François-Antoine de Boissy d’Anglas

François-Antoine de Boissy d'Anglas (8. joulukuuta 1756 Saint-Jean-Chambre, Ardèche, Ranskan kuningaskuntia – 20. lokakuuta 1826 Pariisi, Bourbon-restauraatio) oli ranskalainen aatelinen, Boissy d'Anglasin kreivi, kirjailija, asianajaja ja poliitikko.
Suku ja koulutus.
Hän oli protestanttisen lääkärin poika, opiskeli oikeustiedettä sai perusteellisen koulutuksen ja keskittyi aluksi kirjallisuuteen. Hän oli ollut useiden maakunta-akatemioiden jäsen ennen Pariisiin tuloaan, jossa hän osti asianajajan viran Pariisin parlamentissa.
Virka-ura.
Hän osti viran Provencen kreivin, tulevan Ranskan kuningas Ludvig XVIII:n kansliapäällikkönä. Hän tuli tunnetuksi erityisesti itsevaltiuteen kohdistamastaan kritiikistä ja taistelustaan protestanttien puolustajana. Vuonna 1789 Ardèchen departementin Annonayn kunnan senesalkki valitsi hänet Ranskan säätyjen yleiskokoukseen kolmannen säädyn edustajakseen. 
Parlamentti-ura.
Kesäkuussa 1789 hän vannoi Pallohuoneen valan. Hän oli yksi niistä, jotka saivat säätyjen yleiskokouksen julistautumaan Ranskan perustuslakia säätävä kansalliskokoukseksi 17. kesäkuuta 1789. Hän hyväksyi useissa puheissaan Bastiljin valtauksen ja kuningasperheen viemisen Pariisiin lokakuussa 1789. Hän vaati tiukkoja toimenpiteitä Etelä-Ranskassa juonittelevia rojalisteja vastaan ja julkaisi joitakin rahoitusaiheisia pamfletteja. Toukokuussa 1791 hän äänesti valkoisten miesten ja vapaiden värillisten miesten välisen tasa-arvon puolesta siirtomaissa, mikä sai hänet ja muut äänestäjät syyttämään siirtomaa-lobbaus-ryhmää halusta "uhrata siirtomaat".
Boissy d'Anglas valittiin syyskuussa 1792 Kansalliskonventin jäseneksi. Hän edusti siellä, kuten säätyjen yleiskokouksessakin maltillista suuntausta Ardèchen departementin johdon prokuraattori-syndikuksena. Kansalliskonventtiin valittuna hän istui keskellä eli "le Marais'ssa", ja äänesti Ludvig XVI:n oikeudenkäynnissä, jossa tämän pidätystä karkottamiseen asti pidettiin valtiolle tarkoituksenmukaisena. Hänet lähetettiin Lyoniin tutkimaan Alppien vallankumoussarmeijan tarvikkeisiin liittyviä väärinkäytöksiä. Terrorin aikana hän oli yksi niistä keskustan edustajista, jotka tukivat Robespierrea; mutta Robespierrea vihamieliset vuoriston jäsenet saivat hänet puolelleen, ja hänen tukensa yhdessä joidenkin muiden Marais'n johtajien kanssa mahdollisti Thermidorin vallankaappauksen. Hänet valittiin sitten yhteishyvän valiokunnan jäseneksi ja hänelle annettiin tehtäväksi Pariisin elintarvikehuollon valvonta. Hän esitteli raportin, joka tuki (vallankumouskalenterin ventose-kuun 3. päivä vuonna III) asetusta helmikuussa 1795, joka vahvisti uskonnonvapauden.
Hän toimi kansalliskonventin puhemiehenä sanskulotti mellakan aikaan 1. huhtikuuta ja 20. toukokuuta 1795 (vallankumouskalenterin germinal-kuun 12. päivä ja prairial-kuun 1. päivä vuonna III) ja osoitti suurta rohkeutta. Hän oli puhujakorokkeella lukemassa raporttia ruokahuollosta, kun mellakoitsijat tunkeutuivat 1. huhtikuuta 1795 sisään konventin saliin. Heidän vetäytyessään hän jatkoi rauhallisesti siitä, mihin hänet oli keskeytetty. Hän johti konventtia 20. toukokuuta 1795 kapinallisten loukkauksista ja uhkauksista välittämättä. Kun ammutun varapuheenjohtaja Jean-Bertrand Féraud'n irtileikattu pää esiteltiin hänelle keihään päässä, hän tervehti sitä ilmeettömästi. [Toisten tietojen mukaan puheenjohtajana oli Théodore Vernier]. 
Hän oli esittelijänä komiteassa, joka laati vuoden III perustuslain, ja hänen raporttinsa osoittaa voimakasta pelkoa hirmuhallinnon paluusta ja esittää taantumuksellisia toimenpiteitä varotoimina tyranniaa ja anarkiaa vastaan. Tämä raportti, hänen 27. elokuuta 1795 tekemänsä ehdotus vallankumouslakien lieventämiseksi sekä hänen useilta tasavallan epälojaalisuudesta epäiltyinä pidetyiltä Pariisin osastoilta saamansa ylistyspuheet johtivat siihen, että hänen oli perusteltava syyttömyytensä 15. lokakuuta 1795.
Maastakarkotus ja paluu hallintomieheksi.
Hän asettui viidensadan neuvoston oppositiossa direktoriota vastaan ja häntä alettiin yhä enemmän epäillä rojalismista. Hän esitteli aloitteen täyden lehdistön vapauden puolesta, joka oli tuolloin lähes yksimielisesti taantumuksellista, protestoi palanneiden emigranttien lainsuojattomuutta vastaan ja puhui karkotettujen pappien puolesta. Hän sai Paul de Barrasin fructidor-kuun 18. päivän vallankaappauksen yhteydessä vuonna 1797 maastakarkotustuomion ja asui Englannissa Ranskan konsulaatin alkuun asti. 
Napoleonin kutsumana hän palasi Ranskaan, jossa toimi keisarin virkamiehenä, vuonna 1801 hänestä tehtiin tribunaatin jäsen ja vuonna 1805 senaattori. Vuonna 1814 hän äänesti Napoleonin vallastaluopumisen puolesta, minkä ansiosta hän kohosi Ranskan pääriksi Bourbon-restauraation aikana. Satapäiväisen keisarikunnan aikana hän palveli Napoleonia, jonka seurauksena hänet erotettiin lyhyeksi ajaksi päärien kamarista toisen restauraation aikana. Hän pyrki edelleen saavuttamaan lehdistön vapauden – teema, josta hän julkaisi kokoelman puheita vuonna 1817 ja edusti liberaalilinjaa.
Hän oli Ranskan tiedeakatemian jäsen sen perustamisesta lähtien, ja vuonna 1816 uudelleenjärjestelyn yhteydessä hänestä tuli Académie des Inscriptions et Belles-Lettres -akatemian jäsen. Hän julkaisi vuosina 1819–1821 kaksiosaisen teoksen "Essai sur la vie et les opinions de M. de Malesherbes".
Avioliitto ja jälkeläiset.
Hän meni naimisiin Marie-Françoise Michelin (1759–1850) kanssa 11. maaliskuuta 1776 Vauvertissa. 
Heille syntyi neljä lasta: