Tiedeneuvonta

Tiedeneuvonta ("science for policy") tarkoittaa tieteen tukea päätöksenteolle politiikkatoimien valmistelussa ja toteuttamisessa. Tiedeneuvonta tulee erottaa tiedepolitiikasta ("policy for science"), jossa on kyse tieteeseen ja tutkimustyöhön liittyvistä poliittisista päätöksistä, kuten tieteen rahoituksesta. 
Tiedeneuvonnalla on useita mahdollisia funktioita: kompleksisten jär­jestelmien ymmärtäminen; vaihtoehtoisten toi­menpiteiden kartoitus ja niiden seurausten en­nakkoarviointi; jälkiarviointi; neuvonta kriiseissä; ennakointi ja teknologioiden arviointi sekä tiedediplo­matia. Yksinkertaistaen tiedeneuvonta on toimintaa, jossa muodostetaan politiikan tietopohjaa.
Tiedeneuvonnan hyödyt voivat olla moninaisia. Se voi lisätä niin tutkijoiden kuin päättäjien ymmärrystä yhteiskunnan tilasta ja ilmiöistä, syventää tutkijoiden ja päätöksentekijöiden välistä luottamusta ja parantaa näiden välisen yhteistyön edellytyksiä, tarjota työkaluja politiikan ongelmien ratkaisuun sekä lisätä päätöksenteon uskottavuutta. Tiedeneuvonta myös tukee ja edistää tieteen yhteiskunnallista vaikuttavuutta.
Tiedeneuvonnan järjestelmä muodostuu erilaisista tietoa tuottavista, välittävistä ja hyödyntävistä toimijoista. Eri toimijoiden suhteet ja roolit ovat vaihdelleet eri maissa eri aikoina. Anglo-amerikkalaisissa maissa yleinen on niin sanottu "johtavan tiedeneuvonantajan" (chief scientific adviser) malli, jossa hallinnon sisäistä tiedeneuvontaa koordinoi yksi henkilö. EU:n komissiossa toimii johtavien tiedeneuvontajien ryhmä (group of chief scientific advisors). Suuressa osassa maailmaa tällaisia päätiedeneuvonantajia ei ole, vaan järjestelmät ovat hajautetumpia. Näin on myös Suomessa. (Katso kuvaus Suomen järjestelmästä täältä.)
Kaksi tiedeneuvonnan mallia.
Voidaan erottaa kaksi toisiaan täydentävää tiedeneuvonnan mallia: lineaarinen ja yhteiskehittävä tiedeneuvonta.
Lineaarinen tiedeneuvonta perustuu kysymys–vastaus-mallille: päättäjät kysyvät ja tutkijat vastaavat. Vuorovaikutus on rajallista ja keskittyy vastausten kommunikointiin ja tulkintaan. Edellä mainittu johtavien tiedeneuvonantajien malli edustaa lineaarista tiedeneuvontaa. Siinä tutkimustyö tehdään erillään päätöksenteosta, ja yksittäisillä henkilöillä on keskeinen rooli tuloksien välittämisessä politiikkavalmistelun tueksi.
Yhteiskehittävässä tiedeneuvonnassa tutkijat ja päätöksentekijät puolestaan osallistuvat vuorovaikutukseen, jossa tietoa tulkitaan ja jäsennetään yhdessä. Tämä malli on yleistynyt, sillä laajasti on koettu, että lineaarinen tiedeneuvonta ei riitä, kun käsiteltävinä on yhä kompleksisempia ilmiöitä ja viheliäisiä ongelmia. Tällaisia ongelmia on mahdotonta lähestyä teknisillä, tarkkarajaisilla ja yhteen tieteenalaan rajautuvilla kysymyksillä. 
Tiedeneuvonnasta tiedevälittämiseen.
Tiedon ja poliittisen päätöksenteon välistä suhdetta on lähestytty erilaisilla käsitteillä. On puhuttu muun muassa "tietoperusteisesta päätöksenteosta, tietopohjaisesta päätöksenteosta, tiedeneuvonnasta, tiedeneuvonannosta, tieteen ja päätöksenteon vuorovaikutuksesta, tietojohtamisesta" sekä "tieteen yhteiskunnallisesta vaikuttavuudesta." Käsitteet tai niiden käyttö eivät ole vakiintuneita, ja käsitteiden eroista ja soveltuvuudesta käydään keskustelua.
Esimerkiksi tiedeneuvonta- ja "science advice" -nimityksiä on viime aikoina alettu pitää ongelmallisina, sillä ne korostavat vuorovaikutuksen yksisuuntaisuutta ja lineaarisuutta. "Neuvonta" ei riitä kuvaamaan sitä monimutkaista ja -muotoista toimintaa, josta tietopohjaisen päätöksenteon tukemisessa 2000-luvun toimintaympäristössä on kyse. Tiedon tuottajien ja hyödyntäjien välissä on yhä useammin erillisiä toimijoita, jotka keskittyvät nimenomaan tutkitun tiedon välittämiseen sekä eri toimijoiden välisten yhteyksien, verkostojen ja yhteisymmärryksen rakentamiseen. Tätä on kutsuttu "tiedevälittämiseksi" ("knowledge brokering"). Tiedevälittäjät toimivat sillanrakentajina ja mahdollistavat päätöksenteon ja tutkimusyhteisön edustajien mahdollisimman sujuvan vuorovaikutuksen.