tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Volgogradin alue

Volgogradin alue () on hallinnollinen alue Etelä-Venäjällä Itä-Euroopassa Volgan ja Donin alajuoksujen ympärillä. Se rajoittuu pohjoisessa Saratovin alueeseen, idässä Kazakstaniin, kaakossa Astrahanin alueeseen ja Kalmukiaan, lounaassa Rostovin alueeseen, lännessä Voronežin alueeseen.
Maantiede.
Volgogradin alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangon kaakkoisosassa. Aivan pohjoisin osa kuuluu Volgan ylänköön. Alueen läpi virtaavat Volga ja Don. Alue on pääasiassa aroa. Suurimmat järvet ovat Volgogradin tekojärvi Volgassa ja Tsimljanskin tekojärvi Donissa.
Historia.
Toisessa maailmansodassa alueen länsi- ja eteläosa oli Saksan miehittämä 1942–1943. Volgogradin luona käytiin 1943 ratkaiseva Stalingradin taistelu, jonka jälkeen Neuvostoliitto valtasi alueen takaisin. Sodan jälkeen alueeseen liitettiin Volgan Saksalaisten autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan eteläosa, koska Volgan saksalaiset oli karkotettu Siperiaan ja Keski-Aasiaan ja heidän tasavaltansa oli lakkautettu.
Väestö.
Volgogradin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 2 610 161. Suurimmat kaupungit ovat Volgograd (1 021 215 as.), Volžski (314 255 as.) ja Kamyšin (119 565 as.).
Alue on ollut historiallisesti Volgan saksalaisten asuinaluetta. Saksalaismuutto alkoi Katariina Suuren kutsusta 1764–1767 ja 1900-luvun alussa saksalaisia asui Venäjällä yli miljoona, mutta heidät karkotettiin toisen maailmansodan jälkeen.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan suurimmat etniset ryhmät olivat:
Hallinto.
Volgogradin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Volgograd (nimenä vuoteen 1925 Tsaritsyn ja 1925–1961 Stalingrad). Alue on jaettu hallinnollisesti 33 piiriin ja 18 suoraan alueen hallinnon alaiseen kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa on kuvernööri ja alueduuma.
Poliittisesti Volgogradin alue kuuluu ns. "punavyöhön", jolla kommunistisen puolueen kannatus on laajaa. Sekä alueen kuvernööri että Volgograd pormestari edustavat KPRF:ää.
Talous.
Volgogradin alueellinen bruttokansantuote oli Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan vuonna 2010 yhteensä 437 414,2 miljoonaa ruplaa eli 1,17 % Venäjän federaation BKT:stä. Jokaista alueen asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa 167,6 tuhatta ruplaa eli noin 4 105 euroa. Tämä oli 64 % Venäjän keskiarvotasosta.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat öljynjalostus, koneenrakennus, rauta- ja värimetallurgia sekä kemian-, petrokemian-, metalli-, rakennusaine-, puusepän-, kevyt- ja elintarviketeollisuus. Lisäksi on öljyn ja maakaasun tuotantoa. Maatalous on keskittynyt viljan, auringonkukan siementen, sinapin siementen, kurpitsojen ja karjataloustuotteiden tuotantoon.
Alueen rautatieverkon keskus on Volgograd. Sieltä johtaa radat Keski-Venäjälle, Ukrainaan, Kaukasiaan, Astrahaniin ja Saratoviin. Volgogradissa on myös tärkeä lentokenttä. Alueella on myös Volgan-Donin kanava.
Voronežin alue

Voronežin alue () on hallinnollinen alue Lounais-Venäjällä Itä-Euroopassa. Se rajoittuu pohjoisessa Lipetskin ja Tambovin alueisiin, koillisessa Saratovin alueeseen, idässä Volgogradin alueeseen, etelässä Rostovin alueeseen ja Ukrainaan sekä lännessä Belgorodin ja Kurskin alueisiin.
Maantiede.
Voronežin alueen länsiosa kuuluu Keski-Venäjän ylänköön ja itäosa Itä-Euroopan tasankoon. Alueen läpi virtaavista joista mainittakoon Don sekä sen lisäjoet Hopjor ja Bitjug.
Väestö.
Voronežin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 2 335 380 henkeä. Kaupunkiväestön osuus on 63,7 %. Suurin kaupunki on Voronež (889 680 as., Voronežin kaupunkipiiri 934 767 as.). Alueen yli 30 000 asukkaan kaupunkeja olivat lisäksi Borisoglebsk (65 585 as.), Rossoš (62 865 as.), Liski (55 864 as.), Ostrogožsk (33 842 as.) ja ydinvoimalakaupunki Novovoronež (32 635 as.).
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan asukkaista 94,1 % on venäläisiä ja 3,1 % ukrainalaisia.
Hallinto.
Voronežin alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen hallinnollinen keskus on Voronež. Paikallista itsehallintoa varten alue on jaettu kolmeen kaupunkipiirikuntaan ja 31 piiriin.
Talous.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, kemian-, elintarvike-, metalli- ja rakennusaineteollisuus. Maatalous tuottaa viljaa, sokerijuurikasta, auringonkukan siemeniä, vihanneksia ja karjataloustuotteita.
Historia.
Toisessa maailmansodassa alue oli Saksan miehittämä 1941-43.
Vologdan alue

Vologdan alue () on hallinnollinen alue Pohjois-Venäjällä Itä-Euroopassa.
Maantiede.
Vologdan alue rajoittuu pohjoisessa Arkangelin alueeseen, idässä Kirovin alueeseen, etelässä Kostroman, Jaroslavin ja Tverin alueisiin, lounaassa Novgorodin alueeseen, lännessä Leningradin alueeseen sekä luoteessa Karjalan tasavaltaan.
Vologdan alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangon pohjoisosassa. Alueen itäosassa virtaa Vienanjoen lisäjoki Suhona. Muista joista mainittakoon Jug, Mologa ja Šeksna. Alueen eteläosassa on Volgan vesistöön kuuluva Rybinskin tekojärvi ja luoteisrajalla on Ääninen. Näiden välillä sijaitsee Valkeajärvi.
Historia.
Nykyinen Vologdan alue joutui Novgorodin vaikutuspiiriin 1100-luvulla, jolloin perustettiin myös Vologdan kaupunki. Novgorodin mukana alue liitettiin Venäjään. Vuonna 1796 perustettiin Vologdan kuvernementti, joka oli nykyistä Vologdan aluetta paljon laajempi. Vologdan kuvernementti liitettiin Pohjoiseen aluepiiriin vuonna 1929, josta taas nykyinen Vologdan alue erotettiin vuonna 1937.
Väestö.
Vologdan alueen asukasluku on 1 202 444 henkeä vuonna 2010.
Kaupunkilaiset.
Kaupunkiväestön osuus on 70,6 %. Suurimmat kaupungit ovat Tšerepovets (312 310) ja Vologda (301 755).
Muita kaupunkeja ovat muun muassa Sokol (38 452 as.), Veliki Ustjug (31 665 as.), Grjazovets (15 528 as.), Babajevo (12 073 as.), Vytegra (10 488 as.), Harovsk (10 079 as.),Totma (9 785 as.), Belozersk (9 616 as.), Ustjužna (9 501 as.), Nikolsk (8 511 as.), Kirillov (7 728 as.), Krasavino (7 003 as.), Kadnikov (4 796 as.). Suurimmat kaupunkityyppiset taajamat ovat Šeksna (20 953 as.) ja Kadui (11 284 as.).
Etninen jakauma.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 96,6 % väestöstä on venäläisiä ja 1,0 % ukrainalaisia. Alueen länsiosassa sijaitsevissa Babajevon ja Vytegran piireissä on vanhastaan asunut vepsäläisiä, joka on suomalaisten lähisukukansa. Vuonna 2002 alueella eli 426 vepsäläistä. Suomalaisia eli alueella 300 henkeä.
Uskonto.
Vuonna 2012 julkaistun laajan, Venäjän väestön uskonnollista vakaumusta kartoittaneen Arena-tutkimuksen mukaan Vologdan alueen väestöstä oli:
Hallinto.
Vologdan alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Vologda. Aluehallinnon johdossa on kuvernööri ja lakiasäätävä kokous.
Paikallista itsehallintoa varten alue on jaettu 26 piiriin ja kahteen kaupunkipiirikuntaan.
Piirit.
Suluissa piirin hallinnollinen keskus.
Talous.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat metalli-, teräs-, metsä-, puunjalostus-, koneenrakennus-, kevyt-, elintarvike- ja lasiteollisuus. Alueella harjoitetaan myös taide- ja käsityötä. Maataloudessa on keskitytty nauta- ja siipikarjanhoitoon. Lisäksi viljellään pellavaa, vihanneksia ja perunaa. 
Alueen länsiosassa on Äänisen ja Rybinskin tekojärven yhdistävä kanava, joka on osa Volgan-Itämeren vesiyhteyttä. Vologda on rautatieristeys, josta johtaa radat pohjoiseen Arkangeliin, itään Kiroviin, etelään Moskovaan ja länteen Pietariin.
Vladimirin alue

Vladimirin alue () on hallinnollinen alue Keski-Venäjällä Itä-Euroopassa Moskovan itäpuolella. Se rajoittuu pohjoisessa Jaroslavlin ja Ivanovon alueisiin, idässä Nižni Novgorodin alueeseen, etelässä Rjazanin alueeseen sekä lännessä Moskovan alueeseen.
Maantiede.
Vladimirin alue kuuluu pääasiassa Itä-Euroopan tasankoon, vain luoteisosa sijaitsee Keski-Venäjän ylängöllä. Alueen itärajalla virtaa Oka. Okan sivujoki Kljazma virtaa Vladimirin kaupungin läpi.
Historia.
Vladimirin kaupunki on perustettu noin vuonna 990 jaa. Siitä tuli Luoteis-Venäjän ja Vladimir-Suzdalin valtion pääkaupunki vuonna 1157. 
Se oli johtava venäläisvaltio Kiovan vallan romahtamisen jälkeen 1100-luvulla. Mongolit valloittivat alueen vuonna 1238 ja polttivat koko kaupungin. Siitä huolimatta Vladimirissa on hyvin säilyneitä katedraaleja, kirkkoja ja luostareita, jotka edustavat vanhaa perinnettä sekä kristillisine että pakanallisine koristeaiheineen. 
Yksi Euroopan tärkeimmistä arkeologisista löydöistä myöhäispaleoliittiselta kaudelta, Sungirin asutus ihmishautoineen sijaitsee Vladimirin alueella. Sungir on noin 20 000–28 000 vuotta vanhaa asutusta.
Väestö.
Vladimirin alueen asukasluku on 1 449 000 henkeä (vuonna 2008). Kaupunkiväestön osuus on 77,7 %. Suurimmat kaupungit ovat Vladimir, Kovrov, Murom, Aleksandrov, Gus-Hrustalnyi, Koltšugino ja Vjazniki.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan asukkaista 94,7 % on venäläisiä ja 0,6 % tataareja.
Hallinto.
Vladimirin alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Vladimir. Aluehallinnon johdossa on kuvernööri ja lakiasäätävä kokous.
Paikallishallintoa varten alue on jaettu 16 piiriin ja 5 kaupunkialueeseen.
Talous.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, metalli-, kevyt-, kemian- ja lasiteollisuus. Lisäksi harjoitetaan taidekäsitöitä.
Maatalous.
Maatilat kattavat 38% koko alueesta. Tärkeimpiä tuotteita on vilja, vihannekset, peruna, rehukasvit ja pellava. Nauta- ja pienkarja, myös siat ovat alueen karjatalouden päähaarat. Vladimirin kuormahevonen on Venäjän tärkeimpiä työhevosia.
Alueelta johtavat rautatiet Ivanovoon, Moskovaan ja Nižni Novgorodiin. Moskova-Vladimir-Nižni Novgorod ja Moskova-Vladimir-Kazan ovat tärkeitä kauppa- sekä matkustusreittejä.
Uljanovskin alue

Uljanovskin alue () on alue Venäjän federaation länsiosassa, Volgan seudulla. Se rajoittuu pohjoisessa Tšuvassiaan ja Tatarstaniin, idässä Samaran alueeseen, etelässä Saratovin alueeseen sekä lännessä Penzan alueeseen ja Mordvaan. Alueen pääkaupunki on Uljanovsk, joka on nimetty kaupungissa syntyneen Vladimir Leninin sukunimen (Uljanov) mukaisesti. Uljanovskin alue perustettiin keskellä toista maailmansotaa, 19. tammikuuta 1943. 37 300 neliökilometrin alueella elää vuonna 2002 suoritetun väestönlaskennan mukaan 1 382 811 henkeä.
Alue on tärkeä tiede-, koulutus-, teollisuus- ja taidekeskus. Pelkästään pääkaupungissa on 15 korkeakoulua ja lisäksi muutama sata eri asteen koulua. Teollisuus on keskittynyt instrumenttien rakentamiseen ja koneiden kuten lentokoneiden kokoamiseen. Pääkaupungissa on myös 43 kirjastoa, seitsemän elokuvateatteria ja sinfoniaorkesteri.
Historia.
Uljanovskin alue kuului Kazanin kaanikuntaan vuoteen 1552 asti, jolloin Venäjä valtasi koko kaanikunnan.
Hallinto.
Uljanovskin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Uljanovsk (nimenä vuoteen 1924 Simbirsk). Alue on jaettu hallinnollisesti 20 piiriin ja 6 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa ovat kuvernööri ja lakiasäätävä kokous. Kuvernöörinä toimii Vladimir Šamanov.
Talous.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, rakennusmateriaali-, puunjalostus-, tekstiili- ja elintarviketeollisuus. Maatalous tuottaa viljaa, auringonkukan siemeniä, sokerijuurikasta ja karjataloustuotteita. Uljanovskista on rautatieyhteys Kazaniin ja Saratoviin. Volgalla on laivaliikennettä.
Maantiede.
Uljanovskin alue kuuluu pääasiassa Volgan ylänköön, vain Volgan itäpuolella oleva alue on alankoa. Alueen merkittävin joki on Volga, joka virtaa alueen itäosan kautta. Samaran tekojärvi ulottuu alueen eteläosaan.
Väestö.
Uljanovskin alueen asukasluku on 1 472 000 (1999) ja väestötiheys 39,5 as./km². Suurimmat kaupungit ovat Uljanovsk (698 500 as.), Dimitrovgrad (137 200 as.), Inza (22 900 as.) ja Baryš (21 500 as.). Alueen väestön enemmistö on venäläisiä, joita on 73 % väestöstä. Lisäksi on tataareja 11,4 %, tšuvasseja 8,3 %, mordvalaisia 4,4 % ja muita 2,9 %.
Tulan alue

Tulan alue () on hallinnollinen alue Keski-Venäjällä Itä-Euroopassa Moskovan eteläpuolella. Se rajoittuu pohjoisessa Moskovan alueeseen, idässä Rjazanin alueeseen, kaakossa Lipetskin alueeseen, etelässä Orjolin alueeseen ja lännessä Kalugan alueeseen.
Maantiede.
Tulan alue kuuluu Keski-Venäjän ylänköön. Oka virtaa alueen länsiosan kautta sekä alueen pohjoisrajalla. Okan lisäjoista mainittakoon Upa. Lisäksi Don saa alkunsa alueen itäosasta.
Väestö.
Tulan alueen asukasluku oli 1 553 925 (2010). Alueen suurimmat, yli 30 000 asukkaan kaupungit ovat Tula (501 169 as.), Novomoskovsk (131 386 as.), Donskoi (64 601 as.), Aleksin (61 732 as.), Štšokino (58 139 as.), Uzlovaja (55 282 as.), Jefremov (42 350 as.) ja Bogoroditsk (31 897 as.).
Hallinto.
Tulan alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Tula. Hallinnollisesti alue on jaettu 23 piiriin ja 21 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa on kuvernööri ja alueduuma.
Talous.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, rautametallurgia sekä kemian-, rakennusaine-, kevyt- ja elintarviketeollisuus. Lisäksi on
ruskohiilen louhintaa. Alueen maatalous tuottaa viljaa, sokerijuurikasta ja karjataloustuotteita.
Tomskin alue

Tomskin alue () on Venäjän federaatioon kuuluva alue Keski-Siperiassa Aasiassa. Se rajoittuu luoteessa ja pohjoisessa Hanti-Mansiaan, idässä Krasnojarskin aluepiiriin, etelässä Kemerovon ja Novosibirskin alueisiin sekä lännessä Omskin ja Tjumenin alueisiin.
Maantiede.
Tomskin alue kuuluu Länsi-Siperian alankoon. Merkittävimmät joet ovat Ob ja sen lisäjoet Tom, Tšulym ja Vasjugan. Yli puolet alueen pinta-alasta on metsää.
Väestö.
Tomskin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 1 047 394. Suurimmat kaupungit ovat Tomsk (546 049 as.), Seversk (108 590 as.) ja Streževoi (42 219 as.). Pienempiä kaupunkeja ovat Asino (25 618 as.), Kolpaševo (24 124 as.) ja Kedrovyi (2 451 as.). 
Aiemman, vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan väestöstä 90,8 % on venäläisiä, 1,9 % tataareja ja 1,6 % ukrainalaisia. Alueella asuu jonkin verran myös pohjoisia alkuperäiskansoja: selkuppeja (1 800 henkeä), hanteja (900), evenkejä (100) ja kettejä (100).
Hallinto.
Tomskin alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Tomsk. Aluehallinnon johdossa on kuvernööri sekä alueduuma. Vuoden 2013 alussa kuvernöörinä oli Sergei Žvatškin.
Vuoden 2013 alussa voimassa olleen jaon mukaan Tomskin alue on jaettu paikallishallinnon ylemmällä tasolla neljään kaupunkipiirikuntaan ja 16 piiriin. Paikallishallinnon alemmalla tasolla on 3 kaupunkikuntaa ja 115 maalaiskuntaa. Alueella on kaikkiaan kuusi kaupunkia, joista yksi eli Seversk on luonteeltaan suljettu kaupunki (ZATO).
Kunnallispiirit.
Suluissa piirin hallinnollinen keskus.
Talous.
Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan Tomskin alue tuotti vuonna 2010 yhteensä 284,3 miljardia ruplan osuuden eli 0,76 % Venäjän federaation bruttokansantuotteesta. Jokaista alueen asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa 271 400 ruplaa eli noin 6 649 euroa. Tämä on 104 % Venäjän keskiarvotasosta.
Alueella harjoitetaan öljyntuotantoa ja -jalostusta. Tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, metallinjalostus, sähkötekniikka, metsä-, puunjalostus-, kemian- ja elintarviketeollisuus. Maatalous on keskittynyt karjanhoitoon sekä viljan, vihannesten ja pellavan viljelyyn. Lisäksi harjoitetaan kalastusta sekä turkistarhausta ja -metsästystä.
Alueen pääkaupungista on rautatieyhteys Siperian radalle.
Perunroseepippuri

Perunroseepippuri ("Schinus molle"), josta käytetään myös nimiä roseepippuri, ruusupippuri, perunpippuripuu ja rosépippuri, on sumakkikasveihin (Anacardiaceae) kuuluva puu, joka elää villinä Perussa. Toinen laji on Intian valtameressä olevalla saarella elävä pensas. Roseepippuria käytetään lähinnä värinsä vuoksi erilaisiin jälkiruokiin ja kalaan. Sen maku ei ole aivan yhtä terävä kuin tavallisten musta- tai valkopippurin, ja lisäksi se on hivenen makea. Suurissa määrissä käytettynä se saattaa aiheuttaa pahoinvointia. 
Roseepippuri on ranskalaisen maustekauppiaan Bernard Broquéren löytö 1970-luvun puolivälin jälkeen Réunionin saarelta. Paikalliset asukkaat pitivät marjaa hyvin myrkyllisenä, mutta utelias maustekauppias päätti tutkia huhun todenperäisyyden. Kun hän totesi marjan olevan syömäkelpoinen, roseepippuri lanseerattiin kuluttajille televisiossa ja lehtiartikkeleissa. Nopeasti siitä tulikin suosittu muotimauste joksikin aikaa.
Kilohaili

Kilohaili ("Sprattus sprattus") on hyvin paljon silakkaa ja hieman muikkua muistuttava sillien heimon kalalaji. Se on hieman silakkaa pienempi, kooltaan 12–15 cm ja viihtyy suolaisemmissa ja lämpimämmissä vesissä kuin silakka. Kaikkein vähäsuolaisimmista Itämeren osista, kuten jokisuista ja Perämeren pohjukasta, kilohailiparvia ei tavata. Toisaalta levinneisyys ulottuu etelässä Välimereen ja Mustaanmereen asti.
Tuntomerkit.
Silakasta kilohailin erottaviin piirteisiin kuuluu selkä- ja vatsaevän sijainti: kilohaililla vatsaevä on selkäevän etureunan etupuolella. Peukalolla koetettaessa kilohailin vatsa on terävämpi – siitä ruotsinkieliset nimet "skarpsill" (teräväsilli) ja "vassbuk" (terävävatsa). Taaksepäin siveltäessä silakan vatsa on sileä, kilohailin särmäsuomuinen vatsa tuntuu karkealta. Silakka on silmiinpistävän suuripäinen ja -silmäinen kala; kilohailin pää on suhteellisesti pienempi, samoin silmä, ja kalan värisävy on vihertävämpi. Kilohaili on myös silakkaa rasvaisempi.
Elintavat.
Kilohaili on parvikala, joka pysyttelee ulapalla ja kuteekin siellä, 10–20 metrin syvyydessä. Kilohailiparvet vaeltavat talven ruokailualueilta kesän kutualueille. Sen mätimunat ajelehtivat vapaasti vedessä, kunhan veden suolapitoisuus on vähintään 5 promillea – muuten mätimunat painuvat pohjaan eivätkä kehity poikasiksi. Nuoret kalat kestävät kyllä makeampaakin vettä.
Kalastus.
Kilohaili on suomalaisen ammattikalastuksen toiseksi suurin saalis tonneissa mitattuna. Suomalaisten kilohailisaalis Itämerestä vuonna 2010 oli noin 25 miljoonaa kiloa, kun silakkaa pyydettiin 92 miljoonaa kiloa. Tärkeimmät pyyntialueet olivat Suomenlahti, Saaristomeri ja Gotlannin ympäristö, ja lähes koko saalis saatiin troolaamalla. Suomenlahdelta kilohailia saatiin kaksinkertainen määrä (seitsemän miljoonaa kiloa) silakkaan verrattuna; silakkasaalis puolestaan on ensisijaisesti Selkämereltä. Vuonna 2012 kilohailin kokonaissaalis Itämeren alueella oli 341 miljoonaa kiloa, josta suurimman osan pyysivät Ruotsi, Puola, Viro, Latvia ja Tanska. Suurin osa maailman kilohailisaaliista tulee Itämerestä.
Käyttö.
Ruokakalana kilohailia voi käyttää muikun ja silakan tapaan.
Skandinaavien anjovis-niminen säilyke tehdään yleensä kilohailista. Ennen Euroopan unionin säännöksiä tomaattikastikkeeseen säilöttyä kilohailia myytiin sardiinina, mutta nykyään käytetään nimeä "brisling", joka on kilohaili norjaksi ja tanskaksi. Myös Helsingin silakkamarkkinoilla myytävä maustekala tehdään yleensä kilohailista.
Yleinen purkkikalaruoka koko Baltian alueella ovat "Sprotit" eli öljyyn säilötyt, savustetut kilohailit, joita tuotetaan Viron lisäksi ainakin Latviassa. Öljyyn säilötyt savustetut kilohailit syödään sellaisenaan, leivän päällä tai esimerkiksi keitettyjen perunoiden ja kananmunien kanssa.
Neuvostoaikana Itämeren savustettu kilohaili öljyssä ilmaantui venäläisen uuden vuoden juhlapöytään.
Kilohaili valittiin vuonna 2008 Kymenlaakson maakuntakalaksi.
Itä-Preussi

Itä-Preussi () oli vuosina 1871–1945 Saksan valtioalueen koillisin osa. Tätä ennen se oli 1500-luvulta lähtien ollut Preussin itäinen provinssi. Nykyisin sen alue on jaettu Puolan, Venäjän federaatioon kuuluvan Kaliningradin alueen ja Liettuan (Memelin alue) kesken.
Itä-Preussi sijaitsi Itämeren rannalla ja sen pinta-ala oli 36 990 km². 
Historia.
Itä-Preussia asuttivat rautakaudella balttilaista kieltä puhuneet muinaispreussilaiset eli prussilaiset. Pitkällisen sodan jälkeen Saksalainen ritarikunta alisti ja pakkokäännytti heidät 1200-luvulla. Alueen merkittävimpiin kaupunkeihin lukeutui keskiajalta lähtien Königsberg eli nykyinen Kaliningrad. Ritarikuntavaltion hajottua 1500-luvulla perustettiin Preussin herttuakunta, joka oli vuoteen 1660 saakka Puolan kuninkaan ylivallan alainen, mutta sitten itsenäistyi. Tuolloin sillä ja Brandenburgin vaaliruhtinaskunnalla oli yhteinen hallitsija, ja nämä kaksi yhdistettiin Preussin kuningaskunnaksi vuonna 1701. Preussin kuningaskunnalta Itä-Preussi periytyi vuonna 1871 perustetulle Saksan keisarikunnalle.
Ensimmäisessä maailmansodassa vuonna 1914 Itä-Preussiin tunkeutuivat venäläiset, mutta Saksa voitti heidät Tannenbergin ja Masurian järvien taistelussa. Versailles’n rauhassa vuonna 1919 Saksa menetti Itä-Preussiin kuuluneet Memelin alueen ja Soldaun. Muu osa Itä-Preussista jäi Saksalle, mutta se jäi muusta Saksasta erilliseksi saarekkeeksi, koska suuri osa Länsi-Preussista liitettiin Puolan käytävänä tuolloin itsenäistyneeseen Puolaan. Itä-Preussiin liitettiin myös Saksalle jäänyt Länsi-Preussin koillisosa.
Maaliskuussa 1939 Saksa painosti Liettuan luopumaan Memelin alueesta. Näin tapahtunut Itä-Preussin laajentaminen oli Hitlerin viimeinen aluelaajennushanke, joka onnistui aiheuttamatta sotaa.
Toisen maailmansodan päättyessä vuonna 1945 Itä-Preussin alue oli Neuvostoliiton joukkojen hallussa. Sodan jälkeen Memelin eli Klaipėdan alue palautettiin Liettualle, joka oli tällä välin liitetty Neuvostoliittoon sosialistisena neuvostotasavaltana. Loput Itä-Preussista jaettiin Puolan ja Neuvostoliiton kesken siten, että Neuvostoliiton osuudesta muodostettiin Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan eksklaavi, Kaliningradin alue.
Itä-Preussin virallinen paikannimistö muutettiin 1940-luvun lopun aluejärjestelyjen myötä uusien valtasuhteitten mukaiseksi. Esimerkiksi Allensteinin viralliseksi nimeksi tuli Olsztyn, Königsbergin kaupunki nimettiin Mihail Kalininin mukaan Kaliningradiksi ja Memelin viralliseksi nimeksi tuli uudelleen Klaipėda. Näistä nimistä Puolan- ja liettuankielisillä oli historiallista taustaa, mutta venäjänkielinen nimistö luotiin neuvostoliittolaisten käytäntöjen mukaan, samaan tapaan kuin Karjalankannaksen nimistö.
Antti Eskola

Antti Aarre Eskola (20. elokuuta 1934 Urjala – 6. syyskuuta 2018 Tampere) oli Tampereen yliopiston sosiaalipsykologian professori vuosina 1966–1997 ja tietokirjailija. Hän oli myös "Sosiologia"-lehden ensimmäisenä päätoimittaja 1964–1965.
Tausta.
Antti Eskolan vanhemmat olivat maanviljelijä Vihtori Eskola ja Olga Amanda Nummela. Hän pääsi ylioppilaaksi 1954 ja valmistui valtiotieteen kandidaatiksi 1957, valtiotieteen lisensiaatiksi 1959 sekä valtiotieteen tohtoriksi 1961 Helsingin yliopistosta. Eskola oli Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa assistenttina 1962–1966, valtion yhteiskuntatieteellisen toimikunnan tutkijana 1962–1964, Sosiologia-lehden päätoimittajana 1964–1965 ja Turun yliopiston sosiologian professorina 1965. Tampereen yliopiston sosiologian professorina Eskola oli vuodesta 1966 alkaen aina vuoteen 1997 saakka.
Teokset.
Eskolan pääteoksena voidaan pitää kaksiosaista teosta "Sosiologian tutkimusmenetelmät I – II" (1962, 1967), joita samoin kuin vuonna 1971 ilmestynyttä "Sosiaalipsykologia"-teosta käytettiin pitkään perusoppikirjoina. 1960-luvulla Eskola tutki erityisesti asenteita: muun muassa maalaisten ja kaupunkilaisten vastakkainasettelua ja isänmaakäsityksiä. 
Oman kuvauksensa mukaan Eskola liukui ajattelussaan äärivasemmalle. Hän kirjoitti pamfletit "Suomi sulo pohjola" (1968), "Vasen laita lavea" (1969) ja "Yhteisiä asioita" (1972). Niissä hän käsitteli porvarillista hegemoniaa, kommunismia ja demokratiaa. Ajatteluaan hän kuvasi myös Ihmisen ääni -sarjassa vuonna 1978 ilmestyneessä kirjassaan.
Keskustelukirjallisuuteen hän palasi teoksissaan "Sotapäiväkirja" (1991) ja "Työpäiväkirja" (1992). Yhteiskuntakritiikin lisäksi niissä painottuu omakohtainen pohdiskelu.
Jäätyään eläkkeelle Eskola julkaisi uskonnollista uskoa koskevat sosiologiset ajatuksensa kirjoissaan "Uskon tunnustelua" (2000), "Tiedän ja uskon" (2003) ja "Yksinkertainen usko" (2006). Uskontotrilogian päättävässä teoksessa Eskola pohti uskonnollisuuden korutonta muunnelmaa, yksinkertaista uskoa, joka voi elää tieteellisen maailmankuvan rinnalla kaipaamatta kirkon oppirakennelmia tai messuja.
Viimeiseksi teokseksi jäi postuumisti ilmestynyt "Vanhanakin voi ajatella" (2019).
Kunnianosoitukset.
Eskola valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1983 ja Lapin yliopiston kunniatohtoriksi vuonna 2004. Hänet nimettiin Vuoden professoriksi 1994 ja vuoden valtiotieteilijäksi 2003.
Yksityiselämä.
Eskola oli naimisissa, ja hänellä oli kaksi lasta.
Muuta.
Veikko Huovisen novellissa "Pystyyn marinoitu nainen" ugandalainen ylioppilas Leopold Gile kuulee Antti Eskolan luentoja ja tekee laudaturtyön aiheesta ”Afrikan maiden riisto ennen ja nyt”. Juha Seppälä kirjoittaa romaanissaan "Merille" (2023) vasemmistolaisesta emeritusprofessorista, joka "sai viritetyksi kirjaansa ainutlaatuisen "cliffhangerin": liittyykö hän kirjansa lopussa takaisin kirkkoon vai ei, en kerro".
Kallioperä

Kallioperä on maapallon kiinteä ”kuori”, joka koostuu erilaisista kivilajeista. Kivilajit vaihtelevat sekä alueellisesti että syvyyssuunnassa muodostaen lohkoja ja kerroksia. Pinnalla kallioperä on yleensä rapautuneempaa ja rikkonaisempaa kuin syvemmällä emo- eli emäkalliossa. Kallioperä on monin paikoin paksuudeltaan vaihtelevan maaperän peitossa. Kohtia, joissa kallioperä ei ole peitossa, kutsutaan kalliopaljastumiksi. Iältään kallioperän kivilajit voivat vaihdella suuresti. Vanhimmat tunnetut kivet ovat noin neljä miljardia vuotta vanhoja. Vanhimmat kivet löytyvät kratoneilta eli geologisesti stabiileilta alueilta. 
Paikallisesta kallioperästä voidaan tehdä kallioperäkarttoja, joista selviävät alueellisesti (ylimmän kerroksen) kivilajit sekä merkintöjä kallioperän rakenteista. 
Monet luonnonvarat, kuten malmit, liittyvät kallioperään. Kallioperästä käytetään usein nimitystä "peruskallio", vaikka peruskallion tarkempi merkitys on kallioperän vanhin eli prekambrinen osa. 
Suomen kallioperä.
Suomen kallioperän yleisin kivilaji on graniitti. Suomi sijaitsee prekambrisen Fennoskandian kilven keskellä, missä maapallon kuoren liikkeet ovat vähäisiä. Tämä on mahdollistanut sen, että Suomen kallioperä on maapallon vanhimpia. Se on syntynyt eri vaiheissa 1 600 – 3 000 miljoonaa vuotta sitten vaihtelevissa geologisissa olosuhteissa. Nuorimmat Suomen kallioperän osat ovat Kaakkois-Suomessa, vaikkakin kaikkein nuorin kallioperä löytyy Oulun alueelta. Kallioperän ikä näkyy muun muassa siinä, että alueella muinoin taivaita kurotelleet korkeat poimuvuoretkin ehtivät eroosion vaikutuksesta tasoittua lähes nykyiselleen jo prekambrisella maailmankaudella, joka päättyi noin 540 miljoonaa vuotta sitten. Kulutusta kestäviä niin sanottuja jäännösvuoria on kuitenkin säilynyt muutamia, muun muassa Koli ja Ylläs.
Suurinta osaa kallioperästä peittää viimeisimmän jääkauden synnyttämä, muutamasta metristä jopa sataan metriä paksu maaperä, mutta paikoitellen kallioperä on näkyvissä. Jääkaudet ovat muutenkin jättäneet paljon merkkejä Suomen kallioperään. Jäätiköt ja niiden sulamisvedet ovat hioneet ja kuluttaneet kallioperää. On arvioitu, että mannerjäätikön toiminta irrotti kallioperästä vähintään seitsemän metrin paksuisen kerroksen niin kutsuttua tervettä kalliota.
Suomen kallioperä ei ole yhtenäinen kokonaisuus; kallioperä on aikojen saatossa pirstoutunut useiksi lohkoiksi. Suomen kallioperässä on myös merkkejä kahden muinaisen mantereen törmäyksestä. Mannerten törmäyslinja kulkee Mikkeli–Mäntyharju–Valkeakoski–Vammala–Pori-linjalla. Kallioperä Suomessa on maapallon mittapuussa paksua.
Jarmo Riski

Jarmo Riski on suomalainen maastohiihtovalmentaja. 
Riski toimi Suomen naisten hiihtomaajoukkueen valmentajana Lahden vuoden 2001 MM-kisojen aikaan. Lahden dopingskandaalin vuoksi hänet erotettiin tehtävästään ja määrättiin elinikäiseen toimitsijakieltoon, josta Suomen Hiihtoliitto hänet kuitenkin vapautti vuonna 2004 ja kansainvälinen hiihtoliitto vuonna 2015.
Riski lopetti huippu-urheilijoiden valmentamisen vuonna 2010, mutta palasi valmennukseen vuonna 2016. Hänen valmennettaviaan vuonna 2010 olivat muun muassa Virpi Kuitunen, Aino-Kaisa Saarinen ja Teemu Kattilakoski. Vuonna 2016 hän alkoi valmentaa muun muassa Sami Jauhojärveä ja ampumahiihtäjä Olli Hiidensaloa. Kesällä 2023 Riski aloitti Suomen Hiihtoliitossa maastohiihdon lajikoordinaattorina.
Suomen valmentajat ry valitsi Riskin vuoden valmentajaksi vuonna 2007. Lahden dopingtapauksen vuoksi valinta herätti keskustelua. Omalla hiihtourallaan Riski saavutti yhden SM-hopean Ilomantsin Urheilijoiden viestijoukkueessa 1985.
Fidžiläiset

Fidžiläiset ovat eräs melanesialainen kansa. He ovat syntyperäisiä kaikilla Fidžin saarilla lukuun ottamatta Rotumaa, jonka alkuperäisasukkaita ovat rotumalaiset. He saapuivat Fidžisaarille 1500 eaa. Heitä muutti myös Tongaan ja Samoaan, mutta näillä saarilla he sekoittuivat polynesialaiseen väestöön. Rotuman väestö on polynesialaista ja ensimmäiset jäljet heistä ovat 800 eaa. tehdyt saviastiat, joita on löydetty saarelta.
Väestö.
Uudessa-Seelannissa on suuri fidžiläinen vähemmistö, heitä oli 231 800 vuonna 2001. Heidän määränsä on kuitenkin vähentynyt kahdeksan prosenttia vuosien 1998 ja 2001 välillä. Australiassa heitä oli 58 815 vuonna 2006.
Fidžin saarivaltion asukkaista hieman yli puolet ovat etnisiä fidžiläisiä. Suurin osa fidžiläisistä ovat kristittyjä ja suurimmat kirkot ovat metodismi (66,6 %), katolilaisuus (13,3 %) sekä assemblies of God (6,2 %). Fidžiläisten alkuperäinen kieli on fidži.
86 prosenttia Fidžin maa-alueista on fidžiläisten omistuksessa, siitäkin huolimatta että he muodostavat vain puolet väestöstä. Tämä johtuu siitä, että saaren englantilainen kuvernööri Arthur Hamilton-Gordon kielsi maan myymisen alkuperäisasukkailta uudisasukkaille suojellakseen heidän kulttuuriaan. Hän määräsi myös, ettei fidžiläisiä saanut käyttää työvoimana, mikä johti intialaisten työntekijöiden maahantuontiin. Nykyisin intialais-fidžiläiset muodostavat vähän alle puolet saaren nykyisestä väestöstä.
Kulttuuri.
Fidžiläiset olivat aikoinaan hyviä veneenrakentajia. Laivojen avulla pidettiin yhteyttä muihin saariin, kuljetettiin ruokaa. Veneiden rakennustapa ja tyyli vaihteli eri heimojen keskuudessa. Veneitä käytettiin myös sodankäynissä ja meritaisteluihin saattoi osallisua satoja veneitä.
Kun miehet tekivät pääasiassa veneitä naiset tekivät käsitöitä. Käsitöihin kuuluivat ruukkujen ja mattojen teko. 
Vanha fidžiläinen arkkitehtuuri oli melko kehittynyttä. Talot olivat neliön muotoisia ja niissä oli pyramidin muotoinen katto. Jokaisessa kylässä oli yhteisörakennus ja temppeli. Temppelit rakennettiin pyramidin muotoiselle kivistä tehdylle perustalle. Päälliköiden talot olivat samanlaisia ja ne tehtiin korkeammiksi kuin tavallisten ihmisten talot.
Erikoinen fidžiläinen perinne on nuotiossa kuumennettujen kivien päällä käveleminen. Se on alkujaan liittynyt seremonioihin, mutta on nykyisin turistiviihdettä.
1800-luvulla fidžiläiset kääntyivät kristinuskoon. Ennen kristinuskoa harjoitettiin luonnonuskontoa johon kuului ihmisten uhraaminen. Ihmisiä haudattiin elävältä päälliköiden talojen perustuksiin. Kannibalismia harjoitettiin syömällä voitettujen vihollisten ruumita. Seru Epenisa Cakobau, sotapäällikkö joka yhdisti eri heimot ja kääntyi kristinuskoon, kielsi kannibalismin ja paljolti muutkin alkuperäisuskonnon rituaalit 1854.
Pöntiö

Pöntiö on pieni, alle sadan asukkaan kylä Kalajoen kaupungissa entisen Himangan kunnan alueella Pohjois-Pohjanmaalla, noin seitsemän kilometriä Himangan kirkonkylältä itään. Vielä 1990-luvulla Pöntiössä oli useita karjatiloja ja sikala. Nykyään maitotiloja on jäljellä enää yksi. Kylän lävitse virtaa Pöntiönjoki.
Vuoden 2015 alussa Pöntiössä asui 67 henkilöä, valtaosa heistä paluumuuttajia perheineen. Himangan keskustaan on kylältä matkaa kuusi kilometriä, Kalajoelle ja Kannukseen noin 25 kilometriä ja Kokkolaan noin 45 kilometriä. Kylän lapset käyvät Raumankarin koulua.
John D. Rockefeller, Jr.

John Davison Rockefeller, Jr. (29. tammikuuta 1874 – 11. toukokuuta 1960) oli yhdysvaltalainen liikemies. Hän oli maineikkaan John D. Rockefellerin poika.
Elämä.
Rockefeller nuorempi johti isänsä jälkeen Standard Oil -öljy-yhtiötä, mutta erosi yhtiöstä vuonna 1910. Myöhemmin hän omisti suuren osan elämästään Rockefeller-säätiölle ja filantrooppisille pyrkimyksille. Hän oli erittäin innokas taiteen tutkija.
Hänen lapsistaan Nelson nousi poikkeuksellisesti perheen johtoon — ollen välillä jopa Yhdysvaltain varapresidentti — vaikka ei ollutkaan vanhin, mikä aiheutti suurta närää perheen sisällä. Nykyisin Nelsonin veljestä David Rockefelleriä on pidetty Rockefeller-suvun päänä.
Rockefeller-säätiö

Rockefeller-säätiö on New Yorkissa 1913 perustettu säätiö, jonka tarkoituksena on edistää "ihmiskunnan hyvinvointia koko maailmassa". Säätiö tukee lääketieteen kehitystä, ympäristöystävällisen energian tuotantoa sekä pyrkii tarjoamaan kaikille ihmisille mahdollisuuden terveelliseen ruokaan. Säätiö sai alkunsa John D. Rockefellerin lahjoituksesta. Rockefeller-säätiön lahjarahaston arvo oli 4,9 miljardia dollaria loppuvuodesta 2019. Säätiön presidenttinä toimii Rajiv J. Shah.
Vuonna 2020 säätiö päätti käyttävänsä miljardi dollaria koronaviruspandemian taloudellisen ja lääketieteellisen kriisin hoitamiseen Yhdysvalloissa ja muualla maailmassa.
Rockefeller-säätiö rahoitti 1920- ja 1930-luvuilla saksalaisia rotuhygieniaohjelmia. Säätiö rahoitti myös Saksassa vuosina 1911-1948 Kaiser Wilhelm -instituutti nimellä toiminutta tutkimuslaitosta.
Terminaali

Terminaali (taustalla latinan sanasta "terminus" ’loppu, päättyminen’ johdettu sana "terminalis") tarkoittaa useita erilaisia asioita:
* lentoterminaali, lentoaseman osa tai rakennus
* laivaterminaali, öljyterminaali, kivihiiliterminaali, matkustajaterminaali: sataman tiettyyn tarkoitukseen erikoistunut osa, tai pienen erikoissataman tapauksessa koko satama
* rautatieterminaali, linja-autoterminaali: jonkun rautatie- tai linja-autolinjan pääteasema
Frederick Winslow Taylor

Frederick Winslow Taylor (20. maaliskuuta 1856 Philadelphia – 21. maaliskuuta 1915 Philadelphia) oli yhdysvaltalainen teknikko, joka kehitti 1900-luvun alussa taylorismiksi kutsutun liikkeenjohdon menetelmän. Menetelmä tunnetaan myös nimellä tieteellinen liikkeenjohto.
Taylor syntyi varakkaaseen perheeseen ja opiskeli ensin Harvardin yliopistossa jonkin aikaa oikeustiedettä.
Taylorilla oli kaksi uraa. Toinen, vähemmän tunnettu ura hänellä oli lastuavan työstön alalla. Taylor kehitti koneenrakennuksen alalla teorioita tuottavuuden parantamiseksi. Hänen teorioissaan oli runsaasti parametreja kuten leikkausnopeus, työkalun kuluminen, työkalun raaka-aine ja työkappaleen raaka-aine. Näiden pohjalta hän laski optimaalisia syöttönopeuksia, leikkauskulmia, -syvyyksiä jne. Koska parantuneesta tuottavuudesta ei maksettu ylimääräistä, eivät työläiset katsoneet aiheelliseksi lisätä tuottavuutta eivätkä suostuneet ottamaan käyttöön uusia menetelmiä, vaan pitäytyivät vanhoissa.
Taylorin ajatuksena oli, että sekä työntekijä että työnantaja hyötyisivät tuottavuuden kasvusta suurempien palkkojen ja alhaisempien tuotantokustannusten muodossa. Tieteellinen liikkeenjohto merkitsi siis, että ihmisistä tulisi kehittää maksimaalisen tehokkaita.
Rockefeller Center

Rockefeller Center on Manhattanin keskellä New Yorkissa sijaitseva rakennuskompleksi, johon kuuluu 14 kalkkikivestä rakennettua pilvenpiirtäjää ja joitain matalampia rakennuksia.
Rockefeller Centerin rakennutti liikemies John D. Rockefeller nuorempi. Hänen tarkoituksensa oli paitsi henkilökohtainen voitto sijoitukselleen, myös New Yorkin yhteinen hyvä. Kompleksin suunnittelivat arkkitehdit Henry Hofmeister, H. W. Corbett ja Raymond Hood, ja se rakennettiin vuosien 1929–1940 aikana.
Rockefeller Centeriä hallitsee korkea modernistinen keskuspilvenpiirtäjä Comcast Building, aiemmin GE Building ja RCA Building, kutsumanimeltään 30 Rock. Se on pohjois–eteläsuunnassa pitkä ja itä–länsisuunnassa kapea, ja se on rakennettu porrasmaisesti ylöspäin kapenevaksi. Toimistohuoneet ja käytävät ovat lähellä ikkunoita ja siksi valoisia. Hissit ovat rakennuksen keskiosassa, ja alemmilla kattotasanteilla on puutarhoja. Keskusrakennuksen edessä on aukio, jonka ympärillä on kävelykatuja. Reunemmalla on matalampia rakennuksia.
Kompleksiin kuuluu myös teattereita, kuten Radio City Music Hall, sekä NBC-televisioyhtiön pääkonttori.
Rockefeller Centerin tarkoituksena on olla ”kaupunki kaupungissa”. Maan alla on ostoskeskus, johon pääsee kaikista rakennuksista, ja sitä kautta pääsee myös kaupungin New Yorkin metroon. Maan alla on myös paljon autotalleja ja tavarakuljetuksille tarkoitettuja ajoluiskia.
Keskusrakennuksen eteisaulassa oli alun perin meksikolaistaiteilija Diego Riveran muraaleja, mutta ne poistettiin liian kapitalisminvastaisina.
Vuonna 1936 avattu ulkoluistelurata on talvisin suosittu ajanvietepaikka. Sen vieressä on vuonna 1934 rakennettu suihkulähde ja Prometheus-patsas. Aukiolle on pystytetty suuri joulukuusi vuodesta 1933 alkaen. Rockefeller Center on nykyisin suosittu turistikohde.
Rockefeller Center lisättiin Yhdysvaltain historiallisten paikkojen rekisteriin historiallisena maamerkkinä vuonna 1987.
Fubinin lause

Fubinin lause on tärkeä integraalilaskennan lause. Se antaa menetelmän, jonka avulla moniulotteinen integrointi palautetaan peräkkäisiksi yksiulotteisiksi integroinneiksi tyhjennysmenetelmän ja Cavalierin viipalointiperiaatteen mukaisesti. Näin funktion integraali voidaan laskea iteratiivisesti sisäkkäisinä integraaleina eli iteroituina integraaleina. Lauseen todisti ensimmäisenä italialainen matemaatikko Guido Fubini, ja hänen mukaansa se on myös nimetty.
Lause.
Olkoon formula_1, ja olkoon funktio formula_2 integroituva. Jos jokaiselle formula_3 tiedetään, että funktion f osittaisleikkaus
formula_4
on integroituva, niin silloin funktio
formula_5
on integroituva, ja on voimassa Fubinin yhtälö
formula_6.
Lauseen arvo on siinä, että 2-ulotteisen tason integraalin laskeminen voidaan sen avulla palauttaa 1-ulotteisten integraalien laskemiseen, joiden kohdalla on usein sovellettavissa helppoja sääntöjä integraalin arvon määrittämiseksi.
Käytössä huomattavaa.
Erillinen vaatimus funktion formula_7 integroitavuudesta on oleellinen, sillä on olemassa muun muassa sellainen formula_8:ssa rajoitettu formula_7, että formula_7 ei ole formula_11-integroituva, mutta silti jokaisella formula_12 on voimassa formula_13, jolloin selvästi myös formula_14, eli ensin x-akselin ja sitten y-akselin suuntaiset "1-ulotteiset viipaleintegraalit" saadaan silti otettua. Tässä formula_11-integroituvuus tarkoittaa formula_8-tasosuorakulmion yhä tiheämpää ja tiheämpää osittamista äärellisen moneen pienempään tasosuorakulmioon (Mikä tasossa vastaa tavallisessa 1-ulotteisessa Riemann-integraalissa tapahtuvaa formula_17-välin jakoa äärellisen moneen osaväliin.) niin, että niistä sup-arvoilla otettu Darboux'n yläsumma ja inf-arvoilla otettu Darboux'n alasumma pääsevät mielivaltaisen lähelle toisiaan, jolloin niiden yhteisesti lähestymä arvo on formula_7:n formula_11-tasossa otettu Riemann-integraali. Funktio formula_7 ei siis ole formula_11-Riemann-integroituva, jos on olemassa kiinteä 0:aa aidosti suurempi arvo formula_22 niin, että millä tahansa äärellisellä tasosuorakulmio-osituksella yläsumma on ainakin formula_23:n verran vastaavaa alasummaa suurempi, jolloin yläsummat ja alasummat eivät pääse mielivaltaisen lähelle toisiaan.
Käytännössä tämä kysymys ei kovin usein esiinny, sillä formula_7:n ollessa esimerkiksi jatkuva formula_8:ssa formula_7 on varmasti formula_11-integroituva ja jokaisella formula_3 osittaisleikkaus on 1-ulotteisesti integroituva, jolloin Fubinin lausetta voidaan siis soveltaa.
Yleistyksiä.
Fubinin lauseesta on olemassa myös yleisempiä versioita, muun muassa sen mittateoreettinen versio.
Sotunki

Sotunki () on Vantaan itäisin kaupunginosa. Se rajautuu koillisessa Sipooseen ja kaakossa Helsinkiin. Sotungin pinta-ala on 13,6 neliökilometriä, joten se on Vantaan toiseksi suurin kaupunginosa. Asukkaita on runsas 600, josta ruotsinkielisiä on yli 20 prosenttia. Vuoden 2020 lopussa muuta kuin suomea, ruotsia tai saamea äidinkielenään puhuvien osuus on 2,7 prosenttia, eli vähemmän kuin missään muualla Vantaalla. Syrjässä liikenteen valtaväyliltä Sotunki on säilynyt hyvin maatalousvaltaisena alueena. Sotunki kuuluu Hakunilan suuralueeseen. Uudenmaan liiton maakuntahallitus valitsi Sotungin vuoden uusmaalaiseksi kyläksi 1998. Sotunki ja Håkansbölen kartano muodostavat kohteen valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen luettelossa.
Sotungin (Såttungbyn) keskiaikaisperäinen maarekisterikylä sen sijaan ulottuu Lahdenväylälle asti. Hakunila (Håkansböle) on Sotungin tytärkylä.
Valtaosa alueesta on vanhaa merenlahtea ja sen syvät savikot työntyvät pohjoisosan laajoihin metsäalueisiin, missä on runsaasti kallioita ja jyrkänteitä. Laajojen peltoaukeiden keskellä kohoaa pieniä kukkuloita, joista yhdellä sijaitsee jo 1300-luvulta asti tunnettu Sotungin kylä. Kylän vanhat rakennukset, kuten 1700-luvulta peräisin olevat Nygårdin, Nygårdsin ja Kullobackan tilojen päärakennukset luovat niitä ympäröivien viljelyalueiden kanssa seudulle perinteikkään ja valtakunnallisella tasollakin kulttuurihistoriallisesti arvokkaan miljöön. Sotungin keskiosassa on 1800-luvun alkupuolelta peräisin oleva kalkkilouhos, jonka toiminta lakkautettiin 1900-luvun vaihteessa. Alueelle voi tutustua merkittyä Kalkkiruukin luontopolkua pitkin. Sotungin erämaa-alueet kuuluvat Sipoonkorven Natura-alueeseen. Kaupunginosassa sijaitsee Bisajärvi.
Sotunkiin johtavan tien varrella, Nissbackan kartanon veistospuistossa on esillä Laila Pullisen veistoksia. Trollbergan traktori- ja maatalousmuseossa on esillä entisajan maalaiselämästä kertovaa esineistöä. Sotungissa sijaitsee myös taiteilija Risto Vilhusen ateljee.
Edda

Edda on 1200-luvulla koottu skandinaavisten muinaistarujen kokoelma. "Edda"-tekstit ovat tärkeimmät skandinaavisesta mytologiasta kertovat tiedonlähteet. "Eddan" sisältö syntyi luultavasti suureksi osaksi Skandinaviassa, ja se koottiin viikinkien aikaisessa keskiajan Islannissa.
"Edda" kertoo skandinaavisista jumalista, heidän seikkailuistaan ja suhteistaan. Väkivaltaa on runsaasti, mikä heijastelee tarinoiden yhteyttä viikinkikulttuuriin. "Eddan" tarinat ovat erillisiä, mutta ne muodostavat yhtenäisen tarinan maailmankaikkeuden synnystä maailman tuhoon ja seuraavan aikakauden alkamiseen.
"Eddan" mytologiset runot olivat esitettäviä teoksia, eivätkä ihmiset välttämättä pitäneet sen tarinoita muuna kuin viihteenä.
Runo-Edda ja Proosa-Edda.
"Edda" koostuu kahdesta osasta, "Runo-Eddasta" ja "Proosa-Eddasta". Osat ovat kirjoina luonteeltaan erilaisia. Niissä on osin samoja aineksia, mutta myös eroja.
"Runo-Edda" on "Eddan" osista sisällöltään vanhempi. Se on koottu erilaisista käsikirjoituskokoelmista, ja siitä on erilaisia versioita, mutta tärkeimmät runot sisältyvät Islannissa 1200-luvulla koottuun käsikirjoitukseen "Codex Regiukseen". Useimmat runot syntyivät arviolta vuosina 800–1000, jotkin sen jälkeen. Runot elivät aluksi suullisena perimätietona ennen kuin ne kirjoitettiin ylös. Runot ovat useiden eri tekijöiden sepittämiä, mutta tekijöiden nimiä ei tunneta. Teos koostuu kahdesta osiosta, "Eddan jumalrunot" ja "Eddan sankarirunot". Runot on suomentanut Aale Tynni.
"Proosa-Eddan" kirjoitti vanhojen tarinoiden pohjalta islantilainen runoilija ja poliitikko Snorri Sturluson ilmeisesti vuoden 1220 tienoilla. Kirjaa kutsutaan myös nimillä "Sturlusonin Edda" ja "Snorrin Edda". Kirja sisältää vanhaa tarinaperinnettä yhdenmukaiseksi kirjoitetussa muodossa. "Proosa-Edda" muodostuu esipuheesta ja kolmesta osasta. Snorri kirjoitti osat "Skáldskaparmál" ja "Háttatal" runousopin käsikirjaksi aikansa runoilijoille. Kolmas osa "Gylfaginning" sisältää vuoropuhelun muotoon kirjoitettuja skandinaavisia myyttejä maailman syntymisestä, jumalten seikkailuista ja Ragnarökistä.
Standard Oil

Standard Oil oli yhdysvaltalainen öljy-yhtiö 1800-luvulta, joka oli aikoinaan maailman suurin öljy-yhtiö. Yhtiön omisti Rockefellerien perhe. Yhtiön perusti John D. Rockefeller kumppaneineen. Se hallitsi lähes yksinään öljyntuotantoa, jalostusta, myyntiä ja jakelua Yhdysvalloissa.
Yhtiö pilkottiin 43 osaan 15. toukokuuta 1911, kun Yhdysvaltain korkein oikeus totesi sillä olevan monopoliasema öljymarkkinoilla. Kyseisellä hetkellä Standard Oil piti hallussaan 64 % öljynjalostuksesta Yhdysvalloissa.
Alku.
Vuonna 1863 ennen Standard Oilin perustamista John D. Rockefeller liittyi Maurice B. Clarkin ja Samuel Andrewsin kanssa öljynjalostusliiketoimintaan. Kahden vuoden päästä Rockefeller osti Clarkin osuuden ja kutsui Henry M. Flaglerin mukaan. Nimi Standard Oil tuli, kun yhtiö perustettiin vuonna 1870 Rockefellerin, Andrewsin ja Flagerin öljyliiketoiminnan pohjalta.
Perustamisen aikaan väestönkasvun, öljylamppujen, lentokoneiden ja autojen takia öljylle tuli paljon kysyntää. Se auttoi yhtiötä kehittymään ja kohta se omisti jo lähes kaikki öljynjalostamot Clevelandissä. Yhtiö hankki myös öljynkuljetusvälineitä, varastoja ja öljytynnyreitä valmistavaan tehtaan. Koska yhtiöllä oli kuljetus omassa hallussaan, se pystyi nujertamaan helpommin kilpailijoita. Kasvua myös nosti konkurssiin menneiden yritysten ostaminen halvalla.
Standard Oilin seuraajia.
Alkuperäisestä yhtiöstä pilkotut osat käyttivät joko jotain muotoa Standard-nimestä tai ottivat nimen pienemmältä yhtiöltä, joita ne ostivat. Pian ne hallitsivat markkinoita vielä kattavammin kuin alkuperäinen yhtiö. Seuraajayhtiöitä olivat esimerkiksi:
UML-mallinnus

UML-mallinnus () on Object Management Groupin (OMG) vuonna 1997 standardoima graafinen mallinnuskieli, joka sisältää 13 erilaista kaaviota. Kaavioista kuudella kuvataan rakennetta, kolmella käyttäytymistä ja neljällä vuorovaikutusta. UML on alun perin kehitetty järjestelmä- ja ohjelmistokehitystä varten. Se syntyi yhdistämällä kolme johtavaa oliomallinnustekniikkaa (OMT, Booch, OOSE). Uusin UML-standardi on 2.5.1 joulukuulta vuodelta 2017.
UML:n tausta.
UML on kehittynyt vähitellen oliokeskeisen suunnittelu- ja ohjelmistokehitystyön menetelmätarpeiden pohjalta. Fowler ja Kendall (2002) esittävät eri osa-alueiden keskeisiksi varhaisiksi toimijoiksi Portlandissa toimineen Smalltalk-ohjelmointikielen kehittäjäyhteisön, Object Management Groupin sekä Association for Computing Machineryn (ACM) järjestämät oliomenetelmien OOPSLA-konferenssit. Henkilöistä he nimeävät merkittäviksi kehittäjiksi ja julkaisijoiksi mm. seuraavia: Grady Booch, Peter Coad, Ivar Jacobson, James Martin, Steve Mellor, Jim Odell, James Rumbaugh, Sally Shlaer ja Edward Yourdon. Monet heistä esittivät nimillään tunnetuksi tulevia menetelmiä ja kuvaustekniikoita. 
Kehitystyötä leimasivat sekä yhtenäistämispyrkimykset että koulukuntariidat. Jonkinlainen käännekohta oli vuosi 1994, jolloin Booch, Rumbaugh ja Jacobson liittyivät yhteen Rational Software Corporation -yrityksen palveluksessa ja alkoivat yhteistyön Boochin vuonna 1991 julkaiseman Object Modeling Technique -menetelmän (OMT) parissa. Heidät tunnettiin oliomenetelmien kehittäjäyhteisössä myöhemmin nimellä "Three Amigos" ("Kolme kaverusta").
Lyhenne UML merkityksessä Unified Modelling Language otettiin laajemmin käyttöön vuonna 1996. Ensimmäisissä julkisissa kuvauksissa (OOPSLA 95) menetelmän nimenä oli ollut Unified Method.
Kaaviotyypit.
UML:n pääkaaviotyyppejä ovat rakennekaaviot ja käyttäytymiskaaviot.
Rakennekaavio
Rakennekaavioilla voidaan kuvata rakennettavan ohjelmistojärjestelmän ohjelmistoarkkitehtuuria, sillä se kuvaa ohjelmistojärjestelmän staattisia osia. Rakennekaavio kuvaa ohjelmistojärjestelmän rakennetta ja siinä esitetään ne osat, jotka on oltava mallinnettavassa järjestelmässä. Luokkakaavio on esimerkki ohjelmistojärjestelmän rakennetta kuvaavasta kaaviosta. Luokkakaavio (Class diagram) sisältää ohjelmistojärjestelmään kuuluvat luokat, luokkien ominaisuudet (attribuutit), niiden toiminnot, sekä luokkien väliset suhteet. 
Käyttäytymiskaavio
Käyttäytymiskaaviolla voidaan kuvata rakennettavan ohjelmistojärjestelmän toimivuutta, sillä se kuvaa ohjelmistojärjestelmän dynaamisia osia. Käyttäytymiskaviolla kuvataan ohjelmistojärjestelmän käyttäytymistä ja se mallintaa järjestelmässä toteutuvia tapahtumia. Yksi käyttäytymiskaavion esimerkki on käyttötapauskaavio (Use case diagram), jolla kuvataan järjestelmän erityyppisiä käyttäjiä ja niiden vuorovaikutuksia järjestelmän kanssa. 
Vuorovaikutuskaavio
Vuorovaikutuskaaviolla kuvataan ohjelmistojärjestelmän osien välillä kulkevaa dataa, sekä käskyjen ja kutsujen suoritusjärjestystä. Esimerkki vuorovaikutuskaaviosta on sekvenssikaavio (Sequence diagram), joka kuvaa objektien välistä vuorovaikutusta ja niiden järjestystä.