Edvard I (Englanti)

Edvard I (17./18. kesäkuuta 1239 Westminsterin palatsi, Middlesex, Lontoo, Englannin kuningaskunta – 7. heinäkuuta 1307 Burgh-on-Sands, lähellä Carlislea, Cumberland, Englannin kuningaskunta) oli Englannin kuningas vuosina 1272–1307.
Hänet tunnetaan ennen kaikkea Walesin valloittajana, Englannin juutalaisten karkottajana ja skottien pitämisestä kovin ottein Englannin ylivallan alla. Edvard I oli kärsimätön ja kunnianhimoinen hallitsija, joka kohteli kapinoitsijoita säälimättömästi.
Ajalleen poikkeuksellisen pitkäkasvuisuutensa vuoksi (188 cm) hänet tunnetaan lisänimellä Pitkäsääri (). Edvard I oli järjestyksessään jo neljäs samanniminen kuningas Englannissa.
Suku.
Edvard oli kuningas Henrik III:n ja kuningatar Eleonore de Provencen vanhin lapsi. Vuodet 1239–1246 Edvardia hoitivat Hugh Giffard, Worcesterin piispa Godfrey Giffardin poika ja tämän vaimo Sybil, joka toimi kätilönä Edvardin synnytyksessä. Giffardin kuoltua Bartholomew Pecche korvasi tämän. 
Hänellä oli neljä sisarusta, joista nuorin veli Lancasterin jaarli Edmund Crouchback (1245–1296) nai Navarran kuningatar Blanchen, sisar Margaret (1240–1275) avioitui Skotlannin kuningas Aleksanteri III:n kanssa ja sisar Beatrice (1242–1275) avioitui Bretagnen herttua Jean II:n kanssa. 
Vuonna 1249 Edvardille annettiin läänityksenä Gascogne, mutta Henrik oli nimennyt Simon V de Montfortin vuotta aiemmin alueen kuninkaalliseksi käskynhaltijaksi, joten Edvardilla ei käytännössä ollut käskyvaltaa eikä tuloja alueelta. 
Avioliitot ja jälkeläiset.
Henrik III ja Kastilian hallitsija Alfonso X Viisas järjestivät Edvardin ensimmäisen avioliiton vuonna 1254. 15-vuotias Edvard nai 13-vuotiaan Kastilian infanta Leonór de Castillon 1. marraskuuta 1254 Monasterio de Santa María la Real de Las Huelgasin luostarin kirkossa Burgosissa ja samalla Alfonso löi hänet ritariksi. Seuraavana vuonna aviopari palasi Gascognen kautta Englantiin. Osana avioliittosopimusta Alfonso X luopui vaatimuksistaan ​​Gascogneen, ja Edvard sai maanvuokria 15 000 hopeamarkan edestä vuosittain. Avioliitto johti lopulta siihen, että englantilaiset saivat Ponthieun itselleen vuonna 1279 kuningatar Eleonoren perittyä kreivikunnan.
Heille syntyi ainakin 14 lasta, mahdollisesti jopa kuusitoista. Kuusi lapsista eli aikuiseksi asti.
Avioliitto oli onnellinen ja Edvard oli murheen murtama kun rakastettu puoliso Eleonor kuoli 49-vuotiaana 28. marraskuuta 1290 sairasteltuaan, mahdollisesti malarian heikentämämä.
Oltuaan yhdeksän vuotta leskenä 60-vuotias Edvard avioitui paavi Bonifatius VIII:n myötävaikutuksella Canterburyn tuomiokirkossa 10. syyskuuta 1299 Ranskan kuningas Filip III:n ja tämän toisen puolison Marie de Brabantin nuoremman tyttären, noin 16-vuotiaan prinsessa Margueriten kanssa. Samalla Ranskan Filip IV:n ja Edvardin välillä solmittiin aselepo ja Englanti sai Guyennen alueen, sekä Ponthieun ja Montreuiln alueet palautettiin.
Heille syntyi kolme lasta:
Nuori Englannin prinssi.
Vuonna 1258 paronit pakottivat Henrik III:n hyväksymään niin sanotut Oxfordin sopimusehdot. Edvard teki 14. maaliskuuta 1259 liiton Gloucesterin jaarlin kanssa, joka oli ollut eräs Oxfordin sopimusehtojen tärkeimmistä alullepanijoista. Tämän vuoksi Edvard lähentyi uudistuksia odottavia paroneja ja 15. lokakuuta 1259 Edvard ilmoitti liittoutuneensa Simon de Montfortin kanssa ja kannattavansa paronien tavoitteita. 
Pian tämän jälkeen Henrik lähti Ranskaan rauhanneuvotteluihin. Thomas Wykesin kronikka väittää, että Henrik sai tietää Edvardin yrittävän juonitella häntä vastaan ja kuningas palasi Lontooseen. Sen jälkeen Henrik pakotti Edvardin liittolaisten palauttamaan saamansa linnat ja Edvardin itsenäisyyttä rajoitettiin jyrkästi.
Seuraavien vuosien aikana vastakkainasettelu paronien ja kuninkaan välillä lisääntyi. Simon de Montfort joukkoineen valtasi suurimman osan kaakkoista Englantia vuonna 1263. Lewesin taistelussa 14. toukokuuta 1264 Henrik III:n joukot lyötiin ja kuningas otettiin vangiksi. De Montfortista tuli nyt väliaikainen hallitsija ja kuningas Henrik ja kruununprinssi Edvard joutuivat kotiarestiin. Vain viisitoista kuukautta myöhemmin prinssi Edvard Pitkäsääri pakeni vankeudesta metsästyretkellään ja johti kuningasmielisten joukot voittoon Eveshamin taistelussa 4. elokuuta 1265. Simon de Montfort sai surmansa taistelukentällä. Henrik III eli viimeiset vuotensa nimellisenä hallitsijana, tosiasiallista valtaa käytti jo hänen poikansa prinssi Edvard.
Sotaretket.
Ristiretket.
Vuonna 1269 paavin legaatti, kardinaali Ottobono saapui Englantiin ja pyysi prinssi Edvardia ja hänen veljeään Edmundia osallistumaan Ranskan kuningas Ludvig IX:n mukana kahdeksannelle ristiretkelle. Pystyäkseen osallistumaan Edvard joutui lainaamaan runsaasti rahaa Ludvigilta ja ranskalaisilta. Historioitsijat kuten P. R. Cross ovat arvioineet Edvardin keränneen ja kuluttaneen lähes puoli miljoonaa livreä. Edvardin mukana lähti suhteellisen pieni joukko ritareita, luultavasti vain noin 230. Monet retkikunnan jäsenistä olivat Edvardin sukulaisia. Ristiretken alkuperäisenä tavoitteena oli mennä piiritetyn Akkon avuksi, mutta Ludvig oli suunnannut Tunisiaan. Edvardin saavuttua sinne Ludvig oli jo kuollut ruttoon. Suurin osa ranskalaisista joukoista palasi kotiin, mutta pieni osa heistä seurasi Edvardia Akkoon osallistuakseen yhdeksänteen ristiretkeen.
Lyhyen pysähdyksen Kyproksella jälkeen Edvard saapui puolisonsa Eleonorin seuraamana Akkoon kolmentoista laivan kanssa. Akkossa Edvard yritti solmia diplomaattisuhteet Mongolivaltakunnan kanssa toivoen liittoa, jonka avulla lyödä Egyptin sulttaani Baibars. Ajatus ei kuitenkaan toteutunut. 
Vuonna 1271 Kyproksen kuningas Hugues III de Lusignan saapui Pyhälle maalle mukanaan joukko ritareita. Vahvistusten saapuminen rohkaisi Edvardia hyökkäämään Ququnin kaupunkiin. Pian tämän jälkeen Edvard solmi kymmenen vuoden rauhansopimuksen sulttaani Baibarsin kanssa. Jokseenkin samoihin aikoihin hänet yritettiin myös salamurhata. Saatuaan tiedon isänsä kuolemasta marraskuussa 1272 Edvard palasi Englantiin verkkaisesti Euroopan hovien kautta kulkeneen huvittelupitoisen matkan jälkeen elokuussa 1274 ottaakseen vallan käsiinsä. Hänet kruunattiin Westminster Abbeyssä 35-vuotiaana karaistuneena soturina 19. elokuuta 1274. 
Yleisesti Edvardin ristiretki oli varsin merkityksetön ja antoi vain Akkolle kymmenen vuotta armonaikaa. Edvardin maineelle osallistuminen teki kuitenkin hyvää, ja jotkut vertasivat häntä jopa Rikhard Leijonamieleen. Ristiretken aikana hänelle ja puoliso Eleonorille syntyi kaksi lasta. 
Vahvistaakseen valtaansa Edvard aloitti laajat tutkimukset palauttaakseen lain ja oikeuden maahan. Ne paljastivatkin laajoja väärinkäytöksiä ja Edvard käynnisti laajat lainsäädäntöuudistukset.
Walesin sodat.
Vuonna 1267 Montgomeryn rauhassa Llywelyn ap Gruffudd oli laajentanut Walesin alueita etelämmäksi ja saavuttanut Walesin prinssin arvonimen. Prinssi Llywelyn ei kuitenkaan suostunut antamaan uskollisuuden valaa kuninkaalle, joten tämä päätti käyttää voimakeinoja hänen alistamisekseen. Edvard kieltäytyi hyväksymästä isänsä tekemää rauhaa ja palkkasi vuonna 1275 merirosvot kaappaamaan Eleonore de Montfortin, Simon de Montfortin ainoan tyttären. Tämä oli matkalla Ranskasta, jossa oli ollut maanpaossa, Walesiin naidakseen prinssi Llywelynin. Vuonna 1276–1277 Edvard kävi ensimmäisen sotaretkensä Walesin prinssiä vastaan. Prinssi Llywelyn vangittiin Snowdonian vuorilla. Seuranneessa Aberconwyn rauhassa Eleonore de Montfort vapautettiin ja prinssi Llywelynin sallittiin mennä naimisiin hänen kanssaan. Loistelias hääseremonia järjestettiin Worcesterin tuomiokirkossa ja Edvard vastasi kuluista. Llywelyn sai pitää Walesin prinssin arvonsa, mutta maa-alueista hänelle jätettiin vain pieni pala Gwyneddia.
Vuonna 1282 Walesin prinssi Llywelynin nuorempi veli Dafydd ap Gruffydd aloitti kapinan. Llywelyn kuoli pian tämän jälkeen. Sitten Edvard tuhosi jäljelle jääneen vastarinnan, kaapaten, brutaalisti kiduttaen ja teloittaen Dafyddin seuraavana vuonna. Suojellakseen valloitustaan hän rakennutti massiivisia kivilinnoja ympäri Walesia. Näistä Caernarfonin, Beaumarisin ja Harlechin linnat ovat säilyneet nykypäiviin. Rhuddlanin asetuksella vuonna 1284 Walesista tuli osa Englantia. Vuonna 1301 Edvard I nimitti vanhimman poikansa Walesin prinssiksi, ja arvonimi on siitä lähtien ollut Englannin kuninkaan vanhimmalla pojalla.
Skotlannin sodat.
Walesin jälkeen Edvard I:n mielenkiinto suuntautui Skotlantiin. Vuonna 1286 Skotlannin kuningas Aleksanteri III kuoli ja jätti perijäkseen vasta kolmevuotiaan tyttärentyttärensä Margaretin, joka oli Aleksanterin tyttären, prinsessa Margaretin ja Norjan kuningas Eerik II:n ainoa lapsi. Edvardilla oli suunnitelma Margaretin naittamiseksi vanhimmalle pojalleen, mutta 8-vuotias Margaret kuoli vuonna 1290 matkallaan Norjasta Skotlantiin. Kolmetoista aatelista vaati tämän jälkeen Skotlannin kruunua itselleen. 
Välttääkseen sisällissodan ja Englannin hyökkäyksen Edvardin annettiin valita kruununperimyksestä ja tämä valitsi Skotlannin kuninkaaksi marraskuussa 1292 John Balliolin. Edvard vaati Balliolilta uskollisuudenvalaa ja teki selväksi, että halusi tämän sotilaallista ja taloudellista tukea Ranskaa vastaan. Tämä oli liikaa Balliolille, joka solmi neuvonantajiensa taivuttelemana liiton Ranskan kanssa ja aloitti sodan. Edvard kokosi suuren armeijan ja marssi Skotlantiin tuhoten muun muassa Berwick-upon-Tweedin kaupungin ja valloittaen Dunbarin ja Edinburghin. 
Myyttinen Sconen kivi (”kohtalon kivi”) eli hiekkakivestä lohkottu pitkänomainen paasi, jonka päällä skottihallitsijat oli kruunattu 800-luvulta lähtien, vietiin vuonna 1296 Scone Abbeystä Westminster Abbeyyn Englantiin. Kivi asetettiin Edvardin sitä varten tilaaman, tammesta vuonna 1300-1301 tehdyn valtaistuimen alle, jolla kaikki myöhemmät Englannin hallitsijat on kruunattu. Sconen kivi palautettin virallisesti vasta 700 vuotta myöhemmin vuonna 1996 Skotlantiin. 
Skotlantilaisten kapinat kuitenkin jatkuivat yli Edvardin valtakauden. Kuninkaalle tuotti päänvaivaa erityisesti itsenäisyystaistelija William Wallace, mutta hän voitti tämän Falkirkin taistelussa vuonna 1298. Edvard jatkoi hyökkäyksillä Skotlantiin vuosina 1300, 1301, 1303 ja 1304. William Wallace saatiin kuitenkin vangiksi vasta vuonna 1305 ja teloitettiin 23. elokuuta 1305. Vuotta myöhemmin toinen skottisankari Robert Bruce antoi St. Andrewsin piispan kruunata itsensä Skotlannin kuninkaaksi. Vaikka Edvard ensin löikin Brucen joukot, vuonna 1307 tämä kokosi uudelleen joukkonsa. 
Henkilö.
Edvard I oli nuorena ylimielinen, laeista piittaamaton, väkivaltainen, petollinen, kostonhimoinen ja julma; hänen Anjou-suvustaan periytyvä raivonsa veti vertoja Henrik II:n raivokohtauksille. Vaikka hän halusi pitää oman päänsä ja eikä suvainnut vastustusta, hän oli silti altis vahvamielisten ystäviensä vaikutukselle. Hän oli voimakkaasti kiintynyt perheeseensä, uskollinen ystävilleen, rohkea, loistava sotilastrategi ja lahjakas johtaja. Komeana, pitkänä, voimakkaana ja sitkeänä miehenä hänellä oli ominaisuuksia, joita muut miehet ihailivat. Hän rakasti tehokasta ja vahvaa hallintoa, nautti vallasta ja oli oppinut arvostamaan oikeutta, vaikka omissa asioissaan hän usein noudatti lain kirjainta, ei henkeä. Saatuaan vihansa hallintaan hän osoitti kykenevänsä kärsivällisiin neuvotteluihin, anteliaisuuteen ja jopa idealismiin; ja hän suosi vahvojen ja oikeamielisten neuvonantajien seuraa ja neuvoja. Niin kauan kuin lordikansleri, Bathin ja Wellsin piispa Robert Burnell (n. 1239–1292) ja kuningatar Eleanor elivät, Edvardin parempi puoli voitti, ja aika noin vuoteen 1294 asti oli suurten saavutusten kautta. Sen jälkeen hänen luonteensa heikkeni rauhoittavan kotielämän ja itsenäisten neuvonantajien puutteessa. Hän antoi itsevaltaiselle luonteelleen vallan ja omisti heikkenevät voimansa Ranskan ja Skotlannin vastaisten sotien täytäntöönpanoon.
Perintö.
Kuningas Edvard I kuoli 68-vuotiaana sairauden heikentämänä matkallaan valloittamaan takaisin Skotlantia 7. heinäkuuta 1307 Burgh-on-Sandsissa lähellä Carlislea, Cumberlandissa. Vastoin toiveitaan hänet haudattiin Westminster Abbeyhin lyijyarkussa. Edvardin I:n toive oli, että lyijyarkku vaihdettaisiin kultaiseen vasta kun Skotlanti olisi kokonaan valloitettu ja liitetty Englannin kuningaskuntaan. Tämä tapahtui vuonna 1707, mutta vielä nykyäänkin Edvard I:n jäännökset ovat lyijyarkussa. Hänen poikansa Edvard II seurasi isäänsä valtaistuimella.
Yli sadan vuoden ajan Englannin ja Skotlannin väliset suhteet olivat olleet sovinnolliset ja raja huomattavan rauhallinen. Edvard I aloitti 250 vuotta kestäneen katkeran vihan, raa'an sodankäynnin ja veristen rajahyökkäysten ajanjakson.
Edvard I ja juutalaiset.
Rahoittaakseen Walesin sotaretket Edvard I alkoi verottaa raskaasti juutalaisia rahanlainaajia. Juutalaiset köyhtyivät ja menettivät uuden pankkijärjestelmän myötä yleisen ”käyttökelpoisuutensa”, mikä johti antisemitismin lisääntymiseen. Lopulta Edvard I kielsi koron ottamisen kokonaan ja aloitti suoranaiset juutalaisvainot. Vuonna 1274 juutalaiset pakotettiin kantamaan keltaista merkkiä, ja noin 300 johtavien juutalaisperheiden päämiestä teloitettiin Lontoon Towerissa. Vuonna 1290 Edvard I hääti juutalaiset kokonaan Englannista.