Reinhold Svento

Reinhold Konstantin Svento (vuoteen 1938 Sventorzetski, 24. heinäkuuta 1881 Pietari – 30. maaliskuuta 1973 Lappeenranta) oli suomalainen juristi, toimittaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n ja SKDL:n kansanedustajana vuosina 1922–1948. Hän oli myös toinen ulkoasiainministeri kolmessa eri hallituksessa 1944–1948. Svento edusti 1920-luvun alusta lähtien sosialidemokraattien vasemmistosiipeä, kunnes siirtyi jatkosodan jälkeen kansandemokraatteihin. Hän oli SDP:n johtava ulkopolitiikan asiantuntija, josta tuli vaaran vuosina yksi presidentti J. K. Paasikiven luottomiehistä. Lukuisia kansainvälisiä tehtäviä hoitanut Svento toimi politiikan jätettyään vielä Suomen suurlähettiläänä Bernissä.
Elämä.
Perhetausta.
Reinhold Sventon vanhemmat olivat Viipurissa syntynyt asemapäällikkö August Sventorzetski (1847-1941) ja venäläinen Barbara Konstantinova Arkangelski (k. 1933). Isoisä oli liettuanpuolalainen Venäjän keisarillisen armeijan eversti Stanislaus Sventorzetski (1783-1854), joka palveli muun muassa linnamajurina Hämeenlinnassa. Isoäitinsä puolelta hän kuului Hornborgien pappissukuun. August Sventorzetski opiskeli lakitiedettä Helsingin yliopistossa, kunnes siirtyi Valtionrautateiden palvelukseen Parkalan rautatieaseman asemapäälliköksi. Vuodesta 1887 hän toimi Suomen aseman asemapäällikkönä Pietarissa. 
Virkamiehenä.
Svento kirjoitti ylioppilaaksi Pietarin I kymnaasista ja opiskeli lakitiedettä Pietarin yliopistossa, jossa hän osallistui myös opiskelijapolitiikkaan. Ensimmäisen sortokauden aikana Svento vaati Suomen laillisten olojen palauttamista, minkä johdosta hänet erotettiin lukuvuodeksi. Svento suoritti tuomarintutkinnon 1907, jonka jälkeen hän työskenteli Suomen valtiosihteerinviraston virkamiehenä yleten nuoremmaksi toimitussihteeriksi. Vuonna 1914 Svento joutui eroamaan kenraalikuvernööri F. A. Seynin vaatimuksesta kirjoitettuaan Suomen oikeuksien puolesta "Finljandskij Vestnik" ja "Finljandija"-lehtiin. Seuraavat kaksi vuotta Svento työskenteli lankonsa Antti Hackzellin lakiasiaintoimistossa Pietarissa. Helmikuun vallankumouksen jälkeen keväällä 1917 hänet nimitettiin Helsingissä toimineen Suomen kenraalikuvernöörin kanslian vt. johtajaksi. Hoitaessaan virkaa reilun kuukauden ajan Svento teki samalla yhteistyötä nuorsuomalaisissa vaikuttaneen Tekla Hultinin kanssa. Toukokuussa hän siirtyi Tokoin senaatin pyynnöstä kenraalikuvernööri Mihail Stahovitšin suomalaiseksi neuvonantajaksi ja senaatin asiamieheksi. Svento oli jo Pietarissa tutustunut menševikkeihin ja liittyi vielä samana vuonna SDP:n jäseneksi.
Kansanedustajaksi.
Sisällissodan aikana Svento työskenteli kansanvaltuuskunnan ulkoasiain osaston virkailijana. Sodan päätyttyä hän vältti vankeuden ja lähti syksyllä 1918 elvyttämään sosialidemokraattien lamaantunutta järjestötoimintaa. Svento liittyi "Suomen Sosialidemokraatin" toimitukseen ja marraskuussa pidetyssä epävirallisessa puoluekokouksessa hänet valittiin väliaikaiseen puoluetoimikuntaan. Joulukuun ylimääräisessä puoluekokouksessa Svento alusti ulkopolitiikasta, joka oli aikaisemmin sisäpolitiikaan keskittyneille sosialidemokraateille kokonaan uusi aluevaltaus. Hän korosti Suomen puolueettomuutta, kannatti suunnitteilla olleen Kansainliiton jäsenyyttä sekä vaati SDP:n edustajien osallistumista Pariisin rauhankonferenssiin. Svento oli tuonut näkemyksiään esille jo aikaisemmin syksyllä julkaistussa kirjassaan "Tiede, politiikka ja diplomatia". Hieman myöhemmin vastaavaa esitti ulkoministeri Rudolf Holsti, mutta hänestä poiketen Svento vastusti Neuvosto-Venäjän rajanaapureiden harjoittamaa reunavaltiopolitiikkaa.
Maaliskuun 1919 eduskuntavaaleissa Sventon äänimäärä olisi riittänyt kansanedustajaksi, mutta vaalien jälkeen kävi ilmi, ettei hän ollut vaalikelpoinen ja paikan sai Leander Sirola. Eduskunnan sijaan Svento päätyi SDP:n edustajaksi ja "Suomen Sosialidemokraatin" kirjeenvaihtajaksi Tukholmaan. Svento joutui selvittämään puolueensa kantaa Ahvenanmaan kysymykseen, jonka ohella hänen tehtävänään oli saada Nils Edénin johtama hallitus vaatimaan Suomen punavankien joukkoarmahdusta. Vuodenvaihteessa Svento lähetettiin Tallinnaan solmimaan yhteyksiä Baltian maiden puoluetovereihin. Hänen aloitteestaan kaupungissa järjestettiin Suomen ja Baltian sosialidemokraattien yhteinen konferenssi, joka toimi myös vastapainona oikeistohallitusten militaristisena pidetylle reunavaltiopolitiikalle. Tarkoituksena oli estää Neuvosto-Venäjän vastaisen sotaliiton muodostaminen. 
Toukokuussa 1920 Svento laati Johan Helon kanssa ”keskustan julistuksena” tunnetun SDP:n vasemmisto-opposition julkilausuman, jossa kritisoitiin puolueen linjaa. Julistuksen allekirjoitti yli 50 kansanedustajaa ja toimihenkilöä. Syksystä lähtien Svento työskenteli Viipurissa "Kansan Työn" toimittajana. Vuonna 1922 hän siirtyi Ouluun perustetun "Pohjolan Työmiehen" ensimmäiseksi päätoimittajaksi, mutta sai nopeasti vastaansa pohjoisen tulipalokommunistit. Luulajassa ilmestynyt "Revontulet" kehotti työväestöä tekemään ”noskelaisten” aikeet tyhjiksi ja Oulujoen työväenyhdistykset puolestaan kielsivät Sventoa luennoimasta työväentaloillaan. Heinäkuun eduskuntavaaleissa Svento valittiin kansanedustajaksi Etelä-Savosta, josta hänen puolisonsa oli kotoisin. Svento palasi "Suomen Sosialidemokraatin" toimitukseen, jossa hän jatkoi työtään kansanedustajan tehtäviensä ohessa. Svento vastasi lehden ulkomaantoimituksesta ja kirjoitti siihen lähes päivittäin ”Ulkopoliittisia päivänkysymyksiä” -palstallaan.
Ulkopoliittisena vaikuttajana.
”Keskustan” hävittyä SDP:n sisäisen valtakamppailun Svento vaikutti 1920-luvun puolivälissä Väinö Huplin ympärille syntyneessä puolueoppositiossa. Helmikuun 1926 puoluekokouksessa hänet valittiin huplilaisten edustajana puoluetoimikuntaan. Svento vastusti puolueensa lähtöä Väinö Tannerin johdolla syksyllä muodostettuun hallitukseen ja vaati sen hajottamista seuraavien eduskuntavaalien jälkeen. Keväästä 1927 lähtien hän toimi SDP:n kontaktihenkilönä Neuvostoliiton suurlähetystöön. Sventoa kaavailtiin myös Moskovan suurlähettilääksi tehtävästä eronneen Antti Hackzellin tilalle, mutta hänen nimittämistään pidettiin sisäpoliittisesti hankalana. Samana vuonna Svento valittiin Suomen kansainliittopolitiikan suunnittelusta vastanneeseen komiteaan, jonka jäsen hän oli sen lakkauttamiseen 1933 saakka. Kirjassaan "Politiikan taito" (1928) Svento kritisoi Kansainliittoa, jota hän periaatteessa piti hyödyllisenä, mutta toisaalta pelkäsi sen muuttuvan suurvaltojen omien päämäärien välikappaleeksi. Svento oli myös Suomen edustajana Genevessä järjestetyissä aseidenriisuntakonferensseissa. Etnisen taustansa vuoksi Svento joutui Mikko Erichin ja K. H. Wiikin tavoin aitosuomalaisten panettelun kohteeksi. Rasistisissa ja antisemististisissä kommenteissa heidän väitettiin muun muassa edustavan epäisänmaallista ja suomalaisvastaista salaliittoa. SDP:n ulkopuolella toimineita vasemmistolaisia Svento piti ”uuskommunisteina”, jotka olivat hylänneet alkuperäiset Karl Marxin ja Friedrich Engelsin opit.
Svento oli puolueensa innokkain punamultayhteistyön kannattaja. Vasemmisto-opposition ohella sitä tukivat erityisesti maaseudun sosialidemokraatit. Vuodesta 1933 lähtien hän laati "Suomen Sosialidemokraattiin" useita työmiehen ja talonpojan yhteisrintamaa vaatinutta pääkirjoitusta. Vuonna 1937 Svento julkaisi kirjasen "Työmies ja talonpoika", jossa hän piti SDP:n ja Maalaisliiton hallitusta välttämättömänä demokraattisen yhteiskunnan säilyttämiseksi fasismin ja kommunismin paineessa. Vuotta myöhemmin ilmestyneessä kirjassa "Suomen ulkopolitiikka" Svento varoitti Suomen hankalasta asemasta mahdollisen suursodan syttyessä. Hän ei uskonut ideologisten seikkojen merkitykseen ulkopolitiikassa, vaan kannatti neutraalia tasapainoilua suurvaltojen välillä. Svento ennakoi myös elokuussa 1939 solmitun Molotov–Ribbentrop-sopimuksen. Tohtori Juhani Suomen mukaan Svento lukeutui presidentti Kyösti Kallion ulkopoliittisiin neuvonantajiin, joihin kuului kymmenkunta Maalaisliiton, edistyspuolueen ja sosialidemokraattien vaikuttajaa. Ennen talvisotaa käydyiltä Suomen ja Neuvostoliiton välisiltä neuvotteluilta Svento vaati Suomelta ehdotonta puolueettomuutta. Hän piti konfliktin pääsyynä suurvaltojen imperialismia. Maaliskuussa 1940 SDP:n eduskuntaryhmä halusi nimittää Sventon Moskovan rauhanneuvotteluihin lähetettävään valtuuskuntaan, mutta Väinö Tanner ei suostunut tähän ja lopulta tilalle nimitettiin hänen luottomiehensä Väinö Salovaara. Jatkosodan aikana Svento oli mukana rauhanopposition toiminnassa.
Ministeriksi.
Moskovan välirauhan jälkeen Svento osallistui Suomi–Neuvostoliitto-Seuran organisointiin toimimalla sosialidemokraattisen opposition yhdysmiehenä J. K. Paasikiven ja Jaakko Kahman suunnitteleman porvarillisen ystävyysseurahankkeen suuntaan. Hänet valittiin myös järjestön ensimmäiseen johtokuntaan. Marraskuussa 1944 Sventosta tuli Paasikiven II hallituksen varaulkoministeri. Hän muodosti ulkoministeri Carl Enckellin ja oikeusministeri Urho Kekkosen kanssa pääministerin neuvonantajina toimineen sisäpiirin, joka hoiti hallituksen suhteet Vatvontakomissioon. Enckellin ja Sventon asema korostui entisestään, kun ulkoministeriön korkeimman virkamiehen poliittisen osaston päällikön paikka pidettiin heidän koko ministerikautensa ajan vailla haltijaa. Sventolla ja Enckellillä oli usein tapana keskustella ja käydä kirjeenvaihtoa venäjäksi, millä he pitivät yllä kielitaitoaan. Sventon venäjän kerrottiin olleen kehnolla tolalla ja aiheuttaneen väärinkäsityksiä neuvotteluissa. NKVD:n tiedustelupäällikkönä Suomessa 1944-1945 toimineen Jelisei Sinitsynin epäluotettaviksi luonnehditut muistelmat sisältävät luettelon hänen suomalaisten yhteyshenkilöidensä peitenimistä. Historioitsija Jukka Tarkan tulkinnan mukaan Svento esiintyy listassa nimellä ”Ahti”.
Tammikuussa 1945 SDP torjui kansandemokraattien aloitteen vaaliliitosta, minkä seurauksena puolueen vasemmisto-oppositiota edustaneet Svento ja Mauno Pekkala loikkasivat SKDL:n riveihin. Heidän vanavedessään seurasivat pian muun muassa Ensio Hiitonen ja Yrjö Ruutu. Maaliskuun 1946 perustavassa kokouksessa Svento valittiin myös SKDL:n sisällä toimineen Sosialistisen Yhtenäisyyspuolueen puoluetoimikuntaan. Vuonna 1947 hän jätti paikkansa SYP:n johdossa muiden töidensä runsauteen vedoten. Svento jatkoi ulkoministerinä kansandemokraatteihin siirryttyään ja toimi tehtävässä myös Paasikiven III hallituksessa sekä sitä seuranneessa Pekkalan hallituksessa. Tammikuussa 1948 Svento nimitettiin Suomen Bernin suurlähettilääksi, mutta hän hoiti ministerintehtäviään huhtikuun loppuun saakka. Svento oli muun muassa neuvottelemassa huhtikuussa Moskovassa solmittua YYA-sopimusta. Suurlähettilääksi siirryttyään Svento erosi SKDL:n ja SYP:n jäsenyydestä. Vuonna 1953 SYP:n puoluetoimikunta katsoi lehdistökirjoittelusta johtuen aiheelliseksi täsmentää, että hänen eronsa diplomaattiuralle siirtymisen myötä oli ”täysin luonnollinen epäpoliittinen toimenpide”. Jäätyään eläkkeelle suurlähettilään tehtävästä kesäkuussa 1951 Svento kuului 1955 presidentti Paasikiven johtamaan valtuuskuntaan, joka sopi Porkkalan vuokra-alueen palautuksesta. Julkisen uransa päätteeksi hän oli Suomen YK-valtuuskunnan jäsen 1955−1958. Virolaisen mukaan Svento pahoitti katkerasti mielensä, kun presidentti Kekkonen jätti hänet pois valtuuskunnasta. 
Svento oli presidentin valitsijamies 1925, 1931, 1937, 1940 ja 1943 sekä Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1919-1921. Hän kuului muun muassa Työväen Sivistysliiton perustajiin. Svento asui eläkepäivänsä Lappeenrannassa. Hän oli tutustunut kaupunkiin jo lapsena perheen viettäessä kesiään Lappeenrannan Kylpylässä. Svento hankki itselleen myös kesäasunnon Puumalassa sijaitsevasta Saimaan Vekarsalon saaresta. Vuonna 1971 Sventolle myönnettiin ministerin arvonimi. Hän kuoli Lappeenrannassa 91-vuotiaana maaliskuussa 1973.
Perhe.
Reinhold Sventon ensimmäinen puoliso oli mikkeliläinen Evi Hackzell (1884-1953), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1907. Evi Hackzell oli Sventon pikkuserkku. Heidän lapsiaan olivat säveltäjä Truvor Svento ja Marina Miettinen (1908-1996), jonka puoliso oli kenraaliluutnantti Martti Miettinen. Leskeksi jäätyään Svento avioitui Viipurissa syntyneen Helvi Inkeri Dillströmin (s. 1920) kanssa vuonna 1968.