Kevyt liikenne

Kevyt liikenne on 1970-luvulla yleistynyt ja sittemmin vanhentuneena pidetty suomalaisen liikennesanaston kattokäsite, jolla tarkoitetaan jalankulkua ja pyöräilyä. Käsitettä ei juurikaan tunneta Suomen ulkopuolella, eikä termille ole vastinetta muissa kielissä. Muualla käytetään osittain vastaavaa käsitettä ”suojaamattomat tienkäyttäjät” (, ).
Viime vuosikymmeninä kevyt liikenne -käsite on vähentänyt merkitystään suomalaisessa liikennesuunnittelussa, eikä sitä suositella käytettäväksi. Kaupungeissa pyritään nykyään huomioimaan kävelyn ja pyöräilyn erilaiset liikkumistarpeet omina ryhminään. Vuoden 2020 jälkeen tieliikennelaki ei ole tuntenut ”kevyt liikenne” -käsitettä, vaan polkupyörällä kulkevaa on käsitelty ajoneuvon kuljettajana.
Määritelmä.
Yleensä kevyt liikenne on tarkoittanut jalankulkua ja pyöräilyä, ja muita näihin rinnastettavia kulkumuotoja, kuten rullaluistimia, potkulautaa ja potkukelkkaa. Tapauksesta riippuen kevyt liikenne on voinut käsittää myös mopolla, skootterilla, hevosella ja hevosajoneuvolla kulkemisen. Kanootit ja melontalaudat (”SUP-laudat”) on toisinaan koottu kevyt vesiliikenne -käsitteen alle.
Historia.
Suomessa on liikennesuunnittelussa korostunut autoilun erottaminen muusta liikenteestä Ruotsissa 1960-luvulla kehitetyn ja sittemmin hylätyn SCAFT-mallin mukaisesti. Siinä moottoriliikenteen sujuvoittamiseksi haluttiin poistaa hitaammat tienkäyttäjät (polkupyöräilijät) ajoradalta. Ne sijoitettiin jalkakäytävälle, joka sitten osoitettiin liikennemerkillä yhdistetyksi jalankulun ja pyöräilyn väyläksi. Tämä aiheutti kritiikkiä jo aikalaisissa; polkupyöräilyn sujuvuus heikkeni, sillä nyt se oli sijoitettu huomattavasti hitaampien jalankulkijoiden sekaan, kun taas jalankulkijoiden turvallisuus heikkeni nopeampien polkupyörien kulkiessa heidän joukossaan. Nimenomaan liikennesuunnittelun nähtiin olevan syynä polkupyöräilyn suosion romahtamiselle. ”Kevyt liikenne” -sana alkoi siis yleistyä 1970-luvun alussa kattokäsitteenä liikennemuodoille, jotka olivat henkilöautoa kevyempiä (vrt. raskas liikenne). Käsite oli laajalti käytössä seuraavat vuosikymmenet, ja 2000-lukuun mennessä käytännössä 90 prosenttia pyöräväylistä Suomessa oli yhdistettyjä jalankulun ja pyöräilyn väyliä.
Nykyään jalankulku- ja pyöräliikenne on alettu ottaa huomioon erillisinä kulkumuotoina joissakin kaupungeissa. Myös valtakunnallisissa suunnitteluohjeissa jalankulku- ja pyöräliikenne käsitellään erillisinä liikkumismuotoina, joilla on erilaiset ominaisuudet ja tarpeet. Muun muassa Helsingissä määrittelemättömän kevyen liikenteen suunnittelu on lopetettu, ja kaupunki on siirtynyt eri kulkumuotojen huomioimiseen itsenäisinä yksiköinä liikennesuunnittelussa.
Lainsäädännöllinen asema.
Vuonna 1982 voimaan astuneessa tieliikennelaissa määriteltiin "varovaisuusvelvollisuus kevyttä liikennettä kohtaan", johon kuului jalankulkijoiden ja polkupyöräilijöiden lisäksi mopolla kulkija. Vuonna 1997 mopoliikenteen osalta tapahtui liikennesäännöissä suuri muutos, kun mopoilu siirrettiin ensisijaisesti ajoradalle ja ainoastaan lisäkilvellä sallituksi pyörätiellä. Sittemmin useat kaupungit ovat siirtäneet mopot kokonaan ajoradalle poistamalla lisäkilvet pyöräteiltä. Oulussa muutos vähensi mopo-onnettomuuksia 60 prosenttia. Vanhaa tieliikennelakia päivitettiin vielä vuonna 2009 asetuksella "kevyen liikenteen väylistä", jossa määrättiin muun muassa kuntia järjestämään tarpeelliset yhteydet jalankululle ja pyöräilylle.
Vuonna 2018 säädetyssä ja 2020 voimaan astuneessa uudessa tieliikennelaissa ei enää käytetä ”kevyt liikenne” -käsitettä, vaan jalankulkijoita ja polkupyöräilijöitä käsitellään erillisinä ryhminä, ja polkupyörä määritellään ajoneuvoksi.