Tuomo Mannermaa

Tuomo Seppo Mannermaa (29. syyskuuta 1937 Oulu – 19. tammikuuta 2015 Espoo) oli Helsingin yliopiston ekumeniikan professori emeritus ja yksi kansainvälisesti tunnetuimpia Luther-tutkijoita. Hän toimi Helsingin yliopistossa sosiaalietiikan apulaisprofessorina 1972–1974, systemaattisen teologian apulaisprofessorina 1974–1980 ja ekumeniikan professorina vuodesta 1980 eläkkeelle siirtymiseensä asti.
Mannermaan teos "Pieni kirja Jumalasta" valittiin vuoden 1995 kristilliseksi kirjaksi. Kirja on julkaistu myös kiinaksi. Kööpenhaminan yliopisto antoi hänelle teologian kunniatohtorin arvon vuonna 2000. Hän sai Suomen luterilaisen kirkon Pyhän Henrikin ristin vuonna 2007, kun merkki myönnettiin ensi kertaa.
Teologisen toiminnan pääpiirteitä.
Mannermaa aloitti tieteellisen uransa tutkimalla tšekkoslovakialaista teologia Hromadka. Hänen kiinnostuksenkohteinaan olivat tämän jälkeen muun muassa Albert Camus ja Dietrich Bonhoeffer.
Väitöskirjansa Lumen fidei Mannermaa laati katolisen teologin, Karl Rahnerin, ajattelusta. Keskeinen kysymys koski sitä, mikä osuus ihmisen tietoisuudella on uskonnon syntymisessä ilman Jumalan erityisen armon vaikutusta asiaan.
Väitöskirjansa jälkeen Mannermaa laati tutkimuksen Preussista Leunbergiin sekä oppikirjan Kristillisen opin vaiheet. Edellinen oli merkittävä tutkimus sikäli, että Suomen evankelis-luterilainen kirkko torjui yhteyden Saksan reformoituihin kirkkoihin. Jälkimmäinen osoitti Mannermaan asiantuntemuksen 1800-luvun lopun dogmihistorian tutkimuksen osalta.
Kelpoistuttuaan ekumeenisen keskustelun asiantuntijaksi Mannermaasta tuli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ekumeenisten linjausten keskeisin asiantuntija. Kiovassa 1977 hänen esitelmänsä pohjalta Venäjän ortodoksisen kirkon ja Suomen evankelis-luterilaisen kirkon neuvottelut muuttuivat teologisiksi. Ne olivat olleet alun perin poliittisesti sävyttyneitä ja keskittyivät erityisesti sosiaalieettisiin teemoihin, kuten rauhankysymykseen. Arkkipiispa Simojoki antoi tukensa Mannermaan teologisille pyrinnöille.
Kiovan neuvotteluiden jälkeen Mannermaa kohosi kirkon opettajan asemaan Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piirissä. Hän kirjoitti teologiset perustelut naisten oikeudelle pappisvirkaan.
Mannermaan tutkijatausta roomalaiskatolisen teologian asiantuntijana ja ekumeenisena keskustelijana avasi hänelle uuden näkökulman Martti Lutherin teologian tutkimiseen. Kun valtavirtatutkimus oli saanut vaikutteita 1800-luvun lopun filosofisista taustaoletuksista, Mannermaa tarkasteli Lutherin ajattelua patristisen ja skolastisen perinteen valossa. Keskeisiä teemoja olivat muun muassa ajatus "uskossa läsnä olevasta" Kristuksesta todellisessa eikä vain vertauskuvallisessa merkityksessä, ajatus jumalallistumisesta sekä uskon ja rakkauden välinen suhde. Mannermaa katsoi, että luterilainen teologia on yhtä paljon rakkauden kuin uskonkin teologiaa. Hän esitti, että monet Lutherin ajatukset olivat Suomessa tuntemattomia.
1990-luvulla Mannermaa palasi nuoruutensa teoreettisiin ongelmiin.
Hän oli kirjoittanut 1983 teoksen Kaksi rakkautta. Siinä hän oli korjannut ruotsalaisen teologin, Anders Nygrenin, tulkintaa rakkauden luonteesta.
1990-luvulla Mannermaa alkoi korjata suhdettaan Nygrenin erotteluun. Hänelle Nygrenin eros-vastainen ajattelu oli vierasta. Kirjassaan Pieni kirja Jumalasta Mannermaa otti pesäeron Nygrenin väittäessään, että luonnollinen rakkaus on kosketuskohta Jumalaan. Samoihin aikoihin Mannermaa työsti artikkelia Jumalan rakastamisesta, jonka oli määrä olla teoksen Kaksi rakkautta viimeinen luku. Kaksi rakkautta -teoksen toisessa painoksessa onkin uusi luku, jonka otsikko on Jumalan rakastamisesta. Mannermaan työskentely teeman parissa jatkui luvun julkaisemisen jälkeen.
Mannermaan tutkimustulosten vastaanotto Saksakssa oli kriittinen. Tämä johtui siitä, että saksalainen systemaattinen Luther-tutkimus oli tyrehtynyt toisen maailmansodan jälkeen ja alan lähes ainoa edustaja oli Gerhard Ebeling, jonka näkemykset olivat ristiriidassa Mannermaan näkemysten kanssa. Mannermaa löysikin parhaimmat ymmärtäjänsä Yhdysvalloista. Hän osallistui myös pohjoismaisten Lutherin ja reformaation tutkijoiden toimintaan. Näkemyseroista huolimatta Mannermaa vakiinnutti asemansa yhtenä kansainvälisen Luther-tutkimuksen keskeisistä nimistä.