Córdoban kalifaatti

Córdoban kalifaatti (arab. خلافة قرطبة, "Khilāfat Qurṭuba") oli islamilainen dynastia, joka hallitsi alueita Iberian niemimaalla ja Pohjois-Afrikassa Córdoban kaupungista käsin vuosina 929–1031. Kalifaatti syntyi, kun Abd ar-Rahman III otti 16. tammikuuta 929 itselleen kalifin arvon. Sitä ennen Córdoban hallitsijat olivat käyttäneet emiirin titteliä. Kalifaatin lyhyt aika oli kaupan ja kulttuurin kukoistuskautta. Córdoban suuri moskeija rakennettiin tällöin lopulliseen kokoonsa. Kalifaatti hajosi vuonna 1010 alkaneessa sisällissodassa, mutta oli muodollisesti olemassa vuoteen 1031 saakka. Sisällissota johti siihen, että kalifaatin alue jakautui useisiin itsenäisiin taifoihin.
Kalifaatin hallitsijat ja alamaiset.
Damaskoksen umaijadikalifaatin kaaduttua vuonna 750 dynastian perillinen Abd ar-Rahman I siirtyi Espanjaan, jossa hän voitti pitkäaikaisessa sodassa paikalliset muslimihallitsijat ja perusti Córdoban emiraatin. 
Kun Pohjois-Afrikkaan oli vuonna 909 syntynyt ismailiittišiialaisten fatimidien kalifaatti, Abd al-Rahman III (912–961) julistautui myös kalifiksi vuonna 929. Hän vahvisti sotaväkeään tuomalla Espanjaan berbereitä ja orjasotilaita, joita käytti arabiklaanien vastapainona. Emiirin sotaretket tuottivat tulosta. Hän alisti valtaansa kapinoivia kaupunkeja ja menestyi myös Pohjois-Espanjan pieniä kristittyjä valtioita vastaan. Rikkaiden perheiden pakkosiirto Córdobaan lisäsi pääkaupungin loistoa. Abd al-Rahman III rakennutti laajan palatsikompleksin nimeltä Madῑnat al-Zahra seitsemän kilometrin päähän kaupungista. Córdobaan tuotiin ylellisyystarvikkeita Lähi-idästä, mutta niitä tuotettiin myös paikallisesti.
Vuonna 995 maurit hävittivät Barcelonan ja vuonna 997 Santiago de Compostelan. Viimeisen kalifin Hisham III:n jälkeen valtakunta hajosi itsenäisiin taifoihin, joista alueeltaan supistunut Córdoba muodosti vain yhden. 
Kalifaatin asukkaista vain pieni osa oli arabeja. Toisuskoiset alamaiset saivat pitää uskontonsa, mutta heidät oli alistettu toisen luokan kansalaisiksi eli "dhimmeiksi". Hallitsija oli yksinvaltias ja hänen valtansa perustana olivat orjasotilaat ja palkkasoturit. Arabien mukanaan tuoma klaaniyhteiskunta oli altis sisällissodille, joita käytiin melkein jatkuvasti. 
Talous ja kulttuuri.
Kalifaatin talous perustui kauppaan, kehittyneeseen käsityöläisyyteen ja uusimpiin maanviljelytekniikoihin. Vuosia 929–975 pidetään Córdoban kalifaatin ja samalla al-Andalusin kultakautena. Córdoba oli tuolloin arabimaailman merkittävin keskus Bagdadin ohella. Suuren moskeijan koon perusteella arvioituna kaupungin väkiluku oli 700-luvun lopulla noin 4 000. Seuraavilla vuosisadoilla väkimäärä kuitenkin kasvoi.
Kalifi palkkasi hoviinsa juutalaisia tärkeisiin hallintovirkoihin. Tämä ei johtunut kalifin arvomaailman suvaitsevaisuudesta, vaan tarkoituksena oli vähentää palatsivallankumouksen riskiä. Samasta syystä kalifit nimittivät orjia korkeisiin sotilasvirkoihin. Kalifaatti oli epävakaa sortoyhteiskunta, jonka myönteinen jälkimaine syntyi islamilaisten historioitsijoiden nostalgiasta menetettyä maata kohtaan. 
Kalifi Al-Hakam II:n perustamassa kirjastossa oli 400 000 nidettä, kertoi arabihistorioitsija al-Maqqari 600 vuotta myöhemmin. Tietoon on suhtauduttu luottavasti, mutta historioitsija Roger Collins pitää sitä liioitteluna ja Maqqarin luetteloimia muitakin lukuja absurdeina. Luku neljä ja sen kerrannaiset tarkoittavat seemiläisissä kielissä, että jotain on "paljon".