tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sorsapuistontalo

Sorsapuistontalo on arkkitehti Jaakko Tähtisen suunnittelema funkistyylinen kerrostalo, joka sijaitsee Tampereen keskustassa Sorsapuiston laidalla. Kenkätehtailija Emil Aaltonen rakennutti sen vuonna 1937 työntekijöidensä asuintaloksi. Rakennus nousi Sorsapuisto-nimisen kadun (entisen Varastokadun), Tammelan puistokadun (nykyisen Yliopistonkadun) ja Moisionkadun (nykyisen Aaltosenkadun) rajaamalle tontille. Valmistuessaan Sorsapuistontalo oli Tampereen suurin asuinrakennus; siinä oli 116 huoneistoa ja 335 huonetta. Asuntojen lisäksi taloon tehtiin kaksi liikehuoneistoa.
Sorsapuistontalon korkein, seitsenkerroksinen osa sijoittuu Sorsapuiston reunaan. Yliopistonkadun puoleinen osa oli alun perin nelikerroksinen, mutta vuonna 1952 sitä korotettiin kahdella kerroksella. Jaakko Tähtinen suunnitteli myös tämän laajennusosan.
Status.
Sorsapuistontaloa ei ole suojeltu, mutta Tampereen kaupungin kaavoitusyksikön mukaan se on rakennustaiteen, kulttuurihistorian ja kaupunkikuvan kannalta erittäin merkittävä kohde. Pirkanmaan maakuntakaavassa (2040) talo on määritelty osaksi Tullin ja Sorsapuiston maakunnallisesti arvokasta rakennettua kulttuuriympäristöä.
Eurooppalainen jazz-yö – EBU Jazz Night

Eurooppalainen Jazzyö – EBU Jazz Night on Euroopan yleisradiounionin, (European Broadcasting Union, EBU) 1990-luvulla järjestämä jazzohjelmasarja, jota vuosittain toteutettiin samanaikaisesti kahdessa tai kolmessa EBUn jäsenmaassa. Kolmituntisessa ohjelmassa esiintyi eurooppalaisia ja kansainvälisiä jazzyhtyeitä ja muusikoita. Ohjelma välitettiin suorana noin kahteenkymmeneen EBUn jäsenyhtiöön eri puolilla Eurooppaa. Ohjelmasarjan suomalainen tuottaja oli Aarno Cronvall. Erkki Pohjanheimo toimi toisena tuottajana ja ohjaajana, kun Ylen TV1 Kansainvälinen musiikki oli vastuullinen päätuottaja 1994. Sarjan suomalaisena selostajana toimi Jaakko Tahkolahti.
Ohjelmasarjan tuotannot.
1991 EBU Jazz Night Lähetyskaupungit Krakova ja Wien
Päätuottajat TVP (Puola) ja ORF (Itävalta)
Esiintyjät:
Lähetys 21.6.1991 klo 00.55–4.00
1992 EBU Jazz Night Lähetyskaupungit Wien, Varsova ja Tallinna
Päätuottajat ORF (Itävalta), TVP (Puola) ja ETV (Viro)
Esiintyjät:
Tuottajat Barbara Pietkiewicz, Dieter Kullnigg, Heidi Pruuli ja Aarno Cronvall
Lähetys 20.6.1992 klo 00.15–3.20
1993 EBU Jazz Night Lähetyskaupungit Praha, Kööpenhamina ja Arjeplog
Päätuottajat ČT (Tšekki), DR (Tanska) ja SVT2 (Ruotsi)
Esiintyjät:
Tuottajat Radim Smetana, Inger Stilling, Urban Lasson ja Aarno Cronvall
Lähetys 19.6.1993 klo 00.15–2.55
1994 EBU Jazz Night Lähetyskaupungit Helsinki, Maastricht ja Budapest
Päätuottajat Yle TV1, NOS ja MTV.
Ohjelman pääohjaamo oli Helsingissä Ylen ulkotuotantoautossa Jazzklubi Storyvillen edessä. Siellä oli myös Ylen musiikkiauto. Kunkin maan kuva- ja äänisignaali tuli noihin ulkotuotantoautoihin, joista ne miksattiin kansainväliseen lähetykseen. 
Esiintyjät:
Tuottajat Aarno Cronvall ja Erkki Pohjanheimo
Lähetys 4.11.1994 klo 00.00–2.30 
1995 EBU Jazz Night Lähetyskaupunki Lontoo
Tämänvuotinen EBU Jazz Night poikkesi muusta sarjasta. BBC:n tuottamassa tunnin pituisessa ohjelmassa esiintyi vain Julian Joseph All Star Big Band, Englanti 
Lähetys 8.9.1995 klo 23.40–00.40 
1996 EBU Jazz Night Lähetyskaupungit Molde, Ljubljana ja Stuttgart
Päätuottajat NRK (Norja), TV SLO (Slovenia) ja SDR (Saksa)
Esiintyjät: 
Lähetys 18.7.1996 klo 00.00–2.30
Uranyyliasetaatti

Uranyyliasetaatti ((CH3COO)2UO2) on uranyyli- ja asetaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Sitä voidaan käyttää värjäysreagenssina elektronimikroskopiassa. 
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Uranyyliasetaatti on huoneenlämpötilassa keltaista kiteistä ainetta. Siitä tunnetaan myös kidevedellinen dihydraatti ((CH3COO)2UO2·2H2O), jonka rakenteesta vesi poistuu kuumentamalla. Hyvin voimakkaasti kuumentaessa uranyyliasetaatti hajoaa uraanitrioksidiksi. Aine liukenee veteen ja alkoholeihin. Alkalimetalli-ionien kanssa yhdiste reagoi muodostaen veteen liukenemattomia komplekseja.
Uranyyliasetaattia valmistetaan liuottamalla uraanitrioksidia etikkahappoon.
UO3 + 2 CH3COOH → (CH3COO)2UO2 + H2O
Uranyyliasetaatin 3–5-prosenttisia vesi- tai alkoholiliuoksia käytetään elektronimikroskopiassa värjäysreagenssina tutkittaessa biologisia näytteitä. Sitä voidaan käyttää myös erikoismusteissa.
Gorkin tekojärvi

Gorkin tekojärvi (Го́рьковское водохрани́лище) on tekojärvi Venäjällä, Volgan keskivaiheilla. Se on 430 km pitkä mutta suurimmaksi osaksi kapea järvi, joka noudattelee Volgan alkuperäistä uomaa. Se saa alkunsa Rybinskin voimalaitoksen alapuolelta ja sijaitsee Jaroslavlin, Kostroman, Ivanovon ja Nižni Novgorodin alueilla. Järvi saavuttaa suurimman leveytensä, n. 16 km, Jurjevetsin kaupungin alapuolella. Tekojärven tärkeimmät rantakaupungit ovat Jaroslavl, Kostroma ja Rybinsk.
Järvi syntyi 1955 Gorodetsin lähelle rakennetun Gorkin vesivoimalaitoksen (nykyinen nimi Nižni Novgorodin vesivoimalaitos) altaaksi, ja täyttyi vuoteen 1957 mennessä. Tekojärvi sai nimensä Nižni Novgorodin neuvostoaikaisen nimen, Gorkin, mukaan, vaikka kaupunki onkin noin 50 km alajuoksulle voimalaitoksesta.
Christoph Christian Sturm

Christoph Christian Sturm (25. tammikuuta 1740, Augsburg, Saksa – 26. elokuuta 1786, Hampuri) oli saksalainen luterilainen pappi ja virsirunoilija.
Elämänvaiheet ja työ.
Sturm opiskeli Jenassa ja Hallessa ja toimi opettajana ja myöhemmin pappina Hallessa, vuodesta 1769 Magdeburgissa ja vuodesta 1887 Hampurin St. Petri -kirkon pappina ja Hampurin Pastor primariuksena. Magdeburgissa ollessaan hän kirjoitti suurimman osan hartauskirjoistaan. Hänen kirjallinen toimintansa oli laajaa ja hän oli kiinnostunut valistuksen ajan tapaan luonnontieteistä. Häntä arvosteltiin myös rationalismista. Häntä syytettiin myös hänen näkemyksestään siitä, miten pakanat pelastuisivat. Tämä katkeroitti häntä ja oli osasyynä hänen kuolemaansa.
Sturm on kirjoittanut useita hartauskirjoja, joita on käännetty eri kielille, mm. ruotsiksi Hän oli myös rationalismin aikajakson tuotteliaimpia virsirunoilijoita, hän kirjoitti yli 400 virttä. Monet hänen virtensä kertoivat Jumalan toiminnasta luonnosta. Hän kirjoitti myös lapsille tarkoitettuja virsiä. Johann Sebastian Bachin poika Carl Phipipp Emanuel Bach, joka työskenteli Hampurissa, on säveltänyt useita hänen virsiään ja niitä julkaistiin 1780 kokoelmassa ”"Herrn Christoph Christian Strums, Hauptpastor an der Hauptkirche St. Petri und Scholaren in Hamburg, geistiche Gesänge mit Melodien zum Singen bei dem Claviere vom Herrn Kapellmeister Carl Philipp Emanuel Bach, Musikdierektor in Hamburg”" .
Hänen virtensä ovat myöhemmin jääneet pois yleisestä käytöstä. Ruotsin kirkon vuoden 1986 virsikirjassa on kaksi hänen kirjoittamaansa virttä, joista toisesta kirjassa on kaksi erilaista käännöstä. Ne ovat suomeksi Ruotsin kirkon virsikirjassaː
Leylah Fernandez

Leylah Annie Fernandez (s. 6. syyskuuta 2002 Montreal, Quebec) on kanadalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 66 kesäkuussa 2021. Hänen isänsä on ecuadorilainen ja äitinsä filippiiniläinen.
Vuonna 2019 Fernandez eteni tyttöjen kaksinpelin loppuotteluun Australian avoimissa ja voitti Ranskan avointen tyttöjen kaksinpelin. Ammattilaistasolla Fernandez pelasi grand slam -turnauksen pääsarjassa ensimmäisen kerran Australian avoimissa 2020.
Fernandez eteni loppuotteluun Yhdysvaltain avoimissa 2021. Hän voitti turnauksessa kolme pelaajaa maailmanlistan viiden kärjestä: kolmannella kierroksella hän voitti puolustavan mestarin, maailmanlistan sijalla kolme olleen Naomi Ōsakan, puolivälierissä maailmanlistan viitosen Elina Svitolinan ja välierissä maailmanlistan kakkosen Aryna Sabalenkan. Loppuottelussa Fernandez hävisi toiselle sijoittamattomalle pelaajalle, brittiläiselle Emma Raducanulle.
Linda Olsson

Linda Olsson (s. 1948) on ruotsalaissyntyinen kirjailija, joka asuu Aucklandissa, Uudessa-Seelannissa. Hänen esikoisteoksensa "Laulaisin sinulle lempeitä lauluja" julkaistiin suomeksi vuonna 2009.
Thulo Dumba

Thulo Dumba () on kylä Nepalissa. Siellä asui yhteensä 2 604 ihmistä vuoden 1991 väestönlaskennassa.
Conrad Ricamora

Conrad Wayne Ricamora (s. 17. helmikuuta 1979 Santa Maria, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hänet tunnetaan erityisesti roolistaan Oliver Hamptonina televisiosarjassa "How to Get Away with Murder".
Ragged Glory

Ragged Glory on Neil Youngin kuudes Crazy Horsen kanssa tehty albumi. Albumi on julkaistu vuonna 1990. Levyn on julkaissut Reprise Records, jolla Young on julkaissut suurimman osan tuotannostaan. ”Farmer John” on cover-versio Don and Deweyn vuonna 1959 julkaistusta kappaleesta. Kappaleet syntyivät Youngin Broken Arrow ranchilla, jossa bändi harjoitteli kaksi kertaa päivässä muutaman viikon ajan.
Kokoonpano.
Neil Young – kitara, laulu
Frank ”Poncho” Sampedro – kitara, taustalaulu
Billy Talbot – basso, taustalaulu
Ralph Molina – rummut, taustalaulu
Melanie Kok

Melanie Kok (s. 4. marraskuuta 1983 Thunder Bay) on kanadalainen soutaja. Hän saavutti kevyessä pariairokaksikossa olympiapronssia Pekingissä 2008. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän voitti kevyessä pariaironelosessa kultaa Gifussa 2005 ja sijoittui samassa luokassa kuudenneksi Etonissa 2006. Münchenin MM-kilpailuissa 2007 hän saavutti kevyessä yksikössä pronssia.
Nerophis

Nerophis on merineulojen (Syngnathidae) heimoon kuuluva kalasuku. Se on alaheimonsa Nerophinae ainoa suku ja siihen luetaan seuraavat kolme lajia:
Tracy Cameron

Tracy Cameron (s. 1. helmikuuta 1975 Truro, Nova Scotia) on kanadalainen soutaja. Hän saavutti kevyessä pariairokaksikossa olympiapronssia Pekingissä 2008. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän voitti kultaa kevyessä pariaironelosessa Gifussa 2005 ja kevyessä pariairokaksikossa Karapirossa 2010. Hän sijoittui neljänneksi kevyessä pariairokaksikossa Etonin MM-kilpailuissa 2006, kuudenneksi kevyessä yksikössä Bledin MM-kilpailuissa 2011 ja seitsemänneksi kevyessä pariairokaksikossa Münchenin MM-kilpailuissa 2007.
Liberala ungdomsförbundet

Liberala ungdomsförbundet (LUF) on ruotsalaisen Liberaalien nuorisojärjestö. Järjestöllä on 1486 jäsentä vuoden 2017 tilastojen mukaan.
Järjestön jäsenlehti on nimeltään "Liberal Ungdom" ja se ilmestyy neljä kertaa vuodessa.
Marit van Eupen

Marit van Eupen (s. 26. syyskuuta 1969) on alankomaalainen soutaja. Hän voitti kevyessä pariairokaksikossa Kirsten van der Kolkin kanssa olympiakultaa Pekingissä 2008. Neljä vuotta aiemmin Ateenan olympialaisissa sama pari saavutti pronssia, ja Sydneyn olympialaisissa 2000 he sijoittuivat kuudenneksi. Maailmanmestaruuskilpailuissa van Eupen voitti kultaa kevyessä yksikössä Gifussa 2005, Etonissa 2006 ja Münchenissä 2007. Kevyessä pariairokaksikossa hän sijoittui MM-kilpailuissa viidenneksi Luzernissa 2001 ja Sevillassa 2002 sekä kuudenneksi Milanossa 2003.
Kirsten van der Kolk

Kirsten van der Kolk (s. 18. joulukuuta 1975) on alankomaalainen soutaja. Hän voitti kevyessä pariairokaksikossa Marit van Eupenin kanssa olympiakultaa Pekingissä 2008. Neljä vuotta aiemmin Ateenan olympialaisissa sama pari saavutti pronssia, ja Sydneyn olympialaisissa 2000 he sijoittuivat kuudenneksi. Maailmanmestaruuskilpailuissa van der Kolk sijoittui viidenneksi kevyessä pariairokaksikossa Luzernissa 2001 sekä kuudenneksi kevyessä yksikössä Sevillassa 2002, kevyessä pariairokaksikossa Milanossa 2003 ja kevyessä pariaironelosessa Münchenissä 2007.
Alena Nazdrova

Alena Nazdrova (, s. 10. marraskuuta 1998) on valkovenäläinen ratameloja ja maailmanmestari. Hän kilpailee erityisesti kanadalaiskanootilla. Nazdrova aloitti ammattilaisuransa 2016.
Vuoden 2016 heinäkuussa Nazdrova kilpaili alle junioreiden maailmanmestaruuskilpailuissa kolme maailmanmestaruutta kanadalaisyksikön 500 metrin kilpailussa sekä kanadalaiskaksikon 200 ja 500 metrin kilpailussa. Kaksikkomestaruudet hän voitti Nadzeja Makartšankan kanssa. Vuotta myöhemmin hän voitti alle 23-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa kanadalaisyksikön 500 metrin kilpailun, kanadalaiskaksikon 200 ja 500 metrin kilpailun ja oli kolmas kanadalaisyksikön 200 metrin kilpailussa. Kaksikkokilpailujen mestaruudet hän saavutti Kamila Bobrin kanssa. Vuoden 2018 alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa hän oli kolmas kanadalaisyksikön 200 metrin kilpailussa ja toinen 500 metrin kilpailussa. Vuoden 2019 alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa hän saavutti voiton kanadalaisyksikön 500 metrin kilpailussa ja oli toinen 200 metrin kilpailussa.
Ensimmäisiin aikuisten arvokisoihin hän osallistui vuonna 2016, kun hän kilpaili Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2016 kanadalaiskaksikon 500 merin kilpailussa. Hän voitti mestaruuden Nadzeja Makartšankan kanssa. Vuotta myöhemmin EM-kilpailuissa hän oli toinen kanadalaiskaksikon 500 metrillä ja kolmas yksikön 200 metrillä. Hän kilpaili kaksikossa Kamila Bobrin kanssa. Vuoden 2017 MM-kilpailuissa hän kilpaili kanadalaisyksikön 200 metrillä, jolla oli neljäs sekä kanadalaiskaksikon 500 metrillä, jossa hän oli kolmas. Vuonna 2018 EM-kilpailuissa hän voitti kanadalaisyksikön 500 metrin kilpailun ja oli toinen kanadalaiskaksikon 200 metrillä Bobrin kanssa. MM-kilpailuissa 2018 hän voitti kanadalaiskaksikon 200 metrin kilpailun Kamila Bobrin kanssa. Kanadalaisyksikön 200 metrin matkalla hän oli kolmas ja 500 metrin matkalla toinen.
Vuoden 2019 MM-kilpailuissa Nazdrova voitti 500 metrin kanadalaisyksikön kilpailun. Hän oli kolmas 200 metrin yksikkökilpailussa. Euroopan kisoissa 2019 Nazdrova voitti 200 metrin yksilökilpailun. Hän sai EM-kilpailuissa 2021 pronssia kanadalaisyksikön 500 metrillä. Saman vuoden MM-kilpailuissa hän saavutti kultaa kanadalaisnelosen 500 metrillä, hopeaa kaksikon 500 metrillä ja pronssia yksikön 500 metrillä. Neutraalina urheilijana hän voitti kanadalaisyksikön 500 metrin Euroopan- ja 1 000 metrin maailmanmestaruuden vuonna 2024.
Nadzeja Makartšanka

Nadzeja Makartšanka (, s. 22. maaliskuuta 1998) on valkovenäläinen ratameloja sekä maailman- ja Euroopan mestari. Hän kilpailee erityisesti kanadalaiskanootilla.
Makartšanka kilpaili ensimmäisen kerran alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2014, jolloin hän oli toinen kanadalaiskaksikon 500 metrin kilpailussa. Hän kilpaili Olha Klimavan kanssa. Vuoden 2016 junioreiden MM-kilpailuissa Makartšanka voitti kolme kilpailua: 200 metrin kanadalaisyksikön sekä 200 metrin ja 500 metrin kanadalaiskaksikkokilpailun Alena Nazdrovan kanssa. Vuoden 2018 alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa Makartšanka voitti 200 ja 500 metrin kanadalaiskaksikkokilpailun. Hän saavutti mestaruuden taas Klimavan kanssa.
Makartšanka voitti vuonna 2016 Euroopan mestaruuden Alena Nazdrovan kanssa kanadalaiskaksikon 500 metrillä. Hänellä on myös EM-hopeaa vuodelta 2018 samalta matkalta Olha Klimavan kanssa. Ensimmäisen mitalin maailmanmestaruuskilpailuista hän sai vuonna 2018, kun hän oli kolmas kanadalaiskaksikon 500 metrin kilpailussa. Toisen MM-pronssin hän sai seuraavana vuonna samalta matkalta. Kumpikin MM-mitali on Klimovan kanssa. Kööpenhaminan MM-kilpailuissa 2021 hän saavutti kultaa kanadalaisnelosen 500 metrillä ja hopeaa kaksikon 500 metrillä.
Arrow Airin lento 1285

Arrow Airin lento 1285 oli Arrow Airin tilauslento Kairosta Kölnin ja Ganderin kautta Fort Campbelliin. Se kuljetti kotiin palaavia yhdysvaltalaissotilaita, jotka olivat osallistuneet Multinational Force and Observers -rauhanturvatehtävään Siinain niemimaalla. Pian lennon noustua Ganderin kansainväliseltä lentoasemalta 12. joulukuuta 1985 se syöksyi maahan noin kilometrin päässä lentoasemalta. Kaikki Douglas DC-8-63CF -koneessa ollutta 248 matkustajaa ja kahdeksan miehistön jäsentä kuolivat onnettomuudessa.
Onnettomuustutkintalautakunta ei kyennyt selvittämään onnettomuuteen johtanutta tarkkaa tapahtumaketjua, mutta piti todennäköisimpänä, että siiville kertynyt jääkerros johti lentoonlähdön jälkeen nosteen vähenemiseen ja ilmanvastuksen lisääntymiseen, joka aiheutti sakkauksen ja maahansyöksyn. Tutkintaraportin julkaisemisen jälkeen neljä lautakunnan jäsentä jätti eriävän mielipiteen, jonka mukaan onnettomuuden aiheutti koneessa tapahtuneista räjähdyksistä johtunut tulipalo.
Tappokäsky

Tappokäsky on Jarkko Sipilän kirjoittama ja Book Studion kustantama vuonna 2002 ilmestynyt rikosromaani.
Espoon poliisi nappaa puhelinkuuntelussa viestin, jonka mukaan joku aiotaan tappaa, mutta ei selviä kenestä on kysymys ja kuka käskyn antaa. Komissaario Kari Takamäki saa tapauksen selvitettäväkseen. Lopulta tappokäskyn taustalta paljastuu huumekauppaa, järjestäytynyttä rikollisuutta ja rahanpesua.
Volha Klimava

Volha Klimava (, s. 5. marraskuuta 1995) on valkovenäläinen ratameloja ja maailmanmestari. Hän kilpailee erityisesti kanadalaiskanootilla. 
Klimava kilpaili ensimmäisen kerran alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2013, jolloin hän oli kanadalaisyksikön 200 metrin kilpailun neljäs. Vuotta myöhemmin hän oli yksikkökilpailun 200 metrillä viides. Hän saavutti MM-hopeaa kanadalaiskaksikon 500 metrin kilpailussa Nadzeja Makartšankan kanssa. Vuoden 2016 alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa Klimava oli toinen kanadalaisyksikön 500 metrin kilpailussa ja kolmas kaksikon 500 metrillä Sniazhana Bobrin kanssa. Vuoden 2018 alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa Klimava voitti kaksi mestaruutta. Hän voitti kanadalaiskaksikon 200 ja 500 metrin kilpailun Makartšankan kanssa.
Aikuisten arvokisoista Klimava sai ensimmäisen mitalin vuonna 2014 Euroopan-mestaruuskilpailuista kanadalaiskaksikon 500 metrin kilpailusta, kun hän oli toinen Daryna Kastsiushenkan parina. Hänellä on myös kaksi EM-mitalia vuoden 2018 kisoista, kun hän voitti yksikkökilpailun 5000 metrin kilpailun ja oli toinen kaksikon 500 metrin kilpailussa. Ensimmäisen kerran hän osallistui maailmanmestaruuskilpailuihin vuonna 2018, jolloin hän oli kolmas kanadalaiskaksikon 500 metrin kilpailussa. Hän oli myös neljäs yksikkökilpailun 5000 metrin kilpailussa. Klimava voitti maailmanmestaruuden vuotta myöhemmin, kun hän voitti 5000 metrin kilpailun. Hän sai myös pronssia kaksikkokilpailun 500 metrin kilpailussa. Hän oli neljäs kaksikon 200 metrin kilpailussa.
Klimava voitti kanadalaisyksikön 5 000 metrin Euroopan-mestaruuden 2021. Samojen kisojen 500 metrillä hän oli viides. Maratonmelonnan MM-kilpailuissa 2021 hän saavutti kanadalaisyksikössä hopeaa 14,5 kilometrin kilpailussa ja pronssia 3 600 metrillä. Hän voitti samana vuonna ratamelonnan maailmanmestaruuden yksikön 5 000 metrillä ja nelosen 500 metrillä. Hän saavutti EM-kilpailuissa 2024 kultaa yksikön 5 000 metrillä ja pronssia kaksikon 500 metrillä. Saman vuoden MM-kilpailuissa hän sai hopeaa kanadalaisnelosen sekajoukkueiden 500 metrillä. MM-kilpailuissa 2025 hän saavutti kultaa yksikön 5 000 metrillä ja hopeaa nelosen 500 metrillä sekä oli neljäs kaksikon 500 metrillä.
Kansalaisfoorumi (Valko-Venäjä)

Kansalaisfoorumi (, ) on Valko-Venäjällä toimiva poliittinen nuorisojärjestö. Se on myös ainoa maassa toimiva laillisesti tunnustettu vastaavanlaatuinen järjestö, joka perustettiin vuonna 1995 ja sai seuraavana vuonna virallisen tunnustuksen maan oikeusministeriöltä.
Kansalaisfoorumi on ideologialtaan liberaali ja pyrkii edistämään liberaalin demokratian kehittymistä Valko-Venäjällä. Se auttaa mm. koordinoimaan maahan suuntautuvaa Erasmus+ -vaihto-ohjelmaa. Järjestö pyrkii mm. 
Järjestön vanhat jäsenet perustivat vuonna 2002 Vapaus ja edistys -puolueen. Sillä ei kuitenkaan ole virallisesti tunnustettua asemaa maassa.
Kansalaisfoorumi on sekä Euroopan liberaalinuorten että Kansainvälisen liberaalinuorten liiton täysjäsen.
Sahelinkettu

Sahelinkettu tai vaaleakettu ("Vulpes pallida") on Afrikan Sahelin alueella tavattava kettu. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen elinvoimaiseksi lajiksi.
Taksonomia.
Sahelinketun kuvaili tieteelle Philipp Jakob Cretzschmar vuonna 1826. Sahelinkettu jaetaan viiteen alalajiin, "V. pallida", "V. cyrenaica", "V. edwardsi", "V. harterti" ja "V. oertzeni". Laji on kuitenkin puutteellisesti tunnettu ja jako alalajeihin on tästä syytä epävarma.
Koko ja ulkonäkö.
Sahelinkettu painaa 1,2 kg. Seen ruumiinpituus on 41,2-46,8 cm ja korkeus 25 cm. Urokset ja naaraat ovat saman kokoisia. Turkki on lyhyt ja ohut. Väriltään se vaihtelee vaaleanruskeasta kermanvalkoiseen. Jalat ovat pitkät. Päässä kuono on pitkä ja kapea. Silmät ovat suuret ja niitä ympäröi musta tai ruskea rengas. Väritykseltään naama on vaalea. Korvat ovat suuret ja päästään pyöreät. Häntä on pitkä ja tuuhea. Hännänpää on musta.
Sudanissa samalla alueella tavattava kettu on suurempi ja lyhytjalkaisempi. Hiekkaketulla on suuremmat korvat ja aavikkokettu on kooltaan pienempi.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Sahelinkettua ntavataan Sahelin alueella Afrikassa. Sen levinneisyysalue käsittää osia Beninistä, Burkina Fasota, Kamerunista, Tšadista, Eritreasta, Etiopiata, Gambiata, Malita, Mauritaniata, Nigeristä, Nigeriasta, Senegalista, Sudanista ja Etelä-Sudanista. Mahdollisesti sitä esiintyy myös Guineassa.
Lajin elinympäristö käsittää käsittää aavikkoa ja puoliaavikkoa, sekä eteläisillä alueilla savannia. Sen asuttamat alueet ovat usein hyvin hiekkaisia tai kivikkoisia. Lajia esiintyy myös lähellä ihmisasutusta ja viljellyillä alueilla.
Elintavat.
Sahelinkettu on elintavoiltaan yksi huonoiten tunnetuista koiraeläimistä. Niitä tavataan yleensä pareina tai pieninä kolmen yksilön ryhminä. Ne ovat yöaktiivisia ja viettävät päivän kaivamissaan pesäkoloissa. Pesäkolot ovat suuria ja niillä voi olla syvyyttä 10-15 metriä. Lisääntyvillä pareilla on oma reviirinsä, jolla on kokoa 3–10 km².
Sahelinkettu käyttää ravinnokseen hedelmiä, hyönteisiä, pieniä nisäkkäitä, matelijoita, lintuja ja lintujen munia. Ne voivat tappaa ja syödä myös ihmisen siipikarjaa. Sahelinketun pääasiallisia petoeläimiä ovat petolinnut, kuten kotkat ja pöllöt.
Sahelinketut lisääntyvät huhtikuun ja kesäkuun välisenä aikana ennen sadekauden alkua. Naaraan tiineys kestää 51-53 päivää ja pentuja syntyy kerrallaan 3-6. Pennut syntyvät pesäkolossa ja emo imettää niitä 42-56 päivää. Vankeudessa sahelinketut ovat eläneet 4–16-vuotiaiksi.
Uhat ja suojelu.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sahelinketun elinvoimaiseksi lajiksi. Lajin levinneisyysalue on laaja, eikä sillä ole suuria tunnettuja uhkia. Paikoitellen niitä saatetaan vainota siipikarjan suojelemiseksi. Monia kettuja kuolee myös liikenteessä. Tulevaisuudessa öljyn ja maakaasun tuotanto saattaa uhata lajia. Sahelinkettua on metsästetty. Esimerkiksi Sudanissa sen lihalla on hoidettu astmaa. Metsästyksen ei kuitenkaan uskota uhkaavan lajia.
Sahelinkettu ei kuulu CITES-sopimuksen piiriin. Lajia esiintyy useilla suojelluilla alueilla eri puolilla levinneisyysaluettaan.
Lasse Pöystin filmografia

Tämä on Lasse Pöystin filmografia.
Anne Alho

Anne Alho (23. heinäkuuta 1955 Joensuu – 15. maaliskuuta 2010 Jyväskylä) oli suomalainen kuvanveistäjä.
Elämä ja ura.
Anne Alho muutti lapsuudenperheensä mukana Jyväskylään vuonna 1956. Hän opiskeli kuvanveistoa Kankaanpään taidekoulussa, josta valmistui vuonna 1984. Alho suoritti taiteilijan pedagogiset opinnot Taideteollisessa korkeakoulussa 1992–1995.
Alhoon eniten vaikuttaneita kuvanveistäjiä olivat Kankaanpään taidekoulun rehtorina toiminut Ossi Somma, jyväskyläläinen Unto Hämäläinen ja Alhon elämänkumppani Harald Karsten. Alhon töiden päämateriaali oli teräs, mutta hän käytti lukuisia muitakin materiaaleja. Veistokset olivat usein isokokoisia, jolla Alho pyrki muuttamaan käsitystä naispuolisille kuvanveistäjille oletetusta ”askartelusta”. Ideat teoksiin Alho otti yhteiskunnasta ja omasta ympäristöstään, hän ei nimennyt itselleen tyylisuuntaa ja hänen töissään oli samaan aikaan läsnä voima ja herkkyys. Kuvanveiston lisäksi Anne Alho myös maalasi.
Anne Alho osallistui lukuisiin yhteis- ja ryhmänäyttelyihin Suomessa ja myös yhteis- ja ryhmänäyttelyihin Ruotsissa ja Italiassa. Yksityisnäyttelyitä hän piti 16. Alho opetti myös taideaineita Jyväskylän työväenopistossa.
Anne Alholla on yksi tytär. Alho sairastui syöpään 2000-luvun alkupuoliskolla ja kuoli vuonna 2010. Hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 2007.
Julkiset teokset.
Anne Alhon julkisiin teoksiin kuuluvat muun muassa Jyväskylässä olevat teokset "Kukka" (1989), "Rannasta saareen - saaresta rantaan" (1997) ja "Rondo" (1997). Lisäksi Jyväskylässä on Alhon yhdessä Harald Karstenin kanssa toteuttama vuonna 2004 paljastettu moniosainen ympäristötaideteos "Unelma". Vaasassa on teos "Sopimus" vuodelta 1997 ja Kankaanpäässä "Portrait", joka on paljastettu vuonna 1998.
Suomen perustuslaki (kirja)

Suomen perustuslaki on vuonna 2000 jokaiseen suomalaiseen kotitalouteen jaettu 60-sivuinen vihkonen, joka sisältää 1. maaliskuuta 2000 voimaan tulleen uuden perustuslain. Eduskunta julkaisi vihkosen 17. helmikuuta 2000. Suomenkielistä versiota painettiin yli 2,2 miljoonaa kappaletta ja ruotsinkielistä 160 000 kappaletta. Lisäksi vihkosesta otettiin Saamelaiskäräjien jakama saamenkielinen painos. Vihkosen graafisesta suunnittelusta vastasi valtionyhtiö Edita ja sen painoi Vammalan Kirjapaino Oy. Kokonaiskustannukset olivat noin 5 miljoonaa markkaa.
"Suomen perustuslaki" -vihkonen jaettiin kirjekuoressa, joka sisälsi myös "Helsingin Sanomien" politiikan toimittajan Unto Hämäläisen kirjoittaman ja Pekka Vuoren kuvittaman 10-sivuisen esitteen "Valtiovalta kuuluu kansalle". Kansantajuisesti kirjoitettu esite kertoo lyhyesti muun muassa perusoikeuksista, eduskunnan toiminnasta, hallituksen ja presidentin asemasta sekä kuntien itsehallinnosta. Esitteen laatimista valvoivat oikeustieteilijät Jaakko Nousiainen ja Mikael Hidén. 
Kyseessä oli ensimmäinen kerta, jolloin eduskunta jakoi jokaiselle kansalaiselle tarkoitetun tiedotteen. Aikaisemmat kotitalouksiin jaetut tiedotteet olivat kulloisenkin hallituksen julkaisuja. Tarkoituksena oli turvata jokaiselle kansalaiselle mahdollisuus tutustua uuden perustuslain sisältöön. Eduskunta tuki myös eri vammaisjärjestöjen tiedotusta perustuslaista, ja se julkaistiin kokonaisuudessaan internetissä oikeusministeriön verkkosivuilla. Samassa yhteydessä oli professori Jaakko Nousiaisen kirjoitus Suomen valtiosäännön kehityksestä ja uuden perustuslain keskeisistä periaatteista.
Aineiston julkistaneen eduskunnan puhemiehen Riitta Uosukaisen mukaan kansalaisia suoraan lähestyttäessä lain tulkitsijat ja tiedonvälittäjät jäivät pois, jolloin jokainen kansalainen pystyi tutustumaan materiaaliin omaa ymmärrystään käyttäen. Toimittaja Unto Hämäläinen on myöhemmin luonnehtinut kirjasen jakamista ”valtapoliittiseksi manööveriksi”, jolla puhemies Uosukainen ja eduskunnan pääsihteeri Seppo Tiitinen halusivat tehdä selväksi, että perustuslakiuudistuksen myötä Suomesta tulee parlamentaarinen tasavalta. Hän on myös kutsunut perustuslakiesitteen tekstin laatimista toimittajanuransa huippuhetkeksi.
Vulpes vulpes ichnusae

Vulpes vulpes ichnusae on Sardinian ja Korsikan saarilla tavattava ketun alalaji.
Taksonomia.
"Vulpes vulpes ichnusae" on ketun ("Vulpes vulpes") alalaji. Ketun eri alalajien olemassaoloa ei kuitenkaan ole todennettu geenianalyysein. Laskematta sukupuuttoon kuolleita lajeja "V. v. ichnusae" on mahdollisesti Sardinian ja Korsikan ainut autoktoninen nisäkäs. On tosin myös mahdollista, että kettu levisi alueelle vasta ihmisten mukana neoliittisella kaudella noin 7 000 vuotta sitten.
Koko ja ulkonäkö.
"V. v. ichnusae" on mantereen kettulajeja jonkin verran pienempi. Urokset painavat 5-7 kg ja naaraat 4,5-6,5 kg. Ruumiin pituus on 59-64 cm ja korkeus 35-50 cm. Mantereen ketuista alalajia erottaa myös esimerkiksi tummempi turkki ja pienemmät korvat. Turkin väritys vaihtelee okranpunertavasta harmaaseen karvoitukseen selässä ja kellanruskeaan vatsan puolella. Kurkku ja rinta ovat valkoiset. Päässä kuono on sorja ja terävä. Ylähuuli on valkoinen. Suorat korvat ovat takaa mustat ja kellanruskeat sisältä. Hännänpää on valkoinen tai harmaa. 
Levinneisyys ja elinympäristö.
Alalajia "V. v. ichnusae" tavataan Ranskaan kuuluvalla Korsikalla ja Italiaan kuuluvalla Sardinialla. Sen elinympäristö käsittää korkeiden seutujen macchiaa ja vesistöjen lähistöjen kasvillisuutta. Sen sijaan se välttelee matalampien alueiden macchiaa ja garigueeta. 
Elintavat.
Alalajia "V. v. ichnusae" tavataan yleensä yksinään tai lisääntyvänä parina. Se käyttää ravinnokseen etenkin pieniä nisäkkäitä, kuten jyrsijöitä ja jäniseläimiä. Se syö myös esimerkiksi mansikoita, taateleja ja päärynöitä, sekä hyönteisiä, lintuja, matelijoita ja raatoja. 
Uhat ja suojelu.
Alalajia "V. v. ichnusae" pidetään elinvoimaisena. Se on suhteellisen yleinen niin Korsikalla, kuin Sardiniallakin. Alalaji ei ole erikseen osa CITES-sopimusta.
Gradius (pelisarja)

Gradius on Konamin kehittämä ja julkaisema shoot ’em up -pelien sarja.
Pelit.
Spin-offit.
Pelisarjan spin-offeihin kuuluu "Parodius".
Korean tautienehkäisy- ja -valvontavirasto

Korean tautienehkäisy- ja -valvontavirasto (; , lyhennys KCDA; syyskuuhun 2020 saakka "Korean tautienehkäisy- ja -valvontakeskus" ; , lyhennys KCDC) on Etelä-Korean kansanterveyden tutkimuslaitos ja viranomainen. Se toimii maan terveys- ja hyvinvointiministeriön alaisuudessa. Vuonna 2003 Korean kansallisesta terveysinstituutista (KNIH) irroitettu Korean tautienehkäisy- ja -valvontakeskus (KCDC) uudelleenorganisoitiin syyskuussa 2020 ja sai huomattavasti lisäresursseja ja nykynimensä (KCDA).
Virastoa ja sen edeltäjää on kesästä 2017 lähtien johtanut Jeong Eun-kyeong. Hän on noussut koronaviruspandemian aikaisen, helmi-maaliskuun 2020 toimintansa johdosta erääksi koronapandemian vastaisen taistelun esikuvaksi ja kansallissankariksi maassaan.
Korean tautienehkäisy- ja -valvontavirasto tulkitsee toimintansa saaneen alkunsa vuonna 1894 keisari Gojongin antamalla asetuksella perustetun hygieniatoimiston pohjalta. Vuosien saatossa organisaation rakenne ja nimi on muuttunut useasti. Nykyistä virastoa edeltänyt Korean kansallinen terveysinstituutti (Korea National Institute of Health, KNIH) perustettiin 1963 ja muutettiin Korean tautikeskukseksi (KCDC) vuonna 2004 (perustettu joulukuussa 2003).
Julius Adalbert Joakim von Minkwitz

Julius Adalbert Joakim von Minkwitz, vuoteen 1876 Mickwitz (3. huhtikuuta 1820 Paide, Vironmaan kuvernementti – 26. toukokuuta 1892 Helsinki) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut kenraalimajuri, insinööri, virkamies ja suomalainen aatelinen.
Mickwitzin vanhemmat olivat kouluylitarkastaja Joakim Henrik Mickwitz ja Helena Glück ja puoliso vuodesta 1842 Helena Sophie von Kruse af Blumenhoff. Myös heidän pojastaan Alexander Joakim von Minkwitzistä tuli kenraalimajuri. Julius Adalbert Joakim Mickwitz valmistui Venäjän tie- ja vesikulkulaitoksen insinöörikunnan tie- ja vesikulkuliikenneopistosta Pietarista ja hänet määrättiin vuonna 1839 vänrikkinä Venäjän tie- ja vesikulkulaitosten insinöörijoukkoihin. Aliluutnantiksi hänet ylennettiin 1840 ja luutnantiksi 1841, jolloin hänet määrättiin Suomen tie- ja vesikulkulaitoksen johtokunnan palvelukseen 4. luokan insinöörinä. 
Vuonna 1847 Mickwitzistä tuli Saimaan kanavan rakennusaseman päällikkö, hänet ylennettiin kapteeniksi ja samalla 3. luokan insinööriksi ja siirrettiin Saimaan kanavatyömaan 4. aseman päälliköksi. Majuriksi Mickwitz yleni 1854 ja 2. luokan insinööriksi 1855, jolloin hänet määrättiin Suomen insinöörijoukkojen päällikön apulaiseksi. Vuonna 1856 hänet nimitettiin Saimaan kanavatyömaan ylijohtajaksi ja ylennettiin everstiluutnantiksi ja 1. luokan insinööriksi, määrättynä tie- ja vesikulkulaitosten johtokunnan jäseneksi. Mickwitz nimitettiin vuonna 1858 Suomen vuorilaitoksen intendentiksi. Everstiksi hänet ylennettiin 1861 ja nimitettiin Suomen tie- ja vesikulkulaitosten ylihallituksen ylitirehtööriksi. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 1866 ja nimitettiin jäseneksi Suomen rautatiehallitukseen 1868. Vuonna 1874 hänestä tuli Turku-Tampere-rautatietyömaan yli-insinööri, pysytettynä tie- ja vesikulkulaitosten ylihallituksen ylitirehtöörinä. 
Mickwitzille jälkeläisineen myönnettiin aatelisarvo heinäkuussa 1876, von Minkwitz -aatelissuku kirjattiin samana vuonna Suomen ritarihuoneeseen numerolla 251. Julius Adalbert Joakim von Minkwitz sai eron Suomen tie- ja vesikulkulaitosten ylihallituksen ylitirehtöörin tehtävästä ja samalla sotapalveluksesta lokakuussa 1885.
Von Minkwitz oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1877–1878.
Alexander Joakim von Minkwitz

Alexander Joakim von Minkwitz, vuoteen 1876 Mickwitz (4. huhtikuuta 1851 Juustila, Viipurin pitäjä – 13. joulukuuta 1928 Helsinki) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut kenraalimajuri ja suomalainen aatelinen, joka toimi myös Uudenmaan läänin vt. kuvernöörinä.
Von Minkwitzin vanhemmat olivat kenraalimajuri, ylijohtaja Julius Adalbert Joakim von Minkwitz ja Helena Sophie von Kruse af Blumenhoff ja puoliso vuodesta 1875 Varvara Arsenjevna Šabiševa. Alexander Joakim Mickwitz opiskeli Helsingfors Lyceumissa 1859–1866 ja tuli vuonna 1867 oppilaaksi Haminan kadettikouluun. Sieltä 1873 valmistuttuaan hänet määrättiin vänrikkinä palvelukseen Henkivartioväen Semenovskojen rykmenttiin. Sotapalveluksesta hän erosi aliluutnanttina maaliskuussa 1876. Mickwitzin isä jälkeläisineen aateloitiin ja suku merkittiin Suomen ritarihuoneeseen vuonna 1876. 
Alexander Joakim von Minkwitz palasi toukokuussa 1877 vänrikkinä aktiivipalvelukseen entiseen rykmenttiinsä, jonka mukana hän osallistui Turkin sotaan 1877–1878 ja yleni sodan aikana aliluutnantiksi. Hän suoritti Nikolain yleisesikunta-akatemian kurssin 1881–1883, luutnantiksi ja alikapteeniksi hänet ylennettiin kurssin aikana vuonna 1883. Kurssin jälkeen von Minkwitz määrättiin 4. jalkaväkidivisioonan esikunnan vanhemmaksi adjutantiksi. Suomen sotilaspiirin esikunnan vanhemman adjutantin apulaiseksi hänet siirrettiin 1884, kapteeniksi hän yleni seuraavana vuonna.
Vuoden 1890 tammikuussa von Minkwitz ylennettiin everstiluutnantiksi ja määrättiin erikoistehtäviin 13. armeijakunnan esikuntaan. Suomen sotilaspiirin esikunnan vanhempi adjutantti hänestä tuli saman vuoden joulukuussa. Everstiksi von Minkwitz ylennettiin 1894 ja nimitettiin Suomen kenraalikuvernöörin kanslian vt. johtajaksi seuraavana vuonna. Hänet nimitettiin Uudenmaan läänin vt. kuvernööriksi elokuussa 1900, mistä virasta hän sai eron maaliskuussa 1901, asetettuna armeijan jalkaväen reserviin. Sotapalveluksesta von Minkwitz erosi kenraalimajurina heinäkuussa 1901. Hän asui 1901–1906 omistamallaan tilalla Kalugan kuvernementissa, kunnes tuli nimitetyksi keisarin kanslian toimistopäälliköksi Pietariin elokuussa 1906. Tästä tehtävästä hän sai eron marraskuussa 1913 ja muutti asumaan Suomeen.
Von Minkwitz oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1885, 1897 ja 1905–1906.
Arrosticini

Arrosticini on perinteinen italialainen liharuoka Abruzzon alueelta. Arrosticini ("rustelle" tai "arrustelle" paikallisissa murteissa; tunnetaan myös nimellä spyini tai spiducci ) valmistetaan tyypillisesti kastroidusta lampaasta tai karitsasta, leikataan paloiksi ja pyöritetään vartaalla. Se grillataan hiiligrillillä, jota kutsutaan "furnacellaksi" koska se muistuttaa kourua.
Arrosticinista on olemassa kaksi versiota: teollisesti valmistetut enintään 10 cm pitkät vartaat, jotka koostuvat kuution muotoisista lihapaloista; ja käsintehdyt, joissa liha leikataan veitsellä, usein cubo-laatikkoa apuna käyttäen. Arrosticini on perinteisesti kuulunut paimenten ja muiden Abruzzon vuoristoalueiden asukkaiden ruokavalioon Castilentin, Civitella Casanovan, Carpineton ja Villa Celieran kylissä.
Arrosticinien kanssa syödään usein leipäviipaleita, jotka on kastettu neitsytoliiviöljyssä ("pane 'onde"). Perinteinen juomasuositus on Montepulciano d'Abruzzo -viini. Perinteisesti arrosticini syödään vetämällä liha irti vartaasta hampaiden avulla.
Amerikanitalialaisessa kulttuurissa käytetty spiedie-ruokalaji on kehittynyt arrosticinista.
Karl-Olof Robertson

Karl-Olof Robertson (7. joulukuuta 1918 Jönköping, Ruotsi – 18. maaliskuuta 2009 Huskvarna, Ruotsi) oli ruotsalainen kirkkomuusikko ja säveltäjä.
Robertson valmistui kirkkomuusikoksi Tukholman kuninkaallisesta musiikkikorkeakoulusta 1940. Hän oli opiskellut myös sellonsoittoa ja kontrapunktia. Hän toimi musiikinopettajana, mutta jatkoi sitten sävellysopintoja Lars-Erik Larssonin oppilaana. Vuodesta 1949 eläkkeelle jäämiseen saakka 1983 hän toimi kirkkomuusikkona Huskvarnassa.
Hän on säveltänyt kuoroteoksia, kantaatteja, kamari- ja orkesterimusiikkia. Ruotsin kirkon vuoden 1986 virsikirjassa on kymmenen hänen säveltämäänsä virttä.
Robertsonin säveltämät virret Ruotsin kirkon virsikirjassaː
Anni Laakso

Anni Laakso (s. 1961) on suomalainen kuvanveistäjä. Laakso opiskeli Kuvataideakatemiassa vuodesta 1990 lähtien ja suoritti kuvataiteen kandidaatintutkinnon vuonna 1995 ja kuvataiteen maisterintutkinnon 1997. Vuodesta 2012 lähtien Laakso on ollut Taideyliopiston Kuvataideakatemian tohtorikoulutusohjelmassa.
Ura.
Helsingissä asuva Laakso on pitänyt Suomessa ja Suomen ulkopuolella lukuisia yksityisnäyttelyitä ja osallistunut myös kymmeniin yhteis- ja ryhmänäyttelyihin eri maissa. Laakso on työskennellyt 2000-luvulla useissa taiteilijaresidensseissä, viimeisimpiin kuuluu Villa Lante Roomassa.
Anni Laakso kuvaa töidensä olevan usein tilapäisiä veistoksia tai installaatioita erilaisissa paikoissa. Laakson mieltää teoksiensa tunkeutuvan jo olemassa olevaan tilaan. Hän käyttää löydettyjä materiaaleja ja pitää työssään tärkeänä omin käsin tekemistä. Töiden luonteesta johtuen ne ovat paikkasidonnaisia ja kehittävät vuoropuhelua ympäristönsä kanssa. Katselija voi astua sisään useisiin Laakson taideteoksiin.
Julkisia teoksia.
Laakson julkisia veistoksia ovat muun muassa vuonna 2002 paljastettu "Tytöt" Kivikon palvelukeskuksessa Helsingissä ja ympäristötaideteos "Puunhaltijankolo" Leinelän päiväkodin pihassa Vantaalla. Teos on vuodelta 2011
Karla Souza

Karla Susana Olivares Souza (s. 11. joulukuuta 1985) on meksikolainen näyttelijä. Hän on tunnettu roolistaan Laurel Castillona yhdysvaltalaisessa "How To Get Away With Murder" -sarjassa.
Souza on naimisissa Marshall J. Trenckmannin kanssa. Avioparilla on vuonna 2018 syntynyt tytär ja vuonna 2020 syntynyt poika.
Astra Sharma

Astra Sharma (s. 11. syyskuuta 1995 Singapore) on australialainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 85 kesäkuussa 2019 ja nelinpelissä sijalla 108 maaliskuussa 2020. Hän on voittanut urallaan yhden WTA-turnauksen nelinpelissä. Hänen isänsä on intialainen ja äitinsä kiinalainen.
Sharma pelasi Grand Slam -turnauksen pääsarjassa ensimmäisen kerran Australian avoimissa 2019, missä hän eteni karsintojen kautta pääsarjaan. Hän voitti avauskierroksella Priscilla Honin. Sharma eteni turnauksen sekanelinpelissä loppuotteluun John-Patrick Smithin kanssa.
Anilda Ibrahimi

Anilda Ibrahimi (s. 30. huhtikuuta 1973 Vlora) on albanialainen kirjailija. Hän asuu Roomassa ja julkaisee teoksiaan italiaksi. Hän on saanut lupaavan kirjailijan "Premio Rapallo" -palkinnon vuonna 2017.
Teokset.
Teos "Rosso come una sposa" on suomennettu vuonna 2010 nimellä "Punainen morsian". Se on ilmestynyt Keltainen kirjasto -sarjassa numerolla 412. Romaanissaan Ibrahimi kertoo yhden perheen kautta Albanian historiaa kautta vuosisatojen.
Nürtingen

Nürtingen on kaupunki Esslingenin piirikunnassa Baden-Württembergin osavaltiossa Lounais-Saksassa. Kesäkuun 2022 lopussa kaupungissa oli 41 099 asukasta.
Maantiede.
Nürtingen sijaitsee ylänkömaalla Baden-Württembergin keskiosassa noin 20 kilometriä Stuttgartista kaakkoon. Nürtingen ja koko Esslingenin piirikunta kuuluu Stuttgartin metropolialueeseen. Kaupungin halki virtaa Neckar.
Historia.
Nykyisen Nürtingenin alueella asui muinoin kelttejä. Ensimmäinen asiakirjamaininta Nürtingenistä on vuodelta 1046 muodossa Niuritingin. Württembergin kreivit antoivat paikkakunnalle kaupunkioikeudet vuoden 1335 paikkeilla. Nürtingen kärsi suuria vaurioita kolmikymmenvuotisessa sodassa, ja varsinaisten sotatuhojen jälkeen seurasi ruttoepidemia, johon kuoli noin puolet kaupungin väestöstä. Vuoden 1750 suuri kaupunginpalo tuhosi 133 taloa; sen jälkeen syntynyt arkkitehtoninen kerrostuma hallitsee edelleen vanhan kantakaupungin ilmettä. Ensimmäisen reaalikoulunsa Nürtingen sai 1783. Teollistuminen alkoi 1810-luvulla, mutta varsinainen teollinen ekspansio koitti vasta 1880-luvulla, jolloin kaupunkiin syntyi muun muassa koneenrakennus- ja sementtiteollisuutta.
Nürtingen selvisi toisesta maailmansodasta suuremmitta vaurioitta, joten sitä pidettiin sopivana vastaanottokaupunkina idästä saapuneille pakolaisille. Kaupungin väkiluku oli vuonna 1936 noin 10 000 ja vuonna 1948 jo noin 17 000. Vuonna 1966 aloitettiin uuden Rossdorfin kaupunginosan rakentaminen.
Nürtingen yhdistyi vuonna 1919 Oberensingenin kanssa. Vuosina 1973–1974 kaupunkiin liitettiin Hardt, Neckarhausen, Raidwangen, Reudern ja Zizishausen. Nürtingen kuului 1800-luvun alusta vuoteen 1918 Württembergin kuningaskuntaan, sen jälkeen Württembergin kansanvaltioon ja vuodesta 1952 alkaen uuteen Baden-Württembergin osavaltioon.
Talous ja liikenne.
Nürtingenin tekstiiliteollisuus oli 1800-luvulla huomattavan vahvaa. Sen merkitys väheni hiljalleen, kun tuotantoa siirrettiin halvempiin maihin. 2000-luvulla koneenrakennus on noussut merkittäväksi teollisuudenalaksi. Kaupungissa toimivat muun muassa Gebr. Heller Maschinenfabrik GmbH ja voimatyökaluja valmistava Metabowerke GmbH.
Nürtingenin rautatieasema sijaitsee rataosuudella Plochingen–Tübingen. Moottoritie BAB 8 kulkee kaupungin pohjoispuolitse. Kaupungin alueella kulkevat Bundesstraße 297 (Lorch–Tübingen) ja Bundesstraße 313 (Plochingen–Reutlingen). Etäisyys Stuttgartin lentoasemalle on noin 15 kilometriä.
Dmitri Šakulin

Dmitri Viktorovitš Šakulin (, s. 11. toukokuuta 1968 Kirov, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen koripallovalmentaja ja kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Ura.
Takamiehenä pelannut Šakulin edusti pelaajaurallaan venäläisiä, israelilaisia ja saksalaisia seuroja. Hän voitti PBK TsSKA Moskovassa Venäjän mestaruuden vuosina 1997 ja 1998.
Šakulin edusti myös Venäjän miesten maajoukkuetta, jonka kokoonpanossa hän saavutti EM-hopeaa Saksassa 1993 ja EM-pronssia Espanjassa 1997.
Pelaajauransa jälkeen Šakulin on työskennellyt koripallovalmentajana muun muassa TsSKA:ssa.
Inabe

Inabe () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Mien prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin pohjoisosassa Inabejoen laaksossa. Lännessä kohoavat Suzukavuoret, joihin kuuluvat Fujiwara-, Oike- ja Ryūvuori, idässä kaupungin alue nousee Yōrōvuorille. Lännessä Inabe rajautuu Shigan, pohjoisessa Gifun prefektuuriin. Inabessa on 45 602 asukasta (huhtikuussa 2020) ja sen pinta-ala on 219,83 neliökilometriä.
Inabe on kaupunkina suhteellisen nuori: se perustettiin vuonna 2003 liittämällä yhteen Daianin, Fujiwaran, Hokusein ja Inaben maaseutukaupungit. Yhteydet läheiseen Nagoyan suurkaupunkialueeseen ovat vahvat. Kaupungin alueella harjoitetaan esimerkiksi riisin, vihannesten ja teen viljelyä. Sinne on sijoittunut myös sementti- ja metalliteollisuutta. 
Osa Inaben alueesta kuuluu Suzukavuorten puolikansallispuistoon, ja kaupungin nähtävyyksiin kuuluvatkin monet luonnonkauniit alueet jokilaaksoineen ja laskettelukeskuksineen. Eräs laaksoista on Ugajoen yläjuoksulla sijaitseva Ugan laakso. Kaupunkiin on rakennettu myös useita golfkenttiä. Inabea palvelevat Sangi-rautateiden Sangi-linja ja Hokusei-linja.
AFIn diskografia

AFI on yhdysvaltalainen rock-yhtye, jonka varhaiset EP:t ja albumit olivat tyyliltään hardcore-punkia. Jade Pugetin liittyminen yhtyeeseen 1998 ja vuoden 1999 albumi "Black Sails in the Sunset" merkitsivät muutosta yhtyeen musiikille ja myöhemmät albumit toivat yhtyeen ilmaisuun elementtejä muun muassa elektronisesta musiikista, glam-rockista ja alternative-rockista. Yhtye kasvatti mainettaan energisenä punk-yhtyeenä ensin paikallisesti, mutta muuntautumiskykyinen ja aina musiikillisesti uudistuva AFI onnistui lyömään itsensä läpi ympäri maailman, josta suurin kiitos vuoden 2003 menestysalbumille "Sing The Sorrow", joka pelkästään kotimaassaan on myynyt liki 2 miljoonaa kappaletta.
Trond Kverno

Trond Hans Farner Kverno (s. 20. lokakuuta 1945 Oslo, Norja) on norjalainen säveltäjä ja kirkkomuusikko.
Elämänvaiheet ja työ.
Kverno suoritti urkurin ja kanttorintutkinnon 1967, sekä kuoronjohtajan tutkinnon 1968. Hän on toiminut kirkkomuusikkona eri puolilla Norjaa, Tanumissa, Rjukanissa, Fagerborgissa, Risissä ja Oslon Margaretetakyrkan-kirkossa, joka on Ruotsin kirkon kirkko Norjassa. Vuodesta 1970 hän toimi Oslon Musiikkikonservatorion lehtorina ja professorina vuodesta 1994. 
Hän on ollut keskeinen hahmo Norjan kirkkomusiikkielämän kehityksessä 1970 luvulta alkaen. Hän oli jäsen Norjan kirkon liturgisessa toimikunnassa ja on säveltänyt runsaasti liturgista musiikkia. Norjan kirkon virsikirjassa on lähes 27 hänen sävelmäänsä, Ruotsin kirkon vuoden 1986 virsikirjassa kuusi ja Suomen ev. lut. kirkon ruotsinkielisessä virsikirjassa kaksi.
Hän erosi Norjan kirkosta ja vihittiin papiksi "Norjan ortodoksisessa kirkossa" (Den norske ortodokse kirke) 1996 ja 1998 hänet vihittiin piispaksi "Christ Catholic Church International" (CCCI) nimiseen kirkkoon, sen Norjassa toimivaan hiippakuntaan ”"Den Hellige Oppstandelses Stift”," joka kuuluu "Apostolic Orthodox Catholic Church in Europe" -nimiseen kirkkoon.
Kvernon sävellyksiä (valikoima).
Kuoroteoksia ja kirkkomusiikkia
Virsisävelmät Ruotsin kirkon virsikirjassa 
Virret
Kertosäkeiset psalmivirret
Hitlist

Hit List oli MTV3-kanavalla loppuvuodesta 2019 esitetty musiikkiaiheinen visailuohjelma, jota juonsivat Esko Eerikäinen ja Shirly Karvinen. Ohjelma perustuu brittiläiseen "The Hit List" -formaattiin.
Ohjelmassa kahden hengen joukkueet kilpailivat, kuka tunnistaa eri vuosikymmenien suomalaiset ja ulkomaiset kappaleet nopeiten. Voittajajoukkueen palkintona oli 10 000 euroa.
Caj Södergård

Caj Södergård (s. 1954 Luoto) on VTT:n Digitaalisten palvelujen tutkimusprofessori. Hän väitteli tekniikan tohtoriksi 1994 Teknillisessä korkeakoulussa, nykyään Aalto-yliopistossa. Hän on työskennellyt konenäön suunnittelijana Decon Oy:ssa ja tutkijana, erikoistutkijana, teknologiapäällikkönä ja professorina VTT:llä.
Tutkimustyössä Södergård on keskittynyt isojen datamäärien (kuva, video, teksti) käsittelyyn ja soveltamiseen eri aloilla, kuten mediateknologiaan, oppimiseen, ravitsemukseen, ympäristötietoon ja viime aikoina biotalouteen. Hän oli EU:n European High Level Expert Groupissa 2015-17 alustamassa Open Science Cloudia (EOSC). Hän on Big Data Value Associationin hallituksessa vuodesta 2015 ja oli  European Big Data Value Forumin 2019 puheenjohtaja.
Huomionosoituksia.
- Suomen Leijonan ensimmäisen luokan ritarimerkki, 2010
- Hopeinen kunniamerkki, Svenska tekniska vetenskapsakademien i Finland (STV) , 2011
Maewo

Maewo (tunnetaan myös nimellä Aurora) on saari Penaman maakunnassa Vanuatussa Tyynellämerellä. Sen pinta-ala on noin 260 neliökilometriä, ja se sijaitsee noin 105 kilometriä Espiritu Santolta itään. Saaren asukasluku oli noin 3 700 vuoden 2016 väestönlaskennan mukaan. Metsäinen ja rehevä Maewo on tuliperäinen, ja sen korkein kohta sijaitsee 811 metriä merenpinnan yläpuolella. Saaren keskimääräinen vuosittainen sademäärä on noin 2 500 milimetriä, ja sen luoteisosassa on kiitotie.
Karu keikka

Karu keikka on Jarkko Sipilän kirjoittama ja Gummeruksen kustantama vuonna 2003 ilmestynyt rikosromaani, jossa on 282 sivua.
Sisäministeriön virkamies Juha Grönberg löytyy kuoliaaksi puukotettuna Helsingin Lauttasaaresta. Rikoskomisario Kari Takamäki ryhmineen saa vanhan kurssikaverinsa tapon selvitettäväkseen. Tärkeäksi todisteeksi osoittautuu vessanpöntön alakannesta löytyvä naisen sormenjälki.
Isohelmitikka

Isohelmitikka ("Mulleripicus pulverulentus") on tikkoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Etelä- ja Kaakkois-Aasiasta. 
Koko ja ulkonäkö.
Isohelmitikka voi kasvaa 45–51 cm pitkäksi ja on mahdollisesti suurin elossa oleva tikkalaji. Sukupuolet eroavat hieman toisistaan ulkonäöltään. Yleisväritykseltään laji on harmaa, siivet ja pyrstö ovat muuta ruumista tummemmat. Isohelmitikkakoiraan poskissa on punainen laikku. Linnun kurkku on vaaleankeltainen ja rinta ja vatsa ovat vaaleanharmaat. Rinnassa on valkoisia pilkkuja. Isohelmitikan nokka on pitkä ja väriltään harmaa.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Isohelmitikkaa tavataan Intiasta Himalajalta ja Kaakkois-Aasiasta Myanmarista Filippiineille. Se on kuollut sukupuuttoon Singaporesta ja mahdollisesti myös Kiinasta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat trooppiset metsät ja erityisesti sitä tavataan koskemattomista metsistä. Isohelmitikkakannan kooksi arvioidaan 26 000–550 000 yksilöä ja kantaa uhkaa elinympäristön tuhoutuminen. Lintu syö hyönteisiä, erityisesti muurahaisia, ja satunnaisesti myös hedelmiä. Isohelmitikka pesii puuhun kaivamassaan kolossa ja naaras munii kahdesta neljään munaa. Pesimäkausi on maaliskuulta kesäkuulle.