Euroopan unionin jäsenvaltioiden erityisalueet

Euroopan unionin jäsenvaltioihin kuuluu 31 erityisaluetta, jotka historiallisista, maantieteellisistä tai poliittisista syistä nauttivat erityisasemaa Euroopan unionissa tai sen ulkopuolella. Erityisalueet jaetaan kahteen luokkaan. Toiseen luokkaan kuuluu 9 ulkoaluetta, jotka ovat osa Euroopan unionia, vaikka niiden osalta EU:n lainsäädännöstä on tehty poikkeuksia niiden Manner-Euroopasta erillisen maantieteellisen sijainnin vuoksi. Toiseen luokkaan kuuluu puolestaan 22 merentakaista maata ja aluetta, jotka eivät kuulu Euroopan unioniin, vaikka ne tekevät yhteistyötä EU:n kanssa merentakaisten maiden ja alueiden liiton kautta.
Ulkoalueet tunnustettiin Maastrichtin sopimuksen allekirjoittamisen yhteydessä vuonna 1992, ja niiden asema vahvistettiin Lissabonin sopimuksessa vuonna 2007. Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä sopimuksessa todetaan, että Euroopan unionin ensi- ja toissijaista oikeutta sovelletaan automaattisesti ulkoalueisiin, ellei näiden alueiden erityispiirteiden vuoksi ole säädetty poikkeuksia. Merentakaiset maat ja alueet tunnustetaan Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 198 artiklassa, jonka nojalla ne voivat valita EU:n säännökset työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta ja sijoittautumisvapaudesta ja kehottaa heitä liittymään merentakaisiin maihin, jotta voitaisiin parantaa yhteistyötä Euroopan unionin kanssa.
Erityisalueet käsittävät kaikkiaan noin 6 miljoonaa asukasta, ja niiden pinta-ala on yhteensä noin 2 723 510 neliökilometriä. Suurimman osan tästä pinta-alasta, 2 166 000 neliökilometriä, muodostaa Grönlanti. Väkiluvultaan suurin erityisalueista taas on Kanariansaaret, jossa asuu yli kolmasosa kaikkien erityisalueiden asukkaista.
Ulkoalueet.
Ulkoalueet ovat alueita, jotka kuuluvat Euroopan unionin jäsenvaltioon, mutta sijaitsevat kaukana Manner-Euroopasta. Niiden sijainnin vuoksi niiden osalta on tehty poikkeuksia EU:n yleisestä politiikasta, vaikka ne ovat osa Euroopan unionia. Euroopan unionin yhdeksän ulkoaluetta ovat:
Asema.
Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen mukaan sekä ensi- että toissijaista Euroopan unionin lainsäädäntöä sovelletaan automaattisesti näihin alueisiin, mutta mahdollisia poikkeuksia voidaan tehdä niiden "rakenteellisen, sosiaalisen ja taloudellisen aseman huomioon ottamiseksi". Perusteina tällaisiin poikkeuksiin voi olla esimerkiksi syrjäinen sijainti, saaristo-olosuhteet, pieni koko, vaikea topografia, haastava ilmasto tai taloudellinen riippuvuus muutamista tuotteista, joiden pysyvyys ja yhdistelmä rajoittavat vakavasti niiden kehitystä. Kaikki ovat osa Euroopan unionin tulliliittoa, mutta osa niistä ei kuulu Schengen-alueeseen eikä niissä sovelleta Euroopan unionin arvonlisäverosäännöksiä.
Seitsemän ulkoaluetta tunnustettiin Maastrichtin sopimuksen allekirjoittamisen yhteydessä vuonna 1992. Lissabonin sopimukseen sisältyi kaksi uutta aluetta (Saint Barthélemy ja Saint Martin) vuonna 2007. Saint-Barthélemy muutti asemaansa ulkoalueesta merentakaiseksi alueeksi 1. tammikuuta 2012 alkaen. Mayotte on kuulunut ulkoalueisiin 1. tammikuuta 2014 lähtien.&lt;ref name="CD 2013/61/EU"&gt;&lt;/ref&gt;
Portugalin autonomiset alueet.
Azorit ja Madeira ovat Portugaliin kuuluvia saariryhmiä Atlantilla. Ne kuuluvat erottamattomina osina Portugalin tasavallan alueeseen, mutta molemmilla on jonkin verran itsehallinto-oikeuksia. Vaikka niiden osalta voitaisiin tehdä poikkeuksia EU:n lainsäädännöstä, niin ei ole tehty. Arvonlisävero niissä on kuitenkin pienempi kuin muualla Portugalissa, eivätkä ne kuulu EU:n arvon­lisä­vero­alueeseen.
Kanariansaaret.
Kanariansaaret ovat Afrikan rannikon läheisyydessä sijaitseva Espanjaan kuuluva saaristo, joka muodostaa yhden Espanjan 17 itse­hallinto­alueesta eli maan tärkeimmistä ensimmäisen tason hallinnollisista alueista. Ne ovat EU:n arvon­lisä­vero­alueen ulkopuolella. Kanariansaaret ovat kaikkien Euroopan unionin erityis­alueista väki­rikkain ja taloudellisesti kehittynein. Syrjäisimpien alueiden tuki- ja tiedotustoimistot sijaitsevat näillä saarilla, Las Palmasin kaupungissa Gran Canarian saarella.
Ranskan merentakaiset departementit.
Ranskaan kuuluu viisi merentakaista departementtia: Ranskan Guayana, Guadeloupe, Martinique, Mayotte ja Réunion. Ranskan lainsäädännön mukaan niitä pidetään tasavallan olennaisina osina. Niissä euro on laillinen maksuväline;, mutta ne eivät kuulu Schengen-alueeseen eivätkä EU:n arvonlisäveroalueeseen.
Mayotte on uusin viidestä merentakaisesta departementista, ja se on muuttunut EU:n merentakaisesta asemasta ulkoalueeksi 31. maaliskuuta 2011. Se tuli ulkoalueeksi ja näin ollen osaksi Euroopan unionia 1. tammikuuta 2014.&lt;ref name="CD 2013/61/EU2"&gt;&lt;/ref&gt;
Saint Martin.
Saint Martin on Ranskan ainoa merentakainen yhteisö, jonka asema on EU:n syrjäisin alue. Kuten Ranskan merentakaisissa departementeissa, euro on laillinen maksuväline myös Saint Martinissa, mutta se ei kuulu Schengen-alueeseen eikä EU:n arvon­lisä­vero­­alueeseen.
22. helmikuuta 2007 Saint-Martin ja Saint-Barthélemy erosivat Ranskan merentakaisesta departementista Guadeloupesta tullakseen uusiksi merentakaisiksi yhteisöiksi. Sen seurauksena niiden status osana EU:ta oli hetken aikaa epäselvä. Siinä missä Ranskan parlamentin julkaisema raportti esitti saarten pysyneen EU:ssa sen ulkoalueina, Euroopan komission asiakirjoissa niitä pidettiin Euroopan yhteisön ulkopuolella olevina.Saarten juridinen asema selkiytyi Lissabonin sopimuksen tultua voimaan, jonka mukaan ne ovat ulkoalueita. Kuitenkin Saint-Barthélemy lakkasi olemasta ulkoalue ja jätti EU:n tullakseen merentakaiseksi alueeksi 1. tammikuuta 2012.
Merentakaiset maat ja alueet.
Merentakaiset maat ja alueet ovat riippuvaisia alueita, joilla on erityissuhde johonkin EU:n jäsenvaltioon. Niiden asemaa kuvataan Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä sopimuksessa, eivätkä ne kuulu Euroopan unioniin tai Euroopan sisämarkkinoihin. Merentakaisten maiden ja alueiden yhdistys perustettiin EU:n taloudellisen kehityksen ja yhteistyön parantamiseksi, ja siihen kuuluvat useimmat merentakaiset maat ja alueet lukuun ottamatta kolmea, joilla ei ole pysyvää asutusta.
Merentakaisten maiden ja alueiden liitto.
Merentakaisten maiden ja alueiden liitto on 17. marraskuuta 2000 perustettu ja Brysselissä toimiva organisaatio. Sen tarkoituksena on parantaa merentakaisten maiden ja alueiden taloudellista kehitystä sekä yhteistyötä Euroopan unionin kanssa. Brysselissä allekirjoitettiin 25. kesäkuuta 2008 EU:n ja merentakaisten maiden ja alueiden liiton välinen yhteistyösopimus. Nykyinen puheenjohtaja on Turks- ja Caicossaarien pääministeri Sharlene Cartwright Robinson.
Sen jälkeen kun Bermuda heinäkuussa 2014 liittyi merentakaisten maiden ja alueiden yhdistykseen, siihen kuuluu 22 EU:n kaikkiaan 25 merentakaisesta alueesta. Ainoat kolme merentakaista maata ja aluetta, jotka eivät kuulu merentakaisten maiden ja alueiden liittoon, ovat Brittiläinen Etelämantereen alue, Brittiläinen Intian valtameren alue ja Etelä-Georgia ja Eteläiset Sandwichsaaret, mutta niillä ei myöskään ole vakinaisia asukkaita.
Asema.
EU:n sopimus on nimenomaisesti kutsunut merentakaisia maita ja alueita liittymään EU:n ja merentakaisten maiden ja alueiden yhdistykseen. Ne lueteltiin Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 198. artiklassa, jossa niitä ei kehotettu liittymään merentakaisten maiden ja alueiden yhdistykseen, ja niille myös annettiin mahdollisuus itse päättää, ovatko työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevat EU:n säännökset voimassa myös niiden alueella. sijoittautumisvapautta. Sijoittautumisvapautta rajoittaa kuitenkin SEUT:n 203 artikla ja merentakaisten maiden ja alueiden yhdistyksestä annettu neuvoston päätös. Sen 51. artiklan 1. kohdan a-alakohdassa säädetään ainoastaan, että "unioni myöntää merentakaisten maiden ja alueiden yhdistyksen luonnollisille henkilöille ja oikeushenkilöille kohtelun, joka ei ole yhtä suotuisa kuin sellaisen kolmannen maan luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden kannalta edullisin kohtelu, joiden kanssa unioni tekee tai on tehnyt taloudellisen yhdentymis­sopimuksen." Tämä voi jälleen olla 51. artiklan 2. kohdan b-alakohdan mukaisesti rajoitettu. Tämän artiklan 1 kohdassa säädettyjä velvoitteita ei sovelleta kohteluun, joka myönnetään tutkintojen, lisenssien tai toiminnan vakautta koskevien toimenpiteiden tunnustamista koskevien toimenpiteiden mukaisesti palveluita koskevan yleissopimuksen (GATS) VII artiklan tai GATS-sopimuksen rahoitussopimuksen liitteen mukaisesti. 
Merentakaisissa maissa ja alueissa ei sovelleta EU:n yhteisiä ulkoisia tullitariffeja mutta nämä alueet voivat vaatia tullia EU:sta tuoduille tavaroille. Ne eivät kuulu EU:hun, eikä niihin sovelleta EU:n säännöstöä ("Acquis communautaire)", vaikka merentakaisten maiden ja alueiden liiton on noudatettava tässä assosiaatiosopimuksessa esitettyjä yksityiskohtaisia sääntöjä ja menettelyjä (neuvoston päätös 2013/755 / EU). Merentakaisten maiden ja alueiden liiton jäsenillä on oikeus pyytää EU:n rahoitustukea.
Kun Rooman sopimus allekirjoitettiin maaliskuussa 1957, merentakaisia alueita oli kaikkiaan 15: Ranskan Länsi-Afrikka, Ranskan Päiväntasaajan-Afrikka, Saint-Pierre ja Miquelon, Komorit, Ranskan Madagaskar, Ranskan Somalimaa, Uusi-Kaledonia, Ranskan Polynesia, Ranskan etelä- ja Etelämantereen maat , Ranskan Togomaa, Ranskan Kamerun, Belgian Kongo, Ruanda-Urundi, Somalian huoltohallintoalue ja Alankomaiden Uusi-Guinea. Monet näistä kuitenkin itsenäistyivät jo muutamaa vuotta myöhemmin, mutta toisaalta Britannia viimeisine jäljellä olevine siirtomaineen liittyi EEC:hen vuonna 1972. Tämän vuoksi luetteloa on tarkistettu useaan kertaan. Vuonna 2007 se sisälsi 25 merentakaista aluetta, kuten Lissabonin sopimuksessa todettiinkin. Yksi Ranskan alueista, Saint-Barthélemy, muuttui myöhemmin ulkoalueesta merentakaiseksi alueeksi (Saint Barthélemy), kun taas toinen Ranskan alue, Mayotte, muuttui merentakaisesta alueesta ulkoalueeksi. Heinäkuusta 2014 lähtien on edelleen 25 merentakaista aluetta, joista kaksitoista kuuluu Britanniaan, kuusi Ranskaan, kuusi Alankomaihin ja yksi Tanskaan, joista 22 on liittynyt ulkoalueisiin. Kolmella merentakaisilla alueilla, jotka eivät ole osa ulkoalueita (Brittiläinen Etelämantereen alue, Brittiläinen Intian valtameren alue ja Etelä-Georgia ja Etelä-Sandwichsaaret), ei ole pysyvää väestöä.
Ranskan merentakaiset alueet.
Ranskan eteläiset ja antarktiset maat, joihin kuuluvat Intian valtameren erillissaaret ja Adélienmaa Etelämantereella, ovat Ranskan merentakaisia alueita, mutta niillä ei ole pysyvää väestöä.Sillä on sui generis-asema Ranskassa.
Saint-Pierre ja Miquelon, Saint Barthélemy, Ranskan Polynesia ja Wallis ja Futuna ovat Ranskan merentakaisia yhteisöjä (entisiä merentakaisia alueita), kun taas Uusi-Kaledonia on sui generis -yhteisö. Saint Barthélemy ja Saint-Pierre ja Miquelon käyttävät euroa, kun taas Uusi-Kaledonia, Ranskan Polynesia ja Wallis ja Futuna käyttävät CFP-frangia, joka on euroon sidottu ja Ranskan takaama valuutta. Kollektiivien edustajat ovat Euroopan kansalaisia, koska heillä on Ranskan kansalaisuus, ja Euroopan parlamentin vaalit pidetään yhteisöissä.
Saint Barthélemy ja Saint Martin erotettiin Ranskan merentakaisesta departementista Guadeloupesta 22. helmikuuta 2007, jotta muodostettaisiin uusia merentakaisia yhteisöjä. Tämän seurauksena niiden EU-asema oli epäselvä jonkin aikaa. Ranskan parlamentin laatimassa raportissa ehdotettiin, että saaret pysyisivät EU:ssa ulkoalueina. Euroopan komission asiakirjojen mukaan ne ovat Euroopan yhteisön ulkopuolella. Saarten oikeudellinen asema selveni Lissabonin sopimuksen tultua voimaan, jossa ne lueteltiin ulkoalueiksi. Saint Barthélemy kuitenkin päätti ulkoalueen asemansa ja erosi EU:sta muuttuen merentakaiseksi alueeksi 1. tammikuuta 2012. Muutos tehtiin helpottamaan kauppaa EU:n ulkopuolisten maiden, erityisesti Yhdysvaltojen, kanssa ja se oli mahdollinen johtuen Lissabonin sopimuksen määräyksestä, jonka nojalla Eurooppa-neuvosto voi muuttaa Tanskan, Hollannin tai Ranskan alueen asemaa asianomaisen jäsenvaltion aloitteesta.
Alankomaiden merentakaiset alueet.
Kuusi Alankomaiden aluetta, jotka kaikki ovat Karibian saaria, ovat merentakaisia alueita. Siksi ne hyötyvät siitä, että heillä on mahdollisuus omaan vienti- ja tuontipolitiikkaansa EU:in ja EU:sta, mutta niillä on edelleen mahdollisuus saada erilaisia EU:n varoja (eli Euroopan kehitysrahastosta). Saaren asukkaat ovat EU:n kansalaisia Alankomaiden kansalaisuuden vuoksi, ja heillä on oikeus äänestää Euroopan parlamentin vaaleissa. Aluksi heillä ei ollut äänioikeutta näissä vaaleissa, mutta Euroopan yhteisöjen tuomioistuin myönsi heille tällaiset oikeudet päättäessään, että heidän poissulkemisensa franchising-sopimuksesta oli EU:n lainsäädännön vastaista, koska kaikilla muilla EU:n ulkopuolella asuvilla Alankomaiden kansalaisilla oli äänioikeus. Yksikään saari ei käytä euroa valuuttana. Yhdysvaltain dollaria käytetään Bonairessa, Sint Eustatiussa ja Sabassa, kun taas Curaçao ja Sint Maarten käyttävät omaa yhteistä valuuttaa Alankomaiden Antillien guldenia ja viimeisimpänä Aruba käyttää Aruban floriinia.
Aruba, Curaçao ja Sint Maarten luokitellaan "kunniksi" Alankomaiden lainsäädännön mukaisesti, ja niillä on huomattava sisäinen autonomia. Kesäkuussa 2008 Alankomaiden hallitus julkaisi raportin siitä, miten saarten asemaan vaikuttaisi, jos ne liittyisivät EU:in ulkoalueina. Siinä todettiin, että saarten olisi itse harkittava EU:n ulkoalueisiin liittymisen etuja ja haittoja ja että mitään ei tehdä, jos saaret eivät nimenomaan pyydä sitä.
Bonaire, Sint Eustatius ja Saba (yhdessä nimeltään Alankomaiden Karibia) ovat Alankomaiden kuntia. Alankomaiden parlamentti tarkistaa niiden nykyisen merentakaisten alueiden aseman ja selvittää, parantaisiko niiden liittyminen EU:n ulkoalueisiin niiden asemaa. Tämä tehtiin osana Alankomaiden lainsäädännön (WOLBES ja FINBES) suunniteltua uudelleentarkastelua, joka koskee niiden hiljattain toteutettujen uusien julkishallinnon elinten laatua. Lokakuussa 2015 uudelleentarkastelussa todettiin, että nykyiset hallinnolliset ja Euroopan Alankomaiden yhdentymisen oikeudelliset rakenteet eivät toimineet hyvin WOLBESin puitteissa, mutta ei esitetty suosituksia siitä, olisiko siirtyminen merentakaisesta alueesta ulkoalueeksi parantanut tilannetta.
Saaret perivät merentakaisen alueen asemansa Alankomaiden Antilleilta, joka purettiin vuonna 2010. Alankomaiden Antillit jätettiin alun perin nimenomaisesti pois kaikesta assosiaatiosta EEC:n kanssa Rooman sopimukseen liitetyn pöytäkirjan perusteella, jotta Alankomaat voisi ratifioida sopimuksen vain Alankomaiden eurooppalaisen osan ja Alankomaiden Uuden-Guinean osalta, kuten se myöhemmin tekikin. Johtuen 1. lokakuuta 1964 tehdyn yleissopimuksen Alankomaiden Antillien assosiaatiosta Euroopan talousyhteisö voimaantulosta Alankomaiden Antilleista tuli osa merentakaisia alueita.
Grönlanti.
Grönlanti liittyi Euroopan yhteisöön vuonna 1973 lääninä Tanskan kanssa, mutta saatuaan itsehallinnollisen aseman, kun Tanskan kuningaskunnassa otettiin käyttöön sisäinen itsehallinto, Grönlanti äänesti eroamisesta vuonna 1982 ja jätti vuonna 1985 merentakaisen alueiden yhteisön. Tärkein syy eroamiselle oli erimielisyydet yhteisestä kalastuspolitiikasta ja Grönlannin kalavarojen valvonnan palauttamisesta, jotta ne jäävät myöhemmin EU:n vesien ulkopuolelle. Grönlannin kansalaiset ovat kuitenkin EU:n kansalaisia EU:n perustamissopimusten ja Tanskan kansalaisuuslain mukaan.
EU:n ja Grönlannin välinen suhde on kattava kumppanuus, joka täydentää merentakaisten alueiden assosiaatiosopimuksia "neuvoston päätöksen 2013/755/EU" mukaisesti, joka perustuu erityisesti "14. maaliskuuta 2014 tehtyyn neuvoston päätökseen 2014/137" (kuvailee suhteita) ja 30. heinäkuuta 2006 tehtyyn kalastuskumppanuussopimukseen.
Erityistapaukset Euroopassa.
Vaikka ulkoalueet ja merentakaiset maat ja alueet kuuluvat rakenteellisiin luokkiin, joihin sovelletaan yhteisiä mekanismeja, tämä ei päde kaikkiin erityisalueisiin. Joillakin alueilla on tapauskohtaisia suhteita EU:hun. Joitakin näistä voidaan kutsua "protokolla-alueiksi", koska niiden asemaa ohjaavat niiden maiden liittymissopimuksiin liitetyt protokollat. Loput ovat niiden asemassa Euroopan unionin lainsäädännössä, jotka jättävät alueet pois kyseisen lainsäädännön soveltamisesta. Monet valittiin pois alv-alueesta tai tulliliitosta tai molemmista.
Ahvenanmaa.
Ahvenanmaa on Suomelle kuuluva saaristo Ruotsin ja Suomen välissä, jolla on osittainen itsehallinto ja jonka väestö on pääasiassa ruotsinkielistä. Ahvenanmaa liittyi Suomen kanssa vuonna 1995 Euroopan unionin jäseneksi. Saarilla oli erillinen kansanäänestys liittymisestä ja Manner-Suomen tavoin ahvenanmaalaiset äänestivät jäsenyyden puolesta.
Ahvenanmaalla sovelletaan EU:n lainsäädäntöä, mukaan lukien neljää perusoikeutta. Saaren erityisaseman vuoksi on kuitenkin joitakin poikkeuksia. Ahvenanmaa on EU:n arvonlisäveroalueen ulkopuolella ja se on vapautettu yhteisistä säännöistä koskien arvonlisäveroa, valmisteveroja ja välillisiä veroja.
Lisäksi paikallisen talouden suojelemiseksi liittymissopimus salli kotiseutuoikeuden (alueellinen kansalaisuus). Täten on olemassa rajoituksia koskien omaisuuden ja kiinteistöjen omistamista, sijoittautumisoikeutta liiketoiminnallisiin tarkoituksiin ja rajoituksia sille, ketkä voivat tarjota palveluja Ahvenanmaalla henkilöille, joilla ei ole kotiseutuoikeutta. Kotiseutuoikeuden voi saada jokainen Suomen kansalainen, joka asuu laillisesti Ahvenanmaalla viiden vuoden ajan ja joka voi osoittaa riittävän ruotsin kielen taidon
Büsingen am Hochrhein.
Saksalainen Büsingen am Hochrheinin kylä on Sveitsin ympäröimä enklaavi, joka on käytännön syistä tulliliitossa EU:n ulkopuolisen maan kanssa. Euro on laillinen maksuväline, vaikka Sveitsin frangi on yleisesti käytössä. Büsingen ei kuulu EU:n tulliliittoon eikä EU:n arvonlisäveroalueeseen. Büsingenissä sovelletaan Sveitsin arvonlisäverokantaa. Büsingen oli myös Schengen-alueen ulkopuolella ennen Sveitsin liittymistä Schengen-alueeseen 12. joulukuuta 2008.
Campione d'Italia ja Livigno.
Italian eksklaavi Campione d'Italia on Sveitsin Ticinon kantonin sekä Luganonjärven (tai Ceresion) ympäröimä, ja se on Comon maakunnassa oleva kunta, kun taas Livigno, pieni ja etäinen vuoristoalue Sondrion maakunnassa oleva kunta. Molemmat kunnat ovat osa Lombardian aluetta. Vaikka ne ovat osa EU:a, ne on tulliliiton ja arvonlisäveroalueen ulkopuolella, ja Livignon verotuksellinen asema on peräisin Napoleonin ajoista. Lisäksi ainoa laillinen maksuväline Campione d'Italiassa on Sveitsin frangi, vaikka käytännössä kaupat ja ravintolat hyväksyvät maksut myös euroissa - ja laskut esitetään kaksoishintaisina sekä euroissa että frangeissa.
Ceuta ja Melilla.
Ceuta ja Melilla ovat kaksi Espanjalle kuuluvaa kaupunkia Pohjois-Afrikan rannikolla. Ne ovat osa EU:a, mutta ne eivät kuulu yhteisen maatalous- ja kalastuspolitiikan piiriin. Ne ovat myös tulliliiton ja arvolisäveroalueen ulkopuolella, mutta Ceutaan ja Melillaan Euroopan unionista viedyistä tavaroista ei peritä tullimaksuja ja tietyt Ceutan ja Melillan alkuperäistuotteet on vapautettu tullista.
Huolimatta alueiden muodollisestä kuulumisesta Schengen-alueeseen (Schengen-viisumit ovat päteviä), Espanja suorittaa henkilöllisyystarkastuksia kaikille meri- ja lentomatkustajille, jotka lähtevät enklaavista muualle Schengen-alueelle.
Kypros.
Kyproksen tasavallan tullessa Euroopan unionin jäseneksi 1. toukokuuta 2004 saaren pohjoisosassa ei ollut hallinnon tehokasta valvontaa johtuen Turkin hyökkäyksestä Kyprokseen. Yhdistyneiden kansakuntien puskurivyöhyke erosi kahdesta Britannian tukikohdasta jotka ovat (Britannian suvereniteetin alaisuudessa vuoteen 1960) 3 prosenttia saaren pinta-alasta. Tähän monimutkaiseen tilanteeseen heijastuvat kaksi liittymissopimuksen pöytäkirjaa 2003, numerot 3 ja 10, joita kutsutaan "suvereniteettialueen pöytäkirjaksi" ja "Kyproksen pöytäkirjaksi".
EU:n lainsäädäntöä sovelletaan vain siihen osaan saaresta, jota Kyproksen tasavallan hallitus tosiasiallisesti valvoo. EU:n lainsäädäntö on keskeytetty saaren pohjoisosassa (Pohjois-Kyproksen turkkilainen tasavalta, jonka riippumattomuuden tunnustaa vain Turkki) Kyproksen pöytäkirjan 1 artiklan 1 kohdassa. Jos saari on yhdistetty uudelleen, Euroopan unionin neuvosto kumoaa lykkäämisen päätöksellä. Neljä kuukautta sen jälkeen, kun tällainen päätös on tehty, saarella järjestetään uusia Euroopan parlamentin vaaleja Kyproksen edustajien valitsemiseksi koko saarelta.
Kyproksen kansalaisuuslainsäädäntöä sovelletaan koko saarelle, ja se on näin ollen Pohjois-Kyproksen ja Ison-Britannian tukikohtien lukuun ottamatta on asukkaiden käytettävissä samalla tavoin kuin Kyproksen tasavallan määräysvallassa olevilla alueilla. Pohjois-Kyproksessa asuvat Kyproksen tasavallan kansalaiset ovat EU:n kansalaisia, ja heillä on nimellisesti oikeus äänestää Euroopan parlamentin vaaleissa; Euroopan parlamentin vaaleja ei kuitenkaan ole järjestetty Pohjois-Kyproksessa, koska sitä hallinnoidaan tosiasiallisesti erilliseksi valtioksi, vaikka valtiota ei ole tunnustettu kansainvälisesti.
Färsaaret.
Färsaaret eivät kuulu EU:in eivätkä ne ole kuuluneet EU:in Tanskan liittyessä yhteisöön vuonna 1973. Saarilla asuvia Tanskan kansalaisia ei pidetä perussopimuksissa tarkoitettuina jäsenvaltion kansalaisina tai näin ollen Euroopan unionin kansalaisina. Färsaarelaiset voivat kuitenkin tulla EU:n kansalaisiksi muuttamalla asuinpaikkansa manner-Tanskaan.
Färsaaret eivät kuulu Schengen-alueeseen eikä Schengen-viisumit ole voimassa. Saaret ovat kuitenkin osa Pohjoismaiden passiunionia ja Schengen-sopimuksessa määrätään, että saarien ja Schengen-alueen välillä kulkevia matkustajia ei pidetä alueen ulkorajan ylittämisenä. Tämä tarkoittaa, että alueella ei ole virallista passintarkastusta, vaan henkilöllisyys selvitetään lento- tai laivaliikenteen lähtöselvityksessä kuten matkustettaisiin Pohjoismaiden sisällä, näyttäen vain matkalipun ja henkilöllisyystodistuksen.
Gibraltar.
Gibraltar on brittiläinen merentakainen alue, joka sijaitsee lähellä Iberian niemimaan eteläisintä kärkiä ja josta on näkymät Gibraltarinsalmelle ja joka jakaa rajan Espanjan kanssa pohjoiseen. Gibraltar on osa EU:a ja on liittynyt Euroopan talousyhteisöön Britannian alaisuudessa vuonna 1973. Perustamissopimuksen 355 artiklan 3 kohdassa (entinen 299 artiklan 4 kohta) sovelletaan sopimusta "Euroopan alueille, joiden ulkosuhteista jäsenvaltio on vastuussa", säännöstä, joka käytännössä koskee vain Gibraltaria. Vaikka Gibraltar on osa EU:a, on se tulliliiton ja arvonlisäveroalueen ulkopuolella, ja se on vapautettu yhteisestä maatalouspolitiikasta; se ei kuulu Schengen-alueeseen. Britanniasta erillisenä toimivaltanaan Gibraltarin hallitus ja Gibraltarin parlamentti vastaavat EU:n lainsäädännön saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä.
Vuonna 2016 Gibraltar äänesti "Pysyä" Yhdistyneen kuningaskunnan EU-jäsenyyttä koskevassa kansanäänestyksessä; Gibraltarin jäsenyys ei kuitenkaan eroa Yhdistyneestä kuningaskunnasta ja Gibraltar on sidottu "lähtemisen" yleiseen tulokseen.
Britannian EEC:n kanssa vuonna 1982 tekemän ilmoituksen vuoksi gibraltarilaiset oli pidettävä yhteisön kansalaisina osana Britannian kansalaisina. Tästä huolimatta ne eivät olleet tuolloin brittiläisiä, mutta olivat Britannian merentakaisten alueiden kansalaisia, joilla oli oikeus rekisteröityä Britannian kansalaisiksi. Gibraltarilaiset ovat näin ollen nauttineet Euroopan yhteisön perustamissopimusoikeuksista Britannian liittymisestä Euroopan yhteisöön ja sen jälkeen Euroopan unionin kansalaisiksi Maastrichtin sopimuksen jälkeen.
Vasta 21. toukokuuta 2002 gibtaltarilaisille, jotka eivät hakeneet Britannian kansalaisuutta, myönnettiin Britannian kansalaisuus automaattisesti, mutta säilytettiin edelleen Britannian merentakaisten alueiden kansalaisuus. Gibraltarissa 21. toukokuuta 2002 jälkeen syntyneet lapset saavat nyt myös Britannian kansalaisuuden samojen sääntöjen mukaisesti kuin Britanniassa syntyneet lapset.
Huolimatta EU:n kansalaisten asemasta EU:ssa, Euroopan parlamentin vaaleja ei pidetty Gibraltarissa ennen vuotta 2004. Osallistuminen johtui Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen vuonna 1999 tekemästä päätöksestä, jonka mukaan Gibraltarin poissulkeminen eurovaaleista rikkoi Euroopan ihmisoikeussopimuksen pöytäkirjassa 1 olevaa 3 artiklaa ihmisoikeuksista. Vuoden 2004 Euroopan parlamentin vaaleissa alue oli osa Lounais-Englannin vaalipiiriä Britanniassa. Espanja haastoi osallistumisen epäonnistuneesti Euroopan yhteisöjen tuomioistuimeen.
Britannian tavoin Gibraltar ei kuulu Schengen-alueeseen ja sen seurauksena Espanjan ja Gibraltarin välinen raja on Schengenin ulkoraja, jonka kautta Espanja on laillisesti velvollinen suorittamaan täyden pääsyn ja poistumisen valvonnan. Gibraltar osallistuu kuitenkin tiettyihin Schengenin säännöstön poliisi- ja oikeudellisen yhteistyön näkökohtiin Britannian pyynnöstä osallistua samoihin toimenpiteisiin.
Mitä tulee EU:n lainsäädännön soveltamiseen Gibraltariin, Espanjan ja Britannian hallitukset antoivat seuraavan julistuksen, joka liitetään Euroopan unionista tehdyn sopimuksen julistukseen 55: "Perussopimuksia sovelletaan Gibraltariin eurooppalaisena alueena, jonka ulkosuhteet, joihin jäsenvaltio on vastuussa, ei merkitse muutoksia asianomaisten jäsenvaltioiden kantoihin."
Heligoland.
Heligoland on Saksan saari, joka sijaitsee Pohjanmerellä 70 km:n päässä Saksan luoteisrannikolta. Se on osa EU:a, mutta ei kuulu tulliliittoon eikä arvonlisäveroalueeseen
Athos-vuori.
Athos-vuori on Kreikan autonominen luostarialue. Kreikan EU:n liittymissopimuksessa määriteltiin, että Athos-vuorella on vuosisatoja vanha erityinen oikeudellinen asema Kreikan perustuslain 105 pykälän mukaisesti. Se on osa tulliliittoa, mutta ei osa arvonlisäveroaluetta. Huolimatta siitä, että niemimaalle pääsemiseen tarvitaan erityislupa ja että naisilta on kielletty alueelle pääseminen, se on osa Schengen-aluetta. Luostarilla on tiettyjä oikeuksia majoittaa munkkeja EU:n ulkopuolisista maista. Kreikan Schengenin sopimuksen liittymissopimukseen liitetyssä julistuksessa todetaan, että Athos-vuoren "erityisasema" olisi otettava huomioon Schengenin sääntöjä sovellettaessa.
EU:n vertailutaulukko.
Tässä taulukossa esitetään yhteenveto EU:n jäsenvaltioiden eri osista ja niiden suvereeneista alueista. Jäsenvaltioita, joilla ei ole erityisasemaa, ei ole otettu mukaan, koska EU:n lainsäädäntöä sovelletaan täysimääräisesti lukuun ottamatta Euroopan unionissa ja valtioissa olevia suojalausekkeita tai siirtymäkautta koskevia poikkeuksia. Joillakin EFTA-jäsenvaltioiden alueilla on myös erityinen asema EU:n lainsäädännön osalta, kuten joissakin eurooppalaisissa mikrovaltioissa.