Kauko Kare

Kauko Aatos Kare (vuoteen 1935 Karén; 19. huhtikuuta 1914 Hattula – 21. maaliskuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, toimittaja, kääntäjä ja kustantaja ja Urho Kekkosen ajan tunnettu toisinajattelija. Kare käytti muun muassa nimimerkkejä "Kaksiparta", "Antti Kaleva Keinonen", "Oka", "Teemu" ja "Martinpoika". 
Ura toimittajana.
Kauko Kareen isä oli hattulalaisen Vesunnin kartanon omistaja G. A. Karén. Kare pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1932, ja hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1957. Kare työskenteli 1930-luvulta alkaen toimittajana eri lehdissä, muun muassa "Kajaani"-lehdessä. Hän pyrki "Ajan Suunnan" päätoimittajaksi. Bjarne Nitovuoren mukaan hän ihaili Mussolinia.
IKL:n ja AKS:n kaltaisiin oikeistolaisiin opiskelijajärjestöihin boheemi filosofian ylioppilas ei liittynyt. Jo sodan jälkeen hän tunnustautui tannerilaiseksi sosiaalidemokraatiksi, joskin elämäkerturit katsovat hänen edustaneen klassista liberalismia. Hän oli antikommunisti. Kare laski saaneensa kolmesti potkut mielipiteittensä vuoksi.
Kare työskenteli 1930-luvulta alkaen toimittajana etenkin "Kajaani"-lehdessä ja 1940-luvulla "Forssan Lehden" päätoimittajana. Hänen ollessaan "Suomalaisen Suomen" toimitussihteerinä lehden avustajakuntaan kuuluivat myös Erno Paasilinna ja Aarne Kinnunen.
Kare toimi WSOY:n kustannusvirkailijana 1948–1951 ja "Suomalaisen Suomen" toimitussihteerinä 1948–1952 sekä 1957–1966. Hän oli myös julkaisemansa aikakauslehden "Nootin" päätoimittaja ja johti perustamaansa ja omistamaansa Alea-Kirja Oy -kustantamoa vuodesta 1967. Lehtityössään Kare loi linjan, jossa yhdistyvät sotien aikana kehittynyt asevelihenki ja perinteinen isänmaallisuus. Kareen jyrkän ehdoton ote hänen oikeina pitämiinsä asioihin johti hänet välirikkoon työnantajien kanssa toinen toisensa jälkeen, ja näin hän ajautui yksinäiseksi freelancer-toimittajaksi. "Nootti"-lehti oli Urpo Lahtisen Lehtimiehet-kustantamon julkaiseman skandaalilehti "Hymyn" ohella 1970-luvulla toistuvasti Neuvostoliiton Suomen-suurlähettilään Vladimir Stepanovin hampaissa.
Kare suomensi muun muassa Erasmus Rotterdamilaisen Tyhmyyden ylistyksen ja Gustaf Mattssonin pakinat, jotka olivat hänelle suomennostöistä mieluisimpia.
Karetta luonnehditaan usein sananvapauden esitaistelijaksi, mutta 1960-luvun kirjasodissa – kohteina "Sissiluutnantti" ja "Juhannustanssit" – hän asettui asevoimien ja kirkon kannalle ja tuomitsi kyseiset romaanit.
Kekkos-kriitikko.
Kare nousi julkisuuteen 1967 julkaisemallaan teoksella "Tähän on tultu: Paasikiven linjalta K-rintamaan", jossa hän arvosteli presidentti Urho Kekkosen toimia. Hän joutui tuolloin perustamaan oman kustantamon, jotta saisi teoksensa julkaistua. Hän sai rahoitusta Kansallis-Osake-Pankin pääjohtajalta Matti Virkkuselta ja ryhtyi kokoamaan kirjoituksiaan. Länsi-Savon Kirjapainon latoja Pauli Ihalainen lähetti vedokset Kekkosen luettavaksi. "Tähän on tultu" ja sen täydennetty ja tiivistetty toinen versio saavuttivat suuren menekin. Kirjaa myytiin noin 75 000 kappaletta, ja se pelasti taloudellisiin vaikeuksiin joutuneen Kareen.
Kareen mielestä Kekkosen linja oli vuoden 1958 yöpakkaskriisistä lähtien syrjäyttänyt Paasikiven linjan, kunnostettu Saimaan kanava oli Suomelle kallis ja hyödytön, Neuvostoliitto osti Suomesta vientituotteita liian halvalla, riippuvuus neuvostoöljystä oli kansallinen uhkatekijä, poliittiset virkanimitykset pönkittivät Kekkosen sisäpoliittista vallankäyttöä ja Kekkonen oli vierailullaan Virossa vuonna 1964 tunnustanut Baltian maiden kuulumisen Neuvostoliittoon. 
Kare oli kirjan ilmestymisen jälkeen Kekkos-vastaisen oikeisto-opposition tunnetuimpia henkilöitä 1960-luvun lopulla ja 1970-luvulla. Hänen kustantamonsa Alea-Kirja julkaisi kymmeniä muiden kustantamojen torjumia teoksia, joista valtaosa edusti poliittisia oppositionäkemyksiä. Vuoden 1978 presidentinvaalissa Kare politikoi Perustuslaillisen Kansanpuolueen ehdokkaan Ahti M. Salosen puolesta.
Kareen johdolla perustettiin vuonna 1971 kansalaisjärjestö Itsenäisyyden Puolesta, jonka oli tarkoitus koota yhteen Kekkosen, kommunismin ja Neuvostoliiton vaikutusvallan vastustajia yli puoluerajojen. Vuodesta 1974 Kare keskittyi "Nootin" toimittamiseen ja kustantamonsa johtamiseen, joten yhdistyksen puheenjohtajaksi tuli Heikki Eskelinen. Kare riitautui 1980-luvulle tultaessa yhdistyksen johdon kanssa. Hän osoitti vuonna 1974 kiinnostusta Aleksandr Solženitsynin teoksen "" julkaisemiseen.
Mauno Koiviston presidenttikaudella vuonna 1984 Alea-Kirjan julkaisema nimimerkki Sirje Sinilindin raportti Neuvostoliiton kansallisuuspolitiikasta vuosina 1940–1984 katkaisi Suomen mediassa vaikenemisen todellisuudesta miehitetyssä Virossa. Historioitsija Seppo Zetterberg esitteli teoksen myönteisesti muun muassa Yleisradion Ajankohtaisessa kakkosessa. Jukka Tarkan mukaan se perustui laajaan ja monipuoliseen, osittain läntisten tutkijoiden ulottumattomissa olleeseen lähdeaineistoon. 
Kauko Kare sai Aleksis Kiven Seuran Eskon puumerkki -mitalin vuonna 1991.
Tarkan mukaan monet historiantutkijat ovat vuosikymmenien viiveellä myöntäneet Kareen olleen Kekkos-kritiikissään useammin suunnilleen oikeassa kuin täysin väärässä. Tarkan mielestä Kareen uskottavuutta söi kuitenkin hänen koulupoikamaisen rehvasteleva tyylinsä, joka antoi aseita hänen vähättelijöidensä ja pilkkaajiensa käsiin. "Helsingin Sanomien" poliittisen toimituksen esimiehen Aarno Laitisen johdolla vuonna 1981 kirjoitettu kohukirja "Tamminiemen pesänjakajat" oli Tarkan mukaan "Tähän on tultu" -teoksen henkinen seuraaja.