Louis II Condé

Louis de Bourbon, Condén prinssi eli le Grand Condé (8. syyskuuta 1621 Pariisi, Ranskan kuningaskunta – 11. joulukuuta 1686 Fontainebleaun linna) oli Bourbon-hallitsijasuvun nuoremman haaran jäsen. Hän oli Condén prinssi, Bourbonin, Enghienin, Montmorencyn, Châteauroux’n, Bellegarden ja Fronsacin herttua, Ranskan pääri, ensimmäinen ”veriprinssi” (p"rince du sang", kuninkaallisen veren prinssi) sekä Ranskan armeijan kenraali kolmikymmenvuotisessa sodassa ja Ranskan-Hollannin sodassa. 
Hän sai paljon vastuuta jo nuorena, ja onnistui voittamaan Rocroin taistelun 21-vuotiaana. Nuoren Condén prinssin suuri maine antoi hänen taidoistaan liioittelevan kuvan myöhemmin hänen sotilasurallaan. Hän palveli Espanjan armeijassa vuosina 1651–1659, mutta palasi sen jälkeen Ranskaan.
Sukutausta.
Louis'n vanhemmat olivat Condén prinssi Henri II de Bourbon (1588–1646), joka oli Burgundin käskynhaltija, Montmorencyn, Albret’n, Enghien ja Belleraden herttua ja Ranskan pääri sekä Margeurite de Montmorency, Châteaubriant'n ja Dervalin vapaaherratar ja Ludvig XIV:n sylikummi. Hänen vanhemmillaan oli ennen Louis'n syntymää ollut jo kolme poikaa, jotka kuitenkin kuolivat jo sylilapsina. Louis sai syntyessään Enghienin herttuan arvon. 
Hänen sisaruksiaan olivat Contin prinssi Armand de Bourbon-Conti ja Longuevillen herttuatar Anne Geneviève de Bourbon-Condé. Condén prinssi sai perusteellisen kasvatuksen jesuiittakoulussa Bourgesissa, ja 17-vuotiaana hän johti Burgundin hallintoa isänsä puolesta. 
Avioliitto ja perilliset.
Hän avioitui 1. toukokuuta 1641 vasta 13-vuotiaan Claire-Clêmence de Maillén (1628–1694) kanssa, joka oli Brézén markiisi Urbain de Maillén ja Nicole du Plessis de Richelieun tytär, ja kardinaali Richelieun sisarentytär. Heidät oli kihlattu toisilleen morsiamen ollessa vasta viisivuotias. 
Heidän lapsistaan ainoastaan yksi eli aikuiseksi asti:
Elämäkerta.
Kolmikymmenvuotinen sota.
Condén prinssi sai ensi kertaa armeijan komennettavakseen kolmikymmenvuotisessa sodassa Rocroin taistelussa vuonna 1643 ja osoitti sotapäällikkönä varhaiskypsyyttä. Viisi päivää Ludvig XIII:n kuoleman jälkeen 19. toukokuuta hän löi espanjalaiset ratkaisten taistelun itsejohtamallaan oikean sivustan ratsuväellä. Voiton jälkeen hänet lähetettiin Reinille, jossa hän vuonna 1644 saavutti voiton yhdessä Henri Turennen kanssa yhdistyneestä keisarin ja Baijerin armeijasta Freiburgin taistelussa. Kaksikko voitti myös Allerheimin taistelun kenraali Franz von Mercyä vastaan vuonna 1645. Isänsä kuoleman jälkeen vuonna 1646 hänestä tuli Condén prinssi.
Condén prinssi valloitti joukkoineen Dunkerquen vuonna 1646. Hän oli kuitenkin vähemmän menestyksekäs Kataloniassa, sillä hän ei onnistunut valloittamaan Lleidan kaupunkia, mutta vuonna 1648 hän kuitenkin voitti Artois’ssa arkkiherttua Leopoldin Lensin taistelussa, joka oli viimeinen suuri taistelu kolmikymmenvuotisessa sodassa.
Fronde.
Fronden kapinoiden aikana Condén prinssi omaksui kaksitahoisen suhtautumistavan. Hän puolusti aluksi hovia, mutta sittemmin toimi kardinaali Mazariniä vastaan. Hänen tukensa kuningatar Anna Itävaltalaiselle mahdollisti Reuilin rauhan solmimisen. Kuitenkin vuonna 1649 tapahtunut kilpailu vaikutusvallasta kardinaali Mazarinin kanssa sai hänet kääntymään Fronden kannattajaksi. 
Condén prinssi, veli Contin prinssi sekä lanko, Longuevillen herttua Henri II d'Orléans heitettiin vankilaan, ja he olivat pidätettyinä 13 kuukautta. Ennen Fronden kokoontumista 7. helmikuuta 1651 kardinaali Mazarin pakeni ja vapautti ruhtinaat. Condén prinssi otti ruhtinaiden kapinan johdon, ja huolimatta mahtavan serkkunsa Ludvig XIV:n täysi-ikäisyydestä, hän neuvotteli Espanjan Filip IV:n sekä Englannin Oliver Cromwellin kanssa.
Condén prinssi siirtyi Espanjan armeijan palvelukseen. Vuonna 1652 hän hyökkäsi komentamansa, mutta espanjalaisten rahoittaman armeijan kanssa Ranskaan ja valtasi tilapäisesti Pariisin. Condén prinssin päätös tuoda Espanja mukaan sotaan lujitti hänen vastustajiensa Ludvig XIV:n ja kardinaali Mazarinin rivejä. Ruhtinaat kokivat raskaat tappiot Bléneaussa 7. huhtikuuta 1652, Étampesissa toukokuussa ja tämän jälkeen Saint-Antoinen esikaupungissa Pariisissa. Ranskan armeija hylkäsi Condén prinssin ja valitsi sen sijaan kuninkaalle lojaalin Henri de La Tour d'Auvergnen, Turennen varakreivin. Lokakuussa 1652 ruhtinaat menettivät Pariisin ja vuosina 1654–1655 Turennen varakreivi karkotti hyökkääjät lopullisesti Ranskasta.
Vuonna 1658 hän otti osaa Dunes’n taisteluun, jossa Ranskan puolella taistellut Turennen varakreivi koki suuren voiton. Pyreneiden sopimus vuonna 1659 soi Condén prinssille armahduksen, joka julkaistiin Aix-en-Provencessa hieman ennen Aurinkokuninkaan ja Espanjan "infanta" Maria Teresia avioliittoa, ja hän saattoi palata Ranskan armeijan palvelukseen.
Takaisin Ranskan armeijaan.
Vuonna 1667 Ranskan ja Espanjan välille syttyi uusi sota (ns. Devolution-sota). Condén prinssi kutsuttiin jälleen Ranskan palvelukseen, ja hän valloitti Franche-Comtén maakunnan kolmessa viikossa vuonna 1668. 
Hänelle tuli vielä tilaisuus osoittaa kykynsä vuonna 1672, kun Ranskan-Hollannin sota syttyi. Sodassa hän komensi Ranskan toista armeijaa Alankomaissa ja Belgiassa vanhan sotatoverinsa Turennen komentaessa toista. Condén viimeinen taistelu oli Seneffen taistelu, jossa hän löi Alankomaiden käskynhaltija Vilhelm III Oranialaisen (myöhemmin Englannin kuningas Wilhelm III) joukot vuonna 1674. Tällöin 53-vuotias Condén prinssi oli jo huonossa kunnossa sairastamansa kihdin vuoksi ja hän jättikin Ranskan armeijan seuraavan vuonna.
Hän vietti loppuelämänsä rauhassa Chantillyn linnassa, jossa hän nautti muusikoiden ja runoilijoiden seurasta. Hän harrasti kirjallisuutta, ja hänen keskustelukumppaneinaan olivat Jean Racine, Nicolas Boileau ja Molière. Prinssi Henri-Jules seurasi isäänsä Condén prinssinä. 
Vaikka hänen nuoruuden avioliittonsa Claire Clémence de Maillén kanssa oli tuonut hänelle 600 000 livren myötäjäiset ja paljon maaomaisuutta, Condén prinssin elinikäinen kauna pakkoavioliitostaan sosiaalisesti alempiarvoisen kanssa ei hellittänyt. Viimeisessä kirjeessään kuninkaalle hän pyysi, ettei hänen vieraantunutta vaimoaan koskaan vapautettaisiin maaseudulle Château de Châteauroux'hin karkotuksestaan. Vaimo eli vuoteen 1694 asti. 
Jacques Bénigne Bossuet luki tunnetun elegiansa Condén prinssin arkun ääressä. Hautajaispuhe on jäänyt yhdeksi oman alansa mestarityöksi.