Elina Haavio-Mannila

Anna Elina Haavio-Mannila (o.s. Haavio, 3. elokuuta 1933 Helsinki – 26. syyskuuta 2025 Helsinki) oli suomalainen valtiotieteen tohtori ja sosiologian professori. Haavio-Mannila toimi Helsingin yliopiston sosiologian dosenttina 1965–1971, apulaisprofessorina 1971–1992 ja professorina 1992–1998. Hänet tunnetaan ennen kaikkea sukupuolirooleja ja suomalaisten sukupuolielämää kartoittaneista tutkimuksista. Jälkimmäisistä monet on tehty yhdessä Osmo Kontulan kanssa. 
Ura.
Elina Haavio-Mannila ihastui sosiologiaan opiskeluaikanaan luettuaan sanakirjan avulla alan englanninkielisen alkeisoppikirjan. Erik Allardt johdatti hänet sukupuoliroolitutkimukseen ja 1960-luvun yhdistykset kuten Yhdistys 9, Sexpo ja naisjärjestöt antoivat virikkeitä tutkimukselle. 1950- ja 1960-luvulla sosiologia oli suomalaisen yhteiskunnan kehittämisen näkökulmasta tärkeä ja suosittu oppiaine, ja hänen arvionsa mukaan se tarjoaa edelleen ”käyttökelpoisia tietoja ja selitysmalleja sosiaalisen elämän kehittämiselle”.
Elina Haavio-Mannila oli ensimmäinen sosiologiassa väitellyt nainen Suomessa sekä Helsingin yliopiston valtiotieteellisen tiedekunnan ensimmäinen naispuolinen väittelijä. Väitöskirjansa "Kylätappelut: Sosiologinen tutkimus Suomen kylätappeluinstituutiosta" Haavio-Mannila kirjoitti vuonna 1958 kylätappeluista.
Suomalaisen sosiologian varhaishistoriaa hän käsitteli teoksissa "Sosiologian juuret" (1973) ja "Suomalaisen sosiologian historia" (1992). Lisäksi hän tutki myös terveyssisarien ja lääkärien työtä, sukupuolten asemaa ja rooleja perheessä, työssä, politiikassa ja alkoholinkäytössä sekä siirtolaisten sopeutumista. Haavio-Mannilan kirja "Suomalainen nainen ja mies" vuodelta 1968 on suomalaisen nais- ja sukupuoliroolitutkimuksen uranuurtajateoksia. Haavio-Mannilan ja Kontulan vuonna 1993 valmistunut kirja "Suomalainen seksi" herätti 1990-luvun lopussa huomiota, sillä valmisteilla olevaa parisuhdelakia vastustettiin osaltaan heidän tutkimustulostensa pohjalta vedoten homoseksuaalisuuden suhteelliseen harvinaisuuteen.
Haavio-Mannilasta tuli Helsingin yliopiston valtiotieteellisen tiedekunnan ensimmäinen naisprofessori vuonna 1992. Vuodet 1994–1998 hän toimi sosiologian laitoksen johtajana. 
Haavio-Mannila oli akateemisen uransa aikana usein tiedotusvälineissä kommentoimassa yhteiskunnallisia asioita ja kirjoitti useita kirjoja. Hän oli avioliittolaki-, alkoholilaki-, työaika- ja työolokomiteoiden jäsen. Hän toimi suomalaisten ja kansainvälisten tieteellisten järjestöjen johtotehtävissä ja osallistui kansainvälisiin konferensseihin pitämällä esitelmiä käynnissä olevista tutkimuksistaan.
Haavio-Mannila valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1975. Hän oli Academia Europæa -tiedeakatemian jäsen vuodesta 1993. Haavio-Mannila toimi Suomalaisen Tiedeakatemian esimiehenä 1995–1996.
Eläkevuosinaan hän oli aktiivisesti mukana kahdessa laajassa kansainvälisessä tutkimushankkeessa: ”Refer: Lisääntymisterveys ja perhemallit Venäjällä, Virossa ja Suomessa” ja ”Gentrans: Sukupolvien ketju – tutkimus suurten ikäluokkien ja heidän lastensa ja vanhempiensa välisestä vuorovaikutuksesta ja toistensa auttamisesta”. Eläkevuosien tutkimustyötä hän luonnehti vapaaehtoistyöksi, josta hän sai palkkioksi kongressimatkoja ja tietokoneen. Haavio-Mannila seurasi tietojenkäsittelyn kehitystä useita vuosikymmeniä ja sanoi olevansa ”täysin onnellinen, kun avaa tietokoneen ja löytää sieltä tiedostot, joita tarvitsee kulloinkin käsillä olevaa artikkelia, kirjaa tai viestiä varten”. Mappien selaaminen oli sen sijaan vaivalloista. Tutkimustyössä häntä viehättivät tilastolliset analyysit, joita hän ”suunnittelee illalla nukkumaan mennessä ja aamulla ennen ylös nousemista”.
Yksityiselämä.
Elina Haavio-Mannilan vanhemmat olivat Martti Haavio ja Elsa Enäjärvi-Haavio.
Haavio-Mannilan puoliso oli vuodesta 1956 valtiotieteilijä Olavi Mannila (1929–1978). Heidän poikansa on professori Heikki Mannila.