tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Leo Smith

Joseph Leopold "Leo" Smith (26. marraskuuta 1881 Birmingham, Englanti – 18. huhtikuuta 1952 Toronto, Kanada) oli säveltäjä, sellisti, kirjoittaja ja opettaja. Hänen äitinsä oli ansioitunut pianisti ja isänsä opettaja. Smith oli yksi vanhempiensa seitsemästä lapsesta.
Smith piti täyden sooloresitaalin kahdeksanvuotiaana Birminghamin konserttitalolla. Tämän jälkeen hän opiskeli Royal Manchester College of Musicissa ja Manchesterin yliopistossa. Hän soitti kamarikokoonpanoissa sekä muun muassa Hallén orkesterissa, Covent Gardenissa ja myöhemmin kanadalaisissa orkestereissa. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Marcus Adeney, Louis Applebaum, John Beckwith, Keith Bissell, Howard Brown, Kenneth Peacock, Margaret Sargent ja Bertha Tramblyn. Hänen kirjoitustensa joukossa on muun muassa arvosteluja. Hän julkaisi myös kolme oppikirjaa, jotka päätyivät laajasti käytetyiksi.
Smithin sävellysten joukossa ovat jousikvartetto D-duurissa ja sellosonaatti e-mollissa.
Boris Berlin

Boris Berlin (27. toukokuuta 1907 Harkova – 24. maaliskuuta 2001 Toronto) oli venäläissyntyinen, sittemmin kanadalaistunut ja uuden asuinmaansa kansalaisuuden vuonna 1931 saanut säveltäjä ja pianopedagogi. Hän opiskeli Sevastopolissa, Genevessä ja Berliinissä. Hänen opettajiaan viimeksi mainitussa kaupungissa olivat Mark Hambourg ja Leonid Kreutzer.
Berlin aloitti uransa pianistina, joka esiintyi Saksassa ja Sveitsissä, mutta keskittyi pian pianopedagogiikkaan. Hän opetti ensin Hampurissa, sittemmin The Royal Conservatory of Musicissa Torontossa (vuodesta 1928) ja Toronton yliopistossa (vuodesta 1970). Berlin kirjoitti yli kaksikymmentä pedagogista teosta. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Louis Applebaum, Dorothy Sandler-Glick, Gwen Beamish MacMillan, Kenneth MacMillan, Bernadene Blaha, Andrew Markow, Adrienne Shannon, Christina Petrowska, Geraldine Schuster-Leder, Peter C. Simon, Lydia Wong, Rudy Toth ja Norman Amadio. 
Berlin sai vuonna 2000 Kanadan ritarikunnan upseerin arvon, mutta menehtyi ennen seremoniaa, jossa arvo olisi virallisesti annettu.
Rikas, rakas, köyhä, varas

Rikas, rakas, köyhä, varas ("Rich Man, Poor Man") on ABC-televisioyhtiön tuottama yhdysvaltalainen minisarja vuodelta 1976. Dean Riesnerin käsikirjoittama 12-osainen sarja perustuu Irwin Shaw’n samannimiseen bestseller-romaaniin (suom. nimillä "Menestyksen maku" ja "Rikas, rakas...") vuodelta 1969. Sarja kertoo Saksasta Yhdysvaltoihin maahanmuuttajina tulleen Jordachen perheen kahden sukupolven vaiheista toisen maailmansodan lopulta aina 1970-luvulle. Sarja oli muun muassa Nick Nolten ja Gregg Henryn läpimurto suosituksi elokuvanäyttelijäksi.
Sarjalle tehtiin jatko-osa "Rich Man, Poor Man – Book II", jonka oli tarkoitus perustua Irvin Shaw’n "Menestyksen maulle" kirjoittamaan jatkoromaaniin "Köyhä, varas", mutta kirjan viivästyttyä toteutettiinkin alkuperäiskäsikirjoituksen perusteella. Suomessa nämä molemmat sarjat näytettiin peräkkäin yhteisnimellä "Rikas, rakas, köyhä, varas". Sarjan pilottijakso esitettiin Mainos-TV:n ohjelmistossa kahdessa osassa 29. ja 31. elokuuta 1977 ja muut 32 jaksoa sen jälkeen viikoittain. Televisiosarjan suosion myötä Gummerus julkaisi alkuperäisen "Menestyksen maun" uudelleen nimellä "Rikas, rakas..." ja sen jatkoksi julkaistun romaanin nimellä "Köyhä, varas".
Juoni.
Sarja alkaa toisen maailmansodan päättymisen ajoista ja esittelee köyhän leipuri Jordachen perheen. Tarinan keskiössä ovat perheen aikuistuvat pojat, joista Rudy luo menestyksekkään liikemiesuran ja ryhtyy sitten myös poliitikoksi. Nyrkkeilyä harrastava Tom ei menesty elämässä yhtä hyvin vaan jää köyhäksi ja tulee murhatuksi. Sarjan jatko-osassa eli Suomessa esitetyn version myöhemmissä jaksoissa Tomin poika Wesley (Gregg Henry) asuu nyt poliitikkosetänsä Rudyn luona, jossa asuu myös Rudyn nykyisen vaimon poika Billy. Juonikuviot keskittyvät paljolti näiden kahden kunnianhimoisen nuorukaisen valtataisteluihin. Omalla tahollaan Rudy käy taistelua miljardööri Charles Estepin (Peter Haskell) kanssa. Tom Jordachen murhasta tuomionsa kärsinyt Anthony Falconetti (William Smith) palaa vankilasta ja ottaa seuraavaksi kohteekseen Rudyn.
Vastaanotto.
"Rikas, rakas, köyhä, varas" tuotti kaikkiaan neljä Golden Globe -palkintoa. Se toi myös Emmy-palkinnon aiemmin valokuvamallina tunnetulle Susan Blakelylle.
"Helsingin Sanomien" tv-kriitikko Jukka Kajava kirjoitti sarjasta löytyvän vaikutteita "Peyton Placesta", "Kahden kerroksen väestä" ja James Dean -elokuvista.
Johan Fredrik Thauvón

Johan Fredrik Thauvón (8. elokuuta 1828 Paltamo – 18. toukokuuta 1918 Ii) oli suomalainen kirkkoherra, kirjallisuuden harrastaja ja tutkimusmatkailija.
Thauvónin vanhemmat olivat Paltamossa apteekkarina toiminut viipurilainen proviisori Lars Reinhold Thauvón (k. 1835) ja Maria Lovisa Aejmelaeus (k. 1868). Hän kävi Oulun triviaalikoulua ja Vaasan ja Kuopion kymnaasia ja pääsi ylioppilaaksi Helsingissä 1847. Thauvón valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1851 ja filosofian maisteriksi 1853. Hänet vihittiin papiksi Kuopion hiippakunnassa 1859. Hänestä tuli riemumaisteri 1907.
Thauvónista tuli Tornion ala-alkeiskoulun vt. rehtori 1852 ja vakinainen rehtori 1855. Hän toimi välisaarnaajana Sallassa (Kuolajärvellä) vuodesta 1867 alkaen. Sallan kirkkoherrana Thauvón oli vuodesta 1869, Puolangan kirkkoherrana vuodesta 1870 ja viimeksi Iin kirkkoherrana 42 vuoden ajan vuodesta 1876 aina kuolemaansa saakka. Thauvón sai rovastin arvon 1902. Hän toimi myös Oulun läänin pohjoisen tarkastuspiirin kansakoulutarkastajana 1874–1883. 
Thauvón oli opiskeluaikanaan jäsenenä vuonna 1848 perustetussa Suomalaisen Kauniskirjallisuuden Yhdyskunnassa, jonka sensuuri kielsi jo 1849. Hän oli kirjeenvaihdossa Elias Lönnrotin kanssa ja sai tältä muun muassa ohjeita valmistautuessaan Kuolaan tekemälleen tutkimusmatkalle.
Thauvón liittyi lestadiolaisuuteen Puolangalla vuoden 1874 vaiheilla. Hän oli aikakautensa tunnetuimpia lestadiolaispappeja ja isännöi 1885 Iissä pidettyä lestadiolaispappien kokousta sekä oli vielä vuonna 1917 vanhoillislestadiolaisen herätysliikkeen vuosikokoussaarnaajana. Thauvón kävi puhujamatkoilla pääasiassa Pohjois-Suomessa mutta myös Turussa, Ruskealassa ja Joensuussa.
Thauvón oli naimisissa 1852–1906 Emilia Lovisa Carlssonin (1830-1906) kanssa. Heidän poikansa rovasti Emil Thauvón (1860–1926) toimi kirkkoherrana Pudasjärvellä ja Viitasaarella. Tyttären Sallyn (s. 1855) poika oli kirjallisuustutkija Ilmari Heikinheimo ja toisen tyttären Alman (s. 1863) poika oli jääkärimajuri Martin Jakobson.
Paul Pedersen

Paul Richard Pedersen (s. 28. elokuuta 1935) on kanadalainen säveltäjä. Hänen opettajiaan olivat Murray Adaskin Saskatchewanin ja John Weinzweig Toronton yliopistossa. Hän sai musiikkitieteessä filosofian tohtorin arvon vuonna 1970. 
Pedersen liittyi McGillin yliopiston henkilökuntaan vuonna 1966 ja toimi vuosina 1970–1974 sen teoriaosaston puheenjohtajana, vuosina 1971–1974 elektronisen musiikin studion johtajana ja vuosina 1976–1986 dekaanina. Vuonna 1990 hänet nimitettiin Toronton yliopiston musiikkitiedekunnan dekaaniksi. Hänen varhaiset sävellyksensä, kuten "Kvintetto" (1959) ja "Sonaatti viululle ja pianolle" (1960) ovat vapaan atonaalisia. Osassa teoksista näkyy kiinnostus elektronista musiikkia ja tietokonemusiikkia kohtaan, ja muiden muassa "Themes from the Old Testament" ja "Fantasie" ovat multimediateoksia. Pedersenin tuotantoon kuuluu myös erinäisiä kuoroteoksia.
Peter Paul Koprowski

Peter Paul Koprowski (s. 24. elokuuta 1947 Lodz) on puolalaissyntyinen, kanadalaistunut säveltäjä ja pianisti. Hän on saanut vahvoja vaikutteita renessanssin aikana vaikuttaneilta Johannes Ockeghemilta ja Josquin Despreziltä, mutta myös Karol Szymanowskilta, joka uskoi vanhojen ja uusien vaikutteiden yhdistelemiseen.
Koprowski opiskeli vuoteen 1969 saakka Krakovassa. Suoritettuaan opintoja Nadia Boulangerin johdolla hän muutti Kanadaan vuonna 1971 ja pääsi sävellyksen tohtorikoulutettavaksi Toronton yliopistossa. Hän on opettanut McGillin yliopistossa ja Länsi-Ontarion yliopistossa. Hän on myös toiminut Banff-keskuksen nimikkosäveltäjänä. Samassa asemassa hän toimi 1980-luvun lopussa Kanadan oopperayhtiössä, jolle hän sävelsi oopperan "Dulcitius". Pianolle ja orkesterille sävelletty teos "Souvenirs de Pologne" (1983) syntyi ensimmäisen Kanadaan muuton jälkeen tehdyn Puolan-matkan innoittamana. 
Koprowski voitti Jules Léger -palkinnot teoksillaan "Sonnet for Laura" (huilulle ja pianolle, 1989) ja "Puhallinkvintetto" (1994). Hän on tehnyt kymmenittäin tilaustöitä ja säveltänyt muiden teostensa ohessa konserttoja sekä sinfonioita. Alttoviulukonsertto toi Koprowskille Juno-palkintoehdokkuuden vuonna 2002.
Porvoon naisopisto

Porvoon naisopisto oli Porvoossa vuosina 1912–1972 toiminut yksityinen tytöille tarkoitettu sisäoppilaitos jossa voitiin vuodesta 1932 alkaen suorittaa ylioppilastutkinto. Koulun nimenä oli vuoteen 1930 "Porvoon naisopisto – Institutet för unga flickor i Borgå" ja sen jälkeen "Porvoon naisopisto ja tyttölukio". Pääsyvaatimuksena kouluun oli keskikoulun suorittaminen. 
Opiston perusti 1912 Edith Maria Bergholm (1867–1925), joka omisti koulun ja toimi koulun rehtorina kuolemaansas saakka. Koulu oli aluksi kaksivuotinen suomen- ja ruotsinkielinen tyttökoulu jossa opetettiin myös kotitaloutta ja käsityötä. Vuonna 1930 koulu muutettiin yksinomaan suomenkieliseksi ja sen yhteyteen perustettiin kolmevuotinen tyttölukio.
Porvoon naisopisto toimi Vesitornikadun ja Aleksanterinkadun kulmauksessa sijaitsevassa entisessä tehdasrakennuksessa aluksi vuokralla. Rakennus oli valmistunut 1902 Porvoon Uudeksi Panimoksi. Panimon mentyä konkurssiin rakennuksen osti 1912 Suomalainen Lelupaja Oy, jonka taidemaalari John Engelberg oli perustanut 1907. Lelupajan muutettua pois Porvoosta 1915 Edith Bergholm osti koko rakennuksen koulutaloksi 1916, ja lisärakennus valmistui koululle 1964.
Porvoon naisopisto lakkautettiin 1972 ja sen tilalle perustettiin Porvoon matkailualan oppilaitos.
Mieczysław Kolinski

Mieczysław Kolinski (5. syyskuuta 1901 Varsova – 7. toukokuuta 1981 Toronto) oli puolalaissyntyinen etnomusikologi ja säveltäjä. Hän sai Kanadan kansalaisuuden vuonna 1974.
Kolinski opiskeli Berliinissä ja sai siellä filosofian tohtorin arvon vuonna 1930. Hän teki 1930-luvulla transkriptiokokoelmia muun muassa togolaisesta ja alkuperäisamerikkalaisesta musiikista. Hän asui vuosina 1938–1951 Brysselissä ja vuosina 1951–1966 New Yorkissa, jossa hän toimi musiikkiterapeuttina, Hargail Music Pressin toimittajana ja Society for Ethnomusicologyn puheenjohtajana (1958–1959). Kolinski opetti etnomusikologiaa Toronton yliopistossa vuosina 1966–1976. 
Kolinskin johdolla opiskelivat muiden muassa Beverley Diamond, Peter Goddard, Alison Mackay, Jay Rahn, Doug Riley, George Sawa, Bang-song Song ja Lu-lien Wang.
Kolinskin omien sävellysten joukossa on "Dance Fantasy" (jousiorkesterille, 1969).
Ville Haapoja

Ville Haapoja (s. 19. maaliskuuta 1998) on suomalainen uransa lopettanut koripalloilija, joka toimii nykyään rekrytointikonsulttina Palkkaa Minut Suomi Oy]:ssä.
Pelaajaura.
Seurajoukkueet.
Tampereen Pyrinnön kasvatti Haapoja pelasi Pyrinnön nuorisojoukkueissa muun muassa A- ja B-poikien SM-sarjoja. Kaudella 2013–2014 Haapoja oli B-poikien SM-sarjan tarkimpia kahden pisteen korintekijöitä, ja Pyrintö saavutti ikäluokan SM-hopeaa. Vuonna 2014 Haapoja pelasi myös ensimmäiset ottelunsa miesten valtakunnallisissa sarjoissa, kun hän edusti Pyrinnön reservijoukkuetta toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Seuraavalla kaudella hän kuului Pyrintö II:n runkopelaajiin yli 20 minuutin peliajalla ja 9,2 pisteen ottelukeskiarvolla.
Toukokuussa 2016 Haapoja siirtyi Pyrinnön kanssa kilpailleen BC Nokian joukkueeseen 2+1-vuotisella sopimuksella. Haapojalle ei kuitenkaan annettu juuri peliaikaa Nokian edustusjoukkueessa, ja hän pelasi alemmissa sarjoissa. Kauden 2017–2018 Haapoja pelasi rinnakkaislisenssillä M1DB-joukkue Raholan Pyrkivässä, missä hän pelasi tupla-tuplan keskiarvolla ja oli tehokkuuslukemallaan sarjan paras suomalaispelaaja sekä kolmen pisteen heittotarkkuudessaan sarjan toiseksi paras.
Toukokuussa 2018 Haapoja palasi Pyrintöön kaksivuotisella sopimuksella. Pyrinnön päävalmentaja Sami Toiviaisen mukaan aikaisempina vuosina loukkaantumisista kärsinyt Haapoja oli tarkoitus kehittää hyvään fyysiseen kuntoon, ja häntä oli tarkoitus peluuttaa myös ison laitahyökkääjän pelipaikalla. Peliaikaa Haapojan oli tarkoitus saada edustusjoukkueen ohella Pyrinnön M1DA:ssa pelanneessa reservijoukkueessa. Haapoja oli kuitenkin neljän kuukauden ajan pois kokoonpanosta palaten pelikuntoon helmikuun lopussa. 6. maaliskuuta hän heitti uudeksi liigaennätyksekseen seitsemän pistettä.
Maajoukkue.
Haapoja pelasi myös Suomen alle 18-vuotiaiden maajoukkueessa ja kuului maan turnauskokoonpanoon ikäluokan EM-kilpailuissa 2016, jossa Suomi sijoittui kahdeksanneksi.
Pelityyli ja ominaisuudet.
Haapojaa luonnehdittiin pitkäraajaiseksi ja hyvin heittäväksi pelaajaksi, jonka fyysinen kunto on kehityskohde.
Hugh Hartwell

Hugh Kenneth Hartwell (s. 18. tammikuuta 1945 Hamilton, Ontario) on kanadalainen säveltäjä. Opiskeltuaan István Anhaltin johdolla McGillin yliopistossa sekä George Rochbergin ja George Crumbin johdolla Pennsylvanian yliopistossa Hartwell opetti vuosina 1971–1976 Kirkland Collegessa, New Yorkin osavaltiossa.
Vuonna 1976 Hartwell liittyi McMasterin yliopiston henkilökuntaan opettamaan musiikin teoriaa, sävellystä ja jazzia. Hän oli musiikkijaoksen puheenjohtajana vuosina 1986–1989.
Muiden muassa Jack Behrens ja Hamiltonin filharmonikot ovat tilanneet Hartwelliltä teoksia. Hänen sävellystensä joukossa on dodekafoninen "Septetto" kolmelle klarinetille, käyrätorvelle ja jousitriolle (1969).
Francesco Andreini

Francesco Andreini (1548 Pistoia – 1624 Mantova) oli italialainen näyttelijä ja näytelmäkirjailija. Hänen tyylilajinsa oli commedia dell'arte. Francesco lienee syntynyt vauraaseen Cerracchi Dal Gallon sukuun, jolloin Andreini on ollut hänen taiteilijanimensä.
Elämä ja ura.
Ennen taiteellista uraansa Francesco Andreini toimi sotilaana Toscanan suurherttuan joukoissa. Noin kahdenkymmenen vuoden ikäisenä hän jäi turkkilaisten vangiksi. Vankeutta kesti kahdeksan vuotta, minkä jälkeen hän palasi kotimaahansa ja ryhtyi koomikoksi. Andreini liittyi näyttelijäryhmä I Gelosiin, joka oli eräs commedia dell'arten tunnetuimmista ja varhaisimmista kokoonpanoista.
Andreinin pääasiallinen rooli oli kapteeni Spavento da Valle Inferna - il Capitano on yksi commedia dell'arten tyyppihahmoista. Francesco Andreini avioitui vuonna 1578 näyttelijä Isabella Canalin kanssa, joka oli niin ikään I Gelosin kuuluisa näyttelijä. Ryhmä näytteli ympäri pohjoisen Italian; yksittäisistä näytöksistä aikakirjoihin on merkitty esiintyminen Firenzessä 1589. Isabella kuoli kesäkuussa 1604, minkä jälkeen Andreini lopetti näyttelijän työnsä ja keskittyi kirjalliseen työhön, mukaan lukien Isabellan teosten julkaisu postuumisti.
Andreinin muita rooleja olivat esimerkiksi Dottor Siciliano, nekromantti Falsirone ja lammaspaimen Corinto. Näyttelijän työssään hän hyödynsi vankeudessa oppimiaan kieliä, kuten kreikkaa ja turkkia.
Vuonna 1607 Andreini julkaisi teoksen "Le bravure di Capitan Spavento", johon hän ammensi näyttelemästään kapteenin tyyppiroolista.
Francesco Andreinilla ja Isabella Canalilla oli neljä tytärtä ja kolme poikaa. Yksi pojista, Giovan Battista Andreini (1576–1654), työskenteli vanhempiensa tapaan näyttelijänä.
Lauri Merikivi

Lauri Merikivi (s. 23. marraskuuta 1982 Pudasjärvi) on suomalainen jääkiekkovalmentaja. Kaudella 2018–2019 hän valmensi SM-liigassa pelaavaa Jyväskylän JYPiä. Merikivi on valmentanut myös JYPin A-nuoria sekä Suomen alle 18-vuotiaiden maajoukkuetta.
Seuraura.
Merikivi aloitti valmentajauransa vuonna 2005. Hän valmensi ensin Oulun Kärppien naisten joukkuetta, kunnes siirtyi Kärppien U18-joukkueen päävalmentajaksi. Sen jälkeen Merikivi valmensi Mestis-joukkue Heinolan Peliittoja vuosina 2013–2016. Kahden JYPin A-nuorten valmennuskauden jälkeen hän siirtyi SM-liigaan edustusjoukkueen päävalmentajaksi. JYPin alkukausi oli kuitenkin odotuksiin nähden pettymys, ja vaikka Merikivi vapautettiin tehtävistään jo tammikuussa 2019, hänen pestinsä aloitti JYPissä pitkään jatkuneen huonon urheilullisen menestyksen.
Maajoukkueura.
Merikivi on toiminut apuvalmentajana Suomen U18-, U17- ja U16-vuotiaiden maajoukkueissa.
Pizza Buffa

Pizza Buffa on suomalainen S-ryhmän omistama seisovapöytä-ravintolaketju. Pizza Buffan noutopöydän valikoimassa on salaatteja, pizzoja, muita lämpimiä ruokia ja juomia. Ne kuuluvat S-ryhmän Raflaamo-konseptiin. Pizza Buffia on Suomessa yhteesä 30 kappaletta. Ne sijaitsevat usein Prismojen yhteydessä. Pizza Buffissa tarjotaan lounasaikaan lounasbuffet ja myöhemmin lounasajan fiestabuffet. Lisäksi on tarjolla jäätelöbuffet.
Elina Hiltunen

Elina Hiltunen (s. 15. maaliskuuta 1971 Espoo) on suomalainen tulevaisuudentutkija, tietokirjailija ja yrittäjä. Koulutukseltaan hän on kauppatieteiden tohtori ja diplomi-insinööri. Hiltunen on myös väitellyt Maanpuolustuskorkeakoulussa .
Ura.
Hiltunen on valmistunut diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta pääaineenaan kemia. Hänen syventymiskohteina Teknillisessä korkeakoulussa olivat polymeerikemia, teknillinen kemia, ympäristönsuojelu ja International design business management (IDBM) -ohjelma. Myöhemmin Hiltunen jatkoi tutkimuksen tekemistä Tulevaisuuden tutkimuskeskuksessa. Vuonna 2010 hän väitteli kauppatieteen tohtoriksi Aalto-yliopistossa. Hänen väitöskirjansa käsitteli heikkojen signaalien määrittelyä ja tunnistamista ja sitä, miten yritykset ja organisaatiot voivat käyttää niitä työkaluinaan. Heikkojen signaaleja Hiltunen tallentaa Instagram-tililleen "Futureweaksignals".
Hiltunen väitteli toisen kerran 21.11.2025 Maanpuolustuskorkeakoululla. Hänen toisen väitöskirjansa otsikko oli: Sodasta ajassa ja tulevaisuudessa: science fictionin käyttö sotilaallisessa ennakoinnissa. Väitöskirjassaan hän tarkasteli ajan eri ulottuvuuksia sodassa sekä science fictionin käyttöä sotilasorganisaatioiden ennakoinnissa. Hän myös kehitti kaksi scifi-työkalua sotilaalliseen ennakointiin. 
Hiltunen on työskennellyt aikoinaan Nokian strategiaosastolla, Finprossa ja Tulevaisuuden tutkimuskeskuksessa ennakoinnin parissa. Vuonna 2007 perustamansa yrityksen kautta Hiltunen luennoi ja auttaa yrityksiä tulevaisuuden ennakoinnissa. Vuonna 2014 Hiltunen oli mukana järjestämässä kansainvälistä tulevaisuuskonferenssia, Future Infiniteä.
Hiltunen työskentelee yrittäjänä What's Next Consulting Oy:ssä. Vuonna 2021 hän perusti oman kustantamon, Saageli kustannuksen, jonka kautta hän julkaisee kirjojaan.
Hiltunen mediassa.
Hiltunen on ollut vakituisena asiantuntijavieraana Ylen Prisma-ohjelmassa. Hän on myös vakiovieraana Yle aamun jälkikaronkassa. 
Hiltunen on myös toiminut kolumnistina useissa suomalaisissa aikakauslehdessä kuten Finnairin Blue Wings -lehdessä, Mikrobitissä, Talouselämässä, Tekniikan Maailmassa, Yhteishyvässä sekä Ylellä.
Hiltunen on ollut Futures Takes - ja Journal of Futures Studies -lehtien toimituskunnassa.
Teokset.
Tulevaisuuden tutkimusta käsittelevien tietokirjojen ohella Hiltunen on julkaissut ohjekirjoja amigurumien, virkattujen tai neulottujen pehmoeläinten, tekemiseen sekä ohjelmointioppaita lapsille, tietokirjan masennuksesta sekä science fiction kirjan. 
Akateemiset artikkelit.
Hiltunen on julkaissut monia akateemisia artikkeleita, jotka löytyvät hänen ORCID tililtään.
Yksityiselämä.
Hiltunen on naimisissa tekniikan tohtori Kari Hiltusen kanssa. Hiltunen on perustanut Tiedettä tytöille -hankkeen.
Harry Freedman

Harry Freedman (5. huhtikuuta 1922 Lodz, Puola – 16. syyskuuta 2005 Toronto, Ontario, Kanada) oli kanadalainen säveltäjä ja englannintorvensoittaja. Hän oli yksi ensimmäisistä kansallisesti tunnetuista lähes kokonaan Kanadassa kouluttautuneista säveltäjistä. Hänen opettajiensa joukossa oli vuosina 1945–1951 John Weinzweig. Freedman soitti Toronton sinfoniaorkesterissa englannintorvea vuosina 1946–1971. Vuonna 1971 hänet nimitettiin orkesterin ensimmäiseksi nimikkosäveltäjäksi; tämän jälkeen hän omisti suurimman osan ajastaan säveltämiselle.
Weinzweigin vaikutus Freedmanin tuotantoon näkyy kaksitoistasäveljärjestelmän soveltamisessa. Tiukasti dodekafoninen on "The Tokaido" (1964) kamarikokoonpanolle ja vapaammin "Tangents" (1967) orkesterille. Useisiin sävellyksiin Freedman haki inspiraationsa kanadalaisista maalauksista. Arvostelumenestystä Freedman saavutti ensimmäistä kertaa ensimmäisellä sinfoniallaan, joka kantaesitettiin vuonna 1961. Canadian Music Council nimesi Freedmanin vuonna 1980 "vuoden säveltäjäksi". Myöhempiin Freedmanin teoksiin lukeutuvat "Touchings" (1989), jonka tilasi NEXUS-lyömäsoitinyhtye, ja "Town" (1991), orkestraalinen tribuutti taidemaalari Harold Townille. Hän sävelsi myös teatteria, televisiota ja elokuvaa varten. Baletin parissa hän teki yhteistyötä Brian Macdonaldin kanssa.
Freedman ylennettiin Kanadan ritarikuntaan vuonna 1984.
Jordache

Jordache Enterprises [dʒɔːɹdæʃ] on yhdysvaltalainen monialayritys, joka tuli alun perin tunnetuksi 1970-luvun lopulla Jordache-merkkifarkkujen valmistajana. Nykyisin se on mukana monella toimialalla ja omistaa muun muassa enemmistön Israelin toiseksi suurimmasta lentoyhtiöstä Arkiasta.
Historiaa.
Yrityksen perustivat vuonna 1969 Israelista New Yorkiin muuttaneet veljekset Joe, Ralph, David ja Avi Naccache, myöhemmin Nakash. Nimi "Jordache" on muodostettu heidän etunimiensä aluista ja alkuperäisen sukunimen lopusta, mutta Jordache esiintyy sukunimenä Irwin Shaw’n vuonna 1969 ilmestyneessä sukukronikassa "Menestyksen maku" ja sen pohjalta tuotetussa tv-sarjassa "Rikas, rakas, köyhä, varas" (1976).
Jordache aloitti merkkifarkkujen vähittäiskauppana, jolla oli 1970-luvun puolessavälissä neljä myymälää New Yorkissa. Kun yksi niistä ryöstettiin ja tuhopoltettiin vuoden 1977 sähkökatkoksen aikana, veljekset päättivät investoida vakuutuskorvausrahat yrityksen uuteen strategiaan, omien merkkifarkkujen valmistukseen ja myyntiin. Ajoitus oli oikea, sillä kuluttajat olivat juuri siirtymässä yleisfarkkumerkeistä, kuten Levi’sista, designer-farkkuihin, kuten Calvin Klein ja Gloria Vanderbilt.
Veljekset sijoittivat vuonna 1979 yli puoli miljoonaa dollaria rohkeaan mainoselokuvaan, jossa yläosaton nainen ratsastaa hevosella vedessä kuin lainelautailija, yllään vain tiukat Jordache-farkut. Valtakunnalliset tv-kanavat kieltäytyivät esittämästä filmiä, mutta se sai kulttimainetta pienten paikalliskanavien kautta. Myös kampanjaan liittyviä lehtimainoksia kieltäydyttiin julkaisemasta. Syksyllä 1980 Jordachen mainoszeppeliini tuhoutui New Jerseyn Lakehurstissä, samassa paikassa kuin saksalaisten Hindenburg 43 vuotta aiemmin.
Syksyn 1981 paikkeilla Jordache tuotti noin 1,2 miljoonaa farkkuparia kuukaudessa muun muassa Louisianassa ja myi niitä 25 maassa. Sillä oli myös halvempi farkkumerkki Alessio sekä lastenvaatteiden, vapaa-ajanjalkineiden, käsilaukkujen ja urheiluvaatteiden mallistoja. Lisäksi Jordache lisensioi tuotemerkkiään rintaliivien, sukkahousujen, lasten nukkien ja vauvojen vaippahousujen valmistajille. Nakashin veljekset alkoivat myös sijoittaa muihin vaatemerkkeihin ja rahoittivat 1982 alkuun muun muassa Guess-merkin, mistä aiheutui myöhemmin Jordachelle kallis oikeusriita.
1990-luvulla Jordachen lisensointi ulottui vähitellen yhä kauempana farkkubisneksestä oleviin tuoteryhmiin, kuten vauvanvaippoihin, sateenvarjoihin ja matkalaukkuihin. Merkin vetovoima laski, ja sen tuotteita alkoi nähdä lähinnä halpamyymälöissä.
Yrityksen muita vaatemerkkejä ovat Jordachen lisäksi Earl Jeans, Kikit Jeans, Maurice Sasson, Fubu Ladies, Airport, Blue Star ja Gasoline. Lisäksi Jordache on valmistanut denim-tuotteita muun muassa Gapille, Tommy Hilfigerille, Levi’sille ja Abercrombie &amp; Fitchille.. 
Nakashin veljekset ovat sijoittaneet vaatebisneksestä peräisin olevia varojaan Yhdysvalloissa ja Israelissa myös muiden toimialojen yrityksiin, kuten kiinteistöbisnekseen, lentomatkailuun, elintarviketuotantoon, hotelleihin ja ravintoloihin.
Nokia 6085

Nokia 6085 on Nokian syyskuussa 2006 julkaisema matkapuhelin.
Milton Barnes

Milton Barnes (16. joulukuuta 1931 Toronto – 27. helmikuuta 2001) oli kanadalainen säveltäjä, kapellimestari ja jazzrumpali. Hän opiskeli säveltämistä John Weinzweign ja Ernst Krenekin, orkesterinjohtoa Victor Feldbrillin, Boyd Neelin ja Walter Susskindin sekä pianonsoittoa Samuel Dolinin johdolla. 
Barnesin tuotannossa ovat kuultavissa jazz- ja popvaikutteet. Hän vastaanotti sävellystilauksia muiden muassa Robert Aitkenilta, Liona Boydilta, Paul Brodielta, Erica Goodmanilta, Joseph Macerollolta, John Perronelta, Niagaran sinfoniaorkesterilta ja Trio Lyralta. Erica Goodmanin levytys Barnesin teoksesta "Divertimento for Harp and Strings" toi säveltäjälle parhaan klassisen sävellyksen Juno-palkintoehdokkuuden vuonna 1993.
2-metyyli-2-nitropropanoli

2-metyyli-2-nitropropanoli (C4H9NO3) on nitroalkoholeihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään polymeeriteollisuudessa ja orgaanisten yhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
2-metyyli-2-nitropropanoli on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee veteen ja moniin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin ja kloroformiin. 
2-metyyli-2-nitropropanolia valmistetaan formaldehydin ja 2-nitropropaanin välisellä Henry-reaktiolla. Yhdistettä käytetään lateksimaaleissa lisäaineena, renkaissa parantamaan kumin ja polyesterirungon välistä adheesiota ja muiden orgaanisten yhdisteiden esimerkiksi isobutanoliamiinin valmistamiseen.
Sonja Ängeslevä

Sonja Ängeslevä, aikaisemmin Sonja Kangas, (s. 1974) on Unity Finlandin tuotejohtaja, pelitutkija ja aktiivinen pelialan verkostojen luoja. Hän on julkaissut artikkeleita ja teoksia nuorten median käytöstä ja pelaamisesta. Ennen Unityä Ängeslevä on työskennellyt muun muassa Nuorisotutkimusseuralla, VTT:llä ja Digital Chocolatessa. 
Sonja Ängeslevä on toiminut vuodesta 2007 International Game Developers Association -järjestön (IGDA) Suomen-osastossa, ja 2010-luvulla hän toimi myös sen puheenjohtajana. IGDA:n puheenjohtajuuden jälkeen hänestä tuli toisen pelialan yhdistyksen, Neogamesin, puheenjohtaja. Ängeslevä on ollut myös perustamassa pelialan mentorointiohjelmaa naisille. 
Vuonna 2012 Ängeslevä oli 2012 IGDA:n edustajana vastaanottamassa presidentin Suomen pelialalle myöntämää kansainvälistymispalkintoa. Seuraavana vuonna (2013) Ängeslevä valittiin Tietoviikon top100 IT-vaikuttajat -listalle, ja vuonna 2014 hän sai IGDA:n elämätyöpalkinnon työstään yhdistyksessä.
Zara Nelsova

Zara Nelsova (syntyjään "Sarah Nelson" tai "Katznelson"; 23. joulukuuta 1918 Winnipeg – 10. lokakuuta 2002 New York) oli kanadalaissyntyinen, vuonna 1953 Yhdysvaltain kansalaisuuden saanut sellisti ja pedagogi. Hänen opettajiensa joukossa olivat Dezső Mahalek ja Pablo Casals. 
Nelsova muutti perheineen Englantiin vuonna 1928 ja perusti siskojensa (pianistin ja viulistin) kanssa Canadian Trion, joka desiintyi Wigmore Hallissa kaudella 1928–1929 ja jatkoi toimintaansa vuoteen 1939 saakka. Resitaalidebyyttinsä Nelsova teki Lontoossa vuoden 1930 paikkeilla, ja konserttosolistina hän esiintyi ensimmäistä kertaa vuotta myöhemmin Malcolm Sargentin johtaman Lontoon sinfoniaorkesterin kanssa. Trion kanssa Nelsova kiersi Australiassa ja Afrikassa.
Vuonna 1939 Nelsova palasi Kanadaan, jossa hän vuosina 1940–1943 toimi Toronton sinfoniaorkesterin ensisellistinä. 1940-luvun alussa hän myös muodosti toisen Canadian Trio -nimisen kokoonpanon, kumppaneinaan tällä kertaa Kathleen Parlow ja Ernest MacMillan. Hän pääsi opettamaan The Royal Conservatory of Musiciin, ja New Yorkissa hän teki ensiesiintymisensä New Yorkin kaupungintalolla vuonna 1942. Vuonna 1966 hänestä tuli ensimmäinen Neuvostoliitossa kiertueen tehnyt pohjoisamerikkalaissellisti. Kaikkiaan hän esiintyi yli kolmenkymmenen orkesterin solistina. Hän esitti Euroopassa ensimmäisenä Samuel Barberin sellokonserton, jonka hän myös levytti.
Vuoteen 1990 saakka Nelsova piti jopa 80 vuosittaista esitystä; vuonna 1997 hän jätti laajamittaisen esiintymisen keskittyäkseen opetustyöhön. Hän toimi opetustehtävissä vuosina 1962–2002 Juilliard Schoolissa ja opetti myös Rutgersin yliopistossa. Hänen oppilaidensa joukossa olivat Lotte Brott ja Denis Brott. 
Nelsovan soittamien instrumenttien joukossa olivat vuoden 1726 Stradivarius-sello ja vuoden 1735 Pietro Guarneriuksen sello.
Sunnuntailounas

Sunnuntailounas on Atte Järvisen ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen komediasarja, jonka pääosissa näyttelevät Taneli Mäkelä, Elena Leeve, Jarkko Niemi, Santtu Karvonen sekä Samuli Niittymäki.
Sarjan alussa perheen isä Tauno (es. Mäkelä) on juuri jäänyt eläkkeelle ja saanut oletetun sydänkohtauksen, joka paljastuu vain närästykseksi. Elämän rajallisuuteen havahtunut Tauno päättää alkaa järjestää viikoittaisia lounashetkiä lastensa Eevin (es. Leeve), Janin (es. Niemi), Taavin (es. Karvonen) ja Severin (es. Niittymäki) kanssa. Viikon tapahtumia käydään läpi niin lounaspöydässä kuin Eevin takaumissa, joita käydään läpi hänen terapia­istunnoissaan.
"Sunnuntailounaan" ensimmäinen tuotantokausi julkaistiin keväällä 2018 C More -suoratoistopalvelussa ja se esitettiin syksyllä 2018 MTV3-kanavalla. Sarjan toinen tuotantokausi kuvattiin huhti–toukokuussa 2019 ja sen julkaisu C Moressa alkoi heinäkuussa 2019. "Sunnuntailounaan" kolmannen tuotantokauden julkaisu alkoi marraskuussa 2020 C Moressa. MTV3-kanavalla kausi esitettiin syksyllä 2021. "Sunnuntailounaan" neljäs tuotantokausi julkaistiin vuonna 2023.
Jaksot.
Ensimmäinen tuotantokausi.
1 Keskikatsojamäärä ensiesityspäivänä MTV3-kanavalla
Toinen tuotantokausi.
1 Keskikatsojamäärä ensiesityspäivänä MTV3-kanavalla
Kolmas tuotantokausi.
1 Keskikatsojamäärä ensiesityspäivänä MTV3-kanavalla
24 silmää

24 silmää () on Keisuke Kinoshitan käsikirjoittama ja ohjaama japanilainen draamaelokuva vuodelta 1954.
Pienen saaren kyläkoulun nuoresta naisopettajasta kertova mustavalkoelokuva perustuu Sakae Tsuboin romaaniin vuodelta 1952.
Elokuvassa nuori naisopettaja (Hideko Takamine) saapuu vuonna 1928 eristyneelle Shodoshiman saarelle vuonna 1928. Hän on aikuisten mielestä epäilyttävän moderni – pukeutuu länsimaisesti ja ajaa polkupyörällä – mutta lapset pitävät hänestä heti kovasti. Elokuva seuraa opettajan ja hänen 12 ensimmäisen oppilaansa vaiheita läpi toisen maailmansodan.¨
"24 silmää" voitti Golden Globe -palkinnon parhaasta ulkomaalaisesta elokuvasta.
Mansoor Ahmed

Mansoor Ahmed (, 7. tammikuuta 1968 Rawalpindi – 12. toukokuuta 2018) oli pakistanilainen maahockeypelaaja, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Maalivahtina pelannut Ahmed kuului Pakistanin maajoukkueeseen sen voittaessa olympiapronssia Barcelonassa 1992, maailmanmestaruuden Australiassa 1994 ja MM-hopeaa Pakistanissa 1990. Hän kuului Pakistanin joukkueeseen myös Soulin kesäolympialaisissa 1988 (Pakistan viides) ja Atlantan kesäolympialaisissa 1996 (kuudes).
Ahmed kuoli 50-vuotiaana 12. toukokuuta 2018 kärsittyään vuosia sydänongelmista. Hän oli halunnut sydänleikkaukseen naapurimaahan Intiaan.
Naisen tie (vuoden 1971 elokuva)

Naisen tie ("Phir Bhi") on Shivendra Sinhan ohjaama intialainen Bollywood-draamaelokuva vuodelta 1971. Se kertoo 38-vuotiaasta leskeksi jääneestä äidistä ja hänen 20-vuotiaasta tyttärestään, jotka yrittävät löytää paikkansa keskiluokkaisessa kaupunkiyhteisössä Mumbaissa. Äiti Manjari, biologian opettaja, tapaa työssään uuden miehen muttei uskalla ottaa ratkaisevaa askelta. Äiti ja tytär tukevat toisiaan elämänsä valinnoissa.
Vastaanotto.
"Naisen tie" palkittiin vuoden parhaana hindinkielisenä elokuvana, ja samassa yhteydessä Partap Sharma palkittiin miespääosastaan. 
Elokuva on esitetty Suomen televisiossa maaliskuussa 1977.
Jalkapallon Suomen Cup 2018

Jalkapallon Suomen Cup 2018 oli 64. kerran järjestetty jalkapallon Suomen Cup. Turnauksen voitti Inter, joka voitti loppuottelussa HJK:n 1–0. 
Lohkovaihe.
Lohkovoittajat etenevät suoraan puolivälieriin. Toiseksi sijoittuneet ja paras kolmanneksi sijoittunut karsivat puolivälieräpaikasta.
Peter Appleyard

Peter Appleyard (26. elokuuta 1928 Cleethorpes, Englanti – 17. heinäkuuta 2013 Eden Mills, Ontario) oli brittiläissyntyinen jazzmuusikko. Hän toimi alun perin rumpalina synnyinmaassaan, mutta muutti vuonna 1949 Bermudalle ja sitten vuonna 1951 Torontoon, jossa aloitti vibrafonin soittamisen. Hän pääsi esiintymään Billy O'Connorin kanssa ja muun muassa CBC:n radiossa jazzpianisti Calvin Jacksonin kanssa. Vuonna 1957 Appleyard perusti oman kokoonpanonsa, joka toimi Torontossa, mutta kiersi laajasti Pohjois-Amerikkaa ja esiintyi Yhdysvaltain televisiossa. Vuoden ajan yhtye säesti laulaja Gloria DeHavenia. 
Appleyard juonsi Patti Lewisin kanssa radio-ohjelmaa "Patti and Peter" (1961–1962) ja Guido Basson kanssa televisio-ohjelmaa "Mallets and Brass" (1969). Vuosina 1977–1980 hän toimi "Peter Appleyard Presents" -televisioshow'n juontajana. Samanaikaisesti Appleyard oli Torontossa suosittu esiintyjä ja johtava lyömäsoittaja kaupungin teatteri- ja studio-orkestereissa. Big band -nostalgia johti All Star Swing Bandin perustamiseen vuonna 1982. Sen sovittajana toimi Rick Wilkins. Kokoonpano esiintyi Toronton seudulla, New Yorkissa ja festivaaleilla, kuten Monctonin jazzfestivaalilla vuonna 1998.
Appleyard sai kansainvälistä huomiota jazzpiireissä 1970-luvulla soittamalla klarinetisti Benny Goodmanin sekstetissä, jonka kanssa hän kiersi Euroopassa ja Australiassa. Hän soitti Goodmanin kanssa muun muassa kolmessa konsertissa Carnegie Hallissa, New Yorkissa. Vuonna 1985 Appleyard perusti Goodman-tribuuttiyhtyeen Abe Mostin ja Peanuts Huckon kanssa. Hän teki yhteistyötä myös sellaisten muusikoiden kuin Mel Tormén, Dick Hymanin, Diana Krallin, Rob McConnellin, Ann Murrayn, Oscar Petersonin ja Hagood Hardyn kanssa.
Jack Batten vertasi 2. lokakuuta 1975 "Toronto Globe and Mail" -julkaisussa Appleyardia tyylillisesti Red Norvoon. Appleyard pääsi Kanadan ritarikuntaan vuonna 1992.
Roy Harris

Roy Harris (12. helmikuuta 1898 Chandler, Oklahoma – 1. lokakuuta 1979 Santa Monica, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hän oli vaikutusvaltainen hahmo alkuperäisamerikkalaisen sinfonisen sävellystyylin luomisessa. Hän tuli tunnetuksi yksiosaisesta kolmannesta sinfoniastaan (1937).
Harris opiskeli Kalifornian yliopistossa ja tutustui Arthur Farwellin johdattamana Walt Whitmanin runouteen. Harris suoritti opintoja myös Charles Demarestin, Fannie Dillonin, Henry Schoenfeldin, Modest Altschulerin ja Aaron Coplandin rohkaisemana Nadia Boulangerin johdolla. Boulangerin opastamana Harris sävelsi konserton pianolle, klarinetille ja jousikvartetille, mikä teki hänestä Pariisissa yhden johtavista nuorista yhdysvaltalaissäveltäjistä. 
Harris sai työstään lukuisia tunnustuksia, kuten Naumburg-palkinnon seitsemännestä sinfoniasta. Hänet myös valittiin Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemiaan. Hän opetti monissa opinahjoissa, kuten Kalifornian yliopistossa, Los Angelesissa ja Princetonin yliopistossa.
Bernard Wagenaar

Bernard Wagenaar (18. heinäkuuta 1894 Arnhem – 19. toukokuuta 1971 York, Maine) oli alankomaalaissyntyinen, sittemmin yhdysvaltalaistunut säveltäjä, pianisti, viulisti ja musiikkipedagogi. Hän varttui musikaalisessa perheessä Arnhemissä. 15-vuotiaana hän lähti opiskelemaan Utrechtiin. Hänen opettajiensa joukossa olivat Gerard Veerman (viulu), Madame Bekker-Veerman (piano) ja hänen oma isänsä Johan Wagenaar (harmonia, kontrapunkti, sävellys). 
Vuonna 1920 Wagenaar asettui Yhdysvaltoihin, jonka kansalaisuuden hän sai vuonna 1927. Vuosina 1921–1923 hän toimi Leopold Stokowskin johtaman Philadelphian orkesterin viulistina. Hän kuului Institute of Musical Artin henkilökuntaan New Yorkissa ja jatkoi toimintaansa siellä sen muututtua Juilliard Schooliksi (1925–1968). Häntä kuullaan pianistina Naxoksen historiallisen sarjan levyllä. Hänen sävellystensä joukossa on pianosonaatti.
Ron Collier

Ronald William "Ron" Collier OC (3. heinäkuuta 1930 Coleman, Alberta – 22. lokakuuta 2003 Toronto, Ontario) oli kanadalainen pasunisti, säveltäjä, sovittaja, kapellimestari ja musiikkipedagogi. Hän kuului jazzia ja taidemusiikkia yhdistelleeseen liikkeeseen ja oli ensimmäinen Kanadan neuvoston stipendin saanut jazzsäveltäjä. Hänen merkittäviä sävellyksiään ovat "The City" (1960), "Hear Me Talkin' To Ya" (1964), "Carneval" (1969) ja "Humber Suite" (1973). Hän myös teki orkestraation Oscar Petersonin teoksesta "Canadiana Suite" (1997).
Collier tuli ehkä parhaiten tunnetuksi yhteistyöstään Duke Ellingtonin kanssa 1960–1970-lukujen aikana. Hän sävelsi myös elokuvia sekä televisiota varten ja opetti Toronton Humber Collegessa kahden vuosikymmenen ajan. Collier kuoli syöpään vuonna 2003, mutta pääsi samana vuonna postuumisti Kanadan ritarikunnan upseeriksi.
Linnunrata (kirjasarja)

Linnunrata on Douglas Adamsin kirjoittama romaanisarja, joka perustuu hänen kuunnelmasarjaansa "Linnunradan käsikirja liftareille".
Romaanisarja "Linnunrata" ilmestyi vuosina 1979–1992 viitenä osana, jotka muodostavat yhdessä Adamsin sanoin ”maailman ainoan viisiosaisen trilogian”. Sarjaan kuuluu viisi romaania:
Ennen kuolemaansa vuonna 2001 Douglas Adams myös vihjaisi, että hän olisi kirjoittamassa kirjasarjalle vielä kuudetta osaa, joka päättäisi tarinan hänelle mieluisalla ja iloisella tavalla. Douglas olikin kirjoittamassa kirjaa "Salmon of Doubt", joka kertoi Adamsin toisen kirjasarjan päähenkilön, "holistisen etsivän" Dirk Gentlyn, kolmannesta seikkailusta. Adams oli kuitenkin ilmeisesti muuttamassa mieltään ja tekemässä tästä teoksesta juuri "Linnunrata"-sarjan kuudennen teoksen, joka mahdollisesti olisi myös saattanut nivoa nämä kaksi erillistä kirjasarjaa yhteen. 
Artemis Fowl -kirjoistaan tunnettu irlantilainen kirjailija Eoin Colfer on kirjoittanut sarjalle kuudennen osan nimeltään "Vielä yksi juttu…" ("And another thing…"), joka ilmestyi vuonna 2009.
WSOY julkaisi vuonna 1996 Pekka Markkulan käännöksen sekä vuonna 2009 sen ja loput neljä osaa yhteispainoksena.
Kirjasarja on julkaistu myös äänikirjoina Aku Laitisen lukemana.
Edmund Burke (oopperalaulaja)

Edmund Arbuckle Burke (12. heinäkuuta 1876 Toronto, Ontario, Kanada – 19. helmikuuta 1970 Flintridge, Kalifornia, Yhdysvallat) oli oopperalaulaja, äänialaltaan basso. Hän opiskeli McGillin yliopistossa ja sitten Alberto Visettin johdolla Lontoossa sekä Edmond Duvernoyn johdolla Pariisissa. 
Burke debytoi Montpellier’ssa vuonna 1905 ja esiintyi sitten Algerissa, Haagissa ja Covent Gardenissa. Hänen keskeisiä roolejaan olivat Mefistofeles, Nilakantha, Athanaël, Scarpia ja Rodolfo. Vuosina 1911–1912 Burke kiersi Australiassa. Hänen uraansa Metropolitan-oopperassa (1922–1925) varjosti ensimmäisessä maailmansodassa palvelemisesta aiheutunut rintahaava. Burke teki kaksi harvinaista levytystä vuonna 1913.
Hannu Mykkänen

Hannu Mauno Mykkänen (s. ) on Itä-Suomen yliopiston (aiemman Kuopion yliopiston) ravitsemustieteen emeritusprofessori.
Mykkänen kirjoitti ylioppilaaksi Iisalmen lyseosta (1967). Hän opiskeli perustutkinnon ensin Helsingin yliopistossa (MMK 1974) ja Yhdysvalloissa Wisconsinin yliopistossa (1972–73). Jatko-opinnot ja tohtorin tutkinnon hän suoritti Britanniassa Surreyn yliopistossa (1974–77). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (Surreyn yliopisto, Britannia, 1977) tarkasteli lyijymyrkytystä. Työ oli otsikoitu "Studies on lead intoxication in the rat". Vuodesta 1983 Mykkänen on ollut Helsingin yliopiston dosentti.
Mykkänen on keskittynyt tutkimustöissään erityosesti ravitsemustieteen, ravintofysiologian, ravitsemustoksikologian aiheisiin.
Norman Symonds

Norman Alec Symonds (23. joulukuuta 1920 – 21. elokuuta 1998) oli kanadalainen säveltäjä, klarinetisti ja saksofonisti. Hän yhdisteli opettajansa Gordon Delamontin innoittamana jazzin värejä ja improvisatorisuutta taidemusiikin muotoihin ja orkestraatioon. Hänen merkittäviä sävellyksiään ovat muiden muassa "Concerto Grosso" jazzkvintetille ja sinfoniaorkesterille (1957), "Autumn Nocturne" (1960), "The Nameless Hour" (1966) ja "The Democratic Concerto" (1967). Symonds vaikutti myös elektronisen musiikin sekä kuoromusiikin parissa ja sävelsi televisiota sekä näyttämöä varten. Hänen ekspressionistiset teoksensa "Big Lonely" (1975) ja "The Gift of Thanksgiving" (1980) ammentavat vaikutteita Kanadan luonnonkauneudesta.
Symonds varttui Victoriassa, Brittiläisessä Kolumbiassa, ja aloitti klarinetin soittamisen teini-iässään. Hän palveli Kanadan laivastossa vuosina 1938–1945 ja soitti samoihin aikoihin Charles "Bucky" Adamsin johtamassa dixielandyhtyeessä. Hän toimi klarinetistina, saksofonistina ja sovittajana Leo Romanellin, Bobby Gimbyn sekä Benny Louisin kokoonpanoissa ja johti myös omaa jazzoktettiaan vuosina 1953–1957. Vuonna 1956 hän esiintyi oktetin kanssa Stratfordin festivaalilla. Oktetissa toimivat muiden muassa vaihtelevasti Ed Bickert, Ron Collier, Ross Culley, Bernie Piltch, Jack Richardson ja Jerry Toth.
Ca’ Foscari -yliopisto

Venetsian Ca' Foscarin yliopisto () on julkinen yliopisto Italiassa Venetsiassa. Yleensä siitä käytetään nimeä Università Ca' Foscari eli Ca' Foscarin yliopisto. Se on perustettu 1868 ja on sijainnut siitä lähtien venetsialaista gotiikkaa edustavassa Ca' Foscarin palatsissa, josta se on saanut nimensäkin. Palatsi sijaitsee Canal Granden varrella Rialton ja Basilica di San Marcon välissä, Dorsoduron sestieressä.
Oppilaitos muuttui yliopistoksi 1968. Siinä on kahdeksan osastoa, ja opiskelijoita on lähes 19 000.
Historia.
Oppilaitoksen perustettiin nimellä Regia Scuola Superiore di Commercio ("kuninkaallinen kauppakorkeakoulu") 6. elokuuta 1868 annetulla kuninkaallisella asetuksella, ja opetus alkoi saman vuoden joulukuussa. Perustamisajatus oli syntynyt, kun Veneto liitettiin vuonna 1866 uuteen Italian kuningaskuntaan, ja sitä tuki erityisesti kolme henkilöä: taloustieteilijä Luigi Luzzatti, myöhemmin Italian pääministeri; Edoardo Deodati, Italian kuningaskunnan senaattori ja Venetsian maakunnan varapresidentti; sekä sisilialainen taloustieteilijä Francesco Ferrara, joka oli oppilaitoksen johtaja ensimmäiset kolmekymmentä vuotta.
Oppilaitos oli Italian ensimmäinen korkeampi kaupallisen oppilaitos, ja se perustettiin jo alun pitäen valtakunnalliseksi oppilaitokseksi. Sen yhtenä tehtävänä oli valmistaa konsulaattien työntekijöitä ulkomaantehtäviin, ja siinä oli myös opettajankoulutuslaitos, josta valmistui keskiasteen kouluihin kaupallisten aineiden opettajia. Jo alusta lähtien oppiaineisiin kuului vieraita kieliä. Koulun esikuvana oli 1853 perustettu Institut Supérieur de Commerce d'Anvers Antwerpenissä Belgiassa.
Sen jälkeen kun oli luotu vuonna 1935 yliopisto-opetuksen opetusohjelma, Istituto Superiore di Economia e Commercio di Venezialla, kuten sen nimi oli silloin, oli oikeus opettaa ja antaa nelivuotisia "laurea"-arvoja. Vuonna 1968 se sai yliopiston aseman, ja nimeksi tuli Università degli Studi di Venezia.
Ben McPeek

Benjamin Dewey "Ben" McPeek (28. elokuuta 1934 Trail, Brittiläinen Kolumbia – 14. tammikuuta 1981 Toronto, Ontario) oli kanadalainen säveltäjä, kapellimestari, pianisti ja sovittaja. 
McPeek muutti Torontoon vuonna 1953 ja opiskeli The Royal Conservatory of Musicissa sekä Toronton yliopistossa, jossa hänen opettajiensa joukossa olivat John Beckwith, Talivaldis Kenins, Oskar Morawetz, Godfrey Ridout ja John Weinzweig. Hän aloitti uransa soittamalla pianoa torontolaisissa tanssiyhtyeissä ja esiintyi CBC:ssa Five Playboysin kanssa. Uran musiikkiteatterissa McPeek aloitti vuonna 1960 Up Tempo 60 -revyyn musiikillisena johtajana. 
McPeek perusti vuonna 1964 Ben McPeek, Ltd -yhtiön ja vuonna 1966 Nimbus 9 Productionsin. Hän kirjoitti ja levytti noin 2000 jingleä. Hän sävelsi myös elokuvamusiikkia ja oli vuonna 1979 Harry Freedmanin kanssa perustamassa Canadian Film Composers Guildia. Muuhun tuotantoon kuuluvat muiden muassa pianokonsertto ja kuusi pianosonaattia.
Kansainyhteisön kisat 2018

Kansainyhteisön kisat 2018 olivat järjestyksessään 21. Kansainyhteisön kisat. Ne järjestettiin Australian Gold Coastissa 4.–15. huhtikuuta 2018.
Mitalitilaston ykkönen oli isäntämaa Australia 80 kultamitalilla ja yhteensä 198 mitalilla. Kisoihin osallistui 71 joukkuetta, joista mitaleille pääsi 43.
Urheilulajit.
Kisoissa kilpailtiin seuraavissa urheilulajeissa:
Jan Järvlepp

Jan Eric Järvlepp (s. 3. tammikuuta 1953 Ottawa) on kanadalainen säveltäjä, sellisti ja musiikkipedagogi. Hän sai musiikin kandidaatin arvon Ottawan yliopistosta vuonna 1976, musiikin maisterin arvon McGillin yliopistosta 1978 ja filosofian tohtorin arvon Kalifornian yliopistosta, San Diegosta 1981. Järvlepp soitti rockkitaraa ennen kuin ryhtyi opiskelemaan sellonsoittoa high school -aikoinaan. Hänen opettajiensa joukossa olivat Donald Whitton, Gisela Depkat, Peter Farrell, Rafael Druian, Luis de Pablo, Alcides Lanza, Will Ogdon ja Roger Reynolds. 
Järvlepp on sellistinä soittanut muun muassa Ottawan sinfoniaorkesterissa. Hänen varhainen sävellystuotantonsa oli muodoltaan abstraktia ja tonaalisesti kompleksista. Tohtorikoulutuksensa jälkeen hän kehitti postmodernin tyyliin, joka on tonaalisesti keskittyneempää kuin aiempi sävelkieli.
Ihmeellinen maailma (albumi)

 Ihmeellinen maailma on Matti Inkisen toinen sooloalbumi, joka julkaistiin vuonna 1990. Tunnetuimmat kappaleet ovat "Jokin sisälläni kutittaa" ja "Maailman surullisin melodia".
Levyllä pianoa soittaa Ismo Laakso.
Lasiini

Lasiini on suomumuurahaisiin kuuluva tribus, josta Suomessa esiintyy yhdeksän lajia suvusta mauriaiset ("Lasius"), Etelä-Suomesta Etelä-Lappiin saakka, ja harvinaisena Etelä-Suomen havaintona suvun "Nylanderia" yksi laji.
Suvut.
Maailmanlaajuisesti Lasiini-tribukseen kuuluu 10 elossa olevaa sukua ja yksi sukupuuttoon kuollut suku. Kaikkiaan lajeja on noin 385 ja näillä yli sata alalajia. Lasiini-muurahaisten taksonomia on vakiintunut vasta viime vuosina, joten eri lähteissä on poikkeavia tietoja.
Suomessa esiintyvät "Lasius"-suvut jaetaan neljään alasukuun: "Lasius (Cautolasius)", "Lasius (Chtonolasius)", "Lasius (Dendrolasius)" ja "Lasius (Lasius)".
Yhdysvaltain ensimmäinen kongressi

Yhdysvaltain ensimmäinen kongressi, joka koostui Yhdysvaltain senaatista ja Yhdysvaltain edustajainhuoneesta, kokoontui George Washingtonin presidenttikauden kahtena ensimmäisenä vuotena 4. maaliskuuta 1789 – 4. maaliskuuta 1791 välisenä aikana, aluksi New Yorkissa ja myöhemmin Philadelphiassa. Ensimmäisessä kokouksessa Yhdysvaltain liittovaltio aloitti virallisesti toimet uuden hallituksen puitteissa, jotka oli määritelty vuoden 1787 perustuslaissa. Edustajainhuoneen paikkajako perustui perustuslain 1. artiklan 2. pykälän 3. momentin ehtoihin. Molemissa huoneissa oli Pro-Administration-ryhmittymän enemmistö. Kongressi hyväksyi kaksitoista lisäystä perustuslakiin ja lähetti ne osavaltioille ratifioitavaksi; 15. joulukuuta 1791 ratifioituja kymmentä ensimmäistä lisäystä kutsutaan kollektiivisesti nimellä Bill of Rights.
Yhteenveto puolueista.
Tässä kongressissa ei ollut puolueita, vaan sen jäsenet on jaoteltu epävirallisesti eri ryhmiin perustuen heidän äänestyshistoriaansa.
Jäsenet.
Edustajainhuone.
Connecticut.
Kaikki osavaltion edustajat valittiin yleiseltä listalta.
New Hampshire.
Kaikki osavaltion edustajat valittiin yleiseltä listalta.
New Jersey.
Kaikki osavaltion edustajat valittiin yleiseltä listalta.
Pennsylvania.
Kaikki osavaltion edustajat valittiin yleiseltä listalta.
Dieselien päivä

Dieselien päivä () on brittiläinen animaatioelokuva vuodelta 2011, joka perustuu televisiosarjaan "Tuomas Veturi". Elokuva on viides sarjasta tehty suoraan videolle julkaistu erikois-DVD. Se on näistä ensimmäinen, jossa Tuomas Veturi ei ole päähahmona. Elokuvan tietokoneanimaation on tehnyt Nitrogen Studios.
Äänissä Suomessa.
Muissa rooleissa: Karolina Blom, Susanna Karvinen, Myy Lohi, Liisa Mustonen, Mirjami Heikkinen, Juha-Pekka Mikkola, Pinja Flink, Paavo Kerosuo, Annituuli Kasurinen, Osku Ärilä, Matti Ranin &amp; Kukka-Maaria Ahonen