Seitsemän kuolemansyntiä (sketsisarja)

Seitsemän kuolemansyntiä on suomalainen vuonna 1988 valmistunut Yleisradion tuottama seitsemänosainen sketsiviihdesarja. Sarja oli Lapinlahden Linnut -yhtyeen tekemistä sketsisarjoista ensimmäinen, mutta jo aiemmin yhtye oli esiintynyt yksittäisissä Yleisradion ohjelmissa, kuten vuoden 1987 viihdeohjelmassa "Kyllä elämä on ihanaa". "Seitsemän kuolemansynnin" myötä Lapinlahden Linnuista tuli hyvin suosittu, ja vuonna 1990 valmistui yhtyeen uusi sketsiohjelma "Maailman kahdeksan ihmettä".
Lapinlahden Linnut suunnitteli "Seitsemästä kuolemansynnistä" ensin lyhytelokuvien sarjaa, mutta Yleisradion toiveesta televisiosarjasta tehtiin perinteisempi sketsiohjelma. Yhtye vältti tietoisesti suomalaiselle sketsiviihteelle ominaista hahmoihin ja hokemiin perustuvaa huumoria. Monissa sketseissä oli yhteiskunnallisia kannanottoja tai satiiria ajankohtaisista ilmiöistä ja televisio-ohjelmista. Sarjan saamat arvostelut olivat enimmäkseen myönteisiä, ja se sai kiitosta vaikeiden aiheiden käsittelystä huumorin keinoin.
Sarjan seitsemäs jakso osallistui Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailuun saavuttamatta mainittavaa menestystä. Huomiota herätti sarjan viimeinen sketsi "Kyllä miesvartalo on sentään kaunis", jossa alastomat miehet jäähdyttelevät saunan pihalla ja ihailevat toistensa ulkonäköä.
Sarjan syntyvaiheet.
Tausta.
Rock-musiikkia ja teatteria yhdistellyt ryhmä Lapinlahden Linnut oli 1980-luvun jälkipuoliskolla erittäin suosittu. Keväällä 1986 Yleisradio tarjosi yhtyeelle mahdollisuutta tunnin mittaiseen ohjelmaan, joka olisi yhdistelmä konserttitaltiointia ja studiossa kuvattuja sketsejä. TV2 esitti viihdeohjelman "Kyllä elämä on ihanaa" tammikuussa 1987, mutta sekä kriitikot että yhtyeen jäsenet pitivät sitä epäonnistuneena. Ajatus omasta televisiosarjasta jäi kuitenkin elämään.
Käsikirjoittaminen.
Lapinlahden Lintujen alkuperäinen konsepti oli lyhytelokuvien sarja, mutta ohjaaja Pertti Melasniemi piti suunnitelmaa liian kunnianhimoisena. Ylen viihdetoimituksen päällikön Erkki Pohjanheimon mielestä käsikirjoitukset eivät ylipäätään olleet riittävän hyviä. Niiden tekemiseen olisi lisäksi tarvittu sketsejä pitempi tuotantoaika. Melasniemen ehdotuksesta yhtye päätyi tekemään sketsiohjelman, jonka jokaisessa jaksossa oli lyhyitä sketsejä ja musiikkivideoita sekä pitempi kuolemansyntejä käsittelevä tarina. Kaikki jäsenet eivät aluksi olleet muutoksesta innoissaan, sillä lyhytelokuvien käsikirjoituksia oli tehty pitkään eikä kaikilla ollut kiinnostusta perinteisempään viihdeohjelmaan. Markku Toikan mukaan ratkaisu tuli lopulta Pohjanheimolta, joka eräässä kokouksessa totesi: ”Jos ei pian ala näkyä valoa tunnelin päässä, niin tämä hanke haudataan.”
Yhtye alkoi järjestää yhtiönsä Kestoviihteen toimistolla viikottaisia kokouksia, joihin jokaisen jäsenen oli tuotava kolme sketsi-ideaa. Osa kokouksissa esitellyistä sketseistä oli vain suuntaa-antavia ideoita, kun taas toisiin oli käsikirjoitettu dialogi valmiiksi. Usein sketsit viimeisteltiin yhteistyössä, jolloin aiemmin hylätystäkin suunnitelmasta voitiin kehitellä käyttökelpoinen. Suurin osa sarjassa esitetyistä sketseistä oli uusia, mutta yhtye kierrätti joitakin ideoita vanhasta radio-ohjelmastaan "Top One". Liian vähän tai liian huonoja sketsejä käsikirjoittaneita jäseniä pilkattiin koko ryhmän voimin. Mikko Kivisen mukaan ”haukuimme tarpeettoman suoraan, mutta toisaalta osasimme myös kehua estottomasti”. Kivinen piti palaverejä ”raakana touhuna”, mutta Tapio Liinoja kertoo nauttineensa ”joukkovoimaan” perustuneesta ”hedelmällisestä työskentelystä”. Toikan mukaan ”tilaisuus oli niin järjettömän suuri, että sarjan oli pakko onnistua”, ja tämä heijastui yhtyeen työskentelyyn, joka oli määrätietoisempaa kuin koskaan ennen. Kaikkien jäsenten käsikirjoittamia sketsejä pääsi mukaan lopulliseen sarjaan, mutta suurimman osan käsikirjoittivat Mikko Kivinen, Markku Toikka, Tapio Liinoja ja Timo Eränkö.
Osa Lapinlahden Lintujen jäsenistä oli ammattinäyttelijöitä, osa taas ammattimuusikoita. Kaikki jäsenet sekä näyttelivät ja käsikirjoittivat että soittivat ja lauloivat. Sarjassa päätettiin tietoisesti välttää 1980-luvun suomalaiselle televisioviihteelle ominaista huumoria, jossa sketsihahmot keksittiin ensin ja niiden ympärille improvisoitiin kohtauksia. Samoin pyrittiin välttämään jaksosta toiseen hoettavia iskulauseita. Toistuviin hahmoihin ja tapahtumiin perustuvan sarjan tekeminen olisi tosin ollut huomattavasti halvempaa. Lapinlahden Lintujen jäsenet olivat turhautuneita suomalaisen televisioviihteen sovinnaisuuteen, ja vastareaktiona yhtyeen omassa sarjassa käsiteltiin erilaisia tabuaiheita. Toikan mukaan ”sketseihin piti aina löytää jokin ajatus ja niiden piti sanoa jotain ympäröivästä maailmasta”. Matti Jaarasen mukaan tavoitteena oli ”vittuilla eliitille ja pysyä äänitorvena niille, jotka eivät kokeneet saavansa omaa ääntään kuuluviin”.
Jäsenillä oli tuotantoprosessin aikana riitaa tekijänpalkkioiden jakamisesta. Yhtyeen aiemmin levyttämät kappaleet oli merkitty vain niiden säveltämiseen ja sanoittamiseen osallistuneiden muusikoiden nimiin ja oli epäselvää, meneteltäisiinkö televisiosarjan kohdalla samoin. Eränkö olisi halunnut jakaa palkkiot työmäärän mukaan, kun taas Kivinen, Liinoja ja Toikka kannattivat tasajakoa. Jälkimmäinen kanta voitti lopulta. Kivisen mukaan Eränkö uskoi käsikirjoittavansa suurimman osan sarjasta ja muutti mieltään palkkioiden jakamisesta, kun muut jäsenet osoittautuivat vähintään yhtä tuotteliaiksi. Toikan mielestä päätös oli tärkeä myös taiteellisen tason ylläpitämiseksi. Jos palkkiot olisi jaettu toteutettujen käsikirjoitusten määrän perusteella, jäsenillä olisi ollut kiusaus suosia omia tekstejään, kun valittiin tuotantoon otettavia sketsejä. Tasajako kosketti jonkin aikaa myös musiikkia, ja "Seitsemän kuolemansyntiä" -sarjassa esitettyjen kappaleiden tekijöiksi merkittiin koko yhtye. Lapinlahden Lintujen pääasiallinen säveltäjä Pekka Hedkrok piti tätä kohtuuttomana, ja myöhemmissä televisiosarjoissa kappaleet merkittiin vain tekijöidensä nimiin. Vaikka riidat saatiin sovittua, niiden herättämä katkeruus jäi kytemään.
Tuotanto.
Televisiosarjan tuotanto alkoi heinäkuussa 1988, jolloin yhtye väliaikaisesti lopetti konsertoinnin. Tauko jatkui marraskuuhun saakka. Useimmilla jäsenillä oli jo entuudestaan kokemusta televisiosarjoissa ja elokuvissa esiintymisestä.
Ohjelma sai Yleltä ison tuotantobudjetin. Sarjaa kuvattiin Ylen studiolla ja eri puolilla pääkaupunkiseutua. Sketsejä varten rakennettiin isojakin lavasteita, ja rekvisiitaksi hankittiin lyhyellä varoitusajalla esimerkiksi poliisiautoja, helikoptereja, työkoneita ja hevosia. Lapinlahden Linnuille erityinen haaste oli se, että rooliasuja tarvittiin moniin sketseihin jopa kahdeksan. Jäsenet olivat lisäksi hyvin erikokoisia ja esittivät myös naispuolisia hahmoja. Rooliasuista vastasivat pukusuunnittelija Satu-Marja Nygren ja puvustaja Raija Ryynänen. Nygrenin mukaan pukuja tehtiin 200–300 jaksoa kohden, ja esimerkiksi isot korkokengät piti tilata ulkomailta. Lavasteet teki Paula Salonen.
Pertti Melasniemi ohjasi sarjan neljä ensimmäistä jaksoa. Melasniemen jäätyä opintovapaalle kiinnitettiin kolmen viimeisen jakson ohjaajaksi freelancer ja pitkän linjan teatteriohjaaja Pentti ”Bona” Kotkaniemi, jonka yhtye tunsi Vanhan ylioppilastalon tapahtumista. Viikossa kuvattiin kaksi jaksoa: kaksi päivää studiossa ja kolme oikeilla kuvauspaikoilla. Ylitöitä tehtiin varsinkin ulkokuvauspäivinä, ja lavasteita ja pukuja jouduttiin tiukan aikataulun vuoksi tekemään vielä kuvausten aikanakin. Jäsenet olivat välillä riitaisia eivätkä aina totelleet ohjaajan käskyjä. Kotkaniemen mukaan ”siinä omapäisessä pässilaumassa – – sai vääntää aivan tosissaan”, mutta yhtyeen anarkia viehätti häntä ja ”vastavoimista syntyi tarvittava energia”, joka takasi ryhmän menestyksen.
Esitysajat.
Sarja ensiesitettiin Yle TV1 -kanavalla loka–marraskuussa 1988, jolloin sitä esitettiin lauantai-iltaisin. Sarjan seitsemäs jakso, "Montreux’n Kultainen ruusu" -kilpailuun lähetetty ohjelma esitettiin uusintana huhtikuussa 1989. Ensimmäisen kerran sarja esitettiin uusintana kokonaisuudessaan vuonna 2003. Joitain sarjan jaksoja on esitetty myöhemmin Yle Teemalla.
Sarjassa esitettyjä sketsejä.
Syntitarinat.
Alkuperäisen lyhytelokuvasuunnitelman peruina "Seitsemän kuolemansynnin" jokaisen jakson puolivälissä esitetään pitempi, noin viisiminuuttinen sketsi. Syntisketseissä elämän kolhima päähenkilö syyllistyy johonkin kuolemansyntiin ja saa siitä rangaistuksen. Tarinoiden todellisia roistoja ovat kuitenkin sivuhahmot, joiden itsekäs ja kyyninen toiminta aiheuttaa päähenkilön alennustilan. Katsojan myötätunto kohdistuu päähenkilöön, vaikka kertojahahmo Josef W. Krazow (Timo Eränkö) toteaakin jokaisen sketsin päätteeksi: ”Se oli sille mulkulle ihan oikein.” 
Syntitarinoiden päähenkilöt ja aiheet ovat:
TV-ohjelmien parodiat.
Monet "Seitsemän kuolemansynnin" sketsit parodioivat aikansa suosittuja televisio-ohjelmia. Parodioita ovat esimerkiksi parisuhdeohjelma ”Napalanko” ("Napakymppi"), tietovisa ”Herttakymppi” ("Ruutuysi") ja Seppo Hovin esiintymisiä ivannut ”Laula kanssani”. Viimeksi mainitussa sketsissä Markku Toikan esittämä Hovi häätää ohjelmastaan Metsäylioppilaiden kuoron sekä bassot Matti Salmisen ja Martti Talvelan. Vierailijoiden laulusuorituksiin tyytymätön Hovi päätyy lopulta laulamaan yksin. Toikan mukaan Hovi on ”upea taiteilija”, mutta ”pieni pyhyyden ja itsensä korostamisen twisti hänen esiintymisessään” oli, ja ”juuri siihen ominaisuuteen me halusimme aina tarttua”.
"Satunnainen matkailija" -sketsit parodioivat Juhani Mäkelän matkailuohjelmia. Sketseissä Mikko Kivisen esittämä Mäkelä väittää matkustelevansa eri puolilla maailmaa kuvaamassa jonkinlaista dokumenttielokuvaa. Todellisuudessa mies tekee dokumenttia vain Suomessa, ja jokaisen sketsin lopussa hän tunnustaa juoneensa ohjelmabudjettiin tarkoitetut rahat Helsinki-Vantaan lentoaseman baarissa. Mäkelä suuttui sketseistä, joissa hänet kuvattiin alkoholistiksi. Sekä Mäkelä että Liinoja asuivat Helsingin Kumpulassa, ja Liinoja muistelee naapuruston ilmapiirin olleen jonkin aikaa kireä: ”Asia sovittiin tuonnempana ja taisimme jopa vähän naureskellakin aiheelle.” Muut parodian kohteet eivät tiettävästi pahastuneet sketseistä.
Johanssonin pojat.
Kolme turkulaista miestä nousee esiin. Oikeanpuoleinen (Heikki ”Hiski” Salomaa) sanoo: ”Ehtoota. Me ollan Johanssoni pojat”. Keskimmäinen (Tapio Liinoja) jatkaa: ”Joo. Me ollaan tässä fundeerattu sellasta asiaa, et...” ja kertoo, mitä pojat ovat ”fundeeranneet”. Oikeanpuoleinen sanoo: ”Sano sääki Hemmo ny jottai” tarkoittaen kolmatta miestä (Matti Jaaranen), joka ei aikaisemmin ole sanonut sanaakaan. Tämä ei kuitenkaan sano mitään. Keskimmäinen päättää sketsin sanomalla: ”Tätä me ollan tääl Turussa fundeerattu niin maan perkeleesti ja tasaseen.” Sketsin juoni säilyy jaksosta toiseen samana. Kahdessa viimeisessä sketsissä Hemmo sanoo ”Heko Heko” ja ”En sano”.
Turkulaisveljekset olivat aiemmin esiintyneet Tapio Liinojan ja Ilkka Heiskasen tekemässä radio-ohjelmassa "Me vaasalaiset". Liinoja oli oppinut Turun murteen turkulaiselta äidiltään. Myös nimet Hemmo ja Ante oli lainattu hänen sukulaisiltaan. Kolmannen veljeksen nimi Ona oli Salomaan keksintöä. "Johanssonin pojat" eroaa muista "Seitsemän kuolemansynnin" sketseistä, sillä se perustuu toistuviin hahmoihin ja hokemiin. Tästä syystä Kivinen piti Johansson-sketsejä melko huonoina.
”Kyllä miesvartalo on sentään kaunis”.
Joukko alastomia miehiä astelee pihasaunasta pihalle ja alkaa kehua toistensa ulkonäköä. Elämäkerturi Timo Rossin mukaan (2023) ”keskinäisten kehujen kimara onnistuu naurattamaan sekä šokkina silmien eteen levitetyllä alastomuudella että purkamalla miesten homofobista äijäkulttuuria, jossa toisen alastoman vartalon kehuminen on äärimmäinen tabu”. Kotkaniemen mielestä sketsi on paras, jonka hän Lapinlahden Lintujen kanssa on tehnyt. Sketsin ihailijoihin lukeutuu myös Neil Hardwick, jonka mielestä ”se oli hauska ja tyylikkäästi tehty”.
Min Fallos.
Suomenruotsalainen taiteilijakollektiivi Min Fallos kiittää Valtion taidetoimikuntaa 100 000 markan apurahasta ja esittää performanssin ”Fallos, åh min fallos”, joka koostuu sisällöttömästä kakofoniasta, fallossymboleista ja eritteistä. Jack Helen Brut- ja Homo S -ryhmiä parodioiva sketsi perustui Toikan mukaan siihen, että ”mihin tahansa kissanristiäisiin” saa apurahan, ”kun pidetään huolta Suomen ruotsinkielisestä kulttuurista”.
Muita sketsejä.
"Eteläafrikkalaisessa marimbassa" valkoihoinen muusikko Pieter Botha (Mikko Kivinen) esittelee instrumenttinsa ”eteläafrikkalaisen marimban”. Se koostuu seitsemästä tummaihoisesta miehestä, joiden päitä Botha soittaa kapuloilla. Yksi miehistä päästää väärän nuotin, jolloin Botha ampuu hänet ennen kuin jatkaa hyväntuulista musisointiaan. Sketsi ottaa mustan huumorin kautta kantaa Etelä-Afrikan tuolloiseen apartheidiin ja rasismiin, jota Kivisen esittämä hahmo vulgaareimmillaan edustaa. Hahmon nimi viittaa Etelä-Afrikan silloiseen presidenttiin P. W. Bothaan.
"Maunon piilokamerassa" Mauno-niminen mies hekottelee itsekseen kameran edessä ja kertoo suunnittelevansa piilokameravitsiä. Joissakin jäynissä Mauno yrittää piilokamerallaan puuttua yhteiskunnan epäkohtiin laihoin tuloksin.
"Kansalaisissa" näkymätön ääni käskyttää ja nöyryyttää tavallisia ihmisiä, mutta nämä eivät vastustele vaan ottavat vallanpitäjien sanat ilolla vastaan. Liinojan mukaan ”kansalla on taipumus uskoa ylhäältä päin tulevaa viestiä”.
"Ratkaisuja asuntopulaan" -sketseissä esitellään uudenlaisia yksiöitä, jotka on rakennettu esimerkiksi pesukonerumpuun, koirankoppiin ja ulkohuussiin. Sketsien taustalla oli pääkaupunkiseudulla vallitseva asuntojen saatavuus.
"Seksistudiossa" televisio-ohjelman vieras kertoo seksiin tai seksuaalisuuteen liittyvästä ongelmastaan, jolloin juontaja ja studioyleisö alkavat pilkata häntä.
Musiikkiesitykset.
"Seitsemän kuolemansynnin" jokaisessa jaksossa esitettiin yksi tai useampia musiikkivideoita. Osa sarjassa esitetyistä kappaleista levytettiin yhtyeen albumeille. Erillisten musiikkinumerojen ohella ohjelmassa on Pekka Hedkrokin säveltämää taustamusiikkia. Hedkrok soitti taustamusiikit kotonaan syntetisaattoreilla suoraan VHS-nauhalta katsomansa ohjelman päälle. Jokaisen jakson alkutekstien musiikkina on kappale ”Moni Matti ja Maija päällä maan” ja lopputekstien musiikkina ”Hip Hop”, joka julkaistiin myös vuoden 1989 studioalbumilla "Elämä janottaa".
Vastaanotto.
Arvostelut.
"Helsingin Sanomat" julkaisi "Seitsemän kuolemansynnin" ensiesityksen aikoihin Jukka Kajavan arvostelun, jonka mukaan sarjan huumori ”ei ole räjähtävän hauskaa, mutta tirisee silti kohtuullisen koomisena puolen tunnin ajan”. Vuonna 2003 sarjan uusintaesityksen aikaan Kajava kirjoitti, että ”ihmeen hyvin kaikki toimii vielä 15 vuotta myöhemminkin”. "Ilta-Sanomien" Arja Aho kirjoitti aikalaisarviossa, kuinka ”naiivi huumori ei puuroudu näiden miesten esittämänä, vaan jaksaa naurattaa kerta toisensa jälkeen”. Ahon mukaan yhtyeen ”vauhdikas, opettavainen ja humoristinen” lavaolemus oli onnistuneesti siirretty televisioon. Joulukuussa 1988 "Ilta-Sanomat" julkaisi laajan artikkelin, jossa pohdiskeltiin television kykyä käsitellä puhevammaisuuden, sairaiden vanhusten ja alapäähuumorin kaltaisia vaikeita aiheita.
Lapinlahden Lintujen jäsenet olivat sarjaan tyytyväisiä, ja Markku Toikan mielestä se on yhtyeen televisio-ohjelmista paras. Matti Jaarasen mukaan sarjan yhteiskunnallisuudella oli ”terapeuttinen funktio”, ja konserteissa ”monet tulivat kiittelemään, kuinka olimme uskaltaneet nostaa kipeitä aiheita esiin.”
"Helsingin Sanomien" Tuomo Yrttiaho kirjoitti vuonna 2020, että useat sarjan kantaaottavat sketsit naurattavat vieläkin, mutta ”enimmäkseen aika tuntuu jo ajaneen ohi hidastempoisista, toistoon perustuvista ja viinanjuomisesta ammentavista vitsailuista”. Yrttiahon mukaan ”ryhmän musiikki on osoittautunut huumoria kestävämmäksi”, vaikka Hedkrokin sävellykset eivät TV-sarjojen musiikkiesityksissä aivan pääsekään oikeuksiinsa.
Kultainen ruusu -kilpailu.
Sarjan seitsemäs jakso osittain leikattuna osallistui nimellä "Seven Deadly Sins" vuonna 1989 Montreux’n Kultainen ruusu -televisiokilpailuun. Huomiota herätti varsinkin sarjan viimeinen, alastomuutta sisältänyt sketsi. Monacon prinssin Albertinkin sanotaan nauraneen seuratessaan Lapinlahden Lintujen ohjelmaa. Kilpailuraatia "Seven Deadly Sins" ei miellyttänyt.
Julkaisun jälkeen.
"Seitsemän kuolemansyntiä" oli Lapinlahden Lintujen lopullinen läpimurto. Oman televisiosarjan myötä jo aiemmin suositun yhtyeen ympärille syntyi suoranainen villitys, ja seuraavina vuosina se teki Ylelle TV-ohjelmat "Maailman kahdeksan ihmettä" (1990), "Kuudesti laukeava" (1992) ja "Muuttuuko ihminen" (2006). Kivisen mukaan suosio teki jäsenistä ylimielisiä öykkäreitä, kun taas Jaaranen muistelee alusta lähtien vierastaneensa julkisuutta ja erikoiskohtelua. Erängön mukaan ”tv-sarjat betonisoivat bändin kuvan yhtyeenä, joka tekee leimallisesti huumoria. – – Emme itse sitä oikein tajunneetkaan, miten vahvasti tv-sarjat meidät leimasivat.” 
Sarjan valmistuttua Eränkö, Liinoja ja Hedkrok lähtivät marraskuun 1988 alussa lomamatkalle Prahaan. Liinojan kehotuksesta sarjaa tarjottiin Tšekkoslovakian televisioon, ja Pohjanheimo järjesti tapaamisen paikallisen televisioyhtiön kanssa. Televisioyhtiön edustaja katsoi tarjotun VHS-nauhan nauramatta kertaakaan ja totesi tapaamisen päättyessä vain ”kiitos ja näkemiin”. Sarjaa ei koskaan esitetty Tšekkoslovakiassa.
Yle Tallennemyynti julkaisi vuonna 1990 sarjan kirjastotallenteena. Vuonna 2006 ilmestyi Pan Visionin julkaisema DVD. DVD-julkaisu sisältää alkuperäisten jaksojen lisäksi Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailuun osallistuneen ohjelman sekä "Seitsemän kuolemansyntiä" -sketsisarjaa käsittelevän jakson brittiläisestä televisio-ohjelmasta "Tarrant-on-TV", jossa Chris Tarrant kommentoi eurooppalaisia viihdeohjelmia. Sarja sisältyy myös -keräilyboksiin.