.
Häyhän vanhemmat olivat talollinen Johannes Häyhä ja Maria Pajari. Häyhä kasvoi lähes 50 hengen suurperheessä ja pääsi käymään Ilmeen hovin omistajan everstiluutnantti Tavastin myötävaikutuksella Viipurin rahvaankoulun. Hän toimi opettajana ensin Tervajoella 1855–1860 ja sitten Viipurin rahvaankoulussa (myöhemmin kansakoulu) 1861–1889. Jyväskylän seminaarissa hän kävi harjoittelemassa vuonna 1873. Häyhä oli myös Viipurin lukusalin hoitaja 1883–1889, kuukausilehti Ilmiön toimittaja 1881 ja Viipurin Kansallisseuran esimies 1887. Vuodesta 1890 hän toimi maanviljelijänä Rautjärvellä ja oli Rautjärven kuntakokouksen esimies 1890–1892. Johannes Häyhän muistopatsas sijaitsee Rautjärven kirkon edessä. Sen on pystyttänyt 17. kesäkuuta 1989 Häyhän sukuseura.
Johannes Häyhä oli kirjailija, joka keräsi eteläkarjalaista kansanperinnettä ja julkaisi keräämänsä aineiston pohjalta lukuisia teoksia. Kirjat ovat rikas kuvaus Häyhän kotiseudun elämästä sellaisena kuin sitä elettiin 1700- ja 1800-luvuilla. Häyhän teokset otettiin aikoinaan suurella innostuksella vastaan. Kuvauksissa viehätti sekä kansanperinne että juonellinen kaunokirjallinen ilmaisu.
Häyhän ensimmäinen puoliso vuodesta 1866 oli Anna Josefina Keirio (k. 1867) ja toinen vuodesta 1868 Anna Häyhä (k. 1932).
Terneuzen

Terneuzen on kaupunki Alankomaiden lounaisosassa, Zeelandin maakunnassa. Kaupungissa on noin 55 000 asukasta ja se on Zeelandin suurin kaupunki.
Terneuzenin satama on Alankomaiden kolmanneksi suurin. Kaupunki mainitaan ensimmäisen kerran kirjallisessa lähteessä vuonna 1325 ja kaupunkioikeudet se sai vuonna 1584. Legendan mukaan Terneuzen oli aikanaan Lentävän hollantilaisen kotisatama. 
Terneuzenissa sijaitsee Outokumpu Oyj:n omistama ruostumattoman teräksen tuotantolaitos.
Jussi Tiitola

Heikki Juhani (Jussi) Tiitola (12. lokakuuta 1910 Tampere – 20. joulukuuta 1939 Suurselkä) oli suomalainen jääkiekkohyökkääjä ja varatuomari.
Perhe ja koulutus.
Tiitolan vanhemmat olivat kunnallisneuvos ja rakennusmestari Heikki Tiitola ja Hanna Maria o.s. Helander. Hänen puolisonsa oli Eeva o.s. Kyröhonka, jonka kanssa hän sai yhden lapsen. Tiitola kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1928, jonka jälkeen hän lähti jatkamaan opintoja Helsingin yliopiston lainopilliseen tiedekuntaan. Ylemmän oikeustutkinnon hän suoritti vuonna 1936.
Tiitolan poika Olli Tiitola pelasi koripalloa miesten SM-sarjassa, ja tämän Petri-poika voitti kaksi Suomen mestaruutta uintiviesteissä.
Oikeusoppinut urheilumies.
Tiitola työskenteli opintojensa jälkeen Pirkkalan kihlakunnan notaarina vuosina 1937–1938 ja omisti Hannu J. Vuorion asianajotoimiston Tampereelta. Tiitola oli jo nuorena koulupoikana kiinnostunut erilaisista pallopeleistä. Hän saavuttikin jo nuorella iällä ensimmäisen Tampereen mestaruutensa verkkopallossa, jota hän harrasti myöhemmin menestyksellisesti myös kansallisella tasolla. Hän harrasti myös jääpalloa ja jääkiekkoa. 
Jääkiekossa Tiitola pelasi koko uransa, kaikkiaan kuusi kautta Tampereen Ilveksessä ja toimi joukkueen kapteenina vuosina 1937–1939. Hän oli SM-sarjan paras maalintekijä kolmena vuonna peräkkäin, kausina 1934–1935, 1935–1936 ja 1936–1937. Lisäksi hän voitti Ilveksen kanssa kaksi SM-pronssia, yhden hopean ja kolme Suomen mestaruutta.
Tiitolan harrastuksiin kuului vielä kaikkien urheiluharrastusten lisäksi mieskuorolaulu. Ylioppilasaikoinaan hän lauloi Ylioppilaslaulajissa ja myöhemmin Tampereella mieskuoro Laulajissa.
Tiitolan veljet Martti, Jaakko, Matti ja Risto pelasivat myös jääkiekon SM-sarjaa Ilveksessä ja muissa seuroissa.
Talvisota.
Tiitola liittyi Suojeluskuntajärjestöön jo nuorena ja suoritti asevelvollisuutensa vuosina 1930–1931 Tampereen rykmentissä, jona aikana hän kävi Reserviupseerikoulun kurssin numero 20. Talvisotaan hän sai kutsun ja hänet sijoitettiin joukkueenjohtajaksi Jalkaväkirykmentti 16:n VI pataljoonaan. Hän johti joukkueensa taisteluihin Tolvajärvellä, Ristisalmella, Ignoinaholla, Jylmäkänsalmella ja viimein Suurselässä, jossa Tiitolan lupaava urheilijan ura katkesi 20. joulukuuta 1939 Suurselän metsätaisteluissa kaatumiseen. Hänet haudattiin sukunsa hautaan Tampereelle.
Tuomas Timonen

Tuomas Timonen (s. 1975) on suomalainen kirjailija ja ohjaaja ja dramaturgi.
Timonen on syntynyt Pohjois-Karjalassa. Hän on valmistunut ammattikoulusta talonrakentajaksi ja Teatterikorkeakoulusta dramaturgiksi. Timonen työskentelee Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa dramaturgian ja näytelmän kirjoittamisen koulutusohjelman lehtorina.
Timosen ensimmäinen runokokoelma "Vuosi oli kaatuneita puita" ilmestyi vuonna 2003 Tammen ja toinen, "Oodi rakkaudelle", vuonna 2007 Teoksen kustantamana. Timonen sai vuonna 2007 Tanssiva karhu -palkinnon, jonka Yleisradio myöntää korkeatasoisesta kotimaisesta runoudesta. Hänen kolmas runokokoelmansa on vuonna 2013 ilmestynyt "Asetelmia".
Timonen on kirjoittanut useita näytelmiä, esimerkiksi "Minun poikani tarina", "Elämänmäki" ja "Suklaa, suklaa".
Marjo Niemi

Marjo Niemi (s. 3. syyskuuta 1978 Eura) on suomalainen kirjailija ja dramaturgi. Viiden romaanin ja lukuisten näytelmien lisäksi hän on liikkunut kirjoittajana kuvataiteen, radion, musiikin ja esitystaiteen parissa.
Niemi valmistui dramaturgiksi Teatterikorkeakoulusta vuonna 2004. Samana vuonna ilmestyi hänen esikoisromaaninsa "Juostu maa", joka sai Tiiliskivi-palkinnon. Vuonna 2008 Niemen teos "Miten niin valo" oli ehdolla Runeberg-palkintoehdokas. Hänen näytelmänsä "Näytät vieraalta rakas" oli ehdolla Lea-palkinnon saajaksi 2009. Vuonna 2018 Niemen teos "Kaikkien menetysten äiti" (2017) sai Runeberg-palkinnon. Niemen romaani "Kuuleminen" (2021) oli ehdolla Finlandia-palkinnon saajaksi.
Niemi on toiminut myös radiokolumnistina Ylellä. Kirjoittamisen lisäksi Niemi on tehnyt musiikkia yhtyeissä Hope Comes in Many Forms ja Ihmissyöjän ystävät.
Anna Maria Mäki

Anna Maria Mäki (s. 1976) on suomalainen kirjailija. Hän on julkaissut vuonna 2005 novellikokoelman "Suljetun paikan lumo", ja hän oli samana vuonna ehdolla Olvi-, Runeberg- ja Tiiliskivi-palkintojen sekä Helsingin Sanomain kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Sen jälkeen hän on julkaissut lyhytproosaa, romaaneja ja lastenkirjan. Vuonna 2007 häneltä ilmestyi yhdessä Mervi Lehmusoksan ja Esko Kuokkasen kanssa kirjoitettu "Puutarha parvekkeella" -tietokirja.
Mäki on voittanut Poetry Slam -lavarunokilpailun neljä kertaa ja harrastaa aktiivisesti lavarunoutta.
Koulutukseltaan Anna Maria Mäki on filosofian maisteri pääaineenaan suomen kieli.
Neutraali monismi

Neutraali monismi on ontologinen näkemys, jonka mukaan todellisuus koostuu yhdentyyppisestä (monismi) perussubstanssista, joka itsessään ei ole olemukseltaan sen enempää henkistä kuin aineellistakaan, mutta voi ilmetä sekä henkisinä että aineellisina aspekteina tai ominaisuuksina. Neutraali monismi on näin kaksoisaspektiteorian mukainen. Neutraali monismi sijoittuu kahden muun keskeisimmän monistisen näkemyksen, idealismin ja materialismin, väliin. 
Neutraalin monismin esitteli Baruch Spinoza 1600-luvulla. William James kannatti sitä esseessään "Onko ”tietoisuutta” olemassa?" (1904). Bertrand Russell kannatti näkemystä jonkin aikaa. Näkemys ilmenee myös Alfred J. Ayerin teoksessa "Language, Truth and Logic". Myös David Bohmin näkemys todellisuuden kokonaisvaltaisesta prosessiluonteesta on sukua neutraalille monismille.
Myöhemmin Donald Davidson on kannattanut mielen ja ruumiin ongelman suhteen niin kutsuttua anomaalista monismia, joka on sukua aiemmille neutraalin monismin teorioille, mutta ei kokonaan yhtenevä. Emergentti materialismi on toinen ontologisen monismin muoto, joka hyväksyy sekä mielen että aineen olemassaolon.
Oktanoli

Oktanoli eli 1-oktanoli eli n-oktanoli eli oktyylialkoholi eli heptyylikarbinoli on kahdeksanatomisesta hiiliketjusta koostunut väritön normaaliolosuhteissa nestemäinen alkoholi, jota esiintyy luonnossa estereissä. Oktanoli on primäärinen alkoholi. Harvinaisempia muotoja ovat 2-, 3- ja 4-oktanolit, jotka ovat sekundäärisiä alkoholeja. 
Yhdistettä esiintyy myös kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Oktanolia valmistetaan vedyttämällä kookosöljyn estereitä. Yhdistettä käytetään hajusteena, liuottimena, muiden yhdisteiden valmistukseen ja vaahdotusprosessien apuaineena.
Olli Sinivaara

Olli Juhani Sinivaara (s. 1980 Tampere) on suomalainen runoilija, prosaisti, kääntäjä ja René Girardin ajattelun tutkija.
Sinivaara on koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri sosiologiasta. Hän on opisekellut myös käytännöllistä filosofiaa. Sinivaara on kääntänyt René Girardia sekä toiminut Girardin mimeettisen teorian parissa seminaarien järjestäjänä, tutkijana ja luennoitsijana. Sinivaara toimi kulttuurilehti Nuoren Voiman päätoimittajana vuosina 2007–2008, jolloin ilmestyi lehden Girard-teemanumero (Nuori Voima 6/2008).
Sinivaaran esikoisrunokokoelma "Hiililiekki" ilmestyi keväällä 2005. Keväällä 2006 ilmestyi Sinivaaran yhdessä Antti Arnkilin kanssa toimittama esseeantologia "Kirjoituksia Väinö Linnasta". Vuonna 2007 Sinivaaralta ilmestyi toinen runokokoelma, "Palava maa", josta hänelle myönnettiin Kalevi Jäntin kirjallisuuspalkinto. Syksyllä 2009 ilmestyi Sinivaaran kolmas runoteos "Valonhetki", joka päätti "Hiililiekin" ja "Palavan maan" aloittaman trilogian. Runokokoelma "Lokakuun päivä" ilmestyi 2012 ja "Purkautuva satama" 2018.
Sinivaaran kuudes runokokoelma "Puut" ilmestyi 2021. Se palkittiin 2022 Tanssiva karhu -runopalkinnolla. Kokoelman keskiössä on mänty, joka esiintyy varsinkin kokoelman toisessa osassa. Mänty on Sinivaaralle tärkeä puu, ja kokoelman nimirunon hän kirjoitti kohdattuaan rauhoitetun männyn Helsingin Laajasalossa. Runot sisältävät paljon värein kuvailua. Eija Komu löytää pienestä nelikymmensivuisesta kokoelmasta yleisesti viittauksia ranskalaiseen runouteen, lisäksi Eeva-Liisa Mannerin nimi mainitaan. Manner on ollut aiemminkin esillä, kokoelman "Palava maa" mottovalinnoissa. 1950-luvun modernistinen perintö näkyykin kuvavalinnoissa: ei minä ja maailma vaan minä-maailma. Komu toteaa Sinivaaran ilmaisun keventyneen kokoelma kokoelmalta. Hän luonnehtii kokoelmaa vastakohtaisuuksien kautta: "keveydessään painava, suppeudessaan avara, hetkeä tavoittaessaan ajaton".
Sinivaaran runoja on käännetty englanniksi, ranskaksi, saksaksi, italiaksi, unkariksi, tšekiksi ja ruotsiksi. Sinivaara runoja on mukana Jenni Haukion toimittamassa antologiassa "Katso pohjoista taivasta" (Otava, 2017).
Sinivaara on myös suomentanut ranskalaista filosofiaa ja runoutta. Hänen kääntämiään ovat muun muassa René Girardin "Väkivalta ja pyhä" (Tutkijaliitto, 2004) sekä Jean Baudrillardin "Terrorismin henki" (Tutkijaliitto, 2006).
Kaksoisaspektiteoria

Kaksoisaspektiteoria on mielenfilosofinen näkemys, jonka mukaan henkinen (mentaalinen) ja aineellinen (fysikaalinen) ovat saman substanssin kaksi eri aspektia.
Kaksoisaspektiteorian suhde neutraaliin monismiin ei ole selkeä, ja neutraali monismi voidaan lukea yhdeksi kaksoisaspektiteorian mukaiseksi näkemykseksi. Voidaan kuitenkin katsoa, että siinä missä neutraali monismi sallii neutraalien entiteettien asiayhteyden määrittää sen, ovatko entiteetit henkisiä, aineellisia, kumpaakin vai ei kumpaakaan, kaksoisaspektiteoria vaatii, että henkinen ja aineellinen ovat erottamattomia ja redusoimattomia, mutta kuitenkin erillisiä.
Kaksoisaspektiteoriaa ovat kannattaneet muiden muassa Baruch Spinoza, Gustav Fechner, Arthur Schopenhauer, George Henry Lewes, P. F. Strawson, Thomas Nagel ja David Chalmers. Kaikkien mukaan on olemassa joku sellainen perustava substanssi, jota ei voida pitää luonteeltaan sen enempää henkisenä kuin aineellisenakaan: esimerkiksi Spinozan mukaan tämä oli Jumala tai luonto, Strawsonin mukaan henkilöt ja Chalmersin mukaan informaatio.
Juhana Vähänen

Juhana Vähänen (s. 1982 Jyväskylä) on suomalainen runoilija ja prosaisti. Vähäsen esikoisteos "Cantorin pölyä" (Savukeidas) julkaistiin vuonna 2005. Toinen runokokoelma "Avaa tule" (Teos) ilmestyi tammikuussa 2008.
Lisäksi Vähäseltä on julkaistu pienoisromaanit "Kakadu" (ntamo 2007) ja "Nilkka" (ntamo 2010). Hänen runojaan on julkaistu muun muassa Books from Finland -lehdessä, Kerberoksessa, Nokturnossa, Nuoressa Voimassa, ruotsalaisessa OEI-runouslehdessä, australialaisessa Otoliths-runouslehdessä, Parnassossa ja Tuli&amp;Savussa.
Vähänen on pitänyt suosittua runoblogiaan, BigSur ja Surreal, jo vuodesta 2003.
AC Ace

AC Ace on AC:n valmistama roadster, jota valmistettiin vuosina 1952–1962. Autossa oli Bristolin 6-sylinterinen moottori, jonka valmistamisen lopettaminen on todennäköisin syy myös mallin valmistuksen lopettamiseen. Vaihteisto oli 4-vaihteinen manuaali ja moottorivaihtoehtoina olivat 2 litran ja 2,6 litran moottorit.
Alussa AC käytti omaa moottoriaan, ja vaihtoi muutaman vuoden jälkeen Bristolin valmistamaan, BMW-pohjaiseen moottoriin. Viimeisissä autoissa oli Ford Zephyr-pohjainen, Ruddspeedin virittämä voimanlähde. Kaikki olivat 6-sylinterisiä rivikoneita.
Somalianruohikkokiuru

 
Somalianruohikkokiuru ("Heteromirafra archeri") on äärimmäisen uhanalainen luoteisessa Somaliassa elävä lintu.
Somalianruohikkokiuru on kooltaan noin 14 cm. Laji on isopäinen, pullea ja pyrstöltään lyhyt. Väritykseltään lintu on ruskeankirjava. Vatsa ja pää ovat muuta ruumista vaaleammat. Somalianruohikkokiurulla on valkea silmäkulmajuova. Savannikiuru ("Mirarfa cantillans") on hyvin samannäköinen lukuun ottamatta pidempää pyrstöä ja ruosteenruskeita siivenreunuksia. Lajin äänistä ei ole tietoa.
Laji elää ruohikkomailla tai ruohikkoisilla ja pensaikkoisilla kivikkoseuduilla. Varmistettuja havaintoja lajista ei ole ollut vuoden 1955 jälkeen. Kannan kooksi arvioidaan kuitenkin 50–250 yksilöä . Suurin uhka somalianruohikkokiuruille on ruohikkomaiden otto viljelyskäyttöön .
Eileen Davidson

Eileen Marie Davidson (s. 15. kesäkuuta 1959 Artesia, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Ashley Abbottin roolissa saippuasarjassa "Tunteita ja tuoksuja", jossa hän on näytellyt vuodesta 1982 lähtien ja josta hän oli vuonna 2003 Daytime Emmy -pääosapalkinnon ehdokkaana. Hän näytteli Ashleyta myös sen sisarsarjassa "Kauniissa ja rohkeissa" 2007–2008, jolloin hän palasi jälleen "Tunteita ja tuoksuja" -sarjaan.
Davidsonin toinen rooli on Kristen Blake DiMera vuosina 1993–1998, 2012–2013, 2014, 2015 ja 2017– "Päivien viemää" ("Days of Our Lives") -saippuasarjassa, josta hän oli Daytime Emmy -pääosapalkinnon ehdokkaana 1998 sekä 2014, jolloin hän sai palkinnon. 
Davidsonin näytteli myös Suomessa esitettävän "Beverly Hillsin täydelliset naiset" ("The Real Housewives Of Beverly Hills") -sarjan 18. marraskuuta Yhdysvalloissa alkaneella viidennellä kaudella. Suomessa jaksot esitettiin syksyllä 2015. Davidson on mukana myös sarjan kuudennella ja seitsemännellä tuota5-6 kausilla vuosina 2015-2016.
Davidson on myös kirjailija ja on kirjoittanut neljä jännityskirjaa, jotka on julkaistu pehmeäkantisina: "Death In Daytime" (2008), "Dial Emmy For Murder" (2009), "Diva Las Vegas" (2010), ja "Swinging In The Rain" (2011). Kirjojen elokuvaoikeuksista on keskusteltu.
Davidsonin elokuvassa "Walk to Vegas", jonka on ohjannut Eric Balfour ja joka esitettiin Palm Springsin elokuvajuhlilla 2018.
Davidson on naimisissa näyttelijä, tennisammattilainen ja "World Poker Tour" -juontaja Vincent Van Pattenin kanssa, joka on Van Pattenin näyttelijäsuvun jäsen. Aiemmin Davidson on ollut naimisissa niin ikään päiväsarjoissa näytelleiden Jon Lindstromin "(General Hospital)" ja Christopher Mayerin "(Santa Barbara)" kanssa. Davidsonilla on Van Pattenin kanssa yksi poika, ja kaksi poikapuolta.
Jouko Sirola

Jouko Sirola (s. 30. toukokuuta 1963) on suomalainen kirjailija.
Sirolalta ovat ilmestynyt novellikokoelmat "Sisustus" (Tammi 2000) ja "Käveltävä takaperin" (Tammi 2003), romaani "Mitään pelättävää ei ole" (Teos 2006), episodiromaani "Etsijä ja hänen neljätoista elämäänsä" (Teos 2011) ja tieto- ja kaunokirjallisuutta yhdistelevä teos "Lumottu niitty – erään tien tarinoita" (Teos 2012). Hänen novellejaan on käännetty unkariksi ja englanniksi. Sirolan novelli on julkaistu Johanna Sinisalon toimittamassa fantasia-antologiassa "The Dedalus Book of Finnish Fantasy" (2005).
Sirolan pakinoita on julkaistu "Parnassossa" ja kokoelmana "Toniemi ja Huvuori, ylimmät ystävykset" (Teos 2008). Kaunokirjallisuuden lisäksi Sirola on julkaissut kulttuurihistoriallisia matkaesseitä "Hiidenkivi"-lehdessä sekä lehtiartikkeleita, kolumneja ja kirja-arvioita.
Iskelmä (lehti, 2000-luku)

Iskelmä oli populaari, musiikkiin painottunut aikakauslehti. Ensimmäinen numero ilmestyi 30. toukokuuta 2008. Lehden oli tarkoitus ilmestyä 2008 kolme kertaa ja myöhemmin kuusi kertaa vuodessa. Lehden viimeinen numero ilmestyi joulukuussa 2008.
Uutta Iskelmä-lehteä julkaisi ja kustansi Acacom Media, yhteistyökumppanina Iskelmä-radio. Lehden päätoimittaja oli Sanna Wikström. Lehdessä oli sata sivua. Lehdellä ei ollut kytköksiä 1960-luvun kaimaansa.
Risto Tiitola

Risto Tapani Tiitola (24. huhtikuuta 1915 Tampere – 20. marraskuuta 2015 Tampere) oli diplomi-insinööri ja suomalainen jääkiekkohyökkääjä. Hän pelasi suurimman osan uraansa Tampereen Ilveksessä ja toimi joukkueen kapteenina kaudella 1940–1941. Uransa Tiitola aloitti kuitenkin TaPassa jo ennen Ilveksen perustamista, kaudella 1930–1931 ja voitti TaPassa jo mestaruuden. Sotien jälkeen hän pelasi vielä yhden kauden Helsingin Karhu-Kissoissa. Tiitola voitti Ilveksen riveissä neljä Suomen mestaruutta, yhden hopean ja kolme pronssia.
Tiitola edusti Suomea jääkiekon MM-kilpailuissa vuonna 1939, missä hän pelasi kolme ottelua. Tiitola toimi joukkueen kapteenina. Samaan aikaan hän toimi vuosina 1936-1939 Suomen jääkiekkoliiton hallituksessa.
Tiitolan veljet Martti, Jaakko, Matti ja Jussi pelasivat myös jääkiekon SM-sarjaa Ilveksessä ja muissa seuroissa.
Risto Tiitola valmistui diplomi-insinööriksi 1942. Toimi Karhulassa A. Ahlström Oy:n lasitehtaan palveluksessa vuosina 1946-1967, josta tehtaan käyttöpäällikkönä 1946-1955, teknisenä johtajana 1955-1958 ja teknisenä ja kaupallisena johtajana 1958-1967. Sen jälkeen hän johti yrityksen lasiteollisuutta vuosina 1967-1972 ja sen jälkeen lasi- ja muoviteollisuutta 1972-1975. Sen jälkeen hän toimi useissa alan yritysten hallituksissa ja toimialajärjestöissä.
Pontiac Solstice

Pontiac Solstice on Pontiacin urheiluautomalli, joka ulkomuoto perustui Solstice conceptiin (2002), ja tuli tuotantoon North American Auto show’ssa esittelyn jälkeen2004. Auton korimalli on roadster. Autossa on nelisylinterinen rivimoottori (R4) ja sen voimanvälitys on takaveto. Solstice sai vuonna 2006 "North American Car of the Year" ja "Design of the Year" -palkinnon samana vuonna. Alkuun autoa sai vain avomallina, 2008 jälkeen myös umpinaisena. Pontiac Solsticen hintaluokka on 20 490 Yhdysvaltain dollaria. Solsticessa on vakiovarusteena 5-vaihteinen manuaalivaihteisto ja lisävarusteen saa 5-vaihteisen automaatin. Autoa myytiin n.10 000 kappaletta kunnes Pontiacin merkki lakkautettiin 2008 alkaneen laman seurauksena, tehdas suljettiin heinäkuussa 2009.
Autoa valmistettiin myös Opel GT ja Daewoo G2X- nimisinä eri markkina-alueille.