tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Xiangqi

Xiàngqí (象棋, suom. elefanttipeli), myös kiinalainen shakki on kiinalainen shakkia muistuttava peli.
Xiangqissa kuninkaasta käytetään myös nimitystä kenraali. 
Pelilauta.
Pelilauta koostuu kahdesta 4x8 neliön puoliskosta, joiden välissä on "joki". Pelinappuloita pidetään ruudukun viivojen risteyspisteissä, joita on laudalla 90. Kenraalit sijoitetaan vastakkaisiin päätyihin keskimmäisiin pisteisiin (e1 ja e10). Kenraalien lähimmät yhdeksän pistettä muodostavat palatsin, josta kenraali ei voi poistua. Silloin kun kenraalit ovat samalla linjalla, niiden välissä on oltava vähintään yksi nappula.
Xiangqin nappulat.
Nappuloissa on kiinalainen kirjoitusmerkki symbolina. Tavallisimmin toisen pelaajan nappulat ovat punaisia, harvoin valkoisia. Toisen puolen nappulat ovat mustia, toisinaan sinisiä tai vihreitä. Punainen aloittaa yleensä pelin mutta aloitusvuorosta on vaihtelevia käsityksiä.
Aloituksessa ensimmäiselle ja kymmenennelle riville tulevat järjestyksessä vaunu, hevonen, elefantti, neuvonantaja, kenraali, neuvonantaja, elefantti, hevonen ja vaunu. Kolmannelle ja kahdeksannelle riville ratsujen linjalle tulevat tykit. Neljännelle ja seitsemännelle riville sijoittuvat viisi sotilasta joka toiselle linjalle.
Nappuloiden arvioidut voimasuhteet.
Näihin arvioituihin voimasuhteisin käytännön pelissä vaikuttavat lisäksi myös muiden nappuloiden sijainti laudalla sekä jäljellä olevien nappuloiden määrä. Esimerkiksi tykin voimakkuus pienenee nappulamäärän laudalla vähetessä, ja viimeiselle riville edennyt sotilas heikkenee sen menettäessä kyvyn liikkua enää eteenpäin.
Pelin tarkoitus.
Pelissä on tarkoitus tehdä matti eli kyetä uhkaamaan vastapuolen kenraalia siten, ettei se pysty puolustautumaan. Ellei pelaajalla ole vuorollaan yhtään sääntöjen sallimaa siirtomahdollisuutta, vaikka kenraali ei olisikaan uhattuna, pelaaja häviää, eli kyseessä on pattivoitto. Pelaaja ei saa toistaa samaa asemaa väkisin, niin että vastustaja ei pysty sitä estämään. Loputon kuninkaan uhkaaminen eli niin sanottu "ikuinen shakki" on siis kielletty. Myös muiden nappuloiden uhkaaminen loputtomasti, niin että vastustaja ei voi estää sitä, on kielletty. Aseman toistamiseen liittyvät tarkat säännöt ovat joissakin tapauksissa melko monimutkaisia
Muuta.
Pelistä on erilaisia variaatioita Kiinan sisälläkin. Koreassa pelattava janggi on kiinalaista shakkia muistuttava peli. 
Xiangqi Suomessa.
Järjestynyttä xiangqi-toimintaa Suomessa on harjoittanut vuodesta 1992 lähtien Kiinalaisen shakin ystävät Suomessa ry. Paikallista kerhotoimintaa on xiangqissa järjestetty mm. Helsingissä, Järvenpäässä, Oulussa ja Uudessakaupungissa.
Novasolkka

Novasolkka () on kylä Venäjällä Leningradin alueen Jaaman piirin Opoljan kunnassa ja entinen luterilainen seurakunta Inkerissä. Se sijaitsee Länsi-Inkerin ylängöllä kaksi kilometriä Opoljasta luoteeseen. Kylässä on kahdeksan asukasta (vuonna 2010).
Kylä.
Jaaman ujestin Ratsinan pogostaan kuulunut kylä mainitaan nimellä "Novoje" Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 siellä asui 63 venäläistä ja 53 savakkoa. Kylän talonpojat olivat 1860-luvulle saakka tilanomistajan maaorjia. Myöhemmin he kuuluivat kyläkuntana Opoljan volostiin. Vuonna 1899 Novosolkassa oli 90 asukasta, joista 41 oli suomalaisia, 22 virolaisia, 21 venäläisiä ja 6 ”sekoittuneita”. Luterilaisia 62 henkeä.
Seurakunta.
Jaaman läänin Opoljan ja Jastrebinon pogostat käsittänyt Novasolkan seurakunta perustettiin lakkautetun Jaaman seurakunnan tilalle 1670-luvun lopulla. Ruotsalaisajan lopulla sillä oli kappeli Poretšjen kylässä Laukaanjoen varrella.
Venäläisten valloitettua Inkerin Novasolkka yhdistettiin Moloskovitsaan. Vuonna 1759 se sai jälleen oman kirkkoherran. Vuodesta 1825 lähtien papinvirkaa hoitivat Moloskovitsan ja Kattilan–Soikkolan kirkkoherrat, kunnes vuonna 1834 Novasolkka liitettiin jälkimmäiseen seurakuntaan, joka sen jälkeen kantoi nimeä Kattila, Soikkola ja Novasolkka.
Vuoden 1860 tienoilla Kattilassa, Soikkolassa ja Novasolkassa oli yhteensä noin 1 800 luterilaista, joista 29 oli saksalaisia ja loput suomalaisia. Vuonna 1904 seurakunnassa oli noin 1 600 suomalaista, noin 300 virolaista ja 30 saksalaista. Novasolkan alueella luterilaisia oli noin 600 henkeä. 1900-luvun alussa kirkkoherranvirka oli pitkään täyttämättä, koska köyhään seurakuntaan, jonka kolme kirkkoa sijaitsivat kaukana toisistaan, oli vaikeaa löytää hakijoita.
Vuonna 1919 kolme seurakuntaa erosivat jälleen toisistaan, ja Novasolkan virolaiset liittyivät Moloskovitsan virolaiseen seurakuntaan. Novasolkassa kirkollinen toiminta jatkui vuoteen 1937 saakka.
Novasolkan 150-paikkainen puukirkko oli rakennettu ilmeisesti 1700-luvulla. Kirkon sisustus tuhottiin talvisodan aikana suomalaisvastaisessa mielenosoituksessa.
Novasolkan kylät.
Novasolkkalaisia pidettiin savakkoina. Seurakunnan alueella oli myös keskiajalta periytyvää venäläistä asutusta. Suomalaiset elivät enimmäkseen sekakylissä ja olivat kaksikielisiä. Myös venäläiset sukunimet olivat virallisessa käytössä yleisiä. 
E – virolaisia, s – suomalaisia, v – venäläisiä.
Nykyään seurakunnan alue kuuluu Leningradin alueen Jaaman piirin Opoljan ja Pustoperän kuntiin. Inkeriläistä asutusta on säilynyt jonkun verran. Lähetyssaarnaaja Martti Rautanen oli kotoisin Novasolkan Tikanpesän kylästä.
Ropsu

Ropsu () on entinen luterilainen seurakunta Inkerissä noin 35 kilometriä Pietarista lounaaseen. Se on myös seurakuntaan kuulunut kylä, venäläiseltä nimeltään "Mihailovskaja" (), nykyisessä Leningradin alueen Lomonosovin piirin Ropsunhovin kunnassa Venäjällä. Pietari III murhattiin Ropsussa.
Luterilaisen seurakunnan historiaa.
Nykyisessä Ropsunhovin taajamassa sijaitsee 1600-luvun puolivälissä rakennettu entinen luterilainen kirkko, joka on myöhemmin muutettu ortodoksiseksi Jumalansynnyttäjän ilmestyksen kirkoksi. 1700-luvun lopulle saakka Ropsun kylät kuuluivat Skuoritsan seurakuntaan. Vuonna 1798 kreivi Ivan Lazarev rakennutti Pienen-Kurkun kylään Pietarille ja Paavalille omistetun kivikirkon, joka 1800-luvulla korjattiin kahteen otteeseen Venäjän keisarihuoneen varoilla. Ropsun kappeliseurakunta erosi Skuoritsasta lopullisesti vasta Venäjän vallankumouksen jälkeen. Vuonna 1928 seurakunnan väkiluku oli 2 680 henkeä. Viranomaiset sulkivat Ropsun kirkon vuonna 1938.
Ropsun seurakuntaan kuuluneet kylät.
1900-luvun alussa Ropsun seurakuntaan kuuluivat seuraavat kylät: "Hapuni" (), Hyvösi (), Iljankylä eli Uusikylä (), Kelosi (), Kivisenmäki eli Pieni-Kuippina (), Korovina, Kuippina (Большая Кипень), Luuhkova (), Läätinä eli Klätinä (), Metsola (), Nikkasenmäki (), Pieni-Kurku (), "Raaju" eli "Korovina" (), Ropsu, Ropsun paperitehdas, Ropsunhovi, "Rumpali" eli "Trumbari" (), Suuri-Kurku (), Viitinä (), "Volossola" ().
Inkerinsuomalaisten lisäksi seudulla asui ortodoksisia inkerikkoja ja venäläisiä. Suomalaisasutus tuhoutui toisen maailmansodan aikaisten väestönsiirtojen seurauksena.
Ropsu-niminen kylä on myös Leningradin alueen Jaaman piirin Narvusin kunnassa.
Rääpyvä

 
Rääpyvä () on entinen luterilainen seurakunta Pohjois-Inkerissä Kelton ja Toksovan välissä, Pietarin itäpuolella. Rääpyvän kirkko sijaitsi Rumpalin kylässä. Entisen Rääpyvän alueella suurin taajama on Seuloskoin (ven. "Vsevoložsk") kaupunki. 
Historiaa.
Rääpyvän kylä mainitaan jo Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa v. 1500 nimellä Rjabovo (Рябово – "kirjavala"). Luterilainen seurakunta perustettiin Rääpyvälle 1685. Kirkon rakennutti paroni Fredriks lahjoitusmaalle 1778. Kirkko peruskorjattiin 1913 ja suljettiin 1937. Keisarin aikaan alueen hallintokeskuksena toimi ensin pitkään Rääpyvän hovi, jonka yhtenä omistajana muistetaan kuuluisa valtiomies V. P. Vsevoložski. Rääpyvän kylän ja hovin paikalle syntynyt Seuloskoin (ven. Vsevoložsk) kaupunki on nimetty Vsevoložskin mukaan.
Suomalaisia Rääpyvällä oli vuonna 1928 kaikkiaan 2 460 henkeä. Rääpyvällä toimi 1920–1930-luvuilla suomenkielinen maatalousteknikumi eli -opisto. Toisen maailmansodan aikana alue jäi Leningradin saarron sisäpuolelle ja hengissä selvinneet suomalaiset evakuoitiin Itä-Siperian pohjoisrannikolle kevättalvella 1942. Evakuointi muuttui sodan jälkeen karkotukseksi, sillä paluuoikeutta ei ollut.
Kylät.
Rääpyvässä oli 13 kylää: Huva, Kornova, Kähy, Kässylä, Miinala, Myllyoja, Paassikka, Papusi, Pieni Pukero, Suuri Pukero, Romanaisi, Rumpali ja Seeklova.
Serepetta

Serepetta () on entinen kylä ja entinen luterilainen seurakunta Inkerissä. 1700-luvun puoliväliin saakka se tunnettiin nimellä "Uusi-Puura". Seurakunta kuului Itä-Inkerin rovastikuntaan. 
Kylä.
Serepetan kylä mainitaan vuoden 1676 aineistoon perustuvassa kartassa. Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 siellä asui 52 savakkoa ja yksi äyrämöinen. Kylän asukkaat olivat 1860-luvulle saakka tilanomistajan maaorjia. Myöhemmin Serepetta kuului Metussin volostin Porun kyläkuntaan. Kylässä oli suomalais-virolainen koulu.
Neuvostoaikana Serepetta kuului vuorotellen Hoseritsan, Porun ja Saastrovan kyläneuvostoihin. Syyskuusta 1941 lähtien sen läheltä kulki Oranienbaumin sillanpääaseman rintamalinja. Sodassa tuhoutunutta kylää ei jälleenrakennettu.
Seurakunta.
Saamostin pogostaan kuulunut seurakunta on perustettu ennen vuotta 1640. Sen nimenä oli aluksi Uusi-Puura (), koska kirkko ja pappila sijaitsivat samannimisessä kylässä. Vuoteen 1644 saakka seurakunnalla oli yhteinen kirkkoherra Hevaan kanssa. Ruotsalaisajan lopulla Uudessa-Puurassa oli oma kirkkoherra ja kappalainen.
1700-luvun puolivälissä kirkko siirrettiin kirkko ja pappila venäläistyneestä Uuden-Puuran (Nova-Bura) kylästä Serepettaan (ven. Zerebjatka), jonka mukaan seurakunta sai uuden nimensä. Kirkko korjattiin jo vuoden 1763 tienoilla ja uudelleen 1800-luvun alussa. Vuonna 1846 valmistui uusi kivinen pyhän Mikaelin kirkko. Sen kustansivat pääosin paikalliset tilanomistajat, varsinkin Lopuhkinan kartanonherra Paul von Bottom, joka sai jälkeläisineen patronaattioikeuden. Vuodesta 1862 lähtien kirkkoherran valitsivat seurakuntalaiset.
Vuoden 1860 tienoilla Serepetan seurakuntaan kuului noin 1 100 suomalaista. Keisarivallan aikana sinne siirrettiin paljon venäläisiä, jotka syrjäyttivät suomalaisia. Baltian rautatien rakentamisen jälkeen vuosisadan lopulla seudulle muutti paljon virolaisia. Vuonna 1905 seurakunnassa oli noin 1 600 suomalaista, noin 1 200 virolaista, 41 saksalaista, neljä ruotsalaista ja yksi latvialainen. 1900-luvun alussa Serepetassa pidettiin vuosittain 60 suomenkielistä, 30 vironkielistä ja neljä saksankielistä jumalanpalvelusta. Vuonna 1917 seurakunnassa oli lähes yhtä paljon virolaisia kuin suomalaisia.
Kaprion ja Serepetan virolaisilla oli vuonna 1924 yhteinen seurakunta ja vuonna 1929 ne mainitaan erillisinä seurakuntina. Serepetan suomalaisen seurakunnan toiminta jatkui vuoteen 1935 saakka, jolloin kirkko suljettiin.
Toisen maailmansodan aikana osa väestöstä jäi Leningradin piiritykseen ja evakuoitiin eri puolille Neuvostoliittoa. Saksalaisten miehitysalueella olleet suomalaiset siirrettiin vuonna 1943 Suomeen. Nykyään seurakunnan alue kuuluu Leningradin alueen Lomonosovin piiriin.
Serepetan kylät.
Serepetta oli pääasiassa ortodoksisen väestön – venäläisten ja inkerikkojen – asuttamaa seutua. 1800-luvulla alueen väestöstä oli inkerinsuomalaisia vain noin neljännes, inkerikkoja toinen neljännes ja venäläisiä puolet. Suomalaiset olivat etupäässä savakoita, mutta eräissä kylissä asui myös äyrämöisiä.
I – inkerikkoja, s – suomalaisia, v – venäläisiä.
Street Fighter II

Street Fighter II on Capcomin kehittämä vuonna 1991 julkaistu taistelupeli, joka on jatkoa "Street Fighter" -pelisarjan vähemmän tunnetulle ensimmäiselle osalle. "Street Fighter II" aloitti tappelupelibuumin ja se on valittu "World Video Game Hall of Fameen".
Yksinkertaisen juonen varaan rakennettu, aitojakin taistelulajeja sisältänyt peli julkaistiin aluksi pelihalleissa ja myöhemmin konsoleilla ja kotitietokoneilla (kuten Amigalla). Pelin pohjalta on luotu myös "Street Fighter Alpha" -sarja, joka kertoo peliä edeltävästä ajasta. Sarjasta ovat tulleet tunnetuiksi muun muassa hahmot Ryu, Ken ja M. Bison.
Muut versiot.
Street Fighter II:n pohjalta julkaistiin myös lukuisia parannelmia tai päivityksiä, jotka erosivat vanhasta pelistä varsin vähän ja aiheuttivat aikoinaan paljon kritiikkiä. Ensimmäinen, "The World Warrior", oli ensimmäinen konsoliversio ja vastasi suunnilleen hallipeliä. Ensimmäinen päivitetty versio oli vuoden 1992 "Champion Edition", jossa pelaajat saivat ohjata pelin neljää viimeistä vastusta (Balrog, Vega, Sagat ja M. Bison). Kahdeksan kuukautta myöhemmin julkaistiin "Hyper Fighting", jossa hahmoille oli lisätty uudet väriteemat ja jossa myös pelin tempoa oli nopeutettu (ns. Turbo-moodi). 
Myöhemmin julkaistiin seuraaja "Super Street Fighter II" ja sen tietokonevastine "Super Street Fighter 2 Turbo", jotka esittelivät viisi uutta hahmoa: Cammyn, T. Hawkin, Dee-Jayn, Akuman ja Bruce Lee -tribuutti Fei Longin.
Sarjaan on myöhemmin julkaistu myös varsinaiset jatko-osat "Street Fighter III" vuonna 2000 ja "Street Fighter IV" vuonna 2008.
Merkitys pelien historiassa.
Street Fighter inspiroi lukuisia muita tappelupelejä, kuten suurta kohua aiheuttaneen Midwayn "Mortal Kombatin" ja Rarewaren Killer Instinctin.
Elokuva.
Vuonna 1994 ilmestyi "Street Fighter II:n" pohjalta kehitelty elokuvasovitus "Street Fighter", joka ei kuitenkaan menestynyt. Elokuvan käsikirjoitti ja ohjasi Steven E. de Souza, ja sen pääosia näyttelivät Jean-Claude Van Damme ja Raúl Juliá.
Skuoritsa

Skuoritsa eli Kuoritsa (, , ) on luterilainen seurakunta Inkerissä. Skuoritsa sijaitsee noin 30 kilometriä Pietarista lounaaseen, Tervolan () lähellä.
Historia.
Ruotsin vallan aikana vuonna 1640 Skuoritsaan perustettiin luterilainen seurakunta. Seurakunnan väkiluku oli 9 000 henkeä vuonna 1928. Skuoritsan pappilassa oli Inkerinmaan suurin kirjasto. Vuonna 1839 rakennettiin kivikirkko, johon mahtui 1 300 henkeä. Uusien asukkaiden kerhona käyttämä kirkko raunioitui tulipalossa 1956. Tämän Pyhän Katariinan kirkon rauniot on nykyään korjattu kirkoksi, arkkitehtina Pekka Wesamaa. Seurakunta perustettiin uudelleen vuonna 1990. Skuoritsa on Vantaankosken seurakunnan ystävyysseurakunta.
Skuoritsan kylät.
Ahmosi, Ahokas, Akkala, Ala-Purskova, Aropakkasi, Autio-Tukenitsa, Hatsinanmylly, Huittula, Ihalaisi, Iistinä, Ikatla, Juvaisi, Kaijasi, Kainolaisi, Karhunkylä, Kemppilä, Kesälä, Kiurula, Kolmikanta, Kolmola, Korpikylä, Koskelaisi, Kouhia, Kuitusi, Kämärä, Laitisi, Lusikkala, Malkkila (Tynilä), Metiäisi, Motsina, Multia, Mutakylä, Muttala, Myllykylä, Niisnova, Nikreuksenkylä, Nousiaisi, Näppilä, Ontrova, Orava, Pekkala, Pellilä, Peräjärvi, Petrova, Peussala, Pieni Iistinä, Pieni Reisinä, Pietilä, Pitkälä, Pokkisen Purskova, Punakkala, Pöllä (Sepänkylä), Pöyhölä, Riepposi, Ruotsila, Rähmösi, Rätönkylä, Saalisi, Skuoritsa, Sokkala, Suo-Tukenitsa, Suuri Puutosti, Suuri Reisinä, Suuri Taaitsa, Tehvinä, Tervola, Tervola (Sämpsänpalo), Turtia, Tyyskälä, Uusi Purskova, Uusi Puutosti, Veikkola, Vohkana, Voutila (Foutila), Vuitti, Väisälä, Ylä-Purskova.
Soikkola

Soikkola () on entinen kylä Inkerissä. Soikkolan kylä sijaitsi Soikkolan niemellä Suomenlahden etelärannalla Kaprion- ja Laukaanlahden välissä. Nykyään alue kuuluu Leningradin alueen Jaaman piirin Viistinän ja Niisnovan kuntiin. Alueella on sijainnut myös entiset Soikkolan ortodoksinen seurakunta ja Soikkolan luterilainen seurakunta.
Soikkolan asutus.
1900-luvun alkupuolelle saakka Soikkola oli pääosin inkerikkojen asuinaluetta ja siten ortodoksista seutua. Inkerikkojen asumia kyliä olivat Hamala, Kolkanpää, Koskina, Loka (Loas), Loukkula, Metsäkylä, Mättäsi, Oussimäki, Pätsinä, Repola, Ruutsia, Röllölä, Saarove, Savimäki, Soikkola, Suuri-Somero, Tammikontu, Uusi-Harkkola, Viistinä. Inkerikkojen lisäksi luterilaisia, inkerinsuomalaisia äyrämöisiä asui vielä 1800-luvun puolivälissä seuraavissa kylissä: Mäkkylä, Otsave, Peipiä, Suija, Säätinä, Tarinaisi, Uusikylä, Vanha-Harkkola, Venakontsa, Voloitsa. Koskisenkylässä oli inkerikkojen lisäksi saksalaisia. Pelkästään äyrämöisten asuttamia kyliä olivat Järvenperä ja Vääräoja. Toisenuskoisiin kohdistetun painostuksen alla 1900-luvulla tullessa äyrämöiset vetäytyivät muutamiin kyliin ja leimallisimmin äyrämöiskyliksi jäivät Uusikylä ja Vääräoja. Venäläisiä asui vanhastaan vain Pienessä-Somerossa.
1930-luvulla Soikkolan niemelle rakennettiin suuri sotilastukikohta, jonka neuvostoliittolaiset tuhosivat toisen maailmansodan vetäytymisvaiheessa. Sodan aikana suomalaiset ja inkerikot siirrettiin Suomeen. Neuvostoliittoon palattuaan heidät karkotettiin Sisä-Venäjälle. Ensimmäiset kanta-asukkaat pääsivät palaamaan 1950-luvulla.
Nykyisin Soikkolassa asuu muutama sata inkerikoiksi tunnustautuvaa ihmistä ja inkeroisen kielikin on jossain määrin säilynyt. Soikkolassa toimii inkeroiskuoro, kansanperinneryhmä ja museo.
Spankkova

Spankkova () on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Jelisavettinan kunnassa sekä entinen luterilainen seurakunta Inkerissä.
Ruotsalaisvallan aikana 1600-luvulla seudulle muuttaneet inkerinsuomalaiset kuuluivat Tääkelin seurakuntaan. Sillä oli oma kirkko ja kirkkoherra jo 1640-luvulla. Vuonna 1731 venäläinen ruhtinas Spankovski rakennutti kirkon Spankkovan kylään, ja seurakunta sai uuden nimensä. 1720-luvulta lähtien se kuului Koprinaan, mutta itsenäistyi uudelleen vuonna 1753. Vuonna 1833 Spankkovaan rakennettiin uusi Neitsyt Marialle omistettu kivikirkko. Seurakuntaan kuului myös Kolppana, jossa oli oma Paavali I:n rakennuttama kirkko. Vuonna 1905 seurakunnassa oli noin 4 800 suomalaista ja viitisenkymmentä virolaista jäsentä, vuonna 1917 enää 3 161. 1920-luvun alusta lähtien Spankkova ja Kolppana toimivat erillisinä seurakuntina. Spankkovan kirkko suljettiin vuonna 1937.
Spankkovan asukkaista suurin osa oli inkeriläisiä savakoita. Eräissä kylissä asui myös ortodoksisia inkerikkoja. Seurakuntaan kuului 44 kylää, joista suomalaisia 31:
Ahokylä, Hinkkala, Hintikkala, Honkala, Ilkkinä, Kaletino, Karstala, Korpisalo (Uusikylä), Kunttula, Kurkovitsa, Luiskenitsa, Luumitsa, Miikkinä, Peresnova, Pienhovi, Pieni Karstala, Pieni Pornitsa, Pieni Sääskelä, Piesala, Pitkälä, Raakelitsa, Repola, Räähkälä, Saaritsa, Seppälä, Sikoniemi, Smolkkova, Sornua, Spankkova, Suuri Pornitsa, Suuri Sääskelä, Säämälä, Tarovitsa, Toivari, Tuonitsa, Tupitsa, Tääkeli, Uusi Hinkkala, Uusi Holopitsa, Vanha Holopitsa, Vanha Staarosta, Vereppi, Vetkala, Vironkylä.
Nykyään kylät kuuluvat Hatsinan piirin Jelisavettinan, Puutostin, Suuren-Kolppanan, Sääskelän ja Voiskovitsan kuntiin.
Toisen maailmansodan aikana vuonna 1943 suomalaisväestö siirrettiin Suomeen. Sodan jälkeen seutu asutettiin venäjänkielisellä väestöllä ja Suomesta palanneet sijoitettiin vastaavasti sisämaahan, venäjänkielisille paikkakunnille.
Nykyään Spankkovan kylässä on noin 1 200 asukasta. Kylässä on maidontuotantoon erikoistunut maatalousyritys. Raunioitunut Neitsyt Marian kirkko on paikallinen nähtävyys.
Tyrö

Tyrö (, ) on seurakunta Inkerissä Suomenlahden etelärannalla, Kronstadtin kohdalla. Seurakunta kuului Troitskojen kihlakuntaan sekä Oranienbaumin (Kaarostan l. Rampovan), Strelnan (Nuolijoen) ja Uritskin pitäjiin (kuntiin). Seurakunnan väkiluku oli 7900 (1928). Tyrön asukkaat lukeutuivat äyrämöisiin ja puhuivat inkeroiskieltä läheisesti muistuttavaa äyrämöismurretta. Nykyisin Tyrön alue kuuluu Lomonosovin piiriin ja jakautuu useamman pitäjän kesken.
Historia.
Tyrön luterilainen seurakunta perustettiin 1642. Siihen kuului myös Retusaari eli Kronstatti. Kivikirkko rakennettiin 1831. Kirkko otettiin pois seurakunnalta 1936, ja siitä tehtiin elokuvateatteri. Tyrön seurakunta on perustettu uudelleen ja kirkko saatu takaisin 1991.
Tyrön seurakunnan alueella asui äyrämöisten ohella huomattava joukko inkeroisia sekä kasvava määrä venäläisiä sekä 1700-luvulle sinne värvättyjä saksalaisia maanviljelijöitä. Alueella oli myös kaupunkeja, kuten Pietarhovi ja Oranienbaum sekä sotilastukikohtia, kuten Yhinmäen linnake (Krasnaja Gorka). 
Toisessa maailmansodassa Tyrö lähes kokonaan joutui erilliseen saartoon yhdessä koko Hevaan sekä Serepetan pohjoisten kylien kanssa (Ораниенбаумский плацдарм/Oranienbaumskii platsdarm). Seurakunnan itäosan asukkaat ehdittiin evakuoida jo syksyllä 1941 Toksovaan ym. Kannakselle, mistä inkeriläiset kevättalvella 1942 karkotettiin Siperiaan. Tyrön saartorenkaan sisäpuolelta karkotettiin kaikki inkeriläiset ja saksalaiset samoin kevättalvella 1942. Heidät kuljetettiin kuorma-autoilla jään yli Revonnenään ja sieltä Laatokan Jäätien kautta Koillis-Siperiaan Jäämeren rannalle.
Tyrön kylät.
Ahinkonnun Suokas (Кузнецы), Ahinkontu, Ahokylä (Агакули), Aliskala, Asikkala (Новая Деревня), Autio (Туюзи), Haisevaisi (Большая Ижора), Halosi (Халузи), Hanttula, Hiukankylä (Pieni Piutusi), Hovinmätäs, Hännisi, Kangas (Большие Борки), Kapakanmäki (Кабацкое), Kasukanmäki, Kirppula, Kukkosi (Куккузи), Kuusoja (Луизино), Kylänpää, Käkösi, Lankila (Лангерево), Latikan Soikkina (Большая Сойкина), Latikan Suokas, Lautakota (Лавдузи), Leppäsi (Лебяжье), Liiha (Лигово), Liikosi (Лигойзи), Liimosi (Лимузи), Lukkala, Löytysi (Левдузи), Mielisi (Кикинка), Mustaoja (Владимирово), Mustasuu (Заводы), Myllysi (Марьино), Nastola (Настолова), Notkola (Нотколова), Notkolan Soikkina, Penikkala (Пеники), Pieni Seppälä, Piutusi (Пиудузи), Pohjoisi, Porsas, Pronna (Нижняя Бронна), Reijola (Малый Симонгонт), Riikola, Ristikylä (Ольгино), Roitsa (Троицкое), Sahamylly, Seppälänmätäs (Кузнецы), Simonkontu (Большой Симонгонт), Tammenkontu (Таменгонт), Teppois-Soikkina (Санино), Teppola, Tieriikola (Малая Ижора), Tujusi (Туюзи), Tyrönkylä (Мартышкино), Usinkontu (Узигонт), Vahviaisi (Ивановка), Vanhakontu (Дубки), Vihkola, Yhinmäki, Ylikylä (Илики).
Venjoki

Venjoki () on entinen luterilainen seurakunta Keski-Inkerissä. Venjoki oli Inkerinmaan väkirikkaimpia seurakuntia. Asukkaita oli 12260 (1928). Seurakunnan rajojen sisällä sijaitsee myös muutamia kaupunkeja ja suuria taajamia, jotka ovat Puškin eli Saari, Pauluskoi, Aleksandrovskaja, Pulkkala, Slavjanka () ja Ust-Slavjanka ().
Historia.
Venjoen seurakunta perustettiin 1641. Sillä oli Ruotsin vallan aikana kaksi kappeliseurakuntaa: Liissilä ja Inkere. Venjoen kirkonkylä oli Pääsölä. Edellinen kirkko oli Juhana Salosen rakennuttama puinen kaksoisristikirkko. Viimeisin kivikirkko on vuodelta 1885, joka toimi seurakunnan kirkkona 1930-luvun lopulle, kunnes siitä tehtiin neuvostoklubi. Nykyisin kirkossa toimii laboratorio. Toisessa maailmansodassa rintama kulki Venjoen yli ja pysähtyi seurakunnan pohjoisosaan. Venjoen asukkaat siirrettiin saksalaisten sotatoimialueelta Suomeen. Toisen maailmansodan jälkeen Venjoki asutettiin venäläisillä ja Suomesta palanneet karkotettiin venäläisille paikkakunnille. Vuoden 1947 karkotus koski jokseenkin kaikkia kotiseudulle päässeitä venjokelaisia.
Venjoen kyliä.
Anttila, Glaasova, Haapasaari, Haikkola, Hampaala, Hietakylä, Humalasaari (Hynnisi), Huuhka, Hyvösi, Hällölä, Häyhäsi, Hörkkölä, Jäniskylä, Kaakkala, Kapasi, Kaskisaari, Kekälekylä, Kelola (Jurkina), Kiiskilä, Kivola, Kokkola, Kommola, Koprala, Korhosi, Korkanmäki, Korkeamaa, Kouru (Kotsalainen), Koussula, Kuivila, Latukka, Leppälä, Luukkasi, Lyysmäki, Länkioja, Marinova, Mestilä, Montila, Mosina, Mosinanmylly, Novavesti, Paapala, Pappilanautio, Patamäki, Pieni-Ruussova, Pieni-Saklina (Ahola), Pieni-Selkelevä, Piisinä, Poritsa, Porttila, Poru, Pääsölä, Rahkola, Rajakivi, Repola, Ripsevä, Ropola, Rusinautio (Rusila), Rönölä, Saamosti, Saapru, Saksala, Sintosi, Suosaari, Suuri-Kattilaisi, Suuri-Ruussova, Suuri-Saklina, Suuri-Selkelevä, Särtsä, Tanilova (Hantsula), Tonnila, Torasaari, Tärölä, Uusi-Kattilaisi, Uusikylä, Uusi-Onttola, Vanhala, Vanhamoisio, Vanhamylly, Vanha-Onttola, Vekkilä, Ventola, Verevä, Vähikkälä, Väärälä
Luettelo Italian ympäriajon voittajista

Taulukossa Giro d’Italian voittajat vuodesta 1909. 
Kategoriat.
Lakkautetut kategoriat
Huomioitavaa
Käytöstä poistuneet kategoriat.
Maglia blu (yleisajaja)
Maglia azzurra (intergiro)
Viron Inkeri

Viron Inkeri ( [‐ iŋkeri]) oli Viroon vuosina 1920–1945 kuulunut alue, joka sijaitsi Narvan­joen itäpuolella läntisessä Inkerissä. Alue rajoittui idässä Rosona­jokeen ja Laukaan­joen itäpuoliseen haaraan. Etelässä raja kulki pitkin Pljussa- ja Pedajokia.
Viron Inkerin ohjoisosassa olivat Väikylä, Kallivieri ja Kullankylä sekä Narvusin eli Kosemkinan seurakunnan alueen lounaisosa, jossa oli noin kymmenen kylää ja 1 800 asukasta vuonna 1920.
Alueella käytiin kiivaita taisteluja Viron vapaussodassa, jossa virolaiset joukot valloittivat noin 5–10 kilometrin levyisen kaistaleen Narvajoen itäpuolelta tammikuun lopulla 1919. Venäjän viimeinen hyökkäys epäonnistui ja aselepo solmittiin vuoden 1919 lopussa. Viro sai alueen Tarton rauhassa vuonna 1920.
Viron Inkerin etnisistä ryhmistä 1930-luvun lopulla suurin oli ortodoksiset inkerikot, noin 900 henkeä. He asuivat lähinnä Saarkylässä, Väikylässä ja jonkin verran myös Hanikessa sekä Vanhassakylässä, jossa baptismi sai runsaasti kannatusta. Toiseksi eniten alueella asui inkeriläisiä, uskonnoltaan luterilaisia, noin 600–700 henkeä. Eniten heitä asui Kallivieressä. Myös Räkälä, Arsia, Kulla, Rajakylä ja Alakylä olivat luterilaisten asuttamia. Venäläistä väestöä asui Viron Inkerissä noin 200 henkeä. Karstalan (Gorkan) kylä oli kokonaan venäläinen. Sen asukkaat oli tuotu jo maaorjuuden aikana Sisä-Venäjältä. Vatjalaisia asui Viron Inkerissä vain muutamia perheitä. Virolaisia oli noin 200, pääosin virkamiehiä ja rajavartijoita sekä heidän perheitään.
Suomessa Viron Inkeriä pidettiin alueena, jossa vuosisatainen inkeriläinen kulttuuri oli vielä tutkittavissa. Siellä vierailivat muun muassa Martti Haavio, Lauri Kettunen ja Lauri Laiho. Alueesta muodostui tärkeä heimoaatteen kohde, jonne järjestettiin useita heimoretkiä. Varsinkin Akateemisen Karjala-seuran (AKS) retket olivat hyvinkin provokatiivisia.
AKS:n ja alueelle kirjalähetyksiä toimittaneen Inkerin liiton avulla alueelle perustettiin lehti "Sanaseppä". Sen päätoimittaja oli Suomessa koulutuksen saanut Leander Reijo. Hän katosi rajalla vuonna 1931, kun hänet kaapattiin Neuvostoliittoon ja teloitettiin siellä vuonna 1932.
Viron miehityksen aikana vuosina 1940–1941 alue kuului Neuvostoliiton asettamaan miehityksen siviilihallintoon, Viron neuvostotasavaltaan, mutta kansallissosialistisen Saksan vuosina 1941–1944 suorittamaa miehitystä seuranneen uuden neuvostomiehityksen jälkeen alue siirrettiin Viron neuvostotasavallasta vuonna 1945 Venäjän neuvostotasavaltaan.
Kylät.
Viron Inkeriin kuului 13 kylää: Uusi Arsia, Uusi Feodormaa, Hanikke, Kalliviere, Karstala, Kullaankylä, Magerburg, Uusi Ropsu, Räkälä, Saarkylä, Tervola (Smolka), Vanhakylä ja Väikylä.
PSV Eindhoven

Philips Sport Vereniging eli PSV on eindhovenilainen urheiluseura. Parhaiten se tunnetaan jalkapalloseurana, joka pelaa Alankomaiden pääsarjassa Eredivisiessä.
PSV on yksi Alankomaiden "kolmesta suuresta" jalkapalloseurasta Ajaxin ja Feyenoordin ohella. Seura on lukeutunut Alankomaiden ja Euroopan huippuseuroihin 1970-luvulta lähtien. PSV on Eredivisien historian toiseksi menestynein seura Ajaxin jälkeen voitettuaan 21 mestaruutta. Seura on voittanut kerran sekä Euroopan cupin että UEFA Cupin.
PSV on tullut tunnetuksi erityisesti nuorten pelaajien kehittäjänä. Muun muassa Ruud Gullit, Ronald Koeman, Romário, Ronaldo ja Ruud van Nistelrooy ovat pelanneet seurassa ennen siirtoaan suurempiin sarjoihin.
Historia.
Nimensä mukaisesti PSV on perustettu Philipsin työntekijöiden urheiluseuraksi. Seura on perustettu vuonna 1913 juhlistamaan Alankomaiden satavuotista itsenäisyyttä Ranskasta. PSV voitti ensimmäisen Alankomaiden-mestaruutensa vuonna 1929. Seura voitti mestaruuden kerran myös 1930-, 1950- ja 1960-luvuilla.
Varsinaiseksi huippuseuraksi PSV nousi 1970-luvulla. Seura voitti vuosikymmenen aikana Kees Rijversin johdolla mestaruuden kolmesti. Vuonna 1978 PSV voitti UEFA Cupin. Seuran tähtipelaajia noihin aikoihin olivat muun muassa Jan van Beveren, René ja Willy van de Kerkhof sekä Willy van der Kuijlen.
Vuosina 1987–1990 PSV:n valmentajana toimi Guus Hiddink. Seura voitti Euroopan cupin vuonna 1988. PSV:n voittajajoukkueen avainpelaajia olivat muun muassa Hans van Breukelen, Eric Gerets, Wim Kieft, Ronald Koeman ja Søren Lerby. Seura voitti Hiddinkin johdolla lisäksi mestaruuden kahdesti. PSV voitti mestaruuden myös Bobby Robsonin johdolla vuosina 1991 ja 1992, Dick Advocaatin johdolla vuonna 1997 sekä Eric Geretsin johdolla vuosina 2000 ja 2001. 1990-luvulla seuraa edustivat muun muassa Romário, Ronaldo, Luc Nilis, Phillip Cocu, Jaap Stam ja Ruud van Nistelrooy.
Vuosina 2002–2006 Hiddink toimi jälleen PSV:n valmentajana. Seura voitti hänen johdollaan kolme mestaruutta. Vuonna 2005 PSV selviytyi Mestarien liigassa välieriin. Hiddinkin aikana seuran avainpelaajia olivat muun muassa Mateja Kežman, Arjen Robben, Mark van Bommel, Alex ja Cocu. Vuosina 2006–2007 PSV:tä valmensi Koeman. Seura voitti hänen johdollaan mestaruuden vuonna 2007. Vuonna 2008 PSV voitti neljännen perättäisen mestaruutensa väliaikaisvalmentaja Sef Vergoossenin johdolla. Samana vuonna seuran päävalmentajaksi tuli Huub Stevens.
Muut lajit.
PSV-seuroja on kaikkiaan 17. Seuran tunnetuimpia urheilijoita jalkapalloilijoiden ohella ovat uimarit Pieter van den Hoogenband ja Inge de Bruijn.
Siestarjoki (kaupunki)

Siestarjoki (, , suom. aiemmin myös "Rajajoki" ja "Systerpekki") on Pietariin kuuluva kaupunki Venäjällä. Se sijaitsee 35 kilometriä Pietarin keskustasta luoteeseen Suomenlahden ja Raja- eli Siestarjoen muodostaman Roslivajärven välisellä kannaksella. Hallinnollisesti Siestarjoki on Kurortin piiriin kuuluva kunta. Asukkaita on 40 300 henkeä (vuonna 2003). Siestarjoki oli Venäjän ja Suomen rajapaikkakunta vuodesta 1812 toiseen maailmansotaan, ja osa Suomen suuriruhtinaskuntaa 1812–1864.
Historia.
Pian Pietarin kaupungin perustamisen jälkeen vuonna 1714 perustetulle Siestarjoelle rakennettiin Luoteis-Venäjän suurin asetehdas 1721–1724. Sen lähellä sijaitsi Pietari Suuren palatsi, jonka paikalla nykyään on hollantilaistyyppinen Dubki-puisto. Asetehtaassa on S. P. Voskovin työkalutehdas. Ruotsin ja Venäjän vuosien 1741–1743 sodan sekä 1850-luvulla Krimin sodan aikana Siestarjoelle rakennettiin maalinnoitus. Kesäkuussa 1855 Britannian ja Ranskan laivastot pommittivat tehdasta.
Siestarjoki yhdistettiin Suomen suuriruhtinaskuntaan vuonna 1812 osana Vanhaa Suomea, mutta Kankaankylän () kaupunginosa siirrettiin kuuluvaksi Pietarin kuvernementtiin 1842. Kun asetehdasta ympäröinyt 14 neliökilometrin laajuinen alue erotettiin suuriruhtinaskunnasta vuonna 1864 ja sekin liitettiin Pietarin kuvernementtiin, lupasi keisari Aleksanteri II Suomelle vastineeksi Petsamon. Tämä toteutui vasta Suomen itsenäistymisen jälkeen Tarton rauhassa vuonna 1920.
1800-luvun lopulla Siestarjoesta tuli pietarilaisten suosima huvila-alue. Vuonna 1898 perustettiin kylpylä, jossa hoidetaan sydän- ja verenkiertoelimistön, hermoston, ruuansulatus- sekä tuki- ja liikuntaelimistön sairauksia. Neuvostoaikana seudulle perustettiin parantoloita ja lepokoteja. Siestarjoella vietti viimeiset elinvuotensa kirjailija Mihail Zoštšenko, joka on myös haudattu sinne. 1960-luvulta lähtien kaupunkiin on rakennettu uusia kerrostaloalueita.
Vuonna 1815 Siestarjoelle rakennettiin Valkeasaaren luterilaisen seurakunnan kappeli. Historiallisia kaupunginosia ovat Kankaankylän ohella Kurort (), Rosliva () ja Seppälä. Pietarista Siestarjoen kautta Viipurin rataan yhtyvällä rataosuudella on samanniminen paikallisliikenteen rautatieasema.
Siestarjoella sijaitsee yksi Jaroslavlin alueelta saapuvan ja Koiviston (Primorsk) öljyterminaaliin johtavan BPS-1 öljyputken pumppausasemista välivarastoineen.
Voitto Hellsten

Voitto Valdemar Hellsten (15. helmikuuta 1932 Pertteli – 7. joulukuuta 1998 Turku) oli suomalainen pikajuoksija. Hän voitti 400 metrillä olympiapronssia Melbournessa 1956 ja EM-hopeaa Bernissä 1954. Hellsten muistetaan kuitenkin erityisesti menestyksestä Suomi–Ruotsi-maaotteluissa. Urheilu-uransa jälkeen hän oli 1960-luvulla kaksi kautta SDP:n kansanedustajana.
Hellsten harrasti nuorena urheilua monipuolisesti: kesällä juoksua ja korkeus- ja pituushyppyä, talvella hiihtoa. Hänen kasvattajaseuransa oli Salon Vilpas, mutta hän edusti menestyksekkäimmät vuotensa Turun Tovereita. Hellstenin varsinainen kilpaurheilu-ura alkoi vuonna 1949, jolloin hän juoksi 100 metriä aikaan 11,2 ja 200 metriä aikaan 23,2. Hänellä ei ollut varsinaista valmentajaa vaan oppi tuli kirjoista ja muita juoksijoita tarkkaillen.
1950-luvulla Hellsten alkoi juosta myös pidempiä matkoja, jopa 800 metriä. Hän osallistui 33 maaotteluun ja voitti niissä lajinsa 52 kertaa. Erityisesti voitot Suomi–Ruotsi-maaotteluissa toivat hänelle nimityksen "Ruotsin-tappaja".
Hellsten kilpaili Helsingin olympialaisissa 1952, jolloin hän karsiutui 100 metrin 1. alkuerissä ajalla 11,1, 200 metrillä 2. alkuerissä ajalla 22,4 ja 4 × 100 metrin viestin alkuerissä ajalla 42,0.
Melbournen olympialaisissa 1956 Hellsten sai pronssia 400 metrillä, Bernin Euroopan-mestaruuskisoissa 1954 hopeaa 400 metrillä ja pronssia 4 × 400 metrin viestissä. Melbournessa juoksemallaan ajalla 46,20 Hellsten sijoittuu edelleen vuonna 2025 Suomen kaikkien aikojen 400 metrin juoksun tilastossa kuudenneksi.
Hellsten valmistui liikunnanohjaajaksi vuonna 1954 Pajulahden urheiluopistosta. Hän työskenteli Turun kaupungilla vuodet 1955–1991 lukuun ottamatta vuosia 1962–1970, jolloin hän oli eduskunnassa SDP:n kansanedustajana. Hellsten oli myös Turun kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1960–1972. Hän oli presidentin valitsijamies vuosien 1962 ja 1968 vaaleissa.
Vuonna 1972 julkaistiin Hellstenin omaelämäkerta "Voiton ja tappion vuodet".
Paolo Savoldelli

Paolo Savoldelli (s. 7. toukokuuta 1973 Clusone, Bergamon maakunta) on entinen italialainen kilpapyöräilijä ja kaksinkertainen Italian ympäriajon voittaja, vuosilta 2002 ja 2005. Savoldelli oli kiipijänä erinomainen, mutta sitäkin paremmin tunnettu alamäkiajosta, jossa hän oli maailman ehdotonta huippua. Tästä juontaa myös hänen lempinimensä "Il Falco" - haukka. Toinen paljon käytetty lisänimi oli "babyface". Savoldellin alamäkitaidot olivat erityisen tärkeässä asemassa vuoden 2005 Italian ympäriajon toiseksi viimeisellä etapilla, jolloin hän saavutti alamäessä Gilberto Simonia ratkaisevasti kokonaisvoiton kannalta.
Savoldelli päätti uransa kauden 2008 jälkeen.
Halma

Halma (muinaiskreikkaa: "hyppy") on kahden tai neljän pelaajan lautapeli. Pelin on kehittänyt yhdysvaltalainen kirurgi George Howard Monks vuonna 1883.
Halmaa pelataan 16×16 ruudun laudalla. Pelin tarkoituksena on saada siirrettyä kaikki omat nappulat vastustajan aloitusalueelle ennen kuin tämä ehtii vallata pelaajan oman aloitusalueen. Nappulat voivat hyppiä toistensa yli, mutta ne eivät koskaan lyö toisiaan.
Säännöt.
Tavoite.
Pelin tavoitteena on siirtää kaikki omat nappulat vastakkaisessa nurkassa sijaitsevalle alueelle.
Saara-Maria Paakkinen

Saara-Maria Paakkinen (4. lokakuuta 1941 Pori – 17. heinäkuuta 2005 Hyvinkää) oli suomalainen kansanedustaja, europarlamentaarikko ja kunnallisneuvos. Kansanedustaja hän toimi vuosina 1979–1995 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Puoluekannaltaan hän oli sosialidemokraatti. Eduskunnan ensimmäisenä varapuhemiehenä Paakkinen oli vuosina 1991–1995.
Tuusulan kunnanvaltuuston jäsen Saara-Maria Paakkinen oli vuodesta 1973. Hän hoiti myös valtuuston puheenjohtajan ja varapuheenjohtajan tehtäviä. Paakkiselle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi vuonna 2000.
Euroopan parlamentin jäsenenä Saara-Maria Paakkinen toimi eduskunnan valitsemana vuosina 1995–1996. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuosina 1982 ja 1988. Luottamustehtäviä Paakkinen hoiti kirkon piirissä, romanityössä ja nuorisotoiminnassa. Suomen syöpäpotilaat ry:n puheenjohtajana hän toimi vuosina 1997–2000.
Passacaglia

Passacaglia (ranskaksi "passacaille", espanjaksi "passacalle" tai "pasacalle") on hidas 3/4-tahtilajissa esitetty hovitanssi, jonka nimi tulee espanjan kielen sanoista "pasear" (kävellä) ja "calle" (tie). Tämä viittaa tanssin alkuperään: espanjalaiset kitaristit improvisoivat laulujen säkeistöjen välille kadensseja, joiden aikana he saattoivat astella yleisön joukossa. 
Myöhemmin passacagliasta kehittyi soitinmusiikin muoto, joka perustuu muuttumattomana toistuvaan melodiakulkuun. Passacaglia on läheistä sukua chaconnelle, jonka toistuva melodia voi kuitenkin esiintyä muuallakin kuin bassolinjassa.
Haapakangas

Haapakangas () on historiallinen sekä nykyinen seurakunta Pohjois-Inkerissä Pietarin kaupungin pohjoisosassa. Haapakangas on myös taajama, joka sijaitsee Pietarista Viipuriin vievän valtatien varrella. Levassovassa on myös Stalinin vainojen aikainen teloituspaikka. Alueella on myös jäänteitä keisarinna Katariina II rakennuttamasta Pietarin pohjoisesta suojalinnoituksesta. 
Nykyisin Haapakankaalla sijaitsee myös yksi Inkerin kirkon seurakunnista. Nykyinen kirkko sijaitsee Jukin kylässä. Vanhempi kirkko sijaitsi samalla paikalla vuodesta 1911, mutta purettiin 1930-luvulla.
Haapakankaan kylät.
Enkkola, Haapakangas, Haapaoja, Hyväselki, Kasimo, Kissula, Korpiselkä, Luuppola, Mistola, Mäntysaari, Poroskylä, Saarselki, Sierattala, Vartiamäki.
Pähkinälinna

Pähkinälinna (, vuoteen 1611 saakka Оре́шек, "Orešek", vuosina 1611–1702 Нотебург, "Noteburg" ja vuosina 1944–1992 Петрокрепость, "Petrokrepost", , ) on kaupunki Leningradin alueen Kirovskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Nevan niskassa lähellä Laatokkaa 41 kilometrin päässä Pietarista. Kaupungissa asui 13 305 henkeä (vuonna 2010).
Historia.
1400–1500-luvulla Pähkinälinna oli merkittävä kauppapaikka ja samannimisen Novgorodin Vatjan viidenneksen läänin keskus. Entinen läänijako säilyi Ruotsin vallan aikana. 1620-luvulla Pähkinälinnaan rakennettiin luterilainen kirkko, ja siellä toimi myös valtion rahoittama lastenkoulu.
Nykyinen Pähkinälinnan kaupunki on syntynyt Nevan vasemman rannan esikaupungista. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1780. Saksankielisestä nimestä "Schlüsselburg" (”Avainlinna”) väännettiin suomenkieliset nimitykset "Lyyssinä" ja "Lyyssinlinna". Laatokan kanavien ansiosta kaupungista tuli huomattava tavaraliikenteen keskus.
Toisessa maailmansodassa kaupunki oli saksalaisten miehittämä. Neuvostojoukkojen murtaessa Leningradin piirityksen se kärsi suuria vahinkoja. Nykyään kaupungissa on laivanrakennusteollisuutta.
Vuodesta 2006 lähtien Pähkinälinna on osa Kirovskin piiriä. Kaupungin päämies on Juri Kudrjavtsev ja kaupunginhallituksen päämies Anatoli Rogozin.
Liikenneyhteyksiä ja nähtävyyksiä.
Maantieyhteyksistä tärkeimpiin kuuluu Pietarista Laatokan eteläpuolitse Murmanskiin vievä valtatie M18 ("Kuola", osa :aa), joka kulkee 4 kilometriä Pähkinälinnan eteläpuolella. Myös Nevan eteläpuolitse kiertävä, kuntapiirin keskuksen Kirovskin kautta Pietariin vievä paikallistie H135 on merkittävä. Pähkinälinnasta on linja-autoyhteys esimerkiksi Kirovskiin (8 km) ja Pietariin. Lähin rautatieasema Petrokrepost sijaitsee Nevan oikeanpuoleisella rannalla naapurikunnassa, jonne on kaupungista lauttayhteys; lauttareitti kulkee Pähkinäsaaren linnan kautta. Tärkeitä lähistön rautatieasemia on myös Korotkan eli Kirovskin asema ja 25 kilometrin päässä etelässä sijaitseva Namkun asema (Mga). 
Tärkein nähtävyys on museona toimiva Pähkinäsaaren linna. Kaupunkia halkovat vanha ja uusi Laatokan kanava sekä niistä haarautuva Nevan kanava. Vanhan kanavan ja Nevan yhtymäkohdassa on vuonna 1836 rakennettu sulkulaitteisto. Kirkkorakennuksista ovat säilyneet ortodoksiset Jumalansynnyttäjän ilmestyksen katedraali ja pyhän Nikolauksen kirkko. Kaupungissa on kotiseutumuseo.
Toksova

Toksova () on kaupunkikunta ja sen keskuksena toimiva kaupunkityyppinen taajama Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Inkerinmaalla noin 20 km Pietarista pohjoiseen. Kunnan asukasluku on noin 7 700, keskustaajaman 5 900. Pietarin ja Käkisalmen välisen rautatien varrella on kunnassa kaksi asemaa – Toksovan ja Kaukolan (Kavgolovo) asemat. Toksova on tunnettu pietarilaisten kesänviettopaikka, ja Kavgolovossa on suosittu talviurheilukeskus. Sitä kutsutaankin Inkerinmaan Sveitsiksi.
Asutuskeskukset.
Toksovan kaupunkityyppisen taajaman lisäksi kuntaan kuuluvat nykyään asutuskeskukset
Historia.
Toksova mainitaan jo vuonna 1500 Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa. Alueen vanha kantaväestö, ortodoksiset inkerikot, joutuivat vuonna 1583 Ruotsin valtaan ja suuri osa heistä pakeni Venäjälle. Heidän tilalleen alueelle saapui Savosta ja Karjalasta luterilaisia. Aikoinaan Toksova oli Pohjois-Inkerin suurimpia luterilaisia seurakuntia ja siihen kuului jopa 11 000 jäsentä.
Suuren Pohjan sodan jälkeen alue siirtyi jälleen Venäjälle. Toksovan Palikoonan eteläosassa (polygoni eli sotaväen ampuma-alue) on valtava joukkohautojen alue, jossa 1920–1930-luvuilla ammuttiin kymmeniätuhansia kommunismin vastustamisesta tuomittuja ihmisiä. Tälle Koirakankaalle on pystytetty muistomerkki niille arviolta 46 700 ihmiselle, jotka siellä saivat surmansa NKVD:n teloittamina. Nykyinen Toksovan luterilainen kirkko on vuodelta 1887. Toksovan kirkossa pidettiin viimeinen jumalanpalvelus 1936. Alueen suomalais-inkeriläistä väestöä karkotettiin useaan otteeseen ensin osa vuonna 1936, sitten kaikki vuonna 1942 ja sodan jälkeen palanneet karkotettiin vielä vuonna 1947. Vasta Stalinin kuoltua 1953 toksovalaiset olisivat saaneet laillisesti palata takaisin. Harva enää palasi, sillä mahdollisuudesta ei ilmoitettu ja monet olivat jo juurtuneet muualle.
Toksovan historialliset kylät.
Autio, Auvola, Haapaoja, Halosi, Himakkala, Hittola, Hännikäinen, Iso Kiurunmäki, Kaukola, Kiuru, Koivukylä, Kopittala, Kujala, Leppisaari, Oinaala, Osselki, Poroskylä, Puhilanmäki, Purnu, Rantala, Rappula, Rohma, Sepänsuo, Särky, Taskunmäki, Toksova, Uusi-Miina, Vaarakkala, Vanha-Miina, Vartiamäki, Vehkoja
Mäkikunnat.
Asikka, Hannula, Huttunen, Hovimäki, Kelomäki, Kempinmäki, Kesämäki, Korosenmäki, Kuismala, Kärpänmäki, Lamperi, Moisionmäki, Mustosenmäki, Nokelaismäki, Pelkosi, Pieni Kiurunmäki, Pokkisenmäki, Putkosenmäki, Rajala, Rouhiainen, Suvenmäki, Tarkiainen, Tarrinmäki, Vilikoukku, Vilkkilä
Toksovan nykyisyys.
Toksovan luterilaisen kirkon entistäminen aloitettiin 1991 ja työ valmistui 1994. Seurakunnassa on nykyisin jäseniä noin 600. Toksovassa ilmestyy vuonna 2000 perustettu suomenkielinen Toksovan Sanomat.
Toksovan ortodoksinen kirkko on pyhitetty arkkienkeli Mikaelille. Kavgolovon talviurheilukeskuksessa on pidetty hiihdon maailmancupin osakilpailuja. Alueella on myös visenttifarmi.
Valkeasaari

Valkeasaari () on Pietarin kaupungin Kurortin piiriin kuuluva kunnallishallintoalue Rajajoen varrella Karjalankannaksella Venäjällä sekä entinen luterilainen seurakunta Pohjois-Inkerissä, Suomen entisen rajan pinnassa. Valkeasaareen kuului aikaisemmin Siestarjoen teollisuuskeskus. Valkeasaari oli tärkeä Suomen ja Neuvosto-Venäjän ja sitä seuranneen Neuvostoliiton rajanylityspaikka vuosina 1812–1940.
Historia.
Valkeasaaren nimi oli vuosina 1922–1940 "Punasaari" ().
Neuvostojohtaja Josif Stalinin aikana rajavyöhykettä Karjalankannaksella alettiin puhdistaa suomalaisista rajaseudun turvallisuuden nimissä. Vuosina 1935–1936 noin 27 000 inkerinsuomalaista karkotettiin muun muassa Kuolan niemimaalle, Leningradin alueen itäosaan, Etelä-Kazakstaniin ja Keski-Aasiaan. 
Neljä Pohjois-Inkerin seurakuntaa (Miikkulainen, Vuole, Lempaala ja Valkeasaari) tyhjennettiin käytännössä kokonaan.
Kyliä.
Akkasenkylä l. Akkasi (Leistilä), Alakylä, Alosaari, Kaljala, Konnunkylä (Konnunselkä), Luuppola, Mainila, Merituittu, Mottori, Myllynkylä (Aleksandrovka), Nakara, Pienikivi, Retukylä, Revonnenä, Suontaka, Suurikivi, Tipuna, Valkeasaari, Vaskisavotta
Daredevil

Daredevil (esiintynyt Suomessa myös nimellä Hurjapää), oikealta nimeltään Matthew ”Matt” Murdock, on Marvel-kustantamon supersankari, jonka loivat Stan Lee ja Bill Everett. Hahmo nähtiin ensimmäisen kerran vuonna 1964 julkaistussa lehdessä "Daredevil" Vol. 1, #1 (1964). Daredevil on yksi harvoista näkövammaisista supersankareista. Murdock sokeutui jo nuorena, mutta vastapainoksi hänen muut aistinsa terästyivät yliluonnollisen tarkoiksi ja hän sai eräänlaisen sisäisen tutka-aistin kompensoimaan sokeuttaan. 
Vaikka Daredeviliä piirsivät useat tunnetut piirtäjät, vasta Frank Millerin käsissä 1970-luvun lopulla Daredevil nousi todelliseksi suosikiksi.
Historia.
Matthew Murdock menetti lapsena näkönsä pelastaessaan sokean miehen rekan alta, kun rekan kuormasta lensi radioaktiivista ainetta hänen silmiinsä. Hänen muut aistinsa kuitenkin vahvistuivat ja hänelle kehittyi eräänlainen tutka-aisti (kaikuluotaus), jolla hän pystyy havainnoimaan ympäristöään. Hänen isänsä kuoltua järjestetyn nyrkkeilyottelun takia hän ryhtyi Daredeviliksi, oikeuden puolustajaksi, joka toimii New Yorkin Hell’s Kitchenissä.
Voimat ja varusteet.
Daredevil on sokea, mutta hänen muut aistinsa ovat yli-inhimillisen herkät. Hän kuulee tarkasti pitkänkin matkan päähän, ja kuulonsa ansiosta hänellä on eräänlainen tutka korvaamassa näköaistiaan, joten ääniaaltojen avulla hän pystyy paikallistamaan ympärillään olevat asiat. Parhaiten hän ”näkee” sateessa, koska jokainen pisara aiheuttaa oman äänensä. Hänen tarkka kuulonsa on myös hänen heikkoutensa, sillä hän ei kestä liian kovia ääniä. Daredevilillä on myös täydellinen kyky aistia valheet.
Daredevilin aseena on kävelysauva, joka muuntuu taistelusauvaksi.
Ystävät.
Daredevil on uransa aikana ystävystynyt monien hahmojen kanssa. Näistä merkittävimpiä ovat:
Vastustajat.
Daredevilillä, kuten muillakin supersankareilla, on vastustajinaan suuri joukkio erilaisia superroistoja ja konnia. Näistä merkittävimpiä ovat:
Daredevil muissa medioissa.
Televisio.
Daredevil ja hänen alter egonsa Matt Murdock vierailivat "Hämähäkkimies"-animaatiosarjassa 1990-luvulla, jossa he halusivat puhdistaa Peter Parkerin maineen, jonka Kingpin oli pilannut. Hän esiintyi jaksoissa: 33 ”Framed”, 34 ”Mies ilman pelkoa” ja 35 ”Lopullinen tappaja” (takauma). Hahmon äänenä toimi Edward Albert.
Elokuvat.
Daredevilistä kertovan elokuvan suunnittelu alkoi jo 1990-luvun loppupuolella. Ensi-iltansa se sai vuonna 2003. "Daredevilin" nimiroolia näytteli Ben Affleck ja naispääosassa Elektrana esiintyi Jennifer Garner. Toimintaseikkailu menestyi huonosti ja sai kriitikoilta enimmäkseen huonoja arvosanoja. Elektrasta tehtiin vuonna 2005 ilmestynyt spin-off-elokuva "Elektra".
Videopelit.
"" -pelissä Daredevil on yksi piilotetuista hahmoista, jonka pelaaja saa pelattavakseen keräämällä viisi Daredevil-figuuria.
Aerosolifysiikka

Aerosolifysiikka tutkii kaasuun sekoittuneiden kiinteiden tai nestemäisten aineiden käyttäytymistä erilaisissa olosuhteissa. Tutkimuskohteena voi olla esimerkiksi aerosolin käyttäytyminen sähkökentässä tai valoaaltojen eteneminen eri kosteuksissa ilmassa. Tuttuja aerosoleja ovat esimerkiksi sumu ja erilaiset suihkeet (spray). Myös polttoaerosolien päästöt ja radioaktiivisten aerosolien käytös ovat tärkeitä tutkimuskohteita.
Suomessa aerosolifysiikkaa tutkitaan Helsingin yliopiston fysikaalisten tieteiden laitoksen ilmakehätieteiden osastolla, jonka johtaja professori Markku Kulmala on eräs alansa johtavia tutkijoita maailmassa. Lisäksi aerosolifysiikkaa tutkitaan Tampereen yliopiston Aerosolifysiikan laboratoriossa, Itä-Suomen yliopistossa sekä Ympäristötieteen laitoksen Pienhiukkas- ja aerosolitekniikan ryhmässä, Säteilyturvakeskuksessa, Ilmatieteen laitoksella ja VTT:llä. Kokonaisuudessaan suomalainen aerosolifysiikan tutkimus on väestöpohjaan nähden erittäin aktiivista ja kansainvälisesti merkittävää, ja alan tutkimus ja koulutus on synnyttänyt Suomeen kansainvälistä huippua olevan aerosoliosaamisen keskittymän.
Useimmissa muissa maissa aerosoleja tutkitaan fysiikan sijasta muilla aloilla, esimerkiksi kemiassa, ympäristötieteissä tai konetekniikassa. Suomalainen tapa tutkia aerosoleja fyysikkovoimin juontaa juurensa professoreihin Gunnar Graeffe ja Taisto Raunemaa, jotka perustivat suomalaisen aerosolitutkimuksen 1970-luvulla omille laitoksilleen.
Miikkulainen (Inkeri)

Miikkulainen () oli seurakunta Pohjois-Inkerissä Laatokan rannalla. Miikkulainen tyhjennettiin inkeriläisistä Stalinin aikana 1930-luvulla, mutta osa väestöstä on palannut takaisin 1950-luvulta lähtien.
Lähteet.
http://www.inkeri.ru/virt/p.php?id=19