tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pierre Dupuy

Pierre Dupuy, tunnettu myös nimellä Puteanus (27. marraskuuta 1582 – 14. joulukuuta 1651), oli ranskalainen historioitsija, joka kuului oppineisiin libertiineihin. Toinen libertiini Jacques Dupuy oli hänen veljensä.
Elämä.
Dupuy syntyi Agenissa, Lot-et-Garonnessa, Akvitaniassa, Ranskassa. Vuonna 1615 Pariisin "parlementin" ensimmäinen puheenjohtaja Mathieu Molé antoi hänen tehtäväkseen inventoida käsikirjoitukset, jotka tunnettiin nimellä "Trésor des diaries". Työ kesti 11 vuotta. Inventaari on talletettuna Ranskan kansalliskirjastoon ja puhtaaksikirjoitetut tekstit arkistoihin Pariisiin, Lontooseen ja muualle.
Dupuyn työtä arvostetaan edelleen, mutta sen on osittain korvannut julkaisu "Layettes du trésor" (4 osaa, toimitettu 1863–1902; yltää taaksepäin vuoteen 1270 saakka). Dupuy julkaisi myös yhdessä veljensä Jacquesin js heidän ystävänsä Nicolas Rigaultin kanssa Jacques Auguste de Thoun "Historian" (1620, 1626). Veljekset toimivat myös kuninkaallisen kirjaston hoitajina, ja toimittivat hakemiston kirjastosta (Nos. 9352–9354 ja 10366–10367 Ranskan kansalliskirjaston latinankielisessä kokoelmassa). Dupuy kuoli Pariisissa.
Teoksia.
Työnsä aikana Dupuy tutustui valtavaan määrään ennen julkaisemattomia kirjoituksia. Ne antoivat hänelle materiaalia moniin teoksiin:
Nämä teokset, erityisesti viimeksi mainittu, ovat merkittäviä keskiajan kirkon ja valtion suhteiden tutkimisen kannalta.
Klandestiinikirjallisuus

Klandestiinikirjallisuudella tarkoitetaan salaisesti levitettyä ”maanalaista” filosofista kirjallisuutta. Yleisesti nimityksellä viitataan ennen kaikkea Ranskassa 1600- ja 1700-lukujen vaihteessa levitettyyn varhaiseen valistuskirjallisuuteen, jonka arvostelun kohteena oli tavallisesti Ranskan katolinen kirkko.
Klandestiinikirjallisuudessa saatettiin esimerkiksi kyseenalaistaa uskonnollisia tai muita auktoriteetteja, tai levittää muita ajatuksia, joiden julkinen esittäminen oli tuohon aikaan vaarallista. Siksi tällainen kirjallisuus painettiin sensuurin välttämiseksi laittomasti Ranskassa tai ulkomailla. Osa kirjallisuudesta levitettiin ainoastaan käsin kirjoitettuina kopioina. Yleensä ajatuksia ei ollut tarkoituskaan levittää laajalti tavallisen kansan pariin, vaan ainoastaan oppineiden keskuudessa.
Salaa julkaistun kirjallisuuden aalto nähtiin Neuvostoliitossa, missä levitettiin niin sanottua "samizdat"-kirjallisuutta.
Läpi tulen ja jään – 25 vuotta!

Läpi tulen ja jään – 25 vuotta! on Tommi Läntisen toinen kokoelma-albumi. Se julkaistiin 28. syyskuuta 2005. Kokoelma sisältää Läntisen suurimmat soolohitit vuosilta 1994-2005, mutta myös kolme Boycott -hittiä sekä yhden Fabrics -klassikon.
Kokoelmalla on mukana DVD, joka sisältää Lahden Isojano-ravintolassa 4. toukokuuta 2005 taltioidun 25-vuotisjuhlakonsertin sekä seitsemän musiikkivideota.
Takaraivo

Takaraivo () on pään tai kallon takaosa. Takaraivon alueella on takaraivonluu. Luja isku tai osuma takaraivoon voi aiheuttaa kuoleman.
Raivo on vanhassa suomen kielessä tarkoittanut kalloa, eikä sillä ole suoraa yhteyttä raivo-tunnetilaan.
Synnytysopissa takaraivon tunnistaminen on tärkeää. Joskus takaraivo voi litistyä synnytyksen yhteydessä. Jos lasta vielä nukutetaan selällään, takaraivo voi jäädä pysyvästi litteäksi. Siksi suositellaankin, että pientä lasta nukutettaisiin välillä kyljellään tai päätä käännettäisiin aika ajoin.
Barker-Littoinen

Barker-Littoinen Oy oli Turussa toiminut tekstiiliteollisuusyritys joka muodostettiin 1941 fuusioimalla "Aktiebolaget John Barker Osakeyhtiö" ja "Littoinen Oy".
Historia.
Finlaysonin tehtaan tekniseksi johtajaksi Suomeen tullut John Barker perusti Turkuun puuvillakehräämön joka aloitti toimintansa 1845. Tehtaasta muodostettiin osakeyhtiö nimeltä "Aktiebolaget John Barker &amp; C:o" vuonna 1872. Vuonna 1891 otettiin käyttöön puuvillakutomo; siihen saakka tehdas oli tuottanut vain puuvillalankaa.
"Aktiebolaget John Barker Osakeyhtiö" muodostettiin 1898 ja vuonna 1912 sen palveluksessa oli 300 työntekijää. 1927 työntekijöitä oli 1850 ja myynti oli 101 miljoonaa markkaa. Littoinen Oy oli puolestaan 1738 perustettu Littoisissa toiminut villakankaita valmistanut yritys.
Vuonna 1965 Barker-Littoinen omisti enää Barkerin puuvillatehtaan Turun Raunistulassa. Yhtiö fuusioitiin 1971 Kaukomarkkinat Oy:hyn sen puuvillatekstiilejä valmistavaksi Barker-yksiköksi. 1978 tämä yksikkö siirtyi osaksi vastaperustettua Valvilla Oy:tä.
Valvilla lopetettiin 1993, mutta Esa Pulsa perusti sen raunioille Barker Kutomo Oy:n ja osti vielä myymättömiä koneita sekä yhdisti siihen kaksi aiemmin perustamaansa tehdasta. Nykyisin tämä yritys toimii Liettuan Kaunasissa.
Reclaim the Streets

Reclaim the Streets on Englannissa 1990-luvun alussa alkanut ympäristönsuojelua ja kapitalismikriittisyyttä edustava kansalaisliike. Liike järjesti vuonna 1995 ensimmäiset kadunvaltausjuhlat, eli Street Partyt.
Toiminta tuli Suomeen vuonna 1999, jolloin järjestettiin ensimmäiset kadunvaltausjuhlat Helsingissä. Tapahtumia on järjestetty Suomessa jo 10 vuoden ajan, useimmissa suurimmissa kaupungeissa, kuten Helsingissä, Turussa, Lahdessa, Tampereella, Jyväskylässä ja Joensuussa.
Kadunvaltaukset ovat mielenosoituksia, joiden tarkoituksena on vallata yksi kaupungin kaduista lyhyeksi aikaa autoliikenteeltä ja antaa se "takaisin ihmisille", hauskanpidon ja itsensä toteuttamisen tilaksi. Kadunvaltauksilla kritisoidaan kaupunkien autoistumista ja julkisen tilan kaupallistumista. Tapahtumissa on yleensä dj soittamassa musiikkia sekä erilaisia kansalaisjärjestöjä esittelemässä toimintaansa. Kadunvaltaukset ovat kansalaistottelemattomuuden yksi muoto.
Yksittäisten kadunvaltausten lisäksi RTS muun muassa valtasit 1996 Lontoossa sijaitsevan kuusikaistaisen M41-moottoritien, porasi asvalttiin reikiä ja istutti niihin puun taimia.
Yhdistyneet Villatehtaat

Yhdistyneet-villatehtaat (nimi vuoteen 1932 De Förenade Yllefabrikerna Aktiebolag) oli 1902–1960 toiminut tekstiiliteollisuusyritys, jonka kotipaikka oli Hyvinkää.
Yhtiö muodostettiin 1902 yhdistämällä neljä eri villatehdasta vastaperustettuun osakeyhtiöön. Nämä tehtaat olivat:
Yhtiö keskitti Hyvinkäälle kutomotoimintansa 1907 ja kehräämötoimintansa 1915. Yhtiö listautui Helsingin pörssiin toukokuussa 1915. Vuonna 1920 yhtiön palveluksessa oli tuhat henkilöä ja myynti oli 61 miljoonaa markkaa. Samana vuonna ostettiin Helsingin Vanhassakaupungissa toiminut "A.B. Helsingfors Mekaniska Väveri", joka muutettiin kutomoksi.
Ossian Donner toimi yhtiön toimitusjohtajana vuoteen 1918, jonka jälkeen toimitusjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana toimi kauppaneuvos Finn Feiring 1918–1948.
Yhdistyneet Villatehtaat nousi 1930-luvulla Suomen viidentoista suurimman teollisuusyrityksen joukkoon. Vuonna 1949 yhtiöllä oli 1 700 työntekijää ja myynti oli 1 300 miljoonaa markkaa. Tuotanto koostui silloin villakankaista, raionista valmistetuista silkki- ja vuorikankaista, huonekalukankaista, huovista ja myyntiin tarkoitetuista langoista. Ossian Donner säilyi yhtiön merkittävänä osakkeenomistajana aina 1940-luvulle saakka. 1960 yhtiö fuusioitiin osaksi samana vuonna perustettua Villayhtymää. Yhtiön Hyvinkään-villatehdas siirtyi myöhemmin Valvilla Oy:n haltuun ja tehtaan toiminta päättyi lopullisesti 1988.
Yhdistyneiden Villatehtaiden ja sitä seuranneen Valvillan historiaa Hyvinkäällä esitellään hyvinkääläisessä Valvillan tehdasmuseossa, joka perustettiin vuonna 1981.
Villayhtymä

Villayhtymä Oy oli 1960–1969 toiminut tekstiiliteollisuusyritys jonka kotipaikka oli Hyvinkää. Sen toimintaa jatkoivat Hyvilla Oy (1970–1978) ja Valvilla Oy (1978–1993).
Perustaminen ja toiminta.
Yhtiö muodostettiin 1960 yhdistämällä useita suomalaisia tekstiiliteollisuusyhtiöitä:
Uuteen yhtiöön kuuluivat myös "Länsi-Uudenmaan Villa Oy" ja "Pojoviks Klädesfabriks Ab". Villayhtymän tytäryhtiöitä olivat Orimattilan Villatehdas Oy, "Helsingin Verkatehdas Oy", "Hy-Ko-Työstö Oy", "Lainatekstiili Oy", "Teksoglass Oy", "Oy Wabo Ab" ja "Vitivalko Oy".
Villayhtymä muodostettiin Pohjoismaiden Yhdyspankin (PYP) aloitteesta. Järjestelyllä pyrittiin kohentamaan villateollisuuden kannattavuutta. Yhtiön pääomistajia olivat Tampella, Hämeenlinnan Verkatehtaan omistanut Arthur A. Amberla ja PYP. 1960-luvun lopulla PYP omisti jo osake-enemmistön Villayhtymässä.
Villayhtymän perustaminen helpotti joksikin aikaa villateollisuuden tilannetta, mutta vuonna 1969 oma pääoma oli jo lähes kokonaan menetetty. Vuonna 1968 Villayhtymän palveluksessa oli 2 400 henkilöä ja sen liikevaihto oli 62 miljoonaa markkaa. Seuraavana vuonna Villayhtymä jätti konkurssihakemuksen.
Hyvilla ja Valvilla.
Villayhtymän toimintaa jatkamaan perustettiin "Hyvilla Oy", jonka Yhdyspankki omisti aluksi kokonaan. Perustamisen tarkoitus oli pienentää Yhdyspankin tappioita. Koska laki kuitenkin salli pankille korkeintaan 20 % omistusosuuden, oli Hyvillaa varten tehtävä lakimuutos, jolla omistuskattoon saatiin joustoa. "Lex Hyvilla e"li "Laki liikepankkilain 29 §:n väliaikaisesta muuttamisesta" säädettiin 1971. Sen innokkain ajaja oli kansandemokraattinen kansanedustaja Veikko Rytkönen. Lain kannattajat vetosivat Hyvillan 2 000 työntekijän ja 600 eläkeläisen etuihin. 
Vuonna 1974 Hyvillan omistuspohja laajeni, kun mukaan tulivat Finlayson, Suomen Trikoo ja Tampereen Verkatehdas. Hyvilla toimi muutaman vuoden kannattavasti, mutta 1970-luvun puoliväliä lähestyttäessä se oli jo raskaasti tappiollinen. Tappioiden syy oli ulkomainen kilpailu. Yhtiön kilpailijat ulkomailla saivat valtion tukea. Hyvillaa ei yrityksistä huolimatta saatu kannattavaksi.
Vuonna 1978 Hyvillan liiketoiminnot ja Kaukomarkkinat Oy:n Barker-yksikkö siirrettiin uudelle "Valvilla Oy" -nimiselle yhtiölle, josta valtio omisti 60 %, Hyvilla Oy 20 % ja Kaukomarkkinat Oy 20 %. Valvilla joutui lopettamaan tuotantotoimintansa vuosien 1988–1991 välillä ja se teki konkurssin 1993.
Hyvillaan jäi vuoden 1978 järjestelyissä mattotehdas, joka myytiin jo saman vuoden aikana. Mattotehtaan myynnin jälkeen Hyvillassa oli muutamia kiinteistöjä Hyvinkäällä ja Tampereella. Ne se realisoi 1980-luvun alkuun mennessä. Hyvilla fuusioitiin Yhdyspankkiin vuonna 1981.
Hyvinkääläisen villateollisuuden historiaa esitellään nykyään Hyvinkään Valvillan tehdasmuseossa, joka sijaitsee tehdasalueen sisäpihalla. Lisäksi läheisessä Donnerinpuistossa sijaitsee tehtaan työntekijöiden aloitteesta vuonna 1956 pystytetty Villateollisuuden muistomerkki.
Nusaybin

Nusaybin (aik. Nisibis) on kaupunki Itä-Turkissa Mardinin maakunnassa. Kaupunki sijaitsee aivan Syyrian Hasakan maakunnan rajan tuntumassa. Vuonna 2014 väkiluvun arvioitiin olevan 90 152 asukasta.
Kaupunki tunnettiin jo antiikin aikana. Seleukidit perustivat kaupungin uudelleen nimellä Antiokia Mygdonia (Αντιόχεια της Μυγδονίας). Myöhemmin Nusaybin sijaitsi Rooman ja Persian raja-alueella ja se vallattiin useaan kertaan. Lucullus valtasi sen ja Trajanus valtasi sen toistamiseen vuonna 115. Septimius Severus valtasi kaupungin vuonna 194. Sapor I valtasi sen takaisin Persialla, mutta vuonna 297 se luovutettiin roomalaisille. Julianuksen tappion jälkeen Nusaybin luovutettiin takaisin Persialle.
Vuokko (Juuka)

Vuokko on Juuan suurimpia kyliä kunnan pohjoisosassa Pielisen ja valtatie 6:n välissä Vuokonjärven rantamilla. 
Elinkeinorakenteeltaan maa- ja metsätalouspainotteisen Vuokon asukasluku on noin 500. Vuokonjärvi jakaa kylän viiteen osa-alueeseen, jotka ovat Vihtasuo sekä Etelä-, Keski-, Länsi- ja Pohjois-Vuokko. Itä-Vuokko puuttuu, koska sen paikalla on Pielinen. Kylän asutus keskittyy nauhamaiseksi molemmin puolin Vuokonjärveä. 
Kylän koulu on Vihtasuon koulu, joka on kolmiopettajainen 50 oppilaan kyläkoulu. Kylässä toimii aktiivinen 4H-kerho.
Kylätoimikuntia on kaksi: pohjoisosassa Vuokon Kylätoimikunta ja eteläosassa Vuokon eteläinen Kyläseura ry.
Tsasounat.
Vihtasuon Kojonniemessä toimi Venäjän vanhauskoisten Pyötikön luostari 1840-luvun lopulta 1880-luvulle. Luostarin kiviaidatulla hautausmaalla on Nurmeksen ortodoksisen seurakunnan 1980-luvulla rakentama Pyötikön tsasouna.
Keski-Vuokossa on kalastajatsasouna, joka valmistui Niemelän tilalle vuonna 2002 samalle paikalle, jossa oli tsasouna edellisvuosisatoina.
Vuokonjoen silta ja kallioleikkaus.
Vuokonjoen silta on luonnonkivistä 1930-luvulla rakennettu kaariholvisilta, joka ylittää Vuokonjärven laskuissa kaivetun kalliokanjonin. Silta on museosilta.
Vuokonjärven lintutorni.
Vuokonjärven eteläpäässä on Juuan lintuharrastajien rakentama lintutorni. Vuokonjärvi kuuluu suurelta osin valtakunnalliseen lintuvesien suojeluohjelmaan, ja vuonna 1999 tehdyssä selvityksessä havaittiin alueella kaiken kaikkiaan 50 pesivää lajia.
Kiviaidat ja Keski-Vuokon kulttuurimaisemahanke.
Keski-Vuokon kulttuurimaisemahankkeessa kunnostetaan vanhat asutuksia ympäröivät kiviaidat ja jokivarsi sekä rakennetaan pisteaitoja. Tulevaisuuden suunnitelmissa on vuokkolaisen savupirtin siirtäminen takaisin alueelle.
Kiviaidat ovat Nekkosenniemellä, jossa ne ympäröivät lehmien ja lampaiden laitumia. Kiviaitojen verkostoa on kunnostettu 2000-luvulla. Kauniita kiviaitoja on alueella yli kaksi kilometriä.
Kesäteatteri.
Vuokonjärven kesäteatteri tarjoaa kesänäytelmiä kauniissa pohjoiskarjalaisessa maisemassa, veden äärellä. Teatteri on toiminut vuodesta 1987 lähtien. Teatterissa on katettu katsomo.
Interaktiivinen fiktio

Interaktiivinen fiktio on kirjallisuuden ja pelien välimuoto, jossa lukija voi tehdä tarinan kannalta merkittäviä valintoja, jotka vaikuttavat tarinan etenemiseen. Interaktiivisen fiktion muotoja ovat pelikirjat, tekstiseikkailut, hypertekstikirjallisuus ja visual novelit.
Yksi varhaisia lajityypin pelejä on "Hunt the Wumpus" vuodelta .
Will Crowtherin "Colossal Cave Adventure" (1976) oli merkittävä lajityypin kehittymiselle.
Infocom oli dominoiva lajityypin peleissä Yhdysvaltain markkinoilla 1980-luvulla. Infocomin käyttämä Z-machine inspiroi kehittämään muita vastaavia ympäristöjä tekstiseikkailujen tekemiselle. Inform-ympäristölle tehtyä "Curses"-peliä on kutsuttu vedenjakajaksi.
Achim von Arnim

Achim von Arnim (koko nimi Carl Joachim Friedrich Ludwig von Arnim; 26. tammikuuta 1781 Berliini – 21. tammikuuta 1831 Wiepersdorfin linna, Jüterbog) oli saksalainen kirjailija. Clemens Brentanon ja Joseph von Eichendorffin ohella häntä pidetään Heidelbergin romantiikan keskeisenä edustajana.
Elämä.
Achim von Arnim syntyi preussilaiseen Arnimin aatelisperheeseen. Hän vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Berliinissä. Arnim opiskeli lakia ja matematiikkaa Hallen ja Göttingenin yliopistoissa. Vuosina 1801–1804 hän teki veljiensä kanssa eri Euroopan maihin suuntautuvan opintomatkan. Opiskeluaikanaan Arnim tutustui myös kirjailija Clemens Brentanoon, josta tuli hänen läheinen ystävänsä. He julkaisivat yhdessä saksalaista kansanrunoutta sisältävän kirjan "Des Knaben Wunderhorn", josta tuli suosittu. 
Achim von Arnim avioitui Brentanon sisaren Bettinan kanssa, josta myös tuli merkittävä saksalainen kirjailija. He saivat kuusi lasta, joista tytär Gisela von Arnim saavutti myös myöhemmin vanhempiensa tavoin menestystä kirjailijana.
Vuodesta 1809 Arnim asui Berliinissä. Hän perusti siellä Clemens Brentanon kanssa poliittisen seuran nimeltä Christlich-deutsche Tischgesellschaft. Yhdistystä, jonka jäseniksi esimerkiksi juutalaisilla ei ollut asiaa, on monesti pidetty luonteeltaan konservatiivisena. Arnim toimitti myös "Zeitung für Einsiedler"- ja "Der Preußische Correspondent" -nimisiä lehtiä.
Vuodesta 1814 kuolemaansa asti Arnim vietti maaseudulla sijaitsevalla tilallaan Wiepersdorfin linnassa. Hän kuoli siellä äkilliseen sydänkohtaukseen tammikuussa 1831.
Tuotanto.
Arnim edusti tyylillisesti romantiikkaa. Silti etenkin hänen myöhäisemmät teoksensa tuntuvat jo enteilevän realismia. Achimia on pidetty erityisen hyvänä proosakirjailijana. Kuitenkin myös hänen runonsa ovat jääneet elämään esimerkiksi Johannes Brahmsin ja Richard Straussin laulujen sanoituksina.
Achim von Arnimin romaanit, näytelmät ja runot ovat saaneet viime aikoina lisää huomiota osakseen. "Die Internationale Arnim-Gesellschaft" on julkaissut Arnimin teoksista uutta kriitistä laitosta vuodesta 1995 eteenpäin. Suomenkielellä joitakin Arnimin novelleja on saatavilla ainakin J. A. Hollon kääntämässä ja Yrjö Hirnin toimittamassa teoksessa "Saksalaisia kertomuksia romantiikan aikakaudelta" (Otava, 1952), mutta muuten hänen teoksensa joitakin runoja lukuun ottamatta ovat toistaiseksi kääntämättä suomeksi.
Julian Gardner

Julian Gardner (s. 1978) on englantilainen pokeriammattilainen. Hänen merkittävin pokerisaavutuksensa on World Series of Pokerin (WSOP) pääturnauksen kakkostila vuonna 2002.
Gardner on toisen polven pokeriammattilainen, joka seurasi isänsä Daven jalanjälkiä ammatinvalinnassaan. Hän aloitti paikallisella kasinolla käymisen 15-vuotiaana ja 20-vuotiaana hän oli jo voittanut 10 turnausta. 21-vuotiaana hän oli ollut 25 kertaa turnausten finaalipöydässä.
Vuonna 2000 Gardner osallistui ensimmäistä kertaa WSOP:n pääturnaukseen. Hän kolminkertaisti pelimerkkinsä kahden ensimmäisen tunnin aikana siirtyen kisan johtoon. Gardner kuitenkin putosi jatkosta ennen päivän päättymistä.
Vuonna 2002 24-vuotiaana Gardner sijoittui toiseksi WSOP:n pääturnauksessa voittaen 1,1 miljoonaa dollaria. Hänestä tuli nuorin miljoona dollaria pokeriturnauksessa voittanut pelaaja. Gardner sijoittui pääturnauksessa rahasijoille myös 2003 ja 2004 ja oli ainoa näinä jokaisena kolmena vuonna pääturnauksessa rahoilla ollut pelaaja. Vuonna 2005 hänen rahasijasarjansa katkesi, mutta hän sijoittui tuona vuonna rahoille neljässä muussa WSOP-turnauksessa. Vuonna 2006 Gardner oli rahoilla kolmessa WSOP-turnauksessa mukaan lukien 2 000 dollarin no limit hold'em -turnaus, jossa hän oli kolmas. Seuraavana vuonna hän oli jälleen rahasijoilla WSOP:n pääturnauksessa.
Gardner on ollut mukana "Late Night Poker" -televisio-ohjelmassa sekä Ison-Britannian 888.com Poker Nations Cup -joukkueessa. Hän on yksi "The Secrets of Online Power Poker"-kirjan kirjoittajista. Gardner on kihloissa pokerinpelaaja Kerry "Pint Size" Clarken kanssa.
Tammikuussa 2009 Gardnerin pokeriuran turnausansiot ylittivät 2,4 miljoonaa dollaria.
D-Bus

D-Bus on prosessien väliseen kommunikaatioon ohjelmistoväylä, johon kuuluu tiedonsiirtoprotokolla ja palvelinohjelmisto. libdbus-kirjasto toteuttaa rajapinnan ja ABI-yhteensopivuuden. 
D-Bus tarjoaa tavan siirtää tietoa prosessien välillä samalla tietokoneella. Eri koneiden välinen kommunikaatio ei ole alkuperäinen tarkoitus.
D-Busin kommunikaatio ei ole transaktiopohjainen kuten eräät raskaammat viestinvälitysratkaisut.
D-Bus on avoimen lähdekoodin projekti, jota kehitetään freedesktop.org-projektin alla, ja sitä käytetään pääasiassa vapaissa Unix-johdannaisissa kuten Linuxissa.
D-Busia voidaan käyttää myös etäproseduurikutsuihin (RPC).
D-Busin tarkoituksena on mahdollistaa erityisesti graafisten työpöytäohjelmistojen välinen kommunikointi. Sen tärkeimpänä inspiraation lähteenä on KDE-projektissa kehitetty DCOP. D-Bus on sittemmin korvannut GNOME:n CORBA-tyylisen tekniikan ja KDE:n 4.0-versiosta lähtien myös DCOP:in.
D-Bus toimii taustaohjelman (daemon) avulla, ja ohjelmia voi olla käytössä useita. Jokaista instanssia kutsutaan kanavaksi. Yleensä kanavia on kaksi: Kaikille käyttäjille yhteinen järjestelmän kanava, joka käynnistetään järjestelmän käynnistyksen yhteydessä, ja käyttäjäkohtainen kanava, joka käynnistetään työpöytäympäristön käynnistyessä (käyttäjän kirjautuessa sisään, jos työpöytäympäristö on määritelty automaattisesti käynnistyväksi).
D-Busin avulla ohjelmat tarjoavat erilaisia "palveluita", jotka sisältävät erilaisia "olioita". Oliot toteuttavat erilaisia "rajapintoja" jotka sisältävät metodeita jotka palauttavat tietyn tyyppistä tietoa. Palveluiden nimet on eritetty pistein, ja olioiden nimet vinoviivoin. Esimerkiksi Amarok 2.0 näkyy D-Busille palveluna "org.kde.amarok", ja soittolista näkyy kyseisen palvelun oliona "/TrackList". Tämä olio toteuttaa rajapinnan "org.freedesktop.MediaPlayer" metodit, esimerkiksi "GetCurrentTrack()". Rajapintojen etuna on se, että "org.freedesktop.MediaPlayer" on määritelty vain kerran, ja jos käyttäjä käyttää jotain muuta mediasoitinta, ei D-Bus-kutsua tarvitse muuttaa näiltä osin - vain palvelun nimi ja olion nimi muuttuvat.
Eräs D-Busin päälle rakennetuista palveluista oli laitteistoon liittyvien tapahtumien välittäminen niistä kiinnostuneille ohjelmille; esimerkiksi kuvankäsittelyohjelma voi haluta tietoa järjestelmään liitetyistä skannereista tai digikameroista, ja tiedostonhallintaohjelma voi haluta tietoa asemaan laitetuista CD-ROM-levyistä tai koneeseen kytketyistä USB-muisteista.
Sinineitokala

Sinineitokala eli ulappaneitokala, 
 ("Chromis cyanea") on koralliahveniin kuuluva kala. Se on hyvä parvikala riutta-akvaarioon.
Koko ja ulkonäkö.
Sinineitokala kasvaa noin 10 cm pitkäksi. Sen pyrstö on voimakkaan haarautunut, selkä hiukan tummempi kuin kylki. Pyrstö on vaaleamman sininen, pyrstön reunoissa mustat raidat. Se sekoitetaan helposti viherneitokalaan, "Chromis viridis", 
 tai muihin sinisävyisiin koralliahveniin. 
Alkuperä.
Sinineitokala elää luonnossa Karibialla.
Käyttäytyminen.
Sinineitokaloja pidetään ainakin 7 kalan parvissa.
Ravinto.
Sinineitokala syö lihapitoista leväruokaa, mielellään monta kertaa päivässä.
Pietro Ingrao

Pietro Ingrao (30. maaliskuuta 1915 Lenola – 27. syyskuuta 2015 Rooma) oli italialainen poliitikko. 
Ingrao liittyi vuonna 1942 Italian kommunistiseen puolueeseen ja kuului toisen maailmansodan aikana Italian vastarintaliikkeeseen. Hän oli parlamentin jäsen yhtämittaisesti vuosina 1948–1994 sekä Italian edustajainhuoneen puhemies 1976–1979.
Ingrao julkaisi useita runoja ja poliittisia esseitä. Tärkeimpiä teoksista on vuonna 1995 Rossana Rossandan kanssa yhteistyössä julkaistu "Appuntamenti di fine secolo".
The Skeleton Key

The Skeleton Key on vuonna 2005 ensi-iltansa saanut Iain Softleyn ohjaama yhdysvaltalainen kauhuelokuva. Elokuvan on käsikirjoittanut Ehren Kruger, joka on tunnettu myös "Ring"-elokuvan käsikirjoittajana. 
Juoni.
Elokuva kertoo nuoresta Carolinesta, joka saa uuden työpaikan vanhasta kauniista talosta, työnantajana mukava vanha rouva Violet Devereaux. Carolinen työnkuvaan sisältyy Violetin aviomiehen Benin hoitaminen, joka halvaantui ullakolla hämärissä olosuhteissa. Caroline saa Violetilta yleisavaimen jolla saa auki kaikki talon ovet. Tutkiessaan vanhaa taloa, löytää Caroline talon ullakolta oven jota avain ei aluksi suostu avaamaan. Lukuisten yritysten jälkeen Caroline pääsee huoneeseen ja syöksyy suoraan hoodoon synkkään maailmaan josta ei ole paluuta.
Arvioita.
"Turun Sanomien" Tapani Maskulan mielestä "The Skeleton Key" vaikuttaa pieneltä ja tunkkaiselta kauhufilmiltä, jossa kokeneet näyttelijät hukkaavat lahjojaan. Maskula suosittelisi elokuvaa vain noituutta, salatieteitä ja mustaa magiaa harrastaville.
Irja Rannikko

Irja Mirjam Rannikko (16. elokuuta 1912 Pori – 14. huhtikuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hänen roolejaan ovat Emma elokuvassa "Kersantilleko Emma nauroi?", Dagny Kehvelinin osa elokuvassa "Hei, rillumarei!" sekä merkittävimpänä Paula Sanelma Puupposen rooli elokuvassa "Laivaston monnit maissa". Hän esiintyi myös Pekka Puupää -elokuvissa.
Rannikko kuului näyttelijöihin, jotka olivat merkittäviä teattereissa mutta eivät saaneet suosiota osakseen elokuvauralla. Peter von Bagh paheksuu voimakkaaseen tyyliinsä Rannikon valintaa "Laivaston monnit maissa" -elokuvan romanttiseen pääosaan. Rannikko esiintyi kaikkiaan 78 elokuvassa, mutta mikään niistä ei noussut kovinkaan merkittäväksi. Hän toimi näyttelijänä Porissa ja muun muassa Helsingin Työväen Teatterissa ja Helsingin Ympäristöteatterissa. Myöhemmin hän toimi pukijana ja kuiskaajana Suomen Kansallisteatterissa.
Rannikko sai Jussi-kunniamaininnan 1946 naissivuosasta elokuvassa "Houkutuslintu".
Julia Ann

Julia Ann (Tavella) (s. 8. lokakuuta 1969 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen pornonäyttelijä.
Ann on entinen "Penthouse Pet" sekä nykyinen AVN Hall of Famen jäsen. Hän teki ensiesiintymisensä pornoelokuvien alalla vuonna 1993. Hän on PETA:n pitkäaikainen jäsen. 
Julia Ann meni 21. kesäkuuta 2003 naimisiin elokuvaohjaaja Michael Ravenin kanssa. Annille on myönnetty vuonna 2000 AVN-palkinto.
Sally Gunnell

Sally Jane Janet Gunnell (s. 29. heinäkuuta 1966 Chigwell, Essex) on brittiläinen yleisurheilija. Uransa pituushyppääjänä ja viisiottelijana aloittanut Gunnell siirtyi sittemmin pikajuoksun kautta lopulliseen päälajiinsa 400 metrin aitoihin. 
Sally Gunnell voitti 400 metrin aitojen olympiakultaa Barcelonassa 1992. Seuraavana vuonna hän teki maailmanennätyksen 52,74 voittaessaan maailmanmestaruuden Stuttgartissa. Hänet valittiinkin sekä vuoden 1993 että eurooppalaiseksi naisyleisurheilijaksi. Vuonna 1994 Gunnell voitti kultaa sekä Euroopan mestaruuskilpailuissa Helsingissä että Kansainyhteisön kisoissa Kanadan Victoriassa. 
Hän lopetti uransa vuonna 1997 akillesvaivojen vuoksi.
Vaikuttavuuskerroin

Vaikuttavuuskerroin (, IF) on vertaisarvioituihin artikkeleihin kohdistettujen viittausten perusteella laskettu, tieteellisen julkaisun merkittävyyttä kuvaava tilastoluku.
Vaikuttavuuskerroin kertoo kuinka monta viitettä keskimäärin kyseinen julkaisu sai kahden edellisen vuoden artikkeleihinsa. Jos julkaisun vaikuttavuuskerroin on esimerkiksi 3 vuonna 2024, jokaiseen kyseisen julkaisun vuosina 2022 ja 2023 julkaisemaan artikkeliin viitattiin muista julkaisuista vuoden 2024 kuluessa keskimäärin kolme kertaa.
Vaikuttavuuskertoimen loi Eugene Garfield, jonka perustaman Institute for Scientific Informationin – myöhemmin osa yhdysvaltalaista Thomson Corporationia, ja sittemmin Clarivatea – liiketoiminta perustui tiedelehtien viittaustilastojen kokoamiseen vuodesta 1960 alkaen. ISI:n maksullisen Web of Science -viitetietokannan (aik. nimellä "Web of Knowledge") kautta on mahdollista saada yli 11 000 julkaisun vaikuttavuuskertoimet.
Vaikuttavuuskertoimet vaikuttavat tieteellisen tiedon julkistamiseen, arviointiin ja välillisesti myös tieteenalojen rahoitukseen. Esimerkiksi tutkijan uraan saattaa vaikuttaa paitsi julkaisujen määrä, myös kuinka arvostetussa julkaisuissa tutkimusartikkelit on julkaistu.
Inari (nimi)

Inari on suomalainen etunimi. Nimi johtuu Inarin pitäjän ja siellä olevan Inarijärven nimestä ja on Lappiin liittyvien romanttisten mielikuvien vaikutuksesta tullut käyttöön myös etunimenä.
Inarin nimipäivä on nykyisin 29. elokuuta. Vuosina 1929–1949 nimipäivä oli 7. syyskuuta. Välillä nimi poistettiin kalenterista, mutta palautettiin vuonna 1973, jolloin se sijoitettiin nykyiselle päivälleen. Äänteellisen samankaltaisuuden vuoksi se sijoitettiin samalle päivälle kuin Iines ja Iina, vaikka nimillä on aivan eri alkuperä.
Nimi Inari on käytössä myös Japanissa, jossa Inari on riisin ja muiden elintarvikkeiden jumala.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan nimi Inari oli 19. elokuuta 2020 mennessä annettu 2 777 naiselle ja ainakin 46 miehelle.
Eugene Garfield

Eugene Garfield (alun perin Garfinkle; 16. syyskuuta 1925 New York City – 26. helmikuuta 2017 Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen siteerausindeksien kehittäjä.
Garfield päätti Vannevar Bushin ”As We May Think” -julkaisun (vuodelta 1945) pohjalta kehittää mittarin tiedejulkaisuihin toisissa tiedejulkaisuissa tehtyjen viittausten lukumäärästä. Hän aloitti tähän liittyvän liiketoiminnan vuonna 1960 ja laajensi tuotevalikoimaansa muun muassa vaikuttavuuskertoimilla. Indeksit loivat mitattavan perustan esimerkiksi "Nature"- ja "Science"-tiedelehtien uskottavuudelle ja myynnille.
Roddy Doyle

Roddy Doyle (s. 8. toukokuuta 1958 Dublin, Irlanti) on irlantilainen kirjailija ja käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan karheista irlantilaisen työväenluokan kuvauksista.
Valmistuttuaan Dublinin yliopistosta Doyle toimi englannin ja maantiedon opettajana vuoteen 1993, josta alkaen hän on työskennellyt täysipäiväisenä kirjailijana.
Doylella on Belinda-niminen vaimo ja kaksi poikaa.
Arto af Hällström

Gustaf Arthur (Arto) af Hällström (s. 1. elokuuta 1952 Helsinki) on suomalainen teatteriohjaaja ja Ryhmäteatterin perustaja. Hän on ollut ohjaajana myös esimerkiksi Ylioppilasteatterissa ja Helsingin kaupunginteatterissa. Hän oli sukupolvensa kulttinäytelmän Pete Q:n ohjaaja 1978. Vuonna 1984 af Hällström ohjasi Ryhmäteatterissa kohunäytelmäksi kutsutun "Jumalan rakastajan". Vuosina 1987 ja 2015 hän ohjasi Molièren "Luulosairaan" Suomen Kansallisteatteriin. Hän on tehnyt myös näyttelijäntöitä elokuvien sivuosissa. Vuonna 1988 hän toimi lyhytelokuvan "Sielun veljet Moskovassa" tuottajana. Vuodesta 1988 af Hällström toimi Suomen Kansallisteatterin vakituisena ohjaajana ja jäi eläkkeelle 1.8.2015. 
Af Hällström on lisäksi tehnyt sanoituksia sekä käännöstekstejä mm. Johan Lewis &amp; Korjaa Bois -yhtyeelle (jossa hän soitti bassoa vuosina 1973–1978 salanimellä Ronnie ”Fox” Dahlberg), Samuli Edelmannille sekä Old Dudesille.
Arto af Hällström on suomalaisen aatelissuvun af Hällström jäsen, elokuvaohjaaja Roland af Hällströmin ja näyttelijä Elvi Saarnion poika. Hän oli naimisissa professori Raila Leppäkosken kanssa vuosina 1980–1996 ja teatteriohjaaja Leena Havukaisen kanssa vuodesta 1996.
Russell T Davies

Russell T. Davies (oikealta nimeltään Stephen Russell Davies, s. 27. huhtikuuta 1963 Swansea) on brittiläinen televisiotuottaja ja käsikirjoittaja. Hän on käsikirjoittanut muun muassa televisiosarjoja "Älä kerro äidille", "Toinen tuleminen", "Doctor Who" ja "Torchwood". Hänet kutsuttiin Royal Society of Literaturen jäseneksi vuonna 2022.
Doctor Who.
Davies aloitti "Doctor Whon" käsikirjoittamisen vuonna 2005. Hän toimi tuolloin sarjan pääkäsikirjoittana ja johtavana tuottajana. Davies lopetti sarjan käsikirjoittamisen sen viidennellä kaudella vuonna 2009, ja Steven Moffat seurasi Daviesia sarjan pääkäsikirjoittana.
Davies kehitti ohjelmasta myöhemmin myös spin-off-sarjat "Torchwood" ja "The Sarah Jane Adventures".
Antoine Charles Horace Vernet

Antoine Charles Horace Vernet eli Carle Vernet (14. elokuuta 1758 Bordeaux – 17. marraskuuta 1835 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari, Claude Joseph Vernet’n nuorin lapsi ja Horace Vernet’n isä. 
Bordeaux’ssa syntynyt Vermet oli Michel Nicolas-Bernard Lepicien oppilas. Hän meni Roomaan tutkimaan antiikin mestareita. Hänen voitettuaan "grand prix’n" (1782) hänen isänsä oli käskettävä hänen palata Ranskaan estääkseen häntä menemästä luostariin. 1788 hänestä tuli École des Beaux-Artsin jäsen ja 1810 Academie Royalen jäsen.
Teoksessaan "Aemilius Pauluksen triumfi" hän mursi perinteen ja kuvasi hevosta tavalla, jonka hän oli oppinut talleilla ja ratsastuskouluissa. Hänen metsästystä, kilpailuja, maisemia ja työntekoa kuvaavat litografiansa olivat hyvin suosittuja.
Carlen sisar teloitettiin giljotiinissa Ranskan vallankumouksen aikana. Kun Vernet jälleen ryhtyi maalaamaan, hänen tyylinsä oli muuttunut perusteellisesti. Hänen piirroksensa Napoleonin Italian-taistelusta saivat runsaasti kiitosta, samoin "Marengon taistelu", ja "Austerlitzin aamusta" Napoleon palkitsi hänet Kunnialegioonan arvomerkillä. Ludvig XVIII palkitsi hänet Pyhän Mikaelin kunniamerkillä.
Piers Courage

Piers Raymond Courage (27. toukokuuta 1942 – 21. kesäkuuta 1970) oli brittiläinen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui urallaan 29 Grand Prix'iin, joissa oli kahdesti palkintokorokkeella, ja saavutti yhteensä 20 MM-pistettä.
Ura.
Piers Courage oli Couragen panimosuvun vanhin poika. Hän syntyi Colchesterissä ja valmistui Eton Collegesta. Hän aloitti kilpauransa omalla Lotus 7:llään.
Hän osallistui Formula 3:n Euroopan osakilpailuun 1964 ja hyvien näyttöjensä ansiosta hän pääsi seuraavaksi kaudeksi sarjaan Brabhamin F3-autolla. Hän jatkoi 1966 Formula 2 -sarjaan ja sieltä eteenpäin 1967 Formula 1:iin Lotus-talliin. Hänen rohkea ajotyylinsä johti lukuisiin onnettomuuksiin, jonka vuoksi hän sai potkut Lotukselta. Hän siirtyi ajamaan BRM:lle loppukaudeksi.
Couragen tulevaisuuden ura F1:ssä ei näyttänyt hyvältä, mutta loistavien näytösten ansiosta talven Tasman sarjassa, hän sai jatkaa BRM:llä. Seuraavalla kaudella hän ajoi Frank Williams Racing Carsin Brabhamilla. Hän sijoittui toiseksi kahdessa GP:ssä kaudella 1969, ja miltei voitti Italian GP:n, mutta polttoaineen vähyys pakotti häntä hidastamaan vauhtiaan.
Seuraavana vuonna FWRC vaihtoi De Tomason autoihin, mutta ne osoittautuivat painaviksi ja epäluotettaviksi. Hollannin Grand Prix’ssa Couragen auto yllättäen menetti pidon, luisui ulos radalta, pyörähti ylösalaisin ja syttyi tuleen. Auton rungossa käytetty magnesium paloi kirkkaasti ja lämpö poltti lähistön puut. Tutkimuksissa selvisi, että Courage luultavammin kuoli kuitenkin ennen tulipaloa, sillä hänen kypäränsä oli ollut törmäyskohdassa maata vasten. Kolme vuotta myöhemmin Roger Williamson kuoli samassa paikassa rataa.
Gelfandin epäyhtälö

Gelfandin epäyhtälö liittyy projektiivisten polynomien korkeusfunktioon. Sitä käytetään muun muassa Rothin lauseen todistuksessa. Epäyhtälö kuuluu seuraavasti:
Olkoon formula_1 kokonaislukuja ja formula_2 polynomeja, joiden tulo toteuttaa epäyhtälön formula_3 kaikilla formula_4. Tällöin
formula_5
Claude Joseph Vernet

Claude Joseph Vernet (14. elokuuta 1714 Avignon – 3. joulukuuta 1789 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari. Hänen poikansa Antoine Charles Horace Vernet oli myös taidemaalari, samoin tämän poika Horace Vernet.
Elämänvaiheet.
Vernet avusti jo neljätoistavuotiaana isäänsä, taitavaa koristemaalaria, tämän tärkeimmissä töissä. Hänen kunnianhimoaan ei kuitenkaan tyydyttänyt kantotuolien koristelu, ja hän lähti Roomaan. Meren näkeminen Marseillessa ja matka sieltä Civitavecchiaan tekivät hänen voimakkaan vaikutuksen, ja perille päästyään hän meni heti harjoittelijaksi merimaalari Bernardino Fergionin ja Adrien Manglardin työhuoneelle.
Vähitellen Vernet sai huomiota Rooman taidepiireissä. Hän asui Roomassa kaksikymmentä vuotta, jossa hän maalasi muun muassa satamia, myrskyjä ja kuutamoita. Vuonna 1753 hänet kutsuttiin Pariisiin, jossa hän kuninkaan määräyksestä maalasi huomattavan sarjan Ranskan satamia. Teokset ovat nyt Louvressa ja Musée national de la Marinessa. Nämä teokset tekivät hänestä tunnetun. Palattuaan hänestä tuli akatemian jäsen, mutta hän oli aiemminkin osallistunut vuoden 1746 näyttelyihin ja jatkoi sitä seuraavina vuosina aina kuolemaansa asti.
Jill Kelly

Adrianne Diane Moore eli Jill Kelly (s. 1. helmikuuta 1971 Pomona, Kalifornia) on yhdysvaltalainen pornonäyttelijä. Hän on toiminut myös "Penthousen" mallina. 
Kelly on yli kymmenvuotisen uransa aikana esiintynyt yli 400 pornografisessa elokuvassa. Hän on ajoittain esiintynyt myös muiden tyylilajien elokuvissa, kuten Spike Leen koripallodraamassa "Rankkaa peliä" ("He Got Game", 1998). Lisäksi hän on esiintynyt musiikkiyhtye "Long Beach Dub Allstarsin" musiikkivideolla. 
Kelly toimi valmistuttuaan yökerhon stripparina ja aloitti uransa vuonna 1994 aikuisviihde-elokuva-alalla tutustuttuaan Tiffany Millioniin. Hän perusti vuonna 1999 oman tuotantoyhtiönsä Jill Kelly Productionsin, joka lopetti toimintansa 2005 ja tuotantoyhtiön oikeudet siirtyivät Penthouselle yli 1,7 miljoonalla dollarilla. Hän on voittanut kahdella esiintymisellään AVN-palkinnon ja hän sai AVN-kunniagallerian jäsenyyden vuonna 2003.
Kelly on biseksuaali. Aikuisviihdealan ammattilaiset Cal Jammer, Julian ja Corey Jordan ovat olleet hänen puolisoitaan. Ensimmäinen liitto päättyi Jammerin itsemurhaan vuonna 1995, kaksi muuta eroon.
Njandoma

Njandoma () on kaupunki Arkangelin alueen lounaisosissa Venäjällä. Se sijaitsee 347 km Arkangelista etelään. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 22 356 (2010).
Njandoma perustettiin vuonna 1896 asutukseksi samannimisen rautatieaseman ympärille Vologdan-Arkangelin rataa rakennettaessa, ja se on yhä leimallisesti rautatiekaupunki. Kaupunkioikeudet sillä on ollut vuodesta 1939. Kaupungin tärkeimmät työnantajat ovat veturivarikko ja broileritehdas.
Herakleen urotyöt

Herakleen urotyöt ovat joukko myöhemmän kerronnan yhdistämiä muinaisia tapahtumia, jotka kuvaavat Herakleen, muinaisen Kreikan tarusankareista suurimman, katumusharjoitusta. Alkuperäisen kahtatoista urotyötä kuvaavan runoelman luomisesta kreikkalaiset antavat kunnian sittemmin kadonneelle eepokselle, jonka kirjoitti Peisandros Rhodoslainen n. 600 eaa.
Herakleen urotöitä ei ole koottuna yhteen lähteeseen, vaan ne säilyivät katkelmina eri teoksissa, joista ne pystyttiin sittemmin kokoamaan yhteen. Ruck ja Stables väittävät, ettei olisi olemassa ainoastaan yhtä tapaa tulkita tehtäviä mutta kuusi niistä tapahtui Peloponnesoksella ja ne huipentuivat Olympoksen valtakauden alkamiseen. Kuusi muuta veivät sankarin kauemmaksi maailmalle, mutta jokaisessa tehtävässä toistui sama kuvio: Herakles lähetettiin tappamaan, kukistamaan tai pyydystämään Heran edustajalle Eurystheukselle taianomainen kasvi tai eläin. Kaikki valitut tapahtumapaikat olivat Heran tai "jumalattaren" aiempia mahtipaikkoja, mukaan luettuna manalan portti.
Antiikin kreikkalaisessa kuvataiteessa on nähtävillä kuuluisa kuvaus urotöistä Zeuksen temppelin metoopeissa Olympiassa noin vuodelta 450 eaa.; itse asiassa töiden lukumääräksi on voinut vakiintua kaksitoista, koska työt esitetään kahdessatoista eri metoopissa.
Kehyskertomus.
Saatettuaan Alkmenen raskaaksi ja tämän nyt odottaessa Heraklesta Zeus julisti, että seuraava poika, joka syntyy Perseuksen sukuun, olisi nouseva kuninkaaksi. Heran kuultua tämän hän viivytti Alkmenen synnytystä kolmella kuukaudella ja antoi oman suosikkinsa Eurystheuksen syntyä ennen aikojaan seitsenkuisena. Kun Zeus ymmärsi, mitä oli tapahtunut, hän raivostui mutta piti yhä lupauksensa.
Ohimenevässä hulluuden puuskassa, jonka Hera oli saanut aikaan, Herakles murhasi oman perheensä. Ymmärrettyään tekonsa hän vetäytyy elämään yksin erämaassa, josta hänet myöhemmin löytää hänen serkkunsa Theseus. Theseus suostuttelee Herakleen lähtemään ja kysymään neuvoa Delfoin oraakkelilta. Oraakkeli kertoi, että sovitustyöksi Herakleen täytyy suorittaa kymmenen tehtävää, jotka kuningas Eurystheus – mies, joka oli vienyt hänen syntymäoikeutensa ja jota hän eniten vihasi – hänelle määrää. 
Urotyöt.
Tehtäviensä aikana Heraklesta seurasi usein miesseuralainen, joko Likymnios tai hänen serkkunsa Iolaos. Vaikka alkuperäinen aikomus olikin suorittaa kymmenen tehtävää, tämä avustajan läsnäolo johti vielä kahteen ylimääräiseen. Eurystheus ei laskenut suoritetuiksi Hydraa, koska Iolaos auttoi häntä, eikä Augeiaan talleja, koska hän sai palkan työstänsä. 
Urotöiden perinteinen järjestys:
Tapahtumapaikat.
Suurin osa tapahtumapaikoista on Arkadian rajojen sisäpuolella tai kiinteässä yhteydessä sinne. Tämä osoittaa siten kertomusten mahdollisen alkuperän.
Kirjallisuudessa.
"Herkuleen urotyöt" (engl. "The Labours of Hercules", 1947) on Agatha Christien kirjoittama novellikokoelma, jossa mestarisalapoliisi Hercule Poirot kertoo 12 tapauksestaan, joilla hän aikoo päättää yksityisetsivän uransa ja jotka noudattavat enemmän tai vähemmän tarkasti alkuperäisiä Herakleen urotöitä.
Stacy Valentine

Stacy Valentine, oikealta nimeltään Stacy Baker (s. 9. elokuuta 1970, Tulsa, Oklahoma) on yhdysvaltalainen pornonäyttelijä.
Valentinen taiteilijanimi on peräisin siitä, että hän esiintyi ensimmäisessä pornoelokuvassaan 14. helmikuuta 1996, ystävänpäivänä (). Näyttelijästä on tehty dokumentti "The Girl Next Door" (1999), jossa kuvataan yksityiskohtaisesti hänen elämänsä vaiheita.
Valentine on jättänyt aikuisviihdealan esiinnyttyään viimeisessä elokuvassaan 14. helmikuuta 2000. Hänen uransa kesti näin tasan neljä vuotta. Tämän jälkeen hänet palkattiin Penthouse-lehden mallien rekrytointijohtajaksi.
Hänet on myös palkittu AVN- ja XRCO-palkinnoilla.
Anita Brookner

Anita Brookner (16. heinäkuuta 1928 Lontoo, Britannia – 10. maaliskuuta 2016) oli brittiläinen kirjailija ja taidehistorioitsija.
Brookner oli Lontooseen muuttaneen puolalaispariskunnan ainoa lapsi. Hän opiskeli Lontoossa King’s Collegessa sekä Courtauld Institute of Artissa. Valmistuttuaan hän suoritti kolmen vuoden ajan jatko-opintoja Pariisissa ja luennoi sen jälkeen taiteesta Readingin yliopistossa (1959–1964) ja Courtauld Institutessa. Jälkimmäisessä hän erikoistui 1700- ja 1800-luvun ranskalaiseen taiteeseen. Vuonna 1967 Brooknerista tuli Cambridgen yliopiston ensimmäinen taiteen Slade-professuurin saanut nainen.
Brookner alkoi kirjoittaa romaaneja 1980-luvulla. Hänen esikoisromaaninsa "A Start in Life" (suom. "Lähtö elämään") ilmestyi vuonna 1981. Teosten arkisten tapahtumien ympäristö on keskiluokkainen ja kultivoitunut. Älykäs ja tunteikas nainen kaipaa rakkautta, mutta pyrkimyksiä rajoittavat hänen varovaisuutensa ohella itsekritiikki ja syrjäänvetäytyvyys, ehkä estotkin ja myös miesten alemmuus. Teoksissa on syvää psykologista erittelyä. Poikkeuksellisesti teoksessa "Latecomers" päähenkilöinä on kaksi miestä, ja myös teoksessa "Lewis Percy" on näkökulma miehen.
Brookner sai 1984 Booker-palkinnon romaanista "Hotel du Lac" (suom. "Rantahotelli"). Hänen viimeiseksi jäänyt romaaninsa "At the Hairdresser’s" ilmestyi 2011.
Nina Hartley

Nina Hartley, oikealta nimeltään Marie Louise Hartman, (s. 11. maaliskuuta 1959 Berkeley, Kalifornia) on yhdysvaltalainen pornonäyttelijä. Hän on toiminut myös "Penthousen" mallina. Hän on koulutukseltaan sairaanhoitaja. 
Hartleyn debytoi elokuvassa "Educating Nina" (1984), jonka tuotti alan veteraani Juliet Anderson. Vuonna 2015 Cosmopolitan-lehti haastatteli Hartleyta otsikolla "Why I'm still doing porn in my late 50s" eli "Miksi teen yhä pornoelokuvia pitkälti yli 50-vuotiaana". Harleyn mukaan useat keski-ikäiset ja -luokkaiset kunnon miehet ovat perheenisiä, ja heitä karmii katsoa pornoa, jossa naisnäyttelijät ovat heidän tyttäriensä ikäisiä. Myös vaimon toiveilla on merkitystä, kun kotiin valitaan aikuisviihdettä: vaimo ei ehkä tahdo, että mies tuijottaa parikymppisiä, mutta hänelle voi olla ihan okei, että naisnäyttelijät ovat kolmi-, neli- tai viisikymppisiä. 
Hartleyllä on ollut uraa myös pornoelokuvien ulkopuolella: hän on esiintynyt muun muassa Paul Thomas Andersonin elokuvassa "Boogie Nights" (1997). Vuonna 1995 hänet otettiin XRCO Hall of Fameen. 
Hartleyn ensimmäinen avioliitto kesti noin 17 vuotta. 7. heinäkuuta 2003 hän meni eron jälkeen uusiin naimisiin Ernest Greenen kanssa. Hartley on poliittiselta kannaltaan sosialisti, aatteeltaan ”seksuaalimyönteinen feministi”.
Töölön kirkko

Töölön kirkko on arkkitehti Hilding Ekelundin suunnittelema, 1920-luvun klassismia edustava tiilinen kirkkorakennus Helsingin Taka-Töölön kaupunginosassa. Kirkon osoite on Topeliuksenkatu 4.
Historia.
Kirkkorakennuksen muoto noudattaa paljolti vuonna 1927 järjestetyn arkkitehtikilpailun voittanutta suunnitelmaa. Kilpailun jälkeen ehdotusta muokattiin. Esimerkiksi rakennuksen toisessa kerroksessa sijaitseva 400 hengen kirkkosali jäi pienemmäksi kuin Ekelundin alun perin hahmottelema 700 hengen sali. 
Rakennuksen urakoi rakennusmestari Matti Heusala. Rakennus vihittiin käyttöön 13. huhtikuuta 1930.
Töölön kirkosta tuli seurakuntansa pääkirkko vasta runsas vuosikymmen valmistumisensa jälkeen; alun perin rakennus toimi seurakuntasalina. Kun Töölöstä muodostettiin 1941 oma evankelis-luterilainen seurakunta, rakennuksen pääkäyttötarkoitus muutettiin kirkoksi. 
Kirkon alttaritaulu on jäänyt keskeneräiseksi, koska tätä öljyvärimaalausta "Iankaikkinen elämä" maalannut taiteilija Henry Ericsson kuoli liikenneonnettomuudessa vuonna 1933. Vihkikappelin "Viinipuu"-seinämaalaus, kastekappelin "Jeesuksen kaste" -seinämaalaus ja ala-aulan kaarisyvennyksen "Mooses ja palava pensas" -maalaus ovat taidemaalari Paavo Leinosen käsialaa. Kirkon 26-äänikertaiset urut on valmistanut Kangasalan Urkutehdas.
Töölön kirkon korjaus alkuperäisasuunsa valmistui vuonna 2016. Korjauksen valmistuttua kirkon avajaisjuhlallisuudet pidettiin sunnuntaina 14. helmikuuta 2016. Peruskorjauksessa muun muassa uusittiin talotekniikka ja keittiötilat sekä palautettiin rakennuksen ulko- ja sisäpintoihin alkuperäinen väritys.
Pärinäpirtti.
Töölön kirkon kellarin kerhohuone Pärinäpirtti eli "Päris" on ollut monien kerhojen kokoontumispaikka. Muun muassa kappalainen Ilmo Launis veti siellä askartelu- ja tekniikkakerhoja.
Aiheesta muualla.
[[Luokka:Hilding Ekelundin suunnittelemat rakennukset]]
[[Luokka:Helsingin kirkot]]
[[Luokka:Suomen kivikirkot]]
[[Luokka:Taka-Töölö|Kirkko]]
Tiia Hautala

Tiia Hautala (s. 3. huhtikuuta 1972 Pori) on suomalainen yleisurheiluvalmentaja ja entinen yleisurheilun moniottelija. Hän edusti aktiviurallaan Porin Kenttäurheilijoita ja Porin Yleisurheilua. Häntä valmensivat Erkki Hautala, Juha Flinck ja Risto Koskinen.
Seitsenottelussa hänen parhaat saavutuksensa arvokilpailuissa olivat viides sija Sevillan MM-kisoissa 1999 ja kahdeksas sija Sydneyn olympialaisissa 2000. EM-hallikisojen viisiottelussa hän oli neljäs vuosina 1998 ja 2000. Helsingin MM-kisojen 2005 piti olla Hautalan viimeiset kilpailut, mutta vähän ennen kisoja hänen akillesjänteensä hajosi. 
Kalevan kisoissa hän voitti 16 mitalia joista 8 kultaa. SM-hallikisoista hänellä on 18 mitalia. Hautalan ennätys seitsenottelussa on Sevillan MM-kisoissa oteltu 6369 pistettä, joka oli myös hetken aikaa Suomen ennätys, kun seitsenottelun ennätystilastot siivottiin naisten keihään painopisteen muuttamisen takia. Myöhemmin kansainvälinen yleisurheiluliitto IAAF kuitenkin muutti kantaansa ja vuonna 2001 Suomen ennätykseksi palautettiin Satu Ruotsalaisen ennätystulos 6404 pistettä. Hautalan nimissä on sisäratojen viisiottelun Suomen ennätys 4580 pistettä, jonka hän otteli EM-halleissa Belgian Gentissä vuonna 2000.
Urheilu-uransa jälkeen hän alkoi kirjoittaa urheiluaiheisia artikkeleita lehtiin. Tiia Hautala ja Mia Strömmer julkaisivat keväällä 2007 molempien urheilu-uraa käsittelevän kirjan "Vieläkös te urheilette?" Hautala valmensi vuonna 2009 uransa lopettanutta Salla Rinnettä (o.s. Käppi), jonka ennätykseksi seitsenottelussa jäi 5896 pistettä. Nykyään hän työskentelee Varalan Urheiluopistossa ammattivalmentajana. Hän toimii myös tamperelaisen pesäpallojoukkue Manse PP:n fysiikkavalmentajana.
Helmikuussa 2017 Yle Urheilu julkisti Hautalan toimivan yleisurheilulähetystensä asiantuntijana Jarkko Finnin ohella. 
kultaa 1999, pronssia 2000 ja 2001
hopeaa 1994, pronssia 2000
pronssia 1999, 2000
kultaa 1994, 1995, 1996, 1997, 2002, 2003 ja 2004, hopeaa 1993, pronssia 1992 
kultaa 1996 ja 1998, hopeaa 1997, pronssia 2005
hopeaa 2003
hopeaa 1998, 2002 ja 2005, pronssia 2000 
kultaa 1996, 1997, 1998, 1999, 2001 ja 2003, hopeaa 1992 ja 1995, pronssia 1993
Varvasastuja

Varvasastujia ovat eläimet, joilla kävellessä ainoastaan varpaat osuvat maahan. Varvasastujat pystyvät yleensä liikkumaan nopeammin, ketterämmin ja vähemmän äänekkäästi kuin kanta-astujat. Varvasastujia ovat esimerkiksi useimmat petoeläimet (eli kissaeläimet ja koiraeläimet) sekä linnut.
Kavioeläimet ja sorkkaeläimet, esimerkiksi hevoseläimet ja märehtijät, ovat kärkiastujia. Ihminen taas on kanta-astuja, kuten karhutkin (isopandaa lukuun ottamatta). Varvasastunnan ja kanta-astunnan välimuotojakin on, esimerkkeinä isopanda ja norsut.
XSL-FO

XSL-FO () on W3C:n suosituksiin kuuluva XML-pohjainen merkintäkieli, jolla kuvataan XML-dokumentin sivumuotoinen esitystapa yhdessä sisällön kanssa. XSL-FO on osa XSL-perhettä, joka kokonaisuudessaan on tarkoitettu XML-muotoisen tiedon käsittelyyn ja esittämiseen. Suositusperheeseen kuuluvat muut osat ovat XSLT ja XPath, joita voidaan käyttää hyväksi XSL-FO dokumentin luonnissa. Sovellusten näkökulmasta XSL-FO toimii välimuotona luotaessa XML-muotoisesta tiedosta lopullinen esitysmuoto, yleensä PDF-dokumentti.
XSL-FO:n kehittäminen on lopetettu. Sen viimeinen työstettävä luonnos julkaistiin tammikuussa 2012 ja työryhmä lopetettiin marraskuussa 2013.
Tietyö

Tietyö on tiellä tai sen tuntumassa tehtävää, tiehen tai sen rakenteisiin kohdistuvaa rakennus- tai kunnossapitotyötä. Erityisesti suuremmista tai pidempiaikaisista tietöistä varoitetaan erillisellä liikennemerkillä, että tien käyttäjät osaavat varoa työkoneita ja normaalista poikkeavaa tien kuntoa. Työmaa-alueelle on voitu myös asettaa tietyön ajaksi alempi nopeusrajoitus. Nopeusrajoitukset ovat yleensä 50 km/h tai 30 km/h, joskus 15 km/h. Tietöiden aikana joskus liikennettä ohjataan myös liikennevaloin. 
Esimerkkejä tietöistä:
Maantiesilloissa saattaa olla saumalaitteita, jotka myös huolletaan sillankorjaustyön yhteydessä. Uutta tietä asfaltoitaessa asfaltista täytyy tehdä sen paksuinen, että se vastaa tiellä kulkevan liikenteen rasittavuuden ja kuluttavuuden vaatimuksia. Uuden tien rakentamiseen kuluvaan aikaan vaikuttava tekijä on se, kuinka paljon tarvitaan pohjustustyötä. Sekä uutta tietä asfaltoitaessa että vanhaa asfalttia uusittaessa tai paikattaessa asfaltoinnin hinta on suhteellisesti sitä halvempi, mitä suurempi on asfaltoitava alue.