tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Seitsemisen kansallispuisto

Seitsemisen kansallispuisto sijaitsee valtion omistamilla mailla Ylöjärven ja Ikaalisten kaupunkien alueella Pirkanmaan maakunnassa. Ylöjärvellä sijaitseva osa on entisen Kurun kunnan aluetta. Metsähallituksen hoitovastuulla olevan kansallispuiston pinta-ala on 45,5 neliökilometriä, ja se on perustettu vuonna 1982.
Maantiede ja luonto.
Alueen maisema on vaihtelevaa. Metsien ja harjujen lomassa on monia soita. Kansallispuiston länsiosassa sijaitsee pohjois–eteläsuuntainen Seitsemisharju, joka nousee noin 20 metriä ympäristöään korkeammalle. Puiston eliölajistossa esiintyy myös pohjoisia lajeja, kuten soilla tavattava riekko. Puiston tunnuseläin on näätä.
Kansallispuiston metsät ovat vanhoja ja iso osa niistä on entistä metsätalousmaata. Multiharjun aarnimetsä suojeltiin vuonna 1910, ja sen vanhimmat männyt ovat lähes 400 vuotta vanhoja. Vanhojen metsien lajistoon kuuluvat muun muassa varpuspöllö, viirupöllö, pohjantikka, harajuuri ja raidankeuhkojäkälä.
Yli puolet puiston pinta-alasta on suota. Seitsemisessä on rämeitä, korpia ja puuttomia nevoja. Alueen soita ojitettiin 1960- ja 1970-luvuilla, ja niitä on palautettu luonnontilaan ennallistamalla.
Koveron perinnetilan yhteydessä on peltoja, niittyjä ja metsälaitumia, joita on säilytetty laidunnuksella ja niittämisellä. Alueen lajistoon kuuluvat muun muassa ketosilmäruoho ja paimenmatara.
Opastus ja palvelut.
Seitsemisen kansallispuiston pääopastuspaikkana toimii puiston luoteisosassa sijaitseva luontokeskus, joka on toiminut vuodesta 1989 lähtien. Kansallispuistoon pääsee pohjoisesta seututien 332 (Parkano–Kuru) kautta ja etelästä Ikaalisten Sisätön tai Ylöjärven Poikeluksen kautta. Matkahuolto liikennöi koulupäivisin Kurun ja Parkanon välistä reittiä.
Kansallispuistossa on kolme luontopolkua. Aarnipolku (1,8 km) kulkee Multiharjulla, Saari-Soljanen (2,0 km) kulkee suolla samannimisen lammen ympäri ja Runokangas (2,0 km) kulkee luontokeskuksen ympäristössä. Muita rengasreittejä ovat Harjupolku (5,2 km), Torpparintaival (6,3 km), Uittajanpolku (18 km) ja Pyöräilyreitti (16,3 km). Saari-Soljasella on 500 metrin esteetön reitti.
Pirkan Taival -retkeilyreitistö kulkee Seitsemisen kautta. Reitistöä pitkin pääsee Riuttaskorven virkistysmetsään ja Helvetinjärven kansallispuistoon.
Muita palveluita
Kävijämäärät.
Vuonna 2024 kansallispuistossa tehtiin 42 300 käyntiä. Vuonna 2019 tehdyn kävijätutkimuksen mukaan 61 prosenttia kävijöistä oli päiväkävijöitä ja 39 prosenttia yöpyi. Kävijöistä 47 prosenttia oli Seitsemisen kansallispuistossa ensimmäistä kertaa. Suosituimmat käyntikohteet olivat Kovero, luontokeskus ja Multiharju.
Vinsonin massiivi

Vinsonin massiivi on Antarktiksen korkein vuori. Se sijaitsee noin 1 200 kilometrin päässä Etelänavalta. Vuori peittää alleen 21 kilometriä pitkän ja 13 kilometriä leveän alueen. Vuoren korkein huippu Mount Vinson kohoaa 4 892 metrin korkeuteen.
Vuori on osa Sentinelin vuorijonoa Ellsworthvuoristossa ja sijaitsee Ronnen jäätiköllä lähellä Antarktiksen niemimaata. 
Massiivin olemassaolosta ei tiedetty ennen vuotta 1957, jolloin Yhdysvaltain laivaston ilma-alus havaitsi sen. Massiivi nimettiin georgialaisen kongressinjäsenen Carl Vinsonin mukaan. Vinson oli tuolloin merkittävä tuki Antarktiksen tutkimuksen rahoittamisessa.
Vuonna 1963 yhdysvaltalainen vuorikiipeilykerho American Alpine Club alkoi lobata Yhdysvaltain kansalliselta tiedesäätiöltä tukea Vinsonin massiiville suuntautuvaan kiipeilytutkimusmatkaan. Tarkoituksena oli organisoida hyvin järjestetty tutkimusmatka ja osittain myös estää maineeltaan hankalien tutkimusmatkojen järjestäjän, Woodrow Wilson Sayren, järjestämä yksityisrahoitteinen tutkimusmatka, joka vaatisi todennäköisesti hankalaa pelastusoperaatiota. Alpine Club sai viimein luvan 1966 ja laivaston avustuksella kiipeilijäryhmä lensi Sentinelin vuorijonolle suksin varustetulla C-130 Hercules -koneella. Nicholas B. Clinchin johtama ryhmä saavutti vuorenhuipun 18. joulukuuta 1966.
Kiipeäminen Vinsonille ei poikkea teknisten vaatimusten osalta paljoakaan muusta Antarktiksen oloissa suoritettavasta vuorikiipeilystä, ja koska Vinson on yksi Seitsemästä huipusta, se on saanut runsaasti huomiota kokeneilta kiipeilijöiltä viime vuosina. Vuosina 1985–2000 Adventure Network International, joka ainoana järjesti kiipeilymatkoja Vinsonin massiiville, on opastanut yli 450 kiipeilijää massiivin huipulle.
Antarctic Logistics and Expeditions (ALE) hankki Adventure Network Internationalin omistukseensa ja on nykyisin ainoa yritys, joka järjestää lentomatkoja Vinsonin massiiville. Kiipeilymatkoja järjestää nykyisin useampi yhtiö.
Ensimmäinen itäseinämän nousu.
Suurin osa kiipeilijöistä nousee Vinsonin massiivin länsiseinämää Branscombin jäätiköltä käsin. Ensimmäinen onnistunut itäseinämän nousu tapahtui tammikuussa 2001, kun kahdeksanhenkinen Novan sponsoroima ryhmä kiipesi huipulle saakka. Ryhmän jäsenet olivat:
Ryhmä ei ainoastaan suorittanut ensimmäistä itäseinämän nousua, vaan suoritti samalla myös tieteellistä tutkimusta lumen kinostumisesta eri korkeuksilla sekä otti ensimmäisenä GPS-määrityksen huipusta. GPS-määrityksen mukaan huipun korkeudeksi osoitettiin 4 897 metriä, joka ylitti aiemmat vuosien 1959 ja 1979 mittaustulokset.
Novan tuottama dokumentti sai nimekseen ”Mountain of Ice”, ja se esitettiin ensi kertaa PBS-kanavalla helmikuussa 2003.
Munahapero

Munahapero ("Russula lutea") on syötävä hapero. Sen lakki on 3–6 senttimetriä leveä ja kupera, vanhemmiten laakea. Väriltään se on keltainen, keskeltä joskus kellanpunainen. Jalka on 2–6 senttimetriä pitkä ja valkoinen. Malto on valkeaa ja murtuvaa. Maku on mieto ja sieni on syötävä. Haju on heikon hedelmäinen. Sientä tavataan lehdoissa, lehtimetsissä ja sekametsissä kuusen ja koivun seurassa. Suomessa se on melko yleinen elokuusta syyskuuhun. Se on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Akansieni

Akansieni ("Chlorophyllum olivieri") on lehti- ja havumetsissä tavattava sieni. Sen lakki on 10–15 cm leveä ja pallomainen tai kupera. Väriltään se on harmaanruskea. Malto on valkeaa, murtumakohdista punertuvaa. Sieni on syötävä, mutta se voi aiheuttaa joillekin pahoinvointia. Suomessa se on melko yleinen kesästä syksyyn. Amerikassa ja paikoin Etelä-Euroopassa kasvaa "Chlorophyllum molybdites", "myrkkyukonsieni", joka muistuttaa tätä lajia hyvin paljon. Akansienen kanssa muita samannäköisiä lajeja ovat esimerkiksi ukonsieni, ruostekärpässieni, ruskokärpässieni ja rusokärpässieni.
Untuva

Untuva on höyhen, jonka höydyt eivät ole väkäsillä toisissaan kiinni. Lintujen poikasilla on untuvapeite. Sulkaan ja höyheneen verrattuna untuva on huomattavasti pehmeämpi. Hyvän lämmöneristämiskykynsä vuoksi untuvaa käytetään täytteenä esimerkiksi talvivaatteissa, untuvatyynyissä ja -peitteissä ja makuupusseissa. Tekstiiliteollisuuden käyttämä untuva saadaan yleensä lihateollisuuden sivutuotteena.
Linnuilla on kuoriutumisvaiheessa tai niille kasvaa heti kuoriutumisen jälkeen untuvapeite, joka toimii lämmöneristeenä. Untuvapeite jää myöhemmin lähes vesitiiviin höyhenpeitteen alle eristäväksi kerrokseksi.
Jimi Pääkallo

Jimi Pääkallo (oik. Konstantinos Jorma ”Konsta” Hiekkanen, s. 31. joulukuuta 1981) on suomalainen laulaja, kitaristi ja näyttelijä, joka on aikaisemmin esiintynyt kokoonpanoissa Tyrävyö, Cliché ja Technicolour. Hän on näytellyt elokuvissa "Pitkä kuuma kesä" (1999), "Helmiä ja sikoja" (2003) ja "8 päivää ensi-iltaan" (2008). Vuoteen 2010 saakka hän käytti taiteilijanimeä Jimi Pääkallo, joka oli peräisin hänen roolihahmoltaan elokuvasta "Pitkä kuuma kesä". Uudeksi taiteilijanimeksi tuli Jimi Constantine. Vuonna 2017 hän palasi aiempaan Jimi Pääkallo -nimeen.
Hiekkanen oli vastuussa Technicolour-yhtyeen sävellyksistä ja sanoituksista, ja myös hänen soololevynsä koostuvat hänen omista kappaleistaan. Hän on julkaissut kolme soolosingleä, ja lisäksi hän vieraili vuonna 2009 "Selected Worx" -kokoelmalevyllä. Hiekkanen on säveltänyt ja sanoittanut kappaleita Cristal Snow’lle, Robinille, Princessa Avenuelle ja lukuisille venäläisille ja latvialaisille artisteille. Aikakone-yhtyeen "Vuosisadan rakkaustarina" -albumille hän on tuottanut kaksi kappaletta yhdessä Pekko Haimin ja Maki Kolehmaisen kanssa. Hiekkanen laulaa kertosäkeen Cheekin kappaleella ”Koukussa” ja Uniikin kappaleella ”Niinku elokuvis” sekä Flowboysfamin kappaleella ”Miljounäärit”. Kertosäkeet ovat Hiekkasen säveltämiä ja sanoittamia.
Elokuvarooliensa lisäksi Hiekkanen on näytellyt televisiosarjoissa "Salatut elämät" ja "Kallio". Vuonna 2008 hän osallistui televisiossa "Tanssii tähtien kanssa" -kilpailuun ja "Suomen Pelkokerroin" -ohjelmaan. Hän osallistui myös vuoden 2011 Suomen euroviisukarsintaan kappaleellaan ”Party to Party”, mutta ei päässyt jatkoon.
Hiekkasen isä Markus Hiekkanen on arkeologi ja keskiajan tutkija.
Hiekkanen on perustanut oman levy-yhtiön nimeltään JCR Constant Music Oy.
Rosolli

Rosolli eli sallatti on perunasta, porkkanasta ja punajuuresta valmistettu suomalainen kylmä ruokalaji, jota tarjotaan nykyisin etenkin jouluruokana. Keitetyt punajuuret, porkkanat ja perunat pilkotaan rosolliin pieniksi kuutioiksi. Mukana voi olla valmistajan tavoista riippuen silliä, omenaa, silputtua sipulia, suolasilakoita tai suolakurkkuja. Kaupallisena tuotteena sillillä lisättyä rosollia sanotaan sillisalaatiksi.
Rosollin mukana voidaan tarjota kastiketta. Kastike tehdään usein maustamalla kermavaahtoa (viini)etikalla ja värjäämällä se punajuuriliemellä. Joskus kastike tehdään myös kermaviiliin.
Sana rosolli tulee venäjän sanasta 'rassol' (рассо́л), joka merkitsee alkuaan suola- tai säilöntälientä. Sitä ei tiedetä, miten sana on siirtynyt ruokalajin nimeksi. Venäjäksi rosolli eli sillisalaatti on 'vinegret', joka puolestaan tarkoittaa ranskaksi öljy-viinietikka-salaattikastiketta (). Rosolli tunnetaan suunnilleen samanlaisena koko Pohjois-Euroopassa Alankomaista Venäjälle.
Rosolli on perinteisesti tehty lähinnä Länsi-Suomessa "(punane) sallatti"-nimisenä pito- ja juhlaruokana, rosolliksi sitä kutsutaan Pohjois-Pohjanmaalla, Keski- ja Itä-Suomessa sekä Lapissa. Keski- ja Etelä-Pohjanmaalla rosollia kutsutaan "sinsalla"-nimellä, joka lienee muunnos ruotsin kielen sanasta sillsallad.
Sam Huber

Samuel Johan ”Sam” Huber (s. 7. maaliskuuta 1965) on suomalainen laulaja ja näyttelijä.
Ura.
Huber tunnetaan ennen kaikkea Eternal Erection -funkyhtyeen johtohahmona taiteilijanimellä Rick Lover. Hän laulaa ja tekee kappaleet myös funk-hiphop-yhtye ELK:ssa. Teatteriin Huber on säveltänyt lastenmusikaalin "Alice i Underlandet", joka sai ensi-iltansa helmikuussa 2019. Vuonna 2020 Huber perusti Eternal Erection -yhtyeen kolmen muun perustajajäsenen kanssa uuden kokoonpanon Elliot’s Crazy Compass.
Huber valmistui Teatterikorkeakoulun ruotsinkielisestä koulutusohjelmasta. Hän sai debytantti-Jussin vuoden 1993 rooleistaan elokuvissa "Ripa ruostuu" ja "Hysteria". Huber esitti Helsingin Juhlaviikoilla 2006 Wagneria Teatteriseurue Kapsäkin "Viivi ja Wagner" -esityksessä. 
Huber on tehnyt äänirooleja moniin animaatioihin, joista mainittakoon "Kung Fu Panda", "Shrek ja ikuinen onni" sekä suomalainen nukkeanimaatio "Turilas ja Jäärä". Hän on lainannut äänensä Poliisimestarille ja Taikurille "Muumilaakson tarinoiden" ruotsinkieliseen versioon. Poliisimestarina häntä kuultiin myös "Muumipeikko ja pyrstötähti" -elokuvan ruotsinkielisessä versiossa.
Huberin äidinäiti on Ahlströmien metsäteollisuussukua, ja isänsä puolelta Sam Huber on vesijohtoyritys Huberin omistajasukua. Sam Huberin äiti on taiteilija Mona Huber.
Vuonna 2005 perustettu Samuel Huberin säätiö tukee esiintyviä taiteilijoita vuosittain kymmenillätuhansilla euroilla.
Kertut

Kertut (Sylviidae, aiemmin Sylvidae) on pienten varpuslintujen heimo. Niillä on tavallisesti vaatimaton ulkonäkö ja hyönteissyöjän hento, suora nokka. Ne elävät metsissä, pensaikoissa tai ruohikoissa ja kaistikoissa. Heimon lajeja tavataan Euroopasta, Aasiasta ja Afrikasta.
Aikaisemmin kerttuihin luettiin lajeja, jotka nykyään luetaan kuuluvaksi kerttusten (Acrocephalidae), sirkkalintujen (Locustellidae), uunilintujen (Phylloscopidae), silkkikerttusten (Scotocercidae), afrikantöpökerttusten (Macrosphenidae), madagaskarinkerttujen (Bernieridae), herttujen (Cisticoliidae) tai korpraalikerttujen (Hyliotidae) heimoihin. Toisaalta monia aikaisemmin timalien (Timaliidae) heimoon kuuluvia lajeja luetaan nykyisin kuuluviksi kerttuihin. BirdLife Suomen luokituksessa kerttuihin kuuluu 19 sukua.
Arvi Tikkala

Arvid Richard ”Arvi” Tikkala (18. lokakuuta 1906 Helsinki – 3. maaliskuuta 1940 Kollaa) oli suomalainen näyttelijä ja laulaja. Hän oli 1930-luvun neljänneksi eniten levyttänyt suomalainen iskelmälaulaja, jonka tunnetuimpia levytyksiä olivat ”Vaimoke”, ”Bulu bulu bulu” ja ”Sävelhurmaa”.
Ura.
Arvi Tikkala aloitti näyttelijänuransa jo nuorena Helsingin näyttämöillä, ensin Tapanilan Työväen Näyttämöllä ja sitten Koiton näyttämöllä. Ammattinäyttelijän uransa Tikkala aloitti 1930-luvun alussa Porin teatterissa, jonka lisäksi hän ehti esiintyä Viipurin Työväen Teatterissa, Helsingin Kansan Näyttämöllä sekä viimeisenä Tampereen Teatterissa. Hyvän lauluäänensä ansiosta Tikkala esiintyi etenkin musiikkinäytelmissä ja opereteissa.
Tikkala poimittiin 1936 teatterin lavalta iskelmälaulajan uralle. Hänen levytysuransa kesti vain neljä vuotta, vuodesta 1936 vuoteen 1939, mutta sen aikana hän ehti laulaa levylle yli sata laulua. Enemmän levyjä 1930-luvulla tekivät vain Malmsténin veljekset Georg ja Eugen sekä Matti Jurva, jotka sitä paitsi levyttivät tasaisesti koko vuosikymmenen ajan. Tikkalan tuotteliaisuutta selittää hänen monipuolisuutensa laulajana. Tikkala tulkitsi tunnelmallisia balladeja ja tangoja, moderneja jazziskelmiä, kansanomaisia jenkkoja ja polkkia sekä humoristia kupletteja. Tikkalan erikoisalaa olivat todella nopeat polkat. Peter von Baghin ja Ilpo Hakasalon mukaan vain Matti Jurva veti Tikkalalle vertoja polkkien laulajana.
Tikkalan lupaavasti alkaneen iskelmälaulajan uran päätti talvisota. Hän kaatui Kollaanjoella maaliskuussa 1940 vain 33-vuotiaana kymmenen päivää ennen talvisodan päättymistä. Tikkala on haudattu Tampereelle Kalevankankaan hautausmaalle.
Yksityiselämä.
Tikkalan puoliso oli Lidia Kinaitis, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1930.
David Oistrah

David Fjodorovitš Oistrah (; 30. syyskuuta 1908 Odessa, Ukraina – 24. lokakuuta 1974 Amsterdam, Alankomaat) oli yksi 1900-luvun menestyneimpiä viulisteja, orkesterinjohtajia ja viulupedagogeja.
Hänen teknistä taitavuuttaan ja äänenmuodostustaan pidettiin poikkeuksellisena.
Oistrah aloitti viuluopiskelunsa viisivuotiaana Pjotr Stoljarskin oppilaana ja jatkoi tämän luokalla Odessan konservatoriossa. Ensimmäisen julkisen esiintymisen hän piti kotikaupungissaan 6-vuotiaana ja suoritti konservatoriossa viulututkinnon vuonna 1926. Sen jälkeen hän toimi Odessan sinfoniaorkesterin konserttimestarina, kunnes muutti Moskovaan ja aloitti osallistumisen useisiin koti- ja ulkomaisiin viulukilpailuihin.
Oistrah teki ensimmäisen ulkomaisen kiertueensa vuonna 1935. Hän vieraili Pohjoismaissa 1936 ja esiintyi vuonna 1937 Pariisissa ja Brysselissä, jossa hän voitti Eugène Ysaÿe -viulukilpailun. Tämän jälkeen Oistrah nimitettiin Moskovan konservatorioon opettajaksi. Oistrahin luokassa opiskelivat sellaiset tähdet kuten Liana Isakadze, Oleg Kagan, Gidon Kremer ja Davidin poika Igor Oistrah.
Toisen maailmansodan jälkeen Oistrah esiintyi kulttuurinvaihto-ohjelmien puitteissa lähes 30 maassa, mm. useita kertoja Suomessa. Oistrah toimi 1934-1939 Moskovan konservatorion dosenttina, vuodesta 1939 professorina ja vuodesta 1950 viulunsoiton johtajana.
Oistrahin levytykset ja esitykset Dmitri Šostakovitšin viulukonsertoista ovat erityisen kuuluisia, mutta hän esitti myös klassisempia konserttoja; varsinkin hänen 1950-luvun tulkintojaan Tšaikovskin, Brahmsin ja Sibeliuksen konsertoista pidetään lähes ylittämättöminä. Hän työskenteli venäläisten orkesterien, mutta myös ulkomaalaisten muusikoiden kanssa. Beethovenin Kolmoiskonserton levytys yhdessä Svjatoslav Richterin ja Mstislav Rostropovitšin kanssa on toinen tunnettu levytys. Sekä Šostakovitš että Aram Hatšaturjan omistivat viulukonserton Oistrahille.
Vuonna 1955 hän Yhdysvaltain kiertueen aikana alkoi myös johtaa useita yhdysvaltalaisia sinfoniaorkestereita. 
Uskonnoltaan Oistrah oli juutalainen.
Oistrah sai useita palkintoja ja huomionosoituksia, mm. Neuvostoliiton valtionpalkinto 1943, Neuvostoliiton kansantaiteilija 1953, Leninin palkinto 1960 ja Lontoon Kuninkaallisen musiikkiakatemian kunniajäsen 1959.
Tähtipistepotentiaalimenetelmä

Tähtipistepotentiaali laskentamenetelmää käytetään helpottamaan, suurten kahden solmupisteen virtapiirien virtojen laskemista.
Laskuesimerkki.
formula_4
formula_5
formula_6
formula_7
formula_8
formula_9
formula_10
formula_11
formula_12
Oromot

Oromot (aik. myös gallat) ovat etninen ryhmä Etiopiassa ja Kenian pohjoisosissa. Heidän perinteiset asuinalueensa muodostavat Etiopiassa Oromian osavaltion. Ormoja on arviolta 25 000 000 ja he muodostavat noin puolet Etiopian väestöstä. Oromot voidaan jakaa 200 eri alaryhmään, joista merkittävimmät ovat "arusit", "bararettat", "boranat", "itut", "machat", "randilit", "tulamat", "walegat" ja "wollot".
Historia.
Oromojen esi-isät elivät Etiopiassa jo 5 000 vuotta sitten. Etiopian ylängöiltä he levisivät pikkuhiljaa suureen osaan Koillis-Afrikkaa.1563 oromot hallitsivat suurin piirtein yhtä kolmasosaa Etiopiasta. 1600-luvulla he alkoivat tehdä sotaretkiä etelään ja he levittäytyivät Keniaan. 1788 Ali-niminen heimopäällikkö perusti Begemerin kuningaskunnan Etiopian keski- ja koillisosiin. Muut oromopäälliköt perustivat omia kuningaskuntiaan 1800-luvun alussa. Vuonna 1853 Ras Ali Begemder meni naimisiin Begemderin kruununperijän kanssa ja hänestä tuli Etiopian keisari. Britit kuitenkin syöksivät hänet vallasta. 1880-luvulla Menelik II, Etiopian Shoan alueen amharahallitsija aloitti Oromian vähittäisen valloituksen. Hänestä tuli Etiopian keisari vuonna 1899 ja vuoteen 1900 mennessä hän oli valloittanut koko Oromian. Tuhannet oromot kuolivat Etiopian sisällissodassa 1960-luvulta vuoteen 1991. Oromot olivat yksi niistä Etiopian kansoista, jotka taistelivat itsenäisyyden puolesta. Kuitenkin vain Eritrea saavutti täyden itsenäisyyden.
Kulttuuri.
Elinkeinot.
Oromot ovat perinteisesti olleet lehmiä kasvattavia paimentolaisia. Monet etenkin etelässä asuvat harjoittavat edelleen liikkuvaa elämäntapaa. Jotkut oromoryhmät pitävät lehmien lisäksi hevosia ja kameleita, sekä myös joskus harvoin sikoja. Lisäksi harjoitetaan kalastusta ja metsästystä. Oromojen ruokavalio koostuu maidosta, lihasta ja voista. Ylängöillä elävät oromot harjoittavat viljelystä ja viljelevät muun muassa kahvia.
Yhteiskunta.
Oromojen itsenäisyyden aikaan heillä oli demokraattinen hallintojärjestelmä, jota kutsuttiin nimellä "gadaa". Johtajat valittiin aikuisten miesten äänillä, joilla oli eri arvoisia asemia "gadaa"-järjestelmässä. Näitä eri arvoja oli 11, joista kolme oli tarkoitettu alaikäisille pojille. Kuudes arvoluokka oli hallitsevassa asemassa. Sen jäsenet pitivät asemansa kahdeksan vuoden ajan. Sen jälkeen he olivat neuvonantajina seuraavan kolmen arvon ajan ja viimeisen arvoasteikon jälkeen he jäivät pois toiminnasta. Järjestelmä ei enää ole sinällään käytössä, mutta monet sen piirteet ovat säilyneet.
Uskonto.
Useimmat oromot ovat joko muslimeja tai kristittyjä. Jotkut oromot harjoittavat lisäksi perinteistä uskoa, jonka pääjumala on "Waqaayo". Lisäksi uskonnossa on useita "ayanas"-nimellä tunnettuja pyhimyksiä. Uskonnolliset johtajat tunnetaan nimellä "quallus". Heidän asemansa on periytyvä. Naispuolisia uskonnollisia johtajia kutsutaan nimellä "qalittis". Osa muslimeista ja kristityistä oromoista harjoittaa uskontonsa sivussa perinteistä uskoa. Islamin suosio perustuu kristittyjen amharojen historialliseen valta-asemaan oromoihin nähden. Perinteinen usko on säilynyt etenkin oromojen alueiden eteläosissa.
Tiimalasi

Tiimalasi, muilta nimityksiltään tuntilasi tai hiekkakello, on aiemmin ajan mittaamiseen käytetty väline. Se on keskeltä ohueksi kuristettu lasiastia, jonka sisällä on hienoa hiekkaa. Hiekka valuu tiimalasin kupista toiseen tietyssä ajassa. Kun hiekka on valunut kokonaan tiimalasin läpi, laite voidaan kääntää ympäri ja mitata näin tietyn pituisia ajanjaksoja. 
Tiimalasin mittaamaan aikaan vaikuttavat hiekan määrä ja laatu sekä kuppien koko ja keskellä olevan kapeuman leveys. Hiekan sijaan tiimalasissa on käytetty myös hienonnettua munankuorta ja jauhettua marmoria. Nykyään tiimalasia käytetään yleensä vain koriste-esineenä tai tilanteissa, joissa tarvitaan tietyn pituisen lyhyen ajan mittaamista, esimerkiksi peleissä ja ruoanlaitossa.
Tiimalasin symboliikkaa.
Tiimalasi on katoavaisuuden symboli ja usein siihen on liitetty latinankielinen lause "Memento mori", muista kuolemaa. Antiikin aikana se oli ajan henkilöitymän Khronoksen tunnus. Se edustaa myös hyveellistä elämää, kohtuullisuutta ja pidättyväisyyttä. Koska tiimalasin käyttöön kuuluu ylösalaisin kääntäminen, se voi symboloida syklistä aikakäsitystä.
Zayid ibn Sultan Al Nahyan

Šeikki Zayid ibn Sultan Al Nahyan (; 1918 – 2. marraskuuta 2004) oli Yhdistyneiden arabiemiraattien perustaja ja presidentti.
Historia.
Šeikki Zayid syntyi 1918 ja nimettiin isoisänsä šeikki Zayid ibn Khalifa Al Nahyanin mukaan, joka hallitsi Abu Dhabia vuodesta 1855 vuoteen 1909.
Abu Dhabista löytyi öljyä vuonna 1958 ja šeikki Zayidista tuli Abu Dhabin hallitsija vuonna 1966. Hän toi yhteen seitsemän erillistä emiraattia, virallisesti perustaen Yhdistyneet Arabiemiraatit 2. joulukuuta 1972, mitä pidetään šeikki Zayidin merkittävimpänä saavutuksena.
Kun 1970-luvulla suuri öljybuumi toi valtavaa vaurautta Arabiemiraatteihin šeikki Zayid investoi rahat kansakunnan infrastruktuurin rakentamiseen. Hän rakennutti asuintaloja, kouluja, sairaaloita, lentokentän, sataman, teitä ja sillan, joka yhdistää Abu Dhabin mantereeseen. Hän vaikutti Abu Dhabin muuttumiseen vihreäksi kastelemalla ja istuttamalla satoja tuhansia puita.
Se oli poikkeuksellinen saavutus mieheltä, jolla ei ollut minkäänlaista virallista koulutusta ja oli elänyt suurimman osan elämästään paimentolaiselämää beduiinina. Hänellä oli valmiutta ottaa vastaan apua ja neuvoja Abu Dhabin kehittämiseksi.
Zayidille tehtiin munuaisensiirto vuonna 2000. Zayid kuoli 2. marraskuuta 2004. Hän oli lähemmäs 86 vuotta vanha. Kuollessaan Zayid oli Lontoossa saamassa sairaalahoitoa.
Zayidin mukaan on nimetty Abu Dhabissa sijaitseva Šeikki Zayedin moskeija.
Jesús Guajardo

Jesús Guajardo (k. 17. heinäkuuta 1920) oli Meksikon vallankumouksessa Venustiano Carranzan joukkojen eversti, joka järjesti zapatistien komentajan Emiliano Zapatan murhan.
Guajardo oli syntyperältään puoliverinen yaqui-intiaani. Hän joutui kerran omasta mielestään vähäisestä rikkomuksesta pidätetyksi, minkä vuoksi hän tunsi vihaa komentajaansa Pablo Gonzálezia kohtaan. Tästä kuultuaan Zapata lähetti Guajardolle viestin, jossa pyysi tätä liittymään joukkoihinsa. Viesti joutui kuitenkin Gonzálezille, joka syytti Guajardoa maanpetoksesta. Tällöin Guajardo suostui houkuttelemaan Zapatan ansaan, mikä pelasti hänet syytteeltä. Hän lähetti Zapatalle viestin, jossa lupasi itsensä ja 800 miestään Zapatan palvelukseen. Sanojensa vakuudeksi Guajardo valloitti Jonacatepecin kaupungin ja ammutti kaikki vangit. Tästä kuultuaan Zapata katsoi voivansa luottaa Guajardoon ja suostui tapaamaan hänet San Juan Chinamecan "haciendalla" 10. huhtikuuta 1919 kymmenen kannattajansa kera. Heidät kaikki ammuttiin heidän saapuessaan "haciendan" pihalle. Guajardo sai tästä palkkioksi 5000 puntaa ja ylennyksen prikaatinkenraaliksi.
Vuoden 1919 syksyn presidentinvaalikampanjan aikana Guajardo tuki ehdokkaana ollutta Pablo Gonzálezia ja ampui kaksi vastaehdokas Obregonia kannattanutta upseeria, kun nämä kieltäytyivät huutamasta "Viva Pablo González".
Vaalit kuitenkin peruuntuivat, ja Venustiano Carranzan murhan jälkeen Obregón pääsi valtaan. Tämä aiheutti Pablo Gonzálezin maastakarkotuksen ja Ješus Guajardon teloituksen ampumalla 17. heinäkuuta 1920 Nuevo Leonin osavaltion hallituksen käskystä kaikkien Zapatan entisten kannattajien iloksi.
Diabelli-muunnelmat

Diabelli-muunnelmat op. 120 () on Ludwig van Beethovenin kirjoittama muunnelmasarja pianolle Anton Diabellin valssista. Beethoven sävelsi teoksen vuosina 1819–1823. "Diabelli-muunnelmat" kuuluvat Beethovenin viimeisiin pianolle säveltämiin teoksiin bagatellien op. 126 ja pianosonaatin nro 32 kanssa.
Teos syntyi, kun tunnettu musiikinkustantaja Anton Diabelli lähetti säveltämänsä valssin lukuisille 1800-luvun alun säveltäjille ja pyysi kutakin kirjoittamaan yhden muunnelman kappaleesta. 50 säveltäjää vastasi, ja heidän muunnelmansa julkaistiin yhtenä niteenä nimikkeellä "Vaterländischer Künstlerverein". Beethoven kuitenkin innostui valssin suomista mahdollisuuksista ja kirjoitti kaikkiaan 33 muunnelmaa (yhden variaation enemmän kuin Johann Sebastian Bachin "Goldberg-muunnelmissa"). Diabelli julkaisi Beethovenin säveltämät variaatiot erillisenä niteenä. Nykyään tätä muunnelmasarjaa pidetään yhtenä Beethovenin myöhäiskauden mestariteoksista ja hänen pianotuotantonsa huippusaavutuksista.
Talia Shire

Talia Rose Shire, o.s. Coppola, (s. 25. huhtikuuta 1946 New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä, jonka veli on ohjaaja Francis Ford Coppola.
Talia Shiren menestyksekkäimmät roolit ovat Connie Corleone "Kummisetä"-elokuvissa ja Adrian Balboa "Rocky"-elokuvissa. Shire oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi parhaasta naissivuroolista elokuvista "Rocky" ja "Kummisetä osa II".
Enimex

Enimex (ICAO: ENI) oli virolainen lentoyhtiö, joka lensi rahti- ja tilauslentoja. Yhtiö perustettiin 26. syyskuuta 1994. Se lopetti toimintansa vuonna 2008.
Laivasto.
Elokuussa 2006:
Narciso Yepes

Narciso Yepes (14. marraskuuta 1927 Lorca – 3. toukokuuta 1997 Murcia) oli espanjalainen kitaristi. Hänen ensimmäinen kitaranopettajansa oli Jesús Guevara. Kun Yepes oli 12-vuotias, hän muutti perheensä kanssa Valenciaan. Siellä Yepesiä opetti Vicente Asensio. Yepes esiintyi ensimmäistä kertaa vuonna 1943. Vuonna 1958 hän meni naimisiin puolalaissyntyisen, Pariisissa tapaamansa filosofian opiskelijan kanssa. Yepes kuoli imukudossyöpään vuonna 1997. Yepes esiintyi sekä soolokitaristina että orkesterin kanssa.
Andy García

Andy García (oikealta nimeltään Andrés Arturo García Menéndez, s. 12. huhtikuuta 1956 Havanna, Kuuba) on kuubalais-yhdysvaltalainen näyttelijä.
Andy Garcían menestyksekkäimmät roolit ovat Vincent Mancini-Corleone elokuvassa "Kummisetä osa III" vuonna 1990 ja Terry Benedict elokuvissa "Ocean’s Eleven – korkeat panokset", "Ocean’s Twelve" ja "Ocean’s Thirteen" vuosina 2001–2007. García oli ehdolla parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon saajaksi elokuvasta "Kummisetä osa III".
Vuonna 2018 García näytteli ja lauloi elokuvamusikaalissa "".
García on ollut naimisissa vuodesta 1982 lähtien Marivi Lorido Garcian kanssa. Heillä on kolme tytärtä ja yksi poika.
SS Keenora

SS Keenora muistetaan Winnipegjärven pidetyimpänä höyryaluksena. Alus aloitti liikennöinnin Lake of the Woods -järvellä Ontariossa, josta se siirrettiin Winnipegjärvelle. Nykyisin alus viettää eläkepäiviään Selkirkin kaupungissa Manitobassa, Kanadan keskilännen ainoan merenkulkumuseon, Marine Museum of Manitoban kokoelmissa.
Historiaa.
Höyrylaiva Keenora rakennettiin vuonna 1898 Rainy River Navigation Companylle hoitamaan yhdysliikennettä Lake of the Woods -järvellä, jossa se palveli menestyksekkäästi yli kymmenen vuoden ajan. Rautatien valmistuttua matkustaja- ja rahtimäärät järvellä kuitenkin vähenivät, ja alus myytiin Winnipegiin, jonne se kuljetettiin osina rautateitse vuonna 1917.
Winnipegissä alus koottiin uudelleen, ja sen pituutta lisättiin yhdeksällä metrillä 41,8 metriin. Samalla sen rakennetta muutettiin siten, että entisestä rahtilaivasta tuli risteylyalus. Ensimmäisen kauden alus palveli kelluvana tanssipaikkana Redjoella, mutta myöhemmin aluksen omistaja Colin Marland totesi aluksen olevan liian kova kilpailija hänen kelluvalle tanssipaikalleen. Vuonna 1920 alus myytiin ja se ankkuroitiin pysyvästi Winnipegiin kolmeksi vuodeksi. Huollon puute aiheutti aluksen kansien vääntymisen.
Vuonna 1923 Northern Fish Company hankki aluksen omistukseensa lisätäkseen rahti- ja matkustajakapasiteettia. Yhtiön aiemmin hankkima SS Wolverine ei pystynyt yksin hoitamaan liikennettä. Alukselle rakennettiin 65 matkustajahyttiä yhteensä sadalle matkustajalle. Aluksen koneisto takasi riittävän noin 15 solmun (27,8 km/h) nopeuden. Alus asetettiin SS Wolverinen rinnalle matkustaja- ja rahtiliikenteeseen Redjoelle ja Winnipegjärvelle. 
Aluksen reitti alkoi Winnipegistä, ja käännöspiste sijaitsi liki 500 kilometrin päässä Warren Landingin kylässä, Winnipegjärven pohjoispäässä. Edestakainen matka Winnipegistä Warren Landingiin kesti kuusi päivää. Warren Landingin ja Norway Housen kylän välillä Nelsonjoella liikennöi yhteysaluksena pienempi M/S Chickama II, sillä "Keenora" oli liian suuri alus Nelsonjoelle. Vuonna 1931 "Keenora" siirtyi Selkirk Navigation Companyn omistukseen.
Vuonna 1959 Keenoran höyrykoneet korvattiin dieselkonein, ja vuonna 1964 se siirtyi Marine Transport Navigation Companyn omistukseen. Koneistoremontista huolimatta aluksen vaiheikas ura päättyi 1966, kun tekniikaltaan vanha alus ei enää läpäissyt merenkulkulaitoksen sille asettamia tiukempia turvallisuuskriteereitä. Alusta uhkasi romutus, ja muutaman vuoden ajan se sai lahota Selkirkissä suolla, kunnes vuonna 1972 Fort Francesin ja Selkirkin asukkaat kokosivat vaaditun kymmenen tuhannen Kanadan dollarin kauppahinnan ostaakseen aluksen sen omistajalta, Marine Transportation -yhtiöltä, ja Keenora sijoitettiin Marine Museum of Manitoban kokoelmien "kruununjalokiveksi".
Hiirakko

Hiirakko (lyh. hrkko, aiempi lyh. vm) on hevosen väritys, joka kuuluu hallakkoväreihin. Geneettisesti hiirakko on väriltään musta, mutta D-geenin (hallakkogeeni) vaikutuksesta väri on haalistunut lähinnä harmaaksi. Muiden hallakkovärien (ruunikkopohjainen ruunihallakko ja rautiaspohjainen punahallakko) tavoin hiirakkoväri on yleisin alkukantaisilla hevosroduilla kuten islanninhevosilla.
Hiirakolla on vaaleudeltaan ja sävyltään vaihtelevan harmaa karva, joka on päässä ja jaloissa tummempaa kuin rungossa, jopa mustaa. Jouhet ovat kaksiväriset: sekä harjan että hännän keskeltä tummat ja reunoilta vaaleat. Hiirakolla on muiden hallakoiden tavoin aina siima selässään, lisäksi usein risti ja seepraraitoja jaloissa.
Hiirakko on yleinen väri myös aaseilla.
Terraario

Terraario on lemmikkieläimille tai huonekasveille valmistettu säiliö, jonka seinistä vähintään yksi on läpinäkyvä.
Terraario voidaan valmistaa lasista, muovista tai vesi- tai filmivanerista ja alumiinista. Katossa on joko ilmareikiä tai se on ritilästä tehty. Terraarion ilmankosteus ja lämpötila eroaa yleensä muun sisätilan vastaavasta. Terraariossa pidetään esimerkiksi matelijoita, pieniä jyrsijöitä sekä skorpioneja ja lintuhämähäkkejä.
Lake of the Woods

Lake of the Woods (, suomeksi toisinaan "Metsäjärvi") on laaja järvi Yhdysvaltain ja Kanadan rajalla. Järvi ulottuu Manitoban ja Ontarion provinsseihin sekä Minnesotan osavaltioon. Järvi erottaa Minnesotan Northwest Anglena tunnetun osan muusta osavaltiosta siten, että sinne pääsee maitse vain Kanadasta. Northwest Angle on Alaskaa lukuun ottamatta Yhdysvaltain pohjoisin paikka.
Lake of the Woodsiin laskevat Rainyjoki sekä Shoal- ja Kakagijärvet. Lisäksi siihen laskee useita pienempiä jokia. Järvi laskee vetensä Winnipegjokeen ja sitä kautta Winnipegjärveen.
Maantiede.
Lake of the Woods on yli 110 kilometriä pitkä ja leveä. Sen pinta ala on 4 350 neliökilometriä. Järvessä on yli 14 500 saarta, ja järvellä on rantaviivaa lähes 104 600 kilometriä – pisin rantaviiva kaikista Kanadan järvistä, vaikka osa järvestä ei olekaan Kanadan puolella ja vaikka Kanadassa on suurempiakin järviä.
Järven lukuisat saaret tarjoavat suojaisan pesimäalueen uhanalaisille lajeille, kuten amerikantyllille ("Charadrius melodus") ja amerikanpelikaanille ("Pelecanus erythrorhynchos"). Järvellä pesii myös parisataa valkopäämerikotkapariskuntaa.
Hallinto.
Järvi on kansainvälinen vesialue, joten sen vedenpinnan korkeutta säätelee International Lake of the Woods Board -lautakunta, joka on osa International Joint Commissionia. Jo niinkin varhain kuin vuonna 1912 järven vedenpinnan korkeus oli huolenaihe, ja 1919 Ontarion ja Kanadan hallintoelimet muodostivat vedensäätelyä hallinnoivan lautakunnan. Yhdysvallat ja Kanada solmivat vuonna 1925 sopimuksen, Lake of the Woods Convention and Protocol, jonka perusteella järven pintaa säädeltäisiin IJC:n suositusten mukaan. vedenpinnan korkeuden jatkuva säätely 323,47–321,87 metrin välillä on edelleen Kanadan ja Ontarion muodostaman lautakunnan vastuulla. Mikäli järven vedenpinnan korkeus ylittää enimmäisarvot, toimenpiteistä sovitaan kansainvälisen lautakunnan kanssa.
Saaret.
Alneaun niemimaa.
Suurin yksittäinen maamuodostelma järvellä on Alneaun niemimaa ("Alneau Peninsula"). Kapea kannas yhdistää niemimaan kaakkoiskulmastaan mannermaahan. Kannaksen halki on kaivettu Turtle Portage -niminen kanava, ja Alneausta tuli siten saari. Kanava on sittemmin täytetty, ja pienveneet siirretään nykyisin maitse kannaksen ylitse.
Alneau on noin 32 kilometriä pitkä ja noin 16 kilometriä leveä. Niemimaalla on yhteensä yli 80 järveä, joista suurin on Arrow Lake.
Alneaun niemimaa on nimetty ranskalaisen katolisen jesuiittasaarnaajan Jean-Pierre Alneaun mukaan. Hän menehtyi siouxintiaanien käsissä Lake of the Woods -järvellä 8. kesäkuuta 1736. Warroadin kaupungin katolinen kirkko Father Aulneau Memorial Church on nimetty hänen muistolleen.
Vedalainen uskonto

Vedalainen uskonto oli muinaisintialainen uskonto. Siinä tärkeässä osassa olivat rituaaliuhrit.
Uhraaminen.
Vedalaisen uskonnon tärkein muoto oli uhrirituaali, "yajna". Uhraamisen uskottiin vedalaisessa uskonnossa olevan kaiken perusta ja alkusyy, ja koko maailmankaikkeuden uskottiin saaneen alkunsa kosmisen ihmisen uhratessa itsensä. Uhraamista pidettiin välttämättömänä, ja uhrilahjoja suoritettiin siksi kaikissa tärkeissä tilanteissa. Jokaiselle asialle oli erikseen määritelty uhrilahjansa.
Uhreina vedalaisessa uskonnossa käytettiin tavallisesti eläimiä, joita julkisissa rituaaleissa saatettiin tappaa sadoittain. Myös ihmisuhreja suoritettiin, mutta myöhemmässä vaiheessa ne korvattiin symbolisilla vastineilla kuten riisin uhraamisella. Muita tärkeitä uhrilahjoja olivat kirkastettu voi ja pyhä soma-juoma.
Rituaalit.
Vedalaiset rituaalit suoritettiin joko kotona ("grihya") tai julkisesti ("srauta"). Julkiset rituaalit olivat sadoista erilaisista rituaaleista koostuva monimutkainen järjestelmä, ja niitä oli suorittamassa jopa kymmeniä koulutettuja uhripappeja. Julkiset rituaalit kestivät joskus useita kuukausia.
Jumalat.
Vedalaisissa rituaaleissa pyrittiin kommunikoimaan jumalien kanssa, jotka varhaisissa veda-teksteissä olivat useimmiten liitoksissa luonnovoimiin, paikkoihin tai tiettyihin ihanteellisiin ominaisuuksiin. Tärkeimmät jumalat olivat taivaanjumala Indra, merenjumala Varuna ja tulenjumala Agni. Nämä muinaiset jumalat väistyivät ajanlaskun alun tienoilla Shivan, Vishnun ja Devin kaltaisten jumalien tieltä.
Härmämalikka

Härmämalikka ("Clitocybe nebularis") on lehti- ja havumetsissä esiintyvä sieni. Sen lakki on 5–15 cm leveä ja kupera. Väriltään se on nuorena harmaanruskea, myöhemmin vaaleampi. Sieni on syötävä, mutta se tulee ennen käyttöä kiehauttaa, koska se voi aiheuttaa pahoinvointia.
Ulkonäkö ja koko.
Härmämalikka ruskeanharmaa härmäpintainen sieni. Tavallisesti iso ja tukeva. Lakki on 6-18 cm leveä, laakea ja ohutreunainen. Lakin väri on aluksi tumman harmaa tai ruskehtava, mutta vaalenee vanhemmiten vaaleanharmaaseen. Keskusta on tummempi ja valkohärmäinen. Heltat aluksi valkoiset, myöhemmin kellanvalkoiset, johteiset ja tiheässä. Itiöpöly on valkoista. Se on läheinen myrkyllisen isorusokkaan kanssa mutta eroaa siitä sen kolotyvisten helttojen ja punaisen itiöpölyn takia. Jalka on 7–10 cm pitkä ja 2–4 cm paksu, vaaleamman sävyinen, vaaleanharmaahärmeinen ja tyvi on nuijamainen. Malto on paksua ja valkoista, miedon makuista ja siinä on imelä naurista muistuttava mausteinen aromi, joka voimistuu kypsennettäessä.
Levinneisyys.
Härmämalikka on yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa, mutta on harvinaisempi pohjoisempana, vaikka sitä on tavattu Lapissa asti. 
Kasvupaikka ja elinympäristö.
Härmämalikka kuuluu lahottajasieniin ja se kasvaa usein laajoissa kaarissa tai riveissä komposteissa, metsien risukasoissa, puutarhoissa ja lehdoissa. Se viihtyy kalkkisella alustalla. Se on myöhäinen sieni, jota löytää syys-marraskuussa. 
Käyttö.
Härmämalikka on syötäväksi kelpaava sieni, joka kuitenkin on ryöpättävä ennen käyttöä, koska se aiheuttaa joillekuille vatsavaivoja. Sen maku on erikoinen, ja toisinaan sanotaan, ettei sitä kannata nauttia toisen samoilla paikoilla syysmyöhällä kasvavan voimakasmakuisen sienen sinivalmuskan kanssa yhdessä gastronomisista syistä
Ukonsieni

Ukonsieni ("Macrolepiota procera") on ukonsieniin kuuluva syötävä sieni. 
Koko ja ulkonäkö.
Ukonsienen lakki on aluksi munan muotoinen, mutta vanhemmiten se leviää 10–30 cm leveäksi ja laakeaksi. Lakki on pohjaväriltään valkoinen ja kookkaiden tumman ruskeiden suomujen peittämä. Lakin keskustassa on tumma kohouma. Sienen malto on pehmeää ja valkeaa, samoin heltat. Ukonsienen ohut ja säikeinen jalka puolestaan on vyöhykkeittäin poikkisuomuinen ja pituudeltaan jopa 40 senttiä. Suomujen vyöhykkeisyydestä johtuen jalka voi näyttää poikkiraitaiselta varsinkin alaosastaan. Jalan tyvi on paksuuntunut ja sen puolivälin yläpuolella on selvä, irtonainen rengas. Sienen itiöpöly on valkoista. 
Samankaltaiset lajit.
Ukonsientä suuresti muistuttaa sen lähilaji, akansieni ("Chlorophyllum rhacodes"). Ukonsieni on kuitenkin tätä suurempi. Akansienen jalka, heltat ja malto myös punertuvat kosketettaessa, toisin kuin ukonsienellä. Kokematon sienestäjä voi sekoittaa ukonsienen myös myrkylliseen ruskokärpässieneen ("Amanita regalis").
Kasvuaika ja -paikka.
Hyvinä sienivuosina ukonsieni on runsas, vaikkakin elo-syyskuussa kasvavien itiöemien esiintyvyys vaihtelee paljon. Sientä kasvaa lehtomaisissa metsänreunoissa, metsäniityillä, pihoilla, puutarhoissa ja muissa saman tyyppisissä paikoissa. Suomessa sitä tavataan etelässä yleisenä ja pohjoisempana harvinaisempana.
Käyttö ravinnoksi.
Ukonsientä voidaan käyttää sieniruuissa monin tavoin, jopa raakana. Sieni voidaan säilöä kuivaamalla, mutta liottaminen tai keittäminen hävittää sienen maun.
Upeaherkkusieni

Upeaherkkusieni ("Agaricus augustus") on herkkusienten ("Agaricus") sukuun kuuluva erinomainen ruokasieni.
Sienen lakki on 8–20 senttimetriä leveä. Lakki on värilään oljenkeltainen ja siinä on ruskehtavia suomuja. Malto on valkoista ja murrettaessa kellertyvää, joskus punertuvaa. Heltat ovat vaaleat ja vanhemmiten tummuvat. Itiöpöly on mustanruskeaa. Jalka on 10–20 senttimetriä pitkä ja tukeva. Rengas on suuri ja valkoinen. Sienen haju on mantelimainen ja maku miellyttävä. Upeaherkkusieni on erinomainen ruokasieni, mutta sitä ei tule kerätä saastuneilta paikoilta, tienvarsilta tai puistoista, koska se voi tällöin sisältää korkeita raskasmetallipitoisuuksia. Upeaherkkusieni kasvaa usein pihoilla ja puistoissa, mutta myös tammi- ja kuusimetsien karikkeella. Kasvuaika on syyskuusta lokakuuhun. Suomessa upeaherkkusientä tavataan harvinaisena Etelä-Suomessa. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Upeaherkkusienen lajinimi "augustus" on annettu keisari Augustuksen mukaan.
Selkirk (kaupunki)

Selkirk on kaupunki Redjoen länsirannalla Kanadassa Manitoban provinssissa, noin 20 kilometriä koilliseen provinssin pääkaupungista Winnipegistä. Kaupungin asukasluku on vuoden 2006 laskennan mukaan 9 515.
Kaupunkilaisia työllistävät pääasiassa turismi, Gerdau/MRM -terästehdas sekä Selkirkin mielenterveyskeskus. Silta yhdistää kaupungin joen itärannalla sijaitsevaan East Selkirkin kylään. Selkirkistä on tieyhteys Winnipegiin valtatietä 9 pitkin sekä rautatieyhteys Canadian Pacific Railwayn tavaraliikenteen sivurataa pitkin.
Kaupungissa sijaitsee myös Winnipegjärven sisävesiliikenteen museo, Marine Museum of Manitoba.
Albert Luthuli

Albert John Luthuli (myös Lutuli, 1898 – 21. heinäkuuta 1967) oli eteläafrikkalainen poliitikko, Afrikan kansalliskongressin pitkäaikainen puheenjohtaja. Luthuli asui Durbanin lähellä Natalissa (nyk. KwaZulu-Natal). Hänelle myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto vuonna 1960 väkivallattomasta apartheidin vastustamisesta, ensimmäisenä afrikkalaisena.
Elämä.
Lutulin isoisä oli pienen heimon päällikkö, ja hänen setänsä seurasi tätä päällikkönä. Lutulin isä oli nuorempi poika ja hänestä tuli kristitty lähetyssaarnaaja. Albert Lutuli syntyi lähetysasemalla Bulawayossa Etelä-Rhodesiassa suunnilleen vuonna 1898.
Albert Lutuli opiskeli opettajaksi kristillisissä oppilaitoksissa ja työskenteli opettajana 15 vuoden ajan. Hänen mielestään mustien tuli saada samantasoista opetusta kuin valkoistenkin, eikä opiskelumahdollisuuksia saanut rajata ammatilliseen opetukseen. Hänestä tuli opettajien ammattijärjestön puheenjohtaja. Hän toimi aktiivisesti myös kirkon piirissä ja oli maallikkosaarnaaja monta vuotta.
Vuonna 1946 Lutuli liittyi ANC:hen ja vuonna 1952 hänestä tuli sen johtaja. Hän oli vuosia kotiarestissa jota lievennettiin sen verran että hän pääsi noutamaan Nobelinsa vuotta sen myöntämistä myöhemmin 1961.
Niittyvahakas

Niittyvahakas ("Cuphophyllus pratensis") on holvivahakkaisiin ("Cuphophyllus") kuuluva hyvä ruokasieni. Sen lakki on 2–8 cm leveä ja väriltään aluksi punakeltainen, mutta haalistuu ajan myötä. Malto on pintakelmun alta ja helttojen päältä punakeltaista, muualta vaaleampaa. Sientä tavataan sammaleisilla laitumilla ja metsäniityillä, mutta myös lehdoissa ja lehtimetsissä. Suomessa se on varsin yleinen syys-lokakuussa.
Medal of Honor (videopeli)

Medal of Honor on DreamWorks Interactiven kehittämä ja Electronic Artsin vuonna 1999 julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli ja "Medal of Honor" -pelisarjan ensimmäinen osa. Pelin tapahtumat sijoittuvat toiseen maailmansotaan.
Pelihahmona ohjataan luutnantti Jimmy Pattersonia, joka on pelihahmona myös myöhemmissä "Medal of Honor" -peleissä. Patterson toimii OSS:n agenttina. Pelin tavoitteena on tuhota natsi-Saksan suunnitelmat ja eliminoida saksalaiset joukot.
Rodney Howard-Browne

Rodney Howard-Browne (s. 12. kesäkuuta 1961 Port Elizabeth) on Etelä-Afrikassa syntynyt ja vuonna 1987 Yhdysvaltoihin siirtynyt maailmanevankelista, joka edustaa karismaattista liikettä.
Howard-Brownen elämän käännekohta oli vuonna 1979, noin 17 vuoden ikäisenä, saatu kokemus. Hän kertoo saaneensa Pyhän Hengen voitelun ja lahjan jakaa Henkeä rukoillessaan ja vaatiessaan Jumalalta: "Joko sinä tulet tänne alas tai minä kuolen ja nousen sinne ja kosketan sinua."
Rodney Howard-Browne on opiskellut School of Bible Theology -raamattukoulussa San Jacintossa Kaliforniassa, ja saarnasi nuoruudessaan Kenneth Haginin Rhema-raamattukoulussa Johannesburgissa.
Howard-Browne on käynyt useita kertoja Suomessa pitämässä kokoussarjoja, kuten "Suomi tulessa 2016", ja hänen toimintansa tuloksena on syntynyt uusia seurakuntia. Howard-Brownen opetus painottuu sielujen voittamiseen, varojen keräämiseen Jumalan valtakunnan työhön ja herätykseen.
Toiminta Toronton siunauksessa.
Toronton siunaus on tunnettu hurmosilmiöstä, jota kutsutaan "pyhäksi nauruksi", jonka eräs tunnetuimmista levittäjistä on ollut Rodney Howard-Browne. Se on levinnyt maailmanlaajuisesti yhdestä seurakunnasta, Kanadan Torontossa toimivasta Toronto Airport Vineyard -seurakunnasta.
Brian Greene

Brian Greene (s. 9. helmikuuta 1963) on fyysikko ja suosittu tietokirjailija ja tieteen yleistajuistaja.
Hän on tutkinut kaikkeutta, eritoten supersäieteoriaa ja toiminut vuodesta 2003 Columbian yliopiston matematiikan ja fysiikan professorina New Yorkissa.
Greene valmistui Harvardin yliopistosta vuonna 1984 ja pääsi Rhodesin stipendillä Oxfordiin. Siellä hän kiinnostui supersäieteoriasta. Hän väitteli vuonna 1987 ja palasi Harvardiin. Vuonna 1990 hän siirtyi Cornellin yliopistoon New Yorkissa, missä hänestä tuli professori vuonna 1995.
Greene kirjoitti 1990-luvun lopussa supersäikeistä ja kaikkeudesta yleistajuisen kirjan, joka rikkoi monia myyntiennätyksiä ja teki kirjoittajastaan julkisuuden henkilön. "Kätketyt ulottuvuudet: Supersäikeet, ajan halkeamat ja maailmanselityksen haaste" (alkuteos "The Elegant Universe", 1999) on yleistävä teos supersäieteoriasta ja M-teoriasta. Kirjan pohjalta tehtiin myös kolmetuntinen dokumenttielokuva. Hänen toinen teoksensa, "Kosmoksen rakenne: avaruus, aika ja todellisuus" (2004), kertoo avaruudesta, ajasta sekä Greenen käsityksistä kaikkeuden luonteesta ja todellisuuden olemuksesta. Greeneä on kehuttu hänen kyvystään saada lukijat välittämään vaikeista tieteellisisitä käsitteistä, sen lisäksi, että hän osaa selittää ne ymmärrettävästi.
Greene on luennoinut fysiikasta yli 20 maassa. Greene on myös avustanut dialogin kirjoittamisessa näyttelijä John Lithgow’ta TV-sarjassa "Kolmas kivi Auringosta".
Brian Greene on vegaani.
Liikavarvas

Liikavarpaat ovat jalkateriin muodostuvia kovettumia, jotka saattavat olla erittäin kivuliaita. Liikavarpaita voidaan hoitaa leikkaus- tai lääkehoidolla. Känsä on samankaltainen ilmiö muualla elimistössä. Nimestään huolimatta liikavarpailla ei ole mitään tekemistä ylimääräisten varpaiden eli polydaktylian kanssa.
Liikavarpaiden synnylle voivat altistaa liian pienet tai hankaavat kengät. Liikavarpaat muodostuvat yleensä jalkoihin niihin kohtiin, joissa jalan iho hankaa kenkää vasten, jolloin hankaamisen seurauksena iho ärsyyntyy ja kovettuu.
Känsiä voi muodostua esimerkiksi käsiin alueelle, jolla käden iho esimerkiksi työn tai harrastuksen takia altistuu jatkuvalle hankaukselle.
Känsä poistetaan apteekista saatavilla lääkkeillä (voiteilla) tai esimerkiksi lääkärissä jäädyttämällä. Itse leikkaamalla känsää ei pysty poistamaan, vaan se kasvaa yleensä uudestaan samaan kohtaan, varsinkin jos jalkaan kohdistuva epätavallinen hankaus säilyy ennallaan.
Luettelo Titanicin suomalaisista matkustajista

15. huhtikuuta 1912 Pohjois-Atlantilla uponneella RMS Titanicilla matkusti asiakirjojen mukaan kaikkiaan 63 suomalaista. Heistä vain 20 selvisi haaksirikosta hengissä. Valtaosa laivalla olleista suomalaisista matkusti kolmannessa luokassa, jota yleisesti kutsuttiin siirtolaisluokaksi. Onnettomuus oli aikanaan suuri uutinen myös Suomessa.
Suomalaiset matkustajat.
Suomalaisten matkustajien historia 
Pelastuneet.
Onnettomuuden jälkiselvittelyt veivät vuosia. Suomalaisista viranomaisista keskeisessä asemassa olivat Senaatin siviilitoimituskunta ja Kenraalikuvernöörinkanslia. Vainajien sukulaisten esittämät korvausanomukset piti toimittaa Lontoossa sijaitsevaan Venäjän pääkonsulinvirastoon. Välikäsinä toimivat myös lääninhallitukset.
Viimeiset leposijat.
Suomalaisista hukkuneista tunnistettiin ainoastaan neljän ruumiit, joista kolmen uhrin viimeinen leposija on Halifaxin Fairview Lawnin hautausmaalla:
Panulan perheen kohtalo.
Kolmannessa luokassa matkusti Ylihärmästä lähtenyt Maria Panula viiden poikansa kanssa. Perheen isä Juho oli lähtenyt puoli vuotta aiemmin Amerikkaan etsimään työtä ja perheelle uutta kotipaikkaa. Vasta näiden varmistuttua muu perhe lähti kohtalokkaalle matkalle. Mukana oli myös naapurintyttö Sanni Riihivuori lastenhoitajana.
Silminnäkijän kertomuksen mukaan Maria Panula olisi päässyt kahden nuorimman lapsensa kanssa yhteen pelastusveneistä, mutta hän ei lähtenyt laivasta, kun vanhemmat lapset pyysivät: ”Äiti, kuollaan kaikki yhdessä.”
Viikko onnettomuuden jälkeen nostettiin kanadalaiseen pelastusalukseen "Mackay-Bennettiin" arviolta kaksivuotiaan lapsen ruumis. Lapsen päällä oli paljon vaatteita, mutta mitään henkilöpapereita ei löytynyt ja lapsi merkittiin ruumiiksi numero 4. Laiva palasi Halifaxiin ja ruumiit haudattiin Fairview Lawn -hautausmaalle 3. toukokuuta 1912. Tapahtumista järkyttyneet kaupungin asukkaat päättivät kuitenkin haudata erikseen tämän lapsen ruumiin seuraavana päivänä. Lapsen kaulaan ripustettiin "Mackay-Bennettin" miehistön teettämä kuparinen medaljonki, johon oli kaiverrettu "Our babe", Meidän vauvamme. Lapsen lepopaikasta tuli hautausmaan kuuluisin. Sen hautakiveen on kaiverrettu teksti "Pystytetty muistoksi tuntemattomalle lapselle, jonka maalliset jäännökset löydettiin 15. huhtikuuta 1912 sattuneen Titanicin tuhon jälkeen". Vuosikymmenien ajan ihmiset ovat laskeneet kukkia, nalleja ja leluja haudalle, josta tuli kaikkien Titanicin lapsiuhrien symboli.
Marraskuussa 2002 tunnistettiin tämä tuntemattomana haudattu pienokainen vainajan kolmesta hampaasta ja kuparimedaljongin suojaamasta ranneluusta otetuista DNA-näytteestä suomalaiseksi Eino Panulaksi. Myöhemmät DNA-tutkimukset vahvistivat, että pikkulapsi oli sittenkin 19 kuukautta vanha englantilainen Sidney Leslie Goodwin.
Aikalaistodistus.
Laivalta pelastunut Anna Turja kertoi kokemuksensa ääninauhalle vuonna 1974, 62 vuotta uppoamisen jälkeen.