tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
SMS Erzherzog Ferdinand Max (1865)

SMS Erzherzog Ferdinand Max oli Itävallan keisarikunnan ja myöhemmin Itävalta-Unkarin laivaston Erzherzog Ferdinand Max -luokan ironclad. Sisaraluksensa tavoin sen suunnittelussa oli otettu mallia Ranskan laivaston "Gloiresta". Se oli 1866 amiraali Wilhelm von Tegetthoffin lippulaivana Lissan taistelussa, jossa se upotti törmäämällä Regia Marinan RN "Re d’Italian".
Valmistus.
Aluksen suunnitteli Joseph von Romako. Se tilattiin Stabilimento Tecnico Triestinolta ja otettiin palvelukseen 1865. Käyttövoimana aluksessa oli yhdyskoneistolla varustettu moottori, joka pyöritti yhtä potkuria ja jonka valmistaja oli rijekalainen Robert Whiteheadin johtama Stabilimento Tecnico Fiume. Aluksella oli painoa noin 5 100 tonnia. Aluksen nimi oli kunnianosoitus arkkiherttua Ferdinand Maximilian Josefille, joka komensi Itävallan laivastoa 1854–1864 ja josta myöhemmin tuli Meksikon keisari.
Palvelus.
Alukseen oli tarkoitus asentaa kaksi Kruppin kahdeksan tuuman tykkiä, mutta Preussin–Itävallan sodan alettua Preussi esti kaupat suojatakseen liittolaismaataan Italiaa. Amiraali Wilhelm von Tegetthoff määräsi siksi "Erzherzog Ferdinand Maxin" varustettavaksi kuudellatoista rihlaamattomalla 48 naulan tykillä.
Alus osallistui 20. heinäkuuta 1866 von Tegetthoffin lippulaivana Lissan taisteluun. Sen päällikkönä oli Maximilian Daublebsky von Sterneck. Ennen taistelun alkua von Tegetthoff oli kehottanut upseereitaan käyttämään hyväkseen kaikki tilaisuudet törmätä vihollisaluksiin. Noin kello 11:40 "Erzherzog Ferdinand Max" törmäsi Regia Marinan "RN Re d’Italiaan", joka upposi törmäyksen jälkeen kahdessa minuutissa. Taistelu käytännössä päättyi tähän.
Lissassa kärsimiensä vaurioiden korjaamiseksi alus käytettiin brittiläisellä telakalla Maltalla. Sille asennettiin suunnitellut kahdeksan tuuman tykit 1869. Se oli palveluksessa vuoteen 1886, jolloin se muunnettiin proomuksi koululaivalle. Se romutettiin 1916.
Harkovan raitioliikenne

Harkovan raitioliikenne () on osa Ukrainan toiseksi suurimman kaupungin Harkovan joukkoliikennejärjestelmää. Raitiotiejärjestelmän raideleveytenä on tyypillinen venäläinen 1 524 mm. Raitiotiet on rakennettu lähes kokonaan kaupungin kadulle, joten järjestelmä on perinteinen. Verkosto on lähes kokonaan kaksiraiteinen. Suurin osa raideosuuksista on erillään muusta liikenteestä, mutta joissakin paikoissa samaa kaistaa käyttävät myös autot ja bussit.
Lokakuussa 2016 monet raideosuudet olivat huonossa, jopa vaarallisessa kunnossa. Ratapölkyt olivat mädäntyneet, pultteja oli irronnut, kiskoja oli katkennut, osa raiteista oli uponnut jopa 8 cm tienpinnan alle ja virransyöttö ei ollut säännöllistä. Ajonopeudet olivat pieniä.
Lokakuussa 2018 "Lastenpuiston" takana kulkeva rata oli otettu takaisin käyttöön, mutta raiteet, etenkin päätepysäkkien kääntösilmukat, olivat huonossa kunnossa. Keskustan läpi kulkevalla radalla oli nyt säännöllistä liikennettä (toisin kuin aiemmin poikkeustilanteita lukuun ottamatta), mutta Lastenpuiston läheinen hautausmaan ohi ja alas laaksoon kulkeva rata ei ollut käytössä. Asemalle kulkeva rata oli huonossa kunnossa. Aseman ja joen välinen osuus oli jälleenrakennettu, mutta siltä ei ollut raideyhteyksiä entisiin vaunuhalleihin tai korjaamoihin.
Kalusto.
Alla olevassa taulukossa on Harkovan raitioliikenteessä (linjaliikenteessä) tällä hetkellä käytettävät raitiovaunutyypit.
Jevgeni Golubev

Jevgeni Kirillovitš Golubev (; 1910–1988) oli neuvostoliittolainen säveltäjä ja musiikkipedagogi.
Golubev opiskeli Nikolai Mjaskovskin johdolla. Hän itse opetti Moskovan konservatoriossa vuodesta 1937, professorina vuodesta 1947. Hän sai vuonna 1966 Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan kansantaiteilijan arvonimen. Golubevin tuotantoon kuuluu esimerkiksi baletti "Odissei" (1965), oratorioita, konserttoja, seitsemän sinfoniaa (1937–1972), 24 jousikvartettoa (1932–1986) ja kymmenen pianosonaattia (1930–1977).
Golubevin johdolla opiskelivat muiden muassa Tatjana Nikolajeva, Alfred Schnittke ja Andrei Ešpai.
Monitoimityökalu

Monitoimityökalu on työkalu, jossa yhdistyy useita toimintoja samaan kokonaisuuteen. Pienimmät monitoimityökalut ovat avaimen tai luottokortin kokoisia ja muotoisia, jolloin niitä voidaan pitää lompakossa tai avaimenperässä. Isommat mallit on tarkoitettu kannettaviksi taskussa tai vyöhön kiinnitetyssä kotelossa.
Monitoimityökaluja ei saa viedä lentokoneen matkustamoon, vaan ne on pakattava ruumaan meneviin tavaroihin.
Historia.
Yhteen liitettyjen työkalujen yhdistelmän idea on vanha. Mahdollisesti syömiseen tarkoitettu "monitoimityökalu", jossa on lusikka, haarukka, lasta, piikki ja veitsi tunnetaan ajalta 200–300 vuotta jaa.
Herman Melville kuvaili vuonna 1851 ilmestyneessä romaanissaan Moby Dick valaanpyyntialus "Pequodin" kirvesmiehen kätevyyttä ikään kuin mies olisi tavallista paksumpi linkkuveitsi, jossa on erikokoisten terien lisäksi myös "ruuvitalttoja, korkkiruuveja, pinsettejä, naskaleita, kyniä, viivaimia, kynsiviiloja ja upotusporia".
Sveitsin armeija päätti 1880-luvun lopulla hankkia taskuveitsiä, joiden tuli kelvata säilykepurkkien avaamiseen sekä Schmidt-Rubin-kiväärin purkamiseen ja kokoamiseen. Modell 1890 -veitsen ominaisuudet hyväksyttiin virallisesti tammikuussa 1891.
Linkkuveitset.
Linkkuveitsenä toteutettujen monitoimityökalujen varhaisimpia versioita olivat Victorinoxin ja Wengerin valmistamat "Sveitsin armeijan linkkuveitset". Nykyään valmistajia on lukuisia. Varsinainen Sveitsin armeijalle toimitettu Modell 1890 -määrittelyn mukainen malli sisälsi veitsenterän, kalvaimen sekä tölkinavaajan ja ruuvitaltan yhdistelmän.
Taittuvat monitoimityökalut.
Tim Leatherman toi markkinoille ensimmäisen "Pocket Survival Toolin" vuonna 1983. Pihtien rakenteeseen perustuvan ja linkkuveitsiä isomman "selviytymistyökalun" kaavailtuja kohderyhmiä olivat survivalistit ja keräilijät.
Suomen puolustusvoimat käyttää Victorinox Swisstool Military Fin -mallista pihteihin pohjautuvaa monitoimityökalua.
Työkaluihin saattaa kuulua esimerkiksi kynsiviila, atulat, kokoonmenevät sakset ja suurennuslasi sekä ruuvitaltan vaihtokärkiä. On myös erityisiä versioita urheilun ja ulkoilun eri lajeja, kuten golfia, ratsastusta, metsästystä tai kalastusta varten.
Pyöräilijöille tarkoitetuissa työkaluissa voi olla työkaluja kuusiokoloavaimesta ketjunkatkaisijaan.
Lusikkahaarukka.
Lusikkahaarukka on ruokailuun tarkoitettu monitoimityökalu, joka sisältää toisiinsa nivelletyt tai yhden työkalun eri päissä sijaitsevat lusikan ja haarukan.
Kellokosken tehdas Oy:n vuonna 1941 Suomen puolustusvoimille valmistaman lusikka-haarukkayhdistelmän mitat olivat seuraavat: Lusikan pituus 15,5 cm, haarukan pituus 14 cm, yhdistelmän pituus avattuna 23,5 cm, lusikan pesän koko 8 x 4,5 cm, haarukan piikkien pituus 4,5 cm ja 
varsien leveys 1,7 cm.
Georg Walls

Georg Hjalmar Walls (19. syyskuuta 1933 Helsinki – 25. syyskuuta 2020 Espoo) oli suomenruotsalainen sosiologi ja professori.
Walls tuli ylioppilaaksi Kotka Svenska Samskolasta vuonna 1952, opiskeli valtiotieteitä Helsingin yliopistossa ja valmistui maisteriksi vuonna 1959. Hän väitteli yhteiskuntatieteiden tohtoriksi Tampereen yliopistossa vuonna 1968 tutkielmalla "Elinkeinollinen uudistuminen maaseudun kehityskuvassa". Hän hoiti 1970-luvulla sosiologian professuureja Åbo Akademissa, Tampereen yliopistossa ja Jyväskylän yliopistossa sekä sosiaalipolitiikan, erityisesti sosiaalityön apulaisprofessuuria Svenska social- och kommunalhögskolanissa 1981–1988 ja sosiaalipolitiikan ruotsinkielistä professuuria Helsingin yliopistossa 1988–1998. Hän hoiti luottamustehtäviä yliopistoissa ja järjestöissä, kuten Mannerheimin lastensuojeluliitossa ja Westermarck-seurassa. Hän vaikutti merkittävästi suomalaisen sosiaalityön kehitykseen.
Georg Wallsin tytär on professori Mari Walls.
Herman Sätherberg

Karl Herman Sätherberg (19. kesäkuuta 1812 Tumba, Södermanland, Ruotsi – 9. tammikuuta 1897 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen lääkäri ja runoilija.
Suoritettuaan tutkinnon Uppsalassa Sätherberg aloitti Tukholman varuskuntasairaalassa, ja siellä työskennellessään hän opiskeli Karoliinisessa instituutissa ja myöhemmin Lundin yliopistossa, josta hän valmistui 1843 lääketieteen tohtoriksi. Välillä hän oli vuosina 1841–1842 ollut Tukholmassa apulaislääkärinä professori Nils Åkermanin ortopedisessa instituutissa ja 1842 stipendiaattina sotilaslääkärikunnassa. Hän palveli talousvastaavana lääkärinä korvetti "Carlskronalla" sen tutkimusmatkalla Välimerellä 1844–1845. Hän suoritti 1847 Karoliinisessa instituutissa kirurgian maisteritutkinnon ja otti samana vuonna vastuulleen ortopedisen instituutin. Hän otti käyttöön lääketieteeseen perustuvan fysioterapian ja kehitti sitä. Sätherberg teki opintomatkoja. Hän erosi 1879 instituutin johdosta. 
Elämäntyönsä ohella Sätherberg omistautui kirjailijantyölle. Jo opiskeluaikana hän sai suosiota nimettömästi julkaisemallaan kokoelmalla "Skogsharpan" (1836). Pian seurasi uusia kokoelmia: "Jägarens hvila" (1838) ja "Blommorna vid vägen" (1841–1846, joka sisältää lyyrisiä runoja. Yhtä merkittäviä eivät ole kaksi huvinäytelmää "Bellman" (1846) ja "Hvita frun på Drottningholm" (esitetty 1847). Vaiettuaan jonkin aikaa Sätherberg julkaisi matkakertomuksia "Alprosor. Minnen från en sommarfärd i Schweitz" (1855), jota seurasi kaksi kokoelmaa "Dikter, äldre ja nyare" (1862 ja 1863), niiden välissä ilmestyi "Bellman". Merkittävimmät runoteoksensa Sätherberg julkaisi myöhempinä vuosinaan: draamarunoelman "Naima" (1870), runosarjan "Blomsterkonungen, bilder ur Linnés lif" (1879, historiallisen näytelmän "Ur förtryckets natt" (esitetty 1882, painettu 1886) ja runosarjan "Khalifens äfventyr" (1888).
Sätherbergin parasta tuotantoa, jossa hänen oli vaikea irtautua monisanaisuudesta ja yksitoikkoisuudesta, ovat metsästyslaulut, joissa muita tekijöitä ei juuri ollut, ja luonnonkuvaukset, joista muutamia on sävelletty: Längtan till landet, Glad såsom fågeln, romanttinen Astralia ja Sjung om studentens lyckliga dag. Talis Qualisin ohella hän oli opiskeluaikana käytetyimpiä nuoria runoilijoita, jonka tekstejä Otto Lindblad sävelsi. Sätherbergin melodinen ja raikas lyriikka ei kuitenkaan ajan myötä kehittynyt, vaan hän toisti itseään ja piti kiinni perinteestä. Sätherberg sai 1870 kilpailun ulkopuolelle Ruotsin akatemian pienen kultamitalin ja 1879 Ruotsin akatemian kuninkaallisen palkinnon runosta "Blomsterkonungen". Sätherberg palkittiin Pariisin maailmannäyttelyssä 1855, Brysselin maailmannäyttelyssä 1876 hän sai hopeamitalin ja sai työstään muitakin huomionosoituksia.
Sätherberg julkaisi 1896 muistelmansa "Lefnadsminnen".
Starachowicen piirikunta

Starachowicen piirikunta () on yksi Świętokrzyskien voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 89 576. Piirikunnan ainoa kaupunkikunta on hallintokeskus Starachowice. Neljä maalaiskuntaa ovat Brody, Mirzec, Pawłów sekä Wąchock ja niissä on kylien lisäksi yksi kaupunki; Wąchock.
Starachowicen piirikunnan pinta-alasta arviolta 45,1 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Starachowicen piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 8,1 prosenttia.
Vuoden 2019 lopussa Starachowicen piirikunnassa arvioitiin olevan 89 576 asukasta, joista 51,5 prosenttia naispuolisia ja 48,5 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 79 470 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 67 496 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 15,9 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 58,9 prosenttia ja eläkeikäisten 25,3 prosenttia väestön keski-iän ollessa 44 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 683 lasta.
Walls

Walls on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Leppävaaran kartano

Leppävaaran kartano () sijaitsee Karakalliossa itäisessä Espoossa lähellä Vantaan rajaa. 1910-luvulla alkunsa saanut kartano muodostaa talousrakennuksineen ja viljelyksineen yhtenäisen ja avaran maatalousmaisemakokonaisuuden.
Leppävaaran kartano syntyi 1913, kun Albergan kartano jaettiin Albergaan ja Leppävaaraan. Nimestään huolimatta Leppävaaran kartano sijaitsee Karakallion kaupunginosassa, Alberga puolestaan Leppävaarassa aivan Karakallion kaakkoispuolella.
Vielä 1700-luvun puolenvälin tienoilla nykyinen Leppävaaran kartanon alue oli asumatonta ja sen pohjoisosassa sijaitsi suo nimeltään Swartholmsrå. Seuraavan vuosisadan puolivälissä suon reunalle lienee raivattu ainakin yksi Albergan kartanoon kuulunut torppa. Kyseisen torpan rakennuksia on edelleen Leppävaaran kartanon alueella.
Leppävaaran kartanon ensimmäinen omistaja oli pankinjohtaja Lauri af Heurlin, joka rakennutti pääosan kartanon nykyisistä taloista. Nykyinen päärakennus valmistui 1947, sitä edelsi 1913 valmistunut puinen päärakennus.
Leppävaaran kartanon mailla toimii myös Leppävaaran ratsastuskoulu.
Karat (suku)

Karat ("Trematocara") on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu yhdeksän lajia, joita tavataan Afrikasta:
Gustaf Magnus Schwartz

Gustaf Magnus Schwartz (21. elokuuta 1783 Helsinki – 25. maaliskuuta 1858 Tukholma) oli suomalaissyntyinen Ruotsin metalliteosten tarkastuslaitoksen tirehtööri, Ruotsin tiedeakatemian professori ja Tukholman teknologisen instituutin ylitirehtööri. Hänet tunnettiin myös keksijänä ja frenologian harrastajana.
Schwartzin vanhemmat olivat helsinkiläinen kauppias, raatimies Petter Schwartz (k. 1793) ja hänen toinen puolisonsa Margareta Vilhelmina Philpp. Hän kävi Helsingin triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1799. Schwartz suoritti Turun akatemiassa vuoritutkinnon 1801 ja hän oli sitten vuorikollegion auskultanttina. Schwartz teki tieteellisiä opintomatkoja Saksaan, Ranskaan, Englantiin, Venäjälle, Tanskaan ja Itävaltaan.
Schwartz oli Ruotsin metalliteosten tarkastuslaitoksessa kanslistina vuodesta 1805, 1. kontrollöörinä vuodesta 1811 ja ylitirehtöörinä 1816–1833. Hän toimi samalla Ruotsin tiedeakatemian fysiikan ja teknologian professorina vuodesta 1809 ja teknologisen instituutin ylitirehtöörinä 1826–1845. Schwartzista tuli Ruotsin tiedeakatemian jäsen vuonna 1812. Hän teki useita maatalouskoneisiin liittyneitä keksintöjä ja perusti myös frenologisen museon.
Schwartz oli naimisissa 1806–1817 Maria Sofia Brandin (k. 1817) kanssa ja vuodesta 1818 Caroline Corbin-Durdantin kanssa, liitto päättyi asumuseroon. Hän eli vuodesta 1843 alkaen avoliitossa kirjailijatar Marie Sophie Birathin kanssa, koska ei saanut avioeroa toisesta puolisostaan.
Sirkka Stormbom

Sirkka Stormbom (o.s. Timoska, 1. elokuuta 1940) on Yle TV1 -kanavan pitkäaikainen televisiokuuluttaja. Uransa alussa hän näytteli naispääosaa Erkko Kivikosken komediaelokuvassa "Käyntikorttini..." (1964).
Timoska ”löydettiin” tv-kuuluttajan työhön hänen edustettuaan mannekiinin ammattia Niilo Tarvajärven "Palapeli"-ohjelman kilpailussa, jossa arvuuteltiin vieraiden ammatteja. Hän teki ykköskanavan kuuluttajana yli 40 vuoden uran, kunnes jäi eläkkeelle 2005.
Sirkka Timoska valmistui keväällä 1964 merkonomiksi Helsingin Liikemiesten Kauppaopistosta. Samoihin aikoihin hän avioitui Lapin Kulta -oluen markkinointipäällikön ja torniolaispanimon omistajasukuun kuuluvan Arno Stormbomin kanssa. Hänen toiseksi työkseen tuli toimia miehensä sihteerinä.
Sirkka Stormbomin veli oli jääpalloilija Tauno Timoska.
Bolarskogin kartano

Bolarskogin kartano (ruots. "Bolarskog gård") sijaitsee Latokasken kaakkoisosassa eteläisessä Espoossa.
Bolarskog oli vuonna 1540 kolmen talon maalaiskylä. 1600-luvun alussa jäljellä oli kaksi taloa: Malmbacka eli Lillbolå ja Västergård eli Storbolå, joka on nykyisen Bolarskogin kantatila. Storbolå kohotettiin ratsutilaksi 1600-luvun alkuvuosina; Lillbolåsta tehtiin sen augmentti. Storbolå ja Lillbolå liitettiin toisiinsa 1849.
Storbolån varhaisin nimeltä tunnettu omistaja on Anders Knutsson 1540-luvulta.
Bolarskogin harjakattoisen, puurakenteisen päärakennuksen runko on 1800-luvun alusta. Se oli alkuaan vanhan, vuonna 1905 tuhoutuneen päärakennuksen syytinkihuvila. Nykyilmeensä rakennus sai vuosina 1908 ja 1921. Rakennusta ympäröivät 1900-luvun jälkipuoliskon rivi- ja omakotitalot, joten vanhoja kulttuurikerroksia, kuten viljamakasiini, on säilynyt vain aivan pihapiirissä.
Hans Henrik Estlander

Hans Henrik Estlander (17. maaliskuuta 1869 Helsinki – 7. maaliskuuta 1921 Vaasa) oli suomalainen juristi, pankinjohtaja ja valtiopäivämies. 
Estlanderin vanhemmat olivat professori Carl Gustaf Estlander ja Helena Aurora Federley ja puoliso vuodesta 1894 Emma Sofia Hildegard Blomberg. Estlander tuli ylioppilaaksi 1887 ja suoritti oikeustutkinnon 1892, minkä jälkeen hän vielä opiskeli Lontoossa ja Wienissä. Estlander toimi Pohjoismaiden Osakepankin Kristiinankaupungin konttorin johtajana 1896–1905, Suomen Luotonantajayhdistyksen johtajana Helsingissä 1906–1916 ja Helsingin Osakepankin pääjohtajana vuodesta 1916. Asianajajana Kristiinankaupungissa hän työskenteli 1897–1905 ja oli Kristiinankaupungin valtuuston jäsen 1898–1905. Estlander oli aateliston edustaja valtiopäivillä 1904–1905 ja 1905–1906. Hän kuoli virkamatkalla Vaasassa.
Lilla Ådholmen

Lilla Ådholmen on kalliosaari Espoon itäsaaristossa. Se sijaitsee nelisen kilometriä Matinkylän Nuottaniemen venesatamasta itäkaakkoon. Espoon virallisessa kaupunginosajaossa Lilla Ådholmen kuuluu Matinkylään; saaren ja Matinkylän manneralueen välinen etäisyys on runsaat kolme kilometriä. Etäisyys Lauttasaareen on nelisen kilometriä.
Lilla Ådholmenin pinta-ala on noin 2,7 hehtaaria. Saaren koillispuolella sijaitsee Stora Ådholmen. Saaret ovat maankohoamisen seurauksena kasvaneet lähes kiinni toisiinsa.
Lilla Ådholmenin läheisyydessä on useita saaria ja luotoja, lähimpänä lounaassa on Haraholmen ja lännessä Miessaari.
Lilla Ådholmenin keskellä sijaitsee jugendhenkinen suurehko puuhuvila, johon kuuluu korkea torniosa. Merikapteeni Holmberg rakennutti sen itselleen 1910-luvun alkupuoliskolla. Sekä Lilla että Stora Ådholmen kuuluivat Holmbergin pariskunnalle, ja merikapteenin lesken kuoleman jälkeen isompi Ådholmen myytiin. Pienemmän Ådholmenin osti kalastaja Engman.
Holmbergin huvilan eteläpuolella levittäytyy varsin paljas rantakallio, muissa ilmansuunnissa on jonkin verran puustoa. Holmberg rakennutti myös Stora Ådholmenille huvilan.
Myös Kirkkonummella Porkkalanniemen itärannan läheisyydessä on saari nimeltään Lilla Ådholmen.
Staszówin piirikunta

Staszówin piirikunta () on yksi Świętokrzyskien voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 71 776. Piirikunta on jaettu kahdeksaan maalaiskuntaan, jotka ovat Bogoria, Łubnice, Oleśnica, Osiek, Połaniec, Rytwiany, Staszów ja niissä on kylien lisäksi viisi kaupunkia; Oleśnica, Osiek, Połaniec, hallintokeskus Staszów sekä Szydłów.
Staszówin piirikunnan pinta-alasta arviolta 27,9 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Staszówin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 6,7 prosenttia.
Vuoden 2019 lopussa Staszówin piirikunnassa arvioitiin olevan 71 776 asukasta, joista 50,5 prosenttia naispuolisia ja 49,5 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 79 470 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 55 847 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 17,2 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 60,8 prosenttia ja eläkeikäisten 22 prosenttia väestön keski-iän ollessa 42,2 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 721 lasta.
Janna Hurmerinnan diskografia

Tämä artikkeli on Janna Hurmerinnan diskografia.
Johannes Seppälä

Johannes Seppälä (21. toukokuuta 1944 Tampere – 17. elokuuta 2017 Knivsta, Ruotsi) oli suomalainen ortodoksisen kirkon rovasti ja uskonnollisten tekstien suomentaja.
Johannes Seppälän vanhemmat olivat Tampereen tuomiokirkon urkuri, diplomiurkuri Heikki Seppälä (1922–1990) ja näyttelijä Kielo Seppälä (o.s. Keihäs, 1926–1990). Hänen isoisänsä oli tuomiorovasti Kaarle Heikki Seppälä . Johannes Seppälä pääsi ylioppilaaksi 1964 Tampereen klassillisesta lyseosta. Kreikan kielen harrastus johti Seppälän ortodoksisen kirkon jäsenyyteen. Hänet vihittiin diakoniksi 1967 ja papiksi 1972. Seppälä opiskeli sitten teologiaa Ateenan yliopistossa ja hän suoritti siellä PTh (Ptyhiouhos Teologias)-tutkinnon 1971. 
Seppälä toimi Ortodoksisen kirjallisuuden julkaisuneuvoston (OKJ) sihteerinä 1970–1976 ja oli ortodoksisen kirkon edustajana Suomen luterilaisen kirkon raamatunkäännöskomiteassa vuonna 1973. Hän oli Kuopion ortodoksisen pappisseminaarin teologisten aineiden opettajana ja myöhemmin vielä systemaattisen teologian vs. professorina Joensuun yliopistossa 1991–1993.
Seppälä muutti perheineen Uppsalaan vuonna 1977. Hän toimi Ruotsissa Tukholman kreikkalaisen seurakunnan Pyhän Georgios Voittajan kirkon ja Uppsalan Apostoli Paavalin kirkon pappina ja oli myös Skandinavian metropoliitan Pavloksen sihteerinä. Seppälä jäi eläkkeelle vuonna 2014. Hän sai rovastin arvon vuonna 1988.
Johannes Seppälä oli naimisissa vuodesta 1967 Hilkka Hakamiehen kanssa. Hilkka Seppälä toimi myöhemmin kirkkomusiikin professorina Joensuun yliopistossa.
Stormbom

Stormbom on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Villa Vestanvik

Villa Vestanvik on rakennushistoriallisesti arvokas ja arkkitehtonisesti erikoinen huvila Niittysaarten länsiosassa kaakkoisessa Espoossa. Se on arkkitehti Valter Thomén käsialaa. Työnjohtajana toimi rakennusmestari Obel, joka oli opiskellut Pohjois-Amerikassa. Villa Vestanvik rakennettiin niin kutsutulle Suomenlinnan Linnoitusesplanaadille.
Insinööri Hugo Lilius rakennutti Villa Vestanvikin itselleen. Siihen tehtiin arkkitehtonisesti erikoislaatuisia ratkaisuja. Runkorakenteet laudoitettiin tiiviisti sisältä ja ulkoa, lisäksi ulkoseinä vuorattiin. Seinät ja lattiat jätettiin täytteittä, sillä rakennustapa perustui oletukseen rakenteiden välisen ilmakerroksen eristyskyvyn riittävyydestä.
Villa Vestanvikin toinen erikoisuus on rakennuksen rungon sisään tehty kookas veranta. Huvilan mansardikerroksen ikkunat ovat Thomélle tunnusomaiseen tapaan koristeelliset ja soikeat.
Tendō

Tendō () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Yamagatan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Yamagatan allaslaakson itäreunalla. Kaupungin länsirajalla virtaa Mogamijoki, idässä kaupungin alue nousee Ōuvuorille. Tendōssa on 61 939 asukasta (lokakuussa 2020) ja sen pinta-ala on 113,01 neliökilometriä.
Japanin keskiajalla Tendō oli linnanaluskaupunki Tendō-klaanin hallinnassa. Kun Mogami-klaani oli karkottanut Tendō-klaanin alueelta 1500-luvun lopulla, paikkakunta taantui kyläksi Ushū-kaidō-tiereitin varrella. Vuonna 1830 Oda-klaani sijoitti sinne residenssinsä, ja siitä tuli paikallinen hallintokeskus. Meiji-restauraation jälkeen Tendō alkoi kehittyä kylpyläkaupunkina. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Tendō sai vuonna 1958, minkä jälkeen se on kasvanut myös yhtenä Yamagatan kaupungin lähiöistä. Shōgi-pelin pelinappulat ("koma") ovat tunnettu paikallinen tuote: 95 prosenttia Japanin tuotannosta on keskittynyt Tendōhon. Kaupungissa on myös huonekalu- ja elektroniikkateollisuutta. Kaupunkiin kuuluvilla maaseutualueilla viljellään riisiä ja hedelmiä.
Tendō-onsenin kuuman lähteen lisäksi kaupungin nähtävyyksiä ovat Jakushō-jin buddhalainen temppeli ja entinen linnavuori Maizuruyama, joka tunnetaan ruskastaan ja kirsikankukistaan. Kaupungissa sijaitsee myös Nishi-Numatan arkeologinen kohde 500–600-luvuilta. Kaupungin vuoristoiset itäosat kuuluvat prefektuurin luonnonpuistoon. Tendōta palvelee JR Higashi-Nihonin Ōu-päälinja, jota pitkin kulkee suurnopeusjunayhteys Yamagata Shinkansen.
Wamanrao Mahadik

Wamanrao Mahadik (15. heinäkuuta 1925 – 12. lokakuuta 1999) oli intialainen poliitikko ja yksi Shiv Senan perustajista. Hän toimi Mumbain pormestarina vuonna 1978. Tultuaan valituksi Maharashtran osavaltioparlamentin alahuoneeseen hän oli puolueensa ensimmäinen osavaltiotason lainsäätäjä vuosina 1969–1970. Maharashtran parlamentin ylähuoneessa hän toimi 1980–1986. Mumbain kaupunginvaltuutettuna hän vaikutti 16 vuotta. Hän oli Intian parlamentin jäsen yhdeksännessä Lok Sabhassa vuosina 1989–1991.
Mahadik oli naimisissa Laxmibain kanssa. Heillä oli viisi tytärtä ja kaksi poikaa.
Mahadikin mukaan on nimetty puisto, joka sijaitsee Mumbain Parelin kaupunginosassa. Vuonna 2013 Shiv Senan hallitsema Suur-Mumbain kuntayhtymä ilmoitti aikovansa nimetä Sewrin kaupunginosassa sijaitsevan tuberkuloosisairaalan hänen mukaansa.
Volkswagen ID.4

Volkswagen ID.4 on Volkswagenin vuodesta 2020 lähtien valmistama crossover-tyyppinen sähköautomalli. ID.4 perustuu samaan MEB-perusrakenteeseen kuin Volkswagen ID.3 ja Škoda Enyaq.
Vuoden 2021 Euro NCAP -kolaritestistä ID.4 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Auto valittiin huhtikuussa vuoden 2021 autoksi (World Car of the Year 2021).
Vuonna 2021 esiteltiin ID.4:n tekniikkaa käyttävä Volkswagen ID.5, joka on tarkoitettu ID.4:n urheilullisemmaksi vaihtoehdoksi.
Moderni keskustapuolue (Slovenia)

Moderni keskustapuolue (sloveeniksi "Stranka modernega centra", lyh. SMC) oli slovenialainen liberaali puolue.
Historia.
SMC sai alkunsa vuonna 2014 nimellä "Miro Cerarin puolue" (lyhennettiin myös "SMC"). Miro Cerar oli tuolloin vasta tullut mukaan politiikkaan, mutta onnistui keräämään laajan yleisön vastustamalla valtionyritys Telekomin yksityistämistä.. Puolue voitti vuonna 2014 järjestetyt ennenaikaiset vaalit ja Cerar nousi maansa pääministeriksi.
Puoluekokouksessaan maaliskuussa 2015 puolue päätti muuttaa nimeänsä nykyiseen muotoonsa. Cerarin mukaan uusi nimi heijastelee paremmin puolueen arvoja..
Vuoden 2019 eurovaaleissa puolueen ei onnistunut saada yhtäkään edustajaa läpi. Samana vuonna puolueen uudeksi puheenjohtajaksi valittiin Zdravko Počivalšek.
Maaliskuussa 2020 Cerar jätti puolueen, koska katsoi, ettei se enää edusta samoja arvoja kuin puolueen perustamishetkellä.
Ideologia ja näkemyksiä.
Poliittiselta kirjoltaan puolue edustaa keskustaa. Puolue on sekä ALDE:n ja Liberal Internationalin täysjäsen.
SMC:n kantavia teemoja ovat oikeusvaltioperiaate, kestävä kehitys ja innovaatioihin kannustava ilmapiiri. Lisäksi puolue kannattaa mm. seuraavia asioita:
Molisenkroatia

Molisenkroatia (omakielinen "na-našu," ( tai "croato molisano", 'molisenslaavi') on stokaavisen serbokroaatin arkaainen ikaavisella aksentilla puhuttava murre, jota puhuu eteläitalialaisen Campobasson provinssin historiallinen kroaattiväestö Molisen alueella. Sillä on noin tuhat puhujaa, mutta etnisiä Molisen kroaatteja eli Molisen slaaveja on yhteensä noin 2 000. Merkittävä osa lapsista ei opi kieltä. Kieli on yksi Italian virallisista vähemmistökielistä. 
Molisen kroaatit katsovat lähinnä olevansa slaavilaisia italialaisia, joilla on eteläslaavitausta ja puhuvat slaavikieltä sen sijaan, että määrittäisivät itsensä etnisiksi slaaveiksi tai kroaateiksi. He käyttävät itsestään nimitystä "zlavi" tai "harvati". Vähemmistö sai alkunsa, kun ryhmä Dalmatian eteläslaaveja eli krooaateja muutti etenevien turkkilaisten tieltä 1500-luvulla. 
Kielen tulevaisuus on epävarma. Sen lähimpiä sukulaiskieliä ovat sloveeni ja muut serbokrooatin muodot.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Juri Motšanov

Juri Aleksejevitš Motšanov (; 8. marraskuuta 1934 – 20. lokakuuta 2020) oli venäläinen arkeologi.
Elämäkerta.
Motšanov valmistui Leningradin valtionyliopistosta vuonna 1957. Hän toimi humanitaarisen tutkimuksen instituutin tiedejohtajana. Hän löysi ylemmän paleoliittisen Djuktai-kulttuurin kivityökalut Diring-Jurjahissa Siperiasta ja 1000 erilaista arkeologista kohdetta. Kirjassaan "In Siberia" kirjoittaja Colin Thubron kertoi tapaamistaan Motšanovin kanssa.
Hammaslääkäripelko

Hammaslääkäripelko eli dentofobia on hammaslääkäreihin ja heidän välineisiinsä kohdistuva fobia. Hammaslääkäripelko voi johtua useista asioista, esim. metalli-instrumentit, puuduttaminen ja poraus.
Asbury Park

Asbury Park on kaupunki Yhdysvaltojen New Jerseyn osavaltiossa Monmouthin piirikunnassa Atlantin valtameren rannikolla. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 16 116.
Maantiede.
Asbury Park sijaitsee New Jerseyn itäosassa Monmouthin piirikunnassa Atlantin valtameren rannikolla. Asbury Park on yksi useista ketjuna rannikolle rakennetuista kaupungeista.
Historia.
Asbury Park sai alkunsa vuonna 1871, kun newyorkilainen yrittäjä James Bradley osti 500 eekkeriä maata Oceanin piirikunnasta. Hallinnollisesti Asbury Parkista tehtiin oma kaupunkinsa vuonna 1874. Bradley nimesi kaupungin Amerikan metodistikirkon ensimmäisen piispan Francis Asburyn mukaan. Bradley kehitti kaupunkia keskiluokan terveyslomakohteena kuolemaansa saakka vuonna 1921.
Kaupunkiin kuului Bradleyn vision mukaisesti poikkeuksellisesti kaupungin omistama rantatie, hotelleja, viihdettä ja kesäasuntoja. Toisin kuin uhkapeleihin erikoistunut Long Branch, Asbury Park erikoistui viihteenä esimerkiksi biljardiin, keilailuun ja tansseihin. Rautatie saapui vuonna 1875 ja kesäisin kaupunkiin saapui tuhansia vierailijoita päivittäin. Vierailijoita tuli esimerkiksi Philadelphiasta ja New Yorkista. Matkailijat viettivät aikaa kaupungin rannalla, rantatiellä ja esimerkiksi elokuvateattereissa. Vuonna 1877 liikennöinnin aloittivat New Jerseyn ensimmäiset ratikat ja vuonna 1881 valmistui osavaltion ensimmäinen laajamittainen viemärijärjestelmä. Kaupungissa julkaistiin useita lehtiä ja järjestötoimintaa harjoittivat esimerkiksi uskonnolliset, afroamerikkalaiset ja työväenseurat.
1800-luvun loppuun mennessä kaupunkiin oli muodostunut oma erillinen työväen kaupunginosa, jonka asukkaita monet olivat afroamerikkalaisia. Heitä työskenteli esimerkiksi hotelleilla, mutta samalla harjoitettiin rotuerottelua. He eivät voineet työskennellä esimerkiksi rannan viihdepalveluissa. Suuri tupakasta syttynyt tulipalo tuhosi suuren osan rantatien varresta, mutta seutu rakennettiin tuolloin vielä uudelleen. Heinäkuussa 1970 puhkesi puolestaan mellakoita, joissa loukkaantui 200 siviiliä ja poliisia, sekä tuhoutui suuri osa liikekeskustaa. Yritykset alkoivat kaikota mellakan jälkeen. Purettavien hotellien tilalle rakennettiin asuntoja eläkeläisille ja avohoitopotilaille. Sittemmin matkailuala on nähnyt myös joitakin toipumisen merkkejä. Rantatie avattiin uudelleen vuonna 2013 hurrikaani Sandyn aiheuttamien tuhojen jälkeen.
Talous.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Asbury Parkissa aikavälillä 2014–2018 olivat 41 336 USD ja henkilöä kohden 32 368 USD. 28,6 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö.
Kaupungin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 16 116 ja vuoden 2019 arvion mukaan 15 408. Kaupungin asukkaista 38,6 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 27,5 %), 44,2 % afroamerikkalaisia, 27,4 % latinoja mistä tahansa rodusta, 0,8 % aasialaisia ja 0,7  intiaaneja. 28,1 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä, kuin englantia ja 19,3 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Persiankeltaruusu

Persiankeltaruusu ("Rosa foetida" ’Persiana’) on tarhakeltaruusuihin ("Rosa" Foetida-ryhmä) kuuluva ruusulajike, jolle on tunnusomaista kerrannaiset, kullankeltaiset kukat. Persiankeltaruusua pidetään yksinkertaiskukkaisen persianruusun ("Rosa foetida") muunnoksena.
Alkuperä.
Persianruusu kulkeutui Eurooppaan 1600-luvulla Iranista. Ruususta ei tullut suosittua tavallisten puutarhaviljelijöiden keskuudessa, koska sillä oli vaatimaton villiruusumainen ulkonäkö ja epämiellyttävä tuoksu. Persianruusun levinneisyysalue on Lounais-Aasiassa erityisesti Iranin vuoristoisista pohjois- ja länsiosista Georgiaan Kaukasukselle ulottuvalla alueella.
Vuonna 1837 englantilainen East India Companyn hallituksen puheenjohtaja Sir Henry Willock toi lajikkeen "Rosa foetida" ’Persiana’ mukanaan Iranista. Se istutettiin Kuninkaallisen puutarhayhdistyksen (Royal Horticultural Society) toimesta Lontooseen. Lajikkeesta tuli erittäin suosittu Euroopassa sen kerrannaisten kullankeltaisten kukkiensa ansiosta. Uusi ruusu oli kasvutapansa puolesta kuin persianruusu, mutta sen kukat vain olivat kerrannaiset. Ruusu sai englanninkieliseksi nimekseen Persian Yellow. "Rosa foetida" ’Persiana’ -muunnoksen alkuperä on tuntematon. Ruusut, kuten muutkin kasvit, voivat geneettisesti muuntua joko risteytymällä tai mutaatioiden kautta.
Kuvaus.
Persiankeltaruusu kasvaa Suomessa 1–1,5 metriä korkeaksi pensaaksi. Versot ovat pystyt tai hieman kaarevat, väriltään tummanruskeat ja niissä on suoria vahvoja piikkejä. Lehdet ovat pienet, tummanvihreät, pyöreänsoikeat ja sahalaitaiset. Ruusu kukkii Suomessa kahdesta kolmeen viikkoa keskikesällä. Kukat ovat halkaisijaltaan 5–7 cm, kerratut ja keltaiset. Nuput ovat pallonpyöreät. Terälehtiä kukassa on 25–40 kappaletta. Kukan tuoksu on epämiellyttävä (luteinen). Kiulukoita ei yleensä muodostu. Juurivesoja kasvaa kohtalaisesti. Ruusu sietää hyvin auringon paahdetta ja kuivuutta. Ruusu on altis mustalaikkutaudille. Persiankeltaruusu menestyy Suomessa edullisilla kasvupaikoilla kasvuvyöhykkeillä I–II.
Péter Módos

Péter Módos (s. 17. joulukuuta 1987 Szigetvár) on unkarilainen kreikkalais-roomalaisen painityylin olympia- MM- ja EM-mitalisti. Hän edusti BDT-Szigetvari BSE- ja Kertvaros SE -seuroja ja hänen valmentajinaan toimivat Janos Módos vuodesta 1992, Ferenc Bacsa vuodesta 2000 ja György Struhács vuodesta 2001 alkaen.
Módos saavutti Lontoon olympialaisissa 2012 pronssia 55 kg:n painoluokassa kukistettuaan pronssiottelussa tanskalaisen Håkan Nyblomin jaksoin 2–1. Hän sai samassa painoluokassa MM-pronssia Budapestissa 2013 sekä sijoittui viidenneksi 2010 ja 2011.
Módos saavutti EM-kilpailuissa 55 kg:n sarjassa hopeaa Belgradissa 2012 sekä pronssia Tampereella 2008 ja Bakussa 2010. 
Módos saavutti nuorten MM-pronssia 50 kg:n painoluokassa 2005 ja 2006. Hän voitti nuorten Euroopan-mestaruuden 50-kiloisissa 2006 ja 55-kiloisissa 2007. Nuorten EM-pronssia hän sai 50 kg:n sarjassa 2005. Hän oli kolmas kadettien (eli alle 17-vuotiaiden) EM-kilpailuissa 42 kg:n painoluokassa 2004.
Dagbladet

Dagbladet viittaa esimerkiksi seuraaviin lehtiin:
Unescon maailmanperintökohteet Kroatiassa

Unesco on nimennyt Kroatiasta 10 kohdetta maailmanperintöluetteloon. Maailmanperintökohteet ovat merkittäviä kulttuuri- tai luontokohteita, joiden uskotaan olevan erityisen merkittäviä ihmiskunnalle. Periaate on kirjattu vuonna 1972 allekirjoitettuun Unescon yleissopimukseen kulttuuri- ja luonnonperinnön säilyttämisestä. Kroatian ensimmäiset maailmanperintökohteet olivat Splitin kaupungin historiallinen keskusta ja Diocletianuksen palatsi, Dubrovnik sekä Plitvicen kansallispuisto, jotka liitettiin maailmanperintöluetteloon vuonna 1979. 
Kolme Kroatian maailmanperintökohteista, Stećakin hautakivet, Venetsian tasavallan rakentamat puolustusjärjestelmät sekä Euroopan pyökkimetsät sijaitsevat useamman valtion alueella. Jugoslavian hajoamissotien aikana Dubrovnikin vanha kaupunki ja Plitvicen kansallispuisto kärsivät vaurioita tykistötulessa. Ne asetettiin uhanalaisten kohteiden listalle. Alueiden vauriot on kuitenkin myöhemmin korjattu ja ne on poistettu listalta.
Vilhelm Topsøe

Vilhelm Kristian Sigurd Topsøe (5. lokakuuta 1840 Skælskør, Tanska – 11. heinäkuuta 1881 Skodsborg, Tanska) oli tanskalainen kirjailija. Hän tuli ylioppilaaksi 1859 ja suoritti juris kandidat -tutkinnon 1865. Hän teki jo varhain yhteistyötä "Dagbladetin" kanssa ja kirjoitti 1863 satiirisia pakinoita nimimerkillä "Xox". Hän julkaisi kertomuksia "I solskin" ja "Livsanskuelser" (1867) ja poliittisia kirjasia, "Fra bondeopvækkelsens tid" (1868) ja "Grundejerforeningen, Oktoberforeningen og J. A. Hansen" (1869).
Topsøe matkusti 1870 Sveitsiin ja Ranskaan ja 1871 Pohjois-Amerikkaan. Matkavaikutelmiaan hän kuvasi kirjoissaan "Fra Schweiz og Frankrig" (1871) ja "Fra Amerika" (1872). Hän perusti 1880 journalistiyhdistyksen. Hän oli vuodesta 1872 "Dagbladetin" päätoimittaja. Lisäksi hän julkaisi romaanit "Jason med det gyldne skind" (1875) ja "Nutidsbilleder" (1878); novellikokoelman "Fra studiebogen" (1879) ja kokoelman "Politiske portrætstudier" (1878) sekä huvinäytelmän "Umyndige i kjærlighed" (1881). Kootut kertomukset ilmestyivät nimellä "Samlede fortællinger" 1891.
Topsøen veli oli kemisti Haldor Topsøe.
András Sike

András Sike (s. 18. heinäkuuta 1965 Eger) on unkarilainen kreikkalais-roomalaisen painityylin olympiavoittaja sekä EM- ja MM-mitalisti. Hän edusti FTC-Müfémszer -seuraa.
Sike voitti olympiakultaa 57 kg:n painoluokassa Soulissa 1988. Hän johti loppuottelua bulgarialaista Stojan Balovia vastaan pistein 9–0, kun tämä joutui luovuttamaan loukkaantumisen takia. Barcelonassa 1992 hän oli samassa sarjassa kymmenes.
Sike saavutti MM-kilpailuissa pronssia 57 kg:n painoluokassa Martignyssa 1989 ja Varnassa 1991. EM-kilpailuissa hän sai samassa sarjassa hopeaa Poznańissa 1990 ja pronssia | Kolbotnissa 1988 sekä sijoittui neljänneksi 1987, viidenneksi 1991 ja 1993 sekä kuudenneksi 1985 ja 1986.
Sike saavutti 57-kiloisissa nuorten MM-pronssia 1983 ja EM-hopeaa 1984.
Liivjärv (Jõuga)

Liivjärv (myös "Jõugu järv, 1. Jõuküla järv") on Virossa Itä-Virumaalla Alutagusen kunnan Jõugan kylässä sijaitseva järvi. Se on umpijärvi, joka on yksi Jõugajärvistä. Virolaisessa vesistönimistössä "liiv" tarkoittaa liivaa eli hiekkaa.
Maantietoa.
Järvi on 250 metriä pitkä, 100 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,9 hehtaaria. Se sijaitsee Iisakun kautta kulkevalla harjujaksolla () kahden muun järven kanssa. Vaikka järvet sijaitsevat lähekkäin, niiden välillä ei ole ojia tai puroja. Harjulla sijaitsevien järvien ympärillä on jyrkät rinteet, ja itse järvessäkin on 8,3 metriä syvää. Se on saareton ja autio, vaikka sen pohjois- ja eteläpuolelta kulkee metsäautotiet ja harjanteen takana sijaitsee maatila. Järven rantaviiva on 560 metriä pitkä. Sen etelärannassa on hiekkapohja, mutta muualla rantoja kiertää suoreunus.
Luontoarvoja ja luokittelu.
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) () luokituksen (VRD 5) mukaan veden kovuuden osalta pehmeävetinen järvi, jonka vedenväri on vaalea (). Järvi luokitellaan limnologisesti oligotrofiseksi järveksi, jolla tarkoitetaan ravinnetasoltaan karua järveä (, OL). Silloin järven vedessä on vähän ravinteita ja siksi vedessä elävien bakteerien ja levien yhteinen biomassa jää myös pieneksi. Koko ravintoketju, joka on riippuvainen järven perustuotannon tarjonnasta, kärsii ravinnon vähyydestä ja silloin hyönteisten ja kalojen sekä laji- että yksilömäärät jäävät vähäisiksi.
Jõugan järviryhmässä ovat myös Pesujärv ja Linajärv. Ne ovat kaikki syntyneet viime jääkauden jälkeen Pesujärven yhteydessä esitetyllä tavalla. Järvet ovat umpijärviä eikä niillä siksi ole myöskään keskinäisiä ojia. Järven vesi tulee sadannasta ja pohjavedestä. Koska sen vesi ei vaihdu, jäävät järveen joutuneet ravinteet sinne ja näiden karujen järvien onkin havaittu rehevöityvän hitaasti. Syvän järven vesi lämpötilakerrostuu kesäisin ja talvella. Järven vesikasvillisuus on niukka, mutta kuitenkin runsaampaa kuin naapurijärvillä. Järvessä elää vain ruutana. Järven pohjassa on paksu kerros mutaa. Kasviplanktonin ja eläinplanktonin määrät ovat pienet, mutta esimerkiksi pohjaeliöstössä elää harvinainen "Rhyacodrilus coccineus", jonka löytäjä T. Timm on esittänyt olevan Itämeren Ancylus-vaiheen aikainen relikti. Järvessä on tavattu myös harvinainen "Candona stagnalis" (äyriäinen).
Järvi sisältyy Alutagusen kansanpuistoon ().
Vesistösuhteita.
Liivjärv kuuluu Alajõen valuma-alueeseen, vaikka sillä ei olekaan laskuojaa. Alajõgi laskee Peipsijärven pohjoisosan länsirantaan. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Rudolf Dombi

Rudolf Dombi (s. 9. marraskuuta 1986 Budapest) on unkarilainen ratamelonnan olympiavoittaja, Euroopan-mestari ja MM-mitalisti.
Dombi voitti Roland Kökényn parina kultaa kajakkikaksikon 1 000 metrillä Lontoon olympialaisissa 2012. MM-kilpailuissa hän saavutti kaksikossa hopeaa 500 metrillä Moskovassa 2014 ja pronssia 1 000 metrillä Duisburgissa 2013.
Dombi voitti kajakkikaksikon Euroopan-mestaruuden 1 000 metrillä Zagrebissa 2012. Hän saavutti EM-hopeaa kajakkinelosen 1 000 metrillä Trasonassa 2010 sekä EM-pronssia nelosen 200 metrillä Brandenburgissa 2009, kaksikon 200 metrillä Trasonassa 2010 ja kaksikon 1 000 metrillä Belgradissa 2011.
Swedesboro

Swedesboro on borough Yhdysvaltojen New Jerseyn osavaltiossa Gloucesterin piirikunnassa. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 2 584.
Maantiede.
Swedesboro sijaitsee New Jerseyn osavaltiossa Gloucesterin piirikunnassa. Pinta-alaltaan se on piirikunnan kunnista pienin.
Historia.
Nykyisen Swedesboron alueen alkuperäisasukkaita eli intiaaneja olivat delawaret. Swedesboro perustettiin vuonna 1638. Sen ensimmäiset asukkaat ruotsalaisia ja suomalaisia siirtolaisia. Ruotsi pyrki tuolloin perustamaan oman siirtokuntansa (Uusi-Ruotsi) Pohjois-Amerikkaan. Paikkakunnan nimi oli alkujaan Raccoon ja nykyisen nimensä se sai vuonna 1765. Mortonson-Van Leer Log Cabin on yksi Yhdysvaltojen vanhimmista hirsimökeistä ja Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittaneen John Mortonin isoisän isän kotimökki. Vuonna 1703 perustettu Pyhän Kolminaisuuden kirkko eli "Old Swedes Church" on puolestaan Yhdysvaltojen kolmanneksi vanhin ruotsalainen kirkko.
Swedeboro erotettiin Woolwichista omaksi hallinnolliseksi alueekseen 8. huhtikuuta 1902 ja Del Monte avasi paikkakunnalle purkittamon vuonna 1948. Ruotsin kuningas Kaarle XVI Kustaa vieraili paikkakunnala United States Bicentennial-juhlien yhteydessä vuonna 1976.
Väestö.
Swedesboron asukasluku oli vuonna 2010 yhteensä 2 584. Heistä 69,8 % oli valkoisia, 15 % afroamerikkalaisia, 1,4 % aasialaisia ja 17,1 % latinoja mistä tahansa rodusta.
Zoltán Verrasztó

Zoltán Verrasztó (s. 5. maaliskuuta 1956 Budapest) on unkarilainen uinnin olympiamitalisti sekä maailman- ja Euroopan-mestari. Hän edusti Központi Sportiskola- ja Budapesti Honvéd Sportegyesület -seuroja.
Verrasztó sijoittui 200 metrin selkäuinnissa seitsemänneksi Münchenin olympialaisissa 1972. Hän saavutti samassa lajissa hopeaa Belgradin MM-kilpailuissa 1973 ajalla 2.05,89. Wienin EM-kilpailuissa 1974 hän sai hopeaa 200 metrin selkäuinnissa ajalla 2.04,96 ja pronssia 100 metrin selkäuinnissa ajalla 58,78 sekä sijoittui kuudenneksi 200 metrin sekauinnissa.
Verrasztó voitti 200 metrin selkäuinnin maailmanmestaruuden Calissa 1975 ajalla 2.05,05. Lisäksi hän oli viides 200 metrin sekauinnissa ja kahdeksas 100 metrin selkäuinnissa. Hän ui 400 metrin sekauinnin maailmanennätyksen 4.26,00 Long Beachissa 2. huhtikuuta 1976. Montrealin olympialaisissa 1976 hän sijoittui 200 metrin selkäuinnissa kahdeksanneksi.
Verrasztó voitti 200 metrin selkäuinnin Euroopan-mestaruuden Jönköpingissä 1977 ajalla 2.03,88 sekä sai hopeaa 100 metrin selkäuinnissa ajalla 58,48. Saman vuoden Sofian universiadeissa hän saavutti kultaa 200 metrin selkäuinnissa, hopeaa 400 metrin sekauinnissa ja pronssia 100 metrin selkäuinnissa.
Verrasztó saavutti 200 metrin selkäuinnin MM-pronssia Länsi-Berliinissä 1978 ajalla 2.03,90. Moskovan olympialaisissa 1980 hän sai hopeaa 200 metrin selkäuinnissa ajalla 2.02,40 ja pronssia 400 metrin sekauinnissa ajalla 4.24,24.
Zoltán Verrasztó on olympiauimari Gabriella Verrasztón veli sekä Evelyn ja Dávid Verrasztón isä.
Kultakurkkusirkkunen

Kultakurkkusirkkunen ("Tiaris olivaceus") on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Väli- ja Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö.
Kultakurkkusirkkunen on pienikokoinen lintu ja voi kasvaa 10–12 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Kultakurkkusirkkuskoiras on suurimmaksi osaksi oliivinvihreä lukuun ottamatta keltaisia silmäkulmajuovia ja kurkkua. Kurkussa on musta reunus. Lajin naaras on väritykseltään harmahtavan ruskea ja kurkku on vaalean keltainen.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Kultakurkkusirkkusen levinneisyysalue ulottuu Meksikosta Kolumbiaan ja useille Karibianmeren saarille. Hyvin harvinaisena sitä voidaan tavata myös Floridasta ja Teksasista. Lajin elinympäristöä ovat ruohomaat, joilla kasvaa muutamia puita ja pensaita. Useimmiten lintu liikkuu pareittain tai varsinkin ruokaillessaan parvissa. Kultakurkkusirkkusen ravintoa ovat siemenet. Pesän laji rakentaa ruohoista pensaaseen tai pieneen puuhun. Pesimäkausi kestää Kolumbiassa toukokuusta elokuulle ja Karibianmeren saarilla tammikuusta toukokuulle.
Otaniemen kirjasto

Otaniemen kirjasto on Espoon Otaniemessä, Otaniemen lukion kanssa samassa rakennuksessa toimiva yleinen kirjasto. Se on osa pääkaupunkiseudun Helmet-kirjastoverkkoa ja yksi Espoon kaupunginkirjaston toimipisteistä.
András Hargitay

András Hargitay (s. 7. maaliskuuta 1956 Budapest) on unkarilainen uinnin olympiamitalisti sekä kolminkertainen maailman- ja Euroopan-mestari. Hän edusti Központi Sportiskola- ja Budapesti Honvéd Sportegyesület -seuroja.
Hargitay sijoittui Barcelonan EM-kilpailuissa 1970 kuudenneksi 400 metrin sekauinnissa ja seitsemänneksi 1 500 metrin vapaauinnissa. Münchenin olympialaisissa 1972 hän saavutti pronssia 400 metrin sekauinnissa ajalla 4.32,70 sekä sijoittui viidenneksi 200 metrin sekauinnissa ja kuudenneksi 200 metrin perhosuinnissa. Hän voitti 400 metrin sekauinnin maailmanmestaruuden Belgradissa 1973 ajalla 4.31,11 sekä sijoittui neljänneksi 200 metrin sekauinnissa ja kuudenneksi 200 metrin perhosuinnissa.
Hargitay ui 400 metrin sekauinnin Euroopan ennätyksen 4.31,11 Belgradissa 5. syyskuuta 1973. Hän voitti Wienin EM-kilpailuissa 1974 kultaa 400 metrin sekauinnissa maailmanennätysajalla 4.28,89 ja 200 metrin perhosuinnissa ajalla 2.03,80 sekä saavutti 200 metrin sekauinnissa pronssia ajalla 2.09,08.. Hän ui 800 metrin vapaauinnin Euroopan ennätyksen 8.31,30 Kecskermetissa joulukuussa 1974.
Hargitay voitti Calin MM-kilpailuissa 1975 kultaa 200 metrin sekauinnissa ajalla 2.07,72 ja 400 metrin sekauinnissa ajalla 4.32,57. Montrealin olympialaisissa 1976 hän oli 400 metrin sekauinnissa neljäs. Hän voitti 200 metrin sekauinnin Euroopan-mestaruuden Jönköpingissä 1977 ajalla 2,06,82 ja sijoittui 400 metrin sekauinnissa neljänneksi. Saman vuoden Sofian universiadeissa hän voitti kultaa 400 metrin sekauinnissa.
Hargitay saavutti Länsi-Berliinin MM-kilpailuissa 1978 pronssia 400 metrin sekauinnissa ajalla 4.27,04. Moskovan olympialaisissa 1980 hän sijoittui samassa lajissa neljänneksi.
Georg Årlin

Georg Adolf Wilhelm Årlin (30. joulukuuta 1916 Rödeby, Ruotsi – 27. kesäkuuta 1992 Lövestad, Ruotsi) oli ruotsalainen näyttelijä. Hän esiintyi 50 elokuvassa vuosina 1940–1988. Suomessa Årlin tunnetaan ainakin "Vaahteramäen Eemeli" -elokuvista, joissa hän esitti rovastia.
Karl Konstantin Fieandt

Karl Konstantin Fieandt (8. joulukuuta 1850 Padasjoki – 12. huhtikuuta 1940 Padasjoki) oli suomalainen juristi, liikemies, maanviljelijä ja valtiopäivämies. 
Henkilöhistoria.
Fieandt tuli ylioppilaaksi 1869 ja suoritti tuomarintutkinnon 1873, varatuomarin arvon hän sai 1876. Fieandt toimi asianajajana, kunnes ryhtyi harjoittamaan saha-, rauta- ja meijeriteollisuutta sekä maanviljelyä. Padasjoen kuntakokouksen esimies Fieandt oli kahdeksantoista vuotta ja kunnanvaltuuston puheenjohtaja vuodesta 1911. Hän oli Tapion perustajia ja ensimmäinen puheenjohtaja 1908–1926. Fieandt oli Jämsän tuomiokunnasta talonpoikaissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1899 ja 1900. Hän sai kunnallisneuvoksen arvon 1905.
Hans Lindgren

Hans Olov Lindgren (6. tammikuuta 1932 Österåkerin kunta, Tukholman lääni, Ruotsi – 2. marraskuuta 2012) oli ruotsalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja elokuvatuottaja. Hän aloitti näyttelemisen 10-vuotiaana komediaelokuvassa "Vårat gäng". Lindgren tunnetaan Suomessa ainakin lastenelokuvista "Vaahteramäen Eemeli" ja "Eemelin uudet metkut", joissa hän esitti Marjolahden tohtorin ääntä. Lindgren meni vuonna 1960 naimisiin Harriet Engströmin (1939–2007) kanssa. He saivat tyttären vuonna 1962.