Bettina von Arnim

Elisabeth (Bettina) Catharina Ludovica Magdalena von Arnim, myös "Bettine", o.s. Brentano) ; (4. huhtikuuta 1785 Frankfurt am Main – 20. tammikuuta 1859 Berliini, Preussin kuningaskunta) oli saksalainen kirjailija ja huomattava saksalaisen romantiikan edustaja.
Hän oli yksi saksalaisen romantiikan merkittävimmistä hahmoista, joka muistetaan paitsi kirjoistaan ​​myös niiden heijastamasta persoonallisuudesta. Kaikki hänen kirjoituksensa, olivatpa niiden näennäiset teemat mitkä tahansa, ovat pohjimmiltaan omakuvia.
Elämä.
Bettina oli vauraan italialaissyntyisen kauppiaan ja pankkiirin, Trierin vaaliruhtinaskunnan salaneuvos Peter Anton Brentanon (1735–1797) ja tämän puolison Maximiliane Euphrosyne von La Rochen (1756–1793) kahdestatoista lapsesta järjestyksessään seitsemänneksi vanhin. Osan nuoruuttaan hän varttui Fritzlarin ursuliiniluostarissa. Vanhempiensa kuoltua hän asui isoäitinsä, kirjailija Sophie von La Rochen luona aluksi Offenbachissa ja myöhemmin Frankfurtissa. Arnimin sisar Kunigunde Maria Ludovica Catharina 'Gunda' (1780–1863) oli naimisissa oikeusoppinut, Preussin ministeri Friedrich Carl von Savignyn kanssa ja asui Marburgissa, jossa myös von Arnim vieraili. Vuonna 1810 von Arnim muutti von Savignyjen perässä Berliiniin.
Bettina von Arnim avioitui vuonna 1811 kirjailija Achim von Arnimin kanssa, johon hän oli tutustunut jo Frankfurtissa veljensä Clemens Brentanon kautta. Avioliitto kesti kaksikymmentä vuotta ja päättyi Achim von Arnimin äkilliseen kuolemaan vuonna 1831. Avioliitosta syntyi seitsemän lasta. 
Kirjallinen ura.
Puolisonsa kuoltua Bettina von Arnim keskittyi kirjailijanuraansa. Von Arnim oli epätavanomainen jopa omalaatuisuuteen asti; oikukas, mutta uskollinen vaimo ja omistautunut äiti lapsilleen; herkkä ja intohimoinen, mutta mustasukkainen henkilökohtaisesta vapaudestaan; kykenevä innostuneeseen omistautumiseen, mutta uppoutunut omaan persoonallisuutensa kulttiin, joka lähenteli narsismia. Näitä luonteensa paradokseja hän heijasti kirjoihinsa. 
Hänen kolme tunnetuinta teostaan ​​ovat uudelleenjärjestettyjä ja retusoituja tallenteita hänen kirjeenvaihdostaan Johann Wolfgang von Goethen kanssa ("Goethes Briefwechsel mit einem Kinde," 1835; "Goethen kirjeenvaihto lapsen kanssa"), Karoline von Günderroden kanssa ("Die Günderode," 1840) ja veljensä Clemens Brentanon kanssa ("Clemens Brentanon kevätseppele", 1844; ”Clemens Brentanon kevätseppele”). 
Hänen toimittamansa teos on erikoinen sekoitus dokumentaatiota ja fiktiota, joka on kirjoitettu loistavan elävästi ja esteettömästi. Hänen äitinsä, Maximiliane o.s. von La Roche, ja Goethe olivat olleet ystäviä ennen Maximilianen avioliittoa ja sen jälkeen; tämä ystävyys päättyi äkillisesti, kun se herätti aviomiehen mustasukkaisuuden, ja 35 vuotta myöhemmin hänen tyttärensä otti hänen paikkansa. Von Arnim palvoi Goethea, joka oli 57-vuotias tavatessaan hänet ensimmäisen kerran ja oli usein käynyt Goethen äidin luona Frankfurtissa ja tallentanut tarinoita runoilijan lapsuudesta. Goethe käytti myöhemmin Bettina von Arnimin muistiinpanoja kirjoittaessaan omaelämäkertaansa "Dichtung und Wahrheit". Hän jahtasi Goethea vuoteen 1811 asti, jolloin julkinen riita hänen ja Goethen vaimon Christiane Vulpiuksen välillä sai Goethen sanoutumaan irti hänestä.
Bettina von Arnim ilmaisi vähäosaisille myötämieliset polittiset näkemyksensä kahdessa Preussin kuningas Friedrich Wilhelm IV:n kunniaksi kirjoitetussa kirjassa: "Dies Buch gehört dem König" (1843; ”Tämä kirja kuuluu kuninkaalle”) ja "Gespräche mit Dämonen" (1852; ”Keskusteluja demonien kanssa”). 
Bettina von Arnim oli myös lahjakas kuvanveistäjä ja muusikko. Kykyjensä ja kiinnostuksen kohteidensa monimuotoisuudessa hän osoitti universaalisuutta, jota on pidetty saksalaisen romantiikan hengen tunnusmerkkinä.
Hän kuoli 20. tammikuuta vuonna 1859 perheensä ympäröimänä, ja hänet haudattiin miehensä tavoin brandenburgilaisen Wiepersdorfin kirkon hautausmaalle.
Kunnianosoitukset.
Bettina von Arnimin nimeä kantavaa kirjallisuuspalkintoa Bettina-von-Arnim-Preis on jaettu vuodesta 1992 lähtien. Sitä jaettiin vuosittain vuoteen 1997 saakka, jonka jälkeen sitä on jaettu joka toinen vuosi. Saksan liittotasavallan entisen rahayksikön D-markan viiden markan seteliin von Arnim pääsi vuonna 1992. Seteli oli vihreänkeltainen, ja sen kääntöpuolta koristi Brandenburgin portti.