tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Honganpalo

Honganpalo on omakotilähiö Raahessa, entisen Saloisten kunnan alueella. Honganpalo sijaitsee Saloisten kirkonkylän itäpuolella. Nimensä kylä on saanut siitä, että se on perustettu Hongan talon maille, ilmeisesti kaskimaille koska nimessä on "palo"-pääte. 
Alue on saanut alkunsa 1960–1970-luvulla, jolloin Rautaruukin perustamisen vuoksi Raaheen muutti runsaasti uusia asukkaita, joita varten täytyi rakentaa uusia omakotitaloalueita. Vielä nykyäänkin iso osa honganpalolaisista on Rautaruukin palveluksessa. Honganpalossa toimi 1990-luvun puoleenväliin asti kyläkauppa, jonka yhteydessä oli loppuvaiheessa myös Saloisten asiamiesposti – nykyisin kaupparakennuksessa toimii paino. Honganpalossa on ollut vuodesta 1984 oma ala-aste, jota nykyisin, Raahen lakkautettua Saloisten kirkonkylällä sijainneen Myllymäen ala-asteen, käyvät myös Saloisten kylän lapset.
Alueella sijaitsee Honganpalon vesitorni.
Laas Geel

Laas Geel on Somalimaassa sijaitseva luolasto maaseudulla noin 55 kilometriä Hargeisasta. Sieltä löydettiin vuonna 2002 luolamaalauksia. Luolia on noin kaksikymmentä ja ne ovat syntyneet graniittipaljastumaan. Luolissa olevien maalausten arvellaan olevan 5.–2. vuosituhannen väliltä eaa. ja ne ovat vanhimmat todisteet nautojen domestikaatiosta Afrikan sarvesta.
Maalaukset.
Maalauksien tekemisessä on käytetty punaisia, valkoisia, mustia, violetteja, ruskeita ja keltaisia värejä. Ne ovat pääasiassa kyttyrättömistä naudoista joilla on kaarevat tai lyyran muotoiset sarvet. Nautojen kauloissa on jonkinlainen koriste ja niiden kaulat ovat raidoitettuja. Joitakin ihmisen muotoisia hahmoja on myös ja niiden vieressä koiria. Joillakin ihmisillä on keppi, jousi tai kilpi. Muita eläimiä on vähemmän: pari kirahvia, apinoita ja joitakin antilooppeja.
Löytäminen.
Ranskalainen arkeologiryhmä oli 2002 tekemässä kaivauksia Pohjois-Somaliassa, ja erinomaisesti säilyneet maalaukset löydettiin siinä yhteydessä. Paikalliset asukkaat olivat tunteneet luolat vuosisatojen ajan ja he uskoivat että paholainen joka oli asunut luolissa on ne tehnyt.
Kun Laas Geel löydettiin sitä pidettiin ainutlaatuisena paikkana. Myöhemmin on kuitenkin löydetty muitakin vastaavanlaisia luolastoja lähiseudulta. Dhaga Kouressa, Dhambalinissa ja Karin Haganessa on samantyyppisiä kuvia.
Ei päässyt maailmanperintöluetteloon.
Laas Geeliä yritettiin saada Unescon maailmanperintöluetteloon mutta alueen epävakaan tilanteen ja koska Somalimaa on kansainvälisesti tunnustamaton valtio se ei päässyt sille.
Saunionoidanlukko

Saunionoidanlukko ("Botrychium matricariifolium") on Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa tavattava harvinainen saniaislaji. Suomessa se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi, aiemmin vaarantuneeksi. Sitä kasvaa kansallispuistoissa Kanadassa, Puolassa ja Yhdysvalloissa ja rauhoitusalueella (IUCN kategoria Ia) Venäjällä.
Ulkonäkö ja koko.
Saunionoidanlukolla on mehevä juurakko ja siitä nousee usein paksutyvinen, 5–20 senttimetriä korkeaksi kasvava lehti. Lehti on yläosastaan jakautunut lehteen ja itiöpesäkkeistöön. Harmaanvihreän lehden lapa on lyhytruotinen, kapean kolmiomainen ja noin kaksi kertaa leveytensä pituinen. Lehdessä on 2–5 paria lehdyköitä, jotka ovat kapeanpuikeita tai pitkulaisia, keskisuonellisia ja tuskin lavan kärkeä kohti pieneneviä. Alimmat lehdykät ovat hammaslaitaisia tai pariliuskaisia, hampaat ja liuskat ovat ulospäin suuntautuneita. Itiöpesäkkeistö on haarova. Itiöpesäkkeet ovat lyhytperäisiä ja sijaitsevat ryhminä. Kypsinä ne ovat väriltään ruosteenruskeita. Saunionoidanlukon itiöt kypsyvät Suomessa kesä-heinäkuussa. Alkeisvarsikko on maansisäinen ja mukulamainen. Muiden noidanlukkojen tapaan myös saunionoidanlukko on riippuvainen sienijuuresta.
Isokokoiset saunionoidanlukot muistuttavat paljon lähisukulaista suikeanoidanlukkoa ("B. lanceolatum"). Saunionoidanlukon erottamista muista noidanlukoista hankaloittaa, että laji on ulkomuodoltaan hyvin muunteleva.
Levinneisyys.
Saunionoidanlukkoa tavataan Euroopassa Alpeilta pohjoiseen Norjaan, Ruotsiin, Suomeen ja Baltiaan saakka, Länsi-Venäjällä sekä Isossa-Britanniassa. Pohjois-Amerikassa sitä tavataan samoilla leveysasteilla mantereen itä- ja keskiosissa. Lajia tavataan myös muutamin paikoin Itä-Aasiasta ja Etelä-Amerikasta Patagoniasta. Suomessa saunionoidanlukkoa on tavattu reilulta sadalta kasvupaikalta Etelä- ja Keski-Suomesta, toisten tietojen mukaan enää pariltakymmeneltä paikalta. Pääosa esiintymistä on Ahvenanmaalta, Lounais-Suomen saaristosta ja Uudeltamaalta. Pohjoisin tunnettu esiintymä on Hyrynsalmelta. Laji on hävinnyt laajoilta alueilta maan keski- ja eteläosista.
Elinympäristö.
Saunionoidanlukko kasvaa laidunniityillä, kallioisilla merenrantaniityillä, kalliokedoilla ja joskus lehtokallioilla. Kasvupaikat ovat usein hyvin karuja ja niukkakalkkisia. Kasvustot ovat tavallisesti hyvin pieniä ja vaihtelevat vuosittain suuresti. Laji on harvinaistunut kaikkialla maailmassa. Pääsyynä tähän on kasvupaikkojen umpeenkasvu ja metsittyminen perinteisen laidunnuksen vähennyttyä. Myös keinolannoitteet ja ilmeisesti myös ilmansaasteet ovat olleet lajille haitallisia.
Pekka Isaksson

Tohtori Pekka Isaksson (s. 1951) on suomalainen toimittaja ja aatehistorioitsija, jonka erityisalaa ovat rasismi ja rotuteoriat. Isaksson väitteli tohtoriksi Oulun yliopiston historian laitokselta vuonna 2001 väitöstutkimuksella "Kumma kuvajainen. Rasismi rotututkimuksessa, rotuteorioiden saamelaiset ja suomalainen fyysinen antropologia".
Isaksson on kirjoittanut rasismin aatehistoriaa käsittelevät teokset" Kallonmittaajia ja skinejä" (Like, 1998), "Eriarvoisuus, valistuksen lupaus ja rasismi" (SHS, 1999) ja "Historian lisälehtiä - Suvaitsevaisuuden ongelma ja vähemmistöt kansallisessa historiassa" (Like, 2005) yhdessä Jouko Jokisalon kanssa. Hän on myös käsitellyt saamelaisiin liittyneitä rotuteorioita useissa yleistajuisissa ja tieteellisissä artikkeleissa.
Suikeanoidanlukko

Suikeanoidanlukko ("Botrychium lanceolatum") on harvinainen, noidanlukkoihin kuuluva saniaislaji. Suomessa suikeanoidanlukko on suuresti harvinaistunut ja luokitellaan vaarantuneeksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko.
Suikeanoidanlukon maavarresta nousee pystysuoraan 5–25 senttimetriä korkea lehti, joka on jakautunut yläosastaan lehteen ja itiöpesäkkeistöön. Kellanvihreä lehtilapa on ruoditon, leveän kolmiomainen ja noin leveytensä pituinen. Lehdyköitä on 3–5 paria ja ne ovat pitkulaisia, keskisuonellisia ja lavan kärkeä kohti pieneneviä. Alimmat lehdykät ovat pitkiä ja etuviistoon lyhytliuskaisia tai hampaisia. Itiöpesäkkeistö on pitkäperäinen ja haarova. Itiöpesäkkeet ovat lyhytperäisiä ja sijaitsevat usein rypälemäisinä ryhminä, kypsinä ne ovat väriltään ruosteenruskeita. Suikeanoidanlukon itiöt kypsyvät Suomessa kesä-elokuussa. Alkeisvarsikko on maansisäinen ja mukulamainen. Lajin esiintyminen on hyvin epäsäännöllistä ja epäsuotuisina aikoina se saattaa piillä maan alla vuosia. Muiden noidanlukkojen tapaan laji viettää yhteiselämää sienten kanssa.
Muista noidanlukoista suikeanoidanlukon saattaa sekoittaa saunionoidanlukon ("B. matricariifolium") tai pohjannoidanlukon ("B. boreale") äärimmäisyysmuotoihin. Läheisimmin laji muistuttaa pohjannoidanlukkoa, jonka lehtilavan tyvipuolen liuskat ovat leveämpiä ja selvästi toisiaan peittäviä. Saunionoidanlukolla lehtilapa on puolestaan kolmiomaisen sijaan pitkulainen ja sen liuskat näkyvästi suonellisia. 
Levinneisyys.
Suikeanoidanlukkoa tavataan Euroopassa Norjassa, Ruotsin keski- ja pohjoisosissa, Suomessa, Kaakkois-Venäjällä, Alpeilla ja Islannissa. Lajia tavataan satunnaisesti myös Venäjän Kaukoidässä ja Japanissa, sekä edelleen Alaskassa, Kalliovuorilla ja Grönlannissa. Samoilla leveysasteilla Pohjois-Amerikan keski- ja itäosissa tavataan lajin muunnosta (var. "augustisegmentum").
Suomesta suikeanoidanlukkoa on tavattu harvinaisena koko maasta Ahvenanmaalta Pohjois-Lappiin saakka. Laji on kuitenkin suuresti harvinaistunut 1970-luvulta alkaen ja kadonnut monin paikoin kokonaan, erityisesti Etelä- ja Keski-Suomesta. Viime vuosikymmeninä suikeanoidanlukon levinneisyysalueen painopiste Suomessa onkin siirtynyt Pohjois-Suomeen.
Elinympäristö.
Suikeanoidanlukko kasvaa perinteisesti kalliosammalikoissa, niityillä, laitumilla ja rantatörmillä. Suikeanoidanlukko on harvinaistunut koko esiintymisalueellaan. Suomessa harvinaistumisen suurimmat syyt ovat kasvupaikkojen umpeenkasvu, metsänhoitotoimet ja umpeenkasvu.
Pilar Castro

Pilar Castro Parrilla (s. 12. lokakuuta 1970 Madrid, Espanja) on espanjalainen näyttelijä.
Hänen tunnetuin roolinsa oli "Emilia" tv-sarjassa "Serranon perhe" vuosina 2004–2007.
Vuonna 2004 Pilar Castro teki yhden jakson pituisen vierailun Serranon perheeseen esittäen Santiagon naisystävää Piliä jaksossa "Valkoinen valhe" (jakso 26).
Hän on myös näytellyt elokuvassa "Los 2 lados de la cama" (2005) henkilönä Carlota. Hänellä on vuonna 2006 syntynyt lapsi.
Vernier

Vernier on kaupunki Geneven kantonissa, Sveitsissä. Vernier sijaitsee pari kilometriä Geneven ydinkeskustasta lähteen ja on Geneven taajama-alueen osa. Se on kantonin toiseksi väkirikkain kunta, ja vuoden 2022 lopussa siellä oli 36 572 asukasta. Se sijaitsee Rhône-joen mutkassa, joen pohjoisrannalla. 
Vernierin naapurikuntia ovat Geneven lisäksi pohjoisessa Le Grand-Saconnex ja Meyrin, idässä Satigny, ja joen eteläpuolella Bernex, Onex ja Lancy.
Vernierin kunnanvaltuustoon valitaan 37 valtuutettua. Vuoden 2007 valitussa valtuustossa sosialistit saivat 13 paikkaa, liberaalit 5, kristillisdemokraatit 4, vihreät 4, demokraattinen keskustapuolue 4, "Mouvement citoyens genevois" 4 ja vasemmistopuolue "A gauche toute" 3.
Rafael Iglesias

 
Argentino Rafael Iglesias (25. toukokuuta 1924 Avellaneda, Argentiina – 1. tammikuuta 1999 San Juan, Argentiina) oli argentiinalainen nyrkkeilijä. Hän voitti raskaan sarjan olympiakultaa Lontoossa 1948 ennen Gunnar Nilssonia ja John Arthuria.
11. ilma-armeija (Yhdysvallat)

11. ilmavoimat () on Yhdysvaltain ilmavoimien Tyynenmeren ilmavoimien yhtymä, joka kuuluu Yhdysvaltain Tyynenmeren alueen alaisuuteen (}). Sen esikunta on Elmendorf-Richardsonin tukikohdassa, Alaskassa. Se suunnittelee, toteuttaa, valvoo ja koordinoi ilmavoimien toimintaa Tyynenmeren ilmavoimien komentajan ohjeiden mukaisesti. Se hallinnoi myös Alaskan alueen, Pohjois-Amerikan ilmapuolustusalueen Alaskan alueen sekä muiden paikallisten organisaatioiden ilmapuolustusjoukkojen toimintaa.
Maavoimien lentojoukot perustivat yhtymän 15. tammikuuta 1942 Elmendorf Fieldissä nimellä "Alaskan Air Force", jolloin se oli osa Yhdysvaltain toisen maailmansodan joukkoja suojaten Alaskan ilmatilaa sekä osallistuen Aleuttien alueen ja pohjoisen Tyynenmeren sotatoimiin.
Yhtymä muutettiin Alaskan ilmapuolustukseksi () vuoden 1945 lopulla, jolloin sen vastuulle tuli Alaskan ilmatilan suojaaminen kylmän sodan aikana. Neuvostoliiton hajotessa yhtymä liitettiin osaksi Tyynenmeren ilmavoimia vuonna 1990 ja se sai takaisin nimensä 11. ilma-armeija. Armeijankomentajana on kenraaliluutnantti Stephen L. Hoog.
Organisaatio.
Alaskan ilmakansalliskaarti.
11. ilmavoimiin kuuluu kaksi merkittävää kansalliskaartin yksikköä. Ne ovat:
Du Li

Du Li (, s. 5. maaliskuuta 1982 Zibo, Shandong) on kiinalainen kivääriampuja, maailmanmestari ja olympiavoittaja.
Du Li on saavuttanut olympialaisissa kultaa ilmakiväärillä Ateenassa 2004 ja pienoiskiväärin täysottelussa Pekingissä 2008. Lisäksi hänellä on yksi olympiahopea ja yksi -pronssi. MM-kilpailuissa hän on saanut ilmakiväärillä Lahdessa 2002 joukkuekultaa ja henkilökohtaisen hopean sekä Zagrebissa 2006 henkilökohtaisen maailmanmestaruuden ja joukkuehopeaa.
Pekingissä olympialaisissa 2008 Du lähti suosikkina 10 metrin ilmakiväärin finaaliin, mutta jäi siinä vasta viidenneksi Kateřina Emmonsin viedessä olympiakultaa. Pienoiskiväärin 50 metrin kilpailussa Du paikkasi epäonnistumisensa ja löi Emmonsin yhteensä noin kolmella pisteellä. Dun tulos 690,3 oli myös uusi olympiaennätys.
Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 Du saavutti ilmakiväärikilpailussa hopeaa ja pienoiskiväärin täysottelussa pronssia.
Wang Chengyi

Wang Chengyi (s. 17. heinäkuuta 1983 Zhejiang) on kiinalainen kivääriampuja ja olympiamitalisti.
Wang Chngyi on saavuttanut olympialaisissa Ateenassa 2004 pronssia 50 m urheilukiväärissä asentokilpailussa. Hän saavutti myös pronssia samassa lajissa MM-kilpailuissa tyttöjen sarjassa Lahdessa 2002.
Antonian maailma

Antonian maailma ("Antonia" tai "Antonia's Line") on hollanninkielinen elokuva vuodelta 1995. Sille myönnettiin Parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinto. Se on määritelty ”feministiseksi fantasiaksi”, ja kertoo Antoniasta, joka palaa synnyinkyläänsä Hollannin maaseudulle ja perustaa tiiviin matriarkaalisen yhteisön. Elokuvassa yhdistyvät draama, komedia ja tragedia.
Juoni.
90-vuotias Antonia (Willeke van Ammelrooy) on päättänyt kuolla ja aloittaa 50 vuotta kattavan muistelonsa epäsovinnaisesta elämästään hollantilaiskylässä. Hänen homoseksuaalinen tyttärensä Danielle (Els Dottermans) haluaa lapsen muttei miestä. Antonia järjestää asian, ja Danielle synnyttää Theresen (Veerle van Overloop), ja tämä aikanaan Sarah’n (Thyrza Ravesteijn). Tarinan kerronnassa on mukana maagista realismia.
Matija Ljubek

Matija Ljubek (22. marraskuuta 1953 – 11. lokakuuta 2000) oli kroatialainen meloja ja olympiavoittaja, joka kilpaili Jugoslavialle. Hän voitti urallaan kaksi kultamitalia, yhden hopeamitalin ja yhden pronssimitalin olympialaisista. Kultaa Ljubek voitti Montrealista 1976 1000 metrin yksikkökilpailussa ja Los Angelesista 1984 500 metrin kaksikkokilpailusta. Hopeamitalinsa hän sai Los Angelesista 1000 metrin kaksikossa ja pronssia Montrealista 500 metrin yksikössä. Hänen valmentajanaan toimi László Hingl.
Ljubek kuoli, kun hänen sukulaisensa ampui hänet erimielisyyksien takia.
Toinen makedonialaissota

Toinen makedonialaissota käytiin Rooman ja Makedonian välillä vuosina 200-197 eaa. Rooman liittolaisina olivat myös Pergamon ja Rodos. Makedonian joukkoja johti Filippos V.
Rooman senaatti sodan aloittamisesta Makedoniaa vastaan, vaikka vasta vuonna 201 eaa. oli saatu päätökseen edellinen sota, joka oli käyty Karthagoa vastaan. Rooman kansa ei olisi seitsemäntoista sotavuoden jälkeen halunnut ryhtyä heti uudelleen sotimaan, mutta senaatti päätti toisin. Kun päätös sodan aloittamisesta oli tehty, seleukidikuningas Antiokhos III:n luokse matkusti roomalainen lähetystö ottamaan selvää tämän suunnitelmista ja pidättämään Antiokhosta auttamasta Filipposta.
Roomalaiset kukistivat Filippoksen joukot perusteellisesti, ja hän joutui luopumaan kaikista alueistaan Kreikassa. Vaikka roomalaiset julistivat ”vapauttaneensa” kreikkalaiset, tämä sota oli alku Rooman huomattavalle sekaantumiselle Välimeren itäosan asioihin, mikä lopulta johti siihen, että Rooma valloitti koko alueen.
Kummankin osapuolen oli vaikea löytää liittolaisia Manner-Kreikasta: useimmat kaupunkivaltiot vain odottivat melko passiivisena supervaltojen sotimisen lopputulosta. Akhaian liitto, joka oli usein ollut myötämielinen Makedonialle, taisteli Spartaa vastaan, eikä ehtinyt juuri osallistua sotatoimiin. 
Aluemenetysten lisäksi Filippoksen täytyi jättää roomalaisille lähes koko laivastonsa ja kaikki norsunsa, maksaa 1000 talenttia sekä sitoutua olemaan solmimatta liittoja Roman tietämättä ja käymättä sotaa ilman sen suostumusta. Rauhanneuvottelujen lopputulos julkistettiin Isthmian kisoissa 196 eaa.
The Avengers (yhtye)

The Avengers oli vuosina 1962–1964 toiminut suomalainen rautalankayhtye. Yhtye on perustettu Helsingin vuonna 1962. Siinä soittivat Aikka Hakala (rummut), Ilkka Salminen (basso), Reima Nurmi (komppikitara) sekä Vesa Salmela (soolokitara), jolla oli ensimmäinen Suomessa sunburst-värinen Fender Stratocaster -kitara. Kesällä 1963 yhtyeeseen liittyi laulusolisti Harri Saave, jota kutsuttiin Sörsseliksi. Samaan aikaan yhtyeeseen liittyi vielä urkuri Kari Olki, joka oli ilmeisesti ensimmäinen kitarayhtyeessä vaikuttanut urkuri.
The Avengers oli mukana kitarayhtyeiden ensimmäisessä SM-kilpailussa Expo-hallissa kevättalvella 1963, missä he herättivät levytuottaja Osmo Ruuskasen huomion. Seuraus tästä oli se, että yhtye sai levyttää Philips-merkille kaksi rautalankasingleä. Niistä ensimmäinen oli 14.8.1963 levytetty ""Taikayö / Leskiäidin tyttäret"." Sitä seurasi 9.10.1963 taltioitu "Juoksuhauta-twist / Volgan rannalla".
The Avengers hajosi alkuvuonna 1964 asepalveluksen takia, ja Saave toimi vuoden kuluttua Harry &amp; The Hound-Dogsin laulusolistina. Muista jäsenistä Hakala ja bassoon siirtynyt Salmela soittivat 60- ja 70-lukujen vaihteessa Smokings-yhtyeessä, josta Hakala siirtyi heinäkuussa 1971 Jussi Raittisen The Boys -yhtyeeseen.
Taipaleenpohja

Taipaleenpohja on Päijänteen Kinisselän lahti Asikkalan kunnassa. Pohjukan nimi tulee sen käytöstä kulkutienä. Vielä 1900-luvun puolivälissä käytettiin Taipaleenpohjan reittiä kulkutienä muun muassa Mustjärven koululle talvisin. Aiemmin historiassa, ennen 1900-lukua, Taipaleenpohjaa on käytetty kulkutienä Ruotsalaiselle. Nykyisin Taipaleenpohjassa sijaitsee joitakin mökkejä, joskin talviaikana alue on hiljainen.
Taipaleenpohja, kuten Päijänteen maisemat yleensä, on korkeusvaihteluiden vuoksi jylhää seutua. Vesialueella on kivikko- ja mutapohja, paikoitellen savipohja.
Purot.
Taipaleenpohjaan laskee kaksi puroa. Toinen laskee Rampsin niemestä suolta ja toinen laskee Taipaleenpohjaan Kopsuontien puolelta, läheltä Jokelantietä. Jokelantien ali kulkeva puro on suurempi, ja siihen nousee kuoreita, taimenia, ahvenia, salakoita ja särkiä.
The Blazers

The Blazers oli vuosina 1962–1964 toiminut suomalainen rautalankayhtye, joka julkaisi kaksi singleä. Yhtye perustettiin Helsingissä vuonna 1962. The Blazers tuli kolmanneksi Linnanmäen kitarayhtyekilpailussa vuonna 1963..
Historia.
The Blazers levytti 1963 kaksi rautalankasingleä PSO:n Parlophone-merkille. Yhtyeen ensilevytys oli 16.4.1963 taltioitu ""Old Scars / Wooden Ring". 22.8.1963 The Blazers levytti singlen "Laakson ruusu / Metsäkukkia"", joka jäikin sen viimeiseksi singleksi komppikitaristi Ilkka Nymanin ja rumpali Heikki Hännisen jouduttua seuraavana vuonna armeijaan. Radiosoittoa yhtyeen toinen levy ei saanut, koska eritoten kappaleen "Metsäkukkia" sovitus koettiin loukkaavana. 8.5.1963 yhtye esiintyi Tesvision ohjelmassa "Nuorten tanssihetki". 
Yhtyeen soolokitaristi Heikki Rantapihla soitti vasenkätistä Burns Black Bison -kitaraa. Yhtyeen kaikki soittimet vahvistettiin tuolloin muodissa olleiden Meazzin laululaitteiden läpi. Monet yhtyeen aikaisemmista soittimista oli valmistettu käsin, ja kaulan jäykkyyden suhteen ilmeni ongelmia – tavallinen suomalainen puu ja liima eivät riittäneet. The Blazers ratkaisi ongelman täysin eri tavalla kuin muut helsinkiläiset rautalankayhtyeet: He tekivät soittimensa itse, ja päätyivät lopuksi tukemaan soittimien kaulat betoniraudoilla. Tuloksena oli erittäin jäykkä, mutta myös todella hitaasti liikuteltava soitin. 
Rantapihlan oli tarkoitus liittyä huhtikuussa 1964 The Boysiin. Eero Raittinen ja Boysin treenikämpän talon isännöitsijän poika Boka Backman rikkoivat kuitenkin vahingossa Rantapihlan kitaran niin pahasti, että sen kaula meni poikki. Uuden kaulan tulo Englannista kesti niin kauan, että Rantapihla jätti liittymättä yhtyeeseen. 
The Blazers esiintyi myöhemminkin alkuperäiskokoonpanossaan aina silloin tällöin. Vuonna 1998 yhtye julkaisi Habitronics-levy-yhtiön kautta yhdessä Jussi Raittisen kanssa CD:n ""The Blazers Featuring Jussi Raittinen: Living In Europe"." Vuonna 2002 yhtye oli mukana kokoelmalevyllä "Twangy Guitars, Silky Strings Volume 4" (Twangsville). The Blazersin kappale "Old Scars" kuullaan myös elokuvassa ”"Pidä huivista kiinni, Tatjana"”, jonka Aki Kaurismäki ohjasi vuonna 1994.
Basisti Seppo Ihalainen kuoli vuonna 2009, soolokitaristi Heikki Rantapihla 2012 ja rumpali Heikki Hänninen 2015.
Diskografia.
Singlet
Minialbumit
Kokoelmajulkaisut
Alyson Stoner

Alyson Rae Stoner (s. 11. elokuuta 1993 Toledo, Ohio, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, tanssija, laulaja ja ääninäyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten Sarah Bakerina "Villi tusina" -elokuvista, Maxina Disney Channelin sarjassa "Zackin ja Codyn viiden tähden elämää", Camille Gagena "Step Up" -elokuvista sekä Caitlyn Gellarina "Camp Rock" -elokuvista.
Stoner on toiminut taustatanssijana artisteille kuten Missy Elliott, Eminem, Kumbia Kings, Outkast ja Will Smith.
Varhainen elämä.
Stoner syntyi Toledossa LuAnne Hodgesille ja Charlie Stonerille vuonna 1993. Stoner kävi MVCDS-päiväkoulussa opiskellen samalla O'Connellin tanssistudiolla ja Margaret O’Brienin mallikoulussa. Vuonna 2000 hän voitti kansainvälisen mallitoimisto IMTA:n "Best Model of the Year" -palkinnon. 
Ura.
Näyttelijänä.
Joulukuussa 2001 Stoner toimi Michael Alanin kanssa juontajana Disney Channelin "Mike's Super Short Show" -sarjassa. Stoner onnistui saamaan "Sarah Bakerin" roolin komediaelokuvissa "Villi tusina" (2003) ja "Villi tusina 2" (2005).
Stoner on näytellyt monissa nuorille sunnatuissa sarjoissa, kuten "Zackin ja Codyn viiden tähden elämää", "That’s So Raven" ja "Drake &amp; Josh".
Vuonna 2006 hän esitti nuorta Camillea, päänäyttelijä Tyler Gagen (Channing Tatum) pikkusiskoa elokuvassa "Step Up". Myöhemmin hän palaa Camillien rooliin jatko-osissa "Step Up 3D" ja "".
Stoner toimi Disney Channelin animaatiosarjaassa "Finias ja Ferb" Isabella Garcia-Shapironin ja Jennin äänenä neljänä tuotantokautena.
Vuonna 2008 hänet kiinnitettiin Caitlyn Gellarin rooliin Disney Channelin "Camp Rock" -elokuvassa, jota pääosassa oli Demi Lovato. Samana vuonna hän esitti Alice McKinleytä elokuvassa "Alice Upside Down".
Vuonna 2010 Stoner palasi Caitlyn rooliin jatko-osassa "".
Vuonna 2013 Stoner korvasi Hayden Panettieren ' -pelin Kairin äänenä sekä ' -pelin Xionin äänenä. Stoner toimii Opalin äänenä "The Legend of Korra" -animaatiosarjassa.
Tanssijana.
Los Angelesissa opittuaan koreografiaa Stoner on toiminut taustatanssijana artisteille, kuten Missy Elliott, Eminem, Juan Gabriel, Kumbia Kings, Outkast ja Will Smith. Vuosina 2003–2006 Stoner oli osa "JammXKids"-tanssiryhmää.
Stoner opettaa breakdancea Los Angelesin "The Millennium Dance Complex" -tanssistudiolla.
Muusikkona.
Vuonna 2008 Stoner lauloi kappaleet "Lost and Found" ja "Free Spirit" elokuvan "Alice Upside Down" soundtrackiltä.
Stoner julkaisi ensimmäisen singlensä nimeltä "Flying Forward" 20. huhtikuuta 2010.
Vuonna 2011 hän julkaisi esikois-EP:n "Beat the System".
Diskografia.
EP:t
Singlet
Heinz Weis

Heinz Weis (s. 14. heinäkuuta 1963 Trier) on saksalainen entinen moukarinheittäjä, hän edusti myös Länsi-Saksaa vuoteen 1990.
Weis debytoi aikuisten arvokilpailuissa vuoden 1987 MM-kilpailuissa Roomassa, jossa hän sijoittui kuudenneksi. Seuraavana vuonna hän sijoittui Soulin olympiakisoissa viidenneksi heitettyään tuloksen 79,16. Vuonna 1990 hän heitti Splitin EM-kilpailuissa kahdeksanneksi tuloksella 75,38. 
Tokion MM-kilpailuissa hän heitti ensimmäisen arvokisamitalinsa heitettyään tuloksella 80,44 pronssille. Barcelonan olympialaisissa seuraavana vuonna hän ei yltänyt mitalille, vaan sijoittui finaalissa kuudenneksi. EM-kilpailuissa Helsingissä 1994 hän palasi jälleen mitalikantaan heitettyään pronssia tuloksella 78,58.
Kahden vuoden kuluttua hän sijoittui Atlantan olympialaisissa vielä viidenneksi, mutta hän saavutti Ateenan MM-kilpailuissa 1997 uransa ainoan arvokisavoiton heitettyään 81,78. Budapestin EM-kilpailuissa 1998 hän heitti vielä neljänneksi, mutta jo Sevillan MM-kisoissa 1999 hän jäi kahdeksanneksitoista. Sydneyn olympialaisissa 2000 hän jäi karsintaan. Tämän jälkeen hän lopetti uransa.
Eddy &amp; The Lightnings

Eddy &amp; The Lightnings oli 1960-luvulla toiminut suomalainen popyhtye, joka perustettiin Hämeenlinnassa. Yhtyeessä soittivat laulusolisti Eddy (Tapani Lehikoinen), soolokitaristi Matti Sortila, komppikitaristi Heikki Väisänen, basisti Eero Pekkola ja rumpali Juha Saikkonen. Tyylinsä takia yhtyettä nimitettiin ”Hämeenlinnan Beatlesiksi”, Hämeenlinna taas oli tuolloin ”Suomen Liverpool” ja yhtye oli ensimmäinen levyttänyt hämeenlinnalainen yhtye.
Eddy &amp; The Lightnings levytti vuonna 1964 kaksi singleä, joista ensimmäinen oli huonosti menestynyt "Shut up / What a girl". 4. elokuuta 1964 taltioitu "Olet paha / En voi ostaa rakkauttasi" menestyi paremmin. ”Olet paha” oli alun perin englantilaisen The Swinging Blue Jeansin hittikappale ”You’re no good” ja ”En voi ostaa rakkauttasi” on Beatlesin ”Can’t buy me love”. Molemmat singlet ilmestyivät myöhemmin myös EP-levyinä. Seuraavana vuonna ilmestyi vielä kolmas single "Any more / This night", jonka b-puoli on Kai Hyttisen säveltämä. Tämän jälkeen yhtye hajosi ja Eddy toimi vuosina 1966–1972 soolouralla.
Bazas

Bazas on kunta Gironden departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 4 357 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Bazasin pinta-ala on 37 neliökilometriä.
Bazasissa on viinitarhoja, jotka tuottavat valkoviiniä.
Mieke Jaapies

Marie ”Mieke” Jaapies (s. 7. elokuuta 1943 Wormerveer) on alankomaalainen entinen meloja ja olympiamitalisti. Hän saavutti Münchenin olympialaisissa 1972 hopeaa 500 metrin yksikkökilpailussa.
Blaye

Blaye on kunta Gironden departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 5880 asukasta heinäkuussa 2011. Blayen pinta-ala on kuusi neliökilometriä.
Blayessa sijaitsee sotilasarkkitehti Vaubanin suunnittelema linnoitus. Vaubanin linnoitukset on lisätty Unescon maailmanperintöluetteloon kesällä 2008.
Cestas

Cestas on kaupunki ja kunta Gironden departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 16 927 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Cestasin pinta-ala on 100 neliökilometriä.
Cestas kuuluu suureen Landesin metsäalueeseen (La forêt des Landes), joka on Euroopan suurin rannikkomäntymetsä.
Kari Heikkilä

Kari Heikkilä (s. 10. tammikuuta 1960 Kangasala) on suomalainen entinen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja.
Ura.
Heikkilä edusti SM-liigassa pelaajana Ilvestä, ulkomailla hän pelasi muun muassa Luulajassa ja Fassassa Serie A:ssa. 
Pelaajauransa jälkeen Heikkilä aloitti valmennusuransa vuonna 1994 Ruotsissa, jossa valmensi Sundsvallissa ja Bodenissa. Sieltä hän tuli Suomeen, jossa valmensi HPK:ta ja Vaasan Sportia ennen siirtymistään Kärppien peräsimeen kaudeksi 2000–2001. Heikkilä valmensi Kärpät Suomen mestaruuteen kaudella 2003–2004 ja hänet palkittiin SM-liigan parhaan valmentajan Kalevi Numminen -palkinnolla. Kaudella 2004–2005 Heikkilä luotsasi Venäjän liigan Lokomotiv Jaroslavlia. Venäjän vierailun jälkeen Heikkilä valmensi kaksi kautta Espoo Bluesia, mutta ei päässyt seurajohdon kanssa sopimukseen, joten palasi Jaroslavliin. Heikkilän johdolla Lokomotiv selvisi finaaliin 2008 ja 2009, mutta hävisi molemmilla kerroilla. Heikkilä sai kunnian toimia Venäjän liigan KHL:n parhaista ulkomaalaispelaajista muodostetun ns. "Jagrin joukkueen" valmentajana. Heikkilä irtisanottiin yllättäen helmikuussa 2010 Lokomotivista. 
Huhtikuussa 2010 Heikkilä solmi kahden kauden sopimuksen KHL-joukkue Metallurg Magnitogorskin kanssa. Magnitogorsk selvisi KHL:n itäisen konferenssin finaaliin 2011, mutta seura ei jatkanut sopimusta. Elokuussa 2011 Heikkilä siirtyi Valko-Venäjän jääkiekkomaajoukkueen päävalmentajaksi kolmivuotisella sopimuksella ja huhtikuussa 2012 hänestä tuli myös Dinamo Minskin päävalmentaja. Molemmat pestit päättyivät potkuihin seuraavana syksynä. Heikkilä toimi KHL-joukkue Neftehimikin päävalmentajana maaliskuusta 2014 lähtien, mutta sai potkut saman vuoden lokakuussa.
Heinäkuussa 2015 Heikkilä palasi KHL:ään, kun Dinamo Riika palkkasi hänet seuran päävalmentajaksi. Dinamon peliesitykset Heikkilän alaisuudessa olivat vaisuja ja pudotuspelipaikan karatessa yhä kauemmas seurajohto erotti hänet tammikuun alussa 2016. 
Heikkilä siirtyi tammikuussa 2016 Tampereen Ilvekseen korvatessaan kesken kauden Tuomas Tuokkolan päävalmentajana loppukauden mittaisella sopimuksella.
Marraskuussa 2016 Heikkilä siirtyi Rauman Lukon päävalmentajaksi korvaamaan loppukaudeksi Juha Vuorta. Lokakuussa 2017 Ilves ilmoitti palkanneensa Heikkilän joukkueen urheilutoimenjohtajaksi, jossa tehtävässä hän osallistuu myös Ilveksen juniorijoukkueiden taustatöihin. Heikkilän sopimus Ilveksen kanssa päättyi maaliskuun 2018 lopussa, eikä hän jatkanut tehtävässään.
Heikkilä sai potkut venäläisestä VHL-joukkue Saryarka Karagandasta lokakuussa 2018 yhdeksän pelin jälkeen, joista seura voitti kolme. Sittemmin Heikkilä ei ole valmentanut missään ja on ilmoittanut lopettaneensa valmennusuransa.
Pauillac

Pauillac on kunta Gironden departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli vuoden 1999 väestönlaskennassa 5 175 asukasta. Pauillacin pinta-ala on 23 neliökilometriä.
Pauillacissa on lukuisia linnakartanoita, joista monet on tunnettuja viinimerkeistään:
Spyro the Dragon

Spyro the Dragon on Insomniac Gamesin kehittämä ja Sony Computer Entertainmentin julkaisema tasohyppelypeli. Peli julkaistiin PlayStationille vuonna 1998, ja myöhemmin peli on julkaistu myös PlayStation Networkissa. "Spyro the Dragon" on "Spyro"-pelisarjan ensimmäinen osa.
Pelaaminen.
"Spyro the Dragon" on tasohyppelypeli, jonka päähahmo on violetti Spyro-niminen lohikäärmeenpoikanen. Spyro matkaa halki värikkäiden maiden, lohikäärmeitä pelastaen ja jalokiviä keräillen. Päästäkseen etenemään tasolta toiselle tulee pelissä kerätä aarteita ja pelastaa tarpeeksi lohikäärmeitä. Spyro jahtaa myös lohikäärmeiden munia ryövänneitä varkaita niin sanottuja Nyaah nyaah -jengiläisiä. Ajoittain vastaan tulee välivastuksia, joiden voittaminen vaatii pulman ratkomista. 
Peli koostuu kuudesta maailmasta, joissa kussakin on viisi pelattavaa kenttää, joista yksi on vastuskenttä ja yksi lentorata. Poikkeuksen näistä tekee viimeinen maailma Gnasty’s World, jossa on vain kaksi tavallista kenttää, vastuskenttä. Jokaisessa maailmassa on pääteema, jota noudatetaan sen jokaisessa kentässä. Tallentaminen tapahtuu vapauttamalla kristallipatsaiksi noiduttuja lohikäärmeitä, mutta niiden jalustat toimivat tallennuspisteinä senkin jälkeen kun kyseinen lohikäärme on vapautettu kirouksesta. Maailmojen välillä liikutaan kuumailmapallolla, mutta seuraavaan maailmaan päästäkseen on Spyron ensin puhuttava kuumailmapallon omistajan kanssa, joka pyytää Spyroa pelastamaan lohikäärmeitä tietyn määrän lohikäärmeitä tai keräämään tietyn määrän jalokiviä tai munia. Viimeisessä maailmassa sijaitsee myös bonuskenttä nimeltä Gnasty’s Loot, johon pääsemiseksi on täytyy olla suorittanut kaikki muut kentät 100-prosenttisesti.
Juoni.
Uutisryhmä haastattelee kahta Artisan Worldin lohikäärmeitä, jotka vuosia ovat eläneet rauhassa viidessä maailmassaan (muita maailmoja ovat Peace Keepers, Magic Crafters, Beast Makers ja Dream Weavers). Kun toimittaja kysyy Gnasty Gnorcista, olennosta, joka elää omassa kuudennessa maailmassaan, toinen haastateltavista lohikäärmeistä kutsuu häntä yksinkertaiseksi ja rumaksi olennoksi, joka ei ole uhka Lohikäärmeiden valtakunnalle. Gnasty kuitenkin näkee ja kuulee haastattelun ja kostaa vangitsemalla taikavaltikkansa loitsuilla lohikäärmeet kristallipatsaiden sisään. Pieni purppura lohikäärme nimeltä Spyro on ainut, joka onnistuu välttämään loitsun. Sudenkorento Sparxin kanssa, Spyro päättää vapauttaa vangitut lohikäärmeet ja kukistaa Gnasty Gnorcin. Matkustaen kuhunkin maailmaan tietyssä järjestyksessä hän vapauttaa lohikäärmeitä, kerää jalokiviä ja pelastaa lohikäärmeenmunia Nyaah nyaah -jengin varkailta.
Thann

Thann on ranskalainen kaupunki ja kunta Haut-Rhinin departementissa. Kunnan pinta-ala on 12,51 neliökilometriä ja siellä on 7 981 asukasta (2006). Thann sijaitsee Vogeesien vuoriston juurilla Thurjoen varrella.
Vaikka Thann kärsi ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikana, kaupungista löytyy monia vanhoja ja merkittäviä rakennuksia.
"La Collégiale Saint-Thiébaut" -kirkko sijaitsee vanhankaupungin keskellä. Kirkkoa rakennettiin 1200-luvun lopusta 1400-luvulle. Se edustaa Reininlaaksolle tyypillistä goottilaista arkkitehtuuria myöhäiskeskiajalta. Lopullisesti kirkko oli valmis vuonna 1516, ja siihen kuuluu 78 metriä korkea torni.
"La Tour des Sorcières" ("Noitien torni") on vanhan kaupunginmuurin torni, joka valmistui vuonna 1411. Tornin sipulimainen katto on vuodelta 1628. Tornissa on museo, joka on keskittynyt viininvalmistukseen. Vanhastakaupungista pohjoiseen sijaitsevat Engelbourgin linnan ("Le Château de l'Engelbourg") rauniot. Se rakennettiin 1200-luvulla hallitsemaan Vogeeseille vievää Thurin laaksoa. Linna tuhottiin Ludvig XIV:n käskystä.
Tomáš Kaberle

Tomáš Kaberle (s. 2. maaliskuuta 1978 Rakovník, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen yli 1 000 NHL-ottelua pelannut entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Kaberle ilmoitti kauden 2016-2017 alla päättävänsä aktiiviuransa.
Ura.
Kaberle aloitti uransa Tšekin Extraliigassa Kladnon riveissä kaudella 1994–1995. Toronto Maple Leafs varasi Kaberlen vuoden 1996 tulokasvarauksessa 8:nella kierroksella varausnumerolla 204. Varauksen jälkeen Kaberle pelasi Kladnossa vielä kaksi kautta ennen siirtymistään Maple Leafsiin. Kaudella 2001–2002 hän käväisi pikavisiitillä Kladnossa, jossa pelasi 9 ottelua ennen palaamistaan Torontoon. Hän pelasi Kladnossa myös työsulkukauden 2004–2005. 
Kaberle iski kaudella 2007–2008 Maple Leafsin riveissä puolustajalle komeat 53 pistettä ja pelasi runkosarjan kaikki 82 ottelua. 18. helmikuuta 2011 hänet kaupattiin Boston Bruinsiin, jossa hän voitti samana keväänä Stanley Cupin. Hän ei kuitenkaan edustanut Bruinsia yhtään kokonaista kautta, kun hän solmi heinäkuun 5. päivä 2011 3-vuotisen sopimuksen Carolina Hurricanesin kanssa. Sopimuksen arvo on 12.75 miljoonaa dollaria. Kaberle on edustanut Tšekkiä neljä kertaa olympialaisissa, neljästi MM-kisoissa, sekä kerran maailmancupissa.
Tomášin isoveli František Kaberle on entinen NHL-puolustaja.
Oulun kristalliyö

Oulun "kristalliyö" oli perjantain ja lauantain välinen yö 10.–11. elokuuta 1990, jolloin nuoriso mellakoi Oulun keskustassa. Paikalla oli enimmillään arviolta tuhat 12–20-vuotiasta nuorta. Mellakoijat hakkasivat ja kivittivät poliiseja, kaatoivat poliisiautoja ja murtautuivat liikkeisiin särkien ikkunoita ja varastaen omaisuutta. Alussa alivoimainen poliisi joutui perääntymään, mutta vahvistuksia saatuaan kukisti mellakan muutaman tunnin päästä.
Alku.
Mellakan sanotaan alkaneen kahden nuoren välisestä nujakasta, jota pysähtyi seuraamaan suuri joukko muita nuoria. Poliisi saapui rauhoittamaan tilannetta ja nosti autoon kovakouraisesti nuorten mielestä syyttömän. Toisaalla samaan aikaan poliisi otti kiinni Anttilaan murtautuneen nuoren, mihin nuorisojoukko myös puuttui. Nuoret hyökkäsivät poliisin kimppuun, joka ampui varoituslaukauksia ja pakeni. Paikalle saapui melko nopeasti noin tuhat nuorta.
Mellakka.
Mellakka kesti useita tunteja, ja sen painopiste oli Isokadulla. Ikkunoita särjettiin, liiketiloissa käytiin, ja niistä varastettiin tavaraa. Useita ihmisiä loukkaantui lievästi erilaisissa yhteenotoissa. Paikalle saapunut poliisi joutui aluksi liian vähälukuisena vetäytymään nuorison tieltä. Poliisit pelkäsivät henkensä puolesta. Pahin vaihe kesti noin tunnin. Poliisiautoja runneltiin, ja joitakin poliiseja muun muassa uhkailtiin. Poliisi ampui yön aikana kaksi varoituslaukausta ja pyysi puolustusvoimilta virka-apua omaisuuden suojelemiseen sekä harkitsi virka-apupyynnön tekoa myös mellakan rauhoittamiseen. Poliisi kutsui apua naapurikunnista. Poliiseilla ei ollut mellakkavarusteita. Mellakoijien joukko oli jo harventunut, kun poliisi eteni etelästä keskustaan. Monia nuoria pakeni, kun sana lähestyvästä poliisiketjusta tuli. Jäljelle jääneet löivät poliiseja ja heittelivät kiviä heitä kohden. Eräs komisario sai kiven päähänsä. Pidätyksiä tehtiin lopulta yli 40.
Syy.
Kristalliyön tapahtumiin johtaneet syyt ovat jääneet epäselviksi. Paikalla ollut nuoriso ei jälkikäteen osannut oikein selittää käyttäytymistään. Eräs Hannes Mäntyrannan haastattelema nuori sanoi tapahtumista kuitenkin muun muassa seuraavaa:
Seuraukset.
Viikonlopun jälkeen Oulun päättäjät ilmoittivat pyrkivänsä tosissaan siihen, ettei sattuneen kaltaisia mellakoita enää koettaisi. Kaupungin nuorisotoimenjohtaja peräänkuulutti lisää voimavaroja nuorisotyöhön ja enemmän vaihtoehtoja vapaa-ajanviettoon. Koulutoimenjohtaja puolestaan ihmetteli, miten nuorimpien viikonlopun tapahtumiin osallistuneiden lasten vanhemmat yleensä sallivat näiden olla kaupungilla vielä niinkin myöhäiseen vuorokaudenaikaan.
Sebastian Giovinco

Sebastian Giovinco (s. 28. tammikuuta 1987 Torino) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Giovinco edustaa Saudi-Arabian Valioliigassa pelaavaa Al-Hilalia.
Ura.
Lapsuus.
Giovinco syntyi Torinossa, jonne hänen vanhempansa olivat muuttaneet Sisiliasta. Hänen äitinsä on Catanzarosta Calabriasta, ja hänen isänsä on Palermosta Sisiliasta. Lapsena hän kiinnostui kovasti jalkapallosta ja onnistui kiinnittämään paikallisen suurseuran Juventuksen huomion. Juventus otti lupaavan 14-vuotiaan nuorukaisen seuraansa vuonna 2001. Hän kasvoi juniorijoukkueissa nopeasti ja voitti Campionato Primaveran (alle 21-vuotiaiden Serie A:n) Juventuksen riveissä kaudella 2005–2006.
Seurajoukkue.
Giovinco siirrettiin Juventuksen edustusjoukkueeseen, jossa hän teki debyyttinsä 12. toukokuuta 2007 Serie B:ssä Bolognaa vastaan. Hän tuli vaihdosta sisään Raffaele Palladinon tilalle ja syötti heti joukkueen ranskalaisen hyökkääjän David Trezeguet'n maalin. Peli päättyi Juventuksen 3–1 voittoon.
4. heinäkuuta 2007 Giovinco lainattiin Empoliin hakemaan kokemusta Serie A:sta sekä UEFA Cupista, johon Empoli osallistui. Giovinco teki ensimmäisen Serie A maalinsa 30. syyskuuta 2007 Palermoa vastaan. Peli päättyi Empolin 3–1 voittoon, ja Giovincon maalista tuli lopulta pelin voittomaali.
Giovinco herätti suuren median kiinnostuksen näyttävällä vapaapotkumaalillaan Roomaa vastaan 4. lokakuuta 2007. Maali oli ottelun viime hetkillä tehty tasoitusosuma, jota on verrattu brasilialaisen Ronaldinhon vapaapotkumaaliin Englantia vastaan vuoden 2002 MM-kisoissa.
Kesäkuun 25. päivänä 2008 Juventus ilmoitti Giovincon pelaavan kasvattajaseurassaan seuraavalla kaudella.
Maajoukkue.
Giovinco on edustanut Italiaa joka vuosiluokassa lähtien U-16:sta. Hän sai kutsun U-21-joukkueeseen Pierluigi Casiraghilta 1. kesäkuuta 2007. Giovincon debyyttiottelu Albaniaa vastaan päättyi 0–1 Italian hyväksi. Hän syötti Roberto Acquafrescan maalin, joka jäi pelin ainoaksi. Giovinco sai albanialaisyleisöltä pelin jälkeen runsaat suosionosoitukset.
U-21 Toulon-turnauksessa Giovinco valittiin koko turnauksen parhaaksi pelaajaksi. Italia voitti turnauksen kaadettuaan loppuottelussa Chilen 1–0. Giovinco teki turnauksessa kaksi maalia, syötti lukuisia ja onnistui välierässä myös laukomaan ratkaisevan rangaistuspotkun Japania vastaan. Viimeistään Toulon-turnauksessa Giovinco onnistui saamaan suuren yleisön huomion.
Giovinco osallistui elokuussa 2008 käytyihin Pekingin olympialaisiin. Hän on voittanut Italian jalkapallomaajoukkueessa EM-hopeaa ja Maanosaliittojen cup-pronssia.
Laaksoarho

Laaksoarho ("Moehringia lateriflora") on pohjoisella pallonpuoliskolla laajalle levinnyt havumetsävyöhykkeen kohokkikasvi. Suomessa laji on harvinainen ja rauhoitettu. Laaksoarho on Euroopan unionin luontodirektiivin liitteiden II ja IV laji.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen laaksoarho kasvaa 10–15 cm pitkäksi. Sen varret ovat hennot, karvaiset ja ruohomaiset. Kukkimattomat varret ovat suikertelevia, muuten kasvi on kasvutavaltaan koheneva tai pysty. Vastakkain olevat, 1–3 cm pitkät lehdet ovat soikeita, tylpähköjä, ruodittomia, ripsilaitaisia ja vain keskisuonet ovat näkyvissä. Valkoisia, viisiterälehtisiä kukkia on vähän. Terälehdet ovat kynnettömiä ja ehyitä. Kukan verholehdet ovat tylppiä ja epäselvästi suonisia, terälehdet ovat noin kolme kertaa verholehtien pituisia. Emiö on kolmelehtinen, heteitä on 8–10 kappaletta. Laaksoarho kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Hedelmä on kuusiliuskaisesti aukeava kota. Siemenet ovat ruskeita ja niissä on pieni valkoinen rasvalisäke. Maavarsiensa avulla laaksoarho muodostaa harvahkoja kasvustoja. 
Levinneisyys.
Laaksoarho on pohjoisen havumetsävyöhykkeen kasvi. Sen päälevinneisyysalue ulottuu Venäjältä Pohjois-Aasian havumetsävyöhykkeen kautta Pohjois-Amerikkaan. Suomessa laaksoarho kasvaa länsirajoillaan. Levinneisyysalue ulottuu Kuolan niemimaalta Suomen puolelle, paikoin jopa Pohjois-Norjaan ja Ruotsin Lappiin asti. Samoin kasvia tavataan Karjalan kannaksella, Virossa ja Latviassa. Suomessa laaksoarhoa tavataan lähes ainoastaan Pohjois-Suomesta. Joutsenon erillistä esiintymää lukuun ottamatta eteläisimmät havainnot lajista ovat Kuivaniemeltä. Runsaimmin lajia kasvaa Kemijoen ja sen sivuhaarojen varrella. Kasvin siirtoistutuksia on Suomessa testattu Kitisen Kelukoskella.
Euroopalle uutena kasvilajina laaksoarhon löysi Utsjoen pappi Jacob Fellmann Sodankylän eteläpuolelta vuonna 1825.
Elinympäristö.
Suomessa laaksoarho kasvaa kuivahkoissa koivuvaltaisissa tulvametsissä ja pensaikkoisilla niityillä yhdessä tuoksusimakkeen ("Anthoxanthum odoratum") ja kulleron ("Trollius europaeus") kanssa. Laji leviää tehokaasti tulvavesien mukana. Laaksoarhoa uhkaa Suomessa tyypillisten kasvupaikkojen umpeenkasvu ja rakentaminen.
Thomas Hampson

Thomas ("Tommy") Hampson (28. lokakuuta 1907 Lontoo, Iso-Britannia – 4. syyskuuta 1965) oli brittiläinen keskimatkojen juoksija ja 800 metrin olympiavoittaja 1932.
Hampson alkoi keskittyä urheiluun vakavammin vasta opiskellessaan viimeistä vuotta Oxfordissa. Päätettyään opintonsa hän työskenteli vuodesta 1930 alkaen St Albansin koulussa Hertfordshiressä. Samana vuonna hän voitti Ison-Britannian mestaruuden 880 jaardilla ja toisti saavutuksensa kahtena seuraavana vuonna.
Voitettuaan suosikkimatkansa ensimmäisissä Kansainyhteisön kisoissa Hampson oli eräs suosikeista vuoden 1932 olympialaisissa, erityisesti koska maailmanennätyksen haltija Ben Eastman keskittyi 400 metrille. Finaalissa Hampson oli ensimmäisen kierroksen jälkeen 20 metriä kärkeä jäljessä juosten poikkeuksellisen tasaiset kierrokset: 54,8 ja 54,9. Lopussa hän voitti Kanadan Alex Wilsonin niukasti. Loppuaika oli uusi maailmanennätys 1.49,7 ja Hampson oli samalla historian ensimmäinen 1.50 alittaja. 
Pitkässä viestissä Hampson sai vielä toisen mitalin, hopeaa. Hän päätti urheilu-uransa samana vuonna. Useita vuosia myöhemmin hän vaihtoi opettajan työnsä Kuninkaallisten ilmavoimien kouluttajan tehtävään, jossa hän työskenteli toisen maailmansodan jälkeiseen aikaan asti.
Hampson kuoli 57-vuotiaana Stevenagessa, Hertfordshiressa.
Alfred Braunschweiger

Alfred Braunschweiger (16. lokakuuta 1885 Stuttgart – 29. kesäkuuta 1952 Stuttgart) oli saksalainen uimahyppääjä. 
Braunschweiger jakoi pronssimitalin kerroshypyissä St. Louisin olympialaisissa 1904 Frank Kehoen kanssa. He saivat kilpailussa saman pistemäärän ja tuomaristo määräsi heidät uusintahyppyyn kolmannesta sijasta. Braunschweiger kuitenkin kieltäytyi uusinnasta ja hänet onkin joissakin tuloksissa sijoitettu neljänneksi. Useimmissa olympiahistorioissa hänet on kuitenkin sijoitettu kolmanneksi. Myös Kansainvälisen olympiakomitean tuloksissa hänet on merkitty kolmanneksi.
Karin Balzer

Karin Balzer (o.s. Richert, 5. kesäkuuta 1938 – 17. joulukuuta 2019) oli itäsaksalainen pika-aitajuoksija. Hän on edelleen lajinsa ainoa kolminkertainen ja vanhin Euroopan mestari.
Nuorempana Karin Balzer kilpaili uinnissa ja käsipallossa. Vuonna 1958 hän loikkasi tulevan aviomiehensä, seiväshypyssä kuusi Itä-Saksan mestaruutta vuosina 1949–1954 voittaneen Karl-Heinz Balzerin (1921–2007) kanssa läntisen Saksan puolelle, mutta he palasivat takaisin Itä-Saksaan pari kuukautta myöhemmin. Pariskunta avioitui vuonna 1961.
Karin Balzer saavutti ensimmäisen arvokisamitalinsa Belgradin EM-kilpailuissa 1962, kun hän juoksi 80 metrin aitajuoksussa ajan 10,6 s ja sijoittui hopealle niukasti Puolan Teresa Ciepłylle hävinneenä. Tokion olympialaisissa 1964 hänestä tuli olympiavoittaja; voittoaika oli 10,5 s, ja Ciepły jäi samalla ajalla toiseksi. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 Balzer voitti Euroopan mestaruuden ajalla 10,7 s. Méxicon olympialaisissa 1968 hän jäi viidenneksi ajalla 10,6 s. 
Vuonna 1969 naisten pika-aitamatka oli pidentynyt 100 metriksi. Balzer juoksi matkan ensimmäisenä naisena käsiajanotolla alle 13 sekunnin syyskuussa 1969 Berliinissä. Ateenan EM-kilpailuissa 1969 hän voitti ylivoimaisesti toisen ulkoratojen Euroopan mestaruutensa sähköajalla 13,29 s. Kolmas EM-titteli tuli Helsingistä 1971 voittoajan ollessa 12,94 s; saman maan Annelie Ehrhardt hävisi kahdella sadasosasekunnilla.
Balzer kilpaili viimeisen kerran arvokisoissa Münchenin olympialaisissa 1972. Valmistautuminen kilpailuun oli vaikeaa, sillä hänen kuusivuotias ainoa lapsensa Andreas loukkaantui vakavasti liikenneonnettomuudessa ja kuoli aitajuoksun loppukilpailua edeltäneenä päivänä. Karin Balzer osallistui kuitenkin loppukilpailuun ja saavutti olympiapronssia ajalla 12,90 s. Vuonna 1973 syntyi toinen lapsi Falk, joka on aitajuoksijana saavuttanut EM-hopeaa.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Karin Balzer voitti viisi Euroopan mestaruutta vuosina 1967–1971, kolme ensimmäistä 50 metrin ja loput 60 metrin aitamatkalla. Yliopistomaailmassa hän toimi sosiaalipedagogiikan dosenttina.
Apt-vaihe

Apt-vaihe oli varhaisen liitukauden jakso, jolloin Maa lämpeni.
Kausi oli 125–112 miljoonaa vuotta sitten Barrême- ja Alba-vaiheiden välissä. Kauden keskivaiheilla noin 117–116 miljoonaa vuotta sitten tapahtui pieni lajien joukkotuho, joka saattoi liittyä suuriin Intian Bengalin Rahjamalin laavapurkauksiin ja Kerguelenin "kuumaan pisteeseen".
Intia oli silloin mannerliikuntoteorian mukaan Kerguelenin lähellä eteläisellä Intian valtamerellä. Tämä oli tyypillinen Maan historian "pieni lajien joukkotuho".
Vaihe on nimetty Ranskan Provencessa sijaitsevan Aptin pikkukaupungin mukaan.
Valerie Young

Valerie Young (o.s. Sloper, s. 10. elokuuta 1937) on uusiseelantilainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kuulantyöntö.
Valerie Young jäi olympialaisten kuulantyönnössä kolme kertaa niukasti mitalisijojen ulkopuolelle. Melbournessa 1956 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 15,34 m jääden 27 cm pronssimitalistista. Roomassa 1960 hän oli neljäs kolmen senttimetrin päässä mitalista tuloksellaan 16,39 m. Tokiossa 1964 hän työnsi ennätyksensä 17,26 m ja sijoittui neljänneksi 19 cm pronssityöntäjälle hävinneenä. Kiekonheitossa hän sijoittui Roomassa kymmenenneksi ja Tokiossa 13:nneksi.
Kansainyhteisön kisoissa Young voitti vuosina 1958–1974 kuulantyönnössä kolme kultaa ja yhden hopean sekä kiekonheitossa kaksi kultaa ja yhden pronssin. Uuden-Seelannin mestaruuksia hän voitti kuulan ja kiekon lisäksi viisiottelussa ja korkeushypyssä. Hänen kuulatuloksensa 17,26 m säilyi Uuden-Seelannin ennätyksenä 38 vuotta, kunnes Valerie Adams ylitti sen vuonna 2002.
Beatrice Faumuina

Beatrice Roini Liua Faumuina ONZM (s. 23. lokakuuta 1974 Auckland, Uusi-Seelanti) on uusiseelantilainen kiekonheittäjä ja maansa ensimmäinen yleisurheilun maailmanmestari.
Faumuina osallistui ensimmäisen kerran aikuisten maailmanmestaruuskilpailuihin Göteborgissa 1995 mutta ei selviytynyt loppukilpailuun. Hän karsiutui loppukilpailusta myös Atlantan olympialaisissa 1996. Seuraavana vuonna Ateenan MM-kilpailuissa hän voitti yllättäen kultaa tuloksella 66,82 m. Sen jälkeen hän on sijoittunut Sevillan MM-kilpailuissa 1999 viidenneksi, Sydneyn olympialaisissa 2000 12:nneksi, Pariisin MM-kilpailuissa 2003 13:nneksi, Ateenan olympialaisissa 2004 seitsemänneksi ja Helsingin MM-kilpailuissa 2005 neljänneksi. Osakan MM-kilpailuissa 2007 ja Pekingin olympialaisissa 2008 hänen urakkansa päättyi karsintaan.
Kansainyhteisön kisoissa Faumuina voitti hopeaa vuonna 1994 sekä kultaa vuosina 1998 ja 2002. Maailmancupin voittaja hän oli vuonna 2002. Aktiiviurheilu-uransa Faumuina lopetti 2011.
Henkilökohtaiset ennätykset.
Lähde: IAAF