tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Miekantuppipäiväkäsky

Miekantuppipäiväkäsky oli Suomen puolustusvoimien ylipäällikön Carl Gustaf Emil Mannerheimin heinäkuun 11. päivänä 1941 antama päiväämätön julistus, jossa hän viittasi vuoden 1918 Miekkavalaan. Mannerheim muistutti miekantuppipäiväkäskyssä suomalaisia sotilaita siitä, että hän oli luvannut vapaussodan aikana Karjalan kansalle, ettei pistäisi miekkaansa tuppeen, ennen kuin Suomi ja Itä-Karjala olisivat vapaat. Miekantuppipäiväkäsky oli jaettu Suomen armeijan sotilaille jo 9. heinäkuuta. Sen tarkoitus oli innostaa hyökkäyssotaan lähteviä sotilaita taistelemaan. 
Miekantuppipäiväkäsky julkaistiin päivä sen jälkeen, kun Karjalan armeija oli aloittanut hyökkäyksen Neuvostoliittoa vastaan jatkosodassa. Päiväkäskystä oli luettavissa pyrkimys Suomen alueen laajentamiseen, niin sanottuun Suur-Suomi-aatteeseen. Julistus herätti huomiota sekä Suomessa että ulkomailla, ja Rangellin hallitus katsoikin sen liian rohkeaksi pyrkien diplomaattisesti pehmentämään käskyn sävyä sanoutumatta siitä kuitenkaan irti. Kun liittoutuneet vaativat Suomen hallitukselta tarkempaa selvitystä, hallitus väitti Mannerheimin toimineen hallituksen tietämättä, mikä oli muunneltua totuutta. Päiväkäskyn sisältö oli kerrottu hallituksen sisäpiirille ennalta.
Seuraukset.
Itä-Karjalaa koskeva päiväkäsky lisäsi keskustelua Suomen sodanpäämääristä, vaikka lehdistösensuuri esti päiväkäskyn arvostelemisen avoimesti Suomessa. Samalla suhtautuminen päiväkäskyyn toi esille selvän mielipide-eron sanomalehtien välillä. Sosiaalidemokraattisen lehdistön suhtautuminen Suomen laajentumispolitiikkaan oli kriittistä. Suomen "Sosialidemokraatti" otti päiväkäskyn sisältöön nähden arvostelevan asenteen: ulkopoliittiset ratkaisut kuuluivat maan hallitukselle ja eduskunnalle, ja Itä-Karjalan väestön oli itse päätettävä kohtalostaan. Porvarillinen lehdistö puolestaan otti miekantuppipäiväkäskyn vastaan hyvin myönteisesti: innostuneita pääkirjoituksia sen johdosta julkaisivat "Helsingin Sanomat", "Uusi Suomi", "Karjala", "Ajan Suunta" ja "Ilkka". Ruotsinkieliset lehdet eivät käsitelleet päiväkäskyä pääkirjoituksissaan. Päämajan tiedotusosaston päällikkö Kalle Lehmus suostutteli poliitikkoja ja päätoimittajia vaikenemaan päiväkäskyyn kohdistuneesta kriikistä. Mannerheim olisi halunnut sensuroida kritiikkikeskustelun kokonaan.
Tunnustuskirja

Tunnustuskirja tarkoittaa seuraavia:
Kreivi

Kreivi (, , , ) on aatelisarvo. Kreivin arvo ja sitä korkeampi markiisin arvo ovat kehittyneet vanhan Rooman vallan ja keisari Kaarle Suuren ajan "comes"- ja "marchis"-arvoista. Kreivin arvo tuli perinnölliseksi 900-luvulla.
Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa kreivin arvoja jaettiin usein johonkin virkaan tai vastuuseen liittyen; esimerkiksi linnakreivi ("Burggraf"), rajakreivi ("Markgraf"), palatsikreivi ("Pfalzgraf") tai varakreivi ("Vizegraf"). Rajakreivin arvosta kehittyi markiisin arvo. Saksassa kreivin arvo pysyi pitempään virka-arvona kuin Ranskassa, missä kreiveistä tuli omien pienien maidensa perinnöllisiä herroja. Fredrik Barbarossa antoi kreiveille oikeuden pitää rauhaa omilla maillaan, mikä oli ollut aikaisemmin vain ruhtinaiden oikeus. Läntisessä Saksassa etenkin 1100-luvulta lähtien ilmestyi lukuisa määrä kreivejä, jotka ottivat arvonimensä hallitsemansa linnan mukaan ilman virka-asemaa.
Ruotsissa Eerik XIV perusti kreivin ja vapaaherran arvot 1561. Venäjällä arvon otti käyttöön Pietari Suuri. Britanniassa kreiviä () vastaa tanskalaisperäinen jaarli (). Kreivi on nykyisin korkein Suomessa käytössä oleva aatelisarvo. Aiemmin Suomen Ritarihuoneella on ollut myös yksi ruhtinassuku, mutta se on ollut pitkään sammuneena.
Suomessa.
Suomen aateliin on introdusoitu 11 kreivillistä sukua, joista mieslinjaisena on säilynyt kolme. Suomen alueella myönnettiin useita läänitysalueita kreivikunniksi 1500- ja 1600-luvuilla. Kreivikuntien läänitykset peruttiin vuoden 1680 reduktiossa.
Markiisi

Markiisi () on aatelisarvo, joka kehittyi rajakreivin () arvosta alkujaan Ranskassa, jossa markiisi-sanan vanhin muoto on latinaksi "marchis". Karolingien rajakreivit olivat rajamaakunnan johtajia, joiden tehtävänä oli puolustaa maata hyökkäyksiä vastaan. Vaativan tehtävän vuoksi heille voitiin antaa läänityksenä useampi kreivikunta, joita kreiveillä ei tavallisesti saanut olla kuin yksi. Arvoltaan markiisi sijoittuu kreivin tai jaarlin yläpuolelle, mutta herttuan alapuolelle. 
Sen jälkeen, kun Ranskan suuri vallankumous oli lakkauttanut aatelisarvot, Napoleon I ei keisariksi nousunsa jälkeen perustanut markiisin arvoa uudelleen. Bourbon-restauraation jälkeen Ludvig XVIII perusti arvon uudelleen ja määritti sen kuuluvaksi herttuan ja kreivin arvojen väliin.
Arvonimi on ollut käytössä myös Italiassa ja alkuperäisessä merkityksessään Kastilian rajaseuduilla. Britannian aatelissa se on käytössä vieläkin.
Drotsi

Drotsi (ruots. "drots" tai "riksdrotsen") oli keskiajalta vuoteen 1809 käytössä ollut ruotsalainen arvonimi ja korkea virka, jonka haltija vastasi valtakunnan oikeusasioista.
Drotsin arvo Ruotsissa.
Ruotsissa drotsi oli, jaarlin aseman lakkaamisen jälkeen, kuninkaan jälkeen arvossa korkein, ’Hirdin’ eli kuninkaan neuvoston ja hovin esimies sekä sijaishallitsija 1200-luvulle, mutta 1300-luvulta lähtien pelkkä arvonimi. Vuodesta 1614 drotsiksi nimitettiin Svean hovioikeuden presidenttiä, ja vuodesta 1634 myös oikeuslaitoksen ylintä valvojaa. 
Magnus Gabriel de la Gardien kuoleman 1686 jälkeen drotsia ei nimitetty ennen Carl Axel Trolle Wachtmeisteria vuonna 1787. Wachtmeister oli paitsi drotsi myös kaikkien maan hovioikeuksien ylipresidentti (överpresident) ja siten koko oikeuslaitoksen päällikkö. Ruotsin vuoden 1809 vallankumouksen yhteydessä titteli drotsi lakkautettiin Ruotsissa ja oikeusministeristä tuli oikeuslaitoksen johtaja. Suomi joutui samana vuonna Venäjän tsaarin vallan alle Suomen sodan (1808–1809) seurauksena. Suomessa drotsin tilalle tuli prokuraattori, myöhemmin oikeuskansleri.
Suomessa tunnetuimpia drotseja olivat Pietari Brahe sekä Bo Joninpoika Grip. Bo Joninpojan läänityksenä oli koko Suomi ja kolmannes Ruotsia. Hänen perintöriitansa johti Albrekt Mecklenburgilaisen ja aatelin väliseen sotaan, jossa aateli turvautui Tanskan kuningatar Margaretaan, mikä taas johti Ruotsin valloitukseen ja Kalmarin unionin syntyyn. Bo Joninpojan aikana (1362) Suomi sai oikeuden lähettää edustajansa kuninkaanvaaliin ja tuli siten täysivaltaiseksi osaksi Ruotsia.
Suvela

Suvela () on asuinalue Espoon keskuksen kaupunginosassa. Suvela on pääosin kerrostaloista muodostuva asuinalue, joka rajoittuu Helsinki–Turku-rantarataan. Tilastoinnissa käytettävään Suvelan pienalueeseen kuuluvat myös Kiltakallion, Sunan ja Saarniraivion alueet. Alueella sijaitsee Suvelan kappeli.
Historiaa.
Ensimmäinen maininta Suvelasta on vuodelta 1433, jolloin aluetta kutsuttiin nimellä Soderrike (Södrik). On arveltu, että Suvelan nimi juontaa juurensa sanoista "söder" ja "rike", joista jälkimmäinen olisi merkinnyt taloa tai tilaa. Suvela on rakennettu pääosin Kirstin tilan alueelle, joka oli yksi Södrikin kylän kantatiloista. Tilan alueet myytiin Espoon kauppalalle vuonna 1965, ja ensimmäinen kerrostalo Suvelaan valmistui vuonna 1970. Suvelan Kirstinharjuun rakennetuista asunnoista 92,5 prosenttia oli aravarahoitettuja vuokra-asuntoja, mikä lisäsi järjestyshäiriöitä ja heikensi Suvelan mainetta.
Alueella havaittiin 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen alussa niin sanottua valkoisten pako -ilmiötä. Ilmiöllä tarkoitetaan tilannetta, jossa kantaväestö alkaa vältellä asuinaluetta ja muuttaa sieltä pois, kun samaan aikaan maahanmuuttajien osuus alueen väestöstä on kasvanut tarpeeksi suureksi. Vieraskielisten osuus on kasvanut Suvelassa vuosina 2000–2018 7,6 prosentista 37,4 prosenttiin. Vuonna 2020 vieraskielisten osuus alueen asukkaista oli 42,9 prosenttia. Vuonna 2022 alueella sijaitsevassa Kirstin koulussa enää pieni osa lapsista puhui äidin­kielenään suomea, ja sama ilmiö näkyi myös eräissä muissa Suvelan kouluissa ja päiväkodeissa. Vuoden 2025 alussa yli puolet Suvelan asukkaista puhui äidinkielenään muita kieliä kuin suomea, ruotsia tai saamelaiskieliä.
Nykyään.
Espoon kaupunginvaltuusto hyväksyi syksyllä 2017 suunnitelman purkaa Suvelasta vanhoja 1970-luvun kerrostaloja, joissa on ollut yhteensä 250 vuokra-asuntoa. Tilalle rakennetaan vuodesta 2019 alkaen uusia vuokra-, asumisoikeus-, opiskelija- ja omistusasuntoja yhteensä 450 kappaletta. Monimuotoisemman asunnontuotannon odotetaan vähentävän alueen eriytymistä. Myös Suviniittyyn, Espoon keskuksen ja Suvelan väliin, ollaan rakentamassa asuntoja noin 450 asukkaalle. Suviniityn asuinalueen rakentamisen katsotaan liittävän Suvelan tiiviimmin Espoon keskuksen palveluihin, minkä uskotaan parantavan alueen imagoa ja yhdessä rakennusten saneerausten kanssa nostavan Suvelan asuntojen arvoa.
Julkinen liikenne.
Suvelaan liikennöivät HSL:n bussilinjat ovat
Syöttöliikenne busseilla länsimetrolle kulkee Kamppiin linjoilla 213, 118N ja 213N, Matinkylään linjalla 531, sekä Urheilupuiston kautta Tapiolaan linjalla 118.
Mankkaa

Mankkaa () on Tapiolan ja Kauniaisten välimaastossa sijaitseva pientalovaltainen kaupunginosa Espoossa. Sen rajana on pohjoisessa Turunväylä ja lännessä Kehä II. Idässä ja etelässä rajana ovat Mankkaanlaaksontie ja siitä erkaneva Turveradantie. Laajalahden rajalla on laaja viheralue. Mankkaan postinumeroalue 02180 on Suomen neljänneksi suurituloisin: sen täysi-ikäisistä asukkaista 54,5 prosenttia kuului vuonna 2021 Suomen hyvätuloisimpaan viidennekseen.
Nimi.
Mankkaan ruotsinkielinen nimi "Manckans" perustuu 1500-luvulla yhden talon isännän, Nils Mancken, nimeen. Nimen vanhoja kirjoitusasuja ovat "Manckeby" (1540), "Mankans" (1551) ja "Manckas" (1590). Henkilönnimen taustalla on todennäköisesti joko saksalinen miehennimi "Mancke" tai kansanomainen muoto nimestä "Magnus". Nimellä voi olla yhteys myös nykyiseen Mankkiin. Suomenkielinen vastine "Mankkaa" on ollut käytössä ainakin 1900-luvun alkupuolelta. Viralliseksi kylännimeksi nimipari Mankkaa – Mankans on vahvistettu vuonna 1965.
Historia.
Nykyisin Turunväylänä tunnetun Tarvontien rakentaminen alkoi vuonna 1956 ja se valmistui vuonna 1962. Mankkaan pohjoispuolella kulkeva Tarvontie oli Suomen ensimmäinen moottoritie ja se kulki Helsingin Munkkiniemestä Espoon Gumböleen. Mankkaan länsirajan muodostava Kilonväylä eli Kehä II rakentui vuonna 2000. Kehä II halkoo Smedsby–Hemtans–Dåvitsbyn kulttuurimaisemaa.
Rakennuskanta.
Suurin osa Mankkaan rakennuskannasta on valmistunut 1970- ja 1990-lukujen välillä. Asuntokannasta suurin osa on erillisiä pientaloja. Alueella on niin omistus-, asumisoikeus- kuin vuokratalojakin.
Liikenne.
Aluetta halkoo pohjois-eteläsuuntainen Mankkaantie, joka jatkeineen (Koivuviidantie, Vanhan-Mankkaan tie) johtaa Tapiolasta Sinimäentielle lähelle Turunväylän Kauniaisten liittymää. Se oli aikaisemmin varsin vilkasliikenteinen, mutta sen liikenne on huomattavasti vähentynyt vuonna 2000 valmistuneen Kehä II:n ansiosta, joka kulkee samansuuntaisesti alueen länsilaidalla. Toinen aluetta halkova isompi tie on Turunväylän suuntainen Sinimäentie, jonka pohjoispuolella on teollisuusalue- ja toimistokortteleita sekä isoja kauppaliikkeitä.
Mankkaan kautta kulkee useita bussien seutulinjoja Helsinkiin ja Espoon sisäisiä linjoja mm. Tapiolaan ja Leppävaaraan.
Palvelut.
Kauppaliikkeiden keskittymä on myös Mankkaantien varrella Mankkaanportissa, jossa sijaitsee muun muassa Espoon ensimmäinen Lidl. Alueella sijaitsee myös K-Supermarket Mankkaa ja sen yhteydestä löytyvät Apteekki, Musti ja Mirri sekä muita pieniä liikkeitä. Mankkaalla toimi myös ennen posti. Mankkaanportin ostoskeskuksen paikalla sijaitsi vielä 1990-luvulla Espoon linja-autovarikko. Alueella toimii viisi päiväkotia: Taavinkylän lastentalo, Mankkaan päiväkoti, Seilimäen päiväkoti, Purolan päiväkoti ja Portängens daghem. Alueella on kaksi alakoulua, Taavinkylän koulu ja Mankkaanpuron koulu, sekä yksi yläkoulu, Mankkaan koulu. Mankkaalla on oma asukaspuisto jonka yhteydessä on Mankkaan makasiini, joka järjestää toimintaa kaiken ikäisille.
Koulut.
Mankkaalla sijaitsee 3 koulua. Mankkaan koulu, Mankkaanpuron koulu ja Taavinkylän koulu.
Riccardo Patrese

Riccardo Patrese (s. 17. huhtikuuta 1954 Padova, Italia) on italialainen Formula 1 -kuljettaja, joka kilpaili sarjassa vuosina 1977–1993. Patresen ura oli todella pitkä, ja hän oli uransa lopettaessaan ajanut enemmän kilpailuja kuin kukaan muu Formula 1 -sarjassa (257). Patresen ennätyksen rikkoi Rubens Barrichello Turkin Grand Prix’ssä kaudella . Patresen F1-ura on kaikkien aikojen seitsemänneksi pisin. Patresen kahden voiton välinen pituus on F1-historian toiseksi suurin 99 GP:tä ja ajallisesti pisin kestäen noin kuusi ja puoli vuotta.
F1-ura.
Patrese esiintyi ensimmäisen kerran Formula 1:n ratissa vuonna 1977, jolloin hän ajoi Shadow-tallin autoa Monacon Grand Prix’ssä. Vuonna 1978 Patrese oli mukana Italian Grand Prix’ssä sattuneessa onnettomuudessa, jossa sai surmansa ruotsalainen F1-kuljettaja Ronnie Peterson. Vaikkakin Patresea ei virallisesti syytetty onnettomuudesta, monet kuljettajat pitivät häntä vastuussa Petersonin kuolemasta. Videotaltioinnit ovat sittemmin osoittaneet ettei Patrese ollut onnettomuuteen syyllinen.
Hän ajoi viimeisen vuotensa Benettonilla, tallikaverinaan tuleva maailmanmestari Michael Schumacher. 
Riccardo Patrese starttasi pitkällä urallaan 256 GP-kilpailuun, joissa hän ajoi 6 voittoa, 8 paalupaikkaa ja 13 kilpailun nopeinta kierrosta. Patresella on toiseksi eniten keskeytyksiä 147 kappaletta.
Strappado

Strappado on kidutusmenetelmä, jossa uhrin kädet sidotaan selän taakse ja häntä riiputetaan ranteistaan tai joskus lievemmässä muodossa olkavarsistaan. Toisinaan uhria pudotellaan köysien varaan, jolloin olkapäät menevät sijoiltaan tai solisluut murtuvat. Strappado on keskiajalla nimetty ja nykyaikanakin harjoitettu kidutusmenetelmä. Pohjois-Vietnam käytti strappadoa vankien kuulusteluun Vietnamin sodassa. Myös natsit käyttivät menetelmää keskitysleireillään toisen maailmansodan aikana.
Strappado voi olla joko pitkäkestoista ja lievää tai erittäin nopeaa ja tuskallista. Kidutusmuoto tunnettiin jo keskiajalla, mutta sitä on käytetty myös nykyajan konflikteissa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on 1996 todennut Turkin käyttäneen strappadoa.
Kutittaminen

 
Kutittaminen on ihmisen ruumiin koskettelua, jonka tarkoituksena on usein saada henkilö tahattomasti nauramaan. Jalkapohjien, vatsan, kainaloiden ja muiden kutittamiselle herkkien alueiden koskettelu sormenpäillä tai höyhenellä voi aluksi tuntua miellyttävältäkin, mutta jatkettuna siitä tulee tuskallista.
Kutittaminen kidutusmenetelmänä.
Kutittaminen ei tehoa kaikkiin ihmisiin, mutta helposti kutiaville se voi olla todellista kidutusta. Kutittamista on käytetty myös kidutuskeinona. Muun muassa antiikin aikaan kidutuksen uhrien jalkoja saatettiin kastaa suolaveteen, ja vuohien annettin nuolla niitä. Aluksi tämä käsittely vain kutitti, mutta myöhemmin se muuttui hyvin tuskalliseksi.
Huispaus kautta aikojen

Huispaus kautta aikojen () on vuonna 2001 ilmestynyt J. K. Rowlingin kirjoittama kirja, joka kuuluu Harry Potter -kirjasarjaan. Nimiön mukaan teoksen on kirjoittanut ”Rauniolinnu Sipis” (engl. Kennilworthy Whisp), ja suomentajaksi ilmoitetaan ”Kurvaa Aka”.
Kirjassa kerrotaan muun muassa velhomaailman suosituimman urheilulajin huispauksen kehityksen vaiheista nykyiseen muotoonsa sekä esitellään muita muinaisia luutapelejä ja kerrotaan lentävän luudanvarren kehityksestä. Siinä kerrotaan myös huispausjoukkueista ja erilaisista tempuista. Kirjan tuotto meni Comic Relief -järjestön kautta hyväntekeväisyyteen. Suomennoksen painos on myyty loppuun. Suomennoksen uusi, kuvitettu painos ilmestyy 31.7.2017.
Ihmeotukset ja niiden olinpaikat

Ihmeotukset ja niiden olinpaikat () on vuonna 2001 julkaistu J. K. Rowlingin kirjoittama kirja, joka esiintyy myös Harry Potter -kirjasarjassa Tylypahkan oppikirjana kuvitteellisen Lisko Scamanderin (engl. "Newt Scamander") kirjoittamana. Kirjassa esitellään 85 taikamaailman olentolajia ja kerrotaan muun muassa, ”mikä on otus”.
Kirjassa on Albus Dumbledoren esipuhe sekä hauskana erikoisuutena Harryn, Hermionen ja Ronin reunamerkintöjä ja kommentteja eri otuksista. Muodoltaan kirja on hakuteos, ja se sisältää aakkosjärjestyksessä artikkeleita eri ihmeotuksista:
Kirskuristaja &lt;br&gt;
"TM-luokitus: XX"&lt;br&gt;
Tätä sarvekasta, vaaleanvihreää vesihenkeä tavataan järvissä kautta Britannian ja Irlannin. Se syö pikkukaloja ja hyökkäilee niin velhojen kuin jästien kimppuun, mutta vedenväen tiedetään kesyttäneen kirskuristajia. Kirskuristajilla on hyvin pitkät sormet, jotka lujasta puristusvoimastaan huolimatta katkeavat helposti.
Kirjan tuotto lahjoitettiin Comic Relief -hyväntekeväisyysjärjestölle. Kirjan suomensi muutkin Harry Potter -sarjan kirjat kääntänyt Jaana Kapari salanimellä "Kurvaa Aka".
Englannin kielellä julkaistiin vuonna 2017 laajennettu laitos, jossa esitellään kuusi uutta hirviötä.
Elokuvaversio.
Vuoden 2013 lopulla kerrottiin Rowlingin käsikirjoittavan teoksen pohjalta spin-off-elokuvan, joka sijoittuu aikaan 70 vuotta ennen "Harry Potter" -kirjoja. Päähenkilönä on Lisko Scamander ja tapahtumapaikkana New York. Elokuva oli ensimmäinen viidestä suunnitellusta elokuvasta. Eddie Redmayne valittiin päähenkilö Scamanderin rooliin kesäkuussa 2015. David Heyman, "Harry Potter" -elokuvien tuottaja, työskenteli tuottajana elokuvasarjassa. Neljän viimeisen "Harry Potter" -elokuvan ohjaaja, David Yates, ohjasi elokuvasarjan kaikki elokuvat. "Ihmeotukset ja niiden olinpaikat" sai ensi-iltansa 18. marraskuuta 2016, ja elokuvan Suomen-ensi-ilta oli 23. marraskuuta 2016. Sarjan toinen elokuva, ", sai ensi-iltansa 16. marraskuuta 2018 ja se sijoittuu Britanniaan ja Pariisiin.
Sarjan kolmas elokuva " sai ensi-iltansa Suomessa 8. huhtikuuta ja Britanniassa 15. huhtikuuta 2022. Kolmannen elokuvan heikon taloudellisen menestyksen vuoksi neljäs ja viides elokuva peruttiin.
Kustaa

Kustaa on suomalainen miehen etunimi, muunnelma ruotsinkielisestä "Gustav"-nimestä. Nimi Gustav on ollut kahdeksalla Ruotsin kuninkaalla, mukaan luettuna kaksi, joilla se on jälkimmäisenä nimenä. Suomessa heistä käytetään nimeä Kustaa. Samaa alkuperää ovat myös nimet Kyösti ja Kustavi.
Suomessa nimi oli 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa syntyneillä varsin yleinen, mutta on myöhemmin harvinaistunut. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi on 1800-luvun lopulta toukokuun 2025 loppuun mennessä annettu 19 026 miehelle ja noin 15 naiselle.
Kustaan (Gustavin) nimipäivä on 1600-luvulta saakka ollut 6. kesäkuuta, Kustaa Vaasan kruunajaisten vuosipäivänä, joka nykyään on myös Ruotsin kansallispäivä. Lisäksi almanakassa on Kustaa Aadolfin päivä Kustaa II Aadolfin kuolinpäivänä 6. marraskuuta.
Tunnettuja Kustaita.
Nimellä Kustaa tunnettuja historian henkilöitä.
Paitsi kuninkaista, käytetään suomenkielisessä kirjallisuudessa vanhastaan nimeä Kustaa myös seuraavista historiallisista henkilöistä, joiden oikea etunimi on ollut Gustaf:
Kyösti

Kyösti on suomalainen miehen etunimi. Se on skandinaavisen Gustaf-nimen suomalainen muoto. Toukokuun 2025 loppuun mennessä Kyöstejä on merkitty Suomen väestörekistereihin 6 871. Viime aikoina Kyösti ei ole ollut kovin suosittu nimi: 2010-luvulla nimi annettiin vain 131 pojalle. Anne Saarikallen ja Johanna Suomalaisen mukaan nimen epäsuosio saattaa selittyä sillä, että nimi on äänneasultaan etunimeksi hieman erikoinen ensimmäisen tavunsa diftongin yö osalta.
Nimipäivä.
Kyöstin nimipäivä on samoin kuin Kustaan 6. kesäkuuta.
Nimen alkuperä.
Kyösti on suomalainen muoto nimestä Gustav.
Maho Neitsyt

Maho Neitsyt on punk-yhtye Kaakkois-Suomesta, jonka jäsenet olivat alun perin Kuusankoskelta, perustajajäsen Pexi Kouvolasta. Pitkäaikainen basisti Örkky löytyi Vantaan Koivukylästä. 
Mahon Neitsyen solisti on Pexi. Lisäksi Mahossa Neitsyessä ovat soittaneet muun muassa Arska ja Örkky. Mahon Neitsyen tunnettuja kappaleita ovat muun muassa "Ne ei myyneet mulle viinaa", "Mikä mun päässä nykii?", "Punk, punk, punk", "Ydinaseeton hautausmaa" ja "Aku Ankka raskaana".
Bändin nimi syntyi, kun Pexi lähetti Hilse-lehden lukijakyselyyn suomalaisista paikallisista punkbändeistä vastaukseksi bändinsä (jota silloin ei ollut vielä olemassa) nimen olevan "mahd. Neitsyt" (mahdollisesti Neitsyt). Hilse-lehden toimitus luki vastauksen väärin, ja nimeksi tuli Maho Neitsyt. 
Vaasalainen punk-orkesteri Klamydia teki vuonna 2007 kunniaa Maholle Neitsyelle julkaisemalla kaksi omaa versiotaan "Punk punk punk"-kappaleesta. "Ne jää jotka jää" -ep:llä kappaleen laulaa bändin solisti Vesku ja "Klamydia"-pitkäsoitolla rumpali Riku. Itäsuomalainen Murskahumppa versioi Maho Neitsyt -biisin "Mikä mun päässä nykii" albumilleen "Murskapunkkia" vuonna 2009. Erinäisten suomalaisbändien muusikoista koottu Kiukku levytti "Ne ei myyneet mulle viinaa" vuonna 2013. Kotiteollisuus teki version samasta kappaleesta 2014 covereista koostuvalle albumille "Sotakoira 3".
Yhtyeen filosofia.
"Siinä bändin taustaa kelatessamme ARSKA kiteytti paljon yhteen lauseeseen: Alkoholi on ollut aika tärkeä tekijä yhtyeen historiassa." Rumba-lehden haastattelu vuonna 1985.
Julkaisut.
7" EP.
Näiden EP julkaisujen lisäksi Maho Neitsyt on esiintynyt lukuisilla punk-kokoelmilla.
Kielo (nimi)

Kielo on suomalainen naisen etunimi. Kesäkuuhun 2025 mennessä Kielo on annettu nimeksi 1 113 naiselle ja noin kymmenelle miehelle. Nimi tulee kasvista, Suomen kansalliskukaksikin valitusta valkokelloisesta kielosta ("Convallaria majalis"), joka kukkii Kielon nimipäivän (14. kesäkuuta) aikoihin noin viikon verran.
Kielo on myös ollut yksi suosituimmista lehmän nimistä.
Lama (yhtye)

Lama on punk rock -yhtye, joka perustettiin Helsingin Puotilassa vuonna 1977 ja toimi aktiivisesti aina vuoteen 1983. Alkuperäisessä kokoonpanossa soittivat Jari ”Epe” Kronholm, Timo ”Eno” Eno, Timo ”Charlie” Peräniitty ja Jarkko ”Jere” Hämäläinen. Jere Hämäläisen korvasi kuitenkin pian Jusa Ranta. Loppuvaiheessa mukana oli myös Rane Raitsikka. Yhtyeen harjoitustilat olivat Helsingin Lepakossa. Laman levyt 1980-luvulla julkaisi Johanna-yhtiö.
Lama ehti julkaista 1980-luvulla neljä seitsemäntuumaista levyä ja kaksi pitkäsoittoa, joista jälkimmäinen, "Ja mikään ei muuttunut" vuodelta 1983, oli kokoelma ensimmäisestä neljästä EP:stä ja singlestä. Laman tunnetuin kappale on vuonna 1980 singlenäkin julkaistu ”Totuus löytyy kaurapuurosta”. Kappale päätyi erään kaurahiutalemerkin televisiomainokseen, mutta mainoksessa biisin esittää joku muu kuin Lama.
Vuonna 1993 Lama esiintyi Helsingin Tavastialla. Keikalta äänittetty levy "Tavastia" julkaistiin vuonna 2007. Vuonna 2005 Laman alkuperäiset jäsenet kokosivat yhtyeen uudestaan ja tekivät muutamia keikkoja muun muassa Tavastialla, Seinäjoen Provinssirockissa, Tampereen Tulliklubilla ja Puntala-rockissa.
Vuonna 2011 heinäkuussa Lama esiintyi Ruisrockissa. Aikaisemmin kyseisenä vuonna Lama teki kiertueen, jonka viimeinen konsertti oli Tavastialla toukokuun lopussa. Maaliskuussa 2013 yhtye julkaisi neljän kappaleen "Apuri-EP:n" Huhtikuussa 2013 Lama teki neljä keikkaa Brasiliassa. Heinäkuussa 2023 yhtye esiintyi Jytäkesä Go-Go -festivaalilla Helsingissä. Helmikuussa 2024 bändi teki lyhyen Suomen kiertueen.
Yritysten sulautuminen

Yritysten sulautuminen (yritysten fuusioituminen, fuusio) tarkoittaa yritysjärjestelyä, jossa osia vähintään kahdesta yrityksestä yhdistetään yhdeksi yritykseksi joko omistuspohjaltaan (tytäryritys) tai organisaatioltaan. "Absorptiofuusiossa" toinen yhtiö sulautuu vastaanottavaan yhtiöön, "tytäryhtiöfuusiossa" vastaanottava yhtiö tulee omistamaan kaikki sulautuvan yhtiön osakkeet, ja "kombinaatiofuusiossa" sulautuvat yritykset lakkautetaan ja muodostetaan uusi yhtiö. Sulautumisen lähtökohta on useimmiten parantaa yrityksen edellytyksiä toimia taloudellisemmin tai hajauttaa omistajien sijoitusriskiä.
Fuusion tuloksena ja tavoitteina on usein liikevaihdon kasvu, markkinaosuuden kasvattaminen, toiminnan tehostaminen esimerkiksi skaalaetujen kautta. Usein puhutaan myös "synergiaeduista", joilla viitataan esimerkiksi siihen, että fuusiossa voidaan karsia päällekkäisiä toimintoja esimerkiksi hallinnossa (yhdistetään markkinointiosastot, ja seurauksena voidaan vähentää työntekijöitä ja saavuttaa säästöjä). Yhdistymisestä voi seurata myös dynaamisia synergioita, jotka tähtäävät esimerkiksi aikaisempaa suurempaan kasvuun.
Yritysfuusiot saattavat vähentää kilpailua joko tietyllä hyödykemarkkinalla tai maantieteellisellä markkinalla. Koska kilpailulainsäädäntö kieltää fuusiot, joiden voidaan olettaa johtavan taloudellisen tehokkuuden vähentymiseen (eli hintojen nousuun), kilpailuviranomaiset voivat estää tällaisen fuusioiden toteuttamisen.
Latokaski

Latokaski () on Espoon kaupunginosa. Se sijaitsee Suomenojalta Espoon keskukseen kulkevan Finnoontien länsipuolella ja itä-länsisuuntaisen Espoon keskuspuiston eteläpuolella. Latokaski kuuluu Espoonlahden suuralueeseen. Espoonlahtea lähempänä on kuitenkin Espoon keskus, johon on matkaa muutamia kilometrejä. Latokaskessa sijaitsee Espoon radio- ja televisioasema, johon yleisradiolupaehdoissa viitataan Espoona ja koordinaattipaikkana, mutta jossain markkinointiviestinnässä Helsinkinä.
Latokasken historian merkittävä tekijä on Bolarskogin kartano, jonka historia tunnetaan keskiajan ja uuden ajan taitteesta.
Nimi.
Latokasken alueen ruotsinkielinen nimi "Ladusved" tunnetaan 1700-luvun puolivälistä lähtien. Nimi muodostuu latoa ja kaskea merkitsevistä sanoista, joten sille muodostettu suomenkielinen vastine on tarkka käännös. Nimi viittaa alueen historiaa kaskimaana. Murteessa nimi oli "Lädusved", joka äännettiin suunnilleen "ledusve". Kaava-alueen nimeksi nimi tuli vuonna 1970 ja nimi vahvistettiin kaupunginosannimeksi 1. maaliskuuta 1976.
Palvelut.
Latokaski on pientaloaluetta omakoti- ja rivitaloineen. Alueen asukasluku on noin viisi tuhatta (2023). Alueen palveluita ovat ruokakaupat, ravintolat ja parturi-kampaamot. Latokaskessa on kaksi koulua, Nauriskasken ja Kantokasken ala-asteet, sekä useita päiväkoteja. Peruskoulun yläaste on runsaan kilometrin päässä Nöykkiössä ja lukiot Espoonlahdessa ja Espoon keskuksessa. Aluenimistö on kaskiviljelyaiheista.
Espoon radio- ja televisioasema sijaitsee Latokaskesta länteen Tillinmäessä Harmaakalliolla. Maston korkeus maanpinnasta on 326 metriä ja se on Suomen kolmanneksi korkein rakennelma Hollolan Tiirismaan ja Haapaveden radio-ja televisiomaston jälkeen.
Esihistorialliset löydökset.
Lehtikasken leikkipuistoa vastapäätä Lehtikaskentien pohjoispuolella olevassa metsässä sijaitsee pronssi-rautakaudella rakennettu röykkiöhauta, ts. hiidenkiuas.
Alueen varallisuus.
Latokasken postinumerolla 02340 laskettu mediaanitulo oli vuonna 2009 Suomen 22. korkein.
Virkistys.
Latokasken alueella sijaitseva luonnonmuistomerkki on Latokasken mänty, joka sijaitsee Nöykkiönkadun pohjoispuolella kaupungin puistoalueella. Puu on rauhoitettu luonnonmuistomerkkinä vuonna 1984 erikoisen muotonsa ja näkyvän sijaintinsa perusteella.
Ruusujen sota

Ruusujen sota tai ruusujen sodat () on yhteisnimitys Lancasterin ja Yorkin sukujen välillä vuosina 1455–1485 käydyille monimutkaisille taisteluille Englannin kruunusta. Kaikkiaan sukujen kesken oli 18 sotilaallista yhteenottoa. Molemmat suvut olivat Plantagenetin suvun haaroja, joiden juuret ulottuivat Edvard III:een. Ruusujen sotaa edelsi satavuotinen sota, jonka päättyessä vuonna 1453 Englannin parlamentti oli poliittisesti heikko ja maan hallinto epäjärjestyksessä.
Nimitys ”ruusujen sota” on keksitty jälkikäteen, ja se tulee sukujen tunnusmerkeistä: Lancasterin punaisesta ja Yorkin valkoisesta ruususta. Lancaster-sukua kannatettiin pääosin maan pohjois- ja länsiosissa, kun taas York-suvun kannatus oli suurinta etelässä ja idässä. Ruusujen sota ei kuitenkaan juuri koskettanut väestön valtaosaa, vaan oli aateliston sisäistä valtakamppailua. Ruusujen sota oli tärkeimpiä tekijöitä aateliston vallan heikentymisessä, sillä ylhäisaatelisia kuoli taisteluissa suuret määrät. Jotkut aatelissuvut jopa sammuivat kokonaan. Se vahvisti Tudor-suvun asemaa ja keskusvaltaa. Tudor-suku yhdisti kilpailevat suvut, sillä Henrik VII polveutui äitinsä kautta Juhana Gentistä eli ensimmäisestä Lancasterin herttuasta. Tätä Beaufortin sukuhaaraa pidettiin kyseenalaisena valtaistuimelle, joten Henrik VII nai Yorkin Elisabetin ja varmisti näin jälkeläistensä olevan oikeutettuja valtaistuimelle. Punavalkoinen Tudor-ruusu symboloi Henrikin ja Elisabetin liittoa sekä ruusujen sodan loppumista.
Sukupuu.
Alla on yksinkertaistettu sukupuu Lancaster- ja York-suvuista.
Anni

Anni on suomalainen naisen etunimi, joka on muunnelma nimestä Anna. Annin nimipäivää vietetään 9. joulukuuta yhdessä Annan, Annen, Anun, Annelin, Annikin, Annikan ja Annukan kanssa. Suomenkieliseen almanakkaan Anni on otettu 1950 ja ruotsinkieliseen 1989. Suomessa Anni-nimisiä on vuoden 2019 loppuun mennessä rekisteröity 29 606.
Anne

Anne on monissa maissa yleinen naisen etunimi. Anne on varsinkin Saksassa, Ranskassa ja Englannissa suosittu muunnelma nimestä Hannah, joka tarkoittaa hepreaksi armoa tai suosiota. Anne voi myös olla lyhenne "arn"-alkuisista nimistä. "Arn" merkitsee saksaksi kotkaa.
Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Anne oli Suomessa Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu 39 502 naiselle ja vähintään 24 miehelle. Suomessa nimen suosio kasvoi selvästi 1950-luvulla. Nimistöntutkija Eero Kiviniemi on arvellut, että tämä ei johtunut Yhdistyneen kuningaskunnan prinsessa Annen syntymästä vuonna 1950 vaan siitä, että Suomessa suosituimpiin naisten etunimiin on jatkuvasti kuulunut jokin Anna-nimen variantti, minkä johdosta nimelle Anne oli tilausta, kun Annan venäläisvaikutteinen muunnos Anja sekä Kalevalasta peräisin oleva mutta joskus Annan muunnokseksi mielletty nimi Aino olivat selvästi menettäneet suosiotaan 1950-luvulle tultaessa. Yli puolet Suomen Anne-nimisistä henkilöistä on syntynyt 1960- ja 1970-luvuilla. Vuosisadan lopulla Anne-nimen suosio laski Suomessa huomattavasti, ja 2000-luvulla 20. elokuuta 2020 mennessä Anneja on Suomessa nimetty vasta noin 715.
Anne Suomen almanakassa.
Suomessa Anne otettiin suomenkieliseen almanakkaan vuonna 1973 ja ruotsinkieliseen almanakkaan 1989. Annen nimipäivä on suomalaisessa almanakassa 9. joulukuuta yhdessä Annan, Annin, Anun, Annelin, Annikin, Annikan ja Annukan kanssa.
Tapani Hietaniemi

Tapani Antti Olavi Hietaniemi (23. maaliskuuta 1958 Mikkeli – 3. lokakuuta 2009 Helsinki) oli filosofian tohtori ja Helsingin yliopiston sivilisaatiohistorian dosentti. Hietaniemi luennoi Suomessa ja Virossa sekä suomensi kirjoja ja artikkeleita kaikkiaan seitsemästä kielestä. Hän oli myös Vihreän liiton vaikuttaja.
Toiminta.
Hietaniemi oli Tutkijaliiton "Tiede &amp; edistys" -lehden toimittajana vuosina 1983–1997 ja Vihreän Sivistys- ja Opintokeskuksen "Viridis"-verkkolehden päätoimittajana 1998–1999 ja 2001. Hietaniemi väitteli tohtoriksi vuonna 1998 teoksellaan "Max Weber ja Euroopan erityistie: Vertailevia sivilisaatiohistoriallisia tutkielmia". Hietaniemi suomensi ja toimitti suomeksi Weberin teksteistä julkaistut kokoomateokset "Maailmanuskonnot ja moderni länsimainen rationaalisuus: kirjoituksia uskonnonsosiologiasta" (1989) ja "Tiede ja politiikka: Kutsumus ja ammatti" (2009, yhdessä Risto Hannulan kanssa) sekä teoksen "Pörssi" (1990).
Hietaniemi toimi muun muassa Vihreän liiton periaateohjelmatyöryhmän puheenjohtajana 1997–1998 ja vuosina 1995–2003 puoluevaltuuskunnan jäsenenä ja varajäsenenä sekä puoluehallituksen varajäsenenä. Hietaniemi kuului Osmo Soininvaaran taustatukijoihin ja toimi muun muassa tämän eduskunta-avustajana 1990-luvulla. Vuonna 2009 hän oli perustamassa Vihreää miesliikettä.
Osmo Soininvaaran mukaan Hietaniemi tunnettiin aktiivisena keskustelijana ja erityisesti yhteiskuntatieteiden ja historian osalta laajasti sivistyneenä. Hän luonnehti edesmennyttä Hietaniemeä tinkimättömäksi järjen ja totuudenpuhumisen edustajaksi, joka vastusti kaikkea huuhaana pitämäänsä. Hietaniemi vaikutti myös Vapaa-ajattelijain liitossa. Häneltä jäi kesken teoksen "Ateismi" suomennos..
Karviainen

Karviainen eli hillokarviainen ("Ribes uva-crispa") on herukoiden sukuun kuuluva marjapensas, jonka alkuperäinen esiintymisalue on Euroopassa ja Aasian länsiosissa. Pohjoismaissa karviaista tavataan viljelyjäänteenä ja viljelykarkulaisena. Karviainen on vakinainen uustulokas Suomen, Ruotsin ja Norjan keskiosiin asti ja satunnainen pohjoisempanakin. Karviaislajikkeita on kelta-, puna- ja vihreämarjaisia, joiden maku on erilainen. Amerikassa ja Aasiassa on lukuisia muita karviaislajeja, joiden marjoja alkuasukkaat ovat syöneet mutta joita ei yleensä viljellä.
Kellertävä karviainen on maultaan makeahko, vihreä ja punertava karviainen ovat maultaan happamia. Ne ovat kuitenkin varsin meheviä ja pehmeänmakuisia marjoja. Niistä saadaan hyvin säilyviä hilloja, hyydykkeitä ja marmeladeja. Karviaispensaat tarvitsevat runsasmultaisen maan. Kasvupaikan tulee olla myös valoisa, ilmava ja avoin, jotta härmän vaara jäisi vähäiseksi. Hyvin tavallisesti karviaismarja saa kasvaa pensaana, mutta se voidaan leikata myös puun muotoon..
Historiaa.
Vanhin kirjallinen tieto karviaismarjasta Englannissa on hedelmäkauppiaan lasku vuodelta 1276, jolloin Edvard I:n hoviin ostettiin karviaispensaan taimia Ranskasta. Marja onkin ollut suositumpi Englannissa ja Skotlannissa kuin Ranskassa. Ranskalaisillahan ei ole ollut marjalle edes vakiintunutta nimeä. Keskiajalta 1900-luvun alkuun asti marja oli erittäin suosittu Euroopassa ja varsinkin Englannissa. Kehiteltiin eri lajikkeita, joista toiset sopivat paremmin keitettäväksi ja toiset oli jalostettu syötäväksi kypsentämättömänä jälkiruuissa.
Vuonna 1905 tuotiin Amerikasta erehdyksessä karviaishärmä-niminen sienitauti, joka tappoi koko karviaissadon Euroopasta. Tauti voitettiin risteyttämällä eurooppalainen karviainen amerikkalaisten, härmänkestävien lajien kesken. Tarkkaan ottaen nykykarviainen ei siis ole sama alkuperäinen eurooppalainen, mutta ero lienee varsin pieni. Innostus marjaan kuitenkin laantui tämän onnettomuuden myötä, eikä se ole koskaan palautunut ennalleen. 
Käyttö.
Karviaismarjoja käytetään jälkiruokiin ja niistä voidaan tehdä mehua. Marjoja voidaan käyttää hilloihin, marmeladeihin ja hyytelöihin sekä piirakoiden täytteisiin ja pääruokien ohella syötäviin lisukkeisiin. Karviaismehu sopii yhdistettäväksi omenamehuun tai punaherukkamehuun.
Ahjo

Ahjo on tulisija, jota käytetään yhteisenä työskentely- ja lämmitystilana metalleja muokattaessa ja sulatettaessa.
Ahjon polttoaineena käytetään tavallisimmin puuhiiltä tai kivihiilestä kuivatislattua koksia. Vielä 1800-luvun puoleenväliin asti suurin osa raudasta valmistettiin puuhiilellä. Metsien ehtymisen vuoksi oli siirryttävä käyttämään kivihiiltä, joka aiheutti monenlaisia ongelmia sisältämiensä epäpuhtauksien vuoksi. Koksilla saavutettiin jonkin verran suurempi lämpötila, jolloin vieraiden metallien oksidit hapettuivat tehokkaammin.
Hiilten palamista tehostetaan yleensä puhaltamalla niihin ilmaa. Perinteisesti sepät ovat käyttäneet ilman puhaltamiseen palkeita, mutta nykyaikana tarkoitukseen soveltuu myös sähköinen puhallin esim. puhaltava pölynimuri.
Ahjon polttoaineena voidaan käyttää myös kaasua, mikä sopii taontaan yhtä hyvin kuin perinteisempi hiili. Kaasua käytettäessä ei metallin pintakerroksiin kuitenkaan saada hiiltä perinteisen menetelmän tavoin, jolla raudan tapauksessa on metallin ominaisuuksia parantava vaikutus.
Sääty

Sääty on nimitys, jota käytetään etenkin antiikin aikana ja keskiajalla yhteiskunnalliseen työnjakoon perustuneista erioikeuksia nauttineista yhteiskuntaluokista. Sääty-yhteiskunnan valtiosäädyt olivat aatelisto, papisto, porvaristo sekä Pohjoismaissa myös talonpojat. Kaksi ensin mainittua muodostivat yläsäädyn, porvaristo ja maataomistavat talonpojat alasäädyn. Ranskassa porvaristosta käytettiin vuoden 1789 vallankumoukseen saakka nimitystä kolmas sääty ().
Monissa maissa järjestettiin säätyvaltiopäiviä, joissa kullakin säädyllä oli omat edustajansa. Tämän vuoksi sanalla sääty voidaan tarkoittaa myös kunkin säädyn valtiopäiville kokoontuneita edustajia. Useimpien maiden parlamenteista säätyjako poistettiin viimeistään 1800-luvulla. Suomen säätyvaltiopäivät toimivat vuoteen 1906 saakka.
Säädyillä oli asemaansa liittyviä erioikeuksia. Esimerkiksi aatelista tai pappia ei saanut tuomita tavallisessa oikeusistuimessa. Sääty määräytyi pääosin vanhempien syntyperän mukaan. Säätykiertoa tapahtui esimerkiksi avioliiton kautta sekä myönnettäessä uusia aatelisarvoja.
Ruotsissa aatelisia eli maallista rälssiä olivat alun perin ne tilalliset, jotka sitoutuivat toimittamaan ratsumiehen sotaan. Myöhemmin aatelisto oli perinnöllinen viranhaltijoiden luokka. Pappissäädyn erioikeudet antoivat papeille ja heidän perheenjäsenilleen oikeuksia ja etuuksia. Pappien erioikeuksissa on lausuttu uskontopakon periaate ja valtion velvollisuus kouluttaa papit kustannuksellaan. Porvarissäädyn erioikeudet muodostivat perustan kaupunkien itsehallinnolle. Vuonna 1789 annettu yhdistys- ja vakuuskirja teki muillekin kuin aatelisille mahdolliseksi hankkia omistukseensa rälssitiloja, jotka kuitenkin pysyivät verovapaina rälssitiloina riippumatta siitä, kuka ne omisti. Niinpä varakas porvari tai jopa talonpoika saattoi ostaa itselleen rälssitilan ja säilyttää sen verovapauden. Saman säädöksen nojalla poistettiin myös aateliston yksinoikeus eräisiin korkeimpiin virkoihin. 
Ranskan kansalliskokous lopetti Ranskan kolmeen säätyyn perustuvan säätyjärjestelmän 4. elokuuta 1789. Tällöin lakkautettiin kerralla kaikki säätyerioikeudet.
Säätyvaltio.
"Säätyvaltioksi" on kutsuttu säätyjakoon perustuvaa valtiota. Tällaisessa valtiossa tietyt säädyt voivat vaikuttaa selvästi etenkin lainsäädäntöön ja hallituksen päätöksiin. Säätyvaltio oli yleinen ylimmän vallankäytön muoto monessa maassa Keski-Euroopassa, Länsi-Euroopassa ja Pohjois-Euroopassa 1200-luvulta 1600-luvulle.
Lokalahti

Lokalahti () on Varsinais-Suomessa sijainnut entinen Suomen kunta. Asukkaita 497 (1995). Lokalahden kunta liitettiin 1981 Uuteenkaupunkiin. Lokalahdella on puukirkko (J. Höckert, 1763).
Lokalahden naapurikunnat ennen kunnan lakkauttamista olivat Kalanti, Kustavi, Taivassalo, Uusikaupunki ja Vehmaa.
Maantiede.
Entinen Lokalahden kunta sijaitsee Selkämeren rannikolla Uudenkaupungin eteläpuolella. Pääosa Lokalahden alueesta kuuluu mantereeseen, joka työntyy leveänä niemimaana luoteeseen. Mantereen edustalla on satalukuinen saaristo. Lokalahden järvet ovat pääasiassa maankohoamisen seurauksena merestä erilleen joutuneita lahtien pohjukoita, ja niistä suurin on Ahmasvesi.
Historia.
Keskiajan lopulla Lokalahti, samoin kuin sen emäpitäjä Vehmaa, oli jo tiheään asuttu. Suurin osa Lokalahden alueesta kuului Vehmaan Puotilan läänin merenpuoleiseen kolmannekseen, kun taas Varanpään seudut luoteessa luettiin Uudenkirkon Pettäisten lääniin. Lokalahden seurakunta sai alkunsa, kun asemiehet Gunnar Elifinpoika ja hänen vävynsä Albrekt Görieshagen rakennuttivat kappelikirkon vuonna 1409. Lokalahti oli omine kirkkoherroineen itsenäinen seurakunta vuosina 1639–1690, kunnes se liitettiin jälleen kappelina Vehmaaseen. Uudelleen Lokalahden seurakunta itsenäistyi vuonna 1905, joskin ero Vehmaasta toteutui vasta 1930.
Talvi- ja jatkosodassa kaatui 45 lokalahtelaista. Lokalahdelle asutettiin sotien jälkeen Metsäpirtin siirtoväkeä Karjalankannakselta.
Lokalahti oli leimallisesti maatalouspitäjä; vielä 1960-luvulla yli kaksi kolmasosaa kunnan asukkaista sai toimeentulonsa maa- ja metsätaloudesta. Teollisuutta kunnassa ei ollut juuri lainkaan. Näistä syistä Lokalahden väkiluku alkoi 1960-luvulla voimakkaasti laskea, ja maaltamuutto näkyi varsinkin saariston kalastajatilojen autioitumisena.
Seurakunta.
Vuoteen 2008 asti itsenäinen Lokalahden seurakunta, vuodesta 2009 lähtien Uudenkaupungin seurakunnan Lokalahden kappeliseurakunta on runsaan tuhannen asukkaan rannikkoseurakunta, joka sijoittuu länsirannikolle.
Kylät.
Alhontaka, Apali (Åböle), Haaroinen, Hakula, Heikkalanpää, Hermansaari (Hermansö), Kaimanen, Kelo, Korpi (Skog), Korvenranta (Skogstrand), Kutkumaa, Kuusisaari (Granö), Lokalahti (Lokalax), Loppmeri, Marttila (Martböle), Mattinen (Mattböle), Muntila (Mundila), Mähkärlä, Nopperla, Oja, Palkkinen (Balkis), Perkiö (Björkö), Pietinalho, Pinipaju, Pitkäluoto (Långholm), Pyöli (Böle), Ranta (Strand), Rauttinen, Riihiranta (Ristrand), Ruissaari (Rågö), Tammisto, Teerimaa, Tirkkala, Varanpää, Vartsaari, Viljattula, Väättänen
Vuoden 1980 taajamarajauksen mukaan Lokalahden ainoa taajama oli 305 asukkaan kirkonkylä.
Kulttuuri.
Murre.
Lokalahden alueella puhutun kielen perustana on pohjoinen Lounais-Suomen murre. Lokalahden murre kuuluu Lounais-Suomen pohjoisryhmän Taivassalon alaryhmään.
Commodore 16

Commodore 16 on Commodoren vuonna 1984 markkinoille tuoma edullinen kotitietokone, jonka oli tarkoitus toimia VIC-20:n seuraajana alle sadan dollarin hintaluokassa. C-16:sta ei kuitenkaan tullut kovin suosittua, koska pari vuotta aiemmin ilmestynyt Commodore 64 saavutti kalliimmasta hinnastaan huolimatta markkinaylivoiman. Laite muistuttaa ulkoisesti VIC-20:tä ja vanhan kotelomallin C-64:ää mutta on väriltään musta.
Commodore 16:n suorittimena on MOS 6502 -yhteensopiva 8-bittinen "MOS 7501" ja keskusmuistia on perusmallissa 16 kilotavua. Muistinlaajennuksella keskusmuisti voidaan kasvattaa 64 kilotavuun. Erillisten video-, ääni- ja I/O-piirien sijaan on käytössä yksi yleispiiri, TED, joka sisältää kaikki nämä ominaisuudet. TEDin grafiikkaominaisuudet muistuttavat C-64:n VIC-II:tä mutta laajemmalla väripaletilla ja ilman sprite-grafiikkaa. Ääniominaisuudet sen sijaan ovat kehnommat kuin VIC-20:n VIC-piirissä, eli käytössä on vain kaksi kanttiaaltokanavaa, joista toisen tosin voi vaihtaa myös kohinatilaan.
C-16:n BASIC-tulkki on versiota 3.5, joka oli tarkoitus ottaa käyttöön jo Commodore 64:ssä, mutta jota ei kiireisestä aikataulusta johtuen saanut mukaan laitteistoon. Tämä BASIC-versio sisältää muun muassa grafiikka- ja äänikäskyt sekä konekielimonitorin. C-16:n laiteliitännät ovat osittain erilaiset kuin VIC-20:ssa ja C-64:ssä, mistä johtuen samoja muuntajia, peliohjaimia ja kasettiasemia ei voi käyttää ilman sopivaa konvertteria.
Commodore julkaisi myöhemmin myös C-16:n kanssa yhteensopivan Commodore 116:n, joka erosi C-16:sta vain koteloinniltaan. Toinen C-16 -yhteensopiva laite oli Commodore Plus/4, jossa oli 64 kilotavua keskusmuistia ja ROM-varusohjelmistossa neljä lisäohjelmaa: tekstinkäsittely, taulukkolaskenta, tietokanta ja graafinpiirto. Plus/4 oli lähes täydellinen floppi, joskin se sai jonkin verran kannatusta Itä-Euroopassa.
Väinäjoki

Väinäjoki (, (”Läntinen Dvina”), , , , liiviksi "Vēna") on 1 020 kilometriä pitkä Itämeren Riianlahteen laskeva joki. Se on Latvian tärkein ja Valko-Venäjän toiseksi tärkein joki.
Joen nimessä esiintyvä sana "väinä" merkitsee leveää, hitaasti virtaavaa jokea. Samasta sanasta juontuu myös nimi "Väinämöinen".
Reitti.
Väinäjoen latva on Venäjän Tverin alueen Penon piirissä, joka sijaitsee Valdain ylänköalueella. Alueella oli varhaisella keskiajalla valtavan suuri Okovin metsä. Lähtöpisteen korkeus on 221,2 metriä merenpinnasta. Väinäjoki virtaa aluksi Venäjän Tverin ja Smolenskin alueiden kautta ja jatkaa sitten Valko-Venäjän pohjoisosissa sijaitsevan Vitsebskin alueen läpi länsiluoteeseen. Kuljettuaan Latvian ja lopuksi sen pääkaupungin Riian läpi Väinäjoki saavuttaa Riianlahden. 
Kaupungit ja vesivoima.
Väinäjoen pääuoman varrella sijaitsevia kaupunkeja ovat:
Väinäjoen alajuoksulla Latviassa on kolme vesivoimalapatoa ja tekojärveä, 35, 70 ja 107 kilometrin päässä joen suulta: Riika (402 MW), Kegums (264 MW) ja Plavinas (869 MW). Voimalaitokset omistaa Latvenergo.
Satamat ja jokiliikenne.
Latvian suurin kauppasatama, Riian vapaasatama, sijaitsee noin 15 kilometrin matkalla Väinäjoen laskukohdasta ylävirtaan. Latvian puolen vesivoimaloiden ohi ei ole kanavayhteyttä, mutta yläjuoksulla jokea käytetään kuljetuksiin jossain määrin.
Palermo

Palermo on Sisilian suurin kaupunki, Sisilian autonomisen alueen pääkaupunki ja Palermon metropolikaupungin pääkaupunki. Kaupungin väkiluku on vajaat . Palermo on myös Sisilian tärkein kulttuurillinen, taloudellinen ja historiallinen keskus. 
Historia.
Antiikki.
Palermon perustivat foinikialaiset noin 600-luvun eaa. puolessa välissä. Kaupunki kreikkalaistui ajan kuluessa, vaikka sinne ei koskaan perustettukaan kreikkalaista siirtokuntaa. Kreikkalaiset kutsuivat kaupunkia nimellä "Panormos", ja myöhemmin roomalaisella ajalla se tunnettiin latinaksi nimimuodossa "Panormus" tai "Panhormus". Nämä nimet viittaavat sen hyvään satamaan.
Panormos tuli viimeistään 400-luvun eaa. alussa Karthagon valtaan, ja toimi tämän jälkeen karthagolaisten pääkaupunkina ja tärkeimpänä tukikohtana Sisiliassa. Roomalaiset valtasivat Panormoksen ensimmäisessä puunilaissodassa vuonna 254 eaa. Sodan jälkeen se kehittyi tavalliseksi roomalaiskaupungiksi, ja oli yksi saaren kukoistavimmista kaupungeista. Noin vuonna 20 eaa. kaupungista tehtiin roomalainen colonia "Colonia Augusta Panhormitanorum". Kaupungissa on säilynyt vain vähän antiikin aikaisia jäänteitä.
Myöhempi historia.
Panormos vaikuttaa säilyneen kukoistavana Rooman keisariajan lopulle ja myöhäisantiikkiin saakka, vaikkakaan sillä ei ollut Sisiliassa koskaan aivan samaa asemaa kuin Palermolla nykyisin saaren pääkaupunkina. Kaupunki päätyi muun Sisilian mukana goottien valtaan, ja oli saaren viimeinen keskus, jonka Belisarius valtasi Itä-Roomalle eli Bysantille vuonna 535 jaa. Tämän jälkeen kaupunki säilyi osana Bysanttia vuoteen 835, jolloin saraseenit valtasivat sen. Nämä tekivät kaupungista keskuksensa Sisiliassa. Sillä säilyi tämä asema myös normannivallan aikana.
Myöhemmin Palermo kuului Pyhälle saksalais-roomalaiselle keisarikunnalle, Espanjalle ja Napolille. 1800-luvun puolessa välissä kaupungissa oli noin asukasta. Palermo liitettiin muun Sisilian mukana Italian kuningaskuntaan vuonna 1860.
Palermon keskusta ja satama pommitettiin käyttökelvottomaksi liittoutuneiden hyökkäyksessä toisen maailmansodan aikana vuonna 1943, eikä niitä ole vieläkään täysin korjattu.
Ilmasto.
Palermon ilmasto on välimerellinen. Lämpimintä on elokuussa, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 31 °C. Viileintä on helmikuussa, jolloin keskimääräinen alin lämpötila on 9 °C. Sateisin kuukausi on joulukuu, jolloin sataa noin 120 millimetriä. Kuivinta on toukokuusta elokuuhun, jolloin sadanta on alle 40 millimetriä kuukaudessa. Vuosittainen sadanta on noin 860 millimetriä.
Kulttuuri.
Mafia.
Palermo oli pitkään Sisilian mafian tärkein keskus. 1980-luvun alun suuressa mafiasodassa mafian johto kuitenkin siirtyi palermolaisperheiltä Corleone-nimisen pikkukaupungin mafiaperheille. Sisiliassa kuoli silloin yli mafiosoa, suurin osa murhista tapahtui Palermossa. Mafia on toteuttanut siellä myös poliittisia murhia.
Magnificat (Bach)

Johann Sebastian Bach sävelsi kaksi Magnificat-teosta ("Neitsyt Marian ylistysvirsi"), joista myöhempi, D-duuriin sävelletty, BWV 243 pohjautuu aikaisempaan Es-duuriversioon (BWV 243a). Molemmat ovat kuorolle ja orkesterille sävellettyjä teoksia. Teos on kestoltaan tavanomaisen kantaatin pituinen eli noin 25 minuuttia.
Teoksien historia.
"Magnificat"ia laulettiin luterilaisissa kirkoissa 1600- ja 1700-luvuilla iltajumalanpalveluksessa, eli vesperissä yksiäänisesti Martti Lutherin saksankieliseen tekstiin "Meine Seele erhebet den Herrn". Suurina juhlapyhinä oli kuitenkin tapana esittää monimutkaisempi latinankielinen versio.
Es-duuri "Magnificat" ensiesitettiin Leipzigin "Nicholauskirche"ssä joulupäivänä 1723. Tämä versio sisältää neljä erityisesti jouluun liittyvää alkuperäistekstiin lisättyä osaa. D-duuriversio on tehty joskus vuosien 1732 ja 1735 välisenä aikana ja siitä on jouluun liittyvät osat poistettu.
Teoksien rakenne.
Es-duuri "Magnficat"in ylimääräisistä osista kolme on kuoro-osuuksia ("Von Himmel hoch", "Freuet euch und jubiliert" ja "Gloria in excelsis Deo") ja viimeinen on sopraanon ja basson duetto ("Virga Jesse floruit"). Teos on kirjoitettu viisiääniselle kuorolle, solisteille ja orkesterille, johon sisältyi nokkahuiluja, oboeita, trumpetteja, patarummut, jouset ja basso continuo.
D-duuriversio on sovitettu juhlavammin ilmeisesti "Thomaskirchen" suurempaa kokoa ja käytettävissä olevia muusikoita ajatellen. Nokkahuilut on korvattu poikkihuiluilla ja huilut on lisätty teoksen kaikkiin kuoro-osuuksiin. Lisäksi monia yksityiskohtia on muutettu Es-duuriversiosta. 
Bach jakoi molemmissa "Magnificat"eissaan Raamatun tekstin kahteentoista lyhyeen jaksoon, mikä mahdollisti tekstin yksittäisten sanojen ja sanaryhmien sisällön ilmaisun musiikin keinoin, esimerkkinä kohdan "Omnes generationes" ("Katso, tästedes kaikki sukupolvet", Luuk 1:48) monimutkainen kuorosovitus. Kommentaattorit ovat pitäneet kahta osiota, "Quia fecit mihi magna" sekä "Esurientes implevit bonis", humoristisina.