tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Miniclip

Miniclip on brittiläinen Internet-sivusto, jolla on erilaisia pelejä. Sinne lisätään nykyään pelejä lähes joka toinen päivä. Suurin osa niistä on Flash- ja Shockwave-pelejä, mutta mukana on myös joitakin Java-pelejä (esim. RuneScape). Useimmat pelit ovat ilmaisia, mutta jotkut täytyy ladata. Yhteensä pelejä on yli kaksisataa. Alexa Internet -palvelun mukaan Miniclip on kuulunut viidensadan eniten vieraillun Internet-sivuston joukkoon jo runsaan kahden vuoden ajan. Miniclipissä pelit ovat jaoteltu niiden tyylin mukaan. Peleistä osa on pelattavissa myös muualla. Pelien lisäksi sivustolla on keskustelualue, joka on tarkoitettu lähinnä keskusteluun Miniclipin peleistä.
Menen Hotel

Menen Hotel on toinen Naurun hotelleista. Se sijaitsee Menengissä Naurun kaakkoisosassa.
Palvelut.
Hotellissa on 101 yöpymiseen tarkoitettua huonetta. Rakennuksessa on myös baari ja kaksi ravintolaa. Hotellin asiakkaille on käytössä myös nettikahvila.
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1962

Vuoden 1962 hiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Zakopanessa Puolassa.
Zakopane järjesti MM-kilpailut jo kolmannen kerran historiansa aikana. Uusia lajeja olivat naisten viiden kilometrin maastohiihto ja mäkihypyn suurmäenkilpailu.
Miesten maastohiihto.
15 km.
Päivämäärä: 20. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Väinö Huhtala oli kilpailussa 13., Kalevi Laurila 17. ja Kalevi Oikarainen keskeytti.
30 km.
Päivämäärä: 18. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Kalevi Hämäläinen oli kilpailussa kahdeksas, Arto Tiainen yhdeksäs ja Veikko Hakulinen 19:s.
50 km.
Päivämäärä: 24. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Veikko Hakulinen oli kilpailussa yhdeksäs ja Lauri Bergquist 22:s.
4 x 10 km viesti.
Päivämäärä: 24. helmikuuta
Naisten maastohiihto.
5 km.
Päivämäärä: 19. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Eeva Ruoppa oli kilpailussa yhdeksäs ja Toini Pöysti kymmenes.
10 km.
Päivämäärä: 21. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Toini Pöysti oli kilpailussa yhdeksäs ja Eeva Ruoppa kymmenes.
3 x 5 km viesti.
Päivämäärä: 23. helmikuuta
Yhdistetty.
Normaalikilpailu (K80 + 15 km).
Päivämäärä: 18.-19. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Pekka Ristola oli kilpailussa kahdeksas, Pertti Tiitta 13., Esko Jussila 21. ja Kauko Pusenius keskeytti.
Mäkihyppy.
Normaalimäki (K80).
Päivämäärä: 21. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Eino Kirjonen oli kilpailussa 12., Antero Immonen 18. ja Veikko Kankkonen 34:s.
Suurmäki (K100).
Päivämäärä: 25. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Veikko Kankkonen oli kilpailussa kymmenes, Eino Kirjonen 21. ja Hemmo Silvennoinen 23:s.
Kansallissankari

Kansallissankareiksi kutsutaan historiallisia, joskus myös puolihistoriallisia tai myyttisiä hahmoja, joilla on keskeinen ja kunnioitettu rooli jonkin valtion tai etnisen ryhmän historiassa ja omakuvassa. Kansallissankarit kuuluvat kiinteästi nationalismiin ja kansallisvaltioiden ajatukseen. Kansallissankarit ovat useimmiten poliitikkoja eli "valtiomiehiä", sotilaita eli "sotasankareita", separatisteja eli "vapaustaistelijoita", tutkijoita, taiteilijoita, tutkimusmatkailijoita tai urheilijoita eli "urheilusankareita". Kansallissankarin aseman voi saavuttaa myös elävä ihminen. 
Kansallissankareihin kohdistuu yleensä virallista tai puolivirallista muistokulttia tai suoranaista henkilöpalvontaa. Tämä ilmenee tyypillisesti muistomerkkeinä, muistojuhlallisuuksina varsinkin syntymän tai kuoleman vuosipäivinä, elämäkertakirjallisuutena ja kansallissankarin roolin korostamisena kouluopetuksessa. 
Erilaisissa diktatuureissa kansallissankareiden palvonta, joka kohdistuu myös diktaattoriin, on usein viety äärimmäisyyksiin. Kansallissankarikultin rakentaminen on ollut tyypillistä myös itsenäisyydestä kamppaileville tai vastaitsenäistyneille maille.
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1966

Vuoden 1966 hiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Oslossa Norjassa 17.–27. helmikuuta 1966.
Kisojen menestynein maa oli kahdeksan mitalia kerännyt isäntämaa Norja (viisi kultaa, kaksi hopeaa, yksi pronssi).
Miesten maastohiihto.
15 km.
Päivämäärä: 20. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Eino Huhtala oli kilpailussa 16:s.
30 km.
Päivämäärä: 17. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Kalevi Oikarainen oli kilpailussa 11. ja Arto Tiainen 12:s.
50 km.
Päivämäärä: 26. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Kalevi Oikarainen keskeytti.
4 x 10 km viesti.
Päivämäärä: 23. helmikuuta
Naisten maastohiihto.
5 km.
Päivämäärä: 21. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Senja Pusula oli kilpailussa kahdeksas, Toini Pöysti 11., Eeva Ruoppa 14. ja Irma Hartikainen 18:s.
10 km.
Päivämäärä: 19. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Toini Pöysti oli kilpailussa yhdeksäs, Senja Pusula kymmenes, Eeva Ruoppa 12. ja Liisa Suihkonen 18:s.
3 x 5 km viesti.
Päivämäärä: 27. helmikuuta
Yhdistetty.
Normaalikilpailu (K70 + 15 km).
Päivämäärä: 21. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Esa Klinga oli kilpailussa 12., Ilpo Nuolikivi 16., Vesa-Pekka Sarparanta 22. ja Raimo Majuri 26:s.
Mäkihyppy.
Normaalimäki (K70).
Päivämäärä: 19. helmikuutaSuomen Niilo Halonen oli kilpailussa 14., Topi Mattila 25. ja Erkki Pukka 59:s.
Suurmäki (K88).
Päivämäärä: 27. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Paavo Lukkariniemi oli kilpailussa 13., Topi Mattila 31. ja Martti Niemi 52:s.
Spermatofori

Spermatofori (kreikaksi "forein" ’kantaa’, kuljettaa mukanaan) eli siittiökotelo on siittiösoluja sisältävä kapselimainen jähmeä pakkaus, jonka joidenkin eläinryhmien koiras luovuttaa naaraalle. Näissä ryhmissä ei tapahdu varsinaista parittelua, vaan koiras paketoi spermaansa jähmeän massan sisään ja luovuttaa annoksen naaraalle. Lajista riippuen joko koiras tai naaras itse voi sujauttaa spermatoforin itse sukuaukkoonsa. Hedelmöittyäkseen naaraan pitää monesti vielä purra spermatofori rikki, jolloin siittiöt pääsevät vapaiksi. 
Tällainen menettely tunnetaan useista selkärangattomien eläinten ryhmistä, esim. joiltakin nilviäisiltä ja niveljalkaisilta. Hyönteisistä esimerkkinä ovat hyppyhäntäiset, jotkin kovakuoriaiset, hepokatit, sirkat ja jotkin perhoset. Myös eräät sammakkoeläimet käyttävät spermatoforeja.
Aivolisäke

Aivolisäke eli hypofyysi () on umpirauhanen, jonka erittämät hormonit osallistuvat elimistössä kasvun, verenpaineen ja nestetasapainon, seksuaalitoimintojen, raskauden, synnytyksen, maidontuoton, lämpötilan ja kivun säätelyyn. Aivolisäke on ihmisellä noin herneen kokoinen (15 × 9 × 6 mm), puolen gramman painoinen isoaivojen pohjaosasta ulkoneva rakenne, jota ympäröi kitaluun syvennys eli turkinsatula.
Aivolisäke koostuu kahdesta erikseen toimivasta lohkosta, etulohkosta (adenohypofyysi) ja takalohkosta (neurohypofyysi). Aivolisäkkeen varsi yhdistää aivolisäkkeen sen yläpuolella olevaan hypotalamukseen, joka säätelee aivolisäkkeen toimintaa. Aivolisäke erittää kymmenkuntaa hormonia, joista monet säätelevät muiden elimistön umpirauhasten toimintaa.
Etulohko.
Aivolisäkkeen etulohko eli adenohypofyysi on muodostunut sikiökaudella suuontelon katosta ja on siis epiteelikudosta. Etulohkosta on erotettavissa kolme osaa: pars distalis, pars intermedia sekä pars tuberalis. Näistä etummainen pars distalis on suurin ja myös hormonitoiminnan kannalta merkittävin.
Etulohko tuottaa ja erittää muiden umpieritysrauhasten toimintaa ohjaavia peptidihormoneja. Näitä ovat muiden muassa tyreotropiini (TSH), joka vaikuttaa kilpirauhaseen; follitropiini (FSH) ja lutropiini (LH), jotka vaikuttavat sukupuolirauhasiin; prolaktiini, joka vaikuttaa rintarauhasten maidoneritykseen ja gonadien eli sukupuolirauhasten toimintaan; kasvuhormoni, joka vaikuttaa kasvuun, aineenvaihduntaan ja proteiinisynteesiin; sekä kortikotropiini, joka edistää lisämunuaisen kuorikerroksen toimintaa. Jokaista näistä hormoneista tuottaa oma solutyyppinsä, poikkeuksena follitropiini ja lutropiini, joita tuottaa sama solutyyppi.
Etulohkon kasvaimet voivat saada aikaan liiallista hormonieritystä. Esimerkiksi liiallinen kasvuhormonin eritys voi johtaa lapsilla gigantismiin tai aikuisella akromegaliaan.
Takalohko.
Aivolisäkkeen takalohko eli neurohypofyysi on muodostunut väliaivojen hermokudoksen pullistumasta. Aivolisäkkeen takalohko ei ole varsinainen umpirauhanen, vaan se koostuu hermosolujen haarakkeista, gliasoluista ja verisuonista. Takalohkon hormoneita varastoidaan ja vapautetaan näistä hermosoluhaarakkeista. Itse hermosolujen soomaosat sijaitsevat hypotalamuksessa, jossa hormonit tuotetaan ja josta ne kuljetetaan haarakkeisiin.
Takalohkon vapauttamia hormoneja ovat antidiureettinen hormoni (ADH) ja oksitosiini. Antidiureettinen hormoni ylläpitää solunulkoisen nesteen tilavuutta ja osmolaliteettia säätelemällä virtsaan siirtyvän nesteen määrää munuaisten nefronien distaalisissa tiehyissä ja kokoojaputkissa. Oksitosiini taas saa aikaan kohdun seinämien lihasten supistelun synnytyksen yhteydessä ja maitorauhaskäytävien lihasten supistelun imetyksen aikana.
Neurohypofyysissä tapahtuvan, esimerkiksi iskusta johtuvan soluvaurion myötä antidiureettisen hormonin eritys voi vähentyä. Tästä voi seurata diabetes insipidus, nestetasapainon häiriö, jossa munuaisten kyky tiivistää virtsaa on heikentynyt, mikä johtaa polyuriaan eli lisääntyneeseen virtsantuotantoon sekä polydipsiaan eli lisääntyneeseen veden juonnin tarpeeseen.
Laanila

Laanila on Oulun kaupunginosa, ja se sijaitsee Oulujoen pohjoisrannalla keskustan koillispuolella, valtatien 20 varrella. Nimi "Laanila" on tiettävästi perua Laanisen suvun nimestä.
Laanila sijaitsee noin kahden kilometrin päässä keskustasta, Tuiran itäpuolella. 1940-luvulla Laanilassa oli parakkialue, aluksi saksalaisten ja sitten suomalaisten sotilaiden käytössä . Alueen yleisilmeelle piirteet on antanut arkkitehti Alvar Aalto 1950-luvulla, jolloin Oulujoen ranta-alueelle rakennettiin rivitalo Typpi Oy:n tehtaan työntekijöille. Alueelle rakennettiin myöhemmin kolme kerrostaloa ja pesularakennus. Pesula ei enää ole toiminnassa, ja rakennus on muutettu asunnoiksi vuonna 2002.
Laanilan alue on nykyisin uudis- ja täydennysrakennusaluetta. Alueella toimii yläaste sekä lukio.
Laanilan koulun julkisivusta löytyy myös Veikko Törmäsen tekemä "Ruutuvihko"-taideteos.
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1970

Vuoden 1970 hiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Vysoké Tatryssa Tšekkoslovakiassa 14.–22. helmikuuta 1970.
Miesten maastohiihto.
15 km.
Päivämäärä: 17. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Osmo Karjalainen oli kilpailussa 14., Kalevi Laurila 18., Hannu Taipale 28. ja Kalevi Oikarainen keskeytti.
&lt;br&gt;
30 km.
Päivämäärä: 15. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Hannu Taipale oli kilpailussa 11., Kalevi Oikarainen 12., Raimo Lehtinen 14. ja Kalevi Laurila 15:s.
&lt;br&gt;
50 km.
Päivämäärä: 22. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Teuvo Hatunen oli kilpailussa 12. ja Heikki Ripatti 19:s.
&lt;br&gt;
4 x 10 km viesti.
Päivämäärä: 19. helmikuuta
&lt;br&gt;
Naisten maastohiihto.
5 km.
Päivämäärä: 16. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Liisa Suihkonen oli kilpailussa 12:s.
&lt;br&gt;
10 km.
Päivämäärä: 18. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Marjatta Muttilainen oli kilpailussa yhdeksäs ja Senja Pusula kymmenes.
&lt;br&gt;
3 x 5 km viesti.
Päivämäärä: 20. helmikuuta
&lt;br&gt;
Yhdistetty.
Normaalikilpailu (K88 + 15 km).
Päivämäärä: 15.–16. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Erkki Kilpinen oli kilpailussa kymmenes ja Heikki Sarapää 18:s.
&lt;br&gt;
Mäkihyppy.
Normaalimäki (K88).
Päivämäärä: 14. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Tauno Käyhkö oli kilpailussa 14., Raimo Ekholm 32., Topi Mattila 38. ja Esko Rautionaho 57:s.
&lt;br&gt;
Suurmäki (K110).
Päivämäärä: 22. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Raimo Ekholm oli kilpailussa 15., Topi Mattila 29. ja Esko Rautionaho 33:s.
&lt;br&gt;
Mitalitaulukko.
      Isäntämaa
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1974

Vuoden 1974 hiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Falunissa Ruotsissa 16.–24. helmikuuta 1974.
Falunin kisoja voidaan pitää maastohiihtohistorian eräänä käännekohtana, sillä tuolloin puusukset saivat väistyä lasikuidusta valmistettujen suksien tieltä. Suomalaiset kuitenkin hiihtivät puisilla Järvisen suksilla ja antoivat näin suurimmalle osalle muunmaalaisille kilpakumppaneilleen selvän etulyöntiaseman.
Miesten maastohiihto.
15 km.
Päivämäärä: 19. helmikuuta&lt;br&gt;Magne Myrmosta tuli viimeinen puusuksilla maailmanmestaruuden voittanut hiihtäjä.
Suomen Osmo Karjalainen oli kilpailussa 13., Arto Koivisto 20. ja Eljas Nygård 28:s.
30 km.
Päivämäärä: 17. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Raimo Lehtinen oli kilpailussa seitsemäs, Eljas Nygård 34. ja Heikki Ripatti 35:s.
50 km.
Päivämäärä: 24. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Juhani Repo oli kilpailussa 16., Raimo Lehtinen 24., Juha Mieto 35. ja Heikki Ripatti 38:s.
4 × 10 km viesti.
Päivämäärä: 21. helmikuuta
Naisten maastohiihto.
5 km.
Päivämäärä: 18. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Helena Takalo oli kilpailussa yhdeksäs, Marjatta Kajosmaa 15., Hilkka Kuntola 20. ja Ulla Suhonen 39:s.
10 km.
Päivämäärä: 20. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Marjatta Kajosmaa oli kilpailussa yhdeksäs, Liisa Suihkonen 14. ja Hilkka Kuntola 17:s.
4 × 5 km viesti.
Päivämäärä: 23. helmikuuta
Yhdistetty.
Normaalikilpailu (K89 + 15 km).
Päivämäärä: 17.-18. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Erkki Kilpinen oli kilpailussa 12., Jukka Kuvaja 25. ja Markku Sinkko 39:s.
Mäkihyppy.
Normaalimäki (K89).
Päivämäärä: 16. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Esko Rautionaho oli kilpailussa seitsemäs, Kari Ylianttila 26. ja Paavo Maunu 37:s.
Suurmäki (K112).
Päivämäärä: 23. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Esko Rautionaho oli kilpailussa 12., Juhani Ruotsalainen 30. ja Tauno Käyhkö 57:s.
Jaakko Pöyry

Jaakko Veikko Emanuel Pöyry (6. elokuuta 1924 Sodankylä – 8. syyskuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen tekniikan kunniatohtori, suomalaisen metsäalan osaamisen vaikuttaja sekä Pöyry Oyj:n perustaja. 
Pöyryn isä toimi pappina ja kuoli pojan ollessa 11-vuotias. Pöyry kirjoitti ylioppilaaksi Ilmajoen yhteiskoulusta vuonna 1942 ja ilmoittautui pian tämän jälkeen vapaaehtoisena rintamalle, jossa haavoittui vakavasti Talin–Ihantalan taistelussa kesällä 1944. Samana vuonna hän myös suoritti reserviupseerikurssin Niinisalossa. 
Pöyry valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1948. Hänen ensimmäinen työpaikkansa oli Wärtsilä, jossa hän eteni 25-vuotiaana paperikoneosaston johtajaksi. Yhdessä Jaakko Murron kanssa hän perusti Insinööritoimisto Murto &amp; Pöyryn, joka suunnitteli Metsäliiton Äänekosken sellutehtaan. Vuonna 1958 Pöyry perusti nimeään kantaneen yrityksen ja toimi tämän johdossa aina vuoteen 1990 asti. Tämänkin jälkeen hän toimi vielä yhtiön hallituksessa ja muissa luottamustehtävissä. Hän oli tosin jo aikaisemmin myynyt puolet yhtiöstään Henrik Ehrnroothille.
Pöyry vihittiin tekniikan kunniatohtoriksi Teknillisessä korkeakoulussa vuonna 1974. Hän sai myös professorin arvonimen ja ruotsalaisen Pohjantähti-ritarikunnan komentajamerkin. Sotilasarvoltaan Pöyry oli reservin yliluutnantti.
Melinda Gates

Melinda French Gates (o.s. French) (s. 15. elokuuta 1964 Dallas, Texas) on yhdysvaltalainen hyväntekijä ja toinen Bill ja Melinda Gatesin säätiön perustajista. French Gates oli naimisissa Bill Gatesin kanssa vuodesta 1994 vuoteen 2021. Gatesit ilmoittivat avioerosta toukokuussa 2021. Melinda Gates on entisen aviomiehensä tapaan myös tietotekniikka-alalla. Hän on toiminut myös lehtitoimittajana ja työskennellyt muun muassa "The Washington Postissa" ja Drugstore.com-internetjulkaisussa.
Gatesille ja hänen silloiselle miehelleen Billille myönnettiin marraskuussa 2016 Yhdysvaltain korkein siviileille myönnettävä kunniamerkki, presidentin vapaudenmitali, tunnustuksena säätiönsä hyväntekeväisyydestä.
Fotorealismi

Fotorealismi tai fotonaturalismi (myös valokuvarealismi, valokuvauksellinen realismi, hyperrealismi tai superrealismi) on 1960-luvulla syntynyt taidemuoto, jossa kuvien mallina ja kuvan tekemisen lähtökohtana ei ole niinkään itse todellisuus, vaan valokuvat siitä. Valokuva toimi välikappaleena todellisuuden ja taiteilijan välillä. Kuvaus on fotorealistisissa töissä valokuvantarkkaa.
Fotorealismia kutsuttiin 1960-luvulla Yhdysvalloissa myös uudeksi realismiksi (”new realism”). Se oli vastareaktio pop-taiteen ohella modernismin abstraktia maalaustaidetta kohtaan. Fotorealismi yleistyi 1970-luvun alussa myös Euroopassa. Kasselin documentassa olivat vuonna 1972 mukana muun muassa Ralph Goings, Robert Bechtle, John de Andrea, Don Eddy, Gerhard Richter, Chuck Close, Richard Estes ja Duane Hanson.
Tietokonegrafiikassa ja CGI-grafiikassa fotorealismilla tarkoitetaan elävältä tai realistiselta näyttävää tietokoneella luotua grafiikkaa erona esimerkiksi sarjakuvamaisesta grafiikasta.
Suomessa.
Suomalaisista muun muassa Esko Tirrosen maalaukset ovat lähellä fotonaturalismia. Suuntaus oli esillä Ars 74 -näyttelyssä Helsingissä ja Tampereella keväällä 1974. Mukana oli useita sekä amerikkalaisia että eurooppalaisia hyperrealismin edustajia. Suuntauksen vaikutus jäi tuolloin kuitenkin melko lyhytaikaiseksi.
Valokuvan tultua osaksi maalaustaidetta ja digitaalisen kuvan yleistyttyä kiinnostus fotorealismia kohtaan on kasvanut.
Paavo Berglund

Paavo Allan Engelbert Berglund (14. huhtikuuta 1929 Helsinki – 25. tammikuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen kapellimestari ja viulisti.
Ura.
Berglund aloitti muusikonuransa viulistina Radion sinfoniaorkesterissa vuonna 1949. Hän toimi Radion sinfoniaorkesterin apulaisjohtajana vuodesta 1955 ja ylikapellimestarina vuosina 1962–1971. Tämä kausi päättyi riitaan, joka kuitenkin pian sovittiin, ja hän vieraili orkesterin konserttien johtajana aina 2000-luvulle asti. Vuosina 1972–1979 hän oli Bournemouthin sinfoniaorkesterin ylikapellimestari Englannissa ja rinnan tämän kanssa Helsingin kaupunginorkesterin taiteellinen johtaja 1975–1979. Vuosina 1987–1991 Berglund oli Tukholman filharmonisen orkesterin ja vuosina 1993–1998 Tanskan kuninkaallisen orkesterin ylikapellimestari. Hän myös vieraili maailman suurten orkesterien johtajana, New Yorkin filharmonikoista ja Berliinin filharmonikkoihin.
Berglund perusti jo vuonna 1952 Helsingin kamariorkesterin, jonka ensikonsertti oli menestys, ja orkesteri sai pian kiitosta myös Sibeliukselta. Berglund teki kolme Sibeliuksen sinfonioiden kokonaislevytystä: Bournemouthin sinfoniaorkesterin kanssa vuosina 1972–1977, Helsingin kaupunginorkesterin kanssa vuosina 1984–1987 ja Euroopan kamariorkesterin kanssa vuosina 1995–1997. Hän johti 1960- ja 1970-luvulla myös merkittäviä kantaesityksiä, esimerkiksi ystävänsä Joonas Kokkosen sinfoniat.
Paavo Berglund sai vuonna 1982 Pro Finlandia -mitalin, Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1985, ja myös mm. säveltaiteen valtionpalkinnon.
Berglundin omistuksessa ollut Stradivarius-viulu siirtyi 1,8 miljoonan euron kauppasummalla hänen perikunnaltaan vuonna 2012 Suomen Kulttuurirahastolle. Samalla Kulttuurirahasto sai lahjoituksena Berglundin levytysten oikeudet ja hänen orkesterinuottimateriaalinsa. Viulun nimi on ex. Berglund.
Yksityiselämä.
Berglundin vastoinkäymisiä olivat 1960-luvulla tehty selkäleikkaus ja 1970-luvulla tapahtunut auto-onnettomuus, jossa hänen lonkkansa murtui. Hänen poikansa on viinialan yrittäjä ja Nanson hallituksen puheenjohtaja Juha Berglund. Vesa-Matti Loiri ja Pekka Loiri ovat hänen serkkujaan.
Berglund menehtyi 82-vuotiaana kotonaan Helsingissä. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon Helsinkiin.
Ariel Ramírez

Ariel Ramírez (4. syyskuuta 1921 Santa Fe, Argentiina – 18. helmikuuta 2010 Monte Grande, Argentiina) oli argentiinalainen säveltäjä ja pianisti. Vuonna 1964 hän sävelsi esitetyimmän teoksensa, "Misa Criollan". Se on messu, jossa on muun muassa kansanmusiikkivaikutteita. Misa Criolla ensiesitettiin Düsseldorfissa vuonna 1967. Ramírezin muihin teoksiin kuuluu muun muassa pianokappaleita.
Ramírez kuoli keuhkokuumeeseen ollessaan 88-vuotias.
Den glider in

”Den glider in” on Peter Karlssonin säveltämä ja sanoittama laulu, joka tuli tunnetuksi Ruotsin jääkiekkomaajoukkueen tunnussävelmänä jääkiekon maailmanmestaruuskisoissa 1995 Ruotsissa.
Laulun levytti Nick Borgen yhdessä Ruotsin maajoukkueen kanssa. Suomi voitti maailmanmestaruuden ja laulu nousi Suomessa suureen suosioon. Se äänestettiin samana vuonna Radiomafian top 500 -listalla kaikkien aikojen 13:nneksi parhaaksi kappaleeksi. Maajoukkuepelaajat ja valmentaja Curt Lindström levyttivät kappaleen Kirkan kanssa ruotsiksi. Kappale olisi haluttu suomentaa, mikä olisi sopinut laulun tekijälle, mutta levy-yhtiö BMG ei antanut siihen lupaa.
Sanat ”Den glider in” tulevat ruotsalaisen radiotoimittajan Lennart Hylandin tunnetusta selostuksesta jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa 1962, kun Nils Nilsson teki ratkaisevan maalin tyhjään maaliin maailmanmestaruuden ratkaisseessa ottelussa, jossa Ruotsi voitti Kanadan 5–3 ja Ruotsi voitti näin kultaa.
Basilika (arkkitehtuuri)

Basilika on suorakulmion muotoinen, kolmi- tai useampilaivainen rakennus, jossa keskilaiva on muita laivoja korkeampi, niin että valo pääsee sisään sen yläosan ikkunoista. Nykykielenkäytössä basilika viittaa tämänmalliseen kirkkoon. Se eroaa siis hallikirkosta, jossa kaikki laivat ovat samankorkuiset. Basilikatyyppi on peräisin antiikin Kreikan ja Rooman arkkitehtuurista. Antiikin aikaiset basilikat eivät kuitenkaan olleet uskonnollisia rakennuksia, vaan niitä käytettiin muun muassa kauppaan ja oikeudenkäynteihin.
Basilikan kehittivät roomalaiset kreikkalaisen pylväskäytävän, stoan, perusteella. Latinan nimitys "basilica" juontuukin kreikan ilmaisusta στοὰ βασιλική ("stoa basilikē", kuninkaallinen pylväskäytävä). Rooman vanhimman tunnetun basilikan, "Basilica Porcian", rakennutti 184 eaa. Marcus Porcius Cato. Yhden kuuluisimmista basilikoista, Maxentiuksen basilikan, pani alulle Maxentius ja viimeisteli Konstantinus 313. Jo Augustuksen aikoihin basilikaa pidettiin oleellisena osana kaupungiksi itseään kutsuvaa asutuskeskusta.
Kolmannelta vuosisadalta alkaen kristityt rakensivat basilikatyyppisiä rakennuksia kulttipaikoikseen, sillä he tarvitsivat isoja tiloja, joihin seurakunta saattoi kokoontua. Pakanatemppeleitä ei voitu käyttää mallina, koska niissä rituaalit suoritettiin usein ulkona. Kristityissä kirkoissa on basilikan päässä puolipyöreä alttarikomero, apsis, jossa pappi seisoo korokkeella. Kirkot saivat vaikutteita etenkin keisaribasilikoista, joissa ei harjoitettu kaupankäyntiä.
Italiassa sanalla "basilica" tarkoitetaan myös erityisen arvoaseman omaavaa kirkkorakennusta sen muodosta riippumatta, esimerkiksi "Basilica di San Marco" Venetsiassa. Basilika tai useimmiten "basilica minor" on tällöin kunnianimi, jonka paavi myöntää tärkeimmille kirkoille riippumatta siitä, ovatko ne arkkitehtuuriltaan basilikoja.
Saara Widbom

Saara Kerttu Elina Widbom (o.s. Ylitalo) (s. 1984) on suomalainen näyttelijä. Suuren yleisön tietoisuuteen hän tuli Liisa Tähtisen roolistaan 1990-luvun menestyssarjassa "Blondi tuli taloon" (1994–1995). Myöhemmin hän näytteli Lilli Abrahamssonia televisiosarjoissa "Ihmeidentekijät" (1996–1998) ja "Parhaat vuodet" (2000–2002). Hän on näytellyt myös Tampereen Komediateatterissa sekä Rauman Kaupunginteatterissa.
Widbom opiskeli Suomen Teatteriopistossa Tampereella ja teki jonkin aikaa näyttelijäntöitä freelancerina. Hän haki myös Teatterikorkeakouluun ja Teatterityön tutkinto-ohjelma Nätyyn Tampereelle, mutta ei päässyt niihin opiskelemaan.
Syksyllä 2005 hän toimi juontajana Nelosella esitetyssä peliohjelmassa "Play". Vuosina 2015–2017 Widbom vieraili "Salatut elämät" -sarjassa lääkäri Romppaisen roolissa.
Saaran vanhemmat ovat näyttelijä-ohjaaja Elina Halttunen ja lääkäri Veli Ylitalo. Hänellä on kolme sisarusta, joista sisko Johanna on myös näyttelijä. Hänen tätinsä on näyttelijä Marjukka Halttunen sekä isovanhemmat näyttelijät Hilkka Helinä ja Kaarlo Halttunen.
Widbom oli ammatiltaan kokki, mutta kouluttautui myös lähihoitajaksi ja työskentelee (keväällä 2020) varhaiskasvatuksen parissa asukaspuistossa Espoossa, jossa hän puolisonsa kanssa myös asuu.
Arto Salminen

Arto Sakari Salminen (22. lokakuuta 1959 Helsinki – 15. marraskuuta 2005 Hausjärvi) oli suomalainen kirjailija. Salmisen tuotannon aiheita ovat esimerkiksi viihdeteollisuus, tositelevisio, pätkätyöt ja köyhyys.
Salmisen niukkaeleiset, mustaa huumoria viljelevät romaanit koskettelevat uusliberalismiin taipuneen yhteiskunnan kipupisteitä – köyhien, syrjäytyneiden ja huono-osaisten elämää. Salmisen teoksia on usein luonnehdittu inhorealistisiksi. Provokatoristen aiheiden lisäksi hän sai tunnustusta kirkkaasta kielestään, joka toi estetiikkaa rankkojenkin aiheiden käsittelyyn.
Salminen kirjojen myynti oli ilmestymisaikaan vähäistä, mutta myöhemmin arvostus on kasvanut.
Salminen muokkasi romaanistaan "Varasto" vuonna 2005 näytelmäversion, joka sai ensi-iltansa joulukuussa 2005 Kansallisteatterin Willensaunassa. Romaanin "Varasto" pohjalta on Taru Mäkelä ohjannut elokuvan "Varasto" (2011). Elokuvalle on tehty vuonna 2018 ilmestynyt jatko "Varasto 2", joka ei kuitenkaan enää perustu kirjaan.
Salminen sai Koskenkorva-palkinnon 1998, Olvi-palkinnon 2004 ja oli Runeberg-palkintoehdokkaana 2002. Salminen kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen vuonna 2005.
Anastasio Somoza García

Anastasio "Tacho" Somoza García (1. helmikuuta 1896 – 29. syyskuuta 1956) oli Nicaraguan presidentti ja diktaattori vuosina 1937–1947 ja 1950–1956. 
Anastasio Somoza Garcían isä oli varakas kahviplantaasin omistaja. Somoza García opiskeli Yhdysvalloissa, palasi kotimaahan ja epäonnistui liikemiehen uralla. Hän nousi valtaan armeijan tuella syrjäyttäen enonsa 1937. Hän keskitti valtaa ja varallisuutta perheelleen ja ystävilleen, ja hänen jälkeensä maata hallitsivat hänen kaksi poikaansa Luis Somoza Debayle ja Anastasio Somoza Debayle. 
Runoilija Rigoberto López Pérez murhasi Somoza Garcían 21. syyskuuuta vuonna 1956 Leonissa. Somoza kuoli muutama päivän jälkeen sairaalassa Panaman kanavavyöhykkellä.
Jean-Claude Duvalier

Jean-Claude Duvalier (3. heinäkuuta 1951 Port-au-Prince, Haiti – 4. lokakuuta 2014 Port-au-Prince) oli Haitin presidentti ja diktaattori 1971–1986. Hän seurasi virassa isäänsä François Duvalieria. Isä ja poika saivat kansan suussa lempinimet "Papa Dòk" ja "Bebe Dòk".
Jean-Claude Duvalier nousi valtaan vain 19-vuotiaana ja oli maailman nuorin presidentti. Hän karkotti maasta isänsä tärkeimmän avustajan, äitinsä veljen Gaston Jumellen ja sulki marraskuussa 1972 tämän ylläpitämän Hemo Caribbean -yhtiön, joka oli järjestänyt joukkoverenluovutuksia 3–5 dollarin korvausta vastaan henkilöä kohden. Luovutusten tuottama veri ja veriplasma myytiin ulkomaille.
François Duvalier loi pelätyt puolisotilaalliset Tonton Macoute -joukot, jotka osallistuivat poliittisten vastustajien kiduttamiseen ja surmaamiseen. Jean-Claude Duvalier hyväksyi näiden joukkojen toiminnan ja brutaalit toimintatavat jossain määrin. Hänen hallintonsa on arvioitu olleen vähemmän väkivaltainen, mutta pahemmin korruptoitunutta isäänsä verrattuna.
Duvalier vietti ylellistä elämää. Hänen häänsä maksoivat viisi miljoonaa dollaria, vaikka samaan aikaan maa kärsi köyhyydestä. Ihmisoikeusryhmien mukaan hänen aikanaan maassa kidutettiin ja surmattiin tuhansia poliittisia vankeja. Duvalierin kerrotaan kerran sanoneen seuraavasti: "Haitin kansalaisten kohtalo on kärsiä".
Vuonna 1986 korruptiosyytteiden raskauttama Jean-Claude Duvalier pakotettiin luopumaan vallasta, minkä seurauksena hän muutti Ranskaan.
Kun Jean-Bertrand Aristide ilmoitti luopuvansa vallasta 2004, Jean-Claude Duvalier ilmoitti asettautuvansa ehdolle vuoden 2005 vaaleissa.
Tammikuun 2010 maanjäristyksen jälkeen Duvalier lupasi lahjoittaa kotimaalleen viisi miljoonaa puntaa.
Duvalierilla oli Sveitsissä pankkitili, jolla olevista varoista hän taisteli oikeudessa, sillä Haitin valtio on vaatinut niitä palautettavaksi. Vuonna 2007 silloinen presidentti René Préval sanoi, että jos Duvalier olisi palannut Haitiin, hän olisi joutunut oikeuteen rahan kavalluksista ja kuolonuhreista. Duvalier palasi Haitiin tammikuussa 2011, mutta syytä paluuseen ei toistaiseksi tiedetä. 19. tammikuuta 2011 Duvalier sai syytteet korruptiosta, varkaudesta sekä varojen kavaltamisesta. Syytteet koskivat väärinkäytöksiä Duvalierin 15-vuotisella valtakaudella 1970- ja 1980-luvuilla.
Duvalier menehtyi kotonaan sydänkohtaukseen 63 vuoden iässä.
Stephen Webb

Stephen Webb on brittiläinen fyysikko ja tietokirjailija. Hän on tutkinut älyllisen elämän mahdollisuutta ja todennäköisyyttä maailmankaikkeudessa. Hän on pohtinut Fermin paradoksia, ja palkitussa teoksessaan "Missä kaikki ovat?" ("Where Is Everybody?") hän on esittänyt siihen 50 ratkaisua kolmesta eri näkökulmasta.
Koulutus ja ura.
Webb väitteli tohtoriksi teoreettisesta fysiikasta 1988 Manchesterin yliopistosta ja on työskennellyt useissa Britannian yliopistoissa. Hän oli mukana palkitussa ("European Academic Software Award") fysiikan opetusohjelmistoja kehittäneessä ryhmässä.
Hän asuu ja työskentelee Milton Keynesissä ja osallistuu kirjoittamisen lisäksi päätyönään Open Universityn etäopiskelumateriaalia muun muassa matematiikan korkeakouluopetusta varten kehittäviin ryhmiin.
Tuotanto.
Webbin esikoisteos "Measuring the Universe: the Cosmological Distance Ladder" ilmestyi vuonna 1999.
Hänen toinen kirjansa, suomeksikin käännetty, "Missä kaikki ovat?" esittää kolme näkökulmaa elämän todennäköisyyden ja mahdollisuuden arvioimiseksi maailmankaikkeudessa. Yhden käsityksen mukaan Maan ulkopuolista älyllistä elämää on olemassa, mutta emme ole vielä saaneet yhteyttä toisiimme. Toisaalta salaliittoteorian mukaan he ovat jo keskuudessamme, mutta tavalla tai toisella heidän olemassaolonsa on piilossa. Kolmannessa vaihtoehdossa olemme ainoat älylliset koko universumissa. Kirja sai "Contact in Contextin" parhaan idean palkinnon ja oli ehdolla Aventis-palkinnon saajaksi 2003.
Kirjassa "Out of this World" käsitellään viimeaikaisia hiukkasfysiikan ajatuksia ja esitetään erikoisia teorioita kirjailijan omintakeiseen tyyliin.
Yksityiselämä.
Webb harrastaa jalkapalloa ja krikettiä.
Piri Reis

Piri Reis (1466–1554) oli osmanien laivastoupseeri, joka taisteli monta vuotta Turkin laivastossa ennen ylennystään amiraaliksi, josta tulee nimen osa "Reis"; hänen syntymänimensä oli Hadji Muhammad. Piri Reis tunnetaan nykyään parhaiten hänen vuonna 1513 piirtämästään maailmankartasta.
Piri Reisin kartta.
Vuonna 1929 Istanbulin Topkapin palatsin kunnostustöiden yhteydessä löydettiin kasa 1400–1500-luvuille ajoittuvia karttoja. Kahden gasellin nahalle piirretyn kartan tekijäksi oli mainittu Piri Reis. Kartat olivat huolellista työtä ja hämmästyttävän tarkkoja. On väitetty, että vastaavaan pituusasteikon tarkkuuteen päästiin vasta 200 vuotta myöhemmin. Toinen kartoista oli piirretty vuonna 1513, ja se kuvaa Etelä-Amerikan itärannikkoa. Toinen kartta on piirretty 1528, ja se kuvaa Pohjois- ja Etelä-Atlanttia, Karibianmerta sekä kiistellyn tulkinnan mukaan myös Falklandinsaaria ja Antarktista. Piri Reisin karttoihin tekemien merkintöjen mukaan niiden lähteenä on ollut "vääräuskoisen Colombon" eli Kolumbuksen kartta, joka on sittemmin kadonnut.
Vuonna 1956 historioitsija ja arkeologi Arlington Mallery alkoi tutkia karttoja päätyen siihen tulokseen, että ne eivät tukeneet vallitsevaa käsitystä eri alueiden löytöajoista. Piri Reisin aikaan sekä Pohjois- että Etelä-Amerikan rannikot olivat Euroopassa suurimmalta osaltaan tuntematonta aluetta, ja Antarktis löydettiin vasta vuonna 1818. Merkittävää kartoissa on myös niiden mahdollinen täsmääminen leveys- ja pituuspiirien kanssa, mikä tarkoittaisi lähdekarttojen tekijöiden tienneen Maan pyöreästä muodosta ja mahdollisesti hallinneen trigonometrian. Virheitäkin kartassa kuitenkin on, kuten Neitsytsaarten sekä joidenkin Etelä-Amerikan jokien kaksinkertainen määrä. Antarktikseksi tulkitulla alueella vallitsee karttamerkintöjen mukaan lämmin ilmasto. Karttaa on tutkinut muun muassa yhdysvaltalainen kartografi Charles Hapgood, joka vuonna 1966 piti karttaa todisteena siitä, että Maassa on täytynyt olla tähän asti tuntematon korkeakulttuuri.
Historiantutkija Gregory McIntosh on vastustanut Malleryn ja Hapgoodin tulkintoja. Hänen mukaansa kartta ei ole läheskään niin tarkka kuin Hapgood antaa ymmärtää; McIntoshin mukaan 1500-luvulta tunnetaan huomattavasti parempiakin maailmankarttoja. Antarktikseksi tulkittu alue Piri Reisin kartassa voi McIntoshin mukaan olla Etelä-Amerikan rannikkoa. Toisaalta McIntosh korostaa, että tuntemattoman eteläisen mantereen olemassaololla spekuloitiin jo kauan ennen sen löytymistä. Arveltiin, että maapallon pysyminen tasapainossa vaati suuren eteläisen maamassan olemassaoloa.
Solmu (tähtitiede)

Solmu (Ω, "Omega"), tavallisimmin nouseva solmu tai rataelementtinä nousevan solmun pituus on tähtitieteessä kiertoradan suuntaa kuvaava suure, joka ilmoitetaan asteina. Tässä suunnassa rata nousee ennaltasovitun tarkastelutason (Aurinkokunnassa ekliptikan tason) yläpuolelle. Aurinkoa kiertäville kappaleille suunnan nollakohta on kevätpäiväntasauspiste ja se mitataan vastapäivään. Kohtaa, jossa rata vastaavasti laskee tarkastelutason alapuolelle kutsutaan "laskevaksi solmuksi". Sille käytetään joskus merkintää formula_1. Jos radan inklinaatio on nolla, solmupisteitä (ja samalla myöskään niiden suuntia eli pituuksia) ei ole määritelty.
Kuun solmu on piste, jossa Kuu nousee ekliptikan ylä- tai laskee sen alapuolelle. Jos tällöin Aurinko on samassa suunnassa, eli on uusikuu, voi tapahtua auringonpimennys. Jos Aurinko sijaitsee vastakkaisessa suunnassa, eli on täysikuu, voi tapahtua kuunpimennys. Kuun tapauksessa kahden nousevan solmun välistä aikaa kutsutaan drakoniittiseksi kuukaudeksi.
Radan isoakselin puolikas

Isoakselin puolikas on ellipsin pisimmän halkaisijan puolikas. Tätä rataelementtiä käytetään tyypillisesti kuvaamaan ellipsiradalla kiertävän kappaleen etäisyyttä keskuskappaleesta, joka sijaitsee ellipsin yhdessä polttopisteessä.
Isoakselin puolikasta nimitetään usein "keskietäisyydeksi". Nimitys on siinä mielessä perusteltu, että isoakselin puolikas on kappaleen suurimman ja pienimmän etäisyyden keskiarvo. Etäisyyden keskiarvo voidaan kuitenkin laskea monella tavalla. Esimerkiksi etäisyyden keskiarvo ajan suhteen on suurempi, sillä ollessaan kauempana keskuskappaleesta kappale kiertää hitaammin, jolloin aikaa kuluu enemmän.
Rata-arvo

Rata-arvot eli "rataelementit" määrittävät yksikäsitteisesti taivaankappaleen sijainnin tiettynä ajankohtana ellipsiradalla tai vastaavalla. On vakiintunut käytäntö ilmoittaa tietyt rataelementit, joista voidaan laskea kappaleen paikka tiettynä ajankohtana eli eepokkina. "Puhtaat" taivaankappaleiden radat ovat ympyröitä, ellipsejä, paraabeleja, hyperbelejä tai suoria viivoja. Käytännössä kappaleiden radat ovat ajan mukana muuttuvia, jolloin rataelementit on laskettava monimutkaisilla yhtälöillä, jotka antavat rataelementit jonkin ajanhetken ympäristössä. Näitä kutsutaan radan oskuloiviksi elementeiksi.
Periaatteessa rataelementit ovat siis vakioita, mutta muiden planeettojen, tähtien, kuiden tms. aiheuttamat häiriöt muuttavat niitä. Vain tietyt ellipsiradat ovat aurinkokunnassa pitkillä, miljardien vuosien ajanjaksoilla, suhteellisen vakaita.
Ratatilavektorit.
Kappaleen rata voidaan ilmaista ilmoittamalla sen paikka- ja nopeusvektorit jollakin mielivaltaisella ajanhetkellä. Rataliikkeen energian lisäksi myös rataan liittyvä kulmamomentti on säilyvä suure.
Keplerin rataelementit eli elliptiset rataelementit.
Tavallisimmin taivaankappaleen rataa kuvataan ns. elliptisillä rataelementeillä. Periaatteessa muitakin vastaavia kuuden vakion yhdistelmiä on olemassa (mm. Delaunayn rataelementit), mutta elliptisten elementtien geometrinen havainnollisuus tekee niistä verrattoman käytännöillisiä. Elliptiset elementit ovat
Näistä kaksi ensimmäistä ("a" ja "e") määräävät radan muodon, kolme seuraavaa ("i", "Ω" ja "ω") kiinnittävät sen suunnan avaruudessa ja viimeinen ("M") asettaa kappaleen oikeaan kohtaan ratakäyrälle. Perihelin argumentin sijasta käytetään joskus perihelin pituutta ja keskianomalian sijasta kappaleen sijainti radalla voidaan ilmaista myös periheliajan tai keskilongitudin avulla.
Thomas Beecham

Thomas Beecham (29. huhtikuuta 1879 St. Helena – 8. maaliskuuta 1961 Lontoo) oli 1900-luvun alkupuolen merkittävin brittiläinen kapellimestari. Hän perusti useita brittiläisiä orkestereita mukaan lukien New Symphony Orchestran, Lontoon filharmonisen orkesterin ja Royal Philharmonic Orchestran.
EPOC

EPOC oli Psionin kehittämä käyttöjärjestelmä mobiililaitteille, joka nimettiin Symbianiksi Ericssonin ja Nokian ostettua enemmistöosuus Psionista vuonna 1998. Myös Motorola liittyi Symbianin käyttäjiin. Matsushita, joka oli maailman neljänneksi suurin matkapuhelimien valmistaja liittyi myös käyttöjärjestelmän käyttäjiin.
Käyttöjärjestelmän viimeinen julkaisu oli EPOC32 Release 5, jonka johdosta ensimmäinen Symbian OS julkaisu oli versio 6.0.
Ydin.
EKA2 (EPOC Kernel Architecture 2) on toinen iteraatio Symbianin 32-bittisestä ytimestä, joka seuraa 8- ja 16-bittisiä ytimiä. 8-bittinen versio oli käytössä vuonna 1984 julkaistussa Psion Organiserissa. 16-bittinen EPOC-ydin oli sidottu Intel 8086 -arkkitehtuuriin. EPOC32 (jälkikäteen nimetty EKA1:ksi) aloitti elämän vuonna 1994 ja julkaistiin vuonna 1997 Psionin Series 5 kämmentietokoneessa. EKA1 oli täysin 32-bittinen ilman 8086:n segmentoidun muistikäsittelyn vaikutuksia. EKA2 kehitettiin vuonna 1998.
Carlos Kleiber

Carlos Kleiber (alk. Karl Ludwig Bonifatius Kleiber, 3. heinäkuuta 1930 Berliini, Saksa – 13. heinäkuuta 2004 Konjšica, Slovenia) oli itävaltalainen kapellimestari. Kapellimestarina Kleiber debytoi vuonna 1952. Hän lopetti musiikintekemisen välillä opiskellakseen kemiaa, mutta palasi musiikin pariin kahden vuoden jälkeen. Hän työskenteli Saksassa vuodesta 1956, debytoi Wienissä 1973 ja Bayreuthissa seuraavana vuonna.
Nuoruus ja opiskelu.
Karl Ludwig Bonifatius Kleiber syntyi vuonna 1930 Berliinissä, missä hänen isänsä Erich Kleiber työskenteli kapellimestarina Berliinin valtionoopperassa. Hän oli Erich Kleiberin ja Ruth Goodrichin toinen lapsi.
Erich Kleiber jätti Saksan perheineen vuonna 1935 protestina natsihallintoa vastaan. Perhe asui useassa eri paikassa, kunnes se asettui Etelä-Amerikkaan vuonna 1940. Sodan jälkeen Karl – eli nyt espanjalaisittain – Carlos Kleiber palasi Eurooppaan ja opiskeli oikeustiedettä ja kemiaa Zürichissä. Hän oli kuitenkin kiinnostunut musiikista ja oli tehnyt ensimmäisen sävellyksensä jo yhdeksänvuotiaana. Carlos sai vuonna 1950 isältään luvan lähteä opiskelemaan musiikkia Buenos Airesiin.
Ura.
Kleiber muutti 1953 Saksaan, missä hän toimi korrepetiittorina. Hän teki 1955 lavadebyyttinsä kapellimestarina Potsdamissa. Hän pääsi 1957 Düsseldorfin oopperan korrepetiittoriksi ja 1960 kapellimestariksi. Kleiber vieraili kapellimestarina myös muissa orkestereissa.
Kleiber sai 1964 paikan Zürichin oopperasta. Stuttgartin valtionoopperan pääkapellimestariksi hän pääsi 1966. Stuttgartissa hän sai kuuluisuutta johtamalla oopperoita "Wozzeck" ja "Taika-ampuja". Kleiber vieraili 198 Münchenin oopperassa, missä hänen johtamansa oopperat "Ruusuritari", "Otello" ja "La Traviata" olivat suurmenestyksiä.
Kleiber ryhtyi 1970-luvulla freelanceriksi. Hän esiintyi 1973 ensimmäisen kerran Wienin valtionoopperassa "Tristan ja Isolde" -oopperan kapellimestarina. Samana vuonna ilmestyi myös hänen ensimmäinen levytyksensä. Kleiber esiintyi 1974 ensimmäisen kerran Royal Opera Housessa ja Bayreuthin musiikkijuhlilla. Kleiber johti myös Wienin filharmonikkoja, jonka kanssa hän myös levytti Ludwig van Beethovenin viidennen sinfonian.
Kleiber debytoi 1970-luvulla useissa oopperataloissa. Hän esiintyi 1976 ensimmäisen kerran La Scalassa ja 1978 Chicagon sinfoniaorkesterin kanssa. Wienissä hänen johtamansa "Carmen" televisioitiin ympäri maailmaa.
Kleiberin viimeinen studioäänitys oli vuonna 1980 äänitetty "Tristan ja Isolde". Metropolitan Operassa hän johti ensimmäisen kerran 1988, jolloin hän johti oopperan "La bohème". Viimeisen kerran Kleiber johti oopperaa 1994 Wienissä ja viimeisen konserttinsa hän piti 1999 Cagliarissa.
Yksityiselämä.
Kleiber meni vuonna 1961 naimisiin slovenialaisen balettitanssijan Stanislava Brezovarin kanssa. Heidän tytär Lillian syntyi 1971. Stanislava kuoli vuonna 2003 ja Carlos Kleiber seuraavana vuonna.
Tyyli.
Isänsä Erich Kleiberin tavoin Carlos Kleiber oli perfektionisti. Hän vaati usein orkestereiltaan pitkiä harjoituksia. Kleiberiä pidettiin mielikuvituksekkaana ja kokeilevana muusikkona, joka kykeni luomaan tuoreita näkemyksiä vanhoista klassikoista.
Sherman Firefly

Sherman Firefly on brittiläisellä 76,2 mm O.Q.F 17-pdr-tykillä aseistettu versio yhdysvaltalaisesta M4 Sherman -panssarista. Sitä käytettiin toisessa maailmansodassa.
Fireflyt rakennettiin muuntamalla olemassa olevia M4 Sherman -vaunuja. Alustana käytettiin kolmea mallia: M4, M4 Composite, jossa oli valettu rungon yläosa, ja M4A4, joista britit käyttivät nimiä Sherman I, Sherman I Hybrid ja Sherman V. Yleisin muunnettu vaunu oli M4A4/Sherman V, jossa oli pidennetty hitsattu runko ja Chrysler A57 Multibank -moottori. M4A1-mallia ei voitu käyttää, koska sen pyöristetty valettu runko ei jättänyt tilaa 17-paunaisen tykin ammustelineille. Myös miehistöä vaunuun mahtui vain neljä.
Sherman Firefly tuli liittoutuneiden käyttöön juuri ennen Normandian maihinnousua vuonna 1944.
Erich Kleiber

Erich Kleiber (5. elokuuta 1890 Wien – 27. tammikuuta 1956) oli Itävallassa syntynyt kapellimestari. Hän omisti suurimman osan elämästään oopperalle. Opiskeltuaan musiikkia Prahassa hän siirtyi 1912 johtamaan orkesteria Darmstadtiin. Vuonna 1923 hänestä tuli Berliinin valtionoopperan musiikillinen johtaja. Vuonna 1925 hän johti Alban Bergin "Wozzeckin" kantaesityksen. Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen leimattua Bergin toisen oopperan "Lulun" ”jälkeenjääneiden musiikiksi” Kleiber erosi vuonna 1934 mielenilmauksellisesti Berliinin-työstään. Hän muutti myöhemmin Buenos Airesiin, jonka Colón-teatterissa hän työskenteli aina vuoteen 1950 saakka. Vuodesta 1938 alkaen hänellä oli myös Argentiinan kansalaisuus. Vuonna 1954 hän palasi Berliiniin töihin mutta erosi taas pian uudestaan.
Erich Kleiberin poika Carlos Kleiber on myös tunnettu kapellimestari.
Levytyksiä.
Oopperoista Kleiber on levyttänyt muun muassa Mozartin "Figaron häät" ja Straussin "Ruusuritarin".
Peter Greenaway

Peter Greenaway (s. 5. huhtikuuta 1942 Newport, Gwent, Wales) on brittiläinen elokuvaohjaaja.
Elämäkerta.
Greenaway syntyi Walesissa, mutta varttui Englannissa. Greenawayn perhe jätti Walesin Peterin ollessa kolmevuotias, ja he muuttivat Essexiin. Jo nuorena Peter Greenaway päätti ryhtyä taidemaalariksi. Samaan aikaan hän katsoi ahkerasti elokuvia, erityisesti Ingmar Bergmanin tuotantoa ja ranskalaisen elokuvan uuden aallon elokuvia.
Vuonna 1962 Greenaway aloitti opiskelun Walthamstowin taidekorkeakoulussa, mutta yhden lyhytelokuvan ohjattuaan hän lopetti opinnot vuonna 1965 ja sai työpaikan elokuvaleikkaajana. Leikkaajana työskennellessään Greenaway jatkoi kokeellisten lyhytelokuvien ohjaamista. 1970-luvulla Greenawayn henkilökohtaiset elokuvaprojektit kasvoivat kunnianhimoisemmaksi, ja hän sai aikaan sellaiset vielä nykyäänkin arvostetut lyhytelokuvat kuten "Vertical Features Remake" ja "A Walk Through H". Greenaway myös opettaa elokuvataidetta Sveitsissä. 
Vuonna 1980 Greenaway teki ensimmäisen pitkän elokuvansa "The Falls". Elokuva ei tosin noudattanut mitään traditioita — mikä on tyypillistä Greenawayn tuotannolle — vaan se oli 92-osainen valedokumentti. 1980-luvulla Greenaway jatkoi ohjaamalla monia tunnetuimpia pitkiä elokuviaan, kuten "Piirtäjän sopimus" (1982), "Zoo" (1985), "Arkkitehdin vatsa" (1987) ja "Kohtalokkaat numerot" (1988). Vuonna 1989 julkaistiin Greenawayn ehkä parhaiten menestynyt elokuva "Kokki, varas, vaimo ja rakastaja", jonka rohkea erotiikkaa ja kannibalismia sisältänyt kuvasto joutui sensuurin käsiin monissa maissa.
1990-luvun alussa Greenaway jatkoi tekemällä toisen kiistanalaisen pitkän elokuvan "The Baby of Mâcon" (1993). Sitä seurasivat "The Pillow Book" (1996) ja "8½ Women" (1999).
Greenaway on tehnyt kunnianhimoisen multimediaprojektin "The Tulse Luper Suitcases", johon kuuluu useita pitkiä elokuvia, televisiosarja, 92 DVD-levyä, CD-ROM-levyjä ja kirjoja. Greenawayn elokuvaprojekti, Rembrandtista kertova pitkä elokuva "Yövartio", valmistui 2007 ja "Rembrandtin syytös" 2008.
Greenawayn uusin elokuva "Eisenstein in Guanajuato" on kunnianosoitus neuvostoliittolaiselle elokuvaohjaaja Sergei Eisensteinille. Elokuvan pääosaa esittää suomalainen näyttelijä Elmer Bäck ja se sai Suomen-ensi-iltansa elokuvateattereissa 4. syyskuuta 2015.
Olostunturi

Olostunturi on Muonion kunnassa sijaitseva tunturi, joka kohoaa 524 metrin korkeuteen merenpinnasta.
Olostunturilla sijaitsee hiihto- ja laskettelukeskus. Oloksen alueella sijaitsee saksalaisten autotehtaiden talvitestausasema, joka tarjoaa paikallisille asukkaille työpaikkoja talvisin. Alueella sijaitsee myös Madeojan lehtosuojelualue.
Olostunturin matkailun historia.
Olostunturin hiihto- ja matkailukeskus perustettiin 1960-luvun puolivälissä. Tunturin rinteeseen raivattiin laskettelurinteet, pystytettiin hiihtohissi ja rakennettiin pieni leirintäalue. Olostunturi Oy:n rakennuttama, arkkitehti Päivi Sauraman suunnittelema höylähirsinen hotelli- ja ravintolarakennus avattiin vuonna 1965, ja laajennus valmistui kaksi vuotta myöhemmin. Hotellin viereiseen metsäiseen tunturin rinteeseen rakennettiin lomamökkejä. Olostunturin hotellin uusi osa valmistui 1980-luvun alussa, ja myöhemmin sen ympärille rakennettiin useita muita majoitus- ja palvelurakennuksia. Olokselle kaavoitettiin aikoinaan tuhansia vuodepaikkoja, mutta vuonna 2012 niistä oli toteutunut vasta 2 000, mihin on vaikuttanut useiden lähelle toisiaan rakennettujen hiihtokeskusten välinen kilpailu.
Tuulivoimapuisto.
Tunturin huipulla on Oloksen tuulivoimapuisto, jonka rakensi Kemijokiyhtiö vuonna 1998. Yhtiö myi tuulivoimapuiston Fortumille, jonka tytäryhtiö Tunturituuli Oy hallinnoi sitä. Tunturituuli laajensi puistoa kolmella tuulivoimalalla seuraavana vuonna 1999. Kaikki viisi tuulivoimalaa ovat edelleen toiminnassa.
Metzin epitomi

Metzin epitomi on latinaksi kirjoitettu tiivistelmä eli "epitomi" Aleksanteri Suuren elämästä. Epitomin kirjoittaja on anonyymi ja yhteenvedon alkuperäistä lähdettä ei myöskään tunneta. Alkuperäinen käsikirjoitus tuhoutui toisen maailmansodan aikana, mutta siitä on säilynyt kopio 1800-luvulta.
Historia.
Teoksen synty.
Teos on ehkä kirjoitettu Julianuksen vuonna 363 jaa. tapahtuneen Persian sotaretken innoittamana. Epitomin kirjoittaja on käyttänyt pitkälti samoja lähteitä kun Diodoros Sisilialainen, Junianus Justinus ja Quintus Curtius Rufus. Nämä niin sanottuun Aleksanteri "vulgataan" kuuluvat lähteet perustuvat pitkälti Kleitarkhoksen kadonneeseen Aleksanteri-elämäkertaan. Kleitarkhoksen perustuvan sisällön lisäksi epitomi sisältää muun muassa kolme pidempää pseudohistoriallista lisäystä: kirjeen intialaiselta kuningas Porokselta; kirjeen intialaisilta filosofeilta sekä Aleksanterin ja gymnosofistien keskustelun. Näiden kappaleiden on väitetty perustuvan aikaisempaan kokoelmaan, joka koostui kuvitteellisista Aleksanterin kirjeistä. Poroksen ja filosofien kirjeet on myös yhdistetty juutalaiseen Aleksanteri-traditioon.
Käsikirjoitushistoria.
Metzin epitomi oli osa 900-luvulta peräisin olevaa niin sanottua "Codex Metz 500" pergamentille kirjoitettua käsikirjoitusta, joka oli peräisin Metzin lähellä olevasta St. Arnulphus -luostarista. Käsikirjoitusta säilytettiin Metzin kaupunginkirjastossa vuoteen 1944 asti, jolloin se tuhoutui toisen maailmansodan aikana tulipalossa. P.H. Thomas julkaisi epitomin nykyisen version vuonna 1960. Se perustuu kahteen aikaisempaan julkaisuun ja Ranskan kansalliskirjastossa olleeseen kopioon alkuperäisestä tekstistä.
Käsikirjoitus sisälsi myös niin sanotun "Liber de Morte" -teoksen, joka tunnetaan myös nimellä "Aleksanteri Suuren viimeiset päivät ja testamentti".
Sisältö.
Teos käsittää tapahtumat Dareios III:n kuolemasta vuonna 330 eaa. Induksen purjehdukseen asti vuonna 325 eaa.
Akira Toriyama

Akira Toriyama (, 5. huhtikuuta 1955 – 1. maaliskuuta 2024) oli japanilainen mangataiteilija. Hän aloitti uransa 23-vuotiaana. Toriyama loi sarjat "Dragon Ball" ja "Dr. Slump", mutta eniten hän loi lyhytsarjoja, kuten muun muassa "Kajika" ja "Sandland". Hän teki kuvituksen peliin "Dragon Quest". Lisäksi hän suunnitteli hahmot muun muassa peleihin "", "Chrono Trigger", "Tobal No. 1" ja "Tobal 2".
Akira Toriyama harrasti pienoismallien kokoamista, videopelien pelaamista ja moottoripyörällään ajoa. "Dr. Slump" oli ensimmäinen Toriyaman hittimanga, mutta vasta "Dragon Ball" toi hänelle maailmanlaajuisen menestyksen. "Dragon Ball" oli Toriyaman päätuote, jota hän piirsi yli kymmenen vuoden ajan. Hän oli itsekin yllättynyt "Dragon Ballin" saamasta suosiosta. Jatkoa Toriyaman kehittämiin mangoihin ovat muun muassa "Wonder Island", "Cowa!" ja "Neko Majin Z".
Toriyama kuoli 1. maaliskuuta 2024 aivojen kovakalvon alaiseen verenpurkaukseen.