tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Fairchild 24

Fairchild 24J 60 De Luxe oli 1930-luvun yhdysvaltalainen, yksitasoinen, yksimoottorinen ja kaksi- tai nelipaikkainen yleisilmailukone.
Taustaa.
Konetta valmisti Fairchild-konsernin lentokonetehdas vuodesta 1932 lähtien. Se oli aluksi vain kaksipaikkainen, mutta myöhemmät versiot olivat nelipaikkaisia. Kone oli tuotannossa vuoteen 1948 asti ja sitä valmistettiin 1 950 kappaletta. 
Käyttö Suomessa.
Heinäkuussa 1939 Suomessa rekisteröitiin OH-RIM, joka oli ansiolentokäytössä, kunnes Suomen ilmavoimat pakko-ottivat sen lokakuussa 1939. Konetta ei talvisodan jälkeen enää palautettu omistajalleen vaan ilmavoimat osti koneen syksyllä 1940. Huhtikuussa 1941 kone tuhoutui Malmilla siipien irrottua, koska korjauksessa oli unohdettu kiinnittää siipitukien pultit eikä tätä havaittu tarkastuksessa. 
Konemalli oli 1950-luvulla Suomen yleisin yleisilmailukone, jolloin siviilirekisterissä oli 18 konetta.
Ron Dennis

Ronald ”Ron” Dennis (s. 1. kesäkuuta 1947 Woking) on brittiläinen autourheiluvaikuttaja. Hän toimi Formula 1 -talli McLarenin tallipäällikkönä vuosina 1981–2009. Vuonna 2014 Dennis palasi McLaren-tallin johtajaksi syrjäyttäen Martin Whitmarshin, mutta joutui marraskuussa 2016 jättämään paikkansa McLaren Groupin puheenjohtajana ja toimitusjohtajana.
Uran alku.
Dennis jätti koulunkäynnin 16-vuotiaana ja meni töihin harjoittelijaksi paikalliselle autokorjaamolle. Työn ohessa hän opiskeli autotekniikkaa Guildfordin teknisessä koulussa.
18-vuotiaana Dennis pääsi Cooperin Formula 1 -talliin Jochen Rindtin auton mekaanikoksi. Vuonna 1968 Rindt siirtyi Brabham-talliin ja Dennis seurasi hänen mukanaan. Hän nousi Jack Brabhamin mekaanikoksi, kun Rindt jatkoi Lotus-talliin 1969.
Oman tallin perustaminen.
Jack Brabhamin vetäydyttyä radoilta vuoden 1971 lopulla Dennis ja toinen Brabham-teknikko Neil Trundel perustivat oman kilpatallin. Rondel Racing aloitti toimintansa Wokingissa helmikuussa 1972. Talli kilpaili F2-sarjassa vanhoilla Brabhamin autoilla ja voittikin yksittäisiä EM-sarjan kilpailuja.
Vuonna 1973 Dennis käynnisti oman F1-auton suunnittelun. Rondelin nimissä auto ei kuitenkaan koskaan päässyt radalle, sillä öljy-yhtiö Motul veti tukensa projektilta vuoden 1973 öljykriisin jälkeen ja Rondel joutui sulkemaan ovensa. Auto tuli myöhemmin tunnetuksi Tokenin nimellä, kun Tony Vlassopulos ja Ken Grob ostivat sen.
1970-luvun puolivälin jälkeen Dennis perusti uuden tallin, jonka nimeksi tuli Project Four. Se kilpaili F2- ja F3-luokissa hyvällä menestyksellä. Chico Serra ja Stefan Johansson voittivat tallin autolla Britannian F3-mestaruuden 1979 ja 1980.
Tallifuusio ja ura McLarenilla.
Syyskuussa 1980 Marlboro ajoi McLarenin ja Project Fourin yhtymään ja muodostamaan McLaren Internationalin. Vuonna 1981 Dennis otti koko operaation johtoonsa ja houkutteli saudiarabialaisen Mansour Ojjehin siihen mukaan. Ojjeh rahoitti TAG:n turbomoottorien valmistuksen, ja McLarenin ja TAG:n yhdistelmästä tuli yksi F1-historian menestyneimpiä. Niki Lauda ja Alain Prost voittivat tallille kolme maailmanmestaruutta 1984–1986.
Vuonna 1988 Dennis neuvotteli moottorisopimuksen Hondan kanssa, ja Prost ja Senna hallitsivat MM-sarjaa seuraavat neljä kautta, 1988–1991.
Hondan vetäydyttyä Formula 1:stä McLaren menetti ykköstallin asemansa. Mercedes-Benzin tulo sen moottorien toimittajaksi kuitenkin käänsi kehityksen jälleen. Vuosina 1998 ja 1999 Mika Häkkinen ja David Coulthard hallitsivatkin vuorostaan MM-sarjaa, ja Häkkinen voitti kuljettajien mestaruuden molempina vuosina.
Vuonna 1999 Dennis myi kymmenen prosenttia 40 %:n osuudestaan tallista DaimlerChrysler AG:lle. Tammikuussa 2009 hän ilmoitti jättävänsä tallipäällikkyyden Martin Whitmarshille 1. maaliskuuta 2009 alkaen. Dennis vahvisti 16. huhtikuuta 2009 jättävänsä kaikki Formula ykkösiin liittyvät tehtävänsä McLarenilla ja siirtyvänsä johtamaan katuautoprojektia itsenäisessä McLaren Automotive -yrityksessä. Yritys aikoi rakentaa uuden urheiluautomallin vuoteen 2011 mennessä yhteistyössä sveitsiläispankki Credit Suissen kanssa.
Svenska Aero Jaktfalken

Svenska Aero Jaktfalken () oli ruotsalainen kaksitasoinen hävittäjälentokone, jonka kehitti, ja jota valmisti alkuun Svenska Aero -lentokonetehdas. Yhtiö ajautui 1930-luvun alulla talousvaikeuksiin, ja siirtyi ASJAn omistukseen. Koneita valmistettiin useampana sarjana kaikkiaan 18 yksilöä, ja ne palvelivat Ruotsin ilmavoimissa vuoteen 1941 saakka. Ruotsi lahjoitti kolme vanhentunutta konetta Suomelle talvisodan aikana joulukuussa 1939. Koneet olivat Suomessa koulutuskäytössä, ja niiden käyttö jatkui aina vuoteen 1945 saakka.
Historia.
Ruotsalaisen Svenska Aero -lentokonevalmistajan palveluksessa ollut saksalainen lentokonesuunnittelija Carl C. Bücker suunnitteli vuonna 1929 Jaktfalken-hävittäjän. Prototyyppi teki ensilentonsa vuoden lopulla, ja ilmavoimat otti sen käyttöön tyyppimerkinnällä J 5. Kone osoittautui onnistuneeksi, ja eteni sarjatuotantoon. Jaktfalken I -tuotantomalli sai Ruotsin ilmavoimien tunnuksen J 6, ja sitä valmistettiin seitsemän kappaletta vuosina 1930–1931. J 6:n pohjalta kehitettiin seuraava J 6A -tuotantoversio, joita Ruotsin ilmavoimat tilasivat Svenska Aerolta kolme kappaletta marraskuussa 1931. Lentokonetehdas ajautui kuitenkin taloudellisiin vaikeuksiin, ja siirtyi ASJA:n omistukseen vuonna 1933. ASJA valmisti konetyyppiä J 6B -tyyppimerkinnällä vielä seitsemän yksilöä lisää. Konetyyppi oli Ruotsin ilmavoimien käytössä vuoteen 1941.
Käyttö Suomessa.
Talvisodan aikana joulukuussa 1939 Suomi sai lahjoituksena Ruotsilta kahdeksan vanhempaa harjoituskäyttöön tarkoitettua lentokonetta. Koneista kaksi oli Jaktfalkenin J 6B -mallia, ja kolmas alun perin J 6A, joka oli myöhemmin muutettu vastaamaan J 6B:tä. Koneet toimitettiin Suomeen tammikuussa 1940, ja ne saivat alkuperäisten ruotsalaistunnusten mukaiset rekisteritunnukset JF-219, JF-224 ja JF-228. Koneita käyttivät alkuun lentolaivue 34 ja Täydennyslentolaivueet 17 ja -35. JF-219 poistettiin käytöstä ensimmäisenä sen vaurioiduttua elokuussa 1941. Jäljellä olleet JF-224 ja JF-228 siirrettiin jatkosodan aikana Kauhavan Lentosotakoululle, missä JF-224 vaurioitui korjauskelvottomaan kuntoon helmikuussa 1944. Tyypin viimeinen lento Suomessa tehtiin JF-228:lla Ilmavoimien Varikolle 20. helmikuuta 1945. Koneista eniten käytetty oli JF-224, jolle kertyi Suomessa yhteensä 484 lentotuntia.
Georges Levy G.L. 40

Georges Levy G.L. 40 HB2 on lentovene, joka suunniteltiin Ranskassa vuonna 1917.
Sen suunnittelivat Blanchard ja Le Pen, ja siksi kone tunnettiin myös nimellä Levy-Le Pen. Sen väitettiin olleen Ranskan paras lentovene ensimmäisessä maailmansodassa, mutta se voi myös kuvata Ranskan vähäistä panostusta lentoveneisiin. 
Käyttö Suomessa.
Suomen ilmavoimat hankki 12 Georges Levy G.L. 40 HB2 -lentovenettä. Suomalaisten kokemukset "Sorslevista" olivat negatiivisia. Kolme konetta menetettiin kuolemaan johtaneissa lento-onnettomuuksissa. Kone sai, kuten moni kone 1920-luvulla kautta maailman, nimen "lentävä ruumisarkku".
Nancy Ajram

Nancy Ajram (, s. 16. toukokuuta 1983 Beirut) on libanonilainen laulaja. Hänen vuoden 2022 yhteistyökappaleensa Marshmellon kanssa, ”Sah Sah”, oli ensimmäinen arabiankielinen laulu Billboard Dance Charts -listalla. Se nousi myös US iTunesin listan kymmenen kärkeen.
Ajram osallistui 12-vuotiaana libanonilaiseen "Nujum al-mustaqbal" -musiikkikilpailuun ("tulevaisuuden tähdet") televisiossa voittaen ensimmäisen sijan omassa luokassaan. Myöhemmin hän opiskeli laulua ja musiikin teoriaa Libanonissa. Hän julkaisi ensimmäisen albuminsa "Mehtagalak"in vuonna 1998 ja toisen albuminsa "Shil Oyounak Ani" vuonna 2001. Seuraavat albumit ilmestyivät vuorostaan vuosina 2003 ("Ya Salaam"), 2004 ("Ah W Noss") ja 2006 ("Ya Tabtab Wa Dalla").
Nancy Ajram on allekirjoittanut mainossopimuksen Coca-Cola Companyn kanssa. Mainoksissa on käytetty useita hänen kappaleitaan. Vuoden 2005 mainoksessa soi kappale "Oul Taany Keda" levyltä "Ah W Noss". Vuoden 2006 mainoksissa käytettiin puolestaan ensinnäkin laulua "Mo'gaba" sekä uusimpana kappaletta "Eshteky Minno" – molemmat albumilta "Ya Tabtab Wa Dalla". Ajramilla on mainossopimus niin ikään Lähi-idästä peräisin olevan Damas-jalokiviliikkeen kanssa, jonka televisiomainoksessa soi "Ana Yalli Bhebbak" "Ya Tabtab Wa Dalla" -albumilta.
Nancy Ajram on saanut runsaasti tunnustusta työstään. Alle 18-vuotiaana hänet hyväksyttiin lahjakkuutensa vuoksi poikkeuksellisesti alaikäisenä Libanonin ammattitaiteilijoiden liittoon. Vuonna 2003 hän voitti Egyptissä Sharm al-Shaikin "Oscar Video Clips" -festivaaleilla parhaan arabilaulajan palkinnon. Vuosina 2003 ja 2004 Zahrat al-Khalij -aikakauslehti valitsi Ajramin niin ikään parhaaksi arabilaulajaksi. Arabiankielinen Newsweekin painos nimesi hänet puolestaan yhdeksi vaikutusvaltaisimmista arabimaailman henkilöistä vuonna 2005.
SC Heerenveen

S.C. Heerenveen on Heerenveenin kaupungista Friisinmaalta kotoisin oleva jalkapalloseura. Joukkue pelaa Alankomaiden pääsarjassa Eredivisiessä, jossa se on parhaimmillaan sijoittunut toiseksi kaudella 1999–2000.
Joukkue.
"Päivitetty 17. marraskuuta 2018."
L.V.G. C.VI

L.V.G. C.VI oli saksalainen ensimmäisen maailmansodan lopun aikainen tiedustelulentokone, jota valmisti Luft-Verkehrs Gesellschaft (L.V.G.).
Konetyypin kehitys ja käyttö.
Saksalaisen D.F.W.-lentokonetehtaan suunnittelija Wilhelm Sabersky-Müssigbrodt lähti 1917 käynnistmään suunnittelemansa D.F.W. C.V -tiedustelukoneen lisenssivalmistusta Saksan suurimpaan lentokonetehtaaseen, Luft-Verkehrs Gesellschaftiin (L.V.G.). Myöhemmin hän siirtyi L.V.G.:n palvelukseen, ja suunnitteli ensimmäisenä työnään D.F.W. C.V:hen pohjautuvan L.V.G. C.V -tiedustelukoneen, jota Saksan armeija tilasi 1250 kappaletta. Tyypin paranneltu versio C.VI tuli palvelukseen kesäkuussa 1918 ja osoittautui menestykseksi. Sitä valmistettiinkin noin tuhat kappaletta. Tyyppiä käytettiin ensimmäisen maailmansodan jälkeen varhaiseen matkustajalentoliikenteeseen.
Käyttö Suomessa.
Suomen ilmailuliikenne Oy osti kaksi C.VI-konetta ruotsalaiselta Svenska Lufttrafik -lentoyhtiöltä vuonna 1921. Niillä lennätettiin yleisöä ja tehtiin joitakin tilauslentoja Helsingistä. Yhtiön toiminnan osoitauduttua kannattamattomaksi Suomen ilmavoimat osti yhtiön koneet, jotka saivat ilmavoimien tunnukset 3A31 a 3A32. 3A31 tuhoutui vuotta myöhemmin huhtikuussa 1923 jouduttuaan syöksykierteeseen Santahaminassa. Miehistö selvisi onnettomuudesta hengissä. 3A32:n lennoista ei ole säilynyt tietoja, mutta kone vaurioitui telttahallin romahduksessa ja esiintyi Ilmailutelakan ja -varikon ilmoituksissa aina 6. helmikuuta 1925 saakka.
Potez 25

Potez 25 A2 oli ranskalainen 1920-luvun kaksitasoinen ja -paikkainen, yksimoottorinen tiedustelukone, joka oli aikansa suosituimpia lentokoneita. Henry Potezin suunnitteleman koneen prototyyppi lensi ensilentonsa vuonna 1924. Konetta valmistettiin 4 000 kappaletta, joista 2 500 Ranskassa.
Käyttö Suomessa.
Suomen ilmavoimat osti vuonna 1927 yhden Potez 25 A2 -koneen kokeillakseen sen ominaisuuksia. Koneella lennettiin miltei 800 tuntia, mutta lisää koneita ei hankittu. Ainoa kone oli käytössä vuoteen 1936 asti.
Korona (Aurinko)

Korona on Auringon ulompi kaasukehä ja kaasukehän hajaantumisvyöhyke. Sen lämpötila on hyvin korkea, noin miljoona astetta. Korona on hyvin harvaa kaasua. Siitä lähtee aurinkotuuli. Se on Auringon magneettikentän voimaviivojen täyttämä. Korona näkyy selvästi auringonpimennyksen aikaan, jolloin koronan epäsäännöllinen muoto paljastaa magneettikentän voimaviivat. Koronassa on moneen kertaan ionisoitunutta kaasua sekä pölyä.
Noin 2 Auringon säteen sisässä on K-korona jonka valonlähde on elektronien sirottama Auringon pinnan valo. K on lyhenne saksan kielen sanasta "Kontinuierlich". Ulompana on F-korona, joka valaisee, koska siinä on pölyä, joka heijastaa auringon valoa. F tulee sanasta "Fraunhofer".
Korona on huomattavasti kuumempi kuin Auringon pinta. Mutta koska se on niin harvaa on sen "käsiin tuntuva lämpö" vähäistä. "Jos Auringon koronaan kuljetettaisiin riittävän hyvä varjostin, varjon puolella ihminen jäätyisi miljoonista lämpöasteista huolimatta."
Hilbertin ongelmat

Hilbertin ongelmat on 23 matemaattisen ongelman luettelo, jotka saksalainen matemaatikko David Hilbert esitteli Pariisin matemaatikkokonferenssissa vuonna 1900. Tarkkaan ottaen konferenssiesitelmässä olivat ongelmat nro 1, 2, 6, 7, 8, 13, 16, 19, 21 ja 22; täydellinen luettelo julkaistiin myöhemmin.
Luettelo probleemoista.
Hilbertin 23 probleemaa olivat seuraavat:
Heracles Almelo

Heracles Almelo on jalkapalloseura Almelon kaupungista Alankomaista. 
Seura on perustettu vuonna 1903 ja se on saanut nimensä Zeuksen sankaripojan Herakleen mukaan. Se on voittanut Alankomaiden mestaruuden kahdesti, vuosina 1927 ja 1941. Kaudella 2004–2005 se sijoittui ykköseksi toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Eerste Divisiessä ja nousi korkeimmalle sarjatasolle Eredivisieen. Kaudella 2004–2005 katsojakeskiarvo oli 5 700. Aiemmin Heracles on pelannut vuonna 1956 perustetussa Eredivisiessä neljä kautta vuosina 1962–1966 sekä kauden 1985–1986. Sen paras sijoitus Eredivisiessä on kuudes vuosina 2010 ja 2016.
Deir el-Medina

Deir el-Medina (tai "Deir el-Medine") on Thebassa (nyk. Luxor), Niilin läntisellä rannalla sijaitseva paikka, jonka muinainen egyptinkielinen nimi oli Set-Maat, 'totuuden paikka'. Siellä sijaitsee muinaisegyptiläinen rauniokylä, joka tunnetaan nykyään Deir el-Medinan työläiskylänä. Se on merkittävä arkeologinen löytö, koska siellä on säilynyt tavallisten muinaisten egyptiläisten asuintaloja, mikä on hyvin harvinaista. Deir el-Medinan työläiskylää tutkimalla on voitu selvittää muinaisten egyptiläisten arkisesta elämästä paljon sellaista, mikä ei selviä temppeleitä ja kalliohautoja tutkimalla.
Deir el-Medinan työläiskylästä on löydetty kaikkiaan noin 120 perheen asunnot. Deir el-Medinan perheet asuivat keskimäärin 40 neliömetrin kokoisissa tasakattoisissa rivitaloissa. Taloissa oli tavallisesti kolme peräkkäistä huonetta, joista keskimmäinen oli suurin. Keskimmäistä huonetta käytettiin olohuoneena ja sen kattoa kannatteli yksi pylväs. Takimmaista huonetta käytettiin keittiönä ja ruokasalina, ja siellä oli katolle johtavat portaat. 
Deir el-Medinan asukkaat rakensivat työkseen faaraoiden hautoja Kuninkaiden ja Kuningattarien laaksoissa. Yllättävän monet työläiskylän asukkaat olivat luku- ja kirjoitustaitoisia. Luku- ja kirjoitustaitoa tarvittiin, sillä haudanrakentajien tuli osata kaivertaa maagisia tekstejä hautojen seinille. Deir el-Medinan työläiskylä perustettiin n. 1500-luvulla eaa., ja se hylättiin äkillisesti 1000-luvulla eaa., uuden valtakunnan lopussa. Vuonna 1165 alueen käsityöläiset ja työntekijät tekivät lakon, sillä valtio ei ollut kahteen kuukauteen maksanut heidän palkkojaan (oikeastaan vilja-annoksiaan).
Deir el-Medinan työläiskylästä on löydetty paljon papyruksille ja savisirpaleille hieraattisella kirjoituksella tuherrettuja viestejä, joissa kylän asukkaat kertovat kuulumisistaan, ongelmistaan, iloistaan ja suruistaan. Näiden todistuskappaleiden avulla on voitu rekonstruoida hyvin tarkka kuva arkielämästä muinaisessa Egyptissä.
Deir el-Medinan paikalla on sijainnut luostari 400-luvulla. Luostari oli pyhitetty Pyhälle Isidorille.
Hawker Hart

Hawker Hart oli brittiläinen 1930-luvun alun kaksipaikkainen ja kaksitasoinen kevyt pommikone.
Sen prototyyppi lensi vuonna 1928. Koneita valmistettiin 2 600 kappaletta, joka oli suuri tuotantomäärä suuren laman aikana. Koneesta valmistettiin koulukone- ja jopa hävittäjäversioita.
Palveluskäyttö.
Ruotsi.
Ruotsin ilmavoimat hankki 1934 kolme Hawker Hartia ja niitä valmistettiin mm. ASJA-tehtaassa lisenssillä 42 kappaletta.
Suomi.
Talvisodan aikana ruotsalaisvapaaehtoisten yksikkö Flygflottilj 19 toimi Suomen Lapin ilmapuolustuksessa ja tuki näin Suomen ilmavoimia. Flygflottilj 19 käytti muun muassa neljää Hartia Sallassa Nora- ja Kemijärvellä Nora 2 -lentotukikohdissa. Kaksi niistä tuhoutui 12. tammikuuta 1940 pommituslennolla Neuvostoliitossa törmättyään toisiinsa. Yksi ammuttiin alas. Toisin sanoen yksi sotalento tuhosi 3/4 F 19-yksikön Hart-koneista. Yksikkö sai yhden korvaavan Hartin Ruotsin ilmavoimilta helmikuussa 1940. Yksikön käyttämä Suomen ilmavoimien tunnuksilla varustettu kone on näytteillä Keski-Ruotsin Linköpingissä Flygvapenmuseumissa.
Muunnokset.
Audax.
Hawker Audax oli Hartista valmistettu maavoimien yhteyskone.
Hartebees.
Hartebees I oli Audaxista valmistettu kaksipaikkainen yleiskäyttöinen maataistelukone Etelä-Afrikan ilmavoimissa.
Demon.
Hawker Demon oli Hartista valmistettu hävittäjä.
Hardy.
Hawker Hardy oli Hartista valmistettu trooppisille alueille muokattu yleiskone. Koneen suunnittelu perustui Ilmailuministeriön määräykseen G23/33.
Spesifikaatio G23/33 määritteli 1933 Irakissa Kuninkaallisten ilmavoimien 30 laivueen käyttämän Westland Wapitin korvaavan lentokoneen, jota käytettiin ilmavalvontatehtävissä. Hawker esitti Hart mallista valmistettua Hardya spesifikaation täyttävänä koneena.
Hind.
Hawker Hind oli Hartista parannettu versio, minkä oli tarkoitus korvata Hart.
Osprey.
Hawker Osprey oli Hartin laivastoversio, jonka oli tarkoitus palvella hävittäjä- ja tiedustelukoneena. Koneita tilattiin 134 kappaletta ja valmistettiin yhteensä 133 kappaletta.
Iskuaalto

Iskuaalto eli shokkiaalto on ääntä nopeampi aalto. Sen etenemisnopeus on suurempi kuin lämpöliike aineessa. Lämpöliikkeen eli äänen nopeus riippuu muun muassa aineen tiheydestä ja lämpötilasta. Iskuaalto on joko hetkellinen paineaalto tai pysyvämpi aalto.
Iskuaaltojen muodostumiseen vaikuttavat muun muassa ilman koostumuksen äkilliset vaihtelut kuten ilman lämpötila ja paine. Aallot kasvattavat ilmanvastusta ja lentokoneessa tarvittavaa moottoritehoa rajusti. Lentokoneessa asia voidaan ratkaista ohuemmalla siipiprofiililla tai nuolimuotoisella siipikonfiguraatiolla.
Paineaallon tyyppinen iskuaalto syntyy pommin räjähtäessä. Pitkäkestoinen iskuaalto syntyy aurinkotuulen törmätessä Maan magneettikenttään. Iskuaalto syntyy myös lentokoneen lentäessä ääntä nopeammin tai vaikkapa kaasun virratessa avaruudessa suurella nopeudella. Kun meteori törmää Maan ilmakehään, syntyy iskuaalto. Iskuaaltoa voidaan sanoa myös šokkirintamaksi.
Junkers A 35

Junkers A 35 oli 1920-luvun alun saksalainen Junkersin valmistama kaksipaikkainen alatasoinen matkustajalentokone, joka oli tarkoitettu sotilas- ja siviilikäyttöön. Koneita käytettiin siviilikäytössä muun muassa postin kuljettamiseen. Junkers A 35 oli edelleen kehitetty versio vuonna 1923 suunnitellusta Junkers A 20 -koneesta. Koneita valmistettiin eri versioina kaikkiaan noin 170 kappaletta Junkersin tehtailla Saksassa, Neuvostoliitossa ja Ruotsissa. 
Käyttö Suomessa.
Aero Oy vuokrasi Ruotsista Junkers A 25 -vesikoneen 4. heinäkuuta 1928. Alun perin tunnuksella S-71 varustettu kone sai Suomessa tunnuksen K-SALH. Kone oli Suomeen saavuttuaan kolme viikkoa Suomen ilmavoimien kokeilukäytössä, jonka jälkeen Aero käytti sitä postilennoillaan 30. elokuuta 1928 asti. Kone palautettiin 6. syyskuuta 1928 Ruotsiin, josta se päätyi myöhemmin Kiinan ilmavoimien käyttöön.
Auringon soihtu

Auringon soihtu (vaihtoehtoisia nimityksiä purkaus, roihupurkaus, roihu tai (eng.) flare ) on Auringon kaasukehässä tapahtuva voimakas purkaus ja yksi Auringon aktiivisuuden ilmentymistä. Yksittäisen purkauksen voima voi olla kymmenien miljoonien vetypommien luokkaa. Purkauksen on arvioitu liittyvän auringonpilkkuihin. Niiden kummankin esiintyminen kuumentaa koronaa hetkellisesti ja kiihdyttää Auringon atomeita ja muita hiukkasia lähelle valonnopeutta. Auringon soihtuja voi havaita muun muassa radio-, valo- ja röntgenteleskoopeilla. Maassa Auringon soihdut aiheuttavat radiosignaalihäiriöitä ja revontulia.
Purkausten synty ja revontulet.
Auringon soihtu syntyy, kun useita erimerkkisiä magneettisia napoja edustavia auringonpilkkuja kasaantuu yhteen synnyttäen voimakkaan ja monimutkaisen magneettikentän. Kun magneettinen voimaviivarakenne äkillisesti yksinkertaistuu, osa suljetuista voimaviivoista repeää avoimiksi, vapauttaen samalla osan magneettikenttään sitoutuneesta energiasta räjähdysmäisesti. Tapahtumaketju aiheuttaa aurinkotuulimyrskyn, joka sinkoutuu ulos Auringon magneettisia voimaviivoja seuraten. Auringon ollessa aktiivinen purkauksia esiintyy useita päivässä, hiljaisena aikana noin yksi viikossa.
Auringon soihtujen sinkoamat protonit saapuvat maahan noin viidessätoista minuutissa. Niihin liittyy Auringon koronan massaviskautumisia, jotka aiheuttavat Maassa revontulia osuessaan ilmakehään. 
Astronautteihin kohdistuvat riskit.
Purkauksille altistumisen on oletettu olevan vaarallista pitkillä avaruuslennoilla. Avaruusaluksessa olevalle astronautille harvinaisen voimakas purkaus saattaisi aiheuttaa vakavan säteilysairauden tai olla jopa hengenvaarallinen. Pienemmät altistumiset lisäävät syöpäriskiä. Joidenkin arvioiden mukaan voimakas, vuonna 1972 havaitun kaltainen suurroihu aiheuttaisi avaruuskävelyn aikana monissa tapauksissa muutaman viikon sisällä kuolemaan johtavan 4 sievertin säteilyannoksen, ja avaruusaluksen sisälläkin sallittua huomattavasti suuremman 0,1 Sv annoksen, joka lisää syöpäriskiä.
Auringon aktiivisuusluokitus.
Auringon aktiivisuutta kullakin ajankohdalla merkitään kirjaimilla A, B, C, M tai X. Nämä jaetaan alaluokkiin (esim. A1, A2, ... A9). X2 on kaksi kertaa voimakkaampi purkaus kuin X1 ja neljä kertaa voimakkaampi kuin M5. normaalisti Auringon aktiivisuus on välillä A ... C. Noin 20 vuoden välein toistuu luokan X20 tai yli soihtu, jonka säteily vastaa kahta milliwattia per neliökilometri.
Muiden tähtien roihupurkaukset.
Muillakin tähdillä havaitaan voimakkaita roihupurkauksia. Eniten ja voimakkaimpia purkauksia on nuorilla tähdillä, esimerkiksi niin sanotuilla flare-tähdillä, jotka ovat punaisia kääpiöitä. Joillain Aurinkoa muistuttavilla vanhoilla tähdillä on havaittu voimakkaita niin sanottuja supersoihtuja, jotka ovat 10 – 100 miljoonaa kertaa Auringossa satunnaisesti esiintyviä suuria 1024 joulen energian vapauttavia soihtuja voimakkaampia. Arvellaan, ettei näin suuria soihtuja olisi sattunut kahteen miljoonaan vuoteen.
Granula

Granula on Auringon pinnalla oleva rae, jolla on tummat reunat.
Auringon pinta eli fotosfääri on kauttaaltaan rakeinen muilta kuin auringonpilkkujen ja muiden poikkeusilmiöiden kohdalta. Auringon pinta kiehuu kuin puuro Auringon sisältä tulevan lämmön aiheuttamien konvektiovirtausten takia. Konvektio siirtää lämpöä auringon sisustasta ulospäin. Granulassa on kirkas keskusta ja tummempi reuna, jonka alueella kaasu laskeutuu alaspäin. Granulan muoto muuttuu ja granulat hajoavat mm. pystypyörteiden takia. Tumman reunuksen keskellä näkyy joskus valkeita pisteitä tai pitkulaisia kuvioita, filigraaneja. Nämä ovat magneettikentän keskuksia, joita virtaus repii hajalle. Granulat ovat muodoltaan soikeita ja vaihtuvia ja epämääräisiä. Granuloiden kirkkaus vaihtelee viiden minuutin jaksossa. 
Supergranulan elinikä on monta päivää. Näiden muoto muistuttaa monikulmiota. Granulat liikkuvat supergranulan keskustasta kohti reunoja kuljettaen magneettikenttää mukanaan. Supergranulaatio näkyy epäsäännöllisenä verkkona tarkassa auringon magneettikentän kartassa. Supergranulan keskiosassa on nouseva liike, vaakaosassa horisontin suuntaista liikettä ja reunoilla laskuliike. Aurinkotuuli lähtee supergranuloiden välistä.
Auringon pinnan granulaatio aiheuttaa sen spektrissä mikroturbulenssia. Jättiläistähdillä granulat ovat suhteellisen suuria tähden kokoon nähden.
Stetinin M-5

Stetinin M-5 eli Grigorovitš M-5 oli venäläinen ensimmäisen maailmansodan aikainen lentovene. 
M-5 oli Stetinin-lentokonetehtaan ensimmäinen kone, jonka suunnitteli Dimitri Grigorovitš. Sen suunnittelussa saatettiin käyttää esikuvana ranskalaista F.B.A.-lentovenettä. Konetta valmistettiin sata kappaletta, joilla oli vähäistä sotilaskäyttöä.
Käyttö Suomessa.
Suomen ilmavoimilla oli yksi, vuonna 1918 Kuokkalan rantaan ajelehtinut Stetinin M-5. Sillä lennettiin kesään 1919 asti, jolloin se upposi.
Rumpler C.VIII

Rumpler C.VIII oli Rumpler Flugzeugwerken valmistama jatkokoulutuskone, joka esiteltiin 1917 kuuluen siten ensimmäisiin ilmasotataitojen opettamiseen suunniteltuja koulukonita.
Konetyypin kehitys.
Rumpler C.VIII kehitettiin yhtenä ensimmäisistä taistelukoulutukseen tarkoitetuista lentokonetyypeistä. Konetyyppi pohjautui tehtaan aikaisempiin menestyneisiin tiedustelukoneisiin ja erosi niistä lähinnä matalatehoisemman moottorinsa osalta. Tyyppi otettiin käyttöön Saksan armeijassa vuoden 1917 lopulla.
Käyttö Suomessa.
Ensimmäinen Suomeen Saksasta hankittu C.VIII saapui Uttiin kesäkuussa 1918, mistä se siirrettiin saman vuoden marraskuussa Sortavalaan. Kone lähti sotalennolle Aunukseen 21. huhtikuuta 1919, mutta joutui palaamaan öljyvuodon takia. Seuraavana päivänä kone teki pakkolaskun Viiteleen. Kone vaurioitui vielä tämänkin jälkeen useita kertoja, vajoten esimerkiksi jäihin Santahaminassa tammikuussa 1922. Käytössä se oli vuoteen 1924 saakka, ja poistettiin ilmailuvoimien luetteloista 6. helmikuuta 1925, jolloin koneella oli lennetty kaikkiaan 52 tuntia ja 17 minuuttia. Kone käytti käyttöikänsä aikana tunnuksia F28, C.74/18, 2.B.350 ja 2.C.350.
Selluliitti

Selluliitti tarkoittaa kosmeettisessa merkityksessään ihon epätasaisuutta, joka aiheutuu ihonalaisen rasvakerroksen epätasaisesta jakautumisesta. Ihon jäykät sidekudosseinämät vetävät ihoa sisäänpäin samalla kun rasvasolujen muodostamat ryppäät työntävät ihoa ulospäin, mikä aiheuttaa ihoon kuoppia. Selluliittia esiintyy monilla aikuisilla naisilla tavallisimmin reisissä, pakaroissa ja lanteilla.
Selluliittia alkaa esiintyä tavallisesti 20–30 vuoden iässä. Sitä esiintyy noin 80–90 prosentilla naisista. Aasialaisilla ja afrikkalaisilla naisilla tila on vähemmän yleinen kuin valkoisilla naisilla. Selluliitin arvellaan syntyvän naishormoni estrogeenin vaikutuksesta, ja sen määrä kasvaa estrogeenin tuotannon kasvaessa esimerkiksi raskauden, imetyksen, ehkäisyn tai hormonikorvaushoidon aikana. Selluliitti lisääntyy myös ikääntymisen myötä, kun verinahan kollageeni- ja elastiinipitoisuus vähenevät ja rasvalohkot laajentuvat. Myös lihominen, korkeahiilihydraattinen ruokavalio ja huonot elintavat voivat lisätä selluliittia.
Miehistä vain kahdella prosentilla on selluliittia, koska miehen ihonalaisten rasvalohkojen väliseinien rakenne on tiheämpi ja lujempi kuin naisen, ja koska miehellä on paljon pieniä rasvalohkoja siinä kun naisella niitä on vähemmän ja ne ovat suurempia. Miehelle selluliittia syntyy kastraation, hypogonadismin, Klinefelterin oireyhtymän tai eturauhassyöpään liittyvän estrogeeni- tai antiandrogeeniterapian seurauksena.
Selluliitin aiheutumisesta on useita teorioita. Selluliitin on esitetty olevan verinahan ja ihonalaisen kudoksen rakenteellinen häiriö, verenkiertohäiriö tai tulehdus.
Selluliittia pidetään usein esteettisenä haittana. Siihen on kehitetty erilaisia hoitoja, jotka tosin ovat tehottomia tai väliaikaisia.
Aku Syrjä

Aku Sakari Syrjä (s. 4. huhtikuuta 1959 Ylöjärvi) on suomalainen muusikko, joka on toiminut Eppu Normaalin rumpalina, Eppu Normaali Oy:n toimitusjohtajana ja Akun tehtaan johtajana. Hänen muita yhtyeitään ovat olleet Screaming Thunders ja AllWays+, joissa hän on soittanut rumpuja. Hän on myös tuurannut Henkka Hyppöstä Nyrok Dolls -yhtyeen rumpalina.
Vuonna 2000 Syrjä toimi Eläkeläisten rumpalina yhtyeen Saksan ja Hollannin kiertueella, jossa hän esiintyi nimellä Sakari Liimatainen. Hän on esiintynyt myös muun muassa tv-sketsisarjassa nimeltä "Epilaattori".
Aku Syrjä on Eppu Normaalin kitaristin Mikko Syrjä ja laulaja Martti Syrjän serkku. Hänen isänsä Seppo Syrjä on taittaja ja pilapiirtäjä. Hänen setiään taas ovat Juhani Syrjä ja Jaakko Syrjä, joka on Mikon ja Martin isä. Akun veli Heikki Syrjä on käsikirjoittaja.
S.I.A.I. (Savoia) S.9

S.I.A.I. (Savoia) S.9 oli italialainen lentovene, jonka valmistus alkoi vuonna 1918. Sen valmistaja oli "Società Idrovolanti Alta Italia" (S.I.A.I.). S.9:n on väitetty perustuvan ranskalaiseen FBA-lentoveneeseen. 
Käyttö Suomessa.
Suomen ilmavoimilla oli yksi S.9 -lentovene, jonka Italia lahjoitti Suomelle syyskuussa 1919. Se tuhoutui majuri Väinö Mikkolan ohjaamana Santahaminassa toukokuussa 1920, kun kone osui vedenpintaan liian suurella vajoamisnopeudella. Italiasta yritettiin syyskuussa 1920 tuoda ilmavoimille kaksi suomalaisen tupakkatehtailija A. K. Christidesin rahoittamaa konetta lisää. Koneet kuitenkin tuhoutuivat siirtolennon alussa, todennäköisesti potkurien hajoamisen takia. Surmansa saaneita lentäjiä kutsutaan alppilentäjiksi.
European Executive Express

European Executive Express oli ruotsalainen vuonna 1997 perustettu lentoyhtiö, jonka kotikenttänä toimi Ruotsin Karlstad. Yhtiö lensi neljällä BAe Jetstream 31:llä ja kahdella BAe Jetstream 32EP:llä lähinnä Ruotsin sisäisiä lentoja, mutta myös mm. Helsingistä Mikkeliin sekä Maarianhaminasta Tukholmaan ja Turkuun. 
22. joulukuuta 2005 yhtiö haki itsensä konkurssiin talousvaikeuksien takia ja samalla kaikki sen työntekijät irtisanottiin.
Stetinin M-9

Stetinin M-9 (myös Grigorovitš M-9) oli venäläisen Stetininin valmistama kaksitasoinen lentovene, jota valmistettiin kaikkiaan noin 500 kappaletta. Koneet palvelivat ensimmäisessä maailmansodassa tiedustelu- ja pommitustehtävissä Mustallamerellä ja Itämerellä, ja olivat parhaimmillaan 32 eri merilentoaseman kalustona.
Historia.
Venäjän keisarikunnan laivasto hankki ennen ensimmäistä maailmansotaa Ranskasta Levequen suunnittelemia lentoveneitä, jotka valmisti FBA-yhtymä (). Pietarilaisen Stetinin-lentokonetehtaan suunnittelija Dmitri P. Grigorovitš kehitti näiden pohjalta kaikkiaan seitsemän erilaista konetyyppiä, joista eniten, lähes 500 kappaletta, valmistettiin tyyppimerkinnän M-9 saanutta lentovenettä. Konetyyppiä käytettiin pommitus- ja tiedustelutehtävissä Mustallamerellä ja Itämerellä, ja se oli parhaimmillaan 32 eri merilentoaseman kalustona. Kone sai kutsumanimen "Devjatka", mikä tarkoitti suomeksi ysiä tai yhdeksikköä.
Käyttö Suomessa.
Suomi sai ensimmäisen M-9-koneen puolta vaihtaneen venäläisen upseerin lennettyä sen Antreaan 10. huhtikuuta 1918. Rekisteritunnuksen F 40 saanut kone upposi kuitenkin jo seuraavana päivänä kokemattoman ruotsalaisen lentäjän yrittäessä lentoonlähtöä. Venäläiset olivat rakentaneet Etelä- ja Lounais-Suomen alueelle ensimmäisen maailmansodan aikana kaikkiaan neljä lentoasemaa ja viisi pienempää tukiasemaa, ja ne päätyivät valkoisten ja saksalaisten haltuun sisällissodan loppuvaiheessa. Asemilta saatiin sotasaaliiksi useita lentokoneita ja muuta sotakalustoa, ja kaikkiaan kahdeksan M-9-konetta kunnostettiin lentokuntoisiksi. Koneet olivat ilmailuvoimien koulutuskäytössä vuoteen 1922 saakka pääasiassa Turun, Sortavalan sekä Helsingin Hermannin ja Santahaminan vesilentoasemilla. Suomalaislentäjät pitivät "Devjatkaa" lento-ominaisuuksiltaan kehnona, sillä kone oli raskas ohjata ja vaati lentäjältä paljon kokemusta. Tyypille sattui Suomessa kaksi kuolemaan johtanutta onnettomuutta.
Stetinin M-15

Stetinin M-15 oli venäläinen ensimmäisen maailmansodan aikainen lentovene.
Venäjän laivasto tilasi tätä kaukotiedusteluun tarkoitettua konetta sata kappaletta, tiedossa ei kuitenkaan ole valmistettiinko kaikki tilatut koneet. Kone oli lento-ominaisuuksiltaan muita Stetinin-lentoveneitä parempi, lisäksi sitä voitiin käyttää talvikaudella suksin ja kannuksella varustettuna.
Käyttö Suomessa.
Suomen ilmavoimat sai sisällissodan päätyttyä sotasaaliiksi kaksi venäläisten jättämää konetta. Toisen lensi venäläinen kapteeniluutnantti Jurij Herbert Turusta Ahvenanmaan saaristoon, jossa luovutti itsensä ja koneen valkoisten Skärgårdens Frikår:lle maaliskuussa 1918. Hän suoritti tälle yksikölle tiedustelulentoja, luovuttaen koneen myöhemmin Ilmavoimille. Kone oli käytössä 29. heinäkuuta 1919 asti, jolloin se upposi Sortavalassa ja poistettiin käytöstä. Toinen kone löytyi Turusta, mutta sitä ei kunnostettu lentokelpoiseksi.
Tekniset tiedot.
"Lähde:"
Stetinin M-16

Steninin M-16 (tunnettiin myös nimityksillä MVA M-16 ja Grigorovitš M-16) oli venäläinen ensimmäisen maailmansodan aikainen meritiedustelu- ja koulukone.
Dmitri Grigorovitš suunnitteli M-16-koneen ranskalaisen Farman F.30 -vesikoneen pohjalta. Kellukkeilla tai vaihtoehtoisesti suksilla varustetun koneen lento-ominaisuudet olivat huonot, silti sitä valmistettiin noin 50 kappaletta.
Käyttö Suomessa.
Suomen ilmavoimat sai käyttöönsä sisällissodassa viisi venäläisten jättämää konetta sekä runsaasti varaosia. Osista koottiin myöhemmin yksi kone lisää. Koneet olivat jo käyttöön otettaessa huonokuntoisia. Luutnantti Väinö Mikkola yritti kuljettaa Stetinin-koneella senaatin puheenjohtajan Svinhufvudin Helsingistä Vaasaan helmikuussa 1918, lento jouduttiin kuitenkin keskeyttämään moottorihäiriön takia. Farmaneiksi Suomessa kutsuttuja koneita käytettiin ilmavoimissa vuoteen 1923 asti. Suomen ensimmäinen laskuvarjohyppy tehtiin 17. kesäkuuta 1922 M-16-koneesta, hyppääjä oli E. Erho.
David Richards

David Pender Richards (s. 3. kesäkuuta 1952 Wales, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen rallin ja Formula 1 -kilpa-autoilun merkittävä vaikuttaja. Hän myös omistaa urheiluautovalmistaja Aston Martinin.
Ura.
Richards on toiminut Ari Vatasen kartanlukijana rallin MM-sarjassa voittaen kaudella 1981 hänen vierellään maailmanmestaruuden. F1-sarjassa hän on toiminut tallipäällikkönä Benettonilla sekä BAR-tallissa. Hondan ostettua BAR:n Richards joutui vetäytymään tehtävästään. Ralliautoilun puolella hän on toiminut Prodriven tallipäällikkönä, jonka puitteissä pyöritti Subarun rallitoimintaa, joka päättyi Subarun vetäytymiseen lajista kauden 2008 jälkeen. Prodrive ajatti myös Mini John Cooper Works WRC autoa MM-sarjassa vuosina 2011-2013, vaikka menettikin tehtaan virallisen tuen alkuvuodesta 2012.
Richards omisti myös rallin MM-sarjan kaupalliset oikeudet omistavan International Sportsworld Communicatorsin (ISC) huhtikuussa 2000. ISC panosti tämän jälkeen televisionäkyvyyden parantamiseen ja muun muassa "World Rally Championship"-pelisarjaan PlayStationille. Richards ilmoitti kesäkuussa 2006 astuvansa sivuun ISC:stä ja keskittyvänsä Subaru World Rally Teamiin ja Formula 1:een. 
F1-kuljettaja Jenson Buttonia pidetään hänen löytönään.
Vuonna 2006 Richardsin Prodrive-talli valittiin monien hakijoiden joukosta kaudeksi Formula 1 -sarjaan. Richardsin ohella paikkaa tavoittelivat muun muassa entinen tallipäällikkö Eddie Jordan ja entisen F1-kuljettaja Jean Alesin johtama japanilainen Direxiv-ryhmittymä. Prodrive ei kuitenkaan osallistunut kyseiselle kaudelle, koska talli ajautui asiakastallien autoja koskevaan kiistaan FIA:n kanssa. Talli haki paikkaa uudelleen kaudelle , mutta ei tullut hyväksytyksi. 
Richardsin Prodrive ajattaa tällä hetkellä esimerkiksi Aston Martinin rata-autoja eri kestävyyskisoissa.
Vuonna 2005 Richardsista ja Prodrivesta julkaistiin moottoriurheilusta kertova kirja "Driven Man: David Richards, Prodrive and the Race to Win".
Kunnianosoitukset.
Vuonna 2005 Richards sai Brittiläisen imperiumin komentajan (Commander of the Order of the British Empire, CBE) arvonimen ansioistaan moottoriurheilussa. Vuonna 2017 Ranskan autokerho Automobile Club de l’Ouest (ACO) palkitsi hänet pitkäkestoisesta omistatuneisuudesta Le Mansin 24 tunnin ajoja kohtaan "Spirit of Le Mans" -palkinnolla. Lisäksi hänelle on myönnetty vuonna 2017 kunniajäsenyys Motor Sport Hall of Fame -kunniagalleriassa sekä Prodriven autotehtaansa menestyksen kunniaksi Industry Champion Award -palkinto.
Spad S.34

Spad S.34 oli ranskalainen koulukone, joka lensi ensi kertaa kesäkuussa 1920. Se oli rinnakkaisistuttavana koulukoneena äärimmäisen harvinainen 1920-luvulla. Koneita valmistettiin 150 kappaletta, joista 125 Ranskan asevoimille, joka käytti niitä vuoteen 1936 asti.
Käyttö Suomessa.
Suomen ilmavoimat osti kaksi S.34-konetta elokuussa 1921. Niitä käytettiin Utissa, Viipurissa ja Santahaminassa. Molempien koneiden kunto heikkeni, kun niitä käytettiin runsaasti ja huollettiin huonosti. 1925 ne olivat jo purettuina varastossa, kun ne koottiin ja sijoitettiin rullausharjoituskoneiksi Ilmailukoululle.
Auringon säde

Auringon säde formula_1 on tähtitieteessä usein käytetty mittayksikkö tähtien säteen ilmaisemiseen.
formula_2 on 
Auringon säde mitattuna ekvaattorilta, eli , joka taas on 0,0046 astronomista yksikköä (AU).
Auringon säde on ekvaattorilta mitattuna hieman suurempi kuin navoilta mitattuna.
formula_3
Auringon massa

Auringon massa formula_1 on tähtitieteessä käytetty massan mittayksikkö, jolla mitataan muun muassa tähtien, tähtienvälisten pilvien ja galaksien massoja. Se on noin 2 kvintiljoonaa kilogrammaa:
formula_2
Tämä on noin 333 000 kertaa Maan massa ja suunnilleen 1 000 kertaa Jupiterin massa.
Spad S.VII

Spad S.VII oli ranskalainen, kaksitasoinen, yksimoottorinen ja yksipaikkainen, ensimmäisen maailmansodan aikainen hävittäjälentokone. 
Historia.
Louis Béchereaun suunnittelema ja huhtikuussa 1916 ensilentonsa tehnyt Spad Type V -prototyyppi osoittautui Ranskan ilmavoimien kokeissa edeltäjiään huomattavasti suorituskykyisemmäksi ja kestävämmäksi konstruktioksi. Prototyypin pohjalta kehitetyn S.VII-sarjatuotantomallin tuotanto käynnistettiin pikimmiten, ja ensimmäiset koneet päästiin ottamaan käyttöön elokuussa 1916. SPAD-yhtiön () lisäksi koneita valmisti kahdeksan muuta ranskalaista lentokonetehdasta. Kokonaistuotantomäärä nousi lähteestä riippuen 3 700 – 5 800 koneyksilöön, mistä lisenssillä noin 100 kappaletta Venäjällä ja 220 Isossa-Britanniassa. Tuotannon aikana tapahtuneen kehityksen ansiosta konetyypin moottoriteho nousi noin 100 kilowatin tehosta lopputuotannon koneiden noin 180 kilowatin tehoon. Suuremmilla siivillä varustettu Spad S.XIII alkoi korvata S.VII-mallia tuotannossa toukokuussa 1917. S.VII pysyi tästä huolimatta etulinjan taistelukäytössä kesään 1918 saakka.
Käyttö Suomessa.
Suomen ilmavoimat sai sotasaaliiksi yhden Spad S.VII -koneen Utin lähellä sijainneilta Kaipiaisilta. Punaiset olivat hylänneet sen huonokuntoisena, sillä koneesta puuttuivat esimerkiksi alasiivet. Kone kuljetettiin Santahaminaan, missä se odotti pakattuna Ranskasta tilattujen varaosien saapumista. Koneen kunnostaminen käynnistyi huhtikuussa 1919, ja se lensi lopulta melko paljon Utin lentokentällä vuosina 1921–1923. Alkuun tunnuksella D.76/18 ja myöhemmin 1.D.445 tunnettu kone oli päiväkäskyn nojalla jonkin aikaa vain majuri Aarne Snellmanin yksityiskäytössä. Sitä oli tarkoitus käyttää vuonna 1923 hävittäjälentäjäkursseilla Utissa, mutta kone vaurioitui pahoin 30. toukokuuta 1923, kun sen toinen etupyörä oli irronut, minkä seurauksena kone oli mennyt nokilleen. Lentäjä Väinö Bremer selvisi onnettomuudesta vammoitta.
Koneen alkuperästä ei ole säilynyt tietoa, ja on epäselvää, onko se ranskalaista vai venäläistä tuotantoa. Säilyneiden kuvien perusteella 1.D.445 vastasi ulkoasultaan Ranskan sarjatuotannon keskivaiheen koneita.
Dimitri Klepinine

Dimitri Andrejevitš Klepinin ("Дмитрий Андреевич Клепинин"; 14. huhtikuuta 1904, Pjatigorsk, Venäjä – 10. helmikuuta 1944, Dora, Saksa) oli venäläissyntyinen, ranskalainen ortodoksipappi. Hän vaikutti Pariisissa toisen maailmansodan aikana, joutui natsien vangitsemaksi helmikuussa 1943 ja menehtyi vuotta myöhemmin keuhkokuumeeseen Doran keskitysleirillä.
Isä Dimitri Klepinine kanonisoitiin yhdessä äiti Maria Skobtsovan kanssa Pyhien joukkoon kuuluvaksi Ekumeenisen patriarkaatin Pyhän Synodin päätöksellä vuonna 2004.
Tämä kanonisointi, jossa lisäksi kanonisoitiin Marian poika Georgi Skobtsov (1921–1944) sekä isä Aleksis Medvedkov (1867–1934) ja Elia Fondaminski (1880–1942), oli ensimmäinen kerta, kun ortodoksinen kirkko kanonisoi Länsi-Euroopassa asuneita henkilöitä.
Ranskan uusmarttyyrien yhteiseksi muistopäiväksi Konstantinopolin Pyhä Synodi määräsi heinäkuun 20. päivän.
Anthony Davidson

Anthony Denis Davidson (s. 18. huhtikuuta 1979 Hemel Hempstead, Englanti, Iso-Britannia) on entinen brittiläinen autourheilija. Hän voitti Sebringin 12 tunnin ajon vuonna 2010. Hän sijoittui neljänneksi Le Mansin 24 tunnin ajossa vuonna 2011.
Vuonna 1987 hän aloitti karting-uransa. Kart-urallansa hän ajoi kartingia Britannian, Euroopan ja Pohjois-Amerikan sarjoissa. Hän siirtyi autoihin vuonna 1999, jolloin hän voitti Britannian Formula Ford -talvisarjan mestaruuden. Vuonna 2000 Davidson voitti Formula Ford Festival World Cup -kilpailun ja sijoittui kolmanneksi Britannian Formula Ford -sarjassa. Hän voitti McLaren Autosport BRDC Award -palkinnon 2000. Samana vuonna hän voitti FIA European Formula 3 Cupin mestaruuden ja sijoittui kolmanneksi Masters of Formula 3 -kilpailussa ja toiseksi Britannian F3-sarjassa.
Davidson työskenteli Toyotan tehdaskuljettajana FIA World Endurance Championship -sarjassa kauden 2021 Bahrainin 8 tunnin ajoon saakka, kunnes ilmoitti lopettavansa kilpa-ajajan uransa kyseiseen kilpailuun. Hän työskentelee Mercedes AMG Petronas F1 -tallin simulaattoriajajana ja myös englantilaisen Sky Sports F1 HD televisiokanavan F1-analyytikkona.
Formula 1 -ura.
Davidson testasi BAR-tallin autoa kaudella 2001. Hän ajoi ensimmäiset Formula 1 -kilpailunsa Minardin ratissa kaudella 2002. Hän korvasi kilpailuissa tallin Alex Yoongin, joka oli sivussa aikaisempien kisojen karsiutumisien johdosta. Davidson ei vakuuttanut kilpailuissa eikä saanut kilpakuljettajan paikkaa seuraavaksi kaudeksi, joten hänen oli tyydyttävä testikuljettajan paikkaan BAR-tallissa. Kun tallin toinen testikuljettaja Takuma Satō sai kilpakuljettajan paikan kauden 2003 viimeisessä osakilpailussa, tuli Davidsonista tallin kolmas kuljettaja.
Kaudet 2004–2006.
Kaudella 2004 Davidson oli BAR-tallin kolmas kuljettaja ja ajoi tallin kolmatta autoa perjantain ensimmäisissä harjoituksissa. Kaudella 2005 Davidson ajoi yhden kisan tuuraten Takuma Satōa Malesian GP:ssä, mutta joutui keskeyttämään tekniseen vikaan jo kilpailun alkukierroksilla. Kaudella 2006 Davidson toimi Hondan testikuljettajana.
Kaudet 2007–2008.
Kausi 2007 oli Davidsonin ensimmäinen täysi kausi F1-sarjassa. Hän ei yltänyt kauden aikana kisassa kertaakaan kahdeksan parhaan joukkoon ja jäi siten pisteittä. Davidson jatkoi Super Agurin toisena kilpakuljettajana myös kaudella 2008. Talli kuitenkin kärsi isoista talousvaikeuksista ja sulki lopulta talousvaikeuksien takia ovensa Espanjan GP:n jälkeen, jolloin Davidson jäi ilman ajopaikkaa. Myöhemmin Davidson toimi Hondan ja Brawn GP:n testikuljettajana. Hän toimi myös BBC Radio 5 Live kanavan kommentaattorina. Davidson yritti paluuta F1-sarjaan kaudelle 2011 Virgin ja Lotus-talleissa, mutta ei saanut kilpakuljettajan paikkaa. Hän toimi kaudella Mercedeksen testikuljettajana.
Elia Fondaminski

Elia Fondaminski ( 1880–1942) oli syntyjään venäjänjuutalainen kirjailija ja poliitikko. Hän kuului 1910-luvulla eser-puolueen johtoon ja oli mukana Kerenskin väliaikaisessa hallituksessa Mustanmeren laivaston komissaarina.
Vuodesta 1919 hän asui Ranskassa.
Fondaminski pidätettiin heinäkuussa 1941 ja lähetettiin juutalaisena keskitysleirille. Siellä hän omaksui ortodoksisen uskon. Fondaminski kuoli Auschwitzissa marraskuussa 1942.
Hänet kanonisoitiin yhdessä äiti Maria Skobtsovan kanssa Pyhien joukkoon kuuluvaksi Ekumeenisen patriarkaatin Pyhän Synodin päätöksellä vuonna 2004.
Tämä kanonisointi, jossa äiti Marian lisäksi kanonisoitiin hänen poikansa Georgi Skobtsov (1921–1944), isä Aleksis Medvedkov (1867–1934) ja isä Dimitri Klepinine (1904–1944), oli ensimmäinen kerta, kun ortodoksinen kirkko kanonisoi Länsi-Euroopassa asuneita henkilöitä.
Ranskan uusmarttyyrien yhteiseksi muistopäiväksi Konstantinopolin Pyhä Synodi määräsi heinäkuun 20. päivän.
Art Blakey

Arthur ”Art” Blakey (11. lokakuuta 1919 Pittsburgh, Pennsylvania, Yhdysvallat – 16. lokakuuta 1990 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen jazzrumpali ja orkesterinjohtaja. Hän aloitti musiikkiopinnot pianonsoitolla, ja murrosikäisenä soitti jo kokopäivätoimisesti johtaen omaa yhtyettään. Pian tämän jälkeen hän siirtyi rumpujen pariin, mikä osoittautui erinomaiseksi valinnaksi. Hänen ensimmäiset esikuvansa olivat swing-aikakauden suuria rumpaleita, kuten Chick Webb ja Sid Catlett. Vuosina 1943–1944 hän sai rumpalin pestin Fletcher Hendersonin erinomaisessa orkesterissa, mutta sitäkin tärkeämmäksi tuli Billy Eckstinen orkesterin parissa työskentely vuosina 1944–1947. Kyseisenä aikana hän tutustui sellaisiin muusikoihin kuten Miles Davis, Dexter Gordon, Thelonious Monk, Wardell Gray, Charlie Parker, Dizzy Gillespie ja Fats Navarro.
1940-luvun lopulla Blakey teki pitkän, yli vuoden pituisen matkan Afrikkaan, tutustuen afrikkalaisiin juuriinsa, ja sieltä hän löysi islamilaisen kulttuurin, joka teki häneen lähtemättömän vaikutuksen. Palattuaan matkaltaan hän lyöttäytyi yhteen Clifford Brownin (trumpetti) sekä Horace Silverin (piano) kanssa ja he perustivat The Jazz Messengers -yhtyeen.
Vuonna 1955 Blakeyn ja Silverin mukaan liittyivät trumpetisti Kenny Dorham, saksoofonisti Hank Mobley ja kontrabasisti Doug Watkins. Seuraavana vuonna Silver lähti yhtyeestä perustaakseen oman kokoonpanonsa. Tämän jälkeen aina Blakeyn kuolemaan asti The Jazz Messengers oli ehkä kaikista suurin hard bop -tyylisuuntaa edustaneista yhtyeistä. Yhtyeen tavaramerkiksi tuli svengaava aggressiivinen bebop-tyylin pohjautuva, bluessävytteinen jazz. Myös gospelmusiikista saatiin vaikutteita. Art Blakeyn jazzin lähettiläät olivat monille lahjakkaille, nuorille jazzmuusikoille erityisen hyvä ja antoisa koulu.
Art Blakeyn merkitys jazzmusiikkiin on ollut moniulotteista. Hän on ottanut yhtyeensä siipien suojaan sellaisia (aikoinaan tuntemattomia nuoria) kuten Clifford Brown, Lou Donaldson, Donald Byrd, Johnny Griffin, Benny Golson, Lee Morgan, Wayne Shorter, Freddie Hubbard, Chuck Mangione, Woody Shaw, Cedar Walton, Jackie McLean, Wynton Marsalis sekä Randy ja Mike Brecker.
Lukemattomat muusikot ovat saaneet Blakeysta vaikutteita ja hänen merkityksensä jazzin historiassa on paljon suurempi kuin hänen rumpalintaitojensa antama vaikutus. Vaikka Blakeyn hi-hatin käyttö olikin aikoinaan uraauurtavaa (voimakas 2 ja 4 iskun kohdilla sulkeutuva), myös aggressiivinen virvelin ja svengaavan symbaalin käyttäminen teki hänestä yhden parhaista rumpaleista. Vahvasta, perkussiivisesta lähestymistavasta huolimatta Blakey oli hyvä kuuntelemaan kanssamuusikoitaan ja tukemaan yhtyeen yhteisiä pyrkimyksiä antaen kaikille tilaa musiikin luomiseen ja improvisoimiseen.
Peter Sauber

Peter Sauber (s. 13. lokakuuta 1943 Zürich, Sveitsi) on sveitsiläinen Sauberin Formula 1 -tallin perustaja. Sauber kouluttautui sähköasentajaksi, mutta vaihtoi alaa autokauppiaaksi ja siirtyi Hinwil-nimiseen sveitsiläiseen kaupunkiin. 
Sauberin perustama talli pääsi Formula 1 -kisoihin vuonna 1993. Vuonna 2005 BMW osti tallin. Sauber jätti johtajan paikan, mutta jatkoi tallin neuvonantajana. Kun BMW päätti lopettaa kilpailemisen Formula 1 -sarjassa kauden 2010 jälkeen, Sauber osti tallin takaisin itselleen.
Lokakuussa 2012 Sauber siirtyi pois tallin päivittäisistä johtotehtävistä, mutta jatkaa hallituksen puheenjohtajana.
Kairon oopperatalo

Kairon oopperatalo on osa Kansallista kulttuurikeskusta, joka on Kairon tärkein esiintyvän taiteen esityspaikka. Egyptin parhaimmat musiikin esiintyjäryhmät pitävät kotipaikkanaan tätä kulttuurikeskusta, joka sijaitsee Niilin Geziran saaren eteläosassa lähellä Kairon keskustaa.
Oopperatalo on vihitty käyttöön 10. lokakuuta 1988. Rakennuskompleksin rahoitus järjestyi Japanin lahjoittaessa varat Egyptille presidentti Hosni Mubarakin vieraillessa Japanissa huhtikuussa vuonna 1983. Rakennustyöt aloitettiin toukokuussa 1985 ja rakennustyöt kestivät kolme vuotta.
Kairon alkuperäinen oopperatalo, Khedivial-oopperatalo, tuhoutui tulipalossa vuonna 1971. Kairo oli ilman oopperataloa miltei kaksi vuosikymmentä uuden oopperatalon valmistumiseen asti.