Joachim Murat

Joachim-Napoléon Murat (syntyisin Joachim Murat) (25. maaliskuuta 1767 La Bastide-Fortunière, Cahors, Quercy (nyk. Oksitania), Ranskan kuningaskunta – 18. lokakuuta 1815 Castello di Pizzo, Pizzo, Calabria, Napolin kuningaskunta) oli ranskalainen sotilas ja marsalkka, Napolin ja Sisilian kuningas vuosina 1808–1815 ja Napoleonin nuorimman sisaren Caroline Bonaparten puoliso.
Suku ja koulutus.
Joachim Murat syntyi majatalonpitäjän poikana. Hän opiskeli lyhyesti teologiaa kirkollista uraa varten. Hänet erotettiin pappisseminaarista huonon käytöksen vuoksi.
Ura sotilaana.
Joachim Murat liittyi ratsuväkirykmenttiin, josta hänet pakotettiin eroamaan kahden vuoden jälkeen. Työskenneltyään kauppiaan apulaisena hän pyysi apua useilta alueellisilta poliitikoilta, jotka auttoivat häntä liittymään takaisin rykmenttiinsä vuonna 1791. Kirjoittaessaan veljelleen hän esitteli pyrkimyksiään varmistaakseen nopean ylennyksensä. Muratille tämä tarkoitti tasavaltalaisten mielipiteiden kiivasta ilmaisua, vähemmän isänmaallisten tovereidensa tuomitsemista ja jopa nimensä vaihtamista Maratiksi, Jean-Paul Marat oli kuuluisa ranskalainen vallankumouksellinen.
Murat liittyi husaarina ratsuväkeen vuonna 1787 ja sai mainetta Ranskan vallankumoussotien aikana Napoleonin joukoissa ja sai nopean ylennyksen vuonna 1782. Murat oli komea, karismaattinen ja hyväntuulinen, ja hänellä oli pitkä, tumma kihara tukka, minkä ansiosta hänet on helppo tunnistaa maalauksista. 
Joachim Murat kukisti Napoleon Bonaparten käskystä tykkien avulla Pariisissa puhjenneen kuningasmielisten kapinan lokakuun 4. ja 5. päivän välisenä yönä vuonna 1795. Muratin panos toi hänelle paikan Bonaparten adjutanttina Italian sotaretkellä vuosina 1796–1797. Tällöin hän oli suhteessa naimisissa olevan Francesca Lechin (1773–1806) kanssa, jonka hän oli tavannut tanssiaisissa Milanossa. Tämä seurasi Muratia Pariisiin vuonna 1800.
Italiassa ja Egyptissä vuosina 1798–1799 hän vakiinnutti maineensa lahjakkaana ja rohkeana ratsuväenjohtajana, ja hän palveli jälleen päällikköään hyvin Brumairekuun 18. päivän vallankaappauksessa vuonna VIII (9. marraskuuta 1799), jossa Bonaparte kaappasi vallan ensimmäisenä konsulina. Vuoden 1800 Italian sotaretkellä Murat auttoi voittamaan ratkaisevan Marengon taistelun, ja vuonna 1801 hän päätti nopeasti sotaretken Bourbonien hallitsemaa Napolin kuningaskuntaa vastaan ​​määräämällä Folignon aselevon.
Vuonna 1803 Joachim Muratista tuli Pariisin sotilaskuvernööri. Hän osti Élysée-palatsin ja muutti sinne perheineen. Pariisin kuvernöörinä hänet luettiin ensimmäisten Ranskan marsalkan arvoon ylennettyjen kenraalien joukkoon Napoleonin keisariksi kruunaamisen jälkeen 2. joulukuuta 1804. Vuonna 1805 hänellä oli huomattava rooli Austerlitzin sotaretkellä Itävallan armeijan saartamisessa Ulmiin, jossa se joutui antautumaan, ja kukistaen Itävallan ja Venäjän ratsuväen Austerlitzin taistelukentällä. Jenan taistelussa vuonna 1806 hänen energinen takaa-ajonsa tuhosi Preussin armeijan, ja Eylaun taistelussa vuonna 1807 hänen suinpäinen hyökkäyksensä pelasti epätoivoisen taktisen tilanteen.
Napolin kuningas.
Napoleon antoi hänelle vuonna 1806 arvonimen Bergin ja Kleven herttua. Murat alkoi haaveilla itsemääräämisoikeudesta, ja kun hänet lähetettiin Napoleonin luutnantiksi Espanjaan, hän yritti saada haltuunsa vapaana olleen Espanjan valtaistuimen. Hänen juonittelunsa johtivat sen sijaan espanjalaiseen vastustukseen ja kapinaan Madridissa, joka tukahduttuaan 2. toukokuuta 1808 lopetti hänen toiveensa.
Vaikka Napoleon antoi Espanjan valtaistuimen veljelleen Josephille, hän palkitsi Muratin Josephin entisellä paikalla Napolin kuninkaana nimellä Joachim-Napoléon (ital. Gioacchino-Napoleone) ja nimitti hänet Napolin ja Sisilian kuninkaaksi vuonna 1808. Nimityksiin vaikutti myös hänen erittäin kunnianhimoinen ja vallanhaluinen puolisonsa Caroline Bonaparte.
Napolin kuningaskunnassa Joachim Murat ei ainoastaan tyydyttänyt omaa turhamaisuuttaan loisteliaalla hovielämällä, vaan myös toteutti tärkeitä uudistuksia hajottamalla laajat maanomistusoikeudet ja ottamalla käyttöön Napoleonin Code civilin. Hallinto avattiin ansioiden perusteella etenemiselle, puuvillanviljelyä kannustettiin ja tehokkaisiin toimiin ryhdyttiin kroonista napolilaista rosvousta vastaan. Murat jopa näki ennallaan Italian yhdistymisen, jonka johtoon hän pyrki asettamaan itsensä rohkaisemalla salaseuroja, joilla lopulta oli merkittävä rooli risorgimentossa.
Toisen kerran Napoleonin sodissa.
Murat oli merkittävässä roolissa Napoleonin Venäjän sotaretkellä vuonna 1812 ja saavutti jälleen kerran kunnian Borodinon taistelussa. Hänen poissa ollessaan kuningatarpuoliso Caroline Bonaparte toimi menestyksekkäästi sijaishallitsijana. Hän kuitenkin jäi Moskovan vetäytymisen aikana murskatun Grand Arméen johtoon ja jätti asemapaikkansa tammikuussa 1813 vastoin nimenomaista käskyä, yrittäessään pelastaa Napolin kuningaskuntansa. Napoleon oli raivoissaan ja kirjoitti Carolinelle: "Napolin kuningas on jättänyt armeijansa. Miehesi on hyvin rohkea taistelukentällä, mutta hän on heikompi kuin nainen tai munkki, kun vihollinen ei ole läsnä. Hänellä ei ole moraalista rohkeutta."
Hän liittyi takaisin Napoleonin joukkoihin Saksan sotaretken alussa, palatakseen jälleen Leipzigin taistelun jälkeen lokakuussa 1813 Italiaan. Tällä kertaa Ranskan poliisille annettiin määräys pidättää ja vangita hänet.
Vuonna 1813 hän epäröi uskollisuuden Napoleonille ja neuvottelujen liittolaisten kanssa välillä. Itävaltalaiset allekirjoittivat hänen kanssaan sopimuksen tammikuussa 1814, ja suostui toimittamaan 30 000 miehen sotajoukon uusille liittolaisilleen. Tämän seurauksena Ranskan uusi kuningas Ludvig XVIII, kieltäytyi tunnustamasta häntä Napolin kuninkaaksi ja ilmoitti aikomuksestaan lähettää armeijan Muratin syrjäyttämiseksi. Napolin kuningaskunnan entiset Bourbon-hallitsijat esittivät vastalauseita, ja hänen tilanteensa oli epävarma.
Joachim Murat kuitenkin katui tekojaan ja otti salaa yhteyttä Napoleoniin. Kun tämä pakeni Elbalta ja palasi Ranskaan maaliskuussa 1815 satapäiväisen keisarikunnan ajaksi, hän käski lankoaan pitämään napolilaiset joukot puolustusasemassa. Napoleon toivoi pitävänsä itävaltalaiset puolueettomina. Jotta tämä tapahtuisi, Italian, joka oli osittain Itävallan hallinnassa, oli pysyttävä puolueettomana. Murat jätti tämän neuvon huomiotta. Luulemalla voivansa auttaa Napoleonia aloittamalla harhautuksen, hän johdatti joukkonsa harkitsemattomasti Italiaan.
Murat liittyi jälleen keisarin seuraan ja käski koko Italian julistautua itsenäiseksi. Murat pani toivonsa vetoamalla italialaiseen nationalismiin, mutta hänen napolilaiset joukkonsa kärsivät tappion itävaltalaisille toukokuussa 1815 Tolentinossa, ja hänen oli pakko paeta Korsikalle ja Ranskaan, mutta ei päässyt Pariisiin ja Napoleon kieltäytyi vastaanottamasta häntä. "Murat petti ja hylkäsi minut kahdesti", hän sanoi myöhemmin. Lokakuussa Murat teki viimeisen, toivottoman yrityksen vallata Napolin kuningaskunta takaisin käytännössä ilman apua.
Waterloon taistelun jälkeen kesäkuussa 1815 Joachim Murat antoi kapinallisten suostutella itsensä yrittämään hyökkäystä Calabriaan uskoen kannattajiensa ottavan hänet voitokkaasti vastaan. Murat ja pieni joukko kannattajia nousivat 8. lokakuuta 1815 maihin Calabrian satamakaupungissa Pizzossa. Hänen saapuessaan 13. lokakuuta 1815 paikalla oli kuitenkin vain Molempain Sisiliain kuningas Ferdinand I:tä edustanut poliisi. Hätäisesti koolle kutsuttu sotilastuomioistuin tuomitsi hänet kuolemaan, ja hänet teloitettiin puolen tunnin kuluessa. Teloitus tehtiin ampumalla Castello di Pizzon linnassa 13. lokakuuta 1815 Etelä-Italiassa Pizzon kunnassa. 
Joachim Murat on haudattu joukkohautaan San Giorgion kirkon hautausmaalle Pizzossa, Calabriassa. Hänen hautamuistomerkkinsä on Père Lachaisen hautausmaan 39. osastossa Pariisissa.
Avioliitto ja jälkeläiset.
Vuonna 1797 hän tapasi Napoleonin nuorimman sisaren Caroline Bonaparten, joka rakastui häneen. Heidät vihittiin 20. tammikuuta 1800 siviilivihkimyksellä Mortefontainessa ja 4. tammikuuta 1802 kirkollisesti Pariisissa. Napoleon antoi rakkausavioliitolle vastahakoisesti suostumuksensa.
Heille syntyi neljä lasta:
Kuuluisa marsalkka.
Joachim Murat oli Napoleonin tunnetuimpia ja parhaita marsalkoita, kuten Michel Ney, Jean Lannes, Louis-Nicolas Davout, André Masséna ja Jean-de-Dieu Soult. Ratsuväen komentajana hän oli loistava. Hänen maineensa komeana keikarina, jonka ilme ei edes taistelukentällä vakavoitunut on osittain totta, vaikka hän kunnostautui myös taitavana upseerina, sotilaana ja ratsastajana. Tämä ilmenee siinäkin, että kun Napoleon ja Murat Paul de Barrasin palveluksessa taistelivat rojalisteja vastaan, luki Muratin miekassa "Kunnia ja naiset".