tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Atso Almila

Atso Aksel Almila (s. 13. kesäkuuta 1953 Helsinki) on suomalainen kapellimestari, säveltäjä ja pasunisti. Hän toimi Sibelius-Akatemian kapellimestari- ja orkesterikoulutuksen professorina vuosina 2013–2019 eläkkeelle jäämiseensä saakka.
Almila valmistui ylioppilaaksi vuonna 1972. Hän opiskeli orkesterinjohtoa Sibelius-Akatemiassa Jorma Panulan sekä kuoronjohtoa Harald Andersénin johdolla ja suoritti kapellimestaridiplomin vuonna 1979. Vuonna 1981 hän sai jaetun ensimmäisen sijan yhdessä Jukka-Pekka Sarasteen kanssa pohjoismaisissa kapellimestarikilpailuissa Norrköpingissä.
Almila johti Polyteknikkojen Orkesteria vuosina 1975–1979, Suomen Kansallisteatterin orkesteria 1982–1987 sekä 1989–1995 ja Tampereen kaupunginorkesteria vuodet 1987–1989. Vuosina 1993–2000 hän oli Joensuun kaupunginorkesterin taiteellinen johtaja. Kuopion kaupunginorkesterin kapellimestarina hän toimi vuodet 1995–1999. Syksystä 2007 hän on toiminut orkesterin toisena kapellimestarina. Vuodesta 2000 hän on ollut päävierailija Seinäjoen kaupunginorkesterissa, jota hän on myös johtanut Tangomarkkinoilla. Vuonna 2013 hänet nimitettiin Joensuun kaupunginorkesterin kunniakapellimestariksi.
Almila on toiminut Sibelius-Akatemiassa orkesterinjohdon yliassistenttina vuodesta 1991 lähtien sekä orkesterinjohdon lehtorina vuosina 2002–2010. Hän hoiti määräaikaista orkesterinjohdon professuuria elokuusta 2013 alkaen Leif Segerstamin jäätyä eläkkeelle. Joulukuussa 2013 hänet nimettiin viisivuotiseen kapellimestari- ja orkesterikoulutuksen professuuriin elokuusta 2014 alkaen.
Almila on tuottelias säveltäjä. Hän on säveltänyt muun muassa oopperat "Kolmekymmentä hopearahaa" (1987), "Ameriikka" (1991), "Isontaloon Antti" (2000), "Pohjanmaan kautta" (2002), "Auringonkukat" (2009) ja "Salapoliisiooppera" (2014). Tuotantoon kuuluu myös viisi sinfoniaa (1988, 2003, 2008, 2012 ja 2017), konserttoja, kamarimusiikkia sekä teatteri- ja elokuvamusiikkia. Televisioon hän sävelsi musiikin Jouko Turkan "Seitsemään veljekseen" (1989). Hän on työskennellyt myös "Muusikko"-lehden, "Ilkan" ja "Savon Sanomien" kolumnistina. Vuosina 1993–1997 Almila oli valtion säveltaidetoimikunnan jäsen.
Almilan isä oli toimittaja ja dekkarikirjailija Matti Almila alias "Kai de Puu". Almilan ensimmäinen puoliso oli kirjailija Tuulia Aho (1977–1985). Hän on ollut toisen puolisonsa kanssa naimisissa vuodesta 1997. Almilalla on viisi lasta.
VC-1

VC-1 eli Video Codec 1 on videonpakkausalgoritmi, joka pohjautuu Microsoftin WMV9-videokoodekkiin (Windows Media Video version 9). SMPTE (the Society of Motion Picture and Television Engineers) on julkaissut standardin virallisella nimellä SMPTE 421M. 
VC-1 on perinteinen diskreettiin kosinimuunnokseen (DCT-muunnos) pohjautuva pakkausalgoritmi. WMV9-koodekista poiketen VC-1 tukee myös lomitettua videota.
Standardin mukaiset profiilit.
Standardissa määritellään kolme eri koodausprofiilia, joissa käytetään erilaisia käyttötarkoitukseen sopivia teknisia ominaisuuksia. 
Käyttöönotto.
VC-1 on pakollinen videonpakkausalgoritmi molemmissa nykyaikaisissa optisissa teräväpiirtotallennusformaateissa, HD DVD:ssä ja Blu-rayssa, eli kaikki näiden formaattien toistolaitteet kykenevät toistamaan VC-1-videota. VC-1 on myös Microsoftin Xbox 360 -videopelikonsolin virallinen videonpakkausalgoritmi.
Kremlin kellot

Kremlin kellot on vuonna 1956 ilmestynyt Arvo Poika Tuomisen muistelmakirja, joka kertoo hänen ajastaan Kominternin palveluksessa Moskovassa vuosina 1933–1939. Kirjan nimi viittaa Moskovan Kremlin Spasskaja-tornin suureen tornikelloon.
Teos on kuvaus stalinismin vuosista, suomalaiskommunistien kohtaloista ja Neuvosto­liiton arjesta ennen toista maailman­sotaa. Ilmestyessään "Kremlin kellot" sai Suomessa osakseen suurta julkisuutta. Se on kronologisessa järjestyksessä kolmas osa Tuomisen omaelämäkerrallisesta trilogiasta, jonka kaksi muuta osaa ovat "Sirpin ja vasaran tie" (1956) sekä "Maan alla ja päällä" (1958). Edeltävä osa "Maan alla ja päällä" ilmestyi kuitenkin vasta kaksi vuotta myöhemmin.
Sami Lehtinen

Sami ”Parta-Sami” Lehtinen on suomalainen basisti ja kitaristi, joka on toiminut Apulannan basistina. Hän on kotoisin Tammelasta ja koulutukseltaan soitinrakentaja. Nykyään hän asuu Helsingissä.
Lehtisestä tuli Apulannan virallinen jäsen vuoden 2005 alussa Tuukka Temosen lähdettyä yhtyeestä. Ennen Temosen lähtöä Lehtinen oli toiminut vuodesta 2001 lähtien yhtyeen keikkakitaristina. Hän soitti lisäkitaroita albumille "Hiekka" ja EP:lle "Pudota". Ennen Apulantaan liittymistään Lehtinen työskenteli rakennustyömaalla.
Lehtinen lopetti Apulannan basistina toukokuussa 2014.
Migé Amour

Migé Amour (oik. Mikko Paananen; s. 19. joulukuuta 1974 Helsinki) on suomalainen muusikko. Hän on HIM-yhtyeen basisti ja perustajajäsen. Hän on soittanut myös yhtyekaverinsa, kitaristi Mikko Lindströmin Daniel Lioneye -yhtyeessä.
Vuonna 2013 Amour voitti YleX:n Suomen paras basisti -äänestyksen.
Yksityiselämä.
Amourilla on kaksi veljeä ja sisko. Isä Sven-Erik Paananen soittaa Helsingin kaupunginorkesterissa oboeta ja äiti Riitta Elstelä on näyttelijä.
Emerson Burton

Janne Johannes Puurtinen (taiteilijanimeltään Emerson Burton) (s. 17. lokakuuta 1974 Helsinki) on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten HIM-yhtyeen pitkäaikaisena kosketinsoittajana.
Puurtisen vanhemmat olivat molemmat balettitanssijoita. Myös Puurtinen itse harrasti balettia, mutta ei pärjännyt alalla. Hän aloitti sen jälkeen pianokoulun. Hän on soittanut koskettimia Cosmos Tangossa, Suburban Tribessä ja Torpedossa ennen liittymistään HIMiin. Vaikka Puurtinen ei teknisesti ottaen ole yhtyeen alkuperäisjäsen, hän on soittanut ensimmäiset keikkansa silloisen His Infernal Majestyn riveissä jo 1990-luvun puolivälissä. Virallisesti hän liittyi yhtyeeseen vuonna 2001 Deep Shadows and Brilliant Highlights -albumin äänitysten aikoihin. Juho Juntusen kirjoittamassa, vuoden 2002 Synnin viemää -biografiassa tosin mainitaan, ettei Puurtinen itse juurikaan soittanut kyseisellä albumilla.
Janne Puurtisella on myös kokintaitoja. Hänen luotsaamansa menu oli tarjolla Ravintola Ilveksessä joulukuun ajan vuonna 2008. Muusikkona HIM-uransa lisäksi Puurtinen on esiintynyt myös Mikko Lindströmin Daniel Lioneye -yhtyeessä. Hän on myös tehnyt toisen HIM- ja Daniel Lioneye -toverinsa Mikko Paanasen kanssa humoristisen Plasma Mullet -kappaleen. Vuonna 2003 Puurtinen valittiin maailman parhaaksi Goottirock-kosketinsoittajaksi.
HIM-uransa jälkeen Puurtista on voitu kuulla muun muassa Ulla Pirttijärven luotsaamassa Solju-yhtyeessä, Von Hertzen Brothersin War is Over -albumilla ja Elli Haloon Ellips-sooloprojektin debyyttialbumilla nimeltä Yhden naisen hautajaiset.
Gas Lipstick

Mika Kristian "Kaasu" Karppinen, taiteilijanimeltään Gas Lipstick (s. 8. helmikuuta 1971 Eskilstuna, Ruotsi) on suomalainen muusikko. Hän oli HIM-yhtyeen rumpalina 1999–2015.
Karppisen muita yhtyeitä ovat grindcore-yhtye To Separate the Flesh from the Bones, rockyhtye Bendover sekä hardcore punk -yhtyeet Ääritila, Valvontakomissio ja Hallatar. Aikaisemmin Karppinen on soittanut rumpuja Kyyriassa, ollut perustamassa yhtyettä Flat Earth, soittanut kitaraa ja laulanut Dementiassa sekä soittanut bassoa Dischangessa. Hän toimi Tarotin sessiorumpalina Suomen-kiertueella. Nykyään (2025) Karppinen soittaa yhtyeessä Varjokoodi.
Karppinen julkaisi 27. tammikuuta 2015 avoimen kirjeen, jossa hän ilmoitti jättävänsä HIMin 16 vuoden jälkeen ja ottavansa seuraavan askeleen muusikkona.
Karppisen soittotyyli eroaa monista muista rock-rumpaleista niin, että hän lyö hi-hatia vasemmalla kädellä ja virveliä oikealla, mitä kutsutaan "avoimeksi soittotyyliksi" ja on tyypillinen vasenkätisten rumpalien soittotapa. Karppisen soittotekniikkaa on luonnehdittu ”raskaskätiseksi” huomattavan voimankäytön vuoksi, mikä välittyy levytyksillä tasaisena ja hallittuna dynamiikkana ja luo omintakeisen rumpusoundin.
Toini Gustafsson

Toini Lempi Gustafsson-Rönnlund (o.s. Karvonen, s. 17. tammikuuta 1938 Suomussalmi, Suomi) on ruotsalainen hiihtäjä, jonka parhaat menestysvuodet ajoittuivat 1960-luvulle.
Zakopanen MM-hiihdoissa 1962 Gustafsson oli voittamassa hopeaa Ruotsin viestijoukkueessa sekä sijoittui 5 kilometrillä seitsemänneksi ja 10 kilometrillä kahdeksanneksi. Innsbruckin talviolympialaisissa 1964 hän sai jälleen viestissä hopeaa sekä sijoittui 5 kilometrillä kuudenneksi ja 10 kilometrillä kahdeksanneksi. Oslon MM-kisoissa 1966 hän saavutti ensimmäisen henkilökohtaisen arvokisamitalinsa sijoituttuaan 10 kilometrin hiihdossa hopealle. Samoissa kisoissa hän sai pronssia viestissä sekä sijoittui 5 kilometrillä kuudenneksi.
Grenoblen talviolympialaisissa 1968 Gustafsson saavutti kultamitalin 5 ja 10 kilometrin kilpailussa. Viestissä hän hiihti nopeimman yksityisajan, mutta siitä huolimatta Ruotsi jäi hopealle. Samana vuonna Gustafsson palkittiin Svenska Dagbladetin kultamitalilla.
Gustafsson voitti 10 kilometrin kilpailun Holmenkollenin hiihtokisoissa vuosina 1960, 1967 ja 1968, Ruotsin hiihtokisoissa vuosina 1966 ja 1967 sekä Salpausselällä vuonna 1968.
Toini Gustafsson-Rönnlund oli ammatiltaan liikunnanopettaja. Hän on kansallisuudeltaan suomalainen, syntynyt Suomussalmella, mutta hänet lähetettiin sotalapseksi Ruotsiin vuonna 1944, jolloin hän oli kuusivuotias.
Vuonna 1969 ilmestynyt Toini Gustafssonin elämäkertakirja on nimeltään "Från adresslapp till guldmedalj".
Gustafsson-Rönnlundin aviomies Assar Rönnlund oli myös maastohiihdon olympiavoittaja. Hänen pikkuserkkunsa Kirsti Karvonen voitti 18-vuotiaitten tyttöjen Suomen mestaruuden vuonna 1962 ja sijoittui naisten SM-hiihdoissa parhaimmillaan viidenneksi.
Lauri Markkula

Lauri Juhani Markkula, taiteilijanimeltään Larry Love (s. 19. helmikuuta 1983) on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten Negativen entisenä kitaristina, säveltäjänä ja sanoittajana. Markkula myös lauloi taustoja. Hän julkaisi 18. toukokuuta 2011 Facebook-sivuillaan tiedotteen faneille, jossa hän ilmoitti eroavansa Negativesta. 
Ennen Negativea Markkula soitti kitaraa S.N.A.F.U.-yhtyeessä, mutta yhtyeen solistin lähdettyä yhtyeen nimi muuttui Shannoniksi ja Lauri siirtyi laulamaan. Shannonissa rumpuja soitti hänen pikkuveljensä Henkka. Negativeen kitaristi liittyi vuonna 2001. Markkulan isä Heikki on myös muusikko, äiti Kirsti on maalari, veli Henrikki soittaa rumpuja bändissä nimeltä Axentry ja pikkusisko Saara levyttää samalle levy-yhtiölle kuin Negative.
Antti Aatamila

Antti Aatamila, taiteilijanimeltään Antti Anatomia (s. 22. kesäkuuta 1982 Ivalo, Inari) on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten Negativen ja Jupi7erin nykyisenä basistina. Nykyään hän asuu Tampereella, kuten muutkin Negativen jäsenet. Antti soittaa rumpuja Mancity Dolls-punk-coveryhtyeessä sekä vuodesta 2015 alkaen Sonja Sinivuori Sirkuksessa.
Aatamila suoritti varusmiespalveluksensa vuoden 2002 alussa, palvellen kuusi kuukautta Niinisalon tykistöprikaatissa. Tämän jälkeen hän jatkoi uraansa Negativen parissa.
Aatamilasta tuli isä loppuvuodesta 2011.
Janne Heimonen

Janne Heimonen, taiteilijanimeltään Jay Slammer (s. 13. elokuuta 1983 Tampere) on Negative-yhtyeen rumpali. Hän on yksi yhtyeen perustajajäsenistä ja on ollut yhtyeessä mukana 1997 alkaen.
Taiteilijanimi Jay on väännetty etunimestä Janne, Slammer tulee miehen suosikkidrinkistä Tequila Slammerista.
Steffi Graf

Stefanie Maria ”Steffi” Graf (s. 14. kesäkuuta 1969 Mannheim) on saksalainen tennispelaaja, joka oli urallaan maailmanlistan ykkösenä ja on muun muassa olympiavoittaja. Yleisesti Grafia pidetään yhtenä kaikkien aikojen menestyneimmistä, jopa menestyneimpänä naispelaajana kautta aikojen. Hän voitti urallaan 22 kaksinpelien Grand Slam -turnausta.
Vuonna 1988 Graf ylsi yhtenä harvoista Grand Slamiin, eli hän voitti saman vuoden aikana Australian, Ranskan, Wimbledonin ja Yhdysvaltain avoimet tennisturnaukset. Lisäksi hän voitti samana vuonna olympiakultaa Soulissa. Grafin saavutusta, Grand Slam ja olympiakulta, alettiin kutsua "Golden Grand Slamiksi" tai lyhyemmin "Golden Slamiksi".
Hän on International Tennis Federationin maailmanmestari vuosilta 1987–1990, 1993 ja 1995–1996.
Tennistähti perusti ja rahoitti vuonna 1998 perustetun Children For Tomorrow -hyväntekeväisyysjärjestön.
Vuonna 2004 hänet nimettiin tenniksen kansainväliseen Hall of Fameen.
Yksityiselämä.
Vuosina 1992–1999 Garf seurusteli kilpa-ajaja Michael Bartelsin kanssa. Vuodesta 2001 Graf on ollut naimisissa Andre Agassin kanssa, jonka oli tavannut vuonna 1999. Parilla on kaksi lasta: vuonna 2001 syntynyt poika ja vuonna 2004 syntynyt tytär.
Tapio Ilomäki

Juho Tapio Ilomäki (21. huhtikuuta 1904 Koski Hl (nyk. Hämeenkoski) – 25. heinäkuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen elokuvamusiikin säveltäjä. Hän sävelsi 25-vuotisen uransa aikana musiikkia Suomi-Filmille, Suomen Filmiteollisuudelle, Jäger-Filmille, Fenno-Filmille ja Fennadalle. Ilomäki sävelsi musiikkia muun muassa elokuviin "Sano se suomeksi" (1931, ensimmäinen suomalainen äänielokuva), "Tukkipojan morsian" (1931), "Tukkijoella" (1937), Isoviha (1939), "Houkutuslintu" (1946), "Noita palaa elämään" (1952) ja "Putkinotko" (1954). Ilomäki toimi lisäksi muun muassa kapellimestarina, orkesterinjohtajana, käsikirjoittajana, leikkaajana ja studiopäällikkönä.
Ilomäki oli vuonna 1954 perustamassa Suomen Elokuvasäveltäjäin yhdistystä, joka tunnetaan nykyään nimellä Suomen Musiikintekijät.
Ilomäki käytti toisinaan salanimeä Jussi Mäki.
Ilomäki teki vuosina 1952–1953 yhteistyötä laulaja ja lauluntekijä Veikko Lavin kanssa. Ilomäki sävelsi muutamia Lavin lauluja ja hänen yhtyeensä säesti Lavia tämän levytyksissä. Suomen Äänitearkiston tietokanta mainitsee 32 Ilomäen sävellystä. Vain harva niistä on kuunneltavissa edes suoratoistopalveluissa. Youtubesta löytyy ainakin Erkki Uotilan sanoittama, Georg Malmsténin laulama ja Toivo Kärjen sovittama foxtrot "Houkutuslintu" samannimisestä elokuvasta.
LL Cool J

LL Cool J (lyh. Ladies Love Cool James (oik. James Todd Smith, s. 14. tammikuuta 1968 Bay Shore, New York) on yhdysvaltalainen rap-artisti ja näyttelijä.
LL Cool J on esiintynyt lisäksi useissa elokuvissa, esimerkiksi "Mindhuntersissa", ja "Deep Blue Seassa", jotka molemmat on ohjannut suomalainen Renny Harlin, muita tunnettuja osia ovat muun muassa "Halloween H20" ja "S.W.A.T.".
Näiden lisäksi LL Cool J näyttelee syksyllä 2009 Yhdysvalloissa alkaneessa sarjassa nimeltä . Se on spin-off sarjasta "NCIS Rikostutkijat".
Nils Schumann

Nils Schumann (s. 20. toukokuuta 1978 Bad Frankenhausen, Thüringen, Saksan liittotasavalta) on entinen saksalainen 800 metrin juoksija, Euroopan mestari ja olympiavoittaja.
Schumann voitti 800 metrillä nuorten Euroopan mestaruuden vuonna 1997 ja alle 23-vuotiaiden Euroopan mestaruuden vuonna 1999. Vuonna 1998 hän voitti aikuisten Euroopan-mestaruuden sekä sisäradoilla että ulkoradoilla. 1999 Sevillan MM-kisoissa hän selviytyi loppukilpailuun, mutta jäi kahdeksanneksi. 
Vuonna 2000 Schumann sijoittui Gentin EM-hallikilpailuissa hopealle. Sydneyn olympialaisissa hän selviytyi välieriin ja lopulta loppukilpailuun. Loppukilpailussa hän aloitti loppusuoralla kirin, ja karisti viime metreillä rinnaltaan ennakkosuosikin, Tanskan Wilson Kipketerin ja voitti olympialaisten kultamitalin.
2001 MM-kisoissa Edmontonissa hän sijoittui viidenneksi ja 2002 EM-kisoissa saavutti pronssia. Olympiavuosi 2004 meni loukkaantumisesta toipuessa.
Schumann lopetti uransa vuonna 2009 loukkaantumisten vuoksi.
Seuratasolla Schumann edusti LG Eintracht Frankfurtia.
William Tanui

William Kiptarus Tanui (s. 22. helmikuuta 1964 Kemeloi, Kenia) on kalenjin-heimoon kuuluva kenialainen entinen keskimatkojen juoksija ja 800 metrin juoksun olympiavoittaja 1992 Barcelonassa.
Tanui nousi huipulle suhteellisen kypsällä iällä, voitettuaan Kenian karsinnat 1 500 metrillä vuoden 1990 Kansainyhteisön kisoihin. Itse Kansainyhteisön kisoissa Uuden-Seelannin Aucklandissa hän sijoittui kuudennelle sijalle. Samana vuonna hän voitti Kairossa 800 metrillä Afrikan mestaruuden. 1991 sisäratojen MM-kisoissa Sevillassa hän juoksi 800 metrin finaalissa ensimmäisenä maaliin, mutta hylättiin ratarikon vuoksi.
Vuonna 1992 Barcelonassa järjestetyissä kesäolympialaisissa Tanui saavutti uransa suurimman saavutuksen, 800 metrin olympiavoiton. Loppukilpailussa hän peittosi niukasti maanmiehensä Nixon Kiprotichin. 1993 MM-kisoissa Stuttgartissa hän sijoittui samalla matkalla seitsemänneksi.
Uransa loppupuolella Tanui keskittyi enemmälti 1 500 metrille. 1996 Atlantan olympialaisissa hän sijoittui matkalla lopputuloksissa viidenneksi. 1997 Pariisin sisäratojen MM-kisoissa hän sijoittui pronssille ja 1999 MM-kisoissa Maebashissa neljänneksi.
Hanna Poulsen

Hanna Poulsen (o.s. Ek, s. 9. helmikuuta 1984 Porvoo) on vuoden 2005 Miss Suomi. Hänet valittiin myös yleisön ihannetytöksi. Ek osallistui missivuotensa aikana Miss Universe -kilpailuun Bangkokissa ja Miss Baltic Sea -kilpailuun. Viimeksi mainitussa hän sijoittui toiseksi perintöprinsessaksi. 
Hanna Poulsenin aviomies on ravintoloitsija Henrik Poulsen. He menivät naimisiin kesällä 2012.
Hanna Poulsen on opiskellut sosiaalipolitiikkaa Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa.
Paul Ereng

Paul Ereng (s. 22. elokuuta 1967 Kitale, Trans-Nzoia, Kenia) on kenialainen 400 ja 800 metrin juoksija, olympiavoittaja ja kaksinkertainen sisäratojen maailmanmestari.
Ereng oli lupaava 400 metrin juoksija, kunnes hän vuonna 1988, päästyään Virginian yliopistoon, vaihtoi päämatkakseen 800 metriä. Ereng juoksi vuoden aikana kilpailuja Yhdysvalloissa ja voitti ne kaikki. Kenian olympiakarsinnoissa hän sijoittui kolmanneksi ja pääsi viimeisenä miehenä mukaan Soulin 1988 kisojen joukkueeseen.
Vaikka Erengin kehitys 800 metrillä oli ollut nopeaa, ei hän ollut ennakkosuosikkien joukossa Soulissa. Erengin hyvät suoritukset kuitenkin jatkuivat ja kiinnittivät yhä enemmän ihmisten huomiota, kun hän voitti olympialaisissa oman välieränsä uudella henkilökohtaisella ennätysajallaan 1.44,55. Loppukilpailussa hän oli ennen loppusuoraa neljäntenä, mutta voimakkaan loppukirinsä ansiosta hän ohitti edellään olleet kolme juoksijaa ja voitti olympiakultaa. Seuraavana vuonna sisäratojen MM-kisoissa Budapestissa Ereng jatkoi menestyksekkäitä otteitaan ja voitti maailmanmestaruuden uudella maailmanennätysajalla 1.44,84. Kaksi vuotta myöhemmin sisäratojen MM-kisoissa 1991 hän puolusti maailmanmestaruuttaan menestyksekkäästi ja voitti jälleen kultamitalin.
Toisen maailmanmestaruutensa jälkeen Erengin ura kääntyi laskusuuntaiseksi, eikä hän Barcelonan 1992 olympialaisissa päässyt välieristä jatkoon. Vuonna 1993 hän suoritti Virginian yliopistossa alemman kandidaatintutkinnon uskontotieteissä sivuaineenaan sosiologia.
Nykyään Ereng elää El Pasossa, Texasissa ja toimii yleisurheiluvalmentajana Texasin yliopistossa.
Robert Henrik Rehbinder

Robert Henrik Rehbinder, ven"." "Роберт Иванович Ребиндер," (15. heinäkuuta 1777 Paimio – 8. maaliskuuta 1841 Pietari) oli suomalainen Rehbinderin aatelissukuun kuulunut virkamies ja kreivi. Hän toimi Suomen suuriruhtinaskunnan valtiosihteerinä ja ministerivaltiosihteerinä vuosina 1811–1841. Tässä virassaan hän oli Suomen suuriruhtinaskunnan alkuajan korkeimpia virkamiehiä. Rehbinderillä oli ratkaiseva rooli Suomen autonomian aseman vahvistamisessa, Hän osallistui 1808 Pietariin matkanneeseen lähetyskuntaan, edustamalla Suomen oikeuslaitoksia, tämän toimesta hän tuli valituksi keisarin sihteeriksi ja Porvoon valtiopäivien valmistelujen laatijaksi., Rehbinder on nimetty Pietarin tiedeakatemian kunniajäseneksi.
Elämä.
Robert Henrik Rehbinderin isä oli majuri ja vapaaherra Reinhold Johan Rehbinder ja äiti laamanni E. J. af Palénin tytär Christina Margaretha. Rehbinder sai upseerin koulutuksen, mutta erosi armeijasta vuonna 1795. Hänestä tuli samana vuonna Turun hovioikeuden auskultantti. Vuonna 1805 hän sai kihlakunnantuomarin arvon, ja vuonna 1807 hänet nimitettiin hovioikeudenasessoriksi. Hän toimi hovioikeudenneuvoksena Turun hovioikeudessa vuosina 1811–1822.
Vuonna 1824 valtiosihteeri Rehbinder ehdotti Suomen suuriruhtinaskunnan rajaa siirrettäväksi lännemmäs Pietarin porteilta, mutta tsaari Aleksanteri I katsoi, että Suomi säilyy varmemmin osana Venäjän valtakuntaa, kun raja on mahdollisimman lähellä tsaarin pääkaupunkia.
Rehbinderistä tuli kreivi 1826. Venäjän keisari Nikolai I myönsi Rehbinderille vuonna 1832 Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunnan suurristin briljanttien kera. Lisäksi hänelle oli myönnetty Pyhän Vladimirin ritarikunnan II luokan kunniamerkki ja Ruotsin kuninkaallisen Pohjantähden ritarikunnan I luokan komentajamerkki. Vuonna 1834 hän sai todellisen salaneuvoksen arvonimen. Hänet on myös promovoitu filosofian kunniatohtoriksi vuonna 1840 Helsingin yliopiston 200-vuotisjuhlassa. Hän omisti Paimion Viksbergin kartanon.
Robert Henrik Rehbinder sekä hänen puolisonsa Anna Andreevna Hedenberg (1788-1845) ja isänsä on haudattu suvun mausoleumiin Paimion Pyhän Jaakobin kirkkomaalle.
Perintö.
Rehbinderin katsotaan olleen luomassa pohjaa Suomen ulkopoliittisten asioiden hoidolle erityisesti Venäjän osalta.
Penaali

Penaali eli kynäkotelo on säiliö, jossa säilytetään pieniä tavaroita, kuten kyniä, pyyhekumia, viivainta ja kynänteroitinta. 
Penaali valmistetaan nykyään yleensä kankaasta tai polyesteristä. Aikaisemmin penaalit valmistettiin useimmiten puusta, esimerkiksi käsityötunneilla. Penaaleja on monenlaisia (muun muassa niin sanottu putkipenaali). Penaaleja on laidasta laitaan muovisista peltisiin. Yksinkertaisin muoto on kankaasta koottu pussi, jossa on mahdollisesti yksi tai kaksi taskua: yksi tasku kummallakin kyljellä ja jonkinlainen sulkemislaite, esimerkiksi vetoketju tai nappi. Penaalista on olemassa myös nuoremmille lapsille tarkoitettuja monimutkaisia malleja, joissa on erilaisia viihdykkeitä ja hauskutuksia.
Sonny Corleone

Santino ”Sonny” Corleone on kuvitteellinen hahmo, joka esiintyy amerikanitalialaisesta mafiaperheestä kertovassa Mario Puzon menestysromaanissa "Kummisetä" ja Francis Ford Coppolan ohjaamassa samannimisessä elokuvassa. Sonny on perheen päämiehen Vito Corleonen esikoinen ja seuraajaehdokas. Elokuvassa Corleonen osan näyttelee James Caan, joka oli suorituksestaan ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi.
Sonny Corleone (s. 1916) on perheen esikoisena kouluttautunut pojasta asti isänsä työn jatkajaksi. Hän on luonteeltaan hyvin väkivaltainen ja äkkipikainen. Vito ei ollut poikansa luonteesta hyvillään, mutta osaltaan soimasi itseään, sillä Sonny oli varhain saanut selville isänsä todellisen työn. Sonny osoitti myös pehmeyttä suojelemalla erityisesti nuorempia sisaruksiaan ja pyytämällä isäänsä ottamaan asunnottoman pojan Tom Hagenin perheen jäseneksi. Kaikki luonteenpiirteet yhdistyvät Sonnyyn hänen antaessa langolleen Carlo Rizzille selkäsaunan sisarensa Connien pahoinpitelystä. Kohtausta ja Sonnyn luonnetta kuvattiin "Kummisetä"-elokuvassa hyvin raa’asti. 
Toisen maailmansodan jälkeen New Yorkin mafiaperheiden uudeksi ansaintakeinoksi ehdotetaan huumeiden myymistä. Perheiden välisissä neuvotteluissa Vito kieltäytyy periaatesyistä hyväksymästä huumekaupan hyödyntämistä. Muut perheet eivät ole niin valikoivia ja tarvitsisivat Corleonen perheen suurta vaikutusvaltaa etenkin poliisi- ja oikeusjärjestelmässä. Sonnyn paljastaessa kypsymättömyyttään kiinnostuksensa liikeideaan, kilpaileva Tattaglia-perhe Virgil Sollozzon johdolla ryhtyy toimeen Corleonen perheen heikentämiseksi.
Vito yritetään salamurhata jotta vanhin poika Sonny lähtisi yhteistyöhön huumekauppaan. Sollozzo ja muut ovat kuitenkin tehneet virheliikkeen, sillä Sonny julistaa heille sodan. Nuorin poika Michael Corleone ilmoittautuu vapaaehtoiseksi rauhanneuvotteluihin, jotka ovatkin Corleonen perheen juoni; Michael ampuu Sollozon ja neuvottelussa turvamiehenä olleen poliisipäällikkö McCluskeyn.
Perhe lähettää Michaelin pakoon Sisiliaan, mutta kostona Sollozzon murhasta muut perheet kohdistavat katseensa Sonnyyn. Carlo Rizzi kostaa auttamalla perheen vihollisia. Sopivalla hetkellä hän pahoinpitelee jälleen Connien tietäen tämän soittavan veljelleen. Sonnyn matkareitille järjestetään väijytys tietulliin, jossa hänet ammutaan konepistooleilla. Oman perheen lisäksi Sonnya jäi suremaan avioton poika Vincent Mancini-Corleone, jonka osuutta tuotiin enemmän esille viimeisessä elokuvassa "Kummisetä osa III".
Pyyhekumi

Pyyhekumi on lyijykynän tai vastaavan kynän jäljen poistava väline Kumista tai muovista valmistetulla pyyhkekumilla pyyhitään pois kirjoitettua tekstiä tai piirustusta. 
Pyyhekumi poistaa parhaiten lyijykynän jälkeä. Tavallinen pyyhekumi pyyhkii melko huonosti puuvärikynän jälkeä, mutta erityiset kovat muovista valmistetut pyyhekumit voivat poistaa jopa kuulakärkikynän ja teknisen tussipiirtimen jälkeä. Pyyhekumeja on erikokoisia ja erilaiseksi muotoiltuja, jopa hajustettuja. Joissakin lyijykynissä on pyyhekumi kynän toisessa päässä. Teknisessä piirtämisessä käytetään usein kynämäiseen hylsyyn asetettavaa tankomaista pyyhekumia.
Foix

Foix on pieni 9 605 asukkaan (2006) ja 20 neliökilometrin kokoinen kaupunki Etelä-Ranskassa Occitanien alueella lähellä Espanjan ja Andorran rajaa. Foix on Ariègen departementin pääkaupunki. 
Kaupungissa sijaitsee Foix'n kreivien linna, joka kohoaa vanhankaupungin yläpuolelle. Sen tornit ovat peräisin 1100-, 1300- ja 1400-luvulta. 1300-luvulta peräisin oleva goottilainen kirkko on pyhitetty Pyhälle Volusianukselle, joka oli Toursin arkkipiista 400-luvulla.
Connie Corleone

Constanzia ”Connie” Corleone-Rizzi on kuvitteellinen hahmo Mario Puzon menestysromaanissa "Kummisetä" ja Francis Ford Coppolan ohjaamassa elokuvatrilogiassa, joka kertoo tarinan italialaisamerikkalaisesta rikollisperheestä. Connie on perheen päämiehen Vito Corleonen ainoa tytär. Elokuvissa Corleonen osan näyttelee Talia Shire, joka on myös ohjaajan Coppolan sisar ja kolmannessa elokuvassa Connien veljentytärtä Marya näytelleen Sofia Coppolan täti.
Connie Corleone on perheen kuopus ja menee naimisiin Carlo Rizzin kanssa. Carlo työskentelee perheen hyväksi sangen vähäpätöisessä asemassa, ja kohtelee vaimoaan huonosti. Connie, joka on tottunut vanhimman veljensä Sonnyn suojelukseen, kertoo pahemman riidan jälkeen Carlon käytöksestä. Tämä saa äkkipikaisen ja väkivaltaisen Sonnyn pois tolaltaan ja hän pahoinpitelee pahasti Carlon ja käskee jättää Connien rauhaan.
Mafiasodan alettua Vito Corleonen murhayrityksen jälkeen 1946, Carlo auttaa kostoksi perheen vihollisia. Sopivalla hetkellä hän pahoinpitelee jälleen Connien tietäen tämän soittavan veljelleen. Sonnyn matkareitille järjestetään väijytys, jossa hänet murhataan konepistooleilla. 
Michael Corleonen tehdessä isänsä kuoleman jälkeen tilit selviksi muiden perheiden kanssa, Clemenza tappaa Carlon vuonna 1955 kuristamalla. Connie oli aikanaan saanut Michaelilta lupauksen säästää Carlon hengen, eikä hän leppynyt veljelleen pitkään aikaan. Vasta Fredon kuoleman jälkeen vuonna 1960 heidän välinsä palasivat liki ennalleen, tosin Connie ei tiennyt Michaelin olleen Fredon kuoleman takana. 
Myöhemmin 1970-luvulla Connie tukee Sonnyn aviottoman pojan Vinnien pyrkimyksiä päästä suvun päämieheksi. Tässä vaiheessa hän myös osallistuu aktiivisesti perheen rikollistoimintaan. "Kummisetä osa III" -elokuvan loppukohtauksessa Connie surmaa kummisetänsä Don Altobellon myrkytetyllä cannolilla.
Kynänteroitin

Kynänteroitin, lyhyesti teroitin, on väline, jolla teroitetaan lyijykyniä ja puuvärikyniä. Teroittimen teräosa on tehty terävästä metallista. Teroittimia on sähköllä toimivia ja käsikäyttöisiä, ja niitä on olemassa erikokoisille kynille. Teroittimen kuori valmistetaan tavallisesti muovista, puusta tai metallista.
Teroitettaessa teroitin tuetaan ja kynä työnnetään teroittimen kyljessä olevaan reikään. Kynää käännetään myötäpäivään, kunnes se on sopivan terävä. Teroittimessa saattaa olla säiliö, jonne teroituksessa syntyvät roskat siirtyvät. 
Sähkötoimisessa kynänteroittimessa terää liikuttaa pieni sähkömoottori. Iso, mekaaninen teroitin saattaa olla kiinni pöydässä. Tällainen teroitin on voimakas, ja sellaisessa kynän terä katkeaa harvemmin kuin pienemmässä versiossa. On olemassa myös pöytäteroittimia, joissa kynä työnnetään reikään ja teroitetaan kiertämällä teroittimen kampea.
Luomi

Luomi on ihon kasvain. Luomia tai luomen kaltaisia ihomuutoksia on noin 60 erilaista. Synnynnäisiä luomia on vastasyntyneillä 1-3 %:lla. Luomien määrä kasvaa lapsuudessa ja nuoruudessa ja on yleensä suurimmillaan 30–40 vuoden iässä. Tuolloin luomia on keskimäärin 15–40. Tämän jälkeen luomien määrä alkaa taas vähentyä.
Luomi saattaa joskus muuttua pahanlaatuiseksi. Melanooma on eräs ihosyöpätyyppi. Jos luomi kasvaa nopeasti tai muuttuu ulkonäöltään, melanoomaa voidaan epäillä. Kuitenkin vain alle puolet melanoomista syntyy luomiin. Luomi voi muuttua pahalaatuiseksi kasvaimeksi esimerkiksi liiasta auringonotosta, sillä UV-säteily aiheuttaa muutoksia iholla. Poikkeavan näköiset suuret luomet voidaan poistaa. Toimenpiteitä tekevät terveyskeskuslääkärit, ihotautilääkärit ja plastiikkakirurgit. Pigmenttiluomen poistaminen tapahtuu paikallispuudutuksessa.
Luomityypit ja luomen kaltaiset muutokset.
Taliluomi.
Esiintyy yleensä leuan tai sukupuolielimien lähettyvillä. Taliluomesta saattaa kasvaa karvoja. Se ei ole koholla, joten sitä ei ole syytä leikata.
Varsiluomi.
Varsiluomi (fibroma molle) ei nimestään huolimatta ole varsinaisesti luomi vaan ihopoimu. Se on tyypillisesti 2-5 millimetrin mittainen ulkonema; muodoltaan ohut ja ihossa kiinni ohuella varrella. Varsiluomia esiintyy yleisimmin kaulalla ja kainaloiden reunoilla. Niitä on lähes joka toisella aikuisella. Aikuistyypin diabetes, ylipaino ja korkea kolesteroli edistävät niiden kehittymistä.
Kenji Ogiwara

Kenji Ogiwara (, s. 20. joulukuuta 1969 Kusatsu) on japanilainen yhdistetyn hiihtäjä. Hän voitti neljä maailmanmestaruutta, kaksi olympiakultaa sekä yhdistetyn maailmancupin kokonaiskilpailun kausina 1992–1993, 1993–1994 ja 1994–1995.
Ogiwara aloitti lajin harrastamisen jo vuonna 1981 ja kilpauransa hän päätti vuoden 2002 keväällä. Hän harrastaa musiikkia ja autoja, ja on ammatiltaan toimistotyöntekijä.
Enonkosken kirkko

Enonkosken kirkko on Enonkoskella keskellä kirkonkylää sijaitseva Savonlinnan seurakuntaan kuuluvan Enonkosken kappeliseurakunnan puukirkko. Kirkon on suunnitellut Magnus Schjerfbeck ja se on valmistunut vuonna 1886. Kirkko rakennettiin vuonna 1860 rakennetun ja 1884 palaneen vanhan kirkon tilalle. Kirkkoa on korjattu useasti, lämmöneristyskorjaus oli vuonna 1985 ja julkisivukorjaus 2000. Tyyliltään kirkko on päätytornillinen pitkäkirkko, kirkossa on leveä poikkilaiva. Kirkkoon mahtuu noin 600 henkilöä. Urut ovat urkurakentamo Martti Porthanin valmistamat, 21-äänikertaiset ja peräisin vuodelta 1989. Alttaritaulun on maalannut Albert Moliis, taulu on vuodelta 1900.
Toisin kuin useissa muissa kirkoissa, ei Enonkosken kirkon tornissa oleva risti osoita pääsisäänkäynnin suuntaan, vaan Ylä-Enonvedelle, jossa kirkkomatkalla syksyllä 1858 tapahtui vakava, kahdeksan ihmisen hukkumiseen johtanut kirkkoveneonnettomuus.
Ypäjän kirkko

Ypäjän kirkko on kirkkorakennus, joka sijaitsee Ypäjän kunnan keskuksessa keskeisellä paikalla. Se rakennettiin vuosina 1901–1902 Henrik Helinin ja Aleksander Nyströmin suunnitelmien mukaan kansallisromanttiseen jugend-tyyliin.
Kirkkoa on peruskorjattu vuosina 1939 ja 1998. Seurakunnan hautausmaa sijaitsee kirkon välittömässä läheisyydessä.
Vanha kirkko sijaitsi viereisellä tontilla. Se oli alun perin 1550-luvulla hirsistä rakennettu ristikirkko, joka purettiin ja rakennettiin uudelleen 1676 ja 1798 sekä hävitettiin lopullisesti 1901.
Metsämaan kirkko

Metsämaan kirkko on vuonna 1777 rakennettu kappeliseurakunnan puukirkko Metsämaan kirkonkylässä Metsämaalla Loimaalla. Kirkon kuoriosa on monikulmainen ja peräisin 1860-luvulta. Kirkossa on noin 350 istumapaikkaa. Metsämaan kirkko ei ole käytössä talvikuukausina.
Luvaton kirkko.
Kirkon rakentamiseen pyydettiin lupaa vuonna 1767, mutta sitä ei myönnetty. Vuonna 1777 kirkon rakentaminen alkoi ilman lupaa, kunnes työhön tuli viranomaisten määräämä keskeytys ja vaatimus selvityksestä. Talonpoikien selvitys tyydytti maaherraa, joka antoi luvan saattaa rakentamisen loppuun.
Kappeliseurakunta.
Kirkko on aiemmin kuulunut Metsämaan seurakunnalle. Seurakunta liittyi ensin vuoden 2000 alussa Kanta-Loimaan ja vuoden 2005 alussa Loimaan seurakuntaan. Metsämaan seurakunta säilyi kappeliseurakuntana.
Julius Korir

Julius Korir (s. 21. huhtikuuta 1960 Nandin piirikunta, Kenia) on kalenjin-heimon nandi-haaraan kuuluva kenialainen entinen estejuoksija ja olympiavoittaja.
Yleisurheilevan maailman tietoisuuteen Korir nousi vuonna 1982 voitettuaan kaikkien yllätykseksi Kansainyhteisön kisojen kultamitalin 3 000 metrin estejuoksussa. Koririn tuloskehitys eteni myönteiseen suuntaan, mutta hän jäi seitsemänneksi ensimmäisissä yleisurheilun MM-kisoissa 1983 Helsingissä. 
1984 Los Angelesin olympialaisissa Korir osoitti olevansa vakavasti otettava ehdokas kultamitalin voittajaksi voitettuaan oman välieränsä. Loppukilpailussa hän aloitti loppukirin puoli kierrosta ennen maalia, onnistui karistamaan muut juoksijat kannoiltaan ja juoksi maaliin olympiavoittajana.
Vuonna 1985 Korir kärsi loukkaantumisesta, eikä hän enää seuraavina kausina edustanut maataan kansainvälisellä tasolla.
Legitimiteetti

Legitimiteetti on yksinkertaisimmillaan järjestelmän hyväksymisenarvoisuutta kansalaisten silmissä. Tässä tapauksessa legitiimi järjestelmä ei perustu pakkoon, vaan kansalaisten velvollisuudentuntoon järjestelmää ja sen sääntöjä kohtaan. Käsitettä käytetään politiikan tutkimuksessa ja oikeusfilosofiassa. Sitä tutkitaan tavallisesti suhteessa poliittisen järjestelmän tai muun yhteiskunnallisen instituution toimintaan.
Näkökulmia.
Empiirinen legitimiteetti.
Legitimiteetti voidaan nähdä kansalaisten tosiasiallisena hyväksyntänä järjestelmää kohtaan. Tällaista legitimiteettikäsitystä kutsutaan empiiriseksi. Muiden muassa Max Weberin ja Niklas Luhmannin legitimiteettikäsitykset pohjautuvat empiiriseen näkemykseen legitimiteetistä.
Normatiivinen legitimiteetti.
Legitimiteetti voidaan nähdä myös normatiivisesta näkökulmasta. Tällöin järjestelmän legitimiteetti edellyttää järjestelmän laillisuutta eli legaalisuutta. Tästä lähtökohdasta käsin katsottuna legitiiminä on pidettävä lainmukaista järjestelmää. Normatiivista näkökulmaa ovat edustaneet muiden muassa Jean-Jacques Rousseau, Immanuel Kant ja Jürgen Habermas.
Kaksikantainen legitimiteetti.
Välittävän kannan mukaan legitimiteetti edellyttää kumpaakin: sekä tosiasiallista hyväksyntää että normatiivista lainmukaisuutta.
Helmuts Balderis

Helmuts Balderis (, s. 30. kesäkuuta 1952 Riika, Latvian SNT, Neuvostoliitto) on latvialainen entinen jääkiekkoilija, joka edusti Neuvostoliittoa 1970- ja 1980-luvulla.
Seuraura.
Lapsena Balderis harrasti taitoluistelua 10-vuotiaaksi saakka. Hän alkoi pelata jääkiekkoa Riian Dynamossa. Seuratasolla hän pelasi Riian Dynamossa vuosina 1967–1977. Valmentaja Viktor Tihonov tapasi Balderiksen 16-vuotiaana ja oivalsi heti tämän lahjakkuuden. Balderis pelasi TsSKA Moskovassa vuosina 1977–1980. Neuvostoliiton liigassa hän pelasi 462 ottelua ja teki 333 maalia. Balderis pelasi uudelleen Riian Dynamossa vuosina 1980–1985, jonka jälkeen hän lopetti pelaamisen neljäksi vuodeksi siirtyen valmentajaksi Japaniin Ōji Seishi -seuraan.
Neuvostoliiton sallittua pelaajasiirrot Pohjois-Amerikkaan vuonna 1989 käynnisti Balderis pelaajauransa uudelleen 37-vuotiaana, pelaten NHL:ssa Minnesota North Starsissa kaudella 1989–1990 ja Latvian sarjassa HK Riiassa ja Latvijas Zelts -seurassa vuosina 1991–1994 ja Essanka Ogolkussa vuosina 1994–1996.
Pelaajana.
Luistelutaidoiltaan häntä pidetään parhaimpana pelaajana. Lempinimi "sähköjuna" kuvaa hänen luistelutaitoaan. Balderis oli taitava mailankäsittelijä ja harhauttelija. Balderis oli "taiteilija", joka sopeutui Neuvostoliiton kurinalaiseen joukkuepeliin.
Leo Honkala

Leo Ilmo Honkala (8. tammikuuta 1933 Oulu – 17. toukokuuta 2015 Oxelösund, Ruotsi) oli suomalainen painija, painivalmentaja ja olympiamitalisti. Hän on ainoa olympiamitalin henkilökohtaisessa lajissa oululaisena voittanut (muutti vuonna 1954 Tampereelle) urheilija.
Suomessa asuessaan poliisina työskennellyt Honkala edusti Oulun Pyrintöä, Oulun Poliisi-Urheilijoita ja Tampereen Poliisi-Urheilijoita.
Painijana.
Honkala valittiin 19-vuotiaana Suomen edustajaksi Helsingin 1952 olympialaisiin kreikkalais-roomalaisen painin kevyimmässä eli 52 kilon sarjassa. Kisoihin valmistautuessaan hän sai keripukin, jota hoidettaessa hänen painonsa nousi 60 kiloon. Niinpä hänen viimeinen valmistautumisviikkonsa kului laihduttaessa.
Ensimmäisessä olympiaottelussaan ”Lelle” Honkala voitti Saaria edustaneen Ziemmerin selätyksellä. Toisessa ottelussa hänet tuomittiin pistein 1–2 hävinneeksi Saksan Weberille, mutta vastalauseen jälkeen numerot kääntyivät suomalaisen voitoksi. Egyptin Fawzysta Honkala sai työvoiton mutta kärsi työhäviön Neuvostoliiton Boris Gurevitšille. Viimeisessä ottelussa Italian Ignazio Fabraa vastaan yksi pistetuomareista näytti jo italialaisen menneen selälleen, mutta mattotuomari ei yhtynyt näkemykseen, ja lopulta ottelu päättyi Fabran voittoon. Honkala sai pronssia.
Vuonna 1953 Honkalan olkapää meni ensimmäisen kerran sijoiltaan, ja kun seuraavina vuosina tehdyt kaksi leikkausta eivät parantaneet olkapäätä, lopetti Honkala uransa. Ainoan Suomen mestaruutensa hän voitti uransa loppuhetkillä vuonna 1956 Jämsässä.
Elämä urheilijanuran jälkeen.
Honkala muutti 1960-luvun puolivälissä Ruotsiin ja jatkoi siellä seuravalmentajana siviilityönsä ohessa. Vuonna 1974 hän siirtyi Ruotsin Painiliiton valmentajaksi ja kouluttajaksi, ja vuosina 1980–1985 hän toimi liiton päävalmentajana.
Honkala kilpaili voimanostossa ikämiesvuosinaan. Marraskuussa 2006, 73-vuotiaana, hän tunnusti käyttäneensä anabolisia steroideja ennen kesän 2006 veteraanien voimanoston EM-kisoja.
Honkala löydettiin kuolleena kotoaan 17. toukokuuta 2015.
Tauno Kovanen

Tauno Into Kovanen (20. kesäkuuta 1917 Kuru – 9. helmikuuta 1986 Lahti) oli suomalainen painija ja olympiamitalisti.
Kovanen aloitti kilpailemisen vasta 30-vuotiaana ja oli jo 35-vuotias yltäessään olympiapronssille kreikkalais-roomalaisen painin raskaassa sarjassa (yli 87 kg) Helsingissä 1952.
Itä-Aureen Junkkareita ja Lahden Ahkeraa edustanut Kovanen oli siviiliammatiltaan poliisi ja voitti kahdesti poliisien Euroopan mestaruuden painissa.
Erkki Pakkanen

Erkki Olavi Pakkanen (19. huhtikuuta 1930 Elimäki – 23. huhtikuuta 1973 Kouvola) oli suomalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti.
Erkki Pakkanen menetti isänsä 9-vuotiaana, joten jo kansakouluikäisenä hän joutui tekemään lujasti töitä kotitilallaan. Rippikouluikäisenä hän aloitti painiharrastuksen mutta vaihtoi vuonna 1947 valmentaja Urho Majorannan aloitteesta nyrkkeilyyn. Lokakuussa 1949 hän voitti 58 kilon sarjassa Kouvolassa Nyrkkeilyliiton nuorten mestaruuden ja kuukautta myöhemmin nuorten Suomen mestaruuden. 
Maaliskuussa 1952 Kouvolan Nyrkkeilijöitä edustava Pakkanen saavutti kevyessä sarjassa (alle 60 kg) SM-pronssia Kalevi Alanteen ja Risto Fagerströmin takana. Olympiakarsinnat oteltiin toukokuussa Helsingin Messuhallissa, ja Pakkanen voitti kevyen sarjan finaalissa Pauli Dufvan hajaäänin. Olympiavalintojen kannalta ratkaisevassa ottelussa heinäkuun alussa Kouvolassa Pakkanen tyrmäsi Dufvan kolmannessa erässä.
Helsingin olympialaisissa kevyeen sarjaan osallistui 27 nyrkkeilijää. Pakkanen pääsi suoraan toiselle kierrokselle, jolla hän voitti Iranin Petros Nazarbegianin pistein 3–0. Kolmannella kierroksella Pakkanen otti pistevoiton Venezuelan Vincente Matutesta, joka suuttui tappiostaan niin että repi kisapaikan pesuhuoneesta suihkut alas. Kolmannessa ottelussaan Pakkanen hävisi pistein 0–3 Italian Aureliano Bolognesille, joka lopulta voitti kultaa. Pakkanen sai kolmannesta sijastaan diplomin, ja vasta vuonna 1970 hänelle ja muille kolmanneksi sijoittuneille nyrkkeilijöille jaettiin pronssimitalit Messuhallissa järjestetyssä tilaisuudessa.
Pakkanen loukkasi oikean kätensä kämmenluun jo kilpailumatkalla Tanskassa vuonna 1950, eikä se koskaan palautunut täysin terveeksi. Vuonna 1953 Nyrkkeilyliiton mestaruuskilpailuissa käsi petti lopullisesti, ja Pakkanen lopetti nyrkkeilyuransa 23-vuotiaana. Elantonsa hän hankki autonkuljettajana, vuodesta 1958 alkaen itsenäisenä yrittäjänä.
Erkki Pakkasella oli kaksi poikaa, vuonna 1953 syntynyt Jarmo ja vuonna 1958 syntynyt Jyrki. Jarmo Pakkanen kilpaili raviohjastajana Kouvolan raviradalla pääsiäisenä 1973, kun katsomossa istunut Erkki Pakkanen kuoli sydämen petettyä.
Erkki Mallenius

Erkki Mallenius (12. tammikuuta 1928 Lappeenranta – 2. heinäkuuta 2003 Pori) oli suomalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti.
Mallenius kilpaili nyrkkeilijänä ensimmäisen kerran vuonna 1945. Seuraavana vuonna hän voitti 62-kiloisten sarjassa Nyrkkeilyliiton nuorten mestaruuden ja hänet palkittiin kisojen parhaana nyrkkeilijänä. Seuraavina vuosina hän lihoi jopa 70-kiloiseksi ja saavutti uransa ainoan SM-mitalin vuonna 1950 sijoittuessaan välisarjassa (alle 67 kg) kolmanneksi Klaus Tiljanderin ja Mauno Laineen jälkeen, mutta vuodeksi 1952 hän laihdutti päävalmentaja Jukka Laaksosen kehotuksesta ja pääsi Helsingin olympialaisiin Suomen edustajaksi uuteen 63,5-kiloisten sarjaan.
Helsingin olympialaisissa Mallenius voitti ensimmäisessä ottelussaan Burman Stanley Majidin kolmannessa erässä teknillisellä tyrmäyksellä, vaikka hän ensimmäisessä erässä loukkasi pahasti vasemman kätensä ja kävi lattiassakin. Se oli kaikkien aikojen ensimmäinen suomalaisnyrkkeilijän olympialaisissa teknillisellä tyrmäyksellä saavuttama voitto. Toisessa ottelussaan Belgian Jean Paternottea vastaan Mallenius nyrkkeili vasen peukalo puudutettuna ja voitti pistein 2–1 (eräluvut 60–56, 60–57, 58–59). Välieräotteluun Neuvostoliiton Viktor Mednovia vastaan lääkäri ei enää päästänyt Malleniusta, joten hän sijoittui kolmanneksi ja sai palkintojenjaossa kunniakirjan. Vasta vuonna 1970 hänelle ja muille kolmanneksi sijoittuneille nyrkkeilijöille jaettiin pronssimitalit Messuhallissa järjestetyssä tilaisuudessa.
Olympialaisten jälkeen Malleniuksen peukalovamma todettiin luultua pahemmaksi: nivelkuppi oli hajonnut. Hänen nyrkkeilyuransa päättyi siihen. Muutamien vuosien ajan hän toimi vielä nyrkkeilyvalmentajana ja vuosina 1950–1954 seuransa Lappeenrannan Nyrkkeilijäin johtokunnassa. Hän valmistui Lappeenrannassa rakennusmestariksi ja muutti pysyvästi asumaan Harjavaltaan. Valmentajauransa päätteeksi hän toimi SVUL:n Satakunnan piirin valmentajana vuosina 1958–1960.
Sweet Home Alabama

”Sweet Home Alabama” on kappale Lynyrd Skynyrdin toiselta levyltä "Second Helping" (1974) ja on yhtyeen tunnetuimpia hittejä. Kappale on esiintynyt myös monissa elokuvissa, kuten esimerkiksi "Texasin moottorisahamurhat", "Con Air – lento vapauteen", "Joe Dirt", "Forrest Gump", "Purppuravyöhyke" ja "Sahara". Kappale löytyy myös videopeleistä "Guitar Hero World Tour" ja "Singstar Legendat".
Vastaus Neil Youngille.
”Sweet Home Alabama” tehtiin vastineeksi Neil Youngin kappaleeseen ”Southern Man”, joka käsitteli Yhdysvaltojen etelävaltioiden rasismia afroamerikkalaisia kohtaan. ”Sweet Home Alabamassa” kerrotaan etelävaltioiden hyvistä puolista ja todetaan mm. "... Hope Neil Young will remember / Southern man don't need him around ..." Laulaja Ronnie Van Zant esitti kappaleen yleensä Neil Young -paita yllään.
Neil Young ja Ronnie Van Zant huhuista huolimatta kunnioittivat toisiaan muusikkoina ja ystävinä. Neil Young on esittänyt kappaleen itsekin kerran vuonna 1977 Van Zantin kuoltua lento-onnettomuudessa.
Suomennos.
Hannu Niskanen on suomentanut Sweet Home Alabaman nimellä ”Rautalampi”. Sen on julkaissut coverina rautalampilainen Grand Merlin -yhtye vuonna 1983.
Free Bird

Free Bird on Lynyrd Skynyrd -yhtyeen kappale ja sen tekijöiksi on kirjattu yhtyeen kitaristi Allen Collins ja laulaja Ronnie Van Zant. Kappale ilmestyi yhtyeen debyyttialbumilla Pronounced Leh-Nerd Skin-Nerd (1973) ensimmäistä kertaa pitkänä versiona. Tätä ennen siitä oli levityksessä vain single, josta kitarasoolo oli leikattu. Free Bird on perinteisesti ollut yhtyeen encore konserttiesiintymisissä. Free Birdin kitarasoolo on valittu 3. parhaaksi Stairway to Heavenin ja Eruptionin jälkeen "Guitar Worldin" äänestyksessä.
Kappaleen historiaa.
Free Birdin perussointukulku oli Collinsin mielessä jo vuonna 1969. Hänet on merkitty kappaleen ainoaksi säveltäjäksi (Van Zant teki sanoitukset), mutta on mahdollista, että toisella Skynyrd-kitaristilla Gary Rossingtonilla oli osuutta lopulliseen melodiaan.
Free Birdin lyriikka on kirjattu Ronnie Van Zantin nimiin. Erityisen tunnettu osa sanoitusta on avausrepliikki ”If I leave here tomorrow, would you still remember me?” Tämä ei kuitenkaan välttämättä ole Van Zantin omaa tekstiä. Tarinan mukaan nämä sanat lausui ensimmäistä kertaa nuorena avioituneen Allen Collinsin vaimo. Sanat hän oli suunnannut aviomiehelleen.
Free Bird kuullaan usein konserteissa viimeisenä kappaleena. Yhdysvalloissa kappaletta pyydetään usein soittamaan muidenkin yhteyden konserteissa, samaan tapaan kuin Suomessa huudetaan "Soittakaa Paranoid!".
Free Bird ja live-esitykset.
Free Bird encorena oli alkuperäisen Lynyrd Skynyrdin tavaramerkki konserteissa. Kappale rakentui livenä yleensä hieman eri tavalla kuin studioäänitys. Koko esityksen aloitti perinteisesti kosketinsoittaja Billy Powell hiljaisella flyygeli-introllaan. Areenakonserteissa flyygelin ääni hukkui yleisön suosionosoituksiin. Kappaleeseen oli sisällytetty myös kosketinsoitinsoolo, joka seurasi kitaravälikettä. Juuri Powellin hiljainen pianonsoitto ja tuskaiset eleet saivat usein yleisön liikuttuneeksi.
Jotta kitarasoolon järjestäminen olisi ollut mahdollista, kuultiin lavalla kolmea kitaristia (ensimmäisen albumin aikaisessa kokoonpanossa Rossingtonin ja Collinsin lisäksi kitarassa oli Ed King). Kingiä tunnetummaksi kitaristiksi nousi kuitenkin hänet vuonna 1976 korvannut Steve Gaines. Kuuluisimpia Free Bird -esityksiä ovatkin Atlantassa 1976 äänitetty show, joka päätyi One More From The Road -livealbumille, sekä Kalifornian Oaklandissa vuonna 1977 nauhoitettu videotallenne, joka löytyy elokuvasta Freebird... The Movie.
Harry Siljander

Harry Siljander (10. joulukuuta 1922 Helsinki – 5. toukokuuta 2010 Espoo) oli suomalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti. 
Siljander harrasti nuoruudessaa nyrkkeilyn ohella pikaluistelua ja uintia. Talvisodan sytyttyä hän liittyi armeijaan vapaaehtoisena ollessaan 17-vuotias. Joukoissa harrastettiin nyrkkeilyä ja vuonna 1943 Siljander voitti divisioonanmestaruuden. Kotiuduttuaan 1944 Siljanderin nyrkkeilyura lähti nousuun. Hän voitti SM-hopeaa keskisarjassa 1946 ja iski raskaassa keskisarjassa viisi mestaruutta vuosina 1947–1952. 
Siljander oli Suomen olympiaedustajana 1948 Lontoossa ja 1952 Helsingissä. Lontoossa Siljander hävisi tuomariäänin tulevalle mestarille George Hunterille kamppailussa pääsystä mitaliotteluihin. Helsingissä hän eteni välieriin asti ja sai pronssia. 
Uransa jälkeen Siljander perusti oman liha-alan yrityksen ja toimi lihakauppiaana Helsingin Hietalahden kauppahallissa vuoteen 1986. Seuratasolla Siljander edusti Helsingin Atleettiklubia. Eläkevuosinaan hän valmensi Espoon Luolakarhujen nyrkkeilijöitä.
Messu eli Herran Echtolinen

Messu eli Herran Echtolinen oli Mikael Agricolan kirjoittama messukäsikirja. Se ilmestyi vuonna 1549. Teos sisälsi jumalanpalvelusjärjestyksen eli jumalanpalveluksen vaiheet ja ohjeet sen toimittamiseksi.
Keskiaikana Suomessa oli noudatettu katolisen kirkon messukaavaa, ja uskonpuhdistuksen myötä messu uudistettiin paitsi kieleltään kansankieliseksi, myös sisällöltään. Luterilainen messu korosti erityisesti saarnan merkitystä. Agricola hyödynsi teoksessaan vanhoja käsin kirjoitettuja messun suomennoksia, sekä Olaus Petrin ruotsinkielistä messukirjaa. 
Kirjan lopussa oli lisäksi Ensimmäisen Mooseksen kirjan neljä ensimmäistä lukua. Tämä osoittaa, että Agricolalla oli tarkoitus kääntää myös koko Vanha testamentti suomeksi jo ilmestyneiden Uuden testamentin ("Se Wsi Testamenti") ja Vanhan testamenentin osien (kuten "Weisut ia Ennustoxet", "Ne Prophetat") lisäksi.