Romanttinen komedia

Romanttinen komedia on elokuvan tyylilaji, joka yhdistää rakkauden ja komedian. Romanttinen komedia on ollut 1990-luvun alusta alkaen toimintaelokuvan rinnalla Hollywood-elokuvan tyypillisimpiä lajityyppejä.
Historiaa.
Hollywoodin ensimmäinen romanttisen komedian kultakauden muodostivat vuosina 1934–1944 tuotetut screwballkomediat. Niissä naiset olivat miltei ensi kertaa elokuvan historiassa vahvoja hahmoja, vähintään yhtä älykkäitä ja sanavalmiita kuin miespääosahahmot. Usein oli kyse yläluokan naisista, jotka perhetaustansa tai työnsä takia olivat vahvassa asemassa miehiin nähden. Screwballkomediat syntyivät rajoituksista, joita 1934 voimaan tullut Haysin ohjeisto asetti Hollywood-elokuvien kerronnalle erityisesti sukupuolimoraalin osalta. Kun erotiikkaa ei juuri voitu esittää kuvallisesti, komediat loivat tavan kuvata miesten ja naisten välistä peliä nokkelan sanailun ja farssimaisten tilanteiden avulla. Komedioille oli kysyntää myös 1930-luvun laman oloissa, jolloin ne tarjosivat pakoa arkitodellisuudesta.
Seuraava romanttisen komedian aalto nähtiin 1950-luvulla muun muassa ohjaaja Billy Wilderin elokuvien "Kaunis Sabrina" (1954), "Kesäleski" (1955), "Piukat paikat" (1959) ja "Poikamiesboksi" (1960) myötä. Suosittuja komedioita olivat myös Doris Dayn ja Rock Hudsonin tähdittämät elokuvat sekä Frank Tashlinin ohjaamat komediat, joiden naispääosassa nähtiin Wilderin käyttämää Marilyn Monroetakin uhkeampi mutta näyttelijäntaidoiltaan vaatimattomampi Jayne Mansfield.
Vaikka naisten asema länsimaissa 1960-luvulla vapautui ja tasa-arvoistui, jostain syystä naiset katosivat vuosikymmenen loppua kohti Hollywood-komedioista lähes tyystin. Tuon vuosikymmenen merkittävimpiä romanttisia komedioita oli Mike Nicholsin "Miehuuskoe" (1967), surkuhupaisa tarina nuoresta miehestä ja naapurin halukkaasta rouvasta. 1970-luvulla Woody Allen aloitti älykkäiden ihmissuhdekomedioidensa sarjan elokuvilla "Annie Hall" (1977) ja "Manhattan" (1979). 1980-luvun lopulta alkaen esiin alkoivat nousta naispuoliset romanttisten komedioiden käsikirjoittajat ja ohjaajat Nora Ephron ("Kun Harry tapasi Sallyn", 1989 ja "Uneton Seattlessa", 1993), Amy Heckerling ("Hei, kuka puhuu", 1989) ja Susan Seidelman ("Missä olet, Susan?", 1985). James L. Brooksin "Broadcast News – suora lähetys" (1987) oli moderni komediallinen ”triangelikomedia”, jossa itsenäinen nainen joutui valitsemaan kahden miespuolisen työtoverin väliltä.
1980-luvulta alkaen romanttisten komedioiden ihmissuhdekuviot ovat olleet aikaisempia vuosia monimutkaisempia ja päähenkilöt epävarmempia ja estoisempia, myös mieshahmot. Silkan komedian sijasta tarinat ovat usein sivunneet myös hieman vakavampia kysymyksiä. 1990-luvun suosittuja romanttisia komedioita olivat Britanniaan sijoittuvat ja Hugh Grantin tähdittämät "Neljät häät ja yhdet hautajaiset" (1994) ja "Notting Hill" (1999). Brittitrendi jatkui uudelle vuosituhannelle elokuvilla "Bridget Jones – elämäni sinkkuna" (2001), "Poika" (2002) ja "Rakkautta vain" (2003). Vuosituhannen vaihteen molemmin puolin yhdysvaltalainen Garry Marshall ohjasi sellaisia romanttisia komedioita kuin "Pretty Woman" (1990) ja "Ystävänpäivä" (2010).
Kansainvälisesti suosituimmat romanttiset komediat ovat yleensä olleet englanninkielisiä. Vuosituhannen vaihteessa suurta menestystä sai fantasia-aineksia sisältävä ranskalainen "Amélie" (2001).
Tunnettuja romanttisia komedioita.
Suomalaisia.
Lähde: