Ranskan lähiöiden väkivaltaisuudet 2005

Ranskan lähiöiden väkivaltaisuudet 2005 olivat lokakuun lopussa useiden kaupunkien lähiöissä puhjenneita väkivaltaisia nuorisomellakoita. Voimakkaat väkivaltaisuudet jatkuivat useita öitä noin kolmen viikon ajan ennen kuin tilanne lähiöissä laantui. Kolme viikkoa kestäneiden mellakoiden aikana tehtiin lähes 3 000 pidätystä ja yli 8 000 autoa poltettiin. Yksi väkivaltaisimpia alueita oli Montfermeilin kaupunki, joka oli 1990-luvulla ja 2000-luvun alussa jatkuvasti uutisissa levottomuuksien ja rikollisuuden vuoksi.
Väkivaltaisuudet syttyivät 27. lokakuuta ensin Île-de-Francen alueella Pariisin siirtolaisvaltaisissa lähiöissä, mutta ne laajenivat pian muiden kaupunkien lähiöihin ympäri Ranskaa. Tuhoja tehtiin muun muassa Nizzassa, Dijonissa, Marseillessa, Strasbourgissa, Rennesissä, Nantesissa, Lyonissa ja Orléansissa. Pahimmillaan ne olivat 7. marraskuuta, jonka jälkeen tilanne alkoi hitaasti rauhoittua. 17. marraskuuta vastaisena yönä tuhopoltettiin alle sataautoa, mikä oli tavanomaista Ranskassa vuonna 2005.
Mellakat olivat jossain määrin järjestettyjä: poliisi löysi Évrystä Pariisin eteläpuolelta pienikokoisen polttopullopajan, jossa oli valmiina yli 50 polttopulloa, yli sata tekeillä ja tilassa oli kymmeniä litroja bensiiniä.
Tuhansia autoja, satoja linja-autoja sekä useita päiväkoteja, kouluja, poliisiasemia ja jopa kirkkoja tuhopoltettiin mellakoinnin aikana. Palo- ja pelastushenkilöstön työtä häirittiin järjestelmällisesti ja poliiseja kohti ammuttiin jopa haulikolla. Väkivaltaisuudet vaativat ainakin kaksi kuolonuhria: ranskalainen työntekijä Jean-Claude Irvoas hakattiin kuoliaaksi Épinay-sur-Seinessä vaimonsa ja 16-vuotiaan tyttärensä silmien edessä 27. lokakuuta, ja huppupäinen mies löi 61-vuotiasta Jean-Jacques Le Chenadecia, joka vaipui koomaan ja kuoli 7. marraskuuta 2005. Seuraavana päivänä presidentti Jacques Chirac vahvisti voimaan 12 päiväksi hätätilalain, joka antoi kunnille mahdollisuuden asettaa ulkonaliikkumiskieltoja. Myöhemmin lain voimassaoloa jatkettiin ensin kuukaudella ja sitten kolmella kuukaudella helmikuuhun 2006 asti.
Mellakoitsijat olivat etupäässä ensimmäisen ja toisen polven siirtolaisnuoria, alkuperältään pohjoisesta ja läntisestä Afrikasta. Monet heistä olivat alaikäisiä – nuorin poliisin kiinniottama oli vain 10-vuotias. Joukossa oli toisaalta mukana myös jonkin verran aikuisia, lähes 30-vuotiaitakin.
Presidentti Chiracia arvosteltiin näkymättömyydestä mellakoinnin aikaan, sillä ensimmäisten kymmenen päivän aikana hän ei juuri esiintynyt julkisesti. Pääasiassa mellakoihin puuttuivatkin pääministeri Dominique de Villepin, jonka ajaman pehmeän linjan mukaisesti niitä yritettiin ensimmäiset 12 päivää hillitä, sekä sisäministeri Nicolas Sarkozy, joka oli kovemman linjan kannattaja. Sarkozyn vaatimuksista huolimatta tiukempien otteiden käyttöön väkivaltaisuuksien tukahduttamisessa hätätilalain nojalla siirryttiin vasta usean päivän jälkeen. Mielipidetiedustelun mukaan hätätilalaki sai laajan kannatuksen ranskalaisten keskuudessa.
Mellakoinnin pelättiin leviävän myös muihin maihin. Ensimmäiset merkit tästä saatiin kun Brysselissä ja Berliinissä poltettiin muutamia autoja marraskuun 6.–7. päivien välisenä yönä. Myös Tanskassa, Kreikassa ja Espanjassa raportoitiin väkivaltaisuuksista.
Syitä mellakointiin.
Ranskan siirtolaisnuorten keskuudessa on pitkään ollut syrjäytymistä ja turhautumista. Työttömyysaste on noin 30 prosenttia ja useat alaikäiset ovat laiminlyöneet koulunkäynnin kokonaan. Näiden syiden epäillään olleen riehumisen ja mellakoinnin taustalla, mutta myös jengien sisäisen näyttämisen halu ja lähiöiden välinen kilpailu lienevät rohkaisseet jatkamaan mellakointia yö toisensa jälkeen. Myös sisäministeri Nicolas Sarkozyn antamien lausuntojen lähiöiden tilanteesta sekä hänen aiemmin ajamien lakiuudistusten ja niitä seuranneiden poliisin yleisesti suorittamien henkilötarkastusten epäillään pahentaneen tilannetta. Siirtolaistaustaiset lähiönuoret syyttivät poliisin otteita rasistisiksi.
Uskonto ei ollut motiivi mellakoinnille, ja ranskalaiset suuret islamilaiset järjestöt julistivatkin rettelöinnin uskonvastaiseksi. Sen sijaan pahinta tuhoa aiheuttavien mellakoijien johdossa arveltiin olevan köyhien lähiöiden järjestäytynyttä rikollisuutta, jonka taloudellisessa intressissä oli poliisin toiminnan häirintä ja estäminen. Minkäänlaisia varsinaisia vaatimuksia hallitukselle mellakoijat eivät esittäneet; tuhopoltot haittasivatkin käytännössä eniten lähiöiden muiden asukkaiden elämää ja alueella toimivia yksityisyrittäjiä. Rikollisten toiminnan epämääräisyyttä kuvannee se, että heidän hyökkäystensä kohteena ovat muutamassa tapauksessa olleet myös median edustajat.
Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestön johtaja Antonio Guterres arvioi 8. marraskuuta, että Ranskan levottomuuksien taustasyy oli kasvanut suvaitsemattomuus, josta löytyy esimerkkejä muualtakin.
Alkutapahtumat.
Väkivaltaisuudet alkoivat 27. lokakuuta Pariisin lähiöissä Île-de-Francen alueella, kun Clichy-sous-Bois’ssa siirtolaistaustaisten nuorten joukossa liikkui huhu, jonka mukaan kaksi nuorta poikaa oli kuollut sähköiskuihin paettuaan poliisia. Pojat olivat olleet muiden kanssa pelaamassa jalkapalloa, kun ryhmä poliiseja oli tullut tarkistamaan poikien henkilötodistuksia. Kaikki pojat lähtivät pakoon ja kolme pakeni sähkömuuntajaan ja kaksi heistä, 15-vuotias malilaistaustainen Bouma Traoré ja 17-vuotias tunisialaissukuinen Zyed Benna, kuolivat sähköiskuun. Kolmas poika, 17-vuotias turkinkurdi Muttin Altun, loukkaantui ja vietiin sairaalahoitoon.
Poliisin ilmoituksen mukaan heitä ei ajettu takaa, mutta virallinen tutkinta on vielä kesken. Poliisin ja vankilaviranomaisten toimintaa tutkiva valvontavirasto piti Muttin Altunin kuulusteluolosuhteita epäeettisinä lausunnossaan 10. heinäkuuta 2006. Poikien perheiden asianajaja on vaatinut syytettä Ranskan valtiota vastaan poliisin virkavirheestä. Kahta poliisia epäillään hengenvaarassa olevan auttamatta jättämisestä ja muiden hengen tahallisesta vaarantamisesta.
Reagointi.
Nicolas Sarkozy, joka toimi tuolloin sisäministerinä, julisti nollatoleranssin mellakoitsijoita vastaan ja kertoi 24 poliisikomppanian lähettämisestä turvaamaan Pariisia.
Jacques Chirac julisti hätätilan 8. marraskuuta. Seuraavana päivänä Sarkozy antoi käskyn karkottaa kaikki mellakoihin osallistuneet ulkomaalaiset. Sarkozya kritisoitiin yrityksestä leimata kaikki mellakoitsijat ulkomaalaisiksi, vaikka suurin osa heistä oli Ranskan kansalaisia.
TF1-televisiokanavan uutistoimiston johtaja Jean-Claude Dassier myönsi, että uutisointia mellakoista oli sensuroitu äärioikeiston kannatuksen kasvun pelossa. Valtion televisiokanava France 3 lopetti uutisoinnin poltettujen autojen määrästä.
Philippe Triboit’n ohjaama ja Marc Herpoux’n käsikirjoittama televisioelokuva "Leimahdus" () vuodelta 2007 perustuu mellakoiden tapahtumiin.
Reaktiot ulkomailla.
Suomi.
Maanantaina 7. marraskuuta ulkoministeriö julkaisi matkustustiedotteen, jossa kehotetaan matkailijoita varovaisuuteen Pariisin keskustassa öiseen aikaan. Lisäksi kehotetaan välttämään ongelmalähiöitä erityisesti öiseen aikaan ja matkustettaessa Charles de Gaullen lentokentälle välttämään RER-junaa.