tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nanait

Nanait (nanaiksi: Нани, Xэдзэни; ; ; aikaisemmin myös goldit, ) ovat kansa Habarovskin aluepiirissä Venäjän Kaukoidässä Amurin alajuoksun ympäristössä Ohotanmeren rannalla. Heitä asuu myös Ussurin ja Girinin varsilla sekä Koillis-Kiinassa Sungarin varsilla. Vuoden 2002 tilaston mukaan nanaita oli Venäjällä 12 160. Lisäksi Kiinan puolella asui vuoden 1990 väestönlaskennan mukaan 4 245. Nanait puhuvat pohjois-tunguusilaisiin kieliin kuuluvaa nanain (eli goldin) kieltä. Nanait harjoittavat kalastusta ja metsästystä.
Historia.
Vanhimmissa kiinalaisissa historiallisissa lähteissä mainitaan "Sushen"-nimellä tunnettu kansa Amurin, Sungarin ja Ussurin alueella. Maininnat ovat ensimmäiseltä ja toiselta vuosituhannelta eaa. Nanaiden alueet kuuluivat sittemmin kiinalaisille ja mantšuille, kunnes niihin alettiin 1100- ja 1200-luvuilla viitata nimellä "Tzi-lya-mi" eli nivhien maana. Amurjoelta löydetyssä vuodelta 1413 peräisin olevassa kivessä sanotaan maan kuuluvan nivheille ja muille barbaareille. 1640-luvulla nanaiden alueelle alkoi saapua kasakoita. Venäläiset kuitenkin poistuivat alueelta vuonna 1689 Kiinan kanssa solmitun Nertšinskin sopimuksen nojalla. Tämän jälkeen Kiina yritti lisätä vaikutusvaltaansa alueella ja tuoda alueen tehokkaampaan hallintaan. Tässä onnistuttiinkin osittain alueilla, jonne muutti kiinalaisia maanviljelijöitä nanaiden keskuuteen. Vuonna 1858 Amurin vasen ranta ja Ussurin alueet liitettiin Venäjään, minkä jälkeen alueelle alkoi saapua runsaasti venäläisiä siirtolaisia. Nanait joutuivat tällöin luopumaan suuresta osasta perinteisiä kalastusalueitaan.
Neuvostoliiton aikana 1930-luvulla aloitettiin kollektivisointi ja nanait alkoivat keskittyä tiheämpiin asutuksiin. Tämä yhdisti aiemmin hajanaista kansaa. Nanaiden keskuuteen alkoi ilmestyä myös koulutettu yläluokka. Nanainainen Yevdokia Gaer valittiin aikoinaan Neuvostoliiton korkeimpaan neuvostoon. Nanait ovat nykyisin pitkälle kaksikielisiä ja vuonna 1979 heistä 92% osasi venäjää ja 63% nanaita. Kiinan puolella puhuttava nanain kieli on vaarassa hävitä ja sillä on vain noin 50 puhujaa.
Merenpinnan lasku jääkaudella

Merenpinnan lasku jääkaudella on seurausta siitä, että mannerjäätiköihin sitoutuu vettä. Viimeisimmällä jääkaudella (Veiksel-jääkaudella) merenpinta oli alimmillaan noin 20–80 000 vuotta sitten noin 130 metriä alempana kuin nykyisin. Ylimmillään vedenpinta oli 125 000 vuotta sitten noin kahdeksan metriä nykyistä ylempänä.
Merenpinnan ollessa alimmillaan monet mannerjalusta-alueet, esimerkiksi Beringinsalmi olivat kuivaa maata. Isosta-Britanniasta Manner-Eurooppaan oli maayhteys - Irlannista taas oli jään muodostama yhteys Isoon-Britanniaan.
Tästä ovat todisteena vuonomaiset jokien laskusuut - moni jokilaakso näyttää kaikuluotausten mukaan jatkuvan meren pohjalla. 
Jää alkoi sulaa ensin hitaasti, sitten hyvin nopeasti, ja lopulta taas hitaammin.
Uusi maailmanjärjestys

Uusi maailmanjärjestys, lyhenne UMJ (englanniksi 'New World Order', lyhenne NWO) tarkoittaa kansainvälisen politiikan kielenkäytössä merkittävää aikakauden vaihtumista. Erityisesti sillä on viitattu kylmän sodan jälkeiseen maailmaan.
Neuvostoliiton presidentti Mihail Gorbatšov käytti termiä 7. marraskuuta 1988 YK:n 43. Yleiskokoukselle pitämässään puheessa kuvatessaan visiotaan kylmän sodan jälkeisestä maailmasta, jossa tähdellisiä ovat Neuvostoliiton aseistariisunta ja YK:n keskeinen rooli.
Myös Yhdysvaltojen presidentti George Bush vanhempi käytti termiä Yhdysvaltojen oikeiston uutta globaalia valtastrategiaa käsittelevässä 11. syyskuuta 1990 Yhdysvaltain kongressille pitämässään puheessa "Kohti uutta maailmanjärjestystä" ().
Etiopianbanaanit

Etiopianbanaanit eli pullobanaanit ("Ensete") on yksi kolmesta banaanikasvien ("Musaceae") heimoon kuuluvasta suvusta.
Historia.
Etiopianbanaanien suvun on kuvannut alun perin Paul Fedorowitsch Horaninow (1796–1865) teoksessaan "Prodromus Monographiae Scitaminarum" vuonna 1862. Sukuun kuului tällöin yksi laji, "Ensete edule", joka tunnetaan nykyisin nimellä etiopianbanaani ("Ensete ventricosum"). Suku ei kuitenkaan saanut yleistä hyväksyntää, ennen kuin E. E. Cheesman otti sen uudelleen käyttöön vuonna 1947 "Kew Bulletinissa" julkaistussa banaanikasvien taksonomiaa käsittelevässä artikkelissa. Etiopianbanaanit käsitti tällöin 25 lajia. Cheesman tosin myönsi, että kenttätutkimukset voivat osoittaa monen taksonin toistensa synonyymeiksi.
Simmonds julkaisi vuonna 1960 uuden etiopianbanaaneja käsittelevän luokittelun. Lajimäärä oli tällöin vähentynyt kuuteen. Hiljattain Flora of China on julkaissut uuden Yunnanista löydetyn lajin, jolle on annettu nimeksi "Ensete wilsonii". Laji muistuttaa "Ensete glaucumia" ja sen taksonominen asena on toistaiseksi vielä kiistanalainen. Myös Thaimaasta on löydetty mahdollisesti uusi laji, joka muistuttaa "Ensete superbumia", mutta sitä ei ole vielä virallisesti kuvattu. Näiden lisäksi Aasiasta voi vielä löytyä muitakin tieteelle uusia lajeja.
Lajit.
"Ensete"-suku sisältää 6–7 lajia:
Pohjushedelmä

Pohjushedelmä on epähedelmä, jonka seinämään sisältyy kukkapohjusta. Pohjushedelmiä ovat esimerkiksi mansikoiden ("Fragaria"), banaanikasvien (Musaceae), kurkkukasvien (Cucurbitaceae), herukoiden ("Ribes") sekä "Vaccinium"-suvun lajien hedelmät eli muun muassa puolukka, mustikka ja isokarpalo. Tarkemmin voidaan käyttää nimityksiä pohjusmarja ja pohjuspähkylä sen mukaan, mitä pohjushedelmä muistuttaa.
Vytšegda

Vytšegda (, ) on Vienanjoen suurin sivujoki Venäjällä Komin tasavallan eteläosassa ja Arkangelin alueen kaakkoisosassa. Sen pituus on 1 130 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 121 000 neliökilometriä. Keskimääräinen virtaama on Syktyvkarin luona 599 ja joen suussa 1 100 kuutiometriä sekunnissa.
Vytšegda saa alkunsa Timanin selänteen eteläosasta, virtaa kohti länttä ja laskee Vienanjokeen Kotlasin kaupungin luona. Suurimmat sivujoet ovat oikealta puolelta Vol, Višera ja Vym sekä vasemmalta Nem, Severnaja Keltma, Loktšim, Sysola ja Viled.
Joki on merkittävä uittoväylä. Keväällä se on liikennöintikelpoinen 959 kilometrin matkalla Voldinoon saakka, kesällä ja syksyllä 693 kilometrin matkalla Ust-Kulomiin. Tärkeimmät satamat ovat Solvytšegodsk, Jarensk, Mežog, Aikino, Syktyvkar ja Ust-Kulom.
Vytšegdaa ja sen yläjuoksun kannaksia pitkin on kulkenut Kama-joelle ja Siperiaan johtanut muinainen kauppareitti. Vuosina 1785–1822 Vytšegdan sivujoen Severnaja Keltman ja Kaman sivujokeen Južnaja Keltmaan laskevan Džuritš-joen välille rakennettiin Katariinan kanava (ven. Severo-Jekaterininski kanal). Vähäisen käytön takia se suljettiin jo vuonna 1838.
Ižma

Ižma (, ) on Petšoran sivujoki Komin tasavallassa Venäjällä. Sen pituus on 531 kilometriä, valuma-alueen laajuus 31 000 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaama 154 kilometrin päässä joen suusta 203 kuutiometriä sekunnissa.
Ižma saa alkunsa Timanin selänteen eteläosasta ja virtaa kohti pohjoista. Se on liikennöintikelpoinen Uhtajoen suuhun saakka. Suurimmat sivujoet ovat Uhta, Aijuva ja Sebys. Joen varrella sijaitsee Sosnogorskin kaupunki ja Ižman piirikeskus. Seudulla asuu Ižman komeja.
Parque del Buen Retiro

Parque del Buen Retiro, tunnettu myös nimellä El Retiro, on 125 hehtaarin kokoinen puisto Madridissa, Espanjassa lähellä Pradon museota. Puisto sijaitsi aikoinaan Madridin ulkopuolella, mutta kaupunki on kasvanut ympäröimään sen kokonaan.
Alun perin puiston paikalla sijaitsi kuningas Filip IV:n vuonna 1632 rakennuttama kuninkaanpalatsi. Napoleonin sotien aikana suurin osa palatsista tuhoutui luoden tilan puistolle, joka avattiin yleisölle vuonna 1868. Muutamat jäljelle jääneet rakennukset toimivat museoina.
Puistossa kasvaa 15 000 puuta, joiden joukossa on Madridin vanhin puu, noin 400 vuotta vanha sypressi.
Puiston keskellä sijaitsee "Estanque del Retiro", suuri tekojärvi. Järven rannalla on Alfonso XII:n muistomerkki, johon kuuluu puoliympyrän muotoinen pylväsrivi ja korkealla jalustalla oleva veistos hevosen selässä istuvasta Alfonsosta.
Puistoon kuuluu myös "Palacio de Cristal", jonka Ricardo Velázquez Bosco suunnitteli vuonna 1887 Lontoossa sijaitsevan vastaavanlaisen lasipaviljongin innoittamana. Se kuuluu Espanjan hienoimpiin valurautarakennuksiin. Velázquez Bosco suunnitteli myös "Palacio de Velázquezin", jossa järjestetään nykyisin vaihtuvia näyttelyitä.
Muita nähtävyyksiä ovat muun muassa "El Angel Caído", maailman ainut Luciferin, langenneen enkelin, kunniaksi pystytetty patsas, sekä "Bosque de los Ausentes", muistomerkki Madridin terrori-iskuissa maaliskuussa 2004 menehtyneille.
Saratov

Saratov () on 837 900 asukkaan (2010) suurkaupunki Volgan varrella Euroopan-puoleisen Venäjän kaakkoisosassa. Se on Saratovin alueen hallinnollinen keskus. 
Talous.
Saratov on merkittävä teollisuuskeskus. Siellä on kone-, metalli-, öljynjalostus-, puu-, nahka-, elintarvike-, kemian- ja tupakkateollisuutta. 
Liikenne.
Saratovista on rautatieyhteydet Moskovaan, Volgogradiin, Astrahaniin, Kazakstaniin ja Samaraan. Kaupungissa on suuri jokisatama. 
Saratovin suurkaupunkialueella on kolme lentokenttää: Saratovin kansainvälinen lentoasema (Saratovin Gagarinin kansainvälinen lentoasema), Saratov-Engels (Engels-2, Engelsin lentotukikohta) ja Saratov-Sokolovyi (sotilashelikoptereiden lentotukikohta). Ennen vuonna 2019 käyttöön avattua Gagarinin lentoasemaa Saratovin siviililentokenttä sijaitsi kaupungin pohjoispuolella Dubkissa (Saratov-Dubki).
Nähtävyyksiä.
Saratovissa on yli 50 kirkkoa, joista huomattavin on Troitskin tuomiokirkko eli Pyhän Kolminaisuuden tuomiokirkko. Kaupungin lähellä on höyryveturipuisto. 
Oppilaitokset.
Saratov on merkittävä koulu- ja tiedekaupunki. Kaupungissa toimiva Tšernyševskin yliopisto on perustettu 1909. Lisäksi kaupungissa on useita muita korkeakouluja. Kaupungissa on myös 6 Venäjän tiedeakatemian osastoa ja 21 tutkimusinstituuttia.
Historia.
Iivana Julma perusti Saratovin 1590 linnoitukseksi Kubanin kasakoita vastaan. Nimi Saratov tulee tataarin kielen sanasta ”Sary Tau”, mikä on suomeksi ”keltainen vuori”. Kaupunki sijaitsi aluksi Volgan itärannalla vastapäätä nykyistä Saratovia ja oli nimeltään Pokrovsk. Kaupunki siirrettiin nykyiselle paikalleen 1674. 
Saratovista kehittyi 1800-luvulla tärkeä satamakaupunki höyrylaivaliikenteen alettua ja Moskovan-Astrahanin radan valmistuttua. Saratov oli 1900-luvun alussa Venäjän kolmanneksi suurin kaupunki (asukasluku vuonna 1913 oli 198 000. Saratov oli Venäjän keisarikunnan aikana Saratovin kuvermentin pääkaupunki. 
Saratoviin valmistui rautatie 1870 kun valtion rakentama Tambovin - Saratovin rata avattiin liikenteelle. Yksityinen Rjazanin - Uralskin rautatieyhtiö osti radan valtiolta 1892 ja liikennöi vuoteen 1914, jonka jälkeen rata lunastettiin valtiolle. Ennen kuin rautatiesilta Volgan yli valmistui 1916, hoidettiin liikenne Volgan yli höyrylautalla. 
Ennen toista maailmansotaa kaupungissa asui noin 10 000 volgansaksalaista, mutta sodan aikana heidät karkotettiin Siperiaan ja Keski-Aasiaan. Kaupunki oli ennen ensimmäistä maailmansotaa volgansaksalaisten suurin kaupunki. Saksalaisia kyliä alueella oli noin sata. Kaupungissa asui myös paljon mordvalaisia, tataareja ja jopa kalmukkeja. 
Kiovan yliopisto oli ensimmäisen maailmansodan aikana evakuoituna Saratoviin 1915–1916.
Euroopan liberaalidemokraattinen puolue

Euroopan liberaalidemokraattinen puolue (, lyh. ALDE Party) on liberaalidemokraattisia arvoja Euroopassa edustava europuolue. ALDE-puolue koostuu 67:stä jäsenpuolueesta ja henkilöjäsenistä ympäri Eurooppaa.
Euroopan parlamentissa ALDE-puolueen jäsenpuolueiden europarlamentaarikot muodostavat yhdessä Euroopan demokraattisen puolueen ja Renessanssi-listan europarlamentaarikkojen kanssa Uudistuva Eurooppa -ryhmän, joka on parlamentin kolmanneksi suurin.
Historia.
Liberaalidemokraatit muodostivat ensimmäisen poliittisen ryhmänsä vuonna 1976 ensimmäisiä eurovaaleja varten. Puolue tunnettiin aiemmin lyhenteellä ELDR, kunnes Dublinin konferenssin yhteydessä 10. marraskuuta 2012 se vaihtoi nimekseen "Alliance of Liberals and Democrats for Europe Party", lyh. "ALDE Party".
Jäsenpuolueet.
Täysjäsenet.
Luettelo Euroopan liberaalidemokraattisen puolueen täysjäsenistä:
Liitännäisjäsenet.
ALDE:n liitännäisjäseniä ovat:
Rynnäkköpanssarivaunu

Rynnäkköpanssarivaunu on panssarivaunutyyppi, jonka tarkoituksena on kuljettaa taistelukentälle jalkaväkeä ja tukea sitä taistelussa. Rynnäkköpanssarivaunu on perinteisesti ollut tela-alustainen, kevyesti panssaroitu ja aseistettu tykillä tai konetykillä, sekä mahdollisesti myös panssarintorjuntaohjuksilla. Rynnäkköpanssarivaunuja voidaan käyttää myös tiedustelutehtävissä. 
Ominaisuudet.
Rynnäkköpanssarivaunun perusominaisuudet:
Panssarointi.
Rynnäkköpanssarivaunun panssarointi on huomattavasti kevyempi kuin taistelupanssarivaunun, mutta kuitenkin parempi kuin miehistönkuljetusvaunuissa. Panssarointi vaihtelee muutamasta millimetristä 100 millimetriin. Raskain panssarointi sijaitsee yleensä rynnäkköpanssarivaunun keulassa. Panssaroinnin tarkoitus on suojata sotilaita jalkaväen käsiaseilta, mutta ei alikaliiperiammuksilta, panssarintorjuntaohjuksilta tai ontelokranaateilta. Rynnäkköpanssarivaunussa voi olla myös reaktiivipanssarointi.
Aseistus.
Yleensä rynnäkköpanssarivaunut on aseistettu konetykillä, jotkut mallit panssarivaunukanuunalla. Pääaseen lisäksi rynnäkkövaunussa voi olla yksi tai useampi konekivääri ja mahdollisesti panssarintorjuntaohjusten ampumalaite tai mahdollisuus ampua ohjuksia pääaseen putkesta. Myös kevyitä ilmatorjuntaohjusjärjestelmiä voidaan yhdistää vaunuun.
Liikkuvuus.
Rynnäkköpanssarivaunun tärkein ominaisuus on hyvä liikkuvuus. Vaikka se on tiellä hitaampi kuin vastaavat pyöräalustaiset ajoneuvot, se kykenee telojensa ansiosta liikkumaan maastossa monipuolisemmin. Rynnäkköpanssarivaunun massa on yleensä 13–30 tonnia. Huippunopeus on yleensä 50–70 km/h. Osa rynnäkköpanssariajoneuvoista on rakennettu muun muassa toimintamatkan ja nopeuden lisäämiseksi monipyöräalustalla (kuten Ratel IFV, Ukrainan BTR-4 tai Patria AMV:n IFV-versiot). 
Kuljetusmahdollisuudet.
Koska rynnäkköpanssarivaunut on tarkoitettu kuljettamaan jalkaväkeä, täytyy niissä olla siihen tarkoitettu tila. Tämä on lähes poikkeuksetta sijoitettu vaunun takaosaan. Yleensä miehistötilassa on tilaa 6–13:lle sotilaalle.
Käyttö.
Rynnäkköpanssarivaunulla kuljetetaan jalkaväkeä taistelukentälle tai sen välittömään läheisyyteen, minkä jälkeen sen ensisijaisena tehtävänä on tukea jalkaväkeä suorasuuntaustulella. Panssarintorjuntaohjuksin aseistetut rynnäkkövaunut voivat tuhota myös vihollisen raskaasti panssaroituja ajoneuvoja.
Knjaz Potjomkin-Tavritšeski

Knjaz Potjomkin-Tavritšeski () oli vuonna 1904 valmistunut Venäjän keisarikunnan laivaston taistelulaiva, joka oli nimetty ruhtinas Grigori Potjomkinin mukaan. Aluksen miehistö nousi 1905 kapinaan, mitä pidettiin myöhemmin Venäjän vallankumouksen alkuna.
Laivassa tapahtunut kapina muistetaan erityisesti Sergei Eisensteinin elokuvasta "Panssarilaiva Potemkin" ( 1925).
Palvelus.
"Potjomkin" liitettiin palvelukseen otettaessa Venäjän Mustanmeren laivastoon.
Kapinan kulku.
Alus oli Tenderin saaressa kokeilemassa aseitaan Venäjän–Japanin sotaan lähtöä varten. Mustanmeren laivaston sosiaalidemokraattien keskuskomitea suunnitteli 27. kesäkuuta 1905 kapinaa syksyksi. Kapina "Potjomkinilla" puhkesi spontaanisti jo 14. kesäkuuta. Syynä oli "torpedovene n:o 267:n" laivalle tuoma heikkolaatuinen liha, mitä koskevia valituksia laivan kapteeni Golikov ei ottanut huomioon. Kapinassa hänet ja moni muu laivan upseereista ammuttiin. Jäljelle jääneet vangittiin kuten tehtiin myös "torpedovene n:o 267:n" upseereille, koska myös sen miehistö liittyi kapinaan. Kapinan johtaja Grigori Vakulenšuk haavoittui kapinassa kuolettavasti.
Kapinalliset valitsivat keskuudestaan komitean johtamaan alusta ja asettamaan uuden päällystön upseerien tilalle. "Potjemkin" ja "torpedovene n:o 267" lipuivat kohti Odessan satamaa, Sevastopolissa vedettiin punalippu mastoon ja julistettiin vallankumouksen laivalla alkaneen. Kaupungissa alkoi myötätuntoyleislakko. Vakulenšukin hautajaisista tuli poliittinen mielenosoitus. Alus pakeni Romaniaan, josta sen miehistö sähkötti vetoomuksia tsaarinvallan kaatamiseksi. Miehistö luovutti aluksen Constanțassa romanialaisille ja pakeni ulkomaille. Osa heistä palasi Lokakuun vallankumouksen jälkeen Venäjälle.
Kapinan jälkeen.
Alus nimettiin 12. toukokuuta 1905 "Pantelimoniksi", jolloin siitä tehtiin myös Mustanmeren laivaston lippulaiva. Sen keulatorpedoputket sekä taistelutasanteet 47 mm tykkeineen poistettiin 1910–1911. Alus osallistui useisiin Mustanmeren laivaston operaatioihin ensimmäisessä maailmansodassa, jonka aikana vuonna 1915 alukselle asennettiin kaksi 76 mm ilmatorjuntatykkiä yläkannelle. Loput torpedoputket poistettiin 1916 ja loput 75 mm tykit vuotta myöhemmin. Se sai 13. huhtikuuta 1917 alkuperäisen nimensä ja kuukautta myöhemmin 11. toukokuuta alus nimettiin "Boretz za Svoboduksi".
Aluksella nostettiin Ukrainan lippu 1918. Sevastopolin antautuessa toukokuussa alus joutui saksalaisille. Marraskuussa alus antautui Britannian kuninkaalliselle laivastolle. Aluksen konehuoneet tuhottiin 9. huhtikuuta 1919, jotta alueella edenneet punaiset joukot eivät voisi hyödyntää alusta.
Akira Ishiguro

Akira Ishiguro (s. 1960) on japanilainen freelance-kosketinsoittaja. Hän on vaikuttanut lukuisissa japanilaisissa fuusiorock-yhtyeissä, kuten W.I.N.S. ja PRISM. Muista japanilaisista freelance fuusiojazz -muusikoista hän on tehnyt yhteistyötä Akira Jimbon kanssa.
Ishiguro aloitti klassisella pianolla nelivuotiaana, mutta löysi sen jälkeen progen/jazzin omaksi lajikseen. Hänen virtuoosimainen soittotekniikkansa on saanut huomiota jopa meren takana Amerikassa asti.
Henrik Lax

Rolf Henrik Richard Lax (s. 6. toukokuuta 1946 Helsinki) on suomalainen Ruotsalaisen kansanpuolueen poliitikko ja entinen europarlamentaarikko. 
Lax toimi kansanedustajana 1987–2004 ja valittiin vuonna 2004 Euroopan parlamenttiin. Kesäkuussa 2005 RKP valitsi hänet ehdokkaakseen vuoden 2006 presidentinvaaliin. Lax sai vaaleissa 1,6 prosenttia äänistä. Toisella kierroksella hän ilmoitti äänestävänsä Sauli Niinistöä.
Henrik Lax on koulutukseltaan varatuomari ja diplomiekonomi. Hän osaa jonkin verran venäjää. Vuoden 2006 vaalin presidenttiehdokkaista Lax kannatti sekä Nato-jäsenyyttä että yhteistyötä Venäjän kanssa voimakkaammin kuin muut oikeiston ehdokkaat eli Bjarne Kallis ja Sauli Niinistö.
Sisäpoliittisesti Lax kannattaa määrätietoisesti kaksikielisyyden säilyttämistä ja edellyttää myös suomenkielisiltä todellista kaksikielisyyttä.
Lax harrastaa muun muassa purjehdusta.
PRISM (yhtye)

PRISM on japanilainen proge-fuusiojazz-yhtye, jonka perustivat vuonna 1974 basisti Ken Watanabe ja kitaristi Akira Wada. Yhtyeessä on vaikuttanut myös kosketinsoittaja Akira Ishiguro. Yhtye on tyyliltään lähellä samana vuonna Japanissa perustettua fuusioyhtye Casiopeaa.
Levytykset.
PRISM on levyttänyt yli toistakymmentä levyä, mutta niitä löytyy pääosin pelkästään Aasian markkinoilta, etunenässä Japanista ja Etelä-Koreasta.
Souvarit

Souvarit on rovaniemeläinen iskelmäyhtye, jonka kokoonpanoon kuuluvat Lasse Hoikka (laulu), Pasi Alakurtti (rummut), Marko Jolkkonen (harmonikka, laulu, koskettimet), Jouni Ruokamo (koskettimet, laulu) sekä Pauli Ruuskanen (basso, kitara, laulu). Orkesteri on perustettu vuonna 1978 ja nykyisellä kokoonpanolla Souvarit-yhtye on soittanut vuodesta 2019. 
Yhtye on tuttu esimerkiksi iskelmähitistään "Kuin Havajilla", "Sinisenä lintuna" ja "Pariiseja" sekä "Sininen huivi"-nimisestä valssista. Yhtye on myös saanut vuosien varrella esimerkiksi Kullervo Linna -palkinnon, parhaan tanssiorkesterin tittelin Suomen parhaat -ohjelmassa ja oman nimilaatan Rovaniemelle.
Squarepusher

Squarepusher on brittimuusikko Thomas ”Tom” Jenkinsonin (s. 17. tammikuuta 1975 Chelmsford, Essex, Englanti) taiteilijanimi. Jenkinson luo lähinnä jazzvaikutteilla varustettua drum and bass-, acid house- ja IDM-musiikkia.
Vaikka Squarepusher ei ole varsinaisesti lyönyt läpi Ison-Britannian ulkopuolella, hänen kokeileva ja paikoin äänimaailmaltaan brutaali tuotantonsa on nauttinut laajaa kulttisuosiota.
Jenkinson aloitti keikkailevana basistina perinteisessä musiikkiyhtyeessä. Hän kertoo aloittaneensa elektronisen musiikin tuottamisen rumpukoneista, joilla hän teki laitteiden äärirajoja tavoittelevia kokeiluja. Jenkinson on toisen tunnetun IDM-artistin, Richard D. Jamesin (Aphex Twin), hyvä ystävä.
Jari Sinkkonen (rumpali)

Jari-Markus Juhani Sinkkonen (s. 29. elokuuta 1970 Lappeenranta) on Kotiteollisuus-yhtyeen rumpali ja yksi perustajajäsenistä, joka asuu Lappeenrannassa. Hän on entinen tatuointi- ja lävistysyrittäjä. Vuosina 1997–2000 hän vaikutti myös Pronssinen Pokaali -yhtyeessä.
Kuljetusvesikkeli

Kuljetusvesikkelit ovat vesikkeleitä, jotka siirtävät molekyylejä solun sisällä. Ne siirtävät esimerkiksi proteiineja solulimakalvostosta (ER) Golgin laitteeseen. Vesikkelien rakenne koostuu sisällä olevasta rasvahappokaksoiskalvosta sekä proteiinikuoresta. Vesikkeleitä on soluissa erilaisia ja ne eroavat toisistaan erityisesti proteiinikuoren ("COP", engl. "coat protein") rakenteeltaan.
COP-I-vesikkelit vastaavat proteiinien kuljettamisesta takaisinpäin, eli Golgin laitteen ulommista sisternoista sisempiin ja Golgin laitteesta tumaan. Endosytoosiin ja eksosytoosiin osallistuvilla vesikkeleillä on klatriini-proteiinista koostuva kalvo. Vesikkeleitä, jotka kuljettavat proteiineja ER:stä Golgin laitteeseen ja Golgin laitteen läpi, ei tunneta kovin hyvin. Nämä saattavat olla joko COP-II- tai COP-I-vesikkeleitä. On myös jonkin verran näyttöä siitä, että Golgin laitteessa proteiinit eivät ehkä siirry sisternoista toiseen vesikkeleiden avulla vaan proteiinien siirto tapahtuisi sisternoiden kypsymisen kautta.
Vesikkeleitä muodostuu soluelimen tai solun rasvahappokaksoiskalvosta siten, että kalvoon kiinnittyy proteiineja, joihin kuoriproteiinit voivat kiinnittyä. Kuoriproteiinit vääntävät kalvoa, jonka reunat liittyvät yhteen ja vesikkeli irtoaa solusta tai soluelimestä.
Vesikkelin sulautumiseen (fuusioon) osallistuvat NSF-proteiini, kohdekalvoon kiinnittyvä SNAP-proteiini sekä SNAP-reseptori vesikkelissä (v-SNARE) ja kohdekalvolla (t-SNARE). Sulautumista edeltää SNARE-proteiinien keskinäinen tunnistaminen ja kietoutuminen toistensa ympärille. Tämä neljän proteiinin kompleksi on välttämätön, mutta ei todennäköisesti riittävä edellytys sulautumiselle. Kuljetusvesikkelit aiheuttaisivat kohdekalvon kasvamista, jos ei olisi myös vastakkaista liikennettä, joka kuljettaa rasvahappokaksoiskalvoa poispäin. Tälle on ehdotettu kahta mallia, joita molempia saattaa esiintyä: Toisen mallin mukaan vesikkelit luovuttavat sisältönsä kohde-elimelle ohuen kanavan läpi sulautumatta kohde-elimen kalvoon kokonaan ja irtoavat ehjinä pois. Toisen mallin mukaan kohde-elimestä tapahtuu tyhjien vesikkeleiden siirtoa takaisinpäin.
Bologna

Bologna on Bolognan metropolikaupungin pääkaupunki Pohjois-Italiassa Emilia-Romagnan alueella. Kaupungissa on vajaat 400 000 asukasta.
Historia.
Antiikki.
Kaupungin perustivat etruskit nimellä "Felsina" noin vuonna 510 eaa. 300-luvulla eaa. se siirtyi kelttiläisen boijien heimon hallintaan. Felsinasta tehtiin roomalainen "colonia" eli sotilassiirtokunta vuonna 189 eaa. Samalla sen nimeksi annettiin "Bononia". Augustus asutti sinne uuden siirtokunnan noin vuonna 31 eaa. Kaupunki säilytti asemansa merkittävänä ja vauraana koko Rooman valtakunnan ajan.
Myöhempi historia.
Keskiajalla kaupungista kehittyi yliopistokaupunki. Dante, Kopernikus ja Erasmus Rotterdamilainen opiskelivat siellä, ja Umberto Eco on opettanut siellä. Bolognan yliopisto on maailman vanhin ja se on perustettu 1088.
Toisen maailmansodan aikana Bologna joutui liittoutuneiden pommituksien alle. Jopa 43% kaupungin rakennuksista tuhoutui sekä kärsi vakavista vahingoista.
Kaupungin rautatieasemalla räjähti 2. elokuuta 1980 uusfasistien pommi, joka surmasi 85 henkilöä.
Nähtävyydet.
Bolognan kaupunkikuvaa hallitsevat katetut jalkakäytävät, "i portici", joita on noin 40 kilometrin verran. Ne kuuluvat Unescon maailmanperintöluetteloon.
Rakennukset historiallisessa keskustassa ovat väriltään tiilenpunaisesta keltaiseen.
Bolognassa sijaisee kaksi kuuluisaa tornia, Asinellin torni ja Garisendan torni. 48-metrinen Garisendan torni on pystytetty vuonna 1119. Dante Alighieri mainitsee sen "Jumalaisessa näytelmässä." Molemmat tornit ovat kaltevia, mutta Garisendan torni on kallistunut jo neljä astetta, minkä vuoksi se on suljettu ja eristetty romahtamisen varalta.
Liikenne.
Lähin lentoasema on Bolognan lentoasema noin kuuden kilometrin päässä keskustasta. Lentoasema on yhteydessä päärautatieasemalle people moverin avulla, joka avattiin yleisölle 18. marraskuuta 2020. Bolognan päärautatieasema (Bologna Centrale) on matkustajamääriltään viidenneksi suurin Italiassa. Bolognasta on mahdollista päästä tärkeimpiin kaupunkeihin, kuten Roomaan, Milanoon ja Venetsiaan.
Koulutus.
Bolognan yliopisto on vuonna 1088 perustettu ja maansa toiseksi suurin.
Kulttuuri ja urheilu.
Tunnetuin bolognalainen ruoka lienee jauhelihakastike "il ragù", josta on monia variaatioita, myös nimeltään sellaisia kuten ”bolognese”. Bolognalaiset itse eivät koskaan sekoita jauhelihakastiketta spagettiin vaan tagliatelleen. Oikeaan Bolognan kastikkeeseen ei myöskään käytetä paljoa tomaattia. Keittoaika on pitkä. 
Koripallon pääsarjassa Serie A:ssa pelaava Virtus Bologna lukeutuu maan huippuseuroihin. Kaupungissa pelaa myös Fortitudo Bologna, joka putosi vuonna 2009 talousvaikeuksien vuoksi kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle. Myös jalkapallo on suosittua Bolognassa. Bologna FC pelaa maan pääsarjassa.
Vilho Reima

 
Vilho Reima (vuoteen 1906 Wilhelm Reiman) (28. lokakuuta 1867 Kymin Korkeakoski – 28. helmikuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen kouluneuvos, kansakoulunopettaja ja kansanedustaja. Reima tunnetaan lähinnä siitä että hän toi äitienpäivän vieton Suomeen, mutta Suomen kansan valistajana hän on tehnyt merkittävää työtä. Hän asui myös Tuusulassa ja perusti Tuusulan kansanopiston.
"Kotiliesi"-lehti kirjoitti Vilho Reimasta vuonna 1927 tammikuun numerossaan ”Vilho Reima 60 vuotta”. Reima osallistui valtiopäiville vuosina 1907–1909 Suomalaisen puolueen edustajana. 
Reima oli ensin kiertokoulun opettajana. Hän kävi sitten opettajaseminaarin ja valmistui 1890. Hän toimi Kymin Hurukselan kansakoulun ensimmäisenä opettajana. Vuonna 1893 hän siirtyi opettajaksi Helsinkiin. Haluten nostaa vähävaraisten elintasoa Reima perusti kansakouluja Helsingin ympäristöön. Hän oli edistämässä myös Kymenlaakson kansanopiston perustamista. Myös raittiusasia oli hänen sydäntään lähellä. Hän kirjoitti useita raittius- ja kasvatusalan teoksia. Kotikasvatusyhdistyksen toiminnanjohtajana hän kirjoitti kasvatukseen liittyviä kirjoja, joita on painettu 400 000 kappaletta. Pohjois-Amerikan siirtolaiset pyysivät häneltä neuvoja ja ohjausta. Matkallaan Yhdysvalloissa 1910 Reima tutustui sikäläiseen äitienpäivän viettoon. 
Reima kirjoitti Kotikasvatusyhdistyksen julkaisemassa Koti-lehdessä yhdysvaltalaisten äitienpäivänvietosta sekä 1912 että 1913 ja suositteli käytäntöä myös Suomeen, mutta idea ei tuolloin vielä saanut kannatusta. Vuonna 1918 Reima otti Koti-lehdessä asian uudestaan esille ja ehdotti äitienpäivän viettämistä 7. heinäkuuta kyseisenä vuonna. Ensimmäistä äitienpäivää vietettiin vain paikoittain maaseudulla, varmuudella Alavieskassa, Harjavallassa ja Urjalassa sekä kolme viikkoa myöhemmin Korpilahdella. Alavieskassa juhlittiin paikallisella kansakoululla 7. heinäkuuta kello 18 vuonna 1918, mistä on kerrottu "Alavieska – Kotiseutuni" -julkaisussa 1995. Seuraavana vuonna juhlaa vietettiin jo laajemmin. Päiväksi vakiintui toukokuun kolmas sunnuntai, mutta 1927 äitienpäivää siirrettiin viikkoa aikaisemmaksi, koska toukokuun toinen sunnuntai oli opettajien kannalta parempi eikä sijoittunut pahimpaan aikaan keskelle kokeiden arvosteluja ja kevättodistusten kirjoittamista.
Marian Anderson

Marian Anderson (27. helmikuuta 1897 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat – 8. huhtikuuta 1993 Portland, Oregon) oli yhdysvaltalainen altto. Hän oli tunnettu erityisesti negrospirituaalien tulkitsijana, mutta lauloi myös muun muassa Händeliä, Brahmsia, Verdiä, Schubertia ja Sibeliusta. Hän teki 1930-luvulla monia kiertueita Euroopassa ja kävi useita kertoja myös Suomessa. 
Andersonin ääniala oli poikkeuksellisen laaja. Hän pääsi alas D:hen keski-C:n alapuolella, ja korkeissa äänissä sopraanon äänialueelle. Arturo Toscanini totesi että tällainen ääni syntyy korkeintaan kerran vuosisadassa. Esittämissään ja levyttämissään spiritualeissa Anderson pystyi yhdistämään klassisen koulutuksen ja kansanlaulumaisen spontaanisuuden.
Elämä ja ura.
Marian Andersonin lahjat huomattiin jo lapsena. Hän aloitti laulamisen kuusivuotiaana paikallisen baptistikirkon kuorossa. Perheellä ei ollut varaa hänen musiikkiopintoihinsa, mutta seurakunta keräsi rahat ja 19-vuotiaana Anderson pääsi opiskelemaan laulua Giuseppe Boghettin johdolla. Läpimurtovuonnaan 1925 hän voitti 300 osallistujan laulukilpailun ja pääsi esiintymään New Yorkin filharmonisen sinfoniaorkesterin solistina.
Maailmanlaajuinen kohu syntyi pääsiäisenä 1939, kun Anderson torjuttiin tumman ihonvärinsä vuoksi esiintymästä Daughters of the American Revolution -järjestön hallinnoimassa Constitution Hall -konserttisalissa, Washingtonissa. Tapauksen johdosta presidentin puoliso Eleanor Roosevelt erosi järjestöstä ja järjesti Andersonille samaksi päiväksi erillisen konsertin Lincoln Memorialin luona. Konsertissa oli yleisöä paikalla noin 70 000, ja se lähetettiin myös suorana radionkuuntelijoille. Konsertissa Andersonin säestäjänä toimi suomalainen Kosti Vehanen. Hän oli sama henkilö, joka oli tutustuttanut Andersonin Jean Sibeliukseen vuonna 1933. Marian Anderson esiintyi Sibeliukselle tämän kotona Ainolassa ja piti myöhemmin suurimpana saamistaan tunnustuksista Sibeliuksen toteamusta: "Kattoni on Teille liian matala." Sibelius omisti Andersonille yhden yksinlauluistaan. 
Marian Andersonista tuli syyskuussa 1954 ensimmäinen New Yorkin Metropolitan-oopperassa esiintynyt tummaihoinen henkilö. Vuonna 1958 hän sai ensimmäisenä tummaihoisena laulajana kiinnityksen samaiseen paikkaan.
Vuonna 1958 Anderson nimitettiin Yhdistyneiden kansakuntien hyvän tahdon lähettilääksi Afrikkaan ja Aasiaan.
Vitruvius

Marcus Vitruvius Pollio (n. 80/70 eaa. – jälkeen n. 15 eaa.) oli roomalainen arkkitehti, insinööri ja kirjailija.
Vitruviuksen arvellaan palvelleen Rooman valtakunnan armeijassa luultavasti tukijansa keisari Augustuksen alaisena. Vitruviuksen rakennustöitä ei ole säilynyt jälkipolville. Ainoa Vitruviuksen kirjoituksissa mainitsema rakennustyö johon hän osallistui, Fanum Fortunaen basilika nykyisessä Fanon kaupungissa, on hävinnyt jäljettömiin. 
Teokset.
Vitruvius kirjoitti kymmenosaisen arkkitehtuuria käsittelevän teoksen "Arkkitehtuurista" ("De architectura libri decem", n. 25 eaa.). Häntä pidetäänkin usein ensimmäisenä roomalaisena arkkitehtina lähinnä jälkipolville säilyneiden kirjoitustensa takia. "Arkkitehtuurista" on ainoa antiikin ajalta kokonaisena säilynyt arkkitehtuurijulkaisu. Vitruviuksen määritelmän mukaan arkkitehtuurissa pitää pyrkiä kolmeen päämäärään: "venustas, firmitas, utilitas" (kauneus, kestävyys, käyttökelpoisuus). Hän kehotti kiinnittämään huomiota huoneiden mittasuhteisiin ja sijaintiin. Teoksella oli suuri merkitys renessanssin arkkitehtuuriteorian muodostumisessa. Hänen oppinsa määräsivät suunnan etenkin yläluokan asuntojen suunnittelulle.
Teoksessaan Vitruvius esitti betonin valmistusohjeita. Rooman Pantheon on esimerkki ajan betonirakennustekniikasta, joka jäi unohduksiin sadoiksi vuosiksi. Vitruviuksen kirjoittamassa betonin reseptissä käytettiin tuliperäistä tuhkaa nykyisin käytetyn kalkkikiven sijaan.
Leonardo da Vincin kuuluisa ihmisruumiin mittasuhteita käsittelevä piirros "Vitruviuksen mies" perustuu Vitruviuksen teokseen "Arkkitehtuurista", josta da Vinci on ottanut ihmisen ihannemittasuhteet kyseiseen piirrokseensa. 
Samaan teokseen perustuu myös monen muun renessanssitaiteilijan ja arkkitehdin esitys aiheesta, tunnetuimpina mainittakoon muun muassa Francesco di Giorgio Martini (1439–1501), Fra Giocondo (1445–1525), Giovanantonio Rusconi (n. 1520–1587) ja Vincenzo Scamozzi (1552–1616). Adolf Zeisingin (1810–1876) kultaisen leikkauksen mukainen mies, Le Corbusier’n (1887–1965) "Modulor", Ernst Neufertin (1900–1986) "Oktametrijärjestelmä" ja Aulis Blomstedtin (1906–1979) "Harmonikaalinen tutkielma" ovat myös "Vitruviuksen miehen" perillisiä.
Meri-Pori

Meri-Pori () on alue Porin kaupungin länsiosassa Selkämeren rannikolla. Alueen väestöltään suurimmat kaupunginosat ovat Pihlava, Kyläsaari, Enäjärvi, Kaanaa, Mäntyluoto, Uniluoto ja Reposaari. Meri-Porissa sijaitsee tunnettu Yyterin hiekkaranta, tuulipuistoja sekä Suomen suurin hiilivoimalaitos. Meri-Pori oli pääasiassa pitkään osana entistä Porin maalaiskuntaa. Alue liitettiin Porin kaupunkiin vuonna 1967 (Mäntyluoto ja Reposaari kuuluivat jo sitä ennen kaupunkiin). Meri-Porissa ilmestyy neljä kertaa vuodessa paikallislehti Meriporilainen.
Klaus Järvinen

Klaus Untamo Järvinen (24. joulukuuta 1936 Pohjois-Pirkkala [nyk. Nokia] – 17. tammikuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen musiikkipedagogi, musiikkineuvos sekä Oulunkylän Pop- &amp; jazz-opiston ja Ogeli Big Bandin perustaja.
Tausta.
Järvinen pääsi 11-vuotiaana silloisessa asuinpaikassaan Lappeenrannassa soitto-oppilaaksi paikallisen työväenyhdistyksen soittokuntaan, jota johti Toivo Pyörre. 1950-luvulla hän keikkaili jazz- ja tanssiyhtyeiden jäsenenä muun muassa Pekka Kaarnan yhtyeessä. Muutettuaan Helsinkiin 1960-luvun alussa Järvinen opiskeli Sibelius-Akatemiassa klarinetinsoittoa ja suoritti yleisen osaston (1965) ja koulumusiikkiosaston (1966) tutkinnot. Hän oli rock- ja jazzmusiikin opetuksen käynnistäjä koulujen musiikinopetuksessa 1960-luvulta alkaen.
Ura.
Järvinen perusti vaimonsa Seija Järvisen kanssa vuonna 1972 kevyen musiikin oppilaitoksen, Oulunkylän Pop &amp; Jazzopiston, joka nykyisin tunnetaan nimellä Helsingin Pop &amp; Jazz Konservatorio. Oppilaitos oli Pohjoismaissa alansa ensimmäinen. Järvinen toimi konservatorion rehtorina vuosina 1971–1999. 
Julkisuudessa Järvinen tuli tunnetuksi erityisesti MTV:n "Levyraati"-ohjelman pitkäaikaisena vakiojäsenenä 1976–1989. Ohjelman silloinen juontaja Jaakko Jahnukainen kutsui Järvisen mukaan asiantuntijajäseneksi. Järvinen on myöhemmin muistellut saaneensa antamistaan arvioista ajoittain hyvin kiukkuista palautetta muusikoilta ja ohjelman katsojilta, mutta korostanut pystyneensä "Levyraadin" avulla tähdentämään päättäjille musiikkikoulutuksen merkitystä.
"Levyraadin" jäsenenä Järvinen on muistettu usein melko purevista arvosteluista. Eräässä lähetyksessä Järvinen arvioi Juice Leskisen tekevän hyviä sanoituksia, mutta olevan jokseenkin laulutaidoton. Järvinen ei oman kertomansa mukaan saanut tätä arviotaan Leskiseltä koskaan anteeksi. Toisen kerran Järvinen joutui kesäpaikkakunnallaan Mäntyharjulla pakenemaan nuorisojoukkoa, joka uhkasi antaa hänelle selkäsaunan sen vuoksi, että paikkakunnalta kotoisin olleen Kake Randelinin eräs kappale oli saanut "Levyraadissa" Järviseltä huonon arvion.
Perhe.
Klaus Järvisellä on yksi tytär. Järvinen avioitui Seija Järvisen (ent. Saarikko) kanssa vuonna 1970. Seija Järvisellä on aikaisemmasta avioliitostaan kaksi tytärtä ja kaksi poikaa.
Jere Laukkanen

Jere Laukkanen (s. 20. marraskuuta 1963 Helsinki) on suomalainen säveltäjä, sovittaja, kapellimestari, musiikinopettaja ja basisti.
Musiikin maisteriksi hän on valmistunut Sibelius-Akatemian Jazzmusiikin osastolta 2005, pääaineenaan jazzsävellys. Aikaisemmin hän on opiskellut Helsingin Pop &amp; Jazz Konservatoriossa muusikoksi pääaineenaan sähköbasso ja myöhemmin myös musiikinopettajaksi. Opettajana Laukkanen on toiminut Helsingin ammattikorkeakoulu Stadiassa ja Pop &amp; Jazz Konservatoriossa.
Sävellystä ja orkesterinjohtoa Laukkanen on opiskellut alan eri ammattilaisten kanssa. Hän on tehnyt lukuisia sävellyksiä ja sovituksia erityyppisille kokoonpanoille duosta big bandiin, kuorosta suureen viihdeorkesteriin, tilaajina mm. eri televisiokanavat, Vantaan viihdeorkesteri, UMO Jazz Orchestra, Jyväskylän kamariorkesteri ja Helsingin poliisisoittokunta. Hän on toiminut useiden ryhmittymien, lähinnä big bandien kapellimestarina. Myös ulkomailla esiintymisiä on ollut.
Jere Laukkanen Afro-Cuban Jazz Orchestran (per. 1996) säveltäjä, sovittaja ja kapellimestari on Laukkanen itse. Tämän 21-henkisen ammattimuusikoista koostuvan jazz-orkesterin ensiesiintyminen oli marraskuussa 1997 Helsingissä ja konserttiesiintymisiä oli vuosina 1997–2003. Orkesterin ensilevytys Jere Laukkanen’s Finnish Afro-Cuban Jazz Orchestra julkaistiin lokakuussa 2000 maailmanlaajuisesti kansainvälisellä Naxos Jazz -levymerkillä.
Jakke Leivo

Jakke Leivo on suomalainen basisti ja musiikkipedagogi. 
Hän on bassonsoitonopetuksen uranuurtaja Suomessa ja toimi bassonsoiton yliopettajana Helsingin Pop &amp; Jazz Konservatoriossa, Sibelius-Akatemian musiikkikasvatuksen osastolla sekä Helsingin ammattikorkeakoulu Stadiassa. Jakke Leivo on soittanut mm. Islanders, Matthews, T.T. Oksala, kokeileva yhtye Taju ja Kaamos -yhtyeissä. Lisäksi hän on uransa aikana säestänyt pidempiaikaisesti monia solisteja mm. Kirkaa ja Hectoria sekä soittanut myös heidän levyillään.
Hero (vuoden 2002 elokuva)

Hero () on kiinalaisen Zhang Yimoun ohjaama wuxia-genreen kuuluva elokuva, joka ilmeistyi vuonna 2002. Se voitti palkintoja useilla elokuvajuhlilla.
Tarina.
Muinaisina aikoina Kiina oli jakautuneena seitsemäksi valtakunnaksi. Pohjoisen provinssin Qinin kuningas pyrkii yhdistämään valtakunnat sotimalla ja on joutunut tämän vuoksi salamurhayrityksen kohteeksi. Eräänä päivänä yksi Qinin maanomistajista ilmestyy palatsiin ja kertoo surmanneensa kuulut salamurhaajat, Lentävän Lumen, Murtuneen Miekan ja Tuulen. Qin haluaa tietää kuinka. Nimettömäksi itseään kutsuva soturi kertoo, kuinka peittosi Tuulen taistelussa ja sotki rakastuneiden Murtuneen Miekan ja Lentävän Lumen elämät juonittelullaan. Kuningas kuitenkin vaistoaa Nimettömän valehtelevan.
Nikeforos Bryennios

Nikeforos Bryennios oli kahden Bysantin valtakunnan sotapäällikön nimi:
Vokooderi

Vokooderi (, nimi peräisin englannin kielen sanoista "voice coder") on puheen analysoija ja syntetisaattori. Se kehitettiin alun perin 1930-luvulla televiestintälaitteiden puheenkoodauslaitteeksi puheen siirtoa varten. Sen pääasiallisena käyttötapana tässä tarkoituksessa on ollut radioviestinnän suojaaminen, jossa puhe täytyy digitoida, salakoodata ja lähettää se kapeaa kaistanleveyttä käyttävää kanavaa pitkin.
Nykyään vokooderia käytetään erityisen paljon elektronisen musiikin luonnissa. Tässä tarkoituksessa sitä yleensä käytetään prosessoimaan kitaroiden ja syntetisaattoreiden ääniä, jotka vokooderi saa kuulostamaan "puhuvalta" kitaralta ja syntetisaattorilta. Vokoodereita käytetään myös robottimaisten puheäänten luontiin.
Ihmisen ääni koostuu äänijänteiden liikuttaman ääniraon avautumisesta ja sulkeutumisesta syntyvistä äänistä. Näin syntyy ajoittaisia ääniaaltoja. Tämän jälkeen nenä ja kurkku vielä suodattavat ääntä tuottaen kontrolloidulla tavalla eroavaisuuksia sen harmoniseen sisältöön luoden näin erilaisia puheessa käytettyjä äänteitä. (On myös olemassa soinnittomaksi kutsuttuja äänteitä, joita ei pysty muokkaamaan suulla.) 
Vokooderi analysoi puheäänen spektriä ja jakaa sen elektronisten kaistanpäästösuotimien avulla joukkoon ennalta määrättyjä taajuuskaistoja, joihin kuhunkin osuvan tehon se mittaa. Näiden tulosten avulla ääni voidaan kuvata sarjana numeroita, jotka esittävät kunkin kaistan sisältämää tehoa eri ajan hetkillä. Tässä numeroiksi muokkaamisen prosessissa vokooderi pakkaa hyvin tehokkaasti puheesta tallentuvan tiedon. Tämän jälkeen vokooderi tekee saman prosessin käänteisesti eli generoi kohinageneraattorin ja kaistanpäästösuodattimien avulla signaalin, jonka spektrin voimakkuudet kullakin taajuuskaistalla vastaavat alkuperäistä signaalia. Koska alkuperäisestä puheinformaatiosta kuitenkin on tallennettu suhteellisen vähän tietoa näin rekonstruoitu puhesignaali ei kovinkaan tarkkaan vastaa alkuperäistä vaan pikemminkin muistuttaa sitä.
Elektronisen musiikin pioneerit Wendy Carlos ja Robert Moog loivat 1970-luvulla kenties ensimmäisen muusikoille suunnatun vokooderin. 10-kaistaista laitetta kutsuttiin aluksi spektrikoodaaja-purkajaksi ja myöhemmin se sai nimensä vokooderi. Perustaajuudet tulivat Carlosin Moog-syntetisaattorista, jota ohjattiin mikrofonin signaalilla. 10-kaistaisen laitteen ulosanti oli jotakuinkin ymmärrettävää, mutta vain, jos puhetta painotettiin selvästi.
Talkbox- l. voicebox-laitteella muokattu soitinääni kuulostaa melko samanlaiselta kuin vocoderilla tuotettu ääni, mutta kyseessä on eri toimintaperiaate. Muun muassa Zapp-yhtyeen vocoder-lauluosuuksilta kuulostavat äänet on tuotettu talkboxilla.
Autechre

Autechre on brittiläinen, Warp Recordsille levyttävä elektronisen musiikin yhtye, jonka perustivat vuonna 1987 kaksi ystävystä, Rob Brown ja Sean Booth. Heidän musiikkinsa katsotaan ottavan vaikutteita IDM:stä ja ambientista, mutta he eivät itse myönnä kuuluvansa mihinkään tiettyihin genreihin.
Tuotanto.
EP:t ja single-julkaisut.
Livealbumit
Morihei Ueshiba

Morihei Ueshiba (, 14. joulukuuta 1883 Tanabe, Japani – 26. huhtikuuta 1969) oli japanilainen taistelulajien opettaja ja kehittäjä.
Ueshiba harrasti useita eri kamppailulajeja jo nuoresta iästä lähtien. Näihin kuuluivat mm. jujutsu-tyylit Tenjin shin’yō-ryū ja Gotō-ha Yagyū shingan-ryū, judo sekä Daitō-ryū aikijūjutsu. Näistä jälkimmäistä Ueshiba harjoitteli pisimpään, ja hänen opettajansa lajissa oli Sōkaku Takeda. Daitō-ryūn harjoittelu kesti vuodesta 1915 aina 1930-luvulle. Ueshiba oli yksi Takedan etevimmistä oppilaista ja sai häneltä kyōju dairi-opettajalisenssin.Morihei Ueshiba toimi aluksi Daitō-ryū-opettajana ja vasta myöhemmin perusti oman lajinsa, aikidon, ja etääntyi omasta opettajastaan. Aikidon suurimmat vaikutteet ovat tulleet teknisesti Daitō-ryū aikijūjutsusta ja elämänkatsomuksen puolella О̄moto-kyō-šintolaisuudesta. Vuosien varrella Ueshiba opetti useita tuhansia oppilaita. Myöhemmässä vaiheessa hän opetti etenkin Tokiossa sijaitsevalla Kōbukan-dojolla (myöh. Aikikai honbu dōjō) ja Iwamassa, jossa hän vietti vanhuutensa vuodet yhä aktiivisesti harjoitellen ja opettaen.
Morihei Ueshiba ei juurikaan matkustellut Japanin ulkopuolella. Eräänä poikkeuksena tähän oli vierailu Havaijille vuonna 1961. Morihei Ueshiba kuoli maksasyöpään 26. huhtikuuta 1969. Ueshiban perintönä on aikidon humaani filosofia, jossa taistelutaitoa ei nähdä vastustajan nujertamisen vaan henkilökohtaisen kasvun ja rauhan edistämisen välineenä.
Moriteru Ueshiba

Moriteru Ueshiba (, s. 1951) on Kisshōmaru Ueshiban toinen poika ja Aikikai-aikidon nykyinen johtohahmo. Moriteru Ueshiba on harjoitellut useiden aikido-opettajien alaisuudessa, mutta etenkin hänen isänsä vaikutus on ollut vahva. Hänet nimitettiin vuonna 1986 Aikikai Hombu Dōjōn dōjō-chōksi eli johtajaksi. Isänsä kuoleman jälkeen hänet nimitettiin aikidon kolmanneksi dōshuksi eli ’tien vartijaksi’ tammikuussa 1999.
Moriteru Ueshiba kiertää eri puolilla maailmaa pitämässä harjoitusleirejä sekä pitämässä näytöksiä. Muutoin hän opettaa Aikikai Honbu Dōjōlla ja ohjaa sieltä käsin lajin kehitystä eri puolilla maailmaa. Moriteru Ueshiba on opiskellut taloutta Meijin yliopistossa, Tokiossa.
Roska päivässä -liike

Roska päivässä -liike () on vapaan toimittajan, sosiaalipsykologi Tuula-Maria Ahosen perustama arkipäiväisen aktiivisuuden muoto. Jäsenet pyrkivät keräämään päivittäin ainakin yhden roskan, yleensä omasta arkiympäristöstään. Lisäksi toivotaan, että jäsen rekrytoisi mukaan ainakin yhden uuden kannattajan. Psykologisena perusteluna toiminnalle on havainto, että siistiä ympäristöä ei roskata niin herkästi kuin valmiiksi sotkuista.
Vuonna 2000 Helsingissä perustettu liike toimii kaikkialla Suomessa ja on saanut seuraajia ulkomailtakin. Jäsenmaksuja kevytrakenteinen liike ei kanna: toiminta on pitkälti kotisivujen, postituslistan ja julkisuuden varassa. Vapaaehtoisvoimin liikkeen kotisivut oli käännetty alkuvuonna 2008 jo 20 kielelle.
Roska päivässä -liike on valittu Vuoden Visioksi 2001. Liike on hyväksytty kansainväliseen ideapankkiin, johon on koottu sosiaalisia innovaatioita. Tulevaisuuden tutkimuksen seura on myöntänyt Roska päivässä -liikkeelle ja Tuula-Maria Ahoselle historiansa ensimmäisen Huomionosoitus-tunnustuksen. 
Helsingin kaupungin vapaaehtoistyön neuvottelukunta myönsi Roska päivässä -liikkeelle myös vuoden 2007 vapaaehtoistyön kunniamaininnan.
Liike haastoi äitienpäivän alla vuosina 2007 ja 2008 äidit, myös tulevat äidit ja isoäidit, keräämään äitienpäivän kunniaksi ainakin yhden roskan. Useat tunnetut vaikuttajaäidit ottivat haasteen vastaan.
Kisshōmaru Ueshiba

Kisshōmaru Ueshiba (, 27. kesäkuuta 1921 – 4. tammikuuta 1999) oli aikidon perustajan Morihei Ueshiban poika ja hänen työnsä jatkaja lajin johdossa.
Kisshōmaru Ueshiba opiskeli taloustiedettä Wasedan yliopistossa ja aloitti vakavamielisen aikidon harjoittelun teini-ikäisenä. Vuonna 1942 hänestä tuli Kōbukan-dojon johtaja, kun hänen isänsä siirsi toimintansa painopisteen Iwamaan. Vuonna 1955 hän alkoi toimia päätoimisesti pelkästään aikidon parissa. Hän on myös kirjoittanut lukuisia suosittuja kirjoja aikidosta.
Vuodesta 1964 alkaen Kisshōmaru Ueshiba matkusti aktiivisesti eri puolille maailmaa opettamassa aikidoa ja pitämässä näytöksiä. Hänen merkityksensä aikidon maailmanlaajuiseen leviämiseen sekä nykyiseen tekniikkarepertuaariin on erittäin suuri. Kisshōmarun katsotaan luoneen perustan nykyisenmuotoiselle tekniikkavalikoimalle. Lisäksi hänen korostamansa "ki no nagare" (virtaava tekniikka) -harjoittelutapa on lähes standardi useimmissa maailman aikidosaleissa.
Morihei Ueshiban kuoltua 1969 Kisshōmaru nimettiin aikidon toiseksi dōshuksi eli ’tien vartijaksi’. Tässä tehtävässä hän toimi kuolemaansa asti. Hänen poikansa Moriteru Ueshiba jatkaa isänsä tehtäviä ja on lajin nykyinen dōshu.
Retrovirukset

Retrovirukset ovat kuorellisia viruksia, joiden genomi koostuu kahdesta yksijuosteisesta RNA-molekyylistä. Kun retrovirus infektoi isäntäsolun, viruksen oma käänteiskopioijaentsyymi valmistaa solussa viruksen RNA-koodia vastaavaa DNA:ta, joka kiinnittyy isäntäsolun perimään muuttuen provirukseksi.
Retroviruksien nimi ( ’takaperin’) johtuu juuri niiden omalaatuisesta kyvystä muodostaa DNA:ta RNA:n perusteella, kun yleisemmin eliökunnassa RNA syntyy transkriptiossa DNA-koodin perusteella. Käänteiskopioijaentsyymin löytämisestä myönnettiin Nobelin lääketieteen palkinto vuonna 1975. 
Käänteiseen transkriptioon ei sisälly samaa oikaisulukua kuin normaaliin transkriptioon. Siksi retroviruksiin syntyy usein mutaatioita, minkä takia niitä vastaan on vaikeaa kehittää rokotteita. Esimerkiksi HIV on retrovirus.
Retrovirukset ovat eläinkunnassa varsin kauan tunnettuja ja laajalle levinneitä viruksia, jotka aiheuttavat monissa eläimissä kasvaimia. Kanoissa ja kissoissa niiden on todettu aiheuttavan leukemiaa, hiirissä rintasyöpää. 
Ihmisiin tarttuvia retroviruksia ovat mm. kaksi eri leukemioihin liittyvää tyyppiä, HTLV-1 ja -2, sekä HIV.
Endogeenisten retrovirusten (ERV) perusteella voidaan nykyään päätellä eliöiden sukulaisuussuhteita. Simpanssilla ja ihmisellä on useita samoja endogeenisia retroviruksia.
Theodoros II Laskaris

Theodoros II Laskaris (1221–1258) oli Nikaian keisarikunnan hallitsija ja Bysantin keisari maanpaossa vuosina 1254–1258.
Hänet tunnetaan parhaiten kahdesta sotaretkestä, joiden yhteydessä hän valtasi Traakian bulgarialaisilta (1255–1256). Hän kuoli vuonna 1258 ja hänen 8-vuotiaasta pojastaan Johanneksesta tuli uusi keisari.