tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Gadžijevo

Gadžijevo () on noin 11 000 asukkaan suljettu kaupunki ja hallintopiiri Aleksandrovskin kaupunkipiirikunnassa Murmanskin alueella Venäjällä, Kuolanvuonon suusta länteen erkanevan Saitavuonon rannalla 32 km Murmanskista pohjoiseen. 
Gadžijevossa on Venäjän pohjoisen laivaston tukikohta, jonka perustamisen myötä asutus sai alkunsa vuonna 1957. Se tunnettiin tuolloin nimellä Jagelnaja Guba (Ягельная Губа) samannimisen lahden mukaan, jonka rannalla tukikohta sijaitsee. Vuonna 1967 nimi muutettiin Gadžijevoksi. Vuonna 1981 paikkakunta sai suljetun kaupungin statuksen ja uuden nimen Skalistyi (Скалистый); siihen viitattiin kuitenkin koodinimellä Murmansk-130. Skalistyi-nimi virallistettiin vuonna 1994, mutta muutettiin takaisin Gadžijevoksi 1999.
Vuosina 2004–2008 Skalistyi oli hallinnollisesti kaupunkipiirikunta, jonka asutuskeskuksia olivat Gadžijevon kaupunki sekä Saitavuonon (Saida Guba), Olenja Guban ja Kuvšinskaja Salman taajamat. Vuonna 2008 se yhdistettiin uuteen suurempaan, koko Kuolanvuonon länsirannan kattavaan Aleksandrovskin kaupunkipiirikuntaan. Tähän kuuluvat myös Poljarnyin ja Snežnogorskin suljetut kaupungit. Aleksandrovskin puitteissa entinen Skalistyi asutuskeskuksineen muodostaa nyt Gadžijevon hallintopiirin ("adminstrativnyi okrug Gadžijevo").
Saitavuonoon on Kurtšatov-instituutin johdolla ja saksalaisten rahoituksella rakennettu ydinsukellusveneiden käytöstä poistettujen reaktoreiden väliaikaisvarastointilaitos, joka aloitti toimintansa 2006. Paikalla on tilaa 120 reaktoriyksikölle; säilytysaika on 75 vuotta.
Harald Gille

Harald Gille (norjaksi "Harald IV Magnusson Gille) ;" (1103–1136) oli Norjan kuningas vuosina 1130–1136. 
Harald oli syntynyt Irlannissa, ja hän lienee saanut liikanimensä Gille sanaparista "Gilla Críst", Kristuksen palvelija. Hänen valtaannousunsa merkitsi kansalaissotien aikakauden alkua, ja tänä aikana Norjassa käytiin jatkuvasti julmaa kamppailua oikeudesta kruunuun.
Harald saapui Norjaan vuonna 1128 ja ilmoitti olevansa edesmenneen kuningas Maunu Paljassäären poika ja hallitsevan kuninkaan Sigurd Jerusaleminkävijän velipuoli. Harald läpäisi tulikokeen eli käveli tulisilla hiilillä, mikä ajan uskomusten mukaan todisti hänen puhuvan totta.
Sigurd hyväksyi hänet veljekseen sillä ehdolla, ettei Harald vaatisi osuutta valtakunnasta Sigurdin tai hänen poikansa Maunun elinaikana. Harald piti lupauksensa Sigurdin kuolemaan asti. Sigurdin kuoleman jälkeen Haraldin ja Maunun välille puhkesi kuitenkin sota, jonka Harald viimein voitti vuonna 1135. Harald kastroitti ja sokaistutti Maunun ja sulki tämän luostariin. Tämän jälkeen Harald Gille hallitsi Norjaa yksin, mutta kruunua tavoitellut Sigurd Slembe surmasi hänet jo vuonna 1136. 
Haraldilla ja hänen puolisollaan Ingrid Ragvaldsdotterilla oli kolme poikaa, Inge, Sigurd ja Östen. Heistä kaikista tuli vuorollaan Norjan kuninkaita.
Hvis lyset tar oss

Hvis lyset tar oss () on Varg Vikernesin yhden miehen yhtyeen Burzumin albumi. Sen on katsottu olevan maailman merkittävimpiä black metal -albumeja. Levy äänitettiin syksyllä 1992, mutta se julkaistiin vasta toukokuussa 1994. Haastattelujen mukaan "Hvis lyset tar oss" on Vikernesin lempialbumi. Albumin kansikuvassa on Theodor Kittelsenin teos "Fattigmannen" (suomeksi ”kerjäläinen”). Levyllä on vain neljä kappaletta, mutta kappaleet muodostavat silti täyspitkän levyn.
Vikernes soittaa levyllä kaikki instrumentit itse, ja tuottajana ja äänitysteknikkona toimii norjalainen Eirik Hundvin.
Cotonoun sopimus

Cotonoun sopimus on Euroopan unionin ja Afrikan, Karibian ja Tyynenmeren maiden (AKT-maat) keskeinen sopimus. Se allekirjoitettiin 23. kesäkuuta 2000 Cotonoussa, Beninin taloudellisessa pääkaupungissa. Sopimuksen allekirjoittivat 77 AKT-valtiota ja 15 Euroopan unionin jäsenvaltiota ja se tuli voimaan vuoden 2002 alussa. Kyseessä on kaikkien aikojen laajin yhteistyöohjelma mitä AKT-valtiot ja EU ovat solmineet.
Cotonoun sopimus oli voimassa vuoden 2023 loppuun saakka. Sitä seuranneen uuden sopimuksen pääneuvottelijana oli EU:n puolelta komissaari Jutta Urpilainen. Marraskuussa 2023 allekirjoitettu, ja vuoden 2024 alusta voimaan astunut Samoan sopimus korvasi Cotonoun sopimuksen.
Tavoitteet.
Sopimuksen keskeisenä tavoitteena on vähentää ja poistaa juurineen köyhyys ja siten avustaen kyseisiä maita, että aikaa myöten kestävä kehitys sekä AKT-maiden taloudellinen, sosiaalinen ja kulttuurillinen kehitys vauhdittuisivat, ja että AKT-maiden asteittainen integrointi maailmantalouteen tulisi mahdolliseksi. Tämän lisäksi rauhaa ja turvallisuutta edistäen olisi luotava ilmapiiri, jossa vakaa ja demokraattiset olot olisivat mahdolliset.
Keskeiset periaatteet.
Cotonoun sopimus korvasi Lomén sopimukset, jotka olivat olleet AKT–EU-kehitysyhteistyön perustana vuodesta 1975 lähtien. Cotonoun sopimus on kuitenkin laajempialainen kuin mikään aiemmin tehty talous- ja kehityssopimus. Se on tarkoitettu vähintäänkin 20 vuoden ajanjaksolle. Sopimusta olisi tarkastettavat joka viides vuosi. Yhteistyö perustuu niin sanottuun kumppanuuteen ja se jakautuu viiteen toisiinsa läheisesti liittyvään pilariin, jotka ovat:
Sopimuksen osapuolet.
Sopimus on tehty Euroopan yhteisön nimissä ja sen 25 jäsenvaltion puolesta. Osa jäsenvaltioista on liittynyt sopimukseen (vuoden 2000 jälkeen) hyväksyessään Euroopan yhteisön jäsenyyden.
Lisäksi sopimuksen osapuolina ovat AKT-maat.
Três Corações

Três Corações on Brasilian kaupunki Minas Geraisin osavaltion eteläosassa. Sen pinta-ala on 825,924 km² ja väkiluku 70 490 (2015). Kaupunki sijaitsee 287 kilometrin päässä osavaltion pääkaupunki Belo Horizontesta ja 295 kilometrin päässä São Paulosta.
Três Corações, jonka nimi merkitsee portugalin kielellä "kolmea sydäntä", perustettiin 1760. Kaupunki on jalkapalloilija Pelén syntymäpaikka ja siellä on hänen patsaansa.
Kuhilas

Kuhilas on viljalyhteistä kuivatusta varten pellolle pystytetty rakenne. Erityisesti ruislyhteistä pystytettyä rakennetta sanotaan kuhilaaksi (Hämeessä myös: kykkä). Toukoviljasta pystytettynä kuhilaalla on myös muita nimiä, kuten viisikko tai kymmenikkö. Kuhilas on sisältä holvimainen ja ulkomuodoltaan pyöreä. Siinä on pystyssä toisiaan vasten seisovat jalkalyhteet ja sateelta suojaava hattu. 
Ensin vilja kootaan lyhteiksi esimerkiksi sirpillä leikatuista kourallisista. Lyhteeseen tulee viisi kourallista olkia. Tämän kokoisia on vielä helppo sitoa ja käsitellä. Sen jälkeen lyhteet kootaan hengittäväksi kuhilaaksi. Kuhilaassa vilja vielä tuleentuu, eikä sen täyttä joutumista leikattavaksi tarvitse välttämättä odottaa. Ulkokuivatuksen jälkeen kuhilaat on ollut helppo purkaa ja viedä puitavaksi. 
Kuhilaat ovat olleet eri paikkakunnilla eri kokoisia ja muotoisia, etelässä suurempia ja pohjoisessa pienempiä. Yleisiä ruiskuhilaan kokoja on kymmenlyhteinen, nelitoistalyhteinen ja kahdeksantoistalyhteinen kuhilas. Samalle pellolle tehdään aina saman kokoisia kuhilaita, jolloin sadon määrä voidaan arvioida. Toukoviljasta (vehnästä, ohrasta, kaurasta) pystytettynä kymmenlyhteistä sanotaan joskus kuhilaaksi, ja suurempia ei toukoviljasta, kevätruista lukuun ottamatta, saakaan tehtyä. Pienet kuhilaat ja viisikot aloitetaan kahdesta jalkalyhteestä, kahdeksantoistalyhteinen aloitetaan neljästä. Poutakesänä kuhilaaseen voidaan panna vain yksi, suuri hattulyhde, tyvi ylöspäin. Sateisena kesänä suositaan kahta hattulyhdettä. Kaksilyhteistä hattua varten lyhteet taitetaan käsivarrella siteen yläpuolelta ja levitetään viuhkoiksi. Alimmaisen hatun tyvi pannaan osoittamaan pohjoiseen ja päällimmäisen etelään, jolloin se kuivuu paremmin ja toivottaa samalla hyvää ilmaa.
Kovin pitkään säilytykseen kuhilaat eivät sovi, sillä maavaraisina ne ajan mittaan kostuvat. Parempaa kuivumista ja samalla pitempää säilytystä varten rakennettiin suuria elohaasioita (tai kevyitä aartoja) eli kuivatustelineitä, joissa lyhteet aseteltiin riu'uille kuivumaan. Jos elohaasiaa ei ollut, kuivat lyhteet voitiin koota joko pyöreisiin aumoihin tai pinomaisiin, pitkiin närtteisiin puintia odottamaan. Sieltä ne ajettiin riiheen kuivattaviksi ja puitaviksi. Aumavarastointia käytettiin vielä jonkin verran yhteisten puimakoneiden aikaan 1900-luvun puolivälissä.
Nykyaikana vilja leikataan ja puidaan pystykasvustona samalla kertaa leikkuupuimurilla.
Ramsarin sopimus

Ramsarin sopimus () on vuonna 1971 Ramsarin kaupungissa Iranissa solmittu kansainvälinen sopimus kosteikkojen ja vesialueiden suojelusta.
Ramsarin sopimus oli ensimmäinen nykyaikaisista, valtioiden välisistä luonnonsuojelun ja luonnonvarojen viisaan käytön sopimuksista. Alun perin sopimuksella pyrittiin suojelemaan kosteikkoja ja vesialueita erityisesti vesilintujen elinalueina, mutta sittemmin sopimus on laajentunut kattamaan vesialueiden suojelemisen kokonaisuudessaan, ja siinä tunnustetaan niiden merkitys elämän monimuotoisuuden säilyttämisessä. Alkuperäisiä sopijavaltioita oli 18, mutta nyttemmin sopimuksen on allekirjoittanut 158 valtiota, ja siihen kuuluu 1 752 kohdetta, joiden yhteispinta-ala on noin 161 miljoonaa hehtaaria.
Sopimuksen kohdat.
Sopimuksen allekirjoittaneet valtiot sitoutuvat:
Vuosien kuluessa sopimuksen allekirjoittaneet tahot ovat tulkinneet ja laajentaneet näitä velvoitteita ja laatineet ohjeistusta kyseisten kohtien käytännön toteutuksesta.
Kansainväliset yhteistyötahot.
Ramsarin sopimus tekee tiivistä yhteistyötä kuuden muun järjestön kanssa, joita kutsutaan kansainvälisiksi yhteistyökumppaneiksi. Nämä yhteistyöjärjestöt tukevat yleissopimuksen työtä antamalla teknistä asiantuntija-apua, auttamalla kenttätutkimusten toteuttamisessa ja antamalla taloudellista tukea. Järjestöt ovat: 
Ramsarin sopimuksen vesiperäiset alueet.
Kosteikkoalueet luokitellaan tyyppinsä mukaisesti eri luokkiin. Vrt. Ramsarin sopimuksen vesiperäiset alueet
Suomen Ramsar-alueet.
Suomessa on 49 Ramsar-aluetta, joiden yhteispinta-ala on 799 518 hehtaaria. Kaikki Suomen Ramsar-alueet kuuluvat Natura 2000 -verkostoon, ja niiden rajaukset noudattavat Natura-rajauksia.
Venäjän Ramsar-alueet.
Venäjän federaatiossa on 35 Ramsar-aluetta, joiden yhteispinta-ala on 10 323 767 hehtaaria.
Triakki

Triakki (akronyymistä TRIAC, ) eli kaksisuuntainen triodityristori on puolijohdekomponentti, joka on toimintaperiaatteeltaan kuten kaksi vastakkaisiin suuntiin rinnan kytkettyä tyristoria, joiden hilat on kytketty yhteen. Kun triakin hilalle tuodaan virtapulssi, jonka napaisuus on sama tai eri kuin triakin navoilla olevan jännitteen napaisuus, triakki alkaa johtaa, kunnes napojen välinen jännite laskee riittävän alas tai vaihtaa napaisuutta. Kyky liipaista myös erisuuntaisella virralla kuin päävirta antaa mahdollisuuden monipuolisiin kytkentöihin.
Neljä eri liipaisuvaihtoehtoa:
Triakkia voidaan käyttää esimerkiksi hehkulampun himmentimessä, jolloin liipaisua ohjataan vastuksista, säätövastuksista, kondensaattoreista ja mahdollisesti diakista koostuvalla kytkennällä niin, että triakki johtaa lampulle vain osan kustakin vaihtojännitteen puolijaksosta. Näin keskimääräinen lampun läpi kulkeva virta pienenee ja lamppu himmenee.
Harri Rantanen (basisti)

Harri Rantanen (s. 1960) on suomalainen basisti. Hän asui 11-vuotiaaksi Tukholmassa. Hänen setänsä Veikko Rantanen oli tanssimuusikko, jonka instrumentti oli myös basso. 1970-luvulla hän tutustui gospel-piireissä Teppo Nuorvaan, Jaakko Löyttyyn ja myöhemmin Heikki Silvennoiseen.
Gramexin tilastojen mukaan Rantanen on Suomen 9. eniten levyttänyt studiomuusikko vuonna 2021 oltuaan siihen saakka mukana 3 864 levytyksellä. Merkittävässä osassa Rantasen studiolevytyksistä rumpalina on toiminut Anssi Nykänen, johon Rantanen tutustui vuonna 1986.
Rantanen on studiotyön lisäksi keikkaillut muun muassa Ben Granfelt Bandissä, Freud Marx Engels &amp; Jung -yhtyeessä, Nylon Beat -yhtyeessä sekä Pekka Ruuskan yhtyeessä. Rantanen ja Nykänen ovat mukana myös tanssiorkesteri Dallapén uudessa tulemisessa. Konserttikiertueita hän on tehnyt muun muassa Paula Koivuniemen ja Jari Sillanpään kanssa. 1990-luvun alussa hän tuurasi myös Mikko Löyttyä Q.Stone-yhtyeen kiertueilla. Jope Ruonansuun levyillä hänen nimensä oli muodossa "Harri Humppa Rantanen".
Hänen esikuviaan basisteina ovat olleet muun muassa Stu Cook, Roger Glover, Jack Bruce, John Paul Jones, Jaco Pastorius sekä suomalaisista soittajista Pekka Pohjola ja Juha Tikka.
Filosofem

Filosofem on Varg Vikernesin yhden miehen yhtyeen, Burzumin, albumi. Levy oli Vikernesin viimeinen äänitys ennen hänen vangitsemistaan vuonna 1993, vaikka Filosofem julkaistiinkin vasta 1996. Albumin suosio oli yllätys (varsinkin black metal -tuotokseksi) sen saadessa loistavia arvioita jopa valtavirran musiikkilehdiltä. Lyhennetty versio kappaleesta numero 5 löytyy elokuvan Gummo soundtrackilta. Myös albumin aloitusraidasta "Dunkelheit" on saatavilla musiikkivideo Burzumin kotisivuilta.
Albumin kansikuvassa on Theodor Kittelsenin taideteos. Taideteoksen nimi on "Under fjeldet toner en".
Tokodede

Tokodede on Itä-Timorissa puhuttava malaijilais-polynesialainen kieli. Kielellä on noin 39 500 puhujaa Liquiçán alueella, erityisesti Loisjoen varrella. Puhujien määrä on laskenut viime vuosina. Sen katsotaan kuitenkin olevan edelleen elinvoimainen.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin.
Criss Angel

Criss Angel (oikealta nimeltään Christopher Nicholas Sarantakos, s. 19. joulukuuta 1967 Long Island, New York) on yhdysvaltalainen muusikko, taikuri, illusionisti ja "Criss Angel – tajunnanräjäyttäjä" -televisiosarjan ("Criss Angel Mindfreak") luoja ja ohjaaja. Angelin oikea sukunimi on peräisin hänen kreikkalaiselta äidiltään. Hänen vanhempiensa nimet ovat John ja Dimitra Sarantakos. Angel on ollut lapsesta asti kiinnostunut taikuudesta. Suurin vaikutus häneen on ollut edesmenneellä isällään Johnilla, joka kuoli vatsasyöpään.
Criss Angel on tunnettu myös skeptikkona.
Ura illusionistina.
Lähes koko ikänsä Angel on harrastanut taikuutta ja hän on tehnyt keikkoja ympäri maailmaa. Criss Angel esiintyy "Mindfreak"-sarjassa (suom. Tajunnanräjäyttäjä), jota on kuvattu Alladin Resortissa, New Orleanissa, Las Vegasissa, Los Angelesissa ja Angelin kotikaupungissa, New Yorkin East Meadowissa, ja myös monissa muissa kaupungeissa. Criss on tehnyt huimapäisiä mielen ja kehon kokeita. Hänen mukaansa ihokoukuista roikkuminen oli "hulluin" kaikista hänen tekemistään tempuista. Criss Angel on myös näytellyt taikuria yhdessä jaksossa Las Vegas -nimisessä sarjassa, sekä murhaaja-taikuria yhdessä in jaksossa.
Muusikon ura.
Criss Angelilla oli industrial-yhtye Angeldustissa, jonka hän perusti Klay Scottin kanssa, kun Klaytonin edellinen yhtye Circle of Dust hajosi. Angeldust julkaisi albumin "Musical Conjurings from the World of Illusion" vuonna 1998 ja esiintyi Madison Square Gardenissa. Hän on myös julkaissut muutaman muun levyn Criss Angelina.
Diskografia.
Kaikki albumit on julkaistu omakustanteina. (APITRAG Records)
Giovanni Giolitti

Giovanni Giolitti (27. lokakuuta 1842 – 17. heinäkuuta 1928) oli italialainen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä viiteen eri otteeseen vuosien 1892 ja 1921 välillä.
Elämäkerta.
Giolitti oli kotoisin Piemonten maakunnasta. Hän oli toiminut pitkään virkamiehenä, kun hänet vuonna 1882 valittiin Italian parlamenttiin. Tämän jälkeen hänen poliittinen uransa edistyi melko nopeasti. Vuonna 1889 hänet nimitettiin valtiovarainministeriksi Francesco Crispin hallitukseen, ja vuonna 1892 hänestä tuli pääministeri.
Pääministerinä.
Giolittin ensimmäinen pääministerikausi oli lyhyt. Hän joutui eroamaan jo vuonna 1893, koska häntä epäiltiin virka-asemansa väärinkäytöstä. Hän jatkoi kuitenkin poliittista toimintaansa ja palasi pääministeriksi vuonna 1903. Seuraavat kymmenen vuotta hän oli Italian vaikutusvaltaisin poliitikko, joko pääministerin ominaisuudessa (vuosina 1903–1905, 1906–1909 ja 1911–1914) tai vahvana taustavaikuttajana.
Poliittisilta näkemyksiltään Giolitti oli maltillinen liberaali. Hänen pyrkimyksenään oli parantaa työväestön asemaa. Hän mm. salli ammattiliittojen toimia vapaasti ja hyväksyi työläisten lakko-oikeuden. Hän kiinnitti huomiota työolosuhteisiin ja paransi sosiaaliturvaa. Lisäksi hän laajensi miesten äänioikeutta vuonna 1912.
Oikeisto syytti Giolittia liiallisesta lempeydestä vasemmistoa kohtaan. Giolitti saattoi kuitenkin turvautua koviinkin otteisiin, mikäli yleinen järjestys oli uhattuna. 
Italian talouden kannalta 1900-luvun alku oli suuren kasvun aikaa. Maahan kehittyi muun muassa vahva metalliteollisuus. Kasvu tosin keskittyi Pohjois-Italiaan, kun taas Etelä-Italia pysyi jokseenkin takapajuisena alueena.
Neljännellä pääministerikaudellaan Giolitti oli päättämässä Turkin vastaisen sodan aloittamisesta. Italia voitti sodan vuonna 1912 ja sai Turkilta Libyan ja Dodekanesian. Voitosta huolimatta Giolitti kuitenkin piti Italian armeijaa huonosti varustautuneena, joten hän vastusti Italian liittymistä ensimmäiseen maailmansotaan toukokuussa 1915.
Viidennen ja viimeisen kerran Giolitti tuli pääministeriksi vuonna 1920. Sodanjälkeinen Italia oli vaikea johdettava, sillä vasemmalta uhkasi kommunistinen vallankumous ja oikealta nationalistinen diktatuuri. Tuolloin jo 78-vuotias Giolitti pyrki rakentamaan maltillisten puolueiden laajaa koalitiota ääriliikkeitä vastaan. Kun tämä osoittautui tehottomaksi olojen vakauttamaisessa, Giolitti erosi oltuaan runsaan vuoden ajan pääministerinä. 
Benito Mussolinin johtamien fasistien valtaannousu vuonna 1922 siirsi lopullisesti Giolittin syrjään. Hän tosin pysyi parlamentin jäsenenä aina kuolemaansa asti vuoteen 1928 ja uskalsi jopa kritisoida Mussolinin lakialoitteita. Vanhan valtiomiehen kritiikki ei kuitenkaan voinut pysäyttää Italian muuttumista fasistiseksi diktatuuriksi.
Diakki

Diakki (akronyymistä DIAC, ) eli kaksisuuntainen diodityristori on puolijohdekomponentti, joka muuttuu johtavaksi, kun sen kynnysjännite ylittyy. Kun resistanssi pienenee, myös diakin yli vaikuttava jännite putoaa huomattavasti ja läpi kulkeva virta kasvaa. Diakki pysyy johtavana kunnes virta pienenee tarpeeksi. Kynnysjännite on yleensä 15-40 volttia ja se on molempiin suuntiin sama.
Diakin yleisin käyttötarkoitus on jännite- ja virtapulssin tuottaminen triakin liipaisemiseen esimerkiksi hehkulamppujen himmentimissä tai lämmitysvastusten ja sähkömoottorien säätökytkennöissä. Siksi joissakin triakeissa diakki on sisäänrakennettuna. Pulssin tuottavassa kytkennässä diakin yli vaikuttaa likimain sama jännite kuin kondensaattoriin, jota ladataan vastuksen kautta. Kun kondensaattorin varaus on riittävän suuri ja jännite ylittää diakin kynnysjännitteen, diakki muuttuu johtavaksi ja purkaa kondensaattorin varauksen triakin hilalle. Kun varaus on purkautunut, diakki lakkaa johtamasta ja kondensaattorin varaus alkaa uudelleen kasvamaan.
Alcide De Gasperi

Alcide De Gasperi (3. huhtikuuta 1881 – 19. elokuuta 1954) oli italialainen poliitikko, joka perusti Italian kristillisdemokraattisen puolueen vuonna 1943 ja toimi Italian pääministerinä vuosina 1945–1953.
Elämäkerta.
Alcide De Gasperi kasvoi italiankielisellä Trentinon alueella, joka tuolloin kuului Itävalta-Unkarin keisarikuntaan. De Gasperilla ei ollut mahdollisuutta opiskella italialaisessa yliopistossa, joten hän lähti opiskelemaan filologiaa Wieniin. Opiskeluaikanaan De Gasperi osallistui aktiivisesti katolilaisen opiskelijaliikkeen toimintaan. De Gasperi valmistui vuonna 1905 ja palasi kotiseudulleen Trentinoon, missä hän työskenteli "La Voce Cattolica" -sanomalehden toimittajana. Poliittisen uransa De Gasperi aloitti tultuaan valituksi Trentinon edustajaksi Itävallan parlamenttiin, missä hän toimi italialaisvähemmistön oikeuksien puolesta.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Trentino liitettiin Italiaan, ja De Gasperi siirtyi Italian politiikkaan. Hän oli perustamassa Italian kansanpuoluetta ("Partito Popolare Italiano", PPI) vuonna 1919 ja oli sen edustajana Italian parlamentissa vuodesta 1921 lähtien.
Vuonna 1925 alkanut Benito Mussolinin fasistinen diktatuuri merkitsi myös De Gasperille vaikeita aikoja. Vuonna 1927 hänet tuomittiin poliittisista syistä neljäksi vuodeksi vankilaan. De Gasperilla oli kuitenkin vaikutusvaltaisia ystäviä katolisessa kirkossa, ja näiden yhteyksien ansiosta hän pääsi vapaaksi 16 kuukauden vankeuden jälkeen. Vuonna 1931 De Gasperi meni töihin Vatikaanin kirjastoon.
Mussolinin kukistuttua 1943 ja Italian aloitettua irtautuminen toisesta maailmansodasta De Gasperi palasi takaisin politiikkaan, tällä kertaa uuden kristillisdemokraattisen puolueen edustajana. Hän toimi vuonna 1944 ulkoministerinä ja vuodesta 1945 pääministerinä kaikkiaan seitsemän hallituksen johdossa. De Gasperin johdolla Italialle säädettiin uusi tasavaltalainen perustuslaki. Lisäksi hän pyrki vahvistamaan demokratiaa ja markkinataloutta suuntautumalla ulkopolitiikassaan länteen. Italia liittyikin sotilasliitto Natoon jo sen perustamisvuonna 1949. De Gasperi sopi 1947 Yhdysvaltojen kanssa siitä että Italia saisi 100 miljoonan dollarin hätäapulainan jos vastapalveluksena sosialistit ja kommunistit pidettäisiin poissa Italian hallituksista, tilanne joka Italian liityttyä Natoon jäi kommunistien osalta pysyväksi yli 40 vuoden ajan.
De Gasperin hallitus erosi 12. tammikuuta 1950. Hän muodosti uuden kuudennen hallituksensa 27. tammikuuta.
De Gasperi oli eurooppalaisen yhteistyön kannattaja, ja häntä voidaan pitää Robert Schumanin ja Konrad Adenauerin ohella Euroopan unionin henkisenä isänä. Hän sai vuonna 1952 Karlspreis-palkinnon, tunnustukseksi työstään Euroopan rauhan hyväksi.
De Gasperi ehti vuonna 1954 toimia lyhyen aikaa puheenjohtajana Euroopan hiili- ja teräsyhteisön yleiskokouksessa, joka on Euroopan parlamentin historiallinen edeltäjä.
Pohja (täsmennyssivu)

Pohja tarkoittaa ainakin seuraavia:
Sukunimi.
Pohja on myös suomalainen sukunimi seuraavilla henkilöillä:
Ñ

Ñ (ñ), , on kirjain, joka kuuluu espanjan kielen aakkosiin ja eräisiin muihin kieliin, joiden oikeinkirjoitus on saanut vaikutteita espanjasta. Se ääntyy palataalisena nasaalina , esimerkiksi sanassa "España" (Espanja).
Historiallisesti ñ on syntynyt kahdesta peräkkäisestä n-kirjaimesta. Kirjaimen päällä olevaa aaltoviivaa nimitetään tildeksi.
Espanjan lisäksi ñ kuuluu aragonian, asturian, aimaran, ketšuan, guaranín, tagalogin, baskin ja galegon aakkosiin. Tataarin ja krimintataarin aakkosissa käytetään ñ-kirjainta ng-äänteen ŋ-merkkinä. Bretonissa ñ osoittaa edeltävän vokaalin nasaloimista.
Antero Rytkölä

Antero Rytkölä (s. 1959 Turku) on Sisä-Suomen poliisilaitoksen apulaispoliisipäällikkö, joka vastaa poliisilaitoksen koko operatiivisesta toiminnasta. Tätä ennen Rytkölä on ollut muun muassa Pirkanmaan poliisilaitoksen apulaispoliisipäällikkö, Ikaalisten kihlakunnan poliisipäällikkö, Poliisikoulun hallintopäällikkö, Lempäälän apulaisnimismies (syyttäjä), Kankaanpään kihlakunnan poliisipäällikkö, Ikaalisten nimismies ja Vammalan apulaisnimismies.
Rytkölä on valmistunut oikeustieteen kandidaatiksi Turun yliopistosta vuonna 1984 ja auskultoituaan Ylivieskan tuomiokunnassa saanut varatuomarin arvon vuonna 1985. Eri poliisitehtävissä Rytkölä on tullut tunnetuksi muun muassa Ikaalisten kylpylän vastaanottovirkailijan murhajutun tutkinnanjohtajana ja syyttäjänä (1992) sekä tv-toimittaja Raija Pellin asuntomessutalon tuhopolttoyrityksen syyttäjänä (1996) Ylöjärvellä. 
Hän toimi vuosina 2007-17 muun muassa poliisipäälliköitä ja apulaispoliisipäälliköitä virkaehtosopimusasioissa edustavan Suomen nimismiesyhdistys ry:n puheenjohtajana. Lisäksi hän oli 2009–2017 Poliisi-, ulosotto-, syyttäjä- ja maistraattilakimiesten edunvalvontajärjestön PUSH ry:n puheenjohtaja. Rytkölä toimi vuosina 2009–2018 Poliisihallinnon päälliköt ja asiantuntijat|Poliisihallinnon päälliköt ja asiantuntijat ry:n puheenjohtajana.
Rytkölä on ollut Suomen Lakimiesliiton hallituksen jäsen vuodesta 2013 alkaen ja hallituksen puheenjohtaja vuodesta 2017 alkaen. Politiikassa Rytkölä on ollut myös Kansallisen Kokoomuksen puoluevaltuuston jäsen.
Rytkölä toimi pitkään Ikaalisten kaupungin kunnallispolitiikassa ja 12 vuotta kaupunginhallituksen puheenjohtajana. Lisäksi hän oli pitkään Pirkanmaan ammattikorkeakoulu Oy:n hallituksen jäsen ja on ollut vuosina 2008-13 Poliisiammattikorkeakoulun hallituksen jäsen. Rytkölä toimi myös neljä vuotta Pirkanmaan liiton tarkastuslautakunnan puheenjohtajana ja kahdeksan vuotta maakuntavaltuuston jäsenenä. Hän on kuulunut Pirkanmaan kokoomuksen piirihallitukseen.
Ã

Ã (ã) on useissa latinalaisin aakkosin kirjoitettavissa kielissä käytettävä kirjain.
Portugalissa kirjain äännetään nasaalisena a-äänteenä . Muun muassa kašubissa, guaranissa ja ǃxóõssa se lausutaan äänteenä . Aromaniassa kirjaimella merkitään švaa-vokaalia . Vietnamissa yläpuolella oleva tilde tarkoittaa nousevaa, glottaalista toonia, ja kirjain ã lausutaan murteesta riippuen Hanoissa , Huếssa ja Hồ Chí Minhissä . Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa on nasalisoidun lavean väljän etuvokaalin merkki. Aikaisemmissa grönlannin oikeinkirjoitusjärjestelmissä kirjaimella merkittiin pitkää a-vokaalia, jota seurasi kaksoiskonsonantti.
Iso Ã on Unicodessa koodattu kohtaan U+00C3 ja pieni ã kohtaan U+00E3.
Halosenniemi

Halosenniemi oli taidemaalari Pekka Halosen koti ja ateljee, joka sijaitsee Tuusulassa Rantatien varrella aivan Tuusulanjärven rannassa. Nykyään Halosenniemi toimii museona ja on yksi Suomen merkittävimmistä historiallisista taiteilijakodeista.
Historia.
Suuri hirsinen talo valmistui vuonna 1902 taidemaalari Halosen ateljeeksi ja kodiksi. Taloon suunnitellusta suuresta ikkunasta on näkymä Tuusulanjärvelle. Kyseinen näkymä ja muutenkin Tuusulanjärven ympäristö inspiroivat Pekka Halosta.
Arkkitehtonisesti rakennus edustaa kansallisromantiikkaa. Pekka Halonen suunnitteli rakennuksen yhdessä veljensä Antti Halosen kanssa. Taiteilijakoti on sisätilojaan myöten upea kokonaistaideteos. Rakennuksen arkkitehtuurissa yhdistyy tyylikkäästi perinteinen suomalainen rakentaminen ja eurooppalaisen kansallisromantiikan vaikutteet. 
Tuusulan kunta osti Halosenniemen rakennuksen tontteineen vuonna 1949. Alkuvuosikymmeninä Halosenniemen rakennus toimi osittain Tuusulan kotiseutumuseona ja osittain museonhoitajan kotina. 1970-luvun puolessa välissä museokäytössä olleet tilat palautettiin Pekka Halosen taiteilijakotimuseoksi. 1980-luvun loppupuolella tehtiin päätös rakennuksen palauttamisesta kokonaisuudessaan alkuperäisen kaltaiseksi Pekka ja Maija Halosen kodiksi. Nykyisessä muodossa Halosenniemi avattiin yleisölle vuonna 1990. Tämä museo on auki ympäri vuoden.
Nykypäivä.
Nykyisin Halosenniemi on Tuusulan kunnan omistuksessa ja avoinna yleisölle. Halosenniemen kokonaisuuteen kuuluu myös Maija ja Pekka Halosen puutarha, joka on palautettu alkuperäisen kaltaiseksi. Kallioinen niemi julistettiin vuonna 1966 luonnonsuojelualueeksi. Museon vaihtuvat näyttelyt esittelevät Pekka Halosen taidetta muun muassa yhdistäen sitä aikalaistaiteilijoiden ja myöhempien aikakausien taiteeseen. Halosenniemi on myös suosittu erilaisten pienimuotoisten konserttien ja tilaisuuksien paikkana. Talo on eräs Tuusulanjärven taiteilijayhteisön nähtävyyksistä.
Kovdorin rata

Kovdorin rata eli Kouteron rata on 117 km pitkä rautatie, joka kulkee Muurmannin rautatiestä Pinjärven ("Pinozero") kohdalta länteen Kouteroon Murmanskin alueella Venäjällä. Radan liikenne muodostuu Kouteron rautamalmilouhosten ja Kovdorin teollisuuden tuotteista sekä Kantalahden ja Kovdorin välillä kulkevasta yhdestä matkustajajunaparista, jossa kuljetetaan myös Murmanskin ja Kouteron välisiä suoria matkustajavaunuja.
Radan rakennushistoria.
Tämä rautatierakennus oli Neuvostoliiton sisäasiainkansankomissariaatin (NKVD) alaisen Pääleirihallinnon (Gulag) alainen rakennushanke No 106, josta vastasi Pinjärven asemalle sijoitettu paikallisleirihallinto. Paikallisleirihallinnon ensimmäisenä komendanttina toimi Kuolajärven rautatierakennushankkeen komendantti I. I. Orlovski 30. maaliskuuta 1941 saakka. Hänen jälkeensä nimitetyn paikallisleirihallinnon komendantin nimeä ei tiedetä. Rakennushanke aloitettiin 30. tammikuuta 1941 ja se lopetettiin 28. kesäkuuta 1941. Radan rakennustöissä oli 1. helmikuuta 1941 34 702 vankia ja 1. kesäkuuta 1941 34 084 vankia. Rata saatiin tällä vankimäärällä jonkinnäköiseen kuntoon kun rakennustyöt määrättiin lopetettaviksi ja vangit ja radan rakentamisessa tarvittava kalusto siirrettiin Pohjois-Petšoran leirihallinnon alaisuuteen rakentamaan Kotlas–Vorkuta-rautatietä. Suomalainen tiedusteluraportti vuodelta 1942 ilmoitti että radan kiskotus on purettu ja siirretty Muurmannin radan kiskoreserviksi. Rata kiskotettiin ja käytännössä rakennettiin uudelleen vasta sodan jälkeen.
Alfred Vogel

Alfred Vogel (26. lokakuuta 1902 Aesch, Basel-Landschaft, Sveitsi – 1. lokakuuta 1996 Feusisberg, Schwyz, Sveitsi) oli sveitsiläinen fytoterapeutti, ravintoterapeutti ja kirjailija. Hän on perustanut suosittuja luontaiselintarvikkeita ja kasvilääkkeitä valmistavan tehtaan ja sen myötä tunnetuksi tulleen A. Vogel -luontaistuotemerkin. Suomessa tunnetuimmat A. Vogel -merkin alla myytävät valmisteet lienevät Herbamare-yrttisuola, Molkosan-heratiiviste ja Echinaforce-punahattu-uute.
Elämä.
Alfred Vogel syntyi vuonna 1902 Baselin lähellä sijaitsevassa Aeschin kylässä. Isä ja isovanhemmat tutustuttivat hänet pienestä pitäen lähiseudun rohtokasveihin, ja jo 21-vuotiaana hän perusti oman rohdos- ja luontaistuotekaupan Baseliin. Samoihin aikoihin hän aloitti julkaisu- ja esitelmätoimintansa kasvilääkinnästä, terveellisestä ravinnosta ja luonnonmukaisista elämäntavoista. 
Vuonna 1929 Alfred Vogel alkoi julkaista omaa aikakauslehteä "Das neue Leben" (Uusi elämä). Lehti ilmestyi myöhemmin kuukausittain nimellä "A. Vogel’s Gesundheitsnachrichten" (suom. A. Vogelin Terveydenhoitouutiset). Suomessakin vuodesta 1968 ilmestynyt A. Vogelin Terveydenhoitouutiset on ollut ensimmäisiä luonnonmukaisen terveydenhoidon aikakauslehtiä. Julkaisuillaan ja julkisella toiminnallaan Alfred Vogel vaikutti merkittävästi myös Suomessa näkemyksiin terveellisestä ravinnosta ja luonnonmukaisesta terveydenhoidosta. 
Alfred Vogel alkoi jo varhaisessa vaiheessa valmistaa mietoihin lääkekasveihin perustuvia fytoterapeuttisia rohdoksia asiakkailleen. 1930-luvulla hän laajensi toimintaansa perustamalla oman klinikan Teufeniin, missä hän myös jatkoi kasvilääkkeiden valmistusta. Vuonna 1935 hän julkaisi ensimmäisen kirjansa, "Ravinto ja Terveys". 
Alfred Vogel oli innokas maailmanmatkaaja. Hän matkusteli tutkimusmatkailijana vuodesta 1950 ympäri maailmaa tutustuen mm. sademetsien ja aavikoiden alkuperäiskansojen elämäntapoihin. Erityisen kiinnostunut hän oli heidän käyttämistään lääkekasveista ja parannusmenetelmistä. Yhtenä merkittävimpänä rohtokasvilöytönään hän piti Pohjois-Amerikan sioux-intiaanien punaista auringonhattua (Echinacea purpurea), josta hän kehitti sittemmin yhden tunnetuimmista fytoterapeuttisista valmisteita, Echinaforce-tuotemerkillä markkinoidun lääkinnällisen punahattu-uutteen.
Vuonna 1952 Alfred Vogel julkaisi alansa klassikoksi nousseen pääteoksensa "Der kleine Doktor" (suom. Luonto paras lääkitsijä). Hänen teoksistaan on saatavilla suomeksi myös kirjat "Maksa ja terveys" sekä "Syöpä, aina on toivoa".
Vuonna 1963 Alfred Vogel laajensi toimintaansa edelleen perustamalla Koillis-Sveitsissä sijaitsevaan Roggwiliin oman tehtaan, Bioforce AG:n, joka on nykyään Euroopan merkittävimpiä kasvilääkkeiden valmistajia. 1960-luvulla ensimmäiset Bioforce AG:n tuotteet tulivat myös Suomen markkinoille. Suomeen A. Vogel Oy perustettiin vuonna 1977.
Zapoljarnyi

Zapoljarnyi () on kaivoskaupunki Petsamon piirissä Murmanskin alueella. Kaupunki sijaitsee aikaisemmin Suomelle kuuluneen Petsamon kunnan alueella Kuorpukas-tunturin itäosassa. Lähellä sijaitsi aikoinaan Moskovan kolttakylä. 
Asutuskeskus perustettiin 1956 Ždanovsk-nimisenä, Andrei Ždanovin mukaan. Vuonna 1963 se sai kaupunkioikeudet ja nimettiin uudelleen Zapoljarnyiksi, joka tarkoittaa "napapiirin takaista". Asukkaita on noin 15 825 (2010). Pinta-alaltaan Zapoljarnyi on Venäjän suurin kaupunki, 4 620 neliökilometriä.
Kaupunki on rakennettu avolouhoksen ympärille, joka tuottaa lähinnä nikkeliä. Tuotanto on Norilski nikel -yhtymän hallinnassa. 
Zapoljarnyi tunnetaan myös kaupungista noin 10 km:n päähän vuosina 1970-1994 poratusta maailman syvimmästä kalliokairauksesta, joka yltää noin 12,3 kilometriin (Kola Superdeep Borehole -projekti).
Italian pääministeri

Italian pääministeri (ital. Presidente del Consiglio dei Ministri, "Ministerineuvoston puheenjohtaja") johtaa Italian tasavallan hallitusta. Hänet nimittää Italian presidentti, ja nimityksen vahvistaa parlamentti. Nimityksen jälkeen pääministerin on koottava hallitus, laadittava hallitusohjelma ja hankittava Italian parlamentin molempien kamarien luottamuslause.
Pisimpään pääministereinä ovat toimineet Benito Mussolini (1922–1943), Giovanni Giolitti (viisi kertaa vuosina 1892–1921) ja Silvio Berlusconi (kolme kertaa vuosina 1994–2011).
Historia.
Fasismin kausi.
Italian valtion ensimmäisenä kuutena vuosikymmenenä (1861–1921) poliittinen ympäristö oli hyvin epävakaa ja pääministeri vaihtui 37 kertaa. Tämä poliittinen kaaos oli yksi syy fasismin nousuun Italiassa ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Benito Mussolini nousi Italian pääministeriksi 29. lokakuuta 1922. Heti virkaan noustuaan Mussolini pyrki lakkauttamaan parlamentin oikeuden äänestää pääministerin luottamuksesta ja perusti valtansa vain Italian kuninkaan ja fasistipuolueen luottamukseen. Tänä aikana hyväksyttiin sarja lakeja, jotka muuttivat Italian yksipuoluejärjestelmäksi ja diktatuuriksi.
Mussolini pysyi Italian pääministerinä heinäkuuhun 1943 asti, jolloin Fasistien suuri neuvosto äänesti häntä vastaan ja kuningas Viktor Emanuel III siirsi hänet syrjään virasta. Muutama kuukautta myöhemmin Mussolinista tehtiin kuitenkin Saksan Pohjois-Italiaan pystyttämän nukkevaltion johtaja, ja hän pysyi tässä virassa kuolemaansa asti vuonna 1945.
Toisen maailmansodan jälkeen.
Kun Italialle säädettiin toisen maailmansodan jälkeen uutta perustuslakia, haluttiin varmistua siitä, että pääministeri ei saa liikaa valtaa. Tuolloin oli nimittäin tuoreessa muistissa, miten Benito Mussolini oli käyttänyt asemaansa pääministerinä ja muuttanut Italian diktatuuriksi. Toinen vaikuttava syy oli maan kahtiajakautuminen: etelä haikaili kuningaskuntaa, pohjoisosassa haluttiin tasavaltaa. Niinpä keskusjohdosta tehtiin tahallaan heikko, ja Italian pääministerin valtaoikeuksista tuli melko heikot verrattuna moniin muihin Euroopan maihin.
Sodanjälkeiselle Italialle ovat olleet tyypillisiä lyhytikäiset monen puolueen koalitiohallitukset, 61 hallitusta 67 vuodessa. Pääministereitä on ollut samana aikana 24. Pääministereillä on ollut suuria vaikeuksia sovitella yhteen hallituksensa ministerien eriäviä näkemyksiä, sillä pienetkin hallituspuolueet voivat käyttää painostuskeinona eroamisuhkausta. Italian poliittisessa järjestelmässä yhdenkin puolueen lähtö hallituksesta johtaa koko hallituksen kaatumiseen, täysin siitä riippumatta, miten vahva enemmistö jäljelle jäävillä hallituspuolueilla on parlamentissa.
Dovecot

Dovecot on Timo Siraisen kehittämä IMAP- ja POP3-palvelinohjelma, joka toimii yleisimmissä POSIX-yhteensopivissa käyttöjärjestelmissä. Dovecot on C-kielellä ohjelmoitu vapaa ohjelmisto, joka julkaistiin alun perin vuonna 2002.
Vuonna 2019 kerrottiin, että Dovecotin osuus IMAP-palvelimista nousi yli 76 prosentin.
Uozu

Uozu () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Hokurikun alueella Toyaman prefektuurissa. Se sijaitsee Japaninmeren Toyamanlahden rannikolla prefektuurin koillisosassa. Kaupungin läpi mereen virtaa Katakaijoki. Sisämaassa sen alue nousee Japanin Alpeille Kekachin kolmelle vuorelle yli 2 400 metrin korkeuteen. Uozussa on 41 296 asukasta (marraskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 200,61 neliökilometriä.
Uozu kehittyi historiallisesti kalastajakylänä ja paikallisena hallintokeskuksena. Japanin keskiajalla sinne rakennettiin Uozun linna, joka kuitenkin hylättiin 1600-luvun alussa. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Uozu sai vuonna 1952, kun Uozun maaseutukaupunkiin liitettiin 11 ympäristön kyläkuntaa. Vuonna 1956 kaupungin keskusta tuhoutui suurpalossa, mutta on sittemmin rakennettu uudelleen. Kaupungissa on esimerkiksi kemian- ja elektroniikkateollisuutta sekä lakkatöiden tuotantoa. Muita tärkeitä elinkeinoja ovat kalastus ja maaseutualueilla riisin ja omenoiden viljely.
Uozun nähtävyyksiä ovat kaupungin rannikolla alkukesästä näkyvät kangastukset ja Uozun sataman rakennustöiden yhteydessä vuonna 1930 löydetty hiekkaan hautautunut metsä, joka koostuu pääosin jopa tuhat vuotta vanhoista sugipuista. Sille on rakennettu Uozun uponneen metsän museo. Kaupungin rannikolla toimii myös Uozun akvaario. Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon on hyväksytty kaupungissa elokuisin juhlittava festivaali Tatemon-matsuri. Osa kaupungin vuoristoalueista kuuluu Chūbu-sangakun kansallispuistoon. Uozua palvelevat Ainokaze Toyama -rautatien Ainokaze Toyama -rautatielinja (entinen Hokuriku-päälinja) ja Toyama chihō -rautatien päälinja.
Ithilien

Ithilien on alue Gondorissa, J. R. R. Tolkienin luomassa kuvitteellisessa Keski-Maassa.
Ithilien on ainoa osa Gondoria, joka on Suuren Anduin-joen ja Ephel Dúathin välissä. Alue rajoittuu etelässä Poros-jokeen. Alue jakaantuu edelleen eteläiseen ja pohjoiseen Ithilieniin ja näiden rajana on Morgulduin-joki. 
Juoni.
Ithilien oli menestyvä maa Toisen Ajan aikana ja Kolmannen Ajan alussa Gondorin ollessa vahva ja Mordorin ollessa autio. Aikoinaan alueen tärkein kaupunki oli Minas Ithil, mutta Mordorin vallattua sen nimi muuttui Minas Morguliksi. Tämän jälkeen suurin osa alueen väestöä pakeni Anduinin yli paetakseen sotaa, mutta Gondorin vartijat pitivät edelleen tiedustelijoita Ithilienissä Henneth Annûnin kaltaisissa salaisissa paikoissa.
Kirjassa Taru sormusten herrasta Klonkku johdattaa Frodon ja Samin Ithilienin läpi Cirith Ungolin laaksoon Mordoriin. Seurattuaan Haradrimin (Eteläisten) taistelua, johon osallistui myös olifantteja Faramirin joukot löytävät hobitit, mutta heidän sallitaan jatkaa matkaa.
Neljännen Ajan aikana Ithilieniä hallitsivat Ithilienin prinssit, joka sukulinja alkoi Faramirista ja Éowynistä, Ithilienin valkoisesta neidosta. Minas Morgulia ei asuteta uudelleen ja Faramir toimii Emyn Arnenin hallitsijana.
Albert Pyun

Albert F. Pyun (19. toukokuuta 1953 Havaiji – 26. marraskuuta 2022 Las Vegas) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan lukuisten b-luokan elokuvien ohjaajana.
Havaijiilla syntyneen Pyunin ura ohjaajana alkoi vuonna 1982 valmistuneen "Julma miekka" -toimintaelokuvan myötä. Se oli hänen taloudellisesti menestynein elokuvansa 39 miljoonan dollarin lipputuloilla. Pyunin työtahti oli jo 1980-luvulla nopea – uusi elokuva valmistui vuosittain. Vuosikymmenen tunnetuimmat Pyun-elokuvat ovat "" (1988) ja Jean-Claude Van Dammen tähdittämä "Cyborg", joka keräsi Yhdysvalloissa 10 miljoonan dollarin lipputulot ja maailmanlaajuisesti yli 29 miljoonaa dollaria.
1990-luvulla Pyun jatkoi halpaelokuvien ohjaamista. Tunnetuimpia ovat "Nemesis"-elokuvasarja (1993–1997), "Knights" (1993), "Adrenalin: Fear the Rush" (1996) ja "Mean Guns – julmat aseet" (1997). VHS-kasettien vahvistettua asemaansa elokuvia alettiin julkaista suoraan tallenteina vähittäismyyntiin ilman teatterilevitystä. Myös lukuisia Pyunin teoksia on julkaistu niin.
2000-luvulla Pyun teki useita elokuvia. Suosituimmaksi on osoittautunut Steven Seagalin tähdittämä "Ticker", joka kuvattiin korkealla 25 miljoonan dollarin budjetilla.
Eric Karson

Eric Karson on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Karson ohjasi ensimmäisen elokuvansa, urheiludokumentin "Dirt", vuonna 1979 American Cinema Production -tuotantoyhtiölle, joka antoi hänelle seuraavana vuonna mahdollisuuden ohjata esikoiselokuvansa. Elokuva oli Chuck Norrisin tähdittämä "The Octagon – hiljaiset tappajat", josta tuli Norrisin suurin menestys vajaan parinkymmenen miljoonan dollarin lipputuloilla. 
Karsonin seuraava ohjaustyö, joka sai ensi-iltansa vasta vuonna 1986, jäi vaille suurta huomiota. "Musta kotka" (1988) valmistui muutamaa vuotta myöhemmin. Pääosassa nähtiin Jean-Claude Van Damme. Vuonna 1990 valmistui Karsonin viimeiseksi jäänyt ohjaustyö "Angel Town", joka keräsi vain alle miljoonan dollarin lipputulot. Hän myös tuotti elokuvan. Tuottajana hän työskenteli myös van Dammen tähdittämässä "Lionheart – liian kova kuolemaan" -elokuvassa ja "Nemesis"-tuotannossa.
Robert Harmon

Robert Harmon (s. 1953 White Plains, New York) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa "Liftari" (1986) ei julkaisuaikanaan ollut hitti, mutta on saavuttanut sittemmin kulttisuosion. Harmonin seuraavaa ohjaustyötä saatiin odottaa vuoteen 1991 asti, jolloin uransa pohjalla olleen John Travoltan tähdittämä "Tender" julkaistiin. Kaksi vuotta myöhemmin "Ei pakopaikkaa" osoittautui Harmonin suurimmaksi kassamenestykseksi: elokuva tuotti yli 50 miljoonaa dollaria.
Vuonna 1996 Harmon ohjasi televisioon "Gotti"-elokuvan, joka sai kuusi Emmy-ehdokkuutta ja yhden -voiton. Vuonna 2002 hän ohjasi yhdessä Rick Botan kanssa Wes Cravenin tuottaman kauhuelokuvan "They". Seuraavana vuonna valmistui "Highwaymen", joka osoittautui hitiksi videolevityksessä päätähti James Caviezelin noustua tähdeksi seuraavana vuonna. Seuraavana vuonna valmistunut televisioelokuva "Ike: Countdown to D-Day" sai kuusi Emmy-ehdokkuutta. Viime vuodet Harmon on ohjannut TV-elokuvia tähtenään Tom Selleck.
Afganistanin kansallislaulu

Afganistanin kansallislaulu (paštun kielellä Da Melli Souroud; laululla ei toistaiseksi ole muuta virallista nimeä) on vuodesta 2006 Afganistanin uusi kansallislaulu. Laulun on sanoittanut Abdul Bari Jahani ja säveltänyt Babrak Wassa. Sekä laulun säveltäjä että sanoittaja elävät ulkomailla, jonne he joutuivat pakenemaan maan epävakaita oloja.
Vuonna 2004 säädetty Afganistanin uusi, taliban-hallinnon jälkeinen perustuslaki määräsi, että maalle on laadittava uusi kansallislaulu. Perustuslaki määräsi, että laulun on tuotava esiin maan uusi, vapaa aikakausi. Laulu oli määrä kirjoittaa maan valtakielellä paštulla, sen oli määrä sisältää mainita maan eri kansallisuusryhmät ja sen tuli sisältää myös islamin uskontunnustus "Allahu Akhbar" (). Uuden kansallislaulun laatimiseksi julistettiin kilpailu, jonka Jahani ja Wasa voittivat. 
Uutta kansallislaulua on jo ehditty kritisoida. Perustuslain määräyksen, jonka mukaan laulun kielen on oltava paštu, on katsottu syrjivän maan muita kieliryhmiä. On valitettu, etteivät laulussa mainitut kansallisuusryhmät siltikään edusta Afganistanin koko kansallista monimuotoisuutta. Jotkut muslimit ovat lisäksi pitäneet pahana sitä, että laulu sisältää tunnustuksen "Allahu akhbar". Se on uskonnollinen tunnustus, joka kaikkien mielestä ei sovi lauluun.
Aiempi kansallislaulu.
Afganistanin aiempi kansallislaulu oli myös samanniminen. Se oli käytössä vuodesta 1978 talibanien valtaantuloon asti, jolloin se kiellettiin, ja jälleen vuosina 2002–2006. Sanat aiemmalle kansallislaululle kirjoitti Suleiman Laeq, ja sävellys oli Ustad Salim Sarmastin käsialaa.
Qal’a-ye Islam, qalb-e Asiya, 
Jawidan azad khak-e Ariya,
Zadgah-e qahramanan-e bozorg, 
Sangar-e razmande-ye mardan-e khoda
Allahu akbar, Allahu akbar, Allahu akbar.
Tigh-e imanash be meydan-e jihad, 
Band-e estebdad-ra az ham gozast
Mellat-e azade Afghanistan
Dar jehan zanjir-e mahkuman shekest.
Allahu akbar, Allahu akbar, Allahu akbar.
Sar-e khatt-e qur’an nizam-e ma bowad, 
Parcham-e iman be bam-e ma bowad, 
Ham seda o-ham nawa ba ham rawan, 
Wahdat-emelli muram-e ma bowad.
Allahu akbar, Allahu akbar, Allahu akbar.
Shad zey, azad zey, abad zey, 
Ey watan dar nur-e qanun-e khoda.
Mash’al-e azadegi-ra bar firaz, 
Mardom-e sar-goshte-ra shou rahnama.
Allahu akbar, Allahu akbar, Allahu akbar.
Poljarnyje Zori

Poljarnyje Zori () on kaupunki ja kaupunkipiirikunta Luoteis-Venäjän Murmanskin alueella, sisämaassa Kuolan niemimaan länsiosassa. Se sijaitsee Nivajoen rannalla pari kilometriä Imandrajärvestä alavirtaan, Pinozero-järven rannalla. Poljarnyje Zori on Muurmannin radan ja Kuolan valtatien varrella.
Poljarnyje Zorin tärkein työnantaja on Kuolan ydinvoimalaitos, joka sijaitsee keskustasta noin 15 km pohjoiseen Imandrajärven rannalla. Paikkakunta sai alkunsa 1968, kun ydinvoimalaa alettiin rakentaa. Kaupunkioikeudet se sai 1991. 
Poljarnyjen Zorin lähellä oleva ja siihen nykyään kuuluva Haapalahden eli Afrikandan taajama sai rautatieaseman jo 1932. Afrikanda sai aikanaan nimensä siitä, että siellä kesäisin ajateltiin olevan yhtä kuumaa kuin Afrikassa.
Poljarnyje Zorin kaupunkipiirikunta ja sen väestö.
Paikallishallinnossa Poljarnyje Zori on Murmanskin alueen alainen kaupunkipiirikunta. Kaupunkipiirin väestöstä (17 641 as., 2010 väestönlaskenta) enemmistö asuu Poljarnyje Zorin kaupungissa (15 096 as.) ja pieni osa maaseutukylissä (2 545 as.).
Poljarnyje Zorin kaupunkipiirikunnan alueeseen kuuluvat seuraavat asutukset:
Ystävyyskaupungit.
Poljarnyje Zorin suomalainen ystävyyskunta on Muonio.
Varsovan rautatieasema (Hatsina)

Hatsinan Varsovan rautatieasema () on yksi Hatsinan rautatieasemista. Se sijaitsee Pietarista etelälounaaseen Lugaan, Pihkovaan, Daugavpilsiin, Vilnaan, Hrodnaan ja edelleen Varsovaan vievän vanhan Pietari–Varsova-radan varrella. Maantieteellisesti Hatsinan Varsovan asema sijaitsee noin kaksi kilometriä Hatsinan palatsin ja sen eteläpuolella sijaitsevan Hatsinan Baltian aseman kaakkoispuolella. 
Hatsinan Varsovan asemalle liikennöi kolmisenkymmentä lähiliikenteen junavuoroa päivittäin Pietarin Baltian asemalta; muun muassa Luga-1:n ja Siverskajan asemille ajavat lähijunat pysähtyvät Hatsinan Varsovan asemalla. Samaa rataa kulkee myös pikajunia, jotka eivät kuitenkaan pysähdy asemalla. 
Aseman historiaa.
Asema avattiin liikenteelle jo 1. marraskuuta 1853, jolloin käynnistyi Pietarin ja Hatsinan välinen junaliikenne. Arkkitehti Pjotr Onufrijevitš Salmonovitšin (Пётр Онуфриевич Сальмонович, 1833-1898) suunnittelema asemarakennus valmistui vuonna 1858. Se on muodoltaan pitkulainen ja sen arkkitehtonisesti hallitsevana piirteenä ovat lukuisat kaari-ikkunat ja -ovet. Läpikulkukäytävä erottaa tsaarin osaston lipputoimistosta sekä ensimmäisen, toisen ja kolmannen luokan odotushuoneista. Vuonna 1888 matkustajalaiturien päälle rakennettiin insinööri Feliks Jasinskin (Феликс Ясинский) suunnittelema metallikatos. Vuonna 1895 asema sai sähkövalaistuksen.
Werner Ekman

Werner Nicolai Ekman (15. toukokuuta 1893 Rantasalmi – 3. lokakuuta 1968 Seinäjoki) oli suomalainen ampuja ja olympiamitalisti. Ammatiltaan hän oli hammaslääkäri.
Ekman innostui koulupoikana trap-tyyppisestä haulikkoammunnasta ja saavutti Suomen mestaruuden vuonna 1921 haulikkoamunnassa. Hän kuului vuoden 1924 Pariisin kesäolympialaisten haulikkoammuntajoukkueeseen saavuttaen pronssia. Sen lisäksi hän oli mukana vuoden 1922 Oslon ja 1931 Helsingin EM-kisajoukkueessa sekä vuosien 1929 Tukholman, 1937 Helsingin ja 1947 Tukholman MM-kisajoukkueissa.
Werner Ekman valmistui ylioppilaaksi 1912 ja aloitti Helsingin yliopiston lääketieteelliessä tiedekunnassa. Hän suoritti 1914 medikofilitutkinnon ja käytännön työt lääketieteen kandidaattitutkintoon. Hän kuitenkin vaihtoi hammaslääketieteen puolelle ja valmistui hammaslääkäriksi 1919. Sen jälkeen hänellä oli yksityispraktiikka Helsingissä, josta hän siirtyi Seinäjoelle vuonna 1927 jatkaen yksityispraktiikkaansa.