Artturi Kannisto

Juha Artturi Kannisto (12. toukokuuta 1874 Kylmäkoski – 10. maaliskuuta 1943 Helsinki) oli kielentutkija ja oikeakielisyysmies. Hän oli Helsingin yliopiston suomalais-ugrilaisen kielitieteen ylimääräinen professori vuosina 1927–1943. Kannisto kunnostautui erityisesti mansin kielen tutkijana.
Elämä ja ura.
Artturi Kanniston vanhemmat olivat maanviljelijä Juha Kannisto ja Iida Maria Heikkilä. Hän tuli ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta vuonna 1893 ja kirjoittautui Helsingin yliopistoon samana vuonna. Hän kiinnostui jo kouluaikanaan suomen sukukielistä. Merkittävä vaikuttaja tässä mielenkiinnon heräämisessä oli Arvid Genetz, joka toimi Hämeenlinnan lyseossa opettajana ja joka oli ansioitunut sukukielten tutkija. Kanniston erityisenä mielenkiinnon kohteena oli unkarin kieli, johon hän tutustui itsenäisesti Antti Jalavan ja József Szinnyein unkarin kieltä ja kielten sukulaisuutta valottavien kirjoitusten innoittamana. Yliopistossa Kannisto alkoi heti opiskella myös hantia (ostjakkia), mikä ei ollut tuiki tavallinen aloittelevan opiskelijan valinta. Kannisto suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1899. Hänestä tuli filosofian maisteri 1900, filosofian lisensiaatti 1919 ja filosofian tohtori 1922.
Kanniston ensimmäiset kielitieteelliset työt koskivat hämäläismurteiden äänne- ja lauseoppia; asiaa käsittelevät teokset ilmestyivät 1897 ja 1901. Kannisto ei kuitenkaan jatkanut suomen kielen tutkimusta, sillä äskettäin (1883) perustettu Suomalais-Ugrilainen Seura (SUS) oli ottanut tehtäväkseen kerätä tieteellistä materiaalia Suomen sukukansoista. Tässä SUS:n johtamassa sukukansojen kulttuuriperinnön tallentamisohjelmassa mansin tutkimus lankesi Kanniston osalle.
Kannisto teki pitkän kieli- ja kansatieteellisen tutkimusmatkan Tobolskin ja Permin kuvernementtien mansien keskuuteen. Hän lähti tutkimusmatkalleen länsi-Siperiaan syyskuussa 1901. Hänen matkansa ulottui mansien asuttaman laajan alueen joka kolkkaan. Kanniston perinpohjaisesta työtavasta on sanottu, että ei ollut ainuttakaan mansiperhettä, josta hänellä ei olisi ollut mitään tietoa. Hän keräsi systemaattisesti sanastoa, tekstejä, kansanrunoutta, sävelmiä, kansatieteellisiä esineitä sekä tietoja aineellisesta ja henkisestä elämästä. Kanniston arkistoa on pitkään hyödynnetty kielen ja kansanrunouden tutkimuksessa. Hän keräsi manseista lisäksi henkilötietoja ottaen huomioon mansintaitoisten ja venäläistyneiden lukusuhteet. Kannisto työskenteli intensiivisesti Siperian rasittavissa oloissa yhtäjaksoisesti aina kevääseen 1905, jolloin hänen oli pakko käydä Suomessa lepäämässä. Jo loppukesästä hän kuitenkin palasi Siperiaan jatkamaan työtään, joka päättyi vasta joulukuussa 1906. Kaikkiaan Kannisto oli mansien mailla viisi vuotta. Kanniston tytär Tytti julkaisi 1963 matkan aikana käydyn kirjeenvaihdon, josta on luettavissa manseista vähän mairittelevia mainintoja sivistymättömyydestä, siivottomuudesta ja juopottelusta.
Varsinaisen päivätyönsä Kannisto teki Helsingin yliopiston palveluksessa. Hän toimi lainopillisessa tiedekunnassa suomen kielen opettajana ja kuulustelijana 1910–1929. Suomalais-ugrilaisen kielitieteen dosentiksi Kannisto nimitettiin 1920 ja saman alan henkilökohtaiseksi ylimääräiseksi professoriksi 1927. Hänen opetusalanaan olivat ensi sijassa etäsukukielet mutta hän luennoi aika ajoin myös lähisukukielistä.
Artturi Kannisto oli ylioppilastutkintolautakunnan jäsen vuodesta 1920 ja Tieteellisen keskuslautakunnan jäsen vuodesta 1929. Hän toimi myös Suomalais-Ugrilainen Seuran (SUS) sihteerinä 1919–1935 ja sen jälkeen esimiehenä kuolemaansa asti. Hänen aloitteensa oli mm. SUS:n julkaisuohjelma, jonka tarkoituksena on ollut julkaista vuosikymmenten aikana kerätyt tieteelliset ainekset. Kannisto oli usean virolaisen ja unkarilaisen tieteellisen seuran kunniajäsen. Hän oli myös Budapestin ja Debrecenin yliopiston kunniatohtori.
Kannisto keksi suomen kieleen lukuisia uudissanoja, esimerkiksi sanan "elokuva". Yksi hänen ehdotuksistaan oli, että kaikki "hajottaa"-tyyppiset verbit kirjoitettaisiin ilman "i":tä. Hän rakensi päätteitä yhdistelemällä pisimmän tähän mennessä tunnetun suomenkielisen sanan: "kumarreksituteskenteleen­tuvaisehkollaismaisekkuudellisen­neskenteluttelemattomammuuk­sissansakaankopahan". Siinä on silloisen oikeinkirjoituksen mukaan 103, nykyisen oikeinkirjoituksen mukaan 102 kirjainta. Sana ei tarkoita mitään, vaan on sijapäätteitä yhdistelemällä aikaan saatu keinotekoinen rakennelma. Etelä- Haagassa on Kanniston mukaan nimetty "Artturi Kanniston tie".
Artturi Kannisto oli naimisissa vuodesta 1911 filosofian maisteri Aina Oiva Onni Sofia Erosen kanssa. Heidän poikansa oli väestötieteilijä Väinö Kannisto.