tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Paul Clark

Paul "Eskimo" Clark (2. kesäkuuta 1947 Stockton, Missouri – 15. huhtikuuta 2015 Las Vegas, Nevada) oli yhdysvaltalainen pokeriammattilainen. Ennen pokeriuraansa Clark oli Vietnamin sodan veteraani. Vietnamissa hän työskenteli lääkintämiehenä.
Clark oli ensimmäisen kerran rahasijoilla World Series of Pokerissa (WSOP) vuonna 1988 limit omaha -turnauksessa, jossa hän sijoittui kahdeksanneksi. Sen jälkeen hän on voittanut kolme WSOP-ranneketta. WSOP:n pääturnauksessa Clark on ollut vuonna 1997 19. ja vuonna 1998 25..
Vuonna 2003 Clark voitti Bellagion Five Diamond World Poker Classicin 1 500 dollarin sisäänoston no limit hold'em- turnauksen. Ykköstilastaan hän ansaitsi 160 095 dollaria.
World Poker Tourilla Clark on ollut rahasijoilla neljä kertaa. Maaliskuussa 2004 hän oli World Poker Challenge -turnauksen toinen häviten Mike Kinneylle. Clark ansaitsi kisasta 310 403 dollaria.
Vuoden 2007 WSOP:ssa Clark vietiin sairaalaan kesken turnauksen sydänvaivojen takia, mutta hän palasi pelipöytiin ja sijoittui 1 500 dollarin razz-turnauksessa neljänneksi vaikka sai lievän sydänkohtauksen kesken pelin.
Lempinimensä "Eskimo" Clark sai ulkonäkönsä takia. Toukokuussa 2007 hänen pokeriuransa turnausansiot ylittivät 2,6 miljoonaa dollaria.
Mazinho

Iomar do Nascimento pelaajanimeltään Mazinho (s. 8. huhtikuuta 1966 Santa Rita, Brasilia) on entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Mazinho voitti maailmanmestaruuden vuoden 1994 MM-kisoissa ja olympiahopeaa Soulin olympialaisissa vuonna 1988.
Mazinho aloitti uransa vuonna 1983 Santa Cruz Futebol Clubessa. Euroopassa hän pelasi Italiassa US Leccessä ja AC Fiorentinassa sekä Espanjassa Valencia CF:ssä, Celta Vigossa ja Elche CF:ssä. Euroopassa menestystä ei juurikaan tullut, mutta Brasiliassa hän voitti muun muassa kolme Brasilian mestaruutta. Mazinho lopetti uransa Vitóriassa vuonna 2001.
Brasilian jalkapallomaajoukkueessa Mazinho pelasi vuosina 1989–1994 39 maaottelua. Hän osallistui vuoden 1990 ja 1994 MM-kisoihin ja voitti jälkimmäisissä maailmanmestaruuden. Vuoden 1988 kesäolympialaisissa Mazinho oli Brasilian joukkueen mukana voittamassa olympiahopeaa ja vuonna 1989 tuli Etelä-Amerikan mestaruus.
Peliuransa jälkeen Mazinho on toiminut Aris Thessalonikin teknisenä johtajana. Tammikuussa 2009 hän siirtyi seuran päävalmentajaksi espanjalaisen Enrique Hernándezin potkujen jälkeen. Pesti jäi kuitenkin vajaan vuoden mittaiseksi, sillä Mazinho sai potkut marraskuun alussa 2009. 
Myös Mazinhon pojat Thiago ja Rafael ovat huipputason ammattilaisjalkapalloilijoita.
Eino Säisä

Eino Julius Säisä (15. joulukuuta 1935 Iisalmen maalaiskunta – 30. lokakuuta 1988 Iisalmi) oli suomalainen kirjailija ja kansakoulunopettaja. Hänet muistetaan parhaiten 1970-luvulla ilmestyneestä romaanisarjastaan "Kukkivat roudan maat", joka kuvaa elämää suomalaisessa maalaiskylässä. Siitä tehtiin myös samanniminen televisiosarja.
Säisä oli lähtöisin maanviljelijäperheestä Iisalmen Kurenpolven kylästä. Karu ja ankea lapsuus näkyi hänen myöhemmässä tuotannossaan. Hän kävi keskikoulun ja valmistui sen jälkeen kansakoulunopettajaksi Kajaanin seminaarista 1958. Hän toimi kansankoulunopettajana Kontiolahdella 1958–1959, Iisalmen maalaiskunnassa 1959–1960 ja 1961–1964, Lapinlahdella 1964–1965 sekä Nurmijärvellä 1966. Välissä hän oli 1960–1961 kuvaamataidonopettajana Pielavedellä. Säisä ei viihtynyt opettajan työssä ja haluttuaan ensin taidemaalariksi hän ryhtyi kirjoittamaan. Esikoisromaani "Tummat" ilmestyi vuonna 1963. Seuraavana vuonna hän muutti Savosta pääkaupunkiseudulle ja luopui lopullisesti opettajantyöstä vuonna 1966.
Säisän pääteos, kuusiosainen romaanisarja "Kukkivat roudan maat" ilmestyi vuosina 1971–1980. Se kuvaa pohjoissavolaisen kyläyhteisön vaiheita sodanjälkeisestä jälleenrakennuksen ajasta aina kirjoittamisajankohtaan ja maaseudun tyhjentymiseen. Säisä asui itse vuosia Espoon Soukassa, mutta tuskastui elämään kerrostalossa. Viimeisenä pisarana olivat talon yhteissaunan käyttöön liittyneet ongelmat. Säisä muutti 1974 takaisin Iisalmeen ja vietti myöhempinä vuosinaan yhä suuremman osan ajastaan saaressa sijainneella kesäasunnollaan Iisalmen Haapajärvellä. Hän hukkui lokakuussa 1988 ollessaan paluumatkalla saarelta mantereelle.
Säisän mukaan on nimetty Iisalmen kulttuurikeskuksen Eino Säisä -sali.
Matti Pulkkinen

Matti Hermanni Pulkkinen (1. toukokuuta 1944 Nurmes – 17. toukokuuta 2011 Lapinlahti) oli suomalainen kirjailija.
Pulkkisen esikoisromaani "Ja pesäpuu itki" (1977) kuvaa pohjoiskarjalaista maaseutuyhteisöä. Sen päähenkilö on Pulkkisen omakuva, juuriltaan irronnut nuorukainen. Pulkkinen synnytti kohua ruotiessaan kehitysapupolitiikkaa ja Suomen suhdetta Neuvostoliittoon postmodernissa teoksessaan "Romaanihenkilön kuolema" (1985).
Pulkkinen sai keväällä 1988 aivohalvauksen ja menetti joksikin aikaa työkykynsä. Terveyden kohentuessa hän kirjoitti kirjan "Ehdotus rakkausromaaniksi" (1992), jossa hän käsitteli näitä vaiheita romaanin keinoin.
Elämä.
Pulkkisen lapsuuden koti oli maalaiskylässä. Isä Hermanni oli maanviljelijä ja kustannusasiamies, äiti Tilda emäntä, joka kirjoitti sanomalehtipakinoita. Pulkkinen kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun normaalilyseosta 1963 ja opiskeli Helsingin yliopistossa kotimaista kirjallisuutta sekä venäjän kieltä. Hän avioitui teologian kandidaatti Vuokko Rissasen kanssa vuonna 1971. Perheeseen syntyi kaksi lasta, Antti ja Tuuli. Kansanperinteen tallentaja Paavo Pulkkinen oli Matti Pulkkisen isoisä.
Ennen kirjailijanuraansa Pulkkinen työskenteli mielisairaanhoitajana, ryhmäterapeuttina Länsi-Saksassa ja Sveitsissä, puutarhurin apulaisena ja keskiaikaisen kirkon katonpaikkaajana. 1980-luvun lopulla Pulkkinen oli myös freelance-toimittajana ja erään kustantajan palveluksessa uusien kirjoittajalahjakkuuksien etsijänä.
Pulkkinen herätti keskustelua myös elokuussa 1988 "Helsingin Sanomissa" ilmestyneellä Lähi-itää koskevalla mielipidekirjoituksellaan ”Kuinka länsilehdistö meni PLO:n ansaan”, jossa puolusti Israelin toimia turvallisuutensa takaamiseksi.
Nurmeksessa on Matti Pulkkisen syntymäpaikan kertova muistolaatta Matti Pulkkisen muistoseura on perustettu vuonna 2015.
Matti Kurjensaari

Kaarlo Matti Kurjensaari (vuoteen 1939 saakka Salonen, 4. toukokuuta 1907 Hämeenlinna – 10. maaliskuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja toimittaja sekä poliittinen taustavaikuttaja.
Elämäkerta.
Kurjensaari pääsi ylioppilaaksi vuonna 1927 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1932. Hän työskenteli aluksi kustannusvirkailija K.J.Gummerus Oy:ssä vuosina 1932–1935 ja sen jälkeen päätoimittajana Kansallisen Edistyspuolueen Nykypäivä-viikkolehdessä 1936–1937 ja osuusliike Elannon "Elanto"-lehden toimittajana 1938–1940. Välirauhan aikana 1940–1941 Kurjensaari oli Suomi-Filmi Oy:n kirjallisen osaston palveluksessa.
Esikoisromaaninsa "Tie Helsinkiin" Kurjensaari julkaisi vuonna 1937. Ensimmäisistä teoksistaan alkaen Kurjensaari kuvasi Suomen ja Euroopan menneisyyttä ja senhetkistä nykyisyyttä. 1960-luvulla hän kiinnostui politiikan, tieteen ja kulttuurin suurhenkilöistä. Kirjailijan nuoruuden idoli Olavi Paavolainen oli yksi heistä. Samalla Kurjensaari kirjoitti myös päiväkirjamaisia poliittissävyisiä ajankuvia. Hän otti muutenkin reippaasti kantaa poliittisiin kysymyksiin.
Sodan jälkeen Kurjensaari toimi Yleisradion teatteriosaston päällikkönä 1945-1947 ja SDP:n skogilaisen opposition lehden Päivän Sanomain päätoimittajana 1957–1959. Kurjensaari sai professorin arvonimen vuonna 1972.
Kurjensaari kuului presidentti Urho Kekkosen lähipiiriin ja oli aktiivinen toimija Paasikivi-seurassa sen perustamisesta lähtien.
Vuonna 1953 Kurjensaari oli yhtenä jäsenenä Sylvi Kekkosen johtamassa kulttuurivaltuuskunnassa, joka teki puolitoista kuukautta kestäneen vierailun Kiinaan. Matkakokemuksistaan hän julkaisi teoksen "Kiinalainen päiväkirja".
Kurjensaari tunnettiin ennen kaikkea ajankohtaisista aiheista kirjoittavana esseistinä, toimittajana ja kolumnistina. Hän otti käyttöön termit ”ensimmäinen ja toinen tasavalta”, joiden välisenä taitekohtana hän piti vuoden 1945 eduskuntavaaleja.
Teokset.
Nimimerkillä "Saku Harkko":
Kulmahammas

Kulmahammas (), C, on useimmilla eläinlajeilla oleva hammas etu- ja poskihampaiden välissä. Kulmahampaan tehtävänä on petoeläimillä pitää saaliista kiinni sekä lajinsisäisten kamppailujen käyminen. Kasvinsyöjillä kulmahampaat voivat olla myös taisteluhampaina, esimerkiksi oreilla ja karjuilla. Karjujen kulmahampaita kutsutaankin usein syöksyhampaiksi tai torahampaiksi ja ne ovat yleensä alaleukaluussa suurempia kuin yläleukaluussa. Myös mursujen kulmahampaat ovat pidentyneet syöksyhampaiksi. Norsujen syöksyhampaat sen sijaan eivät ole kulmahampaita vaan etuhampaita. Märehtijöillä kulmahampaat ovat muuntuneet etuhampaiksi. 
Koiran maitokulmahampaat puhkeavat 3–5 viikon iässä ja vaihtuvat pysyviin 5–7 kuukauden iässä. Kissalla vastaavat iät ovat 3–4 viikkoa ja 5–6 kuukautta. Hevosilla kulmahampaat saattavat puuttua kokonaan, mutta jos ne puhkeavat, ne puhkeavat 4–5 vuoden iässä. Joskus hevosilla saattaa olla maitokulmahampaatkin. Märehtijöillä alakulmahampaat muistuttavat etuhampaita ja ovat näiden kanssa rivissä. Maitohampaat puhkeavat syntymän aikoihin tai parin ensimmäisen elinviikon aikana. Lehmillä kulmahampaat vaihtuvat pysyviin 32–42 kuukauden iässä, lampailla 36–48 kuukauden, ja vuohilla 36 kuukauden iässä. Poron alakulmahampaat vaihtuvat pysyviin 12–14 kuukauden iässä. Muista märehtijöistä poiketen poroilla on pienet yläkulmahampaat. Maitohampaat puhkeavat syntymän aikoihin ja vaihtuvat pysyviin 12–14 kuukauden iässä. Sikojen kulmahampaat puhkeavat syntymän aikoihin ja vaihtuvat pysyviin 8–12 kuukauden iässä. Karjujen kulmahampaat ovat erittäin vaaralliset aseet. Hampaiden vaihtumisia käytetään yleisesti eläinten iän määrittämiseen. Sanonta ”Ei lahjahevosen suuhun katsota” viittaa juuri tällaiseen iänmääritykseen.
Laivasto-osasto K

Laivasto-osasto K oli jatkosodan aikana syksyllä 1942 Laatokalla toiminut suomalais-saksalais-italialainen sotatoimiyhtymä.
Laatokan Rannikkoprikaatin komentaja eversti Eino Järvinen laati keväällä 1942 muistion, jossa kaavailtiin laivastoyksiköiden siirtämistä Laatokalle. Kenraaliluutnantti Paavo Talvela vei idean eteenpäin Saksaan OKW:ssä yhteysupseerina ollessaan. Ajatus sopi saksalaisille, jotka suunnittelivat syyskuulle ”Pietarin motin” purkamiseen tähtäävää hyökkäystä.
17. toukokuuta 1942 muodostettiin ylipäällikkö Mannerheimin käskyllä "Laivasto-osasto K", jonka komentajaksi määrättiin komentajakapteeni Kalervo Kijanen. Osasto alistettiin operatiivisesti Laatokan Rannikkoprikaatin komentajalle, ja sen vahvuuteen kuului neljä saksalaista KM-rannikkomiinavenettä ja neljä italialaista MAS-moottoritorpedovenettä. Lisäksi Laatokalle tuotiin 21 Saksan ilmavoimien Luftwaffen raskasta Siebel-taistelulauttaa ja yhdeksän keveämpää alusta, sekä 2 323 miestä, joista muodostettiin "Einsatzstab Fähre Ost" (EFO) johtajanaan everstiluutnantti Fritz Siebel. Operatiivisen toiminnan osalta yksikkö oli alistettu Laatokan Rannikkoprikaatin komentajan johtoon.
Partiointi suomalaisista tukikohdista aloitettiin Etelä-Laatokalla 14. elokuuta 1942. Syksyn aikana alukset upottivat venäläisiä sota-aluksia ja yhden huoltoproomun sekä miinoittivat kahdesti Leningradin saattuereittiä. Lähestyvä talvi lopetti Laatokan operaatiot kokonaan, Italia myi moottoritorpedoveneet Suomelle ja ne siirrettiin Suomenlahdelle, ja myös saksalaiset lautat kuljetettiin pois Laatokalta.
Söderkulla

Söderkulla on taajama Etelä-Sipoossa Uudellamaalla. Söderkulla on Etelä-Sipoon asutuskeskus uuden Porvoontien ja Porvoonväylän varrella. Söderkullasta noin 10 kilometriä pohjoiseen sijaitsee Sipoon kuntakeskus Nikkilä. Helsingin keskustaan Söderkullasta on matkaa noin 30 kilometriä ja Porvoon keskustaan noin 24 kilometriä.
Söderkulla on yksi Sipoon keskeisistä kasvukeskuksista Nikkilän ohella. Asukkaita Söderkullassa oli vuoden 2017 lopussa 3 782. Kaavoituksessa kunnan rakentamista on painotettu tulevaisuudessakin näille alueille. Söderkullan keskustan tuntumaan on hyväksytty muun muassa 3 000 neliömetrin liikekeskuksen rakentaminen.
Palvelut.
Söderkullassa on kattavat peruspalvelut. Muutaman sadan metrin päässä toisistaan sijaitsevat hammashoitola, Alko, apteekki, vanhusten palvelukeskus Linda, R-kioski, kirjasto, kolme päivittäistavarakauppaa, päiväkoti sekä Etelä-Sipoon ala-aste. Ala-asteen yhteydessä on myös ruotsinkielinen Söderkulla skolan.
Kolmen kilometrin päässä Söderkullasta sijaitsee Pilvijärven suosittu uimaranta. Vuonna 2003 valmistui Söderkullaan Ingman Areena -salibandyhalli.
Söderkullassa sijaitsee Söderkullan kartano, joka on perustettu vuonna 1557. Kartanon omistaa Sipoon kunta, ja sen päärakennus on aiemmin ollut vuokrattu tilausravintolayrittäjälle. Kunta kaavaili keväällä 2011 kartanon myyntiä, mitä paheksuttiin. Myyntiaikeet peruttiin, ja kartanosta tulee kulttuuripalvelujen keskus, johon suunnitellaan nyt piharakennuksissa toimivia kunnan toimintoja.
Vuonna 2018 Söderkullaan valmistui Söderkullan kirkko ja seurakuntakeskus ja maaliskuussa 2023 otettiin Söderkullan uusi sosiaali- ja terveysasema käyttöön.
Joukkoliikenne.
Söderkullassa kulkevat seuraavat bussilinjat:
Gustaf Adolf Reuterholm

Vapaaherra Gustaf Adolf Reuterholm (7. heinäkuuta 1756 Siuntio – 27. joulukuuta 1813 Slesvig) oli suomalainen valtiomies, joka johti Ruotsin politiikkaa Kustaa IV:n Aadolfin holhoojahallituksen aikana 1792–1796.
Ura.
Reuterholm oli innokas okkultismin ja mystiikan harrastaja. Tämä harrastus johti läheiseen ystävyyteen kuningas Kustaa III:n veljen Kaarle-herttuan kanssa, joka oli Reuterholmin tavoin kiinnostunut henkimaailman asioista. Reuterholmia ja Kaarle-herttuaa yhdisti myös vapaamuurariveljeys. Kun Kustaa III murhattiin maaliskuussa 1792, valta siirtyi hänen poikansa Kustaa IV Aadolfin alaikäisyyden vuoksi Kaarle-herttualle, joka puolestaan delegoi vallan ystävälleen Reuterholmille.
Reuterholm noudatti aluksi hyvin vapaamielistä politiikkaa. Hän muun muassa poisti kokonaan lehdistösensuurin. Hyvin pian hän alkoi kuitenkin vallankumouksen pelossa tiukentaa otettaan vallasta: sensuuri palautettiin ja opposition toimintaa alettiin valvoa hyvin tehokkaasti. Erityisen epäluuloisesti Reuterholm suhtautui entisiin Kustaa III:n suosikkeihin Gustaf Mauritz Armfeltiin ja Johan Christopher Tolliin. Ulkomailla oleskelevaa Armfeltia vastaan nostettiin syyte maanpetoksesta, ja hänet tuomittiin kuolemaan. Armfelt ei kuitenkaan noudattanut käskyä palata Ruotsiin tuomion täytäntöön panemiseksi.
Reuterholmin ulkopolitiikka suuntautui aluksi Venäjää vastaan. Vuonna 1794 Ruotsi kuitenkin päätti solmia puolueettomuusliiton Venäjän ja Tanskan kanssa. Suunnitteilla oli myös Kustaa IV Aadolfin naittaminen jollekin venäläiselle prinsessalle, mutta tämä hanke kaatui nuoren kuninkaan tuntemaan vastenmielisyyteen venäläisten ortodoksista uskoa kohtaan.
Kun Kustaa IV Aadolf tuli täysi-ikäiseksi vuonna 1796, hän nuhteli Reuterholmia huonosta viran hoitamisesta. Reuterholm katsoi menettäneensä kuninkaan luottamuksen ja erosi virastaan. Hänestä oli tullut hyvin epäsuosittu kansan keskuudessa, ja niinpä hän päätti viettää loppuikänsä vapaaehtoisessa maanpaossa Saksassa, Hollannissa ja Italiassa.
Suku.
Reuterholmin isä oli valtaneuvos Esbjörn Christian Reuterholm (k. 1773) ja äiti vapaaherratar Maria Gyllenstierna. Hänen veljensä Axel Christian Reuterholm (1753–1811) oli Vaasan hovioikeuden presidentti ja Charlotta Malm-Reuterholmin puoliso.
Reuterholm kuoli lapsettomana Kielissä vuonna 1813. Hän omisti Siuntiossa Pikkalan (Pickala) ja Suitian kartanot. Testamentissaan hän määräsi omaisuutensa veljenpojalleen Axel Reuterholmille, ehdolla, että tämä myy kaiken omaisuuden Suomessa, muuttaa Ruotsiin ja ostaa rahoilla sieltä maata, sekä rakennutta uuden kotikuntansa kirkkoon sukuhaudan, johon siirtää kaikkien Siuntion kirkon hautakappeliin haudattujen Reuterholmien arkut. Vuonna 1815 arkut päätyivät Strängnäsin tuomiokirkkoon Olivecrantz-suvun hautaholviin, joka nyttemmin tunnetaan Reuterholmin hautaholvina. Myös Gustaf Adolf Reuterholm on haudattu tänne.
Pääskynen-palkinto

Pääskynen-palkinto on Suomen Nuorisokirjailijoiden vuodesta 1981 noin joka toinen tai kolmas vuosi myöntämä tunnustuspalkinto ansioituneelle lastenkirjallisuuden tunnetuksi tekijälle tai tutkimuksen edistäjälle. Se voidaan jakaa yksittäiselle henkilölle tai yhteisölle.
Palkitut.
Lähde
Dōjō

 Dōjō () on harjoitussali tai rakennus, jossa harjoitellaan bujutsua tai budolajeja. Dōjō tarkoittaa suomeksi tien paikkaa, mikä viittaa tapaan nähdä budōharjoittelu itsensäkehittämisen loputtomana tienä. Toisin kuin länsimaissa, joissa dōjō liitetään budōon, Japanissa mikä tahansa paikka, jossa harjoitellaan fyysisesti, on dōjō.
Dōjōn määritelmä.
Budōn peruskirjan neljäs artikla määrittelee dōjōn seuraavasti:
Kuuluisia japanilaisia dōjōja.
Esimerkki perinteisestä dōjōsta oli Tokiossa sijainnut Noma kendō dōjō (), jossa pidettiin aamuharjoitukset ("asa-geiko") 365 päivänä vuodessa. Noma dōjōn omistanut Japanin suurin kustantamo Kodansha purki rakennuksen vuonna 2007.
Muita kuuluisia japanilaisia dōjōja ovat
Dōjō zen-buddhalaisuudessa.
Myös zen-buddhalainen meditaatiohalli () mielletään dōjōn kaltaiseksi opiskelupaikaksi.
Suomen vesiliikenteen historia

Tämä artikkeli käsittelee vesillä liikkumisen historiaa alueella, jolla nykyisin sijaitsee Suomen valtio. Veiksel-jääkauden jälkeen Etelässä ja lännessä alue rajoittuu Itämereen. Lisäksi sisämaassa on runsaasti vesistöjä.
Vesillä liikkuminen on ollut vuosituhansia tärkeää suomalaisten esivanhemmille. Vesistöt ovat aina olleet osa suomalais-ugrilaisten elämää. Suomalais-ugrilaisten kielten alkukodin sijainti on kiistanalainen, mutta varmuudella ainakin kantasuomalaisen kielimuodon puhujat olivat kiinteästi merten piirissä ja myös liikkuivat merillä. Itämerensuomalaiset kehittyivät Itämeren piirissä, ja tunsivat myös varhain Vienanmeren. Saamelaiset ovat olleet yhteydessä Jäämereen ja Norjanmereen.
Vesireitit ovat olleet kautta historian, 1800-luvulle asti, tärkein liikenneväylä Suomessa ja monin paikoin muualla Itämeren piirissä.
Kalastus on ollut tärkeä elinkeino kivikaudelta teollistuneeseen aikaan saakka, eikä jo varhain omaksuttu maanviljely syrjäyttänyt sitä.
Veneiden ja laivojen kehitys.
Aivan ensimmäinen vesillä liikkumisen keino on ollut kopukka, sopivista puista kokoon kyhätty lautta. Kivikaudella käytettiin ruuhia, puunrungosta koverrettuja veneitä. Ruuhi ei sopinut avomerimatkoihin, sillä sen laidat olivat erittäin matalat. Ruuhilla luultavasti kalasteltiin järvillä ja rannikon lähellä.
Jo kivikauden lopulla ruuhi alkoi syrjäytyä, kun Itämeren ja luultavasti Suomenkin vesistöissä tulivat käyttöön nahkapohjaiset veneet. Nahkapohjaista venettä piti koossa puukehikko. Veneen pohjassa oli suksen muotoinen puuesine, joka suojasi herkkää nahkapohjaa vaurioilta, kun vene osui pohjaan, kiville tai rantaan. Joistain hyvin vanhoista sukseksi nimetyistä löydöistä onkin arveltu, että ne voisivatkin olla näitä veneen osia. Rautakaudella tulivat käyttöön varsinaiset puuveneet, jotka mahdollistivat pitkätkin merimatkat. Puuveneissä on puukehikko, jonka varaan laidat on tehty lankuista. Kiinnikkeinä käytettiin nauloja tai niittejä. Puuveneitä oli erikokoisia, pienimmät yhden soudettavia pienille järville, isoimmat suuria "pitkäveneitä" merimatkoihin. Ruuhia on silti satunnaisesti käytetty sisävesistöissä vielä historiallisellakin ajalla. Lautarakenteisia ruuhia on käytetty vielä 1960-luvulla Hämeen pienillä järvillä. Niitä melottiin yksilapaisilla meloilla, vain harvassa ruuhessa oli airot. 
Suomen ensimmäinen lujitemuovivene valmistettiin vuonna 1955. Tämän "lasimuoviveneen" suunnitteli ja sen valmistusta johti Merivoimien Esikunnan laivanrakennustoimiston päällikkö insinöörikomentajakapteeni Teuvo Ilmari Riki. Tämän 4,27 metriä pitkän 60-kilogrammaisen veneen laidat olivat 3–4 millimetriä paksut. Veneeseen voitiin asentaa 1,1–2,2 kilowattinen (1,5–3 hevosvoimaa) perämoottori, joka antoi sille 11 km/h:n (6 solmun) nopeuden.
Teiniagentti Luna

Teiniagentti Luna ("Amazing Agent Luna") on yhdysvaltalainen, Nunzio deFilippisin ja Christina Weirin käsikirjoittama ja Carmela Donezan eli Shiein piirtämä mangatyylinen, tytöille suunnattu sarjakuva. Sarjan ensimmäinen pokkari ilmestyi ensi kerran 15. maaliskuuta 2005, kustantajanaan amerikkalainen Seven Seas Entertainment. Suomeksi sarjaa kustantaa Egmont Kustannus. 
Teiniagentti Lunaa on ilmestynyt viisi osaa, ja viimeinen osa päättyi siten, että tarina voisi jatkua vielä tulevaisuudessa.
Juoni.
15-vuotias geenimuunneltu salainen agentti Luna saa tehtäväkseen ottaa selvää kreivi Heinrich Von Bruckenin uusimmasta hankkeesta, scion-projektista. Luna murtautuu Pariisin lähetystöön ja pääsee käsiksi kyseisiin tietoihin, jotka kaikki viittaavat YK:n ylläpitämään rikkaiden lasten lukioon, Nobeliin. 
Luna lähetetään lukioon muka-tavallisena tyttöoppilaana, Luna Collinsina. Tähän tehtävään osallistuvat myös Lunan valvoja-agentti, Jennifer Kajiwara, hänen äitinään ja valtion alaisena toimiva psykiatri Andrew Collins hänen isänään.
Luna ei pääse mukaan porukoihin ja hänestä juoruillaan. Luna tapaa Oliver Riggsin, mukavan ja pikkupoikamaisen skeittaajapojan, joka ihastuu kauniiseen Lunaan ensisilmäyksellä. Luna tutustuu myös Francesca Aldanaan, joka kuului koulun suosituimpaan tyttöjengiin.
Lunan tehtävää hankaluuttaa ihastuminen kouluun saapuvaa kreivi Von Bruckenin poikaan, Jonahiin. Luna tapasi Jonahin ensimmäistä kertaa Pariisissa murtauduttuaan lähetystöön, ja Jonah muistelee tavanneensa Lunan Pariisissa. Lunan henkilöllisyys on vaarassa paljastua! Jonah tuntuu olevan kiinnostunut Lunasta, mutta väliin tunkee koulun kermaan kuuluva kaunis ja pinnallinen Elizabeth Westbrook.
Tarina on täynnä ihmissuhdekiemuroita sekä toimintaa, josta vastaa kaunis, geenimuunneltu agentti Luna.
Viritin-vahvistin

Viritin-vahvistin (, AVR) on laite, joka sisältää radion, esivahvistimen ja päätevahvistimen toiminnot. Tyypillisesti laitteissa on liitin myös antennille. Esivahvistinosassa on liitäntöjä ulkoisesti liitettäville äänilähteille, kuten CD-soitin, levysoitin, nauhuri, televisio tai äänikortti. Esivahvistinosassa suoritetaan äänilähteen valinta virittimen ja muiden laitteeseen liitettyjen lähteiden välillä ja päätevahvistin vahvistaa signaalia, jonka jälkeen se toistetaan kaiuttimista. Nykyaikaisen viritinvahvistimen toimintoja voidaan ohjata kaukosäätimellä.
Taiwaninkoira

Taiwaninkoira (), joka tunnetaan myös nimillä taiwan native dog, formosanvuoristokoira ja tugou on taiwanilainen koirarotu. Nykyisin se on levinnyt koko saarelle ja sitä pidetään vahti- ja seurakoirana. 
Ulkonäkö.
Taiwaninkoira luokitellaan fyysisten ominaisuuksiensa perusteella eri muunnoksiin, joita ovat "taiya", "bunon" ja "plain". Se on keskikokoinen ja sillä on voimakkaat leuat ja kolmiomainen pää, jossa on pystyt tai puolipystyt korvat. Häntä on suora tai kaareva ja tuuheakarvainen, mutta vatsassa ei ole juurikaan karvoja; häntä lämmittää vatsaa ja voi jopa olla riittävän pitkä karkottamaan hyönteiset kuonosta. 
Urosten säkäkorkeus on noin 48–52 cm ja paino 14–18 kg; nartuilla vastaavat mitat ovat 43–47 cm ja 12–16 kg. Karvapeite on lyhyt, tiiviisti rungonmyötäinen ja kova. Karvan pituus on noin 1,5–3 cm. Sallitut värit ovat valkoinen, kellanruskea (fawn), juovikas (brindle) ja musta; kaksivärisistä valko-fawn, valko-brindle ja valko-musta.
Alkuperä.
Taiwaninkoira polveutuu eteläaasialaisista paariatyyppisistä metsästyskoirista, joita tavattiin alun perin saaren keskisellä vuoristoalueella. Alkuperäisasukkaat käyttivät alun perin taiwaninkoiraa metsästykseen, mutta nykyään puhdasrotuiset yksilöt ovat erittäin harvinaisia. Eräältä taiwanilaiselta kasvattajalta, Chen Ming-nanilta, meni 10 vuotta löytää neljä jalostukseen sopivaa koiraa. Chenillä oli ollut lapsena taiwaninkoira ja 1980-luvulla hän aloitti liiketoiminnan, jonka tarkoituksena oli luoda puhdasrotuinen taiwaninkoira. Hän aloitti yksittäisestä pennusta, jonka hän osti alkuasukkaalta 1000 Yhdysvaltain dollarilla. 
Chenin mukaan Taiwanissa on todella paljon katukoiria, joita voi erehtyä luulemaan puhdasrotuiseksi taiwaninkoiraksi, mutta puhdasrotuisella on yleensä vahva suuntavaisto ja hyvä haju-, näkö- ja kuuloaisti. Hänen löytämillään puhdasrotuisilla tehdyt geenitutkimukset osoittivat, että ne olivat sukua eteläjapanilaisille koirille ja ne polveutuivat eteläaasialaisesta metsästyskoirasta.
Taiwaninkoira on melko tuntematon kotimaansa ulkopuolella ja se on rekisteröity sekä Taiwan Kennel Clubiin että International Canine Organizationiin. FCI:n viimein hyväksyttyä sen listoilleen muutama vuosi sitten kansainvälinen tunnustus on kuitenkin tuonut uutta toivoa rodun tulevaisuuden suhteen. Se on sopeutunut Taiwanin epätasaiseen ja tiheämetsäiseen maastoon ja se eli puolivillinä ennen hollantilaisten uudisasukkaiden tuloa. Tästä huolimatta se on mahdollista kouluttaa ja sitä käytetään nykyään metsästys-, vahti- ja seurakoirana ja erilaisten temppujen tekemiseen.
Suomeen tuotiin ensimmäinen yksilö, musta uros, vuonna 2025.
Yläneen kartano

Yläneen kartano eli Vanhakartano on keskiajalta lähtien tunnettu kartano entisessä Yläneen kunnassa Pöytyällä. Suurin osa Yläneen alueesta on ollut kartanon alusmaita.
Historia.
Vuosisatojen kuluessa kartano on ollut useiden tunnettujen aatelissukujen, kuten Fleming-, Creutz-, Lybecker- ja Jägerhorn af Spurila -suvun omistuksessa. 
Yläneen kartanon maat olivat 1800-luvun alussa noin 25 000 hehtaaria. Puolet kartanosta myytiin Isac Reinhold Salbergille. 1811 hän myi sen pojalleen Carl Reinhold Sahlbergille. Sahlbergien osaa alettiin kutsua Yläneen Uusikartanoksi ja toista osaa Vanhakartanoksi.
Euralainen Frans Fredrik Björni osti 14. toukokuuta 1890 Yläneen kartanon Uusikartanon leskirouva Walter Reinhold Sahlbergin perikunnalta. Björni osti 10. elokuuta 1892 Yläneen kartanon Vanhakartanon irtaimistoineen sen viimeiseltä aatelissäätyiseltä omistajalta nimituomari (varatuomari) Reinhold Ernst Petter Jägerhornilta.
Björni myi 8. huhtikuuta 1905 Vanhakartanon irtaimistoineen vanhimmalle pojalleen Onni Björnille (myöhemmin Rantasalo). Uudenkartanon hän myi 24. toukokuuta 1913 nuorimmalle pojalleen Sulholle.
Vuodesta 1905 lähtien kartanon omisti maanviljelysneuvos, kansanedustaja Onni Rantasalo (1884–1977), jonka suvulla kartano on edelleen.
Kartanon puinen, kaksikerroksinen päärakennus on 1790-luvulta. Pihamaata rajaavat siipirakennukset ovat 1600-luvulta. 1930-luvun lopulla löytyi kartanon restaurointitöiden yhteydessä kartanon suuren salin katosta suuri 8 x 9 metrin kokoinen raamatullisaiheinen paholaisen kytkemistä esittänyt öljyvärimaalaus, joka oli peräisin 1600-luvulta.
Museovirasto on vuonna 2009 määritellyt Yläneen Vanhakartanon ja ympäröivän viljelysmaiseman valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Vuonna 2010 Turun ammattikorkeakoulu selvitti yhä maanviljelystilana toimivan kartanon rakennusten kunnostamismahdollisuuksia yhdessä omistajan kanssa tavoitteena toteuttaa kunnostus EU-hankkeena.
Vaivio

Vaivio on noin 600 asukkaan kylä Liperin kunnassa, Pohjois-Karjalassa. Se sijaitsee aivan Liperin pohjoisosassa 23 kilometrin päässä kuntakeskuksesta. Joensuuhun Vaiviosta on matkaa noin 20 kilometriä. Kylä jakautuu kahteen keskukseen: Vaivioon ja Härkinvaaraan. Härkinvaaralaiset ovat ehdottaneet vuonna 2007 alueensa siirtämistä Polvijärven kuntaan, koska yhteys Polvijärven kirkonkylään on lyhyempi kuin Liperiin. Vaivion asukasluku kaksinkertaistuu kesäisin, kun kesämökkiläiset saapuvat alueelle.
Palvelut.
Valviossa sijaitsi alakoulu. Vaivion ensimmäinen koulu perustettiin 1908. Koulun Nykyinen rakennus valmistui vuonna 1963. Koulu on syksystä 2010 alkaen kaksiopettajainen. Sen oppilasmäärä lukukaudella 2009–2010 oli 40. Koulu oli lakkautusuhan alla, mutta Liperin kunnanvaltuusto päätti säilyttää sen 2010. Vuonna 2013 Valvion koulu kuitenkin suljettiin. Nykyään entisen koulun tiloissa toimii ravintolabaari.
Joensuun luterilaisella seurakunnalla on Vaiviossa leiri- ja kurssikeskus. Vaiviossa oleva Harila oli 2000-luvulle asti Joensuun kaupungin leirikeskus; nyt tila on yksityisomistuksessa.
Vaivion itälaidalla on Pärnävaaran urheilukeskus. Kylän urheiluseura on vuonna 1931 perustettu Vaivion Tarmo.
Ali Alava

Ali Johannes Alava () palveli etsivänä 1930-luvulta lähtien Etsivä keskuspoliisi/Valpossa. Kokemuksiinsa perustuen hän kirjoitti 1970-luvulla muutamia kirjoja jotka käsittelivät Suomessa toisen maailmansodan aikana ja sitä ennen harjoitettua tiedustelutoimintaa.
Ali Alavan vanhemmat olivat Tampereella ja Vesilahden Narvassa räätälinä toiminut Aksel Alander (1847–1914) ja tämän toinen puoliso Hanna Alander, o. s. Taipaleenmaa (1870–1961). Hänen veljensä Lauri Agapetus Alava (1906––1967) toimi pankinjohtajana Vesilahdella.
Tapetum lucidum

Tapetum lucidum on heijastava kerros silmän verkkokalvolla. Erityisen selvästi se on kehittynyt kissalla, kuhalla, koiralla, hevosella ja märehtijöillä. Verkkokalvon sauva- ja tappireseptorit reagoivat pupillin ja mykiön läpi tulleeseen valoon ja kuvaan kerran ja toisen kerran kun sama valo heijastuu tapetum lucidumin peilipinnasta takaisin. Heijastava pinta koostuu pääasiassa guaniinikiteistä ja niitä sitovista kollageenisäikeistä. Jos silmiin osuu voimakas valo ja joku katselee samasta suunnasta, hän näkee usein heijastuvan valon.Nykyaikaisissa kameroissa pyritään välttämään verkkokalvolta takaisin heijastuvan valon aikaansaamaa punasilmäisyyttä väläyttämällä salamavaloa kahdesti, jolloin värikalvo supistuu ennen toista, varsinaisen kuvan ottamiseen käytettävää salamaa, mikä vähentää ei-toivottavaa efektiä.
An Tran

An Tran (s. 29. heinäkuuta 1952 Saigon) on vietnamilaissyntyinen yhdysvaltalainen pokeriammattilainen. Tran tunnetaan lempinimellä "The Boss" ("pomo").
Tran aloitti pokerin 1970-luvun puolivälissä ja sijoittui rahoille World Series of Poker -turnauksessa ensimmäisen kerran vuonna 1989. Samana vuonna hän oli WSOP:n pääturnauksessa 24.. Sen jälkeen Tran on ollut WSOP:n finaalipöydässä useita kertoja ja vuonna 1991 hän voitti toistaiseksi ainoa WSOP-rannekkeensa 1 500 dollarin pot limit omaha -turnauksessa. Siinä hän voitti lopun kaksinpelissä Chris Björinin.
WSOP:n pääturnauksessa Tran on parhaimmillaan ollut viides vuonna 1996. Sijoitus toi palkintorahoina 128 700 dollaria. Tran oli lähellä voittaa toisen rannekkeensa vuonna 2004, jolloin hän hävisi lopussa John "World" Henniganille 5 000 euron limiitti hold'em -turnauksessa.
Tran on voittanut urallaan useissa turnauksia kuten Hall of Fame Poker Classicissa vuonna 1992, Queens Poker Classicissa vuonna 1993, LA Poker Classicissa vuonna 1994, 10th Annual Diamond Jim Bradyssa vuonna 1994, Legends of Pokerissa vuonna 1996 ja Four Queens Poker Classicissa vuosina 2002 ja 2003. World Poker Tourilla Tran on selvinnyt kerran finaalipöytään: Gold Strike World Poker Openissa tammikuussa 2006 hän oli viides ja ansaitsi tästä 125 856 dollaria.
Elokuussa 2007 Tranin pokeriuran turnausansiot ylittivät 2,5 miljoonaa dollaria.
Sari Peltoniemi

Sari Päivikki Peltoniemi (24. kesäkuuta 1963 Kauhava – 14. heinäkuuta 2023 Lempäälä) oli suomalainen lasten- ja nuortenkirjailija sekä äidinkielenopettaja. Hänet tunnettiin myös Noitalinna huraa! -yhtyeen jäsenenä ja sanoittajana. 
Ura.
Peltoniemi oli koulutukseltaan filosofian maisteri Jyväskylän yliopistosta. Hänen oppiaineitaan olivat suomen kieli ja kotimainen kirjallisuus.
Muusikkona.
Peltoniemi toimi 1980- ja 1990-luvulla Noitalinna huraa! -yhtyeen laulajana ja sanoittajana. Yhtyeen ensimmäinen levy ilmestyi vuonna 1986. Peltoniemi soitti yhtyeessä myös bassoa.
Hän toimi sanoittajana myös Musta köksä -yhtyeelle sekä Los Jacopablosille ja Maaseudun tulevaisuus -yhtyeille. Peltoniemi sävelsi myös Toinen luokka -kappaleen Noitalinna huraa!:n samannimiselle singlelle. Peltoniemi sanoitti myös puolisonsa Antilooppi-yhtyeelle.
Kirjailijana.
Peltoniemen esikoisteos "Löytöretkeilijä Kukka Kaalinen" ilmestyi vuonna 2000. Peltoniemen fantasiaromaani "Hirvi" (2001) ja lastenromaani "Kukka Kaalinen koulutiellä" (2002) olivat Finlandia Junior -ehdokkaina. Helmikuussa 2007 Peltoniemi sai Suomen Kulttuurirahaston myöntämän Olli Arrakosken 8 000 euron muistoapurahan. Vuonna 2009 hän sai toista kertaa myönnetyn Anni Polva -palkinnon teoksesta "Soita minulle, Kukka Kaalinen". Keväällä 2014 hän sai nuortenkirjailijalle vuosittain myönnettävän Laivakello-palkinnon. Vuonna 2018 Peltoniemelle myönnettiin valtion viisivuotinen taiteilijaprofessoriapuraha. Vuonna 2021 Peltoniemi sai Arvid Lydecken -palkinnon teoksesta "Täältä minä karkaan" ja Kirjailijaliiton myöntämän Tirlittan-palkinnon koko tuotannostaan.
Johanna Sinisalon brittiläiselle Dedalus-kustantamolle toimittamassa kokoomateoksessa "The Dedalus Book of Finnish Fantasy" (2006) on mukana käännös Peltoniemen novellista ”Kultainen omena”.
Peltoniemen aloitteesta perustettiin VaLas-kollektiivi vapaille lasten- ja nuortenkirjailijoille.
Yksityiselämä.
Peltoniemi asui Lempäälässä. Hänen perheeseensä kuului aviomies Antti Tammela ja kolme aikuista tytärtä. Hän kuoli pitkäaikaiseen sairauteen.
55565 Aya

55565 Aya (aiemmin tilapäisellä nimellä ) on transneptuninen kohde, joka on löydetty Palomarissa 10. tammikuuta 2002. Kohde kiertää Auringon ympäri (noin ) kiertoradalla, jossa se on lähimmillään ja etäisimmillään astronomisen yksikön päässä Auringosta. Kirkkauden ja valon heijastumisen perusteella sen läpimitta on todennäköisesti – . Pyörähdysaika akselin ympäri on .
Kohde on cubewano jota pidetään hyvin todennäköisenä kääpiöplaneettana.
Kohde sai nimen Aya kesäkuussa 2025 akkadialaisen mytologian jumalattaren mukaan.
Slåttmossen

Slåttmossen on suo ja luonnonsuojelualue Helsingin ja Vantaan rajalla. Vantaan puoleinen alue suosta kuuluu Vaaralan kaupunginosaan ja Helsingin puoleinen alue Jakomäen osa-alueeseen Suurmetsän kaupunginosassa. Suo on ainoa keidassuo Helsingissä. Suojelualueen pinta-ala on 7,5 hehtaaria, josta kaikki on Helsingin puolella. Alue rauhoitettiin 13. joulukuuta 1995. Suo on Helsingin suojelluista soista laajin ja edustavin. 
Suolle rakennettiin 700 metriä pitkä luontopolku rasteineen ja pitkospuineen vuonna 1998. Rauhoitusalueen pinta-alasta on luonnontilaista keidasrämettä 2,8 hehtaaria, isovarpurämettä 2,8 hehtaaria, nevakorpea 0,1 hehtaaria ja turvekangasta 1,7 hehtaaria. Suon keskiosa on aukeata ja muodostunut kuivahkoista rahkarämejänteistä eli kermeistä ja niiden vetisistä nevapainanteista eli kuljuista. Suon reunaosat ovat isovarpuista rämettä. 
Suolla kasvaa sellaisia karuimpien räme- ja nevatyyppien tunnuskasveja, joita ei muualta Helsingistä tapaa. Kasvillisuutta edustavat muun muassa tupasvilla, karpalo, variksenmarja, suokukka ja pyöreälehtikihokki. Alkukesällä tupasvillan valkoiset kukkatähkät täplittävät suota, myöhemmin kesän mittaan kukillaan väriä ja tuoksuja antavat myös suopursu ja kanerva. Suon perhos- ja hyönteislajisto on myös edustava.
Risto Ihamuotila

Risto Veikko Artturi Ihamuotila (s. 15. toukokuuta 1938 Espoo) on suomalainen Helsingin yliopiston entinen kansleri vuoteen 2002. Yliopiston eri tehtävissä hän on toiminut noin 30 vuotta.
Ihamuotila väitteli tohtoriksi vuonna 1968. Hänestä tuli Suomen Akatemian nuorempi tutkija ja jo 1973 Helsingin yliopiston maatalouspolitiikan professori. Hän kohosi dekaaniksi 1979, rehtoriksi 1992 ja lopulta kansleriksi vuosiksi 1996–2003.
Hänen isänsä Veikko Ihamuotila toimi Maataloustuottajien Keskusliiton puheenjohtajana. Hänen veljensä Jaakko Ihamuotila taas on toiminut yritysjohtajana. Muita sisaruksia ovat Matti Ihamuotila ja Anna-Leena Verkasalo. Hänen vaimonsa, Kristiina Ihamuotila, on tekstiilitaiteilija. Heidän poikansa Mika Ihamuotila on toiminut pankkimaailmassa ja sittemmin Marimekon toimitusjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana.
Teoksessaan "Yliopistomies ja maajussi" Risto Ihamuotila kertoo yliopistomaailman vaiheista mutta myös elämästään, ja mukana on osuvia henkilökuvia mm. tieteentekijöistä sekä politiikan ja kulttuurielämän päättäjistä.
Ihamuotilan perheen koti on Nuuksiossa sijaitseva Histan tila, joka on ollut Ihamuotilan hoidossa lähes 40 vuotta ja suvun hallussa jo yli sata vuotta. Histan tila siirtyi Risto Ihamuotilalle vuonna 2000. Lapsena Risto sisaruksineen asui Histalla.
Ihamuotila valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1984.
Irmgard von Stephani

Irmgard von Stephani (20. syyskuuta 1895 – 5. lokakuuta 2007) oli Saksan vanhin elossa oleva henkilö 21. heinäkuuta 2005 alkaen.
Irmgard von Stephani syntyi Kasselissa lähes kaksi vuosikymmentä ennen ensimmäisen maailmansodan alkua ja oli Natsi-Saksan aikana jo keski-ikäinen. 
Stephani ei ollut koskaan naimisissa eikä hänellä ole lapsia. Hän vietti Berliinissä 111-vuotispäiväänsä syyskuussa 2006. Tällöin hänellä oli ongelmia kuulon ja näön kanssa, mutta hän kävi yhä ulkona kävelyillä. Horst Köhler muisti naista tämän 110-vuotispäivänä. 
Stephani kuoli pari viikkoa 112-vuotispäivänsä jälkeen lokakuussa 2007.
Philippe Adams

Philippe Adams (s. 19. marraskuuta 1969 Mouscron, Belgia) on belgialainen kilpa-autoilija. 
Ennen F1-uraansa Adams sijoittui sijalle 12 Japanin Formula 3 -sarjassa vuonna 1991 ja toiseksi Britannian F3-sarjassa 1992. Vuonna 1993 hän voitti Britannian Formula 2 -sarjan mestaruuden.
Adams osallistui kaudella 1994 Formula 1 -sarjaan Lotus-tallissa. Hän ajoi vain kahdessa Grand Prix -kilpailussa eikä saavuttanut yhtään MM-pistettä. 
Adamsin kuljettajan roolia varjostivat hänen kokemattomuutensa F1-autoista (66 testikierrosta) sekä heikot suoritukset kilpailuissa. Belgian GP:ssä Adamsin auto pyörähti ympäri useita kertoja ja hän aiheutti kolarin sekä harjoituksissa että kilpailussa (ajettuaan kilpailussa vain 16 kierrosta), ja Portugalin GP:ssä hän ajoi maaliin 16:tena (viimeisenä ja aikaero edellä ajaneeseen yli 20 sekuntia). Sponsorien osalta Adamsille luvattiin kahden kilpailun mittainen sopimus, mikä aiheutti eripuraa Lotus-tallin muiden sponsorien keskuudessa, kun nämä uhkasivat poistaa omat sponsorilogonsa autoista. Jerezissä talli päätti korvata Adamsin Alex Zanardilla, minkä seurauksena hän siirtyi ajamaan eri urheiluautosarjoja. Kilpauransa jälkeen Adams työskenteli kotimaassaan autonvalmistaja SEAT:in tehtaalla.
Come Out and Play

Come Out and Play (1985) on hard rock -yhtye Twisted Sisterin neljäs albumi. Albumilla esiintyy lukuisia vierailevia tähtiä. Kappaleen "Be Chrool to Your Scuel" Dee Snider laulaa duettona Alice Cooperin kanssa. Billy Joel soittaa samassa kappaleessa pianoa.
"Leader of the pack" on cover versio The Shangri-Las:n kappaleesta "Leader of the pack". "Come out and play" on Twisted Sisterin toiseksi viimeinen albumi ennen yhtyeen hajoamista vuonna 1987.
Rokkari

Rokkari on arkikielen nimitys rockmusiikin esittäjälle tai harrastajalle. Ensimmäisiä rokkareita olivat 1950-luvun teddyt ja greaserit.
Johan Alm

Johan Alm (1728–1810) oli suomalainen kenttävääpeli ja taidemaalari, erityisesti kirkkomaalari.
Almin isä oli Vaasan lukkari Erik Häggroth. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli lukkari Österlundin leski Anna Catharina Tilgren, toinen Elisabet Häggroth.
Alm työskenteli lähes koko uransa Vaasassa, jonne hän oli muuttanut Tukholmasta 1761. Maalarikisällin oikeudet hän sai 1765. Saarnastuolien koristamiset ja alttaritaulujen maalaukset olivat Almin merkittävimpiä töitä kirkkomaalauksessa. Hänen töitään ovat Uudenkaarlepyyn (1759) ja Ilmajoen (1766) kirkkojen alttaritaulut sekä Uudenkaarlepyyn kirkon kattomaalaus. Ilmajoen alttaritaulun "Kristus ristillä" kustansi kirkkoherra, tohtori Salomon Hannelius puolisonsa Magdalena Peldanin kanssa. Alavuden kirkon saarnastuolin hän koristeli 1759. Hänen päätyönään pidetään Koivulahden kirkon kookasta alttaritaulua (1765), joka esittää viimeistä tuomiota. Hän maalasi myös Isonkyrön kirkon kukon, tapulin ja kirkkoon alttaritaulun sekä kuvitti saarnastuolin laidat ja lehterin reunakaiteeseen apostolien kuvat 1773–1775. Evijärven kirkkoon hän teki saarnastuolin maalauksen ja kultauksen 1791, ja tämä työ on entisöitynä käytössä Evijärven kirkossa.
Senioripysäkki

Senioripysäkki tarjoaa ilmaista ryhmäkeskusteluapua yksinäisille, masentuneille, ahdistuneille tai muun tuen tarpeessa oleville yli 60-vuotiaille HelsinkiMission tiloissa . 
Tampereella ja Turussa toimintaa toteuttavat TampereMissio ja Tukenasi ry.
HelsinkiMissio on kehittänyt ryhmäterapian ammattilaisten avulla uuden ja kevyemmän Senioripysäkki-ryhmämenetelmän. HelsinkiMissio kouluttaa menetelmän mukaisesti ryhmänohjaajia eri puolilla Suomea. Koulutettavat työskentelevät niissä organisaatioissa, joille HelsinkiMissio myöntää sopimuksella oikeuden käyttää suojattua Senioripysäkki-nimeä. Senioripysäkki-ryhmiä toimii ympäri Suomea yli 30 paikkakunnalla.
Senioripysäkki aloitti toimintansa Helsingissä 2001.
Senioripysäkin ryhmämallia on tutkittu laajasti ja siitä on saatu hyviä tutkimustuloksia. Tulokset on julkaistu mm. teoksessa Marjovuo, Ari - Pitkälä, Kaisu - Routasalo, Pirkko (toim.) "Ikääntyneiden yksinäisyys. Senioripysäkin ryhmäterapia psykososiaalisena kuntoutuksena." Geriatrisen kuntoutuksen tutkimus- ja kehittämishanke. Tutkimusraportti 8. Vanhustyön keskusliitto. Hki.
Samassa tutkimushankkeessa todettiin myös, että ikääntyneiden ryhmät vähensivät muiden sosiaali- ja terveyspalveluiden käyttöä enemmän kuin mitä ryhmien toteuttaminen maksaa.
EPR-paradoksi

EPR-paradoksi tai Einstein-Podolsky-Rosen-paradoksi on kolmen fyysikon luoma ajatuskoe, jolla on pyritty osoittamaan, että kvanttimekaniikka on epätäydellinen selitys fysikaalisesta todellisuudesta. EPR-paradoksissa osoitetaan, että hiukkasen nopeus ja paikka voidaan mitata tarkasti ilman, että toisen ominaisuuden mittaus vääristyisi. Myöhemmin David Bohm muutti EPR-paradoksin sisältöä, ja Bohmin muutokset sisältävää EPR-paradoksia kutsutaan usein EPRB-paradoksiksi. Ajatuskoe esiteltiin vuonna 1935 Physical Review -lehdessä, artikkelissa "Can Quantum-Mechanical Description of Physical Reality Be Considered Complete?" ().
Ajatuskoe.
Heisenbergin epätarkkuusperiaatteen mukaan hiukkasen paikkaa ja liikemäärää ei voida mitata yhtä aikaa äärettömän tarkasti. Albert Einstein, Boris Podolsky ja Nathan Rosen esittivät kuitenkin ajatuskokeen, jossa molemmat ominaisuudet voitaisiin mitata tarkasti. 
Kvanttimekaniikan mukaan hiukkasen ominaisuudet voidaan kuvata yhteisellä aaltofunktiolla. Kuvitellaan koelaitteisto, jossa paikallaan oleva hiukkanen räjähtää kahdeksi samanlaiseksi hiukkaseksi, jotka samanaikaisesti lähtevät liikkeeseen vastakkaisiin suuntiin. Tällöin voidaan mitata toisen hiukkasen nopeus (hiukkanen 1) ja vastaavasti toisen hiukkasen paikka (hiukkanen 2). Koska tilanne on symmetrinen, liikemäärän säilymislaista seuraa, että kullakin hetkellä molemmat hiukkaset ovat yhtä etäällä alkuperäisestä paikasta ja niiden nopeudet ovat yhtä suuret mutta vastakkaissuuntaiset. Mitattaessa hiukkasen 1 nopeutta ei häiritä hiukkasen 2 paikkaa, eikä määritettäessä hiukkasen 1 paikkaa häiritä hiukkasen 2 nopeutta. Tämän perusteella voidaan sanoa, että hiukkasen paikka ja nopeus voidaan määrittää tarkasti ilman, että hiukkasta häiritään.
EPR-kokeessa todetaan kaksi metafysikaalista oletusta, joihin fysikaalinen todellisuuskäsitys rakentuu:
Ehdot ovat filosofisia ja ovat sopusoinnussa klassisen luonnonkuvan kanssa. Niels Bohr vastasi kuitenkin vielä samana vuonna ja hänen mukaansa kvanttimekaniikka on täydellinen tulkinta.
Bohmin malli.
David Bohm esitti vuonna 1951 yksinkertaisen mallin EPR-kokeesta. Bohmin mallia käytetään nykyään kokeellisten mittausten pohjana. Bohmin malli perustuu kahteen hiukkaseen, jotka ovat olleet toistensa kanssa vuorovaikutuksessa ja sittemmin erotettu toisistaan.
Vääkiön rautatieasema

Vääkiön rautatieasema () oli rautatieliikennepaikka Suomen rataverkkoon kuuluneella rataosuudella Pesiökylä–Taivalkoski. Liikennepaikka sijaitsi noin 21 kilometriä pohjoiseen Pesiökylän asemalta, noin 95 kilometriä pohjoiseen Kontiomäen asemalta ja noin 61 kilometriä etelään Taivalkosken asemalta. Liikennepaikka sijaitsi Suomussalmen kunnan Vääkiönvaarassa.
Liikennepaikka avattiin virallisesti 15. marraskuuta 1957. Se muutettiin miehittämättömäksi kesäkuussa 1959. Henkilöliikenne lakkautettiin 23. toukokuuta 1982 ja tavaraliikenne 1. helmikuuta 1999. Liikennepaikka lakkautettiin lopullisesti 9. tammikuuta 2005. Käytännössä liikennepaikka on ollut lakkautettuna 4. elokuuta 2004 alkaen, kun Pesiökylän ja Taivalkosken välinen rataosuus lakkautettiin liikennöintikelvottomana.
Vääkiön pysäkkirakennus valmistui vuonna 1956.
Prytaneion

Prytaneion () oli antiikin Kreikassa prytanien eli kaupungin johtavien virkamiesten kokoontumispaikka ja hallintorakennus. Termiä käytetään kuvailemaan mitä tahansa antiikin rakennusta, jossa virkamiehet kokoontuivat. Yleensä Prytaneionilla tarkoitetaan kaupunginvirkamiesten rakennusta, mutta myös Olympiassa sijaitsevasta Prytaneionista, jossa tuomarit ja urheilijat kokoontuivat, käytetään samaa nimitystä.
Prytaneion sijaitsi yleensä kaupungin keskellä agoralla. Prytaneionit muodostivat usein kaupungin henkisen ”ytimen”, ja niissä sijaitsi muun muassa Hestian pyhäkkö, jonka alttarilla paloi ikuinen tuli.
Antiikin aikaisista prytaneioneista on varmuudella tunnistettu vain Deloksen, Laton ja Olympian prytaneionit sekä todennäköisesti myös muun muassa Efesoksen prytaneion. Ateenan Prytaneionin paikkaa ei tunneta varmuudella. Aiemmin Agoralla sijainneen Tholoksen ajateltiin usein olleen tässä käytössä, mutta nykyisen käsityksen mukaan rakennus ei kuitenkaan ollut kaupungin varsinainen prytaneion vaan jonkinlainen liitännäisrakennus, "Prytanikon".
Leila ja Majnun

Leila ja Majnun (, tai , "Qays wa-Laylā") on klassinen traaginen länsiaasialainen rakkaustarina. Alkuperäinen versio tunnetaan 600-luvulta arabiankielisestä kirjallisuudesta, persiankielisen kirjoitti Nizami 1100-luvulla. Se on arabi- ja Lähi-idän maissa yhtä tunnettu teos kuin Romeo ja Julia länsimaissa. Tarinasta on nykyisin monia eri versioita ja se perustuu tositarinaan.
Tilsa

Tilsa on eteläisessä Lapin maakunnassa, aivan Posion kunnan eteläosassa sijaitseva selväpiirteinen kallioinen suurehko vaara. Kansanomaisesti sitä kutsutaan "Tilsan äläkyksi". Tilsan korkeus merenpinnasta on 360 metriä. Sen huippu on juuri ja juuri puurajan alapuolella, mutta sen puusto on matalakasvuista. Tilsan etelään viettävä rinne on loivasti laskeutuva pohjoisrinteen ollessa erittäin jyrkästi 'hyppyrimäinen' ja kallioinen. Tilsa sijaitsee keskellä laajaa, suojeltua soista aarnialuetta.
Muita lähialueen tuntureita ja vaaroja ovat Taivalkosken Pyhitysvaara (422 m), Kuusamon Rukatunturi (491 m) ja Pudasjärven Iso-Syöte (431 m). Pyhitysvaara sijaitsee luonnonsuojelualueella, mutta Rukalla ja Isolla-Syötteellä on hiihto- ja laskettelukeskukset.
Nitra

Nitra (, ) on Länsi-Slovakiassa sijaitseva kaupunki, joka sijaitsee Zobor-vuoren lähellä noin 80 kilometriä Bratislavasta itään. Nitra on yksi Slovakian vanhimmista kaupungeista. Ensimmäiset merkinnät kaupungista löytyvät vuoden 826 tienoilta.
Vuoden 2005 lopussa kaupungissa oli 85 172 asukasta. Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan asukkaista 95,4 % oli slovakialaisia. Vähemmistöryhminä olivat unkarilaiset (1,7 %), tšekit (0,9 %) ja romanit (0,4 %). Uskonnoltaan 74,2 % ilmoitti olevansa roomalaiskatolisia ja 2,8 % protestantteja. 17,2 % ei ilmoittanut mitään uskontoa.
Historia.
Keskiajalla Nitra oli Nitran ruhtinaskunnan pääkaupunki. Valtakuntaa pidetään ensimmäisenä slovakialaisena valtiona.
Kulttuuri.
Horkýže Slíže, yksi Slovakian suosituimmista rockbandeistä on kotoisin Nitrasta.