Karoline von Günderrode

Karoline Friederike Louise Maximiliane von Günderrode (11. helmikuuta 1780 Karlsruhe – 26. heinäkuuta 1806 Winkel, Rheingau) oli saksalainen aatelinen ja romantiikan ajan runoilija. 
Suku ja koulutus.
Hän oli köyhän, koulutetun aatelisperheen kuudesta sisaruksesta vanhin. Hänen isänsä oli Badenin osavaltion hovineuvos ja kirjailija Hector Wilhelm von Günderrode (1755–1786). Hänen äitinsä oli kirjallisuutta harrastanut Luise Sophie Victorie Auguste Henriette Friedrike, o.s. von Günderrode (1759–1819), suvun Frankfurtin sukuhaarasta. Isän kuoleman jälkeen äiti muutti Hanauhun viiden tyttärensä ja poikansa kanssa. Günderroden suku oli ollut yksi Frankfurt am Mainin johtavista patriisiperheistä 1500-luvulta lähtien. Karolinen veli oli Friedrich Carl Hector Wilhelm von Günderrode (1786–1862), senaattori ja Frankfurtin vapaakaupungin vanhempi pormestari. 
Vuonna 1797 Karoline laitettiin Frankfurt am Mainiin aatelistytöille tarkoitettuun protestanttiseen Cronstettenin ja Hynspergin luostariin (Cronstetten-Hynspergischen Adeligen Damenstifts) taloudellisista syistä ja äitinsä vaatimuksesta. Vaikka hän pyrki murtamaan eristäytyneisyytensä usein ja pitkillä matkoilla ystävien ja sukulaisten luona, hän kärsi suuresti luostarielämästä kärsien jatkuvasti voimakkaista päänsäryistä ja näköongelmista, hän ​​oli vaarassa sairastua kaihiin. Tässä laitoksessa naimattomista, köyhistä aatelisnaisista huolehdittiin, mutta josta he saattoivat myös etsiä sopivaa kumppania rauhassa. 
Karolinea kuvailtiin kauniiksi, lempeäksi ja ujoksi. Keskusteluissa ystävänsä Lisette Mettinghin kanssa hän tunnisti naisten yhteiskunnassa kohtaaman syrjinnän. Yksi tapa paeta näitä rajoituksia oli koulutus, jonka Karoline hankki väsymättömän lukemisen kautta. Hänen koulutuksensa nousi pian huippuunsa. Karoline opiskeli kirjallisuutta, filosofiaa, Kauko-Idän ja pohjoismaista mytologiaa, kemiaa, maantiedettä, uskontohistoriaa, fysiognomiaa, latinaa ja runoteoriaa. Hän kirjoitti myös näytelmiä ja runoja, mutta ennen kaikkea kirjeitä – kirje vakiinnutti asemansa erillisenä kirjallisuuslajina romantiikan kaudella. Kirjeet olivat osoitus älyllisestä kehityksestä ja kyvystä kokea tunteita, ja koska ne yleensä luettiin ääneen, ne oli aina osoitettu puolijulkiselle yleisölle. Silmäsairauden vuoksi Karoline kärsi kovista päänsäryistä koko elämänsä ajan ja käytti kirjoittamiseen silmiensä suojelemiseksi uhkaavalta kaihilta vihreää kirjoituspaperia. 
Karoline oli ystävä Bettina, Gunda ja Clemens von Brentanon kanssa. Bettina ja Karoline leikkivät roolileikkejä, joissa Karoline omaksui aina miehen roolin niin usein, että Bettina kutsui häntä leikillään "Günteriksi". Karoline ei voinut hyväksyä hänelle annettua naisroolia; hän kerran huomautti oivaltavasti: "Mieheys ja naisellisuus, sellaisina kuin ne yleisesti ymmärretään, ovat esteitä ihmisyydelle." Hän kärsi suuresti näistä rajoittavista sukupuolirooleista. Kirjeessään Gunda von Brentanolle hän kirjoittaa: "Minulla on usein ollut epänaisellinen halu heittäytyä villiin taisteluun ja kuolla. Miksi en syntynyt mieheksi! Minulla ei ole käsitystä naisellisista hyveistä, naisellisesta autuudesta. Vain villi, suuri ja loistava miellyttää minua. Se on valitettava, mutta korjaamaton epäsuhta sielussani; ja sen täytyy pysyä sellaisena, sillä olen nainen ja minulla on haluja kuten miehellä, ilman miehistä voimaa. Siksi olen niin oikullinen ja niin ristiriidassa itseni kanssa..."
Karoline kärsi masennuksesta ja hänellä oli arvaamaton luonne, joka karkotti joitakin ihmisiä. Samaan aikaan hän nautti tanssiaisista ja oli kiinnostunut tanssista, kodinhoidosta, käsitöistä ja musiikista. Illanvietossa hän tapasi vuonna 1799 Friedrich Karl von Savignyn, silloisen oikeustieteen opiskelijan ja myöhemmin merkittävän oikeustieteilijän, johon hän rakastui intohimoisesti. Heillä oli keskenään intiimejä hetkiä ja suhde oli menossa avioliittoa kohden, mutta Günderroden korkean koulutuksen loukkaama Savigny halusi mieluummin mennä naimisiin vähemmän koulutetun Gunda von Brentanon kanssa.
Hän oli ystävä häntä viisi vuotta nuoremman Bettina Brentano von Arnimin kanssa, ja joka myöhemmin kirjoitti Karolinen herkän, vaikkakin vain osittain luotettavan kirjeenvaihtoelämäkerran, ja jonka sisarellinen opettaja ja uskottu hänestä tuli. Vuonna 1799 Karolinen ensimmäinen, vastahakoinen rakkaus 20-vuotiasta Friedrich Karl von Savignyä kohtaan valtasi hänet; Clemens Brentanon patologinen halu häntä kohtaan oli toistuvasti yrittänyt kanavoida hänet ystävyyteen. Tuon episodin jälkeen hän solmi rauhallisen ja seesteisen ystävyyssuhteen Savignyn ja tämän vaimon, Bettinan ja Clemensin sisaren Kunigunde 'Gunda' Brentanon kanssa; hän löysi usein suojaa heidän luonaan Tragesin kartanosta Gelnhausenin läheltä.
Kirjallinen ura.
Epäonnistuneen rakkaussuhteensa jälkeen Savignyyn Karoline omistautui ensisijaisesti taiteelle, kuten hän itse sanoi, persoonallisuutensa hiomiseen. Taiteessa hän halusi yhdistää elämän ja kirjoittamisen. Täällä hän sai inspiraatiota pääasiassa Schellingiltä, ​​josta Fichten, Schlegelin ja Novalisin ohella tuli hänen suosikkiajattelijansa. Hän kirjoitti näytelmiä, kuten "Hildegund" "und Nicator" sekä "Mora", jotka keskittyivät enimmäkseen sankarillisiin, vahvoihin naisiin. Työssään hän kritisoi porvarillisen yhteiskunnan arvoja ja perinteisiä sukupuolirooleja.
Hänestä tuli yhä yksinäisempi, kun hänen sisarensa ja kaksi hänen ystäväänsä menivät naimisiin. Kirjoittamisesta tuli yhä enemmän itsevarmuuden väline. Miesnimimerkillä "Tian" hän julkaisi teoksen "Gedichte und Phantasien", joka koostui lyyris-eeppisistä runoista, dramaattisista katkelmista ja proosakappaleista. Hänen runoihinsa ovat vaikuttaneet romanttisen filosofian ideat. Hän etsi myös Aasian ja Egyptin myyteistä ja uskonnoista ajatuksia kuolemasta uudestisyntymisenä. Hän halusi voida ajatella itsensä ja maailman ykseyttä ja samanaikaisesti kokea sen. Hänen runollisen työnsä huipentuma on "Die Idee der Erde". Tässä hän kehittää "erinomaisuuden" periaatetta ja ymmärtää tämän prosessina, jossa ihminen tulee yhdeksi luonnon kanssa.
Friedrich Creuzer ja kuolema.
Elokuussa 1804 Karoline von Günderrode tapasi heidelbergiläisen kreikankielen ja muinaishistorian professori Georg Friedrich Creuzerin (1771–1858), joka oli naimisissa itseään neljätoista vuotta vanhemman professorinleski Sophie Müllerin (1757–1831) kanssa. Creuzer, joka oli läpikotaisin ruma ja sairaalloinen, voitti luultavasti Karolinen kiintymyksen heidän älyllisen yhteenkuuluvuutensa kautta, mutta ei kyennyt ymmärtämään sen syvyyttä ja ehdotonta luonnetta, edes sen kohtalokkaita seurauksia, saati sitten vastavuoroisuutta. 
Heidän välilleen kehittyi suuri rakkaus. He tulivat hyvin toimeen paitsi henkilökohtaisesti, myös akateemisesti ja kirjallisesti. Heillä oli yhteisiä kiinnostuksen kohteita ja he kannustivat toisiaan. Heillä oli jopa suunnitelmia yhteisestä työstä – ihanteelliset olosuhteet yhteiselle elämälle. Creuzerin vaimo oli jopa suostunut avioeroon, mutta Creuzer, joka oli masentunut salaisen rakkautensa vuoksi ja pelkäsi julkista skandaalia, pyysi neuvoa kahdelta kollegaltaan ja lykkäsi avioeroa. Hänen ystävänsä neuvoivat häntä olemaan menemättä naimisiin Günderroden kanssa, väittämällä ettei Karoline von Günderrodesta tulisi porvarillista kotirouvaa, ja lisäksi hänen Schellingin tutkimisensa oli hyvin kyseenalaista. Creuzer vaati, että Karoline kirjoittaisi ystävilleen kirjeen, jossa tämä sanoisi kannattavansa rauhallista avioelämää ja luopuvansa Schellingin teosten lukemisesta.
Karoline vastusti näitä vaatimuksia ja laati suunnitelman paetakseen Creuzerin kanssa Aleksandriaan tai Venäjälle mieheksi pukeutuneena. Hän halusi myös kuolla Creuzerin kanssa. Creuzer ei kuitenkaan kyennyt irrottautumaan vaimostaan ja häilyi luopumisen ja huolenpidon pelon välillä. Kahden vuoden tuskallisen epäröinnin ja seikkailunhaluisten ratkaisuyritysten jälkeen hän uskoi, että ankaran hermostokuumeen jälkeen, jonka aikana hänen vaimonsa oli huolehtinut hänestä, hänen oli täytettävä velvollisuutensa ja irtauduttava Karolinesta lopullisesti. Hän pyysi ystäväänsä teologi Carl Daubia kirjoittamaan hylkäämiskirjeen Günderrodelle. Karoline oli tuolloin Winkelissä Rheingaussa.
Erottuaan ystävästään Bettina von Arnimista mustasukkaisen Creuzerin pyynnöstä ja riideltyään ystäviensä Lisette ja Christian Nees von Esenbeckin kanssa, jotka olivat antaneet hänelle neuvoja ja tukea runouden ja käytännön elämän asioissa, hän huomasi menettäneensä viimeisenkin tukensa elämässä, joka oli aina ollut hänelle vihamielinen.
Karoline von Günterrode meni kävelylle ja teki itsemurhan puukottamalla itseään kolmesti rintaan 26-vuotiaana Reinin rannalla heinäkuussa 1806.
Perintö.
Karoline von Günterrodea kutsuttiin elämänsä ja runoutensa vuoksi "saksalaiseksi Sapfoksi" ja verrattiin Friedrich Hölderliniin, hän sijoittuu klassismin ja romantiikan kirjallisuuden välimaastoon syvästi tunteellisella, säälittävän sankarillisella ja muodollisesti tiukalla runoudellaan. Hän oli historiallisesti ja mytologisesti koulutettu ja saanut vahvoja vaikutteita ensin Ossianin lauluista, Herderiltä ja Goetheltä ja myöhemmin Schellingiltä, ​​Novalikselta, Jean Paulilta ja Hölderliniltä.
Friedrich Creuzer tutustutti hänet Herakleitoksen, Plotinoksen sekä kreikkalaisen ja Lähi-idän mytologian kanssa olennaisesti samankaltaisena koulutusperintönä. Hänen runouttaan läpäisee kaipaus paluusta maallisista rajoituksista maailmankaikkeuteen, usko elämän ja kuoleman ikuiseen ykseyteen. Kuolema oli hänelle tuttu, ja vain rakkaus näytti korvaavan siltä toivomansa kuolemattomuuden maailmankaikkeuden, elämän lähteen, turvallisuudessa. Runot olivat hänelle "balsamia elämän täyttymättömille asioille" Bettina Brentano von Arnimin kirjoittaman elämäkerran mukaan, keino voittaa kuolema ja ero. Friedrich Schlegelin kutsusta hän pyrki filosofian, mytologian ja runouden synteesiin, minkä hän saavutti muodollisesti varmoissa, rytmisesti ja kielellisesti puhtaissa runoissaan ""Adonis Tod", "Adonis Todtenfeyer"" ja "Orphisches Lied". 
Hänen runoutensa, joka oli kuvastoltaan vailla ja ajoittain älyllisesti ponnistelevaa, ei aina metrisesti täydellistä, mutta aina täynnä lämmintä tunnetta, saavutti huippunsa todistuksissa hänen ehdottomasta omistautumisestaan ​​ja menetettyään rakkaudestaan ​​Creuzeria kohtaan. ""Gebet an den Schutzheiligen“" ja "Die eine Klage“," kaikki kokoelmassa "Melete von Jon", jonka Creuzer julkaisi Günterroden kuoleman jälkeen vuonna 1806. Runojen lisäksi jotkut rytmiset, toisinaan filosofiset proosakappaleet ovat myös vakuuttavia sekä muodollisesti että älyllisesti ("Timur", "Ein apokalyptisches Fragment" [molemmat 1804] ja "Briefe zweier Freunde", "Melete"" kokoelmasta.
Hänen varhaiset, Ossianin lauluja mukailevat laulunsa ja erityisesti hänen draamansa, jotka ovat muodollisesti ja eettisesti velkaa saksalaiselle klassismille, mutta emotionaalisessa rikkaudessaan romantiikalle, vailla runollista voimaa. Draamoista puuttuu mukaansatempaava juoni ja henkilöhahmojen kehitys. Niiden rakennetta holhoavat filosofiset deklamaatiot ja erittäin tunteellinen lyyrisyys. Karoline Günterrode antoi parhaan ja henkilökohtaisimman työnsä muutamissa rakkausrunoissa, jotka ovat kestävä ilmaus hänen täyttymättömästä kaipauksestaan: ""Eins im Andern sich zu finden, / Daß der Zweiheit Gränzen schwinden / Und des Daseins Pein.“" (​​"Itsemme toisestamme löytäen, / Kaksinaisuuden rajat hämärtyen / Ja olemassaolosta tuskaa tuntien").