Sirkumfleksi

Sirkumfleksi (, , , ^) on diakriittinen merkki eli tarke, jota käytetään kirjainten päällä monissa latinalaisilla, kyrillisillä tai kreikkalaisilla aakkosilla kirjoitetuissa kielissä. Tarkkeen nimi johtuu latinan sanoista "circumflexus" ’ympärille taitettu’, joka on käännös sen kreikkalaisesta nimestä περισπωμένη ("perispōménē"). Latinalaisilla aakkosilla kirjoitetuissa kielissä sirkumfleksi tyypillisesti onkin ylöspäin osoittavan nuolenkärjen tai harjakaton muotoinen (^), mutta kreikassa se on tavallisesti kaareva, joko tilden (~) tai ylösalaisin käännetyn lyhyysmerkin muotoinen ( ̑ ). Suomenkielisessä tekstissä sirkumfleksi esiintyy vain joissakin vieraskielisissä nimissä, esimerkiksi Ranskan joen nimessä Rhône.
Sirkumfleksin kaltaista merkkiä käytetään useissa yhteyksissä myös matematiikassa, jolloin sitä sanotaan tavallisimmin hatuksi (). Englannin kielessä siitä käytetään myös nimityksiä "roof" ("katto") ja "house" ("talo"). Kuitenkin hattu ( ˇ ) on eri tarke kuin sirkumfleksi.
Käyttö kirjainten yhteydessä.
Foneettisena merkkinä.
Sävelkulun merkkinä.
Muinaiskreikassa korkomerkit otettiin muiden diakriittisten merkkien ohella käyttöön niin kutsuttuna polytonisena ortografiana Aleksanteri Suuren jälkeisenä aikana. Alun perin ne olivat sävelkulun merkkejä. Akuutti oli nousevan koron merkki, kun taas gravis osoitti matalampaa korkoa ja sirkumfleksi tarkoitti, että tavun alkuosassa ääni nousee mutta laskee jälleen sen lopussa. Samaan tapaan sirkumfleksia käytetään nykyisinkin kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa.
Sirkumfleksi voi muinaiskreikassa esiintyä vain pitkässä tavussa, joko pitkässä vokaalissa tai diftongin jälkimmäisessä vokaalissa. Se voi esiintyä jommallakummalla sanan kahdesta viimeisestä tavusta, mutta toiseksi viimeisellä tavulla vain, jos viimeinen tavu on lyhyt.
Sirkumfleksi on muodoltaan kuin yhdistelmä akuutista ja graviksesta, ja sitä käytettiinkin supistumatavuissa, joissa oli alun perin kaksi vokaalia, näistä ensimmäinen painollinen ja jälkimmäinen painoton. Kielihistoriallisesti tällaiset tavut usein syntyivät kahden alkujaan erillisen tavun yhteensulautumisesta seuraavaan tapaan:
Termillä sirkumfleksi voidaan tarkoittaa, paitsi kirjaimen päälle lisättyä tarketta, myös vastaavanlaista intonaatiota eli tavukorkoa, jossa sävelkulku ensin nousee ja sen jälkeen laskee. Tällainen intonaatio on yleinen myös latinassa ja sanskritissa. Sen sijaan nykykreikassa tällaista sävelkulkua ei esiinny, ja kirjoituksessakin sirkumfleksi on nykyisessä monotonisessa ortografiassa korvattu akuutilla.
Vokaalin pituuden merkkinä.
Sirkumfleksia käytetään pitkän vokaalin merkkinä useiden kielten oikeinkirjoituksessa sekä vakiintuneesti myös joidenkin kielten translitteroinnissa.
Painon merkkinä.
Muutamissa kielissä sirkumfleksi osoittaa sanan painollisen vokaalin:
niissä murteissa, joissa nämä eroavat vokaaleista ("a"), ("ö") tai ("o" or "å") ja ("u"). Ruotsin yleiskielessä ja sekä vastaavasti ja käsitetään samoiksi vokaaleiksi ja , jotka voivat esiintyä lyhyinä tai pitkinä. Muinaisruotsin lyhyt ("ŏ") lausutaan nykyisin samoin mutta lyhyemmin kuin , joka on kehittynyt muinaisruotsin pitkästä vokaalista ("ā", joka nykyisin kirjoitetaan "å":lla). Joissakin murteissa se on kuitenkin muuttunut keskivokaaliksi tai etuvokaaliksi ja pysynyt täten eri foneemina ("ô"), joka murrekirjallisuudessa merkitään sirkumfleksilla.
Muita merkityksiä ja käyttötapoja eri kielissä.
Englannin kielessä.
Brittienglannissa sirkumfleksia käytettiin 1700-luvulla yleisesti eräissä lyhennysmerkinnöissä, ennen kuin halpa Penny Post tuli käyttöön ja kun paperia verotettiin. Niinpä kirjainyhdistelmä "ough" lyhennettiin muotoon "ô", kun "gh":ta ei äännetä: esimerkiksi "though" lyhennettiin muotoon "thô", 'thorouhg" muotoon "thorô" ja "brought" muotoon "brôt".
Ranskan kielessä.
Ranskassa sirkumfleksi esiintyy pääasiassa sanoissa, joissa alun perin on ollut jokin äänne, yleensä "s" tai "e", joka nykyranskasta on kadonnut. Nykyisin sirkumfleksilla varustettu vokaali lausutaan usein pidempänä ja usein avoimempana kuin vastaava vokaali, jonka päällä sirkumfleksia ei ole. Erityisesti "ê" lausutaan aina avoimena keskivokaalina (), samoin kuin myös "è" ja eräissä tapauksissa pelkkä "e":kin.
Ranskalaisen kielialueen eri osissa esiintyy kuitenkin esiintyy toisistaan poikkeavia ääntämyksiä. Muun muassa Belgian ja Sveitsin ranskankielisillä alueilla sekä kanadanranskan akadialaismurteissa sirkumfleksilla varustetut vokaalit äännetään vielä nykyisinkin pitkinä: esimerkiksi sanassa "fête" "juhla") ɛ-vokaali äännetään pidempänä kuin sanassa "faite" (, "tehty"). Sen sijaan suurimmassa osassa Ranskaa eroa vokaalin pituudessa ei nykyisin enää ole. Kuitenkin Keski- ja Pohjois-Ranskassa "ô" äännetään suljetumpana o:n tapaisena vokaalina () kuin pelkkä "o" (, kun taas vastoin Etelä-Ranskassa ei avoimen ja suljetun o:n välillä enää ole eroa.
Normannin murteessa ja sen mukaisesti normannin kautta englannin kieleen tulleissa lainasanoissa tämä muualla Ranskassa kadonnut "s" on useimmiten säilynyt, mikä ilmenee verrattaessa toisiinsa esimerkiksi seuraavia ranskan- ja englanninkielisiä sanoja:
Vaikka monet ääntymättömät konsonantit on kirjoituksessa korvattu sirkumfleksilla, nykyranskassakin esiintyy yhä runsaasti ääntymättömiä konsonantteja varsinkin sanojen lopussa, toisinaan sisälläkin. Esimerkiksi sanan "forêt" (, "metsä") loppuosa lausutaan saoin kuin verbimuoto "est" (, "on"), jossa siis "s" ja "t" eivät äänny. Toisaalta viimeksi mainittu kirjoitetaan aivan samoin kuin ilmansuunnan nimi "est" (, "itä"), jossa ne ääntyvät.
Jotkut samoin tai melkein samoin äännetyt sanat erotetaan ranskassa toisistaan sirkumfleksilla. Sellaisia ovat esimerkiksi "sur" ("päällä") ja "sûr" ("varma"), "jeune" ("nuori") ja jeûne ("paasto") sekä eräät croitre -verbin ("kasvaa") muodot erotukseksi croire -verbin ("uskoa") muodoista. Useimmissa ranskan kielen muodossa â, ê ja ô kuitenkin äännetään toisin kuin vastaavat kirjaimet ilman sirkumfleksia; esimerkiksi "cote" (, "taso", "merkki", "koodiarvo") on avoimempi o-äänne kuin sanassa "côte" "ranta"). Sirkumfleksilla varustettu "e" (ê) äännetään aina avoimena, suomen "e":n ja "ä":n välisenä äänteenä (), samoin kuin myös graviksella varustettu "e" (è) ja eräissä tapauksissa pelkkä "e":kin.
Monissa tapauksissa sirkumfleksi nykyranskan oikein­kirjoituksessa on enää lähinnä vain sanojen etymologiaan viittaava kieli­historiallinen jäänne.
Ranskan kielilautakunta ehdotti vuonna 1990 ranskan oikeinkirjoitukseen joukon muutoksia, jolloin eräissä tapauksissa sirkumfleksi jätettäisiin pois. Asia herätti ankaria ja pitkällisiä kiistoja, mutta vuonna 2016 Ranskan akatemia päätti hyväksyä muutoksen, mutta pitää sitä vain suosituksena, jota ei pidä toteuttaa hallinnollisilla määräyksillä. Uusien ohjeiden mukaan sirkumfleksi poistetaan i:n ja u:n päältä lukuun ottamatta eräitä verbien taivutusmuotoja sekä muutamia sanoja, jotka vain sirkumfleksi erottaa muutoin samoin kirjoitetuista sanoista. A:n, e:n ja o:n päällä se sen sijaan säilyy.
Italian kielessä.
Italiassa "î" esiintyy joskus lyhennysmerkintänä eli crasiksena sellaisten "-io" -loppuisten () substantiivien ja adjektiivien monikkomuodoissa. Muut mahdolliset kirjoitustavat ovat "-ii" sek vanhentuneet "-j" ja "-ij". Esimerkiksi sanan "vario" (, "erilainen", "monenlainen") monikkomuoto voidaan kirjoittaa "vari", "varî" tai "varii", ja se lausutaan yleensä , minkä lopussa on vain yksi lyhyt . Sanojen "principe" (, "prinssi") ja "principio" (, "periaate", "alku") monikkomuodot voivat olla hämääviä. Lausuttuina ne erottaa toisistaan se, onko paino ensimmäisellä vai toisella tavulla, mutta molemmat voidaan kirjoittaa "principi". Mikäli sekaannuksen vaaraa on, on suositeltavaa käyttää sanan "principio" monikkomuodossa sirkumfleksia tai kaksois-"i":tä: "principî" tai "principii".
Norjan kielessä.
Norjan kielessä sirkumfleksi erottaa sanan "fôr" ("rehu") prepositiosta "for". Historiallisesti se osoittaa myös, että sanaan on muinaisnorjassa kuulunut kirjain "ð". Esimerkiksi sanat "fôr", "lêr" ("nahka") ja "vêr" ("sää") on alkujaan kirjoitettu "fóðr", "leðr" ja "veðr". Ennen kuin "ð" lopullisesti katosi, se oli välillä korvautunut "d":llä: ("fodr, vedr"). Nykyisin kirjoitusasut "lêr" ja "vêr" ovat käytössä vain nynorskissa, kun taas kirjanorjassa nämä sanat kirjoitetaan "lær" ja "vær".
Käyttö matematiikassa.
Matematiikassa sirkumfleksia, jota nimitetään myös "hatuksi", käytetään eräissä tapauksissa osoittamaan toisista muuttujista tai funktiosta tietyillä säännönmukaisilla tavoilla johdettuja muuttujia tai funktioita. Esimerkiksi funktion formula_1 Fourier-muunnokselle käytetään usein merkintää formula_2 ("f-hattu").
Joukko-opissa hattu alkion merkin yläpuolella osoittaa, että alkio on poistettu joukosta.
Vektorilaskennassa hattua käytetään yksikkövektorien tunnuksina. Esimerkiksi formula_3, formula_4 ja formula_5 tarkoittavat x-akselin suuntaisia yksikkövektoreita karteesisessa koordinaatistossa. Vastaavasti y-akselin suuntainen yksikkövektori merkitään formula_6, formula_7 tai formula_8 ja z-akselin suuntainen formula_9, formula_10 tai formula_11.
Tilastotieteessä hattua käytetään estimaattorin merkkinä erotukseksi teoreettisesta vastineestaan. Esimerkiksi hattu merkinnässä formula_12 osoittaa, että kyseessä on havaintoihin perustuva arvio sellaisenaan ei-havaittavalle muuttujalle, tilastolliselle virheelle, jolle käytetään merkintää formula_13. Se lausutaan "x-hattu" tai "x-katto", missä "x" korvataan sillä merkillä, jonka päällä hattu kulloinkin on.
Musiikissa.
Musiikin teoriassa ja musikologiassa sirkumfleksia käytetään numeroiden päällä osoittamaan asteikon eri säveliä.
Nuottikirjoituksessa sirkumfleksin muotoinen merkki nuotin yläpuolella merkitsee marcatoa eli erityisesti korostettua, muita voimakkaammin soitettavaa säveltä.
Sirkumfleksi tietotekniikassa.
Koostemerkit Â/â, Ê/ê, Î/î, Ô/ô ja Û/û, joihin sisältyy sirkumfleksi, ovat mukana ISO 8859-1 -merkistössä, ja Unicodessa on mukana suuri joukko muitakin. Unicodessa on lisäksi yhdistyvä merkki U+0302, jonka avulla sirkumfleksi on periaatteessa mahdollista saada minkä kirjaimen päälle tahansa.
Unicoden merkkivalikoimaan sisältyy myös sirkumfleksiksi kutsuttu merkki (^, Unicode U+005E), joka kuitenkaan ei kuulu minkään kirjaimen päälle vaan esiintyy itsenäisenä merkkinä. Sitä käytetään joissakin merkintätavoissa ja ohjelmointikielissä muun muassa potenssiin korottamisen merkkinä; esimerkiksi 10^6 = 106 = 1 000 000. Se on lisäksi kooltaan suurempi kuin kirjainten päälle merkittävä sirkumfleksi. Lisäksi merkistöön kuuluu "tarkkeenomainen merkki" "^" (U+02C6), joka sekin on pelkkä sirkumfleksi ilman alapuolella olevaa kirjainta, mutta saman kokoinen kuin millaisena se esiintyy kirjainten päällä.
Sirkumfleksillisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin "treeman" tarke­näppäintä yhdessä vaihto­näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 + → â