tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jom hašoa

Jom hašoa () eli holokaustin muistopäivä on juutalaisen viettämä juhlapäivä kansallissosialistisen Saksan vainoissa kuolleiden noin kuuden miljoonan juutalaisten muistolle. Jom hašoaa vietetään nisan-kuun 27. päivänä. 
Alun perin juhlaa ehdotettiin vietettäväksi nisán-kuun 15. päivänä, Varsovan gheton kansannousun (19. huhtikuuta 1943) vuosipäivänä. Tuo päivä on kuitenkin pesah-juhlan ensimmäinen päivä, joten holokaustin muistopäivä siirrettiin myöhemmäksi. Jom hašoan vietto määrättiin Israelin laissa vuonna 1959.
Holokaustin muistopäivän aamuna kello kymmenen ilmahälytyssireenit soivat kahden minuutin ajan koko Israelissa. Kaikki liikenne lakkaa ja ihmiset pysähtyvät viettämään hiljaisen hetken holokaustin uhrien muistolle. Jom hašoan aikana monet viihde- ja julkiset laitokset on suljettu. Israelin televisio ja radio välittävät muisto-ohjelmia ja dokumentteja eivätkä lainkaan mainoksia. Liput lasketaan puolitankoon.
Jom hašoana myös kymmenettuhannet israelilaiset lukiolaiset ja tuhannet juutalaiset ympäri maailmaa viettävät muistojumalanpalveluksen Auschwitzissa. Osallistujat marssivat Auschwitzista Birkenaun tuhoamisleirille. Tapahtuma tunnetaan Elävien marssina vastakohtana holokaustin kuolemanmarsseille, ja sitä tukee Israelin opetusministeriö. Elävien marssiin kulminoituu useiden kuukausien holokaustin ja toisen maailmansodan tapahtumien opiskelu.
Eero Kolehmainen

Eero Johannes Kolehmainen (24. maaliskuuta 1918 Anttola – 7. joulukuuta 2013 Mikkeli) oli suomalainen maastohiihtäjä ja olympiamitalisti. 
Kolehmainen voitti olympiahopeaa 50 kilometrin hiihdossa Oslon talvikisoissa 1952. Cortina d’Ampezzossa 1956 hän oli samalla matkalla neljäs. Falunin MM-kilpailuissa 1954 hän oli 50 kilometrillä 11:s ja Lahden MM-kilpailuissa 1958 viides.
Holmenkollenin kisoissa Kolehmainen voitti vuosina 1950 (18 km) ja 1957 (50 km). Niinpä hän saikin tunnustuksena voitoistaan vuonna 1957 Holmenkollen-mitalin. Salpausselällä hän oli nopein vuosina 1956 (50 km) ja 1957 (50 km). Vuonna 1959 hän voitti 50 kilometrin Suomen mestaruuden.
Kolehmainen hiihti 1951 Holmenkollenilla 18 kilometrillä kolmanneksi ja 50 kilometrillä Nils Karlssonin jälkeen toiseksi. Saman vuoden Ounasvaaran hiihtokilpailuissa hän voitti 50 kilometrin kilpailun. Kolehmainen sijoittui 10. tammikuuta 1954 Sverdlovskin hiihtokilpailuissa 30 kilometrillä yhdenneksitoista, kaksi päivää myöhemmin 15 kilometrillä seitsemänneksitoista ja 15. tammikuuta 50 kilometrillä toiseksi.
Kolehmainen edusti Anttolan Urheilijoita. Hän sai vuonna 1952 Savon Sanomat-lehden myöntämän Savon parhaan urheilijan mitalin. Opetusministeriö myönsi Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon Kolehmaiselle vuonna 2003. Anttolan Urheilijat järjestää vuosittain Kolehmaisen nimikkotapahtuman, Eeron hiihdon. Hänen tyttärensä Reetta Vauhkonen (o.s. Kolehmainen) edusti Suomea nuorten EM-hiihdoissa vuosina 1972 ja 1973.
Ammatiltaan Kolehmainen oli maanviljelijä ja lempinimeltään "Hämytsaaren isäntä". Hän työskenteli paitsi karjankasvattajana myös rakennusmiehenä. Hänen terveytensä säilyi viimeisiin vuosiin saakka, ja hän ennätti asua vanhainkodissa vain viikon ennen poismenoaan. 95-vuotias Kolehmainen oli kuollessaan vanhin elossa ollut suomalainen olympiamitalisti.
Hämytsaaren isäntä.
Kolehmaisen vanhemmat olivat Kalle ja Malviina Kolehmainen Kilpeelän Kolehmaisessa (alkujaan Kalle Rasa Rasankylästä) Anttolassa (nykyään Mikkeliä). Kolehmaisen sisarukset olivat Eino, Eeva ja Erkki sekä äidin kuoltua Erkin synnytykseen isän seuraavista liitoista Pauli ja Veikko.
Hämytsaari sijaitsee Saimaalla, Anttolan Pitkälahdella. Hämytsaari kuuluu Rasankylään. Sinne johtaa nykyään autotie. Hämytsaarikin oli Kolehmaisen maata. Aiemmin siellä oli vuokralaisia, mutta avioiduttuaan Eero Kolehmainen raivasi Hämytsaaren ja rakensi kodikseen kunnon talon. Hän toimi siellä maanviljelijänä. 1970-luvulla Eero ja Bertta Kolehmainen olivat maatalousnäyttelyssä esittelemässä kolmea lehmäänsä, ja tasavallan presidentti Urho Kekkonen keskusteli siellä heidän kanssaan heidän alkukeväisestä Holmenkollenin-matkastaan. Kolehmaisen karja palkittiin Suomen parhaana vuosina 1973-1974. Myös Kolehmaisen tytär Reetta Vauhkonen on hiihtänyt kansallisella tasolla.
Deșteaptă-te, române!

Deșteaptă-te, române! (”Nouse, romanialainen!”) on vuodesta 1990 Romanian kansallislaulu. 
Hymnin tekstin on kirjoittanut Andrei Mureșanu (1816–1863) ja musiikin säveltänyt Anton Pann (1796–1854). Kyseessä on isänmaallinen runo, joka kirjoitettiin vallankumousvuonna 1848, alun perin nimellä ”Un răsunet” (”Kaiku”). Laulu esitettiin ensi kerran julkisesti 29. kesäkuuta Râmnicu Vâlcean kaupungissa. Laulusta tuli välittömästi suosittu vallankumoushymni, joka sai uudeksi nimekseen ”Deșteaptă-te, române!”.
Tästä lähtien laulua laulettiin kaikkien suurten kansallisten konfliktien aikana, kuten Romanian itsenäisyyssodassa (1877–1878) ja maailmansotien aikaan. Kun Romanian kommunistihallinto kukistui joulukuussa 1989, muodostui laulusta mielenosoittajien tunnuslaulu. Huhtikuussa 1990 Romanian parlamentti valitsi laulun Romanian viralliseksi hymniksi Nicolae Ceaușescun aikaisen kansallislaulun ”Trei culori” (”Kolme väriä”) tilalle.
Joitakin vuosia ”Deșteaptă-te, române!” oli myös Moldovan kansallislaulu, mutta vuonna 1994 sen tilalle valittiin ”Limba noastră” (”Meidän kielemme”).
Mureșanun isänmaallisessa runossa on yksitoista säkeistöä, mutta kansallishymniin niistä on sisällytetty vain 1., 2., 4. ja 11. 
Deșteaptă-te, române, din somnul cel de moarte,
În care te-adânciră barbarii de tirani!
Acum ori niciodată croiește-ți altă soartă,
La care să se-nchine și cruzii tăi dușmani! 
Acum ori niciodată să dăm dovezi în lume
Că-n aste mâni mai curge un sânge de roman,
Și că-n a noastre piepturi păstrăm cu fală-un nume
Triumfător în lupte, un nume de Traian!
Priviți, mărețe umbre, Mihai, Ștefan, Corvine,
Româna națiune, ai voștri strănepoți,
Cu brațele armate, cu focul vostru-n vine,
"Viață-n libertate ori moarte!" strigă toți. 
Preoți, cu crucea-n frunte! căci oastea e creștină,
Deviza-i libertate și scopul ei preasfânt,
Murim mai bine-n luptă, cu glorie deplină,
Decât să fim sclavi iarăși în vechiul nost' pământ!
Lumilautailu talviolympialaisissa 1998

XVII talviolympialaiset järjestettiin vuonna 1998 Naganossa, Japanissa. Lumilautailu oli ensimmäistä kertaa olympialaisten kisaohjelmassa. Kilpailutapahtumia järjestettiin neljä.
Miehet.
Suurpujottelu.
Rebagliati on lumilautailun kaikkien aikojen ensimmäinen olympiavoittaja. Rebagliatin kilpailun jälkeen antamassa dopingnäytteessä oli merkkejä kannabiksen käytöstä ja aluksi kansainvälinen olympiakomitea hylkäsikin hänen suorituksensa, mutta lopulta urheilun kansainvälisen vetoomustuomioistuimen päätöksellä hän sai pitää kultamitalinsa.
Jorma Kortelainen

Jorma Aksel Kortelainen (17. joulukuuta 1932 Pyhäselkä – 27. joulukuuta 2012 Jyväskylä) oli suomalainen hiihtäjä, soutaja ja olympiamitalisti. Kortelainen voitti olympiahopeaa Cortina d'Ampezzon kisoissa 1956 hiihdon 4 × 10 km viestissä. Kortelainen edusti Suomea sekä talvi- että kesäolympialaisissa, sillä Roomassa 1960 hän osallistui soutuun.
Seuratasolla ”Jora” Kortelainen edusti Joensuun Katajaa, Lahden Hiihtoseuraa ja Jämsänkosken Ilvestä. Soudussa hän edusti Jämsänjoen Soutuveikkoja ja Joensuun Kauhojia. Ammatiltaan hän oli liikuntateknikko ja työskenteli pitkään uimahallin hallimestarina Jämsänkoskella.
Kilpauransa jälkeen Kortelainen valmensi Sveitsin hiihtomaajoukkuetta 1982–1983. Hän sai opetusministeriön Pro Urheilu -tunnustuksen 2008. Hän kuoli äkilliseen verenmyrkytykseen Jyväskylässä Keski-Suomen keskussairaalassa 80-vuotiaana.
Ronny Ackermann

Ronny Ackermann (s. 16. toukokuuta 1977 Bad Salzungen) on saksalainen uransa lopettanut yhdistetyn urheilija, moninkertainen maailmanmestari, maailmancupin voittaja ja olympiamitalisti.
Ramsaun MM-hiihdoissa 1999 Ackermann sijoittui sprinttikilpailussa yhdeksänneksi. Ensimmäisen aikuisten arvokisamitalinsa hän saavutti 2001 Lahden MM-kisoissa, missä hän sijoittui sprintissä pronssille. Salt Lake Cityn 2002 olympialaisissa hän sijoittui sprintti- ja joukkuekilpailussa hopealle ja oli normaalikilpailussa neljäs. 
Val di Fiemmen MM-kisoissa 2003 Ackermann voitti kultamitalin normaalikilpailussa ja saavutti hopeaa sprinttikilpailussa ja Saksan joukkuekilpailun ryhmässä. Oberstdorfin MM-kisoissa 2005 Ackermann voitti kultaa sekä normaali- että sprinttikilpailussa ja oli jälleen mukana voittamassa hopeaa Saksan ryhmässä joukkuekilpailussa.
Torinon 2006 olympialaisissa Ackermann sai hopeaa joukkuekilpailussa mutta ei menestynyt henkilökohtaisissa kilpailuissa – sprinttikilpailussa hän sijoittui kahdeksanneksi. Sapporon MM-hiihdoissa 2007 hän oli jälleen sprintissä kahdeksas ja joukkuekilpailussa hopealla, mutta normaalikilpailussa hän voitti kultaa. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän sai hopeaa joukkuekilpailussa.
Yhdistetyn maailmancupin kokonaiskilpailun Ackermann voitti urallaan kolmesti kausina 2001–2002, 2002–2003 ja 2007–2008. Osakilpailuvoittoja hänellä on 28 eli neljänneksi eniten – useampaan voittoon ovat yltäneet vain Hannu Manninen, Eric Frenzel ja Jarl Magnus Riiber. Tammikuussa 2010 hän päätti, ettei aio osallistua Vancouverin olympialaisiin. Hän ei kilpaillut tammikuun 2010 jälkeen ollenkaan ja maaliskuussa 2011 hän ilmoitti lopettavansa uransa.
Ackermann valittiin vuonna 2005 Vuoden urheilijaksi kotimaassaan Saksassa.
HMS Arrogant (1848)

HMS Arrogant oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1848 vesillelaskettu potkurifregatti.
Valmistus.
Alus tilattiin Portsmouthin telakalta, missä köli laskettiin syyskuussa 1845. Alus laskettiin vesille 5. huhtikuuta 1848 ja otettiin palvelukseen 8. tammikuuta 1849. 
Aluksen valmistuskustannukset olivat 83 183 puntaa. Aluksen pituus oli etriä ja uppouma tyhjänä 1 872 tonnia ja varustettuna 2 690 tonnia. Aluksessa oli moottoritehoa 360 hevosvoimaa, siinä oli 46 tykkiä ja 450 hengen miehistö.
Palvelus.
Alus kuului brittiläis-ranskalaiseen Itämeren laivastoon Oolannin sodassa. Se oli pääalus laivastoyksikössä, joka räjäytyksin ja polttamalla hävitti 27. heinäkuuta 1855 Ruotsinsalmen merilinnoituksen.
Vuonna 1856 alus muutettiin 47-tykkiseksi ja 1857-1858 Portsmouthissa rannikkovartioalukseksi 21 763 punnalla, minkä jälkeen se oli maaliskuusta 1858 syyskuuhun 1859 rannikkovartioaluksena Newhavenissa.
Alus palautettiin 1859 meripalvelukseen. Se myytiin romutettavaksi 1867 Castle &amp; Beechille Charltoniin.
Aluksen päälliköt.
Aluksen päälliköinä olivat:
HMS

HMS (, , ) alusten nimen etuliitteenä tarkoittaa aluksen kuuluvan hänen majesteettinsa laivastoon. Lyhennettä käyttävät pääasiassa Yhdistyneen kuningaskunnan laivasto Royal Navy sekä Ruotsin merivoimat.
Lyhenteen ja sen variaatioiden käyttö Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusveneet käyttävät nimensä edessä etuliitettä HM Submarine, joka joskus lyhennetään HMSm tai HMS/M. kuninkaallisen jahdin etuliitteenä käytetään lyhennettä HMY. 
Kuninkaallisen laivaston pinta-aluksista käytetään nykyisin vain määritettä HM Ship, kun aiemmin etuliitteissä ilmaistiin myös aluksien tyyppi, kuten HM Frigate tai HM Sloop. Ensimmäisen maailmansodan aikoihin käytössä oli myös lyhenne HMM, "His Majesty’s Monitor".
Etuliitettä HMHV on käytetty Amiraliteetin palvelukseensa vuokraamistaan aluksista ().
Lyhennettä HMS käytetään myös rannikkolinnakkeista, joista Kuninkaallinen laivasto käyttää nimitystä "kivifregatti". Sellaisia ovat muun muassa koulutuskeskus HMS "Excellent" pienellä saarella Portsmouthin satamassa.
Etuliitettä HMHS on käytetty laivaston sairaalalaivojen etuliitteenä, eräs näistä oli HMHS "Britannic".
Lyhenteen ja sen variaatioiden käyttö Kansainyhteisön maissa.
Koska Yhdistyneen kuningaskunnan hallitsija on myös Kansainyhteisön hallitsija, käyttävät yhteisön 16 jäsenmaata HMS-etuliitteen eri variaatioita:
Limoviikuna

Limoviikuna ("Ficus benjamina") on viikunoiden ("Ficus") sukuun kuuluva laji, joka kasvaa luonnonvaraisena Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa sekä Pohjois-Australiassa. Limoviikuna on suosittu koristekasvi, josta on jalostettu runsaasti erilaisia lajikkeita.
Kuvaus.
Limoviikuna voi kasvaa luonnonvaraisena jopa 30 metriä korkeaksi puuksi. Lehdet ovat 6–13 cm pitkiä, soikeita ja pitkäkärkisiä sekä kiiltäviä. Lajikkeet eroavat toisistaan lehtien koon, värin sekä värityksen kirjavuuden suhteen.
Koristekasvikäyttö.
Limoviikuna kasvaa parhaiten valoisalla kasvupaikalla, mutta sietää myös varjoa. Lehdet ovat herkkiä valaistuksen muutoksille. Kasvupaikan vaihdos aiheuttaa lehtien karisemista, mutta yleensä uusia kasvaa tilalle. Kesällä normaali huoneenlämpö ja kohtuullinen kastelu on sopivaa, talvella noin 18 astetta ja kastelua vähennetään. Huonekasvinakin limoviikuna voi kasvaa liian suureksi, jolloin se tarvitsee leikkaamista. Kasviin voi tulla pieniä viikunoita pareittain. Jos kukat pölyttyvät, niistä tulee kypsyttyään oranssinpunaisia ja lopulta violetinmustia.
Kasvin lisääminen.
Keväällä kasvista voi ottaa 10 cm:n pituisia latvapistokkaita. Pistokas juurtuu paremmin, jos sen alaosan 12 mm on vaaleanruskeaa ja puutunutta. Jotta kumivuoto ei tuki pistokkaan tyveä, alimman kolmanneksen lehdet poistetaan ja pistokkaat pidetään vedessä 30 minuutin ajan. Sen jälkeen vesi ravistellaan pois ja pistokkaan leikkauspinta kastetaan juurrutushormoniin. Pistokkaat pannaan kylvömultaan, suojataan muovipussilla ja pidetään valoisassa paikassa, ei kuitenkaan suorassa auringossa.
Allergisoiva vaikutus.
Limoviikunan on todettu aiheuttavan allergiaa ja astmaa. Se on yleisimpiä allergisoivia huonekasveja.
Star Alliance

Star Alliance on maailman suurin lentoyhtiöallianssi, joka on perustettu 14. toukokuuta 1997. Allianssiin kuuluu 26 lentoyhtiötä. Vuosittain allianssin yhtiöt kuljettavat 727 miljoonaa matkustajaa ja allianssin yhtiöt toimivat lähes 1 300 kentällä 195 eri maassa. Tämä vastaa yli neljännestä maailman kokonaislentomatkustuksesta. Alliansin jäsenyhtiöillä on yhteensä yli 5 000 lentokonetta.
Yhteistyö.
Star Alliance noudattaa seuraavia asioita lentoyhtiöiden yhteistyössään:
Tämä kilpailun puute on herättänyt EU:n kilpailuviranomaisten kiinnostuksen, ja lentoyhtiöyhteenliittymä on joutunut Euroopan unionin tutkimaksi. Jotkut ovat spekuloineet, että jos hallinnollisia rajoituksia tiukennettaisiin, jäsenet liittyisivät yhdeksi yhtiöksi, vaikka tästä ei olekaan todisteita. Star Alliancen syntyminen lisäsi myös muiden lentoyhtiöiden yhteistoimintaa, huomattavimmin Oneworld ja SkyTeam.
Arvo Viitanen

Arvo Albert Viitanen (12. huhtikuuta 1924 Uurainen – 29. huhtikuuta 1999 Anjalankoski) oli suomalainen maastohiihtäjä, maailmanmestari ja olympiamitalisti.
Arvo Viitanen saavutti 29-vuotiaana ensimmäisissä arvokisoissaan, Falunin MM-hiihdoissa 1954, kolme mitalia. Hän sai hopeaa 15 kilometrillä 11 sekuntia toiselle Evon Metsäpoikien hiihtäjälle, Veikko Hakuliselle hävinneenä ja pronssia 50 kilometrillä voitettuaan Norjan Martin Stokkenin yhdeksällä sekunnilla. Viestissä Viitanen hiihti kolmannen osuuden Suomen kultaa voittaneessa joukkueessa. Hän hiihti osuudellaan välillä harhaan ja suksikin irtosi, mutta hän saapui silti vaihtoon ensimmäisenä. Ilman mitalia hän jäi vain 30 kilometrillä sijoittuessaan kahdeksanneksi.
Helmikuussa 1955 järjestetyissä Cortina d’Ampezzon olympialaisten esikisoissa, niin kutsutuissa ”pikkuolympialaisissa” Viitanen voitti 15 kilometrin hiihdon ennen Veikko Hakulista ja Ruotsin Sixten Jernbergia ja sijoittui 30 kilometrilläkin parhaana suomalaisena neljänneksi. Vuotta myöhemmin hän ei kuitenkaan ollut itse olympialaisissa parhaassa kunnossaan ja sai ainoan mitalinsa viestistä, jossa hän hiihti jälleen kolmannen osuuden. Sen lisäksi hän sijoittui 15 kilometrillä yhdeksänneksi. Lahden MM-kisoissa 1958 hän sai pronssia viestissä ja 50 kilometrillä sekä sijoittui neljänneksi 30 kilometrillä ja seitsemänneksi 15 kilometrillä.
Salpausselän Kisoissa Viitanen nousi ensimmäisen kerran suuren yleisön tietoisuuteen vuonna 1948 sijoittuessaan yhdeksänneksi pikamatkalla. Sen jälkeen hän voitti ensimmäisenä hiihtäjänä kolmena peräkkäisenä vuonna pikamatkan. Noiden vuosien 1952–1954 voittojen jatkoksi hän voitti 50 kilometriä vuonna 1955. Holmenkollenilla hän voitti 50 kilometrin matkan vuonna 1956. Puijolla hän voitti 50 kilometriä vuonna 1955 ja Ounasvaaralla vuonna 1956.
Seuratasolla Viitanen edusti Evon Metsäpoikien lisäksi Uuraisten Urheilijoita ja Myllykosken Kilpa-Veikkoja. Suomen mestaruuden hän voitti 15:llä ja 50 kilometrillä vuonna 1955, 30 kilometrillä vuonna 1959 sekä 3 × 10 kilometrillä vuonna 1954.
Viitanen oli Suomen Hiihtoliiton johtokunnan jäsen vuosina 1976–1982. Ammatiltaan hän oli metsäteknikko. Hänen poikansa Tapio Viitanen (s. 1950) kilpaili ampumahiihtäjänä nuorten MM-kisoissa.
Niilo Halonen

Kalle Niilo Ponteva Halonen (25. joulukuuta 1940 Kouvola – 17. elokuuta 2025 Helsinki) oli suomalainen mäkihypyn olympiamitalisti ja mäkihyppyvaikuttaja.
Urheilu-ura.
Halonen sijoittui 17-vuotiaana Lahden MM-kilpailuissa 1958 mäkihypyssä 14:nneksi. Squaw Valleyn olympialaisissa 1960 hän saavutti hopeaa ja Zakopanen MM-kilpailuissa 1962 suurmäessä pronssia. Innsbruckin olympialaisissa 1964 hän sijoittui molemmissa mäkikilpailuissa 14:nneksi. Oslon MM-kilpailuissa 1966 hän oli suurmäessä seitsemäs ja pienessä mäessä neljästoista.
Seuratasolla Halonen edusti Asikkalan Raikasta ja Lahden Hiihtoseuraa. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1965 ja Salpausselän kilpailun vuonna 1966. Hänen uransa mäkihypyn huipulla päättyi nilkan nivelsiteitten katkeamiseen vuonna 1967, mutta vielä vuonna 1969 hän sijoittui suurmäen SM-kilpailussa viidenneksi ja Salpausselällä kahdeksanneksi.
Halonen oli alkuperäiseltä koulutukseltaan voimistelunopettaja ja työskenteli 1970-luvulla Lauttasaaren yhteiskoulussa liikunnanopettajana, mutta toimi urheilu-uransa jälkeen myös Suomen Hiihtoliiton mäkihypyn lajipäällikkönä ja markkinointipäällikkönä sekä FIS:n mäkikoordinaattorina. Vuoden valmentajaksi Halonen valittiin Suomessa vuonna 1981. Trondheimin MM-kisoissa 1997 Halonen toimi mäkihyppytuomarina.
Opetusministeriö myönsi Haloselle Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2007.
Antti Tyrväinen

Antti Eerikki Tyrväinen (5. marraskuuta 1933 Ylöjärvi – 13. lokakuuta 2013 Tampere) oli suomalainen ampumahiihtäjä, ampuja ja olympiamitalisti. Hän voitti olympiahopeaa Squaw Valleyn kisoissa 1960 20 km:n matkalla. Innsbruckissa 1964 hän oli samalla matkalla 13:s. Sotilaspartiohiihtoa lukuun ottamatta Tyrväinen on ensimmäinen suomalainen ampumahiihdon olympiamitalisti.
Ammatiltaan Tyrväinen oli upseeri. Päällystöliitto valitsi hänet kolmasti vuoden urheilijaksi (1960, 1962 ja 1963). Opetusministeriö myönsi Tyrväiselle vuonna 2004 Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon.
Tyrväinen kuoli nopeasti edenneeseen sairauteen Tampereella 13. lokakuuta 2013. Hän oli kuollessaan 79-vuotias.
Eeva Ruoppa

Eeva Ruoppa (o.s. Saarainen, 2. toukokuuta 1932 Miehikkälä – 27. huhtikuuta 2013 Miehikkälä) oli suomalainen hiihtäjä ja olympiamitalisti.
Ruoppa voitti hiihtourallaan kaksi arvokisapronssia viesteistä: vuonna 1960 Squaw Valleyn olympialaisissa ja vuonna 1962 Zakopanen MM-kisoissa. Molemmissa kilpailuissa hän hiihti toisen osuuden. Henkilökohtaisilla matkoilla hän ei sijoittunut aivan kärkeen. Squaw Valleyssa hän oli 10 kilometrillä yhdestoista ja Zakopanessa 5 kilometrillä kahdeksas sekä 10 kilometrillä yhdeksäs. Innsbruckin 1964 olympialaisissa hän sijoittui jälleen 5 kilometrillä kahdeksanneksi ja 10 kilometrillä yhdeksänneksi mutta ei päässyt viestiin. Oslon MM-kisoissa 1966 hän oli 5 kilometrillä yhdeksäs, 10 kilometrillä yhdestoista ja viestissä viides.
Seuratasolla ”Ieppo” Ruoppa edusti Miehikkälän Vilkasta. Hän ei voittanut urallaan yhtään Suomen mestaruutta. SM-hopeaa hän saavutti viisi kertaa ja SM-pronssia kolmasti. Puijon talvikisojen 10 kilometrin kilpailun hän voitti vuosina 1962, 1963 ja 1965, ja Ounasvaaralla hän oli nopein vuonna 1963. Salpausselän Kisoissa hän sijoittui toiseksi vuosina 1962 ja 1966.
Ammatiltaan Eeva Ruoppa oli maanviljelijä.
Toini Pöysti

Toini Kyllikki Pöysti (o.s. Mikkola, 1. heinäkuuta 1933 Ahlainen – 9. toukokuuta 2024 Noormarkku) oli suomalainen maastohiihtäjä ja olympiamitalisti.
Toini Pöysti edusti Suomea kaksissa olympialaisissa ja kolmissa MM-kilpailuissa. Lahden MM-kisoissa 1958 hän sijoittui 10 kilometrillä seitsemänneksi ja sai viestissä hopeaa Suomen joukkueen avausosuuden hiihtäjänä. Squaw Valleyn 1960 olympialaisissa hän sijoittui 10 kilometrillä kuudenneksi ja sai viestin ankkuriosuuden hiihtäjänä pronssia. Zakopanen MM-kisoissa 1962 hän oli 10 kilometrillä yhdeksäs eikä päässyt viestijoukkueeseen. Innsbruckin 1964 olympialaisissa hän sijoittui viidenneksi sekä 5:llä että 10 kilometrillä ja sai pronssia viestin keskimmäisen osuuden hiihtäjänä. Oslon MM-kisoissa 1966 Pöysti oli 10 kilometrillä yhdeksäs ja viesti päättyi viidenteen sijaan.
Vuonna 1954 Toini Pöysti, silloiselta nimeltään Mikkola, voitti Holmenkollenin kisoissa ensimmäisen kerran ohjelmassa olleen naisten hiihdon. Saman 10 kilometrin matkan hän voitti Ruotsin hiihtokisoissa vuonna 1959, Salpausselän Kisoissa vuonna 1960 sekä Puijon kisoissa neljästi.
Seuratasolla Pöysti edusti Noormarkun Nopsaa ja Ahlaisten Urheilijoita. Hän voitti ainoan Suomen mestaruutensa 10 kilometrin matkalla vuonna 1960. SM-hopeaa hän saavutti 10 kilometrillä vuonna 1958 ja 5 kilometrillä vuonna 1960 sekä SM-pronssia 10 kilometrillä vuonna 1957 ja 5 kilometrillä vuonna 1961.
Toini Pöystin pojan Timo Pöystin lapset ovat Miss Suomi 2009 Essi Pöysti ja jääkiekkoilija Eetu Pöysti.
Arto Tiainen

Arto Kasperi Tiainen (5. syyskuuta 1930 Kiviapaja, Sääminki – 21. syyskuuta 1998 Mikkelin maalaiskunta) oli suomalainen maastohiihdon olympiamitalisti ja kansanedustaja. Hän osallistui hiihtourallaan neljiin olympiakisoihin vuosina 1956–1968. Ammatiltaan Tiainen oli poliisi ja urheiluvälinekauppias.
Urheilu-ura.
Seuratasolla ”Tintti” Tiainen edusti Mikkelin Hiihtäjiä, Kuopion Poliisiurheilijoita, Kiviapajan Vesaa ja Savonlinnan Jyryä. Hän toimi myös Suomen Hiihtoliiton päävalmentajana vuosina 1968–1972.
Politiikka.
Vuoden 1966 eduskuntavaaleissa Tiainen oli SDP:n ehdokkaana Mikkelistä. Kansanedustaja Viljo Virtasen siirryttyä tammikuussa 1970 Mikkelin läänin maaherraksi nousi Tiainen pariksi kuukaudeksi kansanedustajaksi (22.1.−22.3.1970). Hän oli myös Mikkelin kaupunginvaltuuston jäsen.
Perhe.
Arto Tiaisen poika Hannu Tiainen voitti viestihiihdon Suomen mestaruuden Mikkelin Hiihtäjien joukkueessa vuosina 1982 ja 1983.
Kalevi Laurila

Kalevi Johannes Laurila (5. joulukuuta 1937 Sääksmäki – 13. huhtikuuta 1991 Kangasala) oli suomalainen hiihtäjä ja olympiamitalisti.
Kalevi Laurila oli 1960-luvulla Suomen parhaita maastohiihtäjiä. Zakopanen MM-kisoissa 1962 hän saavutti hopeaa 4 × 10 kilometrin viestissä, jossa hän hiihti toisen osuuden. Lisäksi hän sijoittui 15 kilometrillä 17:nneksi. Innsbruckin 1964 olympialaisissa hän hiihti viestissä kolmannen osuuden ja saavutti jälleen hopeaa. Henkilökohtaisilla matkoilla hän sijoittui kuudenneksi 30 kilometrillä ja yhdeksänneksi 15 kilometrillä.
Ainoan henkilökohtaisen arvokisamitalinsa Laurila saavutti Oslon MM-kisoissa 1966. Hän hävisi 30 kilometrillä ainoastaan maanmiehelleen Eero Mäntyrannalle ja kukisti Länsi-Saksan Walter Demelin 0,3 sekunnilla saaden hopeaa. Hopealle yltäneessä viestijoukkueessa hän hiihti jälleen kolmannen osuuden. 15 kilometrillä hän sijoittui viidenneksi.
Viimeisen arvokisamitalinsa, viestin olympiapronssia Laurila saavutti Grenoblessa 1968. Hän sijoittui 15 kilometrillä neljänneksi hävittyään Ruotsin Gunnar Larssonille 3,9 sekuntia, 30 kilometrillä kuudenneksi ja 50 kilometrillä 11:nneksi. Viimeisen kerran "Vanha vipeltäjä" hiihti arvokisoissa Falunin MM-kisoissa 1974, joissa paras saavutus oli viestin neljäs sija.
Seuratasolla Laurila edusti Tampereen Poliisi-Urheilijoita. Hän voitti Suomen mestaruuden 15 kilometrillä neljä kertaa, 30 kilometrillä kaksi kertaa ja 50 kilometrillä kerran. Vuonna 1967 hän voitti Takon Soutajien joukkueessa soudun sisähankanelosen Suomen mestaruuden. Salpausselän Kisoissa hän voitti pikamatkan vuonna 1966 ja Ruotsin hiihtokisoissa 30 kilometriä vuonna 1967.
Laurila oli ammatiltaan ylikonstaapeli, ja hänet tunnettiin kilpaladuilla myös lempinimellä "Pispalan poliisi". Aleksis Kiven Seura valitsi hänet vuonna 1975 ensimmäiseksi "vuoden Eskoksi" antamalla hänelle Eskon puumerkki -tunnustuspalkinnon.
Pietro Metastasio

Pietro Metastasio (1698–1782) oli italialainen runoilija ja libretisti. 
Pietro Metastasio oli Trapassi-nimisen ruokatavarakauppiaan poika (Metastasio on Trapassi-nimen kreik. käännös) veti puoleensa taitavalla improvisoimisella lainoppineen Vincenzo Gravinan huomion, joka kasvatti hänet huolellisesti. Metastasio opiskeli lakitiedettä, mutta vaihtoi sen täydelleen runouteen sen jälkeen kun hänen hyväntekijänsä oli 1718 kuollut ja määrännyt hänet perijäkseen.
Kulutettuaan omaisuutensa Metastasio (1720) siirtyi Napoliin, missä hän tutustui laulajatar Marianna Benti-Bulgarelliin (liikanimeltään Romanina), joka tarjosi hänelle tilaisuuden kouliintua musiikissa. Metastasio sai 1729 hovirunoilijan paikan Wienissä. Hänen maineensa perustuu hänen melodraamoihinsa, joiden tyyli on jalo, perussävy aito-lyyrinen ja runomuoto sujuva. Metastasion parhaat melodraamat ovat "Didone abbandonata" (1724), "Issipile" (1732), "Olimpiade" (1733) ja "Attilio Regolo" (1740). Kaikkiaan hän kirjoitti 27 melodraamaa.
Gordionin solmu

Gordionin solmu oli Zeuksen temppelissä Fryygian Gordionissa sijainnut monimutkainen solmu, jonka avaajasta legendan mukaan tulisi Aasian kuningas. Tunnetun tarinan mukaan Aleksanteri Suuri ratkaisi solmun vuonna 333 eaa. lyömällä sen rikki miekallaan. 
Tarina.
Perimätiedon mukaan oraakkeli julisti tilapäisesti vailla kuningasta olleille fryygialaisille, että seuraavasta kaupunkiin härkävaunuilla saapuvasta miehestä tulisi heidän hallitsijansa. Paikalle körötteli vankkureillaan Gordias-niminen köyhä talonpoika, joka kuninkaaksitulonsa kunniaksi pyhitti kärryt Zeukselle ja sitoi ne paaluun mutkikkaalla solmulla. Oraakkeli ennusti edelleen, että solmun avaajasta tulisi Aasian valtias. Tarinan mukaan Aleksanteri kuoli kesken sotaretkensä, koska ei aidosti ratkaissut solmua, vaan halkaisi sen. Tarina saattaa olla myöhempää keksintöä. 
Antiikin lähteissä.
Gordionin solmuun liittyvä tarina mainitaan neljässä antiikin aikaisessa Aleksanteri Suurta käsittelevässä lähteessä. Näistä neljästä Arrianos kertoo tapahtumista kaksi eri versiota, joista toinen perustuu Aristobulokseen. 
Solmun taustakertomus eroaa myös eri versioissa. Arrianoksen versiossa kyseessä on Midaksen vaunu ja kuningas valitsee Midaksen uudeksi kuninkaaksi. Justinuksen versiossa Midaksen tilalla on Gordias. Curtiuksen versiossa vaunu on Midaksen, mutta Gordiaasta tulee kuningas. Plutarkhoksen versiossa Midas on kuningas, mutta vaunun omistajaa ei kerrota. Tarinat eroavat myös muissa yksityiskohdissaan. Esimerkiksi Arrianos kertoo että kyseessä oli yksi solmu, Justinus ja Curtius taas että kyse oli useammasta solmusta. 
Aristobulos saattoi olla silminnäkijä tapahtumille. Arrianoksen Anabasiksessa on säilynyt kuvaus Aristobuloksen versiosta. Hänen mukaansa Aleksanteri veti kärryn aisaa niin että solmun päät tulivat näkyviin ja ratkaisi solmun tämän jälkeen. Justinuksen ja Plutarkhoksen mukaan Aleksanteri löi solmua miekallaan niin että sai solmun päät näkyviin ja ratkaisi solmun tämän jälkeen. Curtiuksen versiossa Aleksanteri lyö solmun rikki miekallaan ja tokaisee "olen ratkaissut sen". 
Tarn pitää Aristobuloksen versiosta luotettavimpana. Solmun "ratkaiseminen" miekaniskulla perustuu luultavasti Kleitarkhoksen kirjoittamaan Aleksanterin elämäkertaan.
Metafora.
Gordionin solmua käytetään myös metaforana ongelmanratkaisusta. Se kuvaa vaikeaa ongelmaa, johon ei löydetä ratkaisua. Kun Aleksanteri avasi Gordionin solmun miekallaan, hän asetti ongelman uuteen kontekstiin, jossa oli mahdollisuus löytää ratkaisu.
Leo (nimi)

Leo on miehen etunimi.
Suomessa Leo-nimen on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan saanut kesäkuuhun 2025 mennessä 30 847 miestä sekä noin 60 naista.
Nimipäivä.
Suomessa Leon nimipäivä on 28. kesäkuuta.
Nimen alkuperä.
Nimi tulee latinasta ja merkitsee leijonaa.
Mirja Kierros

Mirja Annikki Kierros (o.s. Lehtonen, 19. lokakuuta 1942 Uurainen – 25. elokuuta 2009 Multia) oli suomalainen hiihtäjä ja olympiamitalisti.
Mirja Lehtonen edusti Suomea hiihdon MM-kisoissa ensimmäisen kerran 19-vuotiaana Zakopanessa 1962. Tuolloin hän sijoittui viidenneksi sekä 5:llä että 10 kilometrillä ja hiihti viestissä pronssille Suomen joukkueen ankkurina. Innsbruckin 1964 olympialaisissa hän saavutti hopeaa 5 kilometrillä 2,7 sekuntia Neuvostoliiton Klavdija Bojarskih'lle hävinneenä. Viestissä hän sai pronssia ja sijoittui 10 kilometrillä kymmenenneksi.
Mirja Lehtonen lopetti huippu-uransa jo nuorena. Arvokisasaavutustensa ja viiden Suomen mestaruuden lisäksi hän ehti voittaa 10 kilometrin kilpailun Ruotsin hiihtokisoissa vuosina 1961, 1963 ja 1965, Salpausselän Kisoissa vuonna 1962 sekä Ounasvaaralla vuosina 1962 ja 1964.
Seuratasolla "Mirkku" Kierros edusti Uuraisten Urheilijoita ja Multian Jyskettä. Urheilutoimittajain liitto valitsi hänet Vuoden naisurheilijaksi vuosina 1961 ja 1963. Hänen nimikkokisansa "Mirjan Kierros" on järjestetty Uuraisilla vuodesta 1981.
Susan Cullen-Ward

Susan Barbara Cullen-Ward (ent. Williams) (28. tammikuuta 1941 – 17. heinäkuuta 2004) oli Albanian kruununprinssin Leka Zogun vaimo. Vaikka hänen aviomiestään ei koskaan kruunattu kuninkaaksi, kutsutaan häntä toisinaan kuningatar Susaniksi.
Susan Cullen-Ward syntyi Sydneyssä, Uudessa Etelä-Walesissa, ja toimi peruskoulun opettajana. Hän tapasi Albanian kruununprinssin illallisella Sydneyssä ja avioitui hänen kanssaan vuonna 1975 Espanjassa. He saivat yhden lapsen, Leka Anwar Zog Reza Baudouin Msiziwen. Leka ja Cullen-Ward palasivat Lekan kotimaahan Albanian hallituksen kutsusta vuonna 2002. 
Susan Cullen-Ward kuoli keuhkosyöpään 17. heinäkuuta 2004 Tiranassa, Albaniassa.
Senja Nuolikivi

Senja Anneli Nuolikivi (o.s. Pusula, s. 26. maaliskuuta 1941 Pieksämäki) on suomalainen hiihtäjä ja olympiamitalisti.
Senja Pusula kilpaili hiihtäjänä kolmissa olympialaisissa ja kaksissa MM-kilpailuissa. Ensimmäisissä olympialaisissaan Innsbruckissa 1964 hän saavutti pronssia Suomen viestijoukkueen avausosuuden hiihtäjänä. Lisäksi hän sijoittui 10 kilometrillä kuudenneksi ja 5 kilometrillä yhdeksänneksi. Oslon MM-kisoissa 1966 hän oli viestissä viides, 5 kilometrillä kahdeksas ja 10 kilometrillä kymmenes. Toinen olympiamatka Grenobleen 1968 toi tulokseksi 4. sijan viestissä, 8. sijan 5 kilometrillä ja 12. sijan 10 kilometrillä. Ruotsin Barbro Tano törmäsi 5 kilometrin kisassa Suomen Senja Pusulan kanssa niin, että Pusula menetti todennäköisesti kisan voiton.
Tatran MM-kisoissa 1970 hän hiihti viestissä pronssia ja sijoittui 10 kilometrillä kymmenenneksi ja 5 kilometrillä 16:nneksi. Vuoden 1972 Sapporon olympialaisissa hän hiihti vain 5 kilometrin matkan ja sijoittui 25:nneksi.
Suomen mestaruuden Pusula voitti urallaan viidesti. Kerran hän voitti niin Salpausselän, Holmenkollenin kuin Faluninkin hiihtokisoissa.
Seuratasolla Nuolikivi edusti Laitasaaren Vetoa. Hän oli Suomen Hiihtoliiton johtokunnan jäsen vuosina 1976–1982. Ammatiltaan hän oli tuote-esittelijä ja karjatilallinen. Hänen aviomiehensä Ilpo Nuolikivi oli Suomen parhaita yhdistetyn hiihtäjiä 1960-luvun lopulla.
Nuolikivi asuu Muhoksella.
Kalevi Oikarainen

Kalevi Armas Oikarainen (27. huhtikuuta 1936 Rukajärvi, Kuusamo – 14. elokuuta 2020 Kuusamo) oli suomalainen maastohiihtäjä, maailmanmestari ja olympiamitalisti, lempinimeltään ”Susi-Kalle”.
Elämä ja ura.
Oikarainen voitti 50 kilometrin hiihdon maailmanmestaruuden Vysoké Tatryn MM-kisoissa 1970. Se oli Suomen miesten ainoa mitali kyseisistä kisoista, ja sen jälkeen kesti 15 vuotta ennen kuin seuraava suomalainen mieshiihtäjä voitti maailmanmestaruuden (Kari Härkönen vuonna 1985). Seuraavaan suomalaishiihtäjän 50 kilometrin maailmanmestaruuteen meni aikaa 27 vuotta (Mika Myllylä vuonna 1997).
Vastapainona 33-vuotiaana saavuttamalle maailmanmestaruudelleen Oikarainen keskeytti arvokisoissa neljä kertaa: 15 kilometrillä Zakopanen MM-kisoissa 1962, 50 kilometrillä Oslon MM-kisoissa 1966, 15 kilometrillä Vysoké Tatryssa 1970 sekä 50 kilometrillä uran viimeisissä arvokisoissa, Sapporon olympialaisissa 1972.
Viestissä Oikarainen saavutti kaksi arvokisamitalia: hopeaa Oslossa 1966 ja pronssia Grenoblen olympialaduilla 1968. Molemmilla kerroilla hän hiihti ensimmäisen osuuden. Innsbruckin 1964 olympialaisiin hän pääsi vain varamieheksi. Oslossa hän sijoittui 30 kilometrillä 11:nneksi ja Grenoblessa samalla matkalla seitsemänneksi sekä 15 kilometrillä kymmenenneksi. Vysoké Tatryn MM-kisoissa kultamitalihiihtoa edelsivät pikamatkan keskeytyksen lisäksi 12. sija 30 kilometrillä ja 7. sija viestissä.
Seuratasolla Oikarainen edusti Otanmäen Terästä ja Kuusamon Erä-Veikkoja ja oli ammatiltaan rajavääpeli. Hän voitti henkilökohtaisilla matkoilla viisi ja viestissä yhdeksän Suomen mestaruutta. Kaikkiaan hän saavutti 23 SM-mitalia vuosina 1958–1975.
Oikaraisen kunniaksi pystytettiin pronssinen hiihtäjäpatsas Rukalle marraskuussa 2014.
Jørn Utzon

Jørn Utzon (9. huhtikuuta 1918 Kööpenhamina – 29. marraskuuta 2008 Helsingør) oli tanskalainen arkkitehti. Hän on suunnitellut Sydneyn oopperatalon.
Elämäkerta.
Jørn Utzon syntyi ja varttui Kööpenhaminassa. Hänen isänsä oli Tanskan laivaston insinööri. Hän opiskeli Kööpenhaminan taideakatemiassa.
Utzonin ensimmäisiä esikuvia oli ruotsalainen arkkitehti Gunnar Asplund ja myöhemmin Alvar Aalto, jonka toimistossa hän työskenteli vuonna 1946. Oman toimistonsa Utzon avasi Kööpenhaminaan vuonna 1950. Utzonin tärkeimmät varhaiset työt olivat hänen oma talonsa Hellebækissa (1952) ja toinen Holtessa (1952–53).
Vuonna 1957 hän voitti yllättäen Sydneyn uuden oopperatalon suunnittelukilpailun, vaikka kyseessä oli Utzonin ensimmäinen ulkomainen suunnittelutyö eikä piirrosten taso teoriassa täyttänyt vaatimuksia. Sydneyn oopperatalo valmistui vuonna 1973 riitaisan ja pitkän rakentamistyön jälkeen, jonka aikana 1966 Utzon kuitenkin riitautui Sydneyn kaupungin päättäjien kanssa ja luopui hankkeesta. Ongelmaksi muodostui myöhemmin rakennuksen saneeraus, jota olivat suunnittelemassa hänen poikansa ja pojanpoikansa, mutta näiden kanssa hän myöhemmin sopi ja jatkoi saneerausta yhteistyössä. Utzon suunnitteli uudelleen oopperatalon vastaanottosalin, joka oli rakennuksen sisätiloista lopulta ainoa paikka, jonka suunnittelussa noudatettiin Utzonin alkuperäistä suunnitelmaa.
Utzon sai vuonna 1982 Alvar Aalto -mitalin ja vuonna 2003 arkkitehtuurin korkeimman palkinnon eli Pritzker-palkinnon.
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Utzonin kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön.
Hannu Taipale

Hannu Allan Taipale (s. 22. kesäkuuta 1940 Veteli) on entinen suomalainen hiihtäjä ja olympiamitalisti. Hän edusti Suomea kaksissa olympialaisissa ja kaksissa MM-kilpailuissa. Urallaan hän edusti Vetelin Urheilijoita.
Oslon MM-kisoissa 1966 Hannu Taipale hiihti toisen osuuden Suomen hopeaa saavuttaneessa viestijoukkueessa. Lisäksi hän sijoittui 50 kilometrillä viidenneksi ja 15 kilometrillä seitsemänneksi. Grenoblen 1968 olympialaisissa Taipale saavutti viestissä pronssia hiihdettyään jälleen toisen osuuden. 50 kilometrillä hän sijoittui 14:nneksi.
Tatran MM-kisoissa 1970 Taipale sijoittui 50 kilometrillä kahdeksanneksi, 30 kilometrillä 11:nneksi ja 15 kilometrillä 28:nneksi eikä päässyt viestijoukkueeseen, joka jäi kauas mitaleilta. Viimeisissä olympialaisissaan Sapporossa 1972 hän oli 50 kilometrillä 12:s ja sijoittui viestissä viidenneksi.
Seuratasolla "Hanski" Taipale edusti Vetelin Urheilijoita. Hän voitti Suomen mestaruuden 30 kilometrillä kahdesti ja 50 kilometrillä kerran. Salpausselän Kisojen 50 kilometrin kilpailun hän voitti vuonna 1972. Ruotsin hiihtokisoissa Falunissa hän oli parhaimmillaan toinen 30 kilometrillä vuonna 1969 ja Holmenkollenilla toinen 15 kilometrillä vuonna 1970.
Ammatiltaan Hannu Taipale on maanviljelijä. Hänen poikansa Kuisma Taipale on ollut maajoukkuetason hiihtäjä.
Charles Burney

Charles Burney (1726 - 1814) oli englantilainen musiikinhistorioitsija ja säveltäjä. Hän opiskeli Thomas Arnen oppilaana 1744-1746 ja vuonna 1749 hänet nimitettiin urkuriksi "St. Dionis's Backchurchiin" Lontoossa ja vuonna 1751 hän muutti King's Lynniin Norfolkiin, jossa hän toimi opettajana ja urkurina.
Hän palasi vuonna 1760 Lontooseen ja toimi musiikin yksityisopettajana varakkaille. Vuonna 1770 hän lähti tarkkaan dokumentoiduille matkoilleen Eurooppaan, joiden tarkoituksena oli kerätä aineistoa hänen kirjaansa "General History of Music". Näiden matkojen aikana syntyneet matkapäiväkirjat ovat tärkeimpiä ensi käden lähteitä 1700-luvun eurooppalaiseen musiikkielämään.
Marjatta Kajosmaa

Ritva Marjatta Kajosmaa (o.s. Sakki, s. 3. helmikuuta 1938 Vehkalahti) on suomalainen hiihtäjä ja olympiamitalisti. Kajosmaan uran huippuhetket olivat Sapporon olympialaisissa 1972, jossa hän voitti kolme mitalia.
Kajosmaa edusti Summan Kisa-Tovereita, Karhulan Veikkoja ja Vehkalahden Veikkoja. Ammatiltaan hän oli autoemäntä, raittiusohjaaja ja liikunnanohjaaja.
Opetusministeriö myönsi Kajosmaalle Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2004.
Kolmion merkilliset pisteet

Kolmion merkillisellä pisteellä tarkoitetaan geometriassa yleensä leikkauspistettä, jossa kolmioon liittyvät kolme samalla tavalla muodostettua suoraa tai janaa leikkaavat toisensa. Jo antiikin Kreikassa tiedettiin kolmion kulmanpuolittajien, korkeusjanojen, keskinormaalien ja keskijanojen muodostavan tällaisia pisteitä, koska kolmion muoto ei vaikuttanut janojen leikkautumiseen eli konkurrenssiin. Myöhemmin merkillisiin pisteisiin löytyi uusia ja varsin mutkikkaitakin tapauksia, joissa niissäkään kolmion muoto ei vaikuta pisteen syntymiseen.
Mikä tahansa kolmion lähellä oleva piste ei ole merkillinen piste. Se tulee voida määrittää sellaisen geometrisen toimenpiteen avulla, joka on mahdollista suorittaa kolmen eri kulman tai sivun funktiona muihin kolmion osiin nähden. Esimerkiksi kolmion painopiste on tämän perusteella merkillinen piste, koska se syntyy leikkauspisteenä jokaisesta kolmion kärjestä vedetystä, vastaisen sivun keskipisteeseen kulkevasta janasta. Toimenpiteen tulee olla myös symmetrinen, eli painopistettä määrittävän keskijanan tulee olla sama vedettiinpä se kärjestä A janalle BC tai kärjestä A janalle CB. Toimenpiteen tulee vielä lopuksi olla homogeeninen, eli yhdenmuotoisten kolmioiden merkilliset pisteet sijaitsevat samassa suhteellisessa paikassa.
Kimberlingin luettelo.
"Kimberlingin piste" on yleisnimitys Clark Kimberlingin tutkimista ja luettelemista kolmion merkillisistä pisteistä. Osa pisteistä, neljä yllä lueteltua tapausta, tunnettiin jo antiikin Kreikassa, mutta osa on keksitty myöhemmin ja varsin monet vasta nykypäivinä. Julkaistussa luettelossa on yli 5 000 merkillistä pistettä. Luettelon pisteet on indeksoitu ja niitä voidaan merkitä lyhyesti joko formula_1 tai formula_2 .
Kolmion merkilliset pisteet sijaitsevat tasolla suhteessa kolmion muotoihin, joten niiden paikka pitää ilmoittaa suhteellisilla koordinaateilla. Sijainti ilmoitetaan yleisesti käyttäen joko kolmion mittoja hyödyntäviä todellisia koordinaatteja, trilineaarisia koordinaatteja tai barysentrisiä koordinaatteja. Karteesisia eli suorakulmaisia koordinaatteja on tasogeometriassa kaksi, mutta trilineaarisia ja barysentrisiä koordinaatteja aina kolme. Merkillisillä pisteillä on keskinäisiä yhteyksiä, mikä tekee niistä matemaattisesti mielenkiintoisia tutkimuskohteita.
Merkillisiä pisteitä.
Viimeistään antiikin aikana havaittiin, että muodostaan riippumatta kolmiolla on neljä erityisen säännön mukaan muodostettavaa konkurrenttia janaa tai suoraa: kulmanpuolittaja, keskijana, keskinormaali ja korkeusjana. Näiden viivojen leikkauspisteitä kutsuttiin kolmion merkillisiksi pisteiksi.
Antiikin merkilliset pisteet.
Kolmion merkillisistä pisteistä neljä tunnettiin niinkin varhain kuin Eukleideen teoksesta "Alkeet". Nämä pisteet ovat: 
Tasasivuisella kolmiolla nämä kaikki neljä merkillistä pistettä yhtyvät samaksi pisteeksi.
Klassiset merkilliset pisteet.
Klassisiin merkillisiin pisteisiin luetaan antiikin pisteiden lisäksi vielä seuraavat pisteet, jotka huomattiin paljon myöhemmin:
Document Object Model

Document Object Model (, yleisesti DOM) on tapa kuvata rakenteisen dokumentin, kuten HTML:n, XML:n tai XHTML:n, rakenne puuna, jonka eri olioita voi hakea, tutkia ja manipuloida esimerkiksi JavaScriptin avulla.
DOMin avulla voi toteuttaa vuorovaikutteisia www-sivuja, jotka eivät vaadi jatkuvaa palvelinyhteyttä. DOM:in tarkoitus on määrittää kuinka dokumentissa olevat elementit välittävät tietoa toisillensa ja kuinka näihin elementteihin voidaan viitata.Document Object Model eli DOM on ohjelmointirajapinta eli "API", joka mahdollistaa selaimessa esitettävien web-sivuja vastaavien "elementtipuiden" muokkaamisen ohjelmallisesti.
Historia.
Legacy DOM oli rajoitettu niissä elementeissä, joita voitiin käyttää. Lomake-, linkki- ja kuvaelementteihin voitiin viitata hierarkisella nimellä, joka alkoi juuridokumenttiobjektilla. Hierarkisessa nimessä voidaan käyttää joko läpikäytyjen elementtien nimiä tai peräkkäisiä indeksejä. Esimerkiksi "form input" elementtiä voitiin käyttää muodossa codice_1 tai codice_2.
Sovellukset.
Selaimet.
Useimmat verkkoselaimet käyttävät DOM:n kaltaista sisäistä mallia hahmontaakseen asiakirjan. kuten HTML-sivun. Jokaisen dokumentin solmut (nodet) on järjestetty puurakenteeseen, jota kutsutaan DOM-puuksi, ja ylin solmu on nimeltään "Dokumenttiobjekti". Kun HTML-sivu renderöidään selaimissa, selain lataa HTML-koodin paikalliseen muistiin ja jäsentää sen automaattisesti näyttääkseen sivun näytöllä. DOM:ia ei välttämättä tarvitse esittää puumuotoisenaja jotkin selaimet ovat käyttäneet muita sisäisiä malleja .
Javascript.
Kun verkkosivu ladataan, selain luo sivusta DOM-mallin, joka on HTML-dokumentin oliomuotoinen esitys, joka toimii rajapintana JavaScriptin ja itse dokumentin välillä. Tämä mahdollistaa dynaamisten verkkosivujen, luomisen, koska sivulla oleva JavaSript voi:
Jason

Jason () on kreikkalaisperäinen miehen etunimi.
Nimi on johdettu kreikan kielen parantamista tarkoittavasta sanasta ιασθαι ("iasthai"). Kreikkalaisessa mytologiassa Iason, jonka nimi englannin kielessä esiintyy tavallisimmin muodossa Jason, oli argonauttien johtaja. Kun nimi Jason kuitenkin esiintyy myös Uudessa testamentissa, tässä yhteydessä se on selitetty kreikkalaistetuksi muunnokseksi jostakin hepreankielisestä nimestä, mahdollisesti nimestä Joosua tai Jeesus.
Suomessa nimi Jason on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu huhtikuuhun 2025 mennessä noin 850 henkilölle. Nimeä ei ole suomen- eikä ruotsinkielisessä kalenterissa, mutta ortodoksisen kalenterin mukaan Jasonin nimipäivä on 28. huhtikuuta, Roomalaiskirjeen lopputervehdyksissä mainitun korinttilaisen Jasonin, Paavalin ystävän muistopäivänä.
Raamatun Jasonit.
Vuoden 1938 raamatunsuomennoksessa nimi esiintyy muodossa Jaason. Uuden testamentin lisäksi nimi esiintyy myös Vanhan testamentin apokryfisiin kirjoihin luetuissa Makkabilaiskirjoissa.
Rymy-Eetu

Rymy-Eetu oli Erkki Tantun piirtämä sarjakuva, joka ilmestyi vuosina 1930–1973. Sarjakuvan päähenkilö Rymy-Eetu on väkevä, varreltaan vanttera mies, joka niin sodan kuin rauhan aikoina pystyi lähes yli-ihmismäisiin suorituksiin. Sarjassa ei pääsääntöisesti ollut lainkaan tekstiä.
Hahmot.
Rymy-Eetu sai nimensä väkevyytensä ja miehekkyytensä mukaan, vaikkei hän koskaan kova rymyäjä ollut. Välillä hän tuntuu hallitsevan luonnonvoimiakin. Tosin hänen uhitteleva luonteensa saattaa hänet joskus pulaan. Mutta tiukassakin paikassa piippu pysyy jämäkästi suupielessä. Rymy-Eetun vastapelurina on usein serkkupoika Kalle Kuikkaneva, lyhyenläntä silmälasipäinen veijari, joka nokkeluuttaan joskus pääsee Rymy-Eetusta voitolle.
Ilmestyminen.
"Rymy-Eetu" ilmestyi ensimmäisen kerran "Nuoressa Voimassa" vuonna 1930. Silloin hahmolla ei vielä ollut nimeä. Seuraavana vuonna sarjakuvaa alkoi julkaista "Kansan Kuvalehti", jossa Ilmari Turja keksi nimen uudelle sankarille. Innoittajana saattoi olla Pentti Haanpään novellissa "Hanuri-pelimannin elämäkerta" (1927) esiintynyt Remu-Eemeli-niminen hahmo. "Rymy-Eetu" ilmestyi eri vuosikymmenillä eri lehdissä ja strippejä kertyi kaikkiaan noin 1900 kappaletta, kunnes sarja lakkasi kesällä 1973. Kaikkiaan sarjakuva ilmestyi seuraavissa lehdissä: "Nuori Voima" (1930 ja 1935), "Kansan Kuvalehti" (1931–1935 ja 1945–1954), "Suomen Kuvalehti" (1934–1936) "Hakkapeliitta" (1936–1944), "Radiokuuntelija-Antenni" (1955–1968) ja "Käytännön Maamies" (1970-luku). "Suomen Kuvalehti" alkoi julkaista vuonna 2007 uudelleen "Kansan Kuvalehdessä" aikanaan ilmestyneitä väritettyjä "Rymy-Eetuja".
Otava julkaisi 38 "Rymy-Eetu"-albumia vuosina 1938–1968. Tauno Karilas riimitteli niihin ruutujen alle tekstit, jollaisia ei alkuperäisissä sarjakuvissa ollut. Tanttu ei sarjakuvaansa tekstiä tarvinnut vaan antoi pelkkien ilmeikkäitten kuviensa puhua. Silloin tällöin tosin saattoi puhekupla auttaa kerrontaa.
Sota-aikana "Rymy-Eetua" käytettiin propagandassa. Rymy-Eetu murskasi venäläiset vastustajansa tarinoissaan perusteellisesti. Moskovan välirauhan solmimisen jälkeen Suomen Kustannusyhdistys lähetti kirjakaupoille pyynnön poistaa näytteiltä 288 teosta ja lopettaa niiden myynti. Näiden kirjojen joukossa olivat "Rymy-Eetu ja Hymy-Freetu" sekä "Rymy-Eetun jymyvoitto". Otava julkaisi 1999 kokooma-albumin "Rymy-Eetu ryssän kauhu", jossa olivat mukana kaikki sodan aikana julkaistut neljä "Rymy-Eetua".
Kunnianosoituksia.
"Rymy-Eetusta" julkaistiin vuonna 1996 postimerkki.
Helsingissä avattiin tammikuussa 2008 baijerilaistyyppinen ravintola Rymy-Eetu, jossa on vaihtuva sarjakuvanäyttely nimihahmosta.
Vaskulaarinen dementia

Vaskulaarinen dementia eli verenkiertoperäinen muistisairaus johtuu aivoverenkiertohäiriöiden aiheuttamista aivomuutoksista. Se on toiseksi yleisin dementian syy (20–30 % tapauksista) Alzheimerin taudin jälkeen. 
Vaskulaarisen dementian eli verenkiertoperäisen muistisairauden alatyyppejä ovat pienten suonten tauti, jossa on laaja-alaisia aivojen valkean aineen hapenpuutteesta johtuvia eli iskeemisiä muutoksia, aivojen syvien osien mikroinfarkteja ja mikroverenvuotoja, sekä suurten suonten tauti, jossa aivojen kuorikerroksessa on kortikaalisen osan infarkteja. 
Vaskulaarinen dementia ja Alzheimerin tauti voivat esiintyä myös yhtä aikaa, jolloin puhutaan sekamuotoisesta dementiasta eli muistisairaudesta.
Oireet.
Vaskulaarisen dementian tyypillisiä oireita ovat toiminnanohjauksen häiriöt, älyllisten toimintojen hidastuminen, tasapainohäiriöt ja käytösoireet. Potilailla on myös muistihäiriöitä, mutta tämä piirre ei ole yhtä hallitseva kuin Alzheimerin taudissa. Taudin tyypistä ja aivoverenkiertohäiriöiden sijainnista riippuen vaskulaariseen dementiaan voi liittyä puheentuoton häiriöitä, halvausoireita, näkökenttäpuutoksia ja kävelyvaikeuksia. Vaskulaarinen dementia voi edetä vähitellen tai portaittain, jolloin taudissa saattaa esiintyä pitkiäkin tasaisia jaksoja. 
Tutkiminen.
Potilaiden aivojen kerroskuvauksessa eli tietokonetomografiassa tai magneettikuvassa löydetään tavallisesti aivoverenkiertohäiriöiden jättämiä merkkejä, kuten vanhoja aivoinfarkteja, aivoverenvuotoja, aivojen valkean aineen vaskulaarista degeneraatiota eli aivoverisuonten rappeutumista, laajentuneita perivaskulaari eli verisuonta ympäröiviä tiloja ja aivoatrofiaa eli aivojen surkastumista. 
Aivojen toiminnallisissa kuvauksissa, kuten SPECT- ja PET-kuvissa, voidaan nähdä aivojen läiskittäisiä muutoksia. Muistihäiriön vaikeusastetta voidaan testata erilaisten muistitestien ja toimintakykymittausten avulla.
Berit Aunli

Berit Kristine Aunli (o.s. Kvello, s. 9. kesäkuuta 1956 Stjørdal, Norja) on norjalainen maastohiihtäjä.
Aunlin hiihtouran menestyksekkäimmät vuodet ajoittuvat 1970- ja 1980-luvun vaihteen tietämille, jolloin hän oli maailman huipulla. Ensimmäisen arvokisamitalinsa hän saavutti 1980 Lake Placidin olympialaisista, kun Norjan naisten viestijoukkue sijoittui pronssille.
Kaksi vuotta myöhemmin Oslon MM-kisoissa Aunli voitti kultaa viiden ja kymmenen kilometrin kilpailuista sekä viestistä. Lisäksi hän saavutti hopeaa 20 kilometrillä. Vuoden 1984 Sarajevon olympialaisissa Aunli voitti kultaa Norjan viestijoukkueessa Inger Helene Nybraatenin, Anne Jahrenin ja Brit Pettersenin kanssa sekä saavutti viiden kilometrin kisassa hopeaa. Vuoden 1985 Seefeldin MM-hiihdoissa Aunli voitti Norjan viestijoukkueessa hopeaa sekä sijoittui muilla matkoilla kaksi kertaa neljänneksi ja kerran viidenneksi.
Maastohiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun Aunli voitti kaudella 1981–1982. Norjan mestaruuksia hän voitti 15. Hänen seuransa on Strindheim IL.
Myös hänen aviomiehensä Ove Aunli ja isänsä Kristen Kvello ovat entisiä huippuhiihtäjiä .