Sidney Poitier

Sidney Poitier ['pwɑːtjeɪ] (20. helmikuuta 1927 Miami, Florida – 6. tammikuuta 2022 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalais-bahamalainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja diplomaatti. Hän syntyi Miamissa, mutta kasvoi Bahamalla. Poitier voitti ensimmäisenä afroamerikkalaisena parhaan miespääosan Oscarin roolistaan elokuvassa "Kedon kukkaset" ("Lilies of the Field", 1963). Hänen kuuluisimmat elokuvansa ovat "Yön kuumuudessa" (1967) ja "Arvaa kuka tulee päivälliselle" (1967). Hän sai kunnia-Oscarin vuonna 2002.
Poitier aloitti 1940-luvulla uransa teatterissa Harlemin American Negro Theateressa. Hän sai pian myös rooleja Broadwayllä ja siirtyi sen jälkeen elokuva-alalle. Poitier oli ensimmäisiä mustia näyttelijöitä, jotka nousivat tähtiluokkaan ja sai nimensä myös elokuvajulisteiden keskeisimmille paikoille. Poitier oli vuonna 1969 perustamassa First Artists -tuotantoyhtiötä ja siirtyi 1970-luvun aikana enemmän ohjaajaksi. Hän palasi vielä 1980- ja 1990-luvuilla myös kameran eteen.
Poitier kirjoitti elokuvauransa jälkeen kaksi omaelämäkerrallista teosta ja yhden romaanin. Bahama nimitti hänet myös Japanin- ja Unescon-suurlähettilääksi.
Varhainen elämä.
Sidney Poitier syntyi keskosena Miamissa Floridassa, mutta palasi vanhempiensa kanssa Bahamalle. Sidney oli yhdeksänlapsisen perheen nuorin. Perhe asui Cat Islandilla, missä Evelyn ja Reggie Poitier pitivät tomaattitilaa. Sidney oli kymmenenvuotias, kun tila kaatui ja perhe muutti Cat Islandilta Nassauhun.
Sidney Poitier’n isä päätti lähettää poikansa Yhdysvaltoihin, sillä Sidney ajautui nuorena monenlaisiin ongelmiin. Sidney asui ensin jonkn aikaa veljensä luona Miamissa mutta muutti sitten New Yorkiin. Hän työskenteli jonkin aikaa erilaisissa avustavissa töissä, mutta värväytyi sitten toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain armeijaan. Hän valehteli ikänsä ja palveli jonkin aikaa fysioterapiayksikössä. Hän ei viihtynyt siellä ja teeskenteli kärsivänsä psyykkisistä oikeista, minkä ansiosta hänet vapautettiin palveluksesta.
Ura.
Teatterista elokuviin.
Palvelusaikansa jälkeen Poitier pyrki Harlemin American Negro Theateriin. Hänet hylättiin ensimmäisellä kerralla liian voimakkaan bahamalaisen aksentin perusteella. Poitier muisteli myöhemmin omaelämäkerrassaan, että hylkäys oli hänen elämänsä alkuvaiheen käännekohta. Hän harjoitteli tuon jälkeen amerikkalaista puhetyyliä ja pääsi toisella yrittämällä sisään American Negro Theateriin. Hän suostui toimimaan harjoitteluaikanaan teatterin siivojana. Poitier näytteli American Negro Theaterin näytelmissä ja sai vuonna 1946 roolin "Lysistrate"-näytelmän Broadway-tuotannossa. Hän sai siitä kehuja ja sai sen jälkeen myös toisen Broadway-roolin näytelmästä "Anna Lucasta". Seuraavien parin vuoden ajan Poitier oli mukana kokonaan mustista näyttelijöistä koostuneen seurueen kanssa.
Poitier’n ensimmäinen elokuva oli armeijan dokumentti "From Whence Cometh My Help" (1949), mutta seuraavana vuonna hänellä oli Hollywood-rooli elokuvassa "Kaikki tiet tukossa". Hyvistä arvioista huolimatta Poitier’lle ei tarjottu juurikaan hyviä rooleja, sillä Hollywoodissa oli vielä niin vähän varteenotettavia sivurooleja mustille näyttelijöille. "Itke rakastettu maa" (1951) oli Poitier’n seuraava elokuva. Se kuvattiin osittain Etelä-Afrikassa.
Läpimurto ja Oscar-palkinnot.
Varsinaisen läpimurtonsa Poitier teki elokuvassa "Älä käännä heille selkääsi" (1955), missä hän näytteli kymmenen vuotta itseään nuorempaa high school -opiskelijaa. Sitä ennen hänellä oli ollut useita pienempiä sivurooleja, mutta hän oli elättänyt perhettänsä lähinnä ravintolatöillä. "Älä käännä heille selkääsi" -elokuvan jälkeen Poitier näytteli muun muassa elokuvissa "Hyvästi, ystäväni" (1956), "Musta kiihko" (1957) ja "Miehen mitta" (1957).
Poitier’sta tuli ensimmäinen musta näyttelijä, joka sai parhaan miespääosan Oscar-ehdokkuuden. Sen hän sai elokuvasta "Kahle", jossa hän karkaa vankilasta Tony Curtisin näyttelemän valkoisen vangin kanssa. He joutuvat työskentelemään yhdessä poliisien välttelemiseksi. "Kahletta" pidettiin aikanaan hyvin provokatiivisena, sillä se esitti rotujen välistä sopuisaa yhteiseloa. Poitier’n nimi oli myös Curtisin vaatimuksesta mainosjulisteessa elokuvan nimen yläpuolella, mikä oli poikkeuksellista aikanaan. Poitier voitti roolistaan sekä Baftan että Berliinin elokuvajuhlien Hopeisen karhun. Rooli teki yhdessä kasvavien katsojalukujen kanssa Poitier’sta näkyvän hahmon kansalaisoikeusliikkeessä. Seuraavat roolit, kuten "Porgy ja Bess" (1959), vakiinnuttivat hänen asemansa sukupolvensa johtavana afroamerikkalaisena näyttelijänä.
Poitier jatkoi elokuvauransa rinnalle myös teatterissa, ja hänellä oli kehuttu rooli Lorraine Hansberryn näytelmässä "A Raisin in the Sun" (1959). Hän toisti roolinsa myös elokuvaversiossa "Särkynyt illuusio" (1961). Poitier oli tässä vaiheessa saanut ajalleen harvinaisen aseman mustana näyttelijänä: hänelle tarjottiin tasaiseen tahtiin hyviä pääosarooleja. Pienellä budjetilla tehty "Kedon kukkaset" (1966) toi hänelle parhaan miespääosan Oscarin ja toisen Hopeisen karhun. Hän oli ensimmäinen musta miesnäyttelijä, joka voitti Oscarin, ja toinen musta näyttelijä Hattie McDanielin jälkeen. Poitier näytteli elokuvassa entistä sotilasta, joka auttaa nunnia rakentamaan kappelin.
Oscarin jälkeen Poitier tuli entistäkin kiireisempi. Hänen seuraaviin elokuviinsa kuuluu muun muassa "Hyökkäys Jäämerellä" (1965), jossa Poitier esitti toimittajaa. Roolissa merkityksellistä oli se, että Poitier ei saanut sitä mustana näyttelijänä. Hän näytteli myös westernissä "Taistelu paholaiskanjonissa" (1966) ja E. R. Braithwaiten omaelämäkertaan perustuneessa elokuvassa "Vastahakoiset" (1967). Jälkimmäinen tehtiin pienellä budjetilla, ja Poitier suostui pienempään palkkaan osuudesta lipputuloihin. Elokuva veti kuitenkin yllättävästi katsojia ja toi myös Poitier’lle hyvät tulot.
Poitier oli vuonna 1967 lipputuloilla mitattuna menestynein näyttelijä, sillä hän esiintyi samana vuonna kolmessa menestyneessä elokuvassa. "Vastahakoisten" lisäksi tuolloin ilmestyivät "Arvaa kuka tulee päivälliselle" ja "Yön kuumuudessa". Elokuvassa "Arvaa kuka tulee päivälliselle" Poitier esitti valkoisen naisen afroamerikkalaista sulhasta. Elokuvassa "Yön kuumuudessa" hän puolestaan esitti älykästä afroamerikkalaista etsivää Virgil Tibbsiä, joka tutkii murhaa Etelävaltioissa. Elokuva sai Oscarin parhaana elokuvana. Poitier palasi rooliin jatko-osissa "Komisario Tibbs ei hellitä" (1970) ja "Huumejärjestö iskee" (1971). Alkuperäisessä "Yön kuumuudessa" oli myös kuuluisa kohtaus, jossa Tibbs läimäyttää valkoista plantaasinomistajaa, joka oli ensin läimäyttänyt etsivää. Poitier kertoi myöhemmin, että käsikirjoituksessa Tibbs olisi lähtenyt pois tilanteesta ensimmäisen läimäytyksen jälkeen. Hän kuitenkin päätti, että nyt oli mahdollisuus näyttää myös vihaa valkoisen miehen toimintaa kohtaa eikä vain "kääntää toista poskea".
Poitier näytteli vuonna 1968 romanttisessa komediassa "Sulhasta etsitään", jota hän oli ollut myös käsikirjoittamassa. "Viimeinen laukaus" (1969) herätti debattia, sillä se oli klassikkoelokuva "Neljän tuulen talon" (1947) uudelleenfilmatisointi. Poitier oli siinä musta radikaali, kun alkuperäisessä elokuvassa karkumatkalla oli Irlannin tasavaltalaisarmeijan jäsen. " Yön kuumuudessa" -jatko-osien välissä Poitier teki elokuvan "Brother John".
Myös ohjaajaksi.
Poitier oli vuonna 1969 perustamassa First Artists -tuotantoyhtiötä, ja hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli "Buck ja tappajasaarnaaja" (1972). Poitier näytteli lännenelokuvan pääosassa ystävänsä Harry Belafonten kanssa. He olivat yhdessä myös Poitier’n ohjaamassa komediassa "Säpinää laitakaupungilla" (1974). Poitier’n ohjaamia komedioita olivat myös "Homma hanskassa" (1977) ja "Mänteillä menee lujaa" (1980). Niiden keskeisin perintö se, että Poitier pystyi antamaan elokuvien kautta monille mustille näyttelijöille säännöllisiä rooleja. "Mänteillä menee lujaa", jonka pääosissa olivat Richard Pryor ja Gene Wilder, oli myös Poitier’n ohjausuran suurin taloudellinen menestys.
"Mänteillä menee lujaa" -elokuvan jälkeen Poitier vähensi hieman työkuormaansa. Hän ohjasi vielä 1980-luvun alkupuoliskolla elokuvat "Lirissä" (1982) ja "Fast Forward - täyttä vauhtia" (1984). "Fast Forwardin" jälkeen Poitier piti muutaman vuoden tauon.
Paluu näyttelijäksi.
Poitier teki ensimmäisen valkokangasroolin yli vuosikymmeneen Roger Spottiswooden jännityselokuvassa "Tarkoituksena tappaa" (1988). Sen jälkeen hän näytteli draamassa "Kasvottomat vakoojat" (1988). Poitier’n viimeinen ohjaustyö oli flopannut Bill Cosby -komedia "Isäni on kummitus" (1990).
Poitier näytteli vuonna 1992 rikoselokuvassa "Sneakers". Samana vuonna hän sai ensimmäisenä mustana näyttelijänä AFI:n elämäntyöpalkinnon. Sitä seurasi pitkästä aikaa hieman kiireisempi kausi elokuva-alalla. Hän teki televisioelokuvat "To Sir with Love 2" (1996) ja "Mandela and de Klerk", missä hän näytteli Nelson Mandelaa. Poliittisessa jännärissä "Sakaali" (1997) Poitier oli FBI:n varajohtaja. Poitier’n viimeinen rooli oli televisioelokuvassa "Amerikan viimenen tiilentekijä" (2001), jossa hän näytteli leskeä, jonka työstä oli tulossa vanhentunutta.
Kirjat ja Bahaman-suurlähettiläänä.
Poitier’n hengellinen omaelämäkerta "The Measure of a Man" ilmestyi vuonna 2000. Sen äänikirjaversiosta hän sai parhaan puhutun albumin Grammy-palkinnon. Vuonna 2008 Poitier julkaisi puolestaan viisauksia tuleville sukupolville eli teoksen "Life Beyond Measure: Letters to My Great-Granddaughter". Jännitysromaani "Montaro Caine" ilmestyi vuonna 2013.
Vuonna 1997 Poitierin kotimaa Bahama nimesi hänet suurlähettilääksi Japaniin. Hän sai luvan hoitaa tehtävää ulkomailta käsin. Poitier toimi suurlähettiläänä vuoteen 2007 saakka. Samaan aikaan hän oli myös Bahaman Unesco-lähettiläs.
Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Yksityiselämä.
Poitier oli naimisissa kaksi kertaa. Hän meni naimisiin Juanita Hardyn kanssa vuonna 1950. Pariskunta erosi vuonna 1965. Vuodesta 1976 alkaen Poitier oli naimisissa kanadalais-irlantilaisen näyttelijän Joanna Shimkusin kanssa. Hänellä oli neljä tytärtä ensimmäisestä avioliitosta ja kaksi toisesta.