Johannes Althusius

Johannes Althusius (1563 Diedenshausen – 12. elokuuta 1638 Emden) oli hollantilais-saksalainen lakimies ja valtioteoreetikko. Hän oli yksi kansansuvereniteettiopin keskeisistä kehittäjistä. Althusiuksen opin mukaan hallitsija saa vallan kansalta, ja hallitsijan luopuessa siitä se palautuu kansalle. Althusius julkaisi vuonna 1603 teoksensa Politica Methodice Digesta"," josta hän julkaisi merkittävästi uudistetut laitokset vuosina "1610 ja 1614."
Elämä ja ura.
Johannes Althusius oli lähtöisin talonpoikaisperheestä Sayn-Wittgensteinin kreivikunnasta. Hänen isänsä Hans Althaus oli mahdollisesti kreivin villanostaja ja myllynomistaja Diedenshausenissa lähellä Berleburgin kaupunkia. Althusius aloitti opintonsa Marburgin yliopistossa, jossa hän ensin osallistui yliopisto-opintoihin valmistaviin opintoihin ("paedagogium"). Tämän jälkeen hän oli kirjoilla Kölnin yliopiston humanistisessa tiedekunnassa, jossa opiskeltiin seitsemää vapaata taidetta. Sen jälkeen hän opiskeli oikeustiedettä Baselissa, jossa hän oli teologin Johann Jacob Grynäuksen vieraana ja oli tekemisissä Basilius Amerbachin humanistipiirin kanssa. Opintomatkaa Geneveen vuosina 1585/86 pidetään todennäköisenä, mutta sitä ei ole todistettu.
Väiteltyään oikeustieteen tohtoriksi Baselissa vuonna 1586 Althusius nimitettiin samana vuonna ensimmäiseksi oikeusoppineeksi vasta perustettuun kalvinistiseen Nassau-Dillenburgin korkeakouluun Herborniin. Nimityksen perusteena oli hänen esikoisteoksensa "De arte Jurisprudentiae Romanae methodice digestae libri II" (Basel 1586), jossa hän hyödynsi Petrus Ramusin kehittämää logiikan menetelmää.
Vuonna 1604 Althusiuksesta tuli "Pohjolan Geneveksi" kutsutun Emdenin kaupungin syndikus (kaupunginlakimies). Tässä roolissa hän joutui usein vastakkain itäfriisiläisten kreivien kanssa, jotka pyrkivät rajoittamaan Emdenin suhteellista itsenäisyyttä. Hän pysyi tässä tehtävässä korkeaan ikään asti, kieltäytyi useista hollantilaisten yliopistojen hänelle tarjoamista oikeusoppineen viroista ja asui kuolemaansa asti Emdenissä.
Althusius meni vuonna 1596 naimisiin leski Margarethe Keßlerin o.s. Neurathin (1574–1624) kanssa, jonka kanssa hän sai kuusi lasta.
Tieteellinen työ.
Tutkijat ovat tulkinneet Althusiuksen keskeisiä ajatuksia ja käsitteitä monin eri tavoin. Esimerkiksi hänen kirjoituksiaan hallitusmuodoista, suvereenin määrittelystä ja vallan jakamisesta on tulkittu eri tavoin.
Althusius kehitti teoriansa valtakunnasta kalvinistivaikutteisen valtio- ja luonnonoikeuskäsityksen pohjalta. Althusiuksen ajattelu pohjautui perinteiseen oikeusfilosofiaan, mutta hän omaksui myös vaikutteita ramismin kautta.
Hänen vaikutuksensa näkyy erityisesti Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan klassisen luonnonoikeusopin kehityksessä. Merkittävä teos tältä ajalta on hänen vuonna 1617 ilmestynyt teoksensa "Dicaelogicae Libri Tres".
Teoksessa "Politica Methodice Digesta" Althusius kehitti yhteisöihin ("consociationes") perustuvan teorian valtakunnasta ja yhteiskunnasta. Teoriassa yhteisöt rakentuvat hierarkkisesti alhaalta ylöspäin, alkaen perheestä jatkuen maakuntien ja erilaisten välitason yhteisöjen kautta aina valtakuntaan asti. Althusiuksen ajatus porrastetusta valtiorakenteesta voidaan tulkita varhaismoderniksi läheisyysperiaatteen ilmentymäksi.
Poliittisen teorian historiassa Althusiuksen käsitystä suvereniteetista pidetään vaihtoehtona Jean Bodinin valtioteorialle. Bodin kannatti monarkistis-absolutistista näkemystä, jonka mukaan ylin lainsäädäntövalta kuuluu ensisijaisesti ruhtinaalle. Althusius sen sijaan määritteli suvereniteettioikeudet valtakunnalle ("regnum") sekä yhteisölle ("respublica") tai paremminkin kansalle ("populus"). Käytännössä Althusius näki, että kansan oikeuksia valvoo ja käyttää erityinen ryhmä viranomaisia tai valvojia, joita hän antiikin Spartan esikuvan mukaisesti kutsui eforeiksi. Eforien tehtävänä oli valita ylin hallitsija, toimia kansan edustajina ja turvata sen oikeudet hallitsijaa vastaan sekä tarvittaessa erottaa hallitsija. Althusius näki tällaisia eforeita oman aikansa ja menneisyyden instituutioissa, kuten Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan vaaliruhtinaissa, muiden valtioiden säädyissä, kaupunkien neuvosmieskunnissa sekä antiikin Rooman senaattoreissa ja kansantribuuneissa.
Vaikka Althusiuksen valtio-oikeudelliset ajatukset olivat aluksi laajalti tunnettuja yliopistoissa, 1600-luvun kasvava absolutismi rajoitti niiden vaikutuksen pääasiassa kalvinistisiin piireihin Saksassa, Alankomaissa ja osissa Länsi-Eurooppaa.
Poliittinen perintö.
Althusius oli pitkälti unohdettu 1800-luvun lopulle saakka. Saksalainen oikeushistorioitsija Otto von Gierke nosti hänet uudelleen laajempaan tietoisuuteen tutkimuksellaan "Johannes Althusius und die Entwicklung der naturrechtlichen Staatstheorien" (1880). Otto von Bismarckin pyrkiessä yhdistämään Saksaa Gierke korosti erityisesti Althusiuksen ajatusta poliittisesta järjestyksestä, joka perustui enemmistöpäätöksiin ja neuvotteluihin.
Vuonna 1932 Carl Joachim Friedrich julkaisi uuden, lyhennetyn version "Politicasta". Toisen maailmansodan jälkeen Friedrich työskenteli neuvonantajana liittoutuneiden miehittämässä Saksassa ja osallistui Saksan perustuslain laatimiseen. Vuonna 1964 Frederick Smith Carney julkaisi lyhennetyn englanninkielisen käännöksen "Politicasta".
Muistaminen ja jälkimaine.
Münsterissä vuonna 1959 perustettu Johannes Althusius -seura ("Die Johannes-Althusius-Gesellschaft") tutkii 1500–1800-lukujen luonnonoikeudellisia oppeja ja valtiosääntöhistoriaa.
Bad Berleburgin kaupunki nimesi lukionsa Johannes Althusiuksen mukaan vuonna 1962. Myös Emdenin lukio nimettiin Johannes-Althusius-Gymnasiumiksi vuonna 1972.