tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jiaobei

Jiaobei (筊杯 jiǎobēi; Wade-Giles: chiao p'ai; kantoninkiina: gaau bui; hakka-kiina: gau bui, kau pui; bambukuppi) on kiinalainen ennustamisväline. Jiaon tarkoitus on antaa yksinkertainen ”kyllä”- tai ”ei”-vastaus. Jiaobei-ennustaminen on yksi lengbu- (冷卜lěngbǔ ) eli kylmäennustusmuodoista, joka on peräisin ajalta ennen Zhou-dynastiaa.
Jiaot.
Jiaot (= bambupalat) ovat kaksi hieman pavun, kuun tai sarven kärjen muotoista palasta. Alun perin jiaot olivat eläimen sarven puolikkaat. Nykyään ne ovat tavallisesti halkaistun bambupalan tai bambun juuren puoliskot, mutta voivat olla myös arvokkaammasta puusta tai jadesta tehtyjä. Palojen toinen puoli on litteä (yin), toinen kupera (yang). 
Temppeleissä ja kotialttareilla on oikeat jiaot. Arkikäytössä kaksi kolikkoa korvaavat ne. 
Menetelmä.
Jiaon heittäminen (擲筊 zhìjiǎo; kantoninkiina: zaak; hakka-kiina: chit) suoritetaan yleensä polvi-istunnassa. Kysymys muotoillaan selkeästi. Käsistä muodostetaan kuppi, johon palat otetaan. Kädet nostetaan otsan tai leuan eteen samalla kun keskitytään kysymykseen. Sitten palat päästetään putoamaan maahan ja katsotaan miten päin ne asettuvat. 
Ennuste.
Vastausvaihtoehtoja on neljä:
Paloja voidaan heittää vain kerran tai niitä heitetään, kunnes saadaan sama vastaus kolme kertaa tai vaihtoehtoisesti ne heitetään kolme kertaa ja katsotaan, onko vastaus painottunut positiivisesti vai negatiivisesti.
Käyttötarkoitus.
Menetelmää käytetään esimerkiksi, kun halutaan tarkistaa...
Jiaobeitä käytetään arpana valittaessa ihmisiä tiettyihin virka-asemiin tai työtehtäviin kuten uskonnollisten juhlien järjestämisestä vastuussa olevan toimikunnan jäsenyys.
Taiwanin Longshan-temppelissä ihmiset käyvät heittämässä jiaot kysyäkseen avioliittomahdollisuuksiaan. Jos kysyjä saa kolme sheng-heittoa, hän saa naimanauhan, jota voi pitää mukanaan tai sijoittaa kotialttarille naimaonnea tuomaan.
On olemassa ennuskirjoja, joissa jokaiselle kolmen heiton yhdistelmälle annetaan ennuste. Yhdistelmiä on 27. Menetelmästä on olemassa variaatio, jossa lisätään yksi ennuste pystylle heitolle, jolloin saadaan 28 vastausta, jotka liitetään 28 tähtikuvioon.
Kaninkola

Kaninkola on halikkolainen kylä, jonka alue on kolmessa erillisessä osassa. Kaninkolan pääalue sijaitsee Kokkilantien ja Kaninkolantien risteyksessä. Toinen suurempi kyläalue tunnetaan Syrjänkulmana ja se sijaitsee Halikonlahden rannalla Vartsalan pohjoispuolella.
Historia.
Kaninkola on kuulunut suomalaisen vero-oikeuden piiriin, joten se on perustettu jo viimeistään varhaiskeskiajalla. Ensimmäinen maininta Kaninkolasta on vuodelta 1352, jolloin asiakirjojen mukaan kirkko on ottanut haltuun suuren niittyalueen Kaninkolasta. Kyseessä lienee alueen kristillistämistoimi, sillä alueella sijaitsi pakanallinen kalmisto- ja uhripaikka. Niitty palautettiin kaninkolalaisille oikeuden päätöksellä 1625, mutta käytännössä omistusoikeudet olivat sekavat vielä pitkään. Kristillistämistoimista saattaa kertoa kylän nimikin. Tutkija Johanna Halosen mukaan nimi Kanikola olisi johdannainen kaniikista.
Kaninkolan kantatilojen määrä on vaihdellut rajusti. Kylässä oli 1560-luvulla seitsemän kantatilaa, joiden määrä väheni myöhemmin kahteen. Tilat Mäikkä ja Knaapi jaettiin isojaon yhteydessä kahtia, jolloin kantatilojen määrä tuplaantui. 1800-luvun kirkonkirjoissa on mainittu vielä uudempia kantatiloja. Torppia kylässä ei ole ollut montakaan, mutta suurin torppa Paavola on muodostanut hetkellisesti oman kylänkin. Kylän vuokratilat ja torpat itsenäistyivät 1920-luvulla.
Vartsala ja Syrjänkulma ovat olleet vahvaa punaista aluetta, sillä alueella oli saha-, meijeri- ja telakkateollisuutta. Syrjänkulmassa sijaitseekin edelleen työväentalo.
Maantiede.
Pääasiassa Kaninkolan maasto on korkeita metsäisiä mäkiä, joiden väliin jää peltoalueita. Syrjänkulman Pirunvuori on Halikon korkeimpia kohtia. Syrjänkulman eteläosa on alavaa aluetta, jonka keskellä sijaitsee kaisilikkoinen vesijättömaan ympäröimä Kaijanlammi. Purilanjoki sivuaa Syrjänkulmaa. Kaninkolan pääalueella saa alkunsa syvässä uomassa kulkeva Tytynoja, joka toimii rajana Kaninkolan ja Immalan välillä.
Kaninkolan asutus sijaitsee pääalueella Paavolanmäen päällä ja Kokkilantien varressa. Syrjänkulman omakotitaloasutus myötäilee teiden varsia ja on kasvanut yhteen Vartsalan kanssa.
Anni Puolakanaho

Anni Puolakanaho (myöhemmin Moilanen, ) on Kalle Päätalon omaelämäkerrallisessa Juuret Iijoen törmässä -romaanisarjassa esiintyvän "Ahoniemen Annin" esikuvana ollut todellinen henkilö. Kirjassa hänestä käytetään tätä nimeä isoisänsä talon mukaan. Puolakanahon koti oli Ahoniemen yhteydessä Turpeisenjärvellä. Hän oli Päätalon tyttöystävä tämän ollessa Ahoniemen isännän töissä. Sodan tultua heidän tiensä erosivat ja kumpikin avioitui tahollaan. Päätalo tapasi Puolakanahon viimeisen kerran veljensä Mannen hautajaisten jälkeen, Päätalon matkustaessa takaisin Tampereelle 1947. Tuberkuloosi pääsi pesiytymään Puolakanahon perheeseen ja vei 12:sta lapsesta melkein kaikki hautaan. Puolakanaho on haudattu Taivalkosken hautausmaalle Kaakkurivaaralle.
Päätalon mukaan Puolakanaho muistutti Lilli Suomalaista, joka on häntä Päätalon romaanien elokuvasovituksissa näytellytkin. Puolakanahosta ja hänen siskostaan Martasta on julkaistu kuva "Mestarin selkonen" -kirjassa (Eero Marttinen 1996).
Lähteet.
Maailmantuska

Maailmantuska () kuvaa henkistä lamaantumista tai ilottomuutta, jonka aiheuttaa todellisen maailman tilan vertailu sen ihannetilaan – tai pelkkään tunteiluun perustuvaa surua.
Maailmantuskan käsitteen loi Jean Paul kuvaamaan surua ja tuskallista murhetta, jonka kokee ihminen, joka ymmärtää, ettei olemassa oleva todellisuus riitä koskaan täyttämään mielikuvituksen vaateita. Tällainen pessimistinen näkemys oli romantiikan ajan kirjailijoilla, kuten kirjailijoilla lordi Byron, Giacomo Leopardi, François-René de Chateaubriand, Alfred de Musset, Nikolaus Lenau, Heinrich Heine, Joseph von Eichendorff ja Clemens Brentano. 
Toisaalta sana maailmantuska voi myös tarkoittaa maailmassa vallitsevasta pahuudesta podettavaa murhetta.
Nykyaikainen merkitys saksan kielessä on täsmällisesti se henkinen tuska ja suru, joka ilmenee, kun ihminen huomaa, että hänen omat heikkoutensa aiheuttavat maailman epäasianmukaisuus ja julmuus sekä aineelliset tai sosiaaliset olosuhteet. Tällainen maailmantuska voi johtaa masennukseen, vetäytymiseen ja todellisuuspakoon (esimerkiksi hikikomori).
John Steinbeck kirjoitti maailmantuskasta teoksissa "Tyytymättömyyden talvi" ja "Eedenistä itään"; Ralph Ellison käyttää kyseistä termiä "Näkymättömässä miehessä".
Maailmantuska nousi jälleen esiin uuden aallon popkulttuurissa. Ainakin näennäinen maailmantuska tai synkeä ”romantismi” muodostavat osan goottikulttuuria.
Isopuksipuu

Isopuksipuu eli isopuksi eli koiranpensas eli koiranpuu ("Buxus sempervirens") on puksipuiden ("Buxus") sukuun kuuluva ainavihanta pensas tai pieni puu. Se kasvaa luontaisena Etelä- ja Keski-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa ja Aasiassa. Luonnossa se voi kasvaa 5–10 metriä korkeaksi puuksi, mutta viljeltynä se pidetään leikkaamalla matalana pensaana, pensasaitana tai muotopuuna.
Suomessa aivan etelässä menestynee isopuksipuun matalaksi jäävä lajike reunuspuksipuu ("Buxus sempervirens" ’Suffruticosa’).
Isopuksipuun ainavihannat, puolukan lehtiä muistuttavat lehdet ovat noin 2–3 cm pitkiä, soikeita, päältä tummanvihreitä ja kiiltäviä. Alapuolelta ne ovat vaaleampia ja heikosti karvaisia. Teriöttömät kukinnot keväällä ovat pieniä ja huomaamattomia, sillä lehdet peittävät ne lähes täysin. Kukinnoissa voi olla sekä hede- että emikukkia. Pienten kotahedelmien kärjessä on kolme sakaraa.
Isopuksipuun puuaines on kellertävää, kovaa ja painavaa. Sen ominaispaino on noin 0,73. Siitä on perinteisesti tehty kaiverrustöitä, shakkinappuloita, soittimien osia yms.
Zossen

Zossen on kaupunki Brandenburgin osavaltiossa itäisessä Saksassa. Se sijaitsee Dahmen sivujoen Notten varrella 25 kilometriä Berliinistä etelään. Zossen on useimpien muiden brandenburgilaisten paikkakuntien tavoin alun perin slaavilainen yhdyskunta. Kaupungin naapurit pohjoisesta myötäpäivään ovat Mahlow, Rangsdorf, Dahme-Spreewaldin piirikunta, Baruth, Mellensee, Trebbin ja Ludwigsfelde. Zossen-nimen alkuperän arvellaan olevan slaavilaisessa mäntyä tarkoittavassa ilmaisussa ("sosna", "Сосна").
Kaupungissa on runsaat 18 000 asukasta.
Zossen sijaitsee kaksirataisen, sähköistetyn rautatielinjan Berliini–Dresden varrella. Kaupungin alueella risteävät valtatiet B 96 ja B 246. Moottoritie A 10 kulkee kaupungin pohjoispuolitse.
Historia.
Zossenissa sijaitsi Neuvostoliiton sotilasalue vuosina 1945–1994. Alue oli sotilaskäytössä jo ensimmäisen maailmansodan aikana; siellä majoitettiin venäläisten, brittien ja ranskalaisten joukoissa taistelleita islaminuskoisia sotavankeja leirissä, jota kutsuttiin nimellä "Halbmondlager" eli ”Puolikuunleiri”. Heitä varten rakennettiin puinen moskeija; hyvällä kohtelulla vankeja pyrittiin käännyttämään Saksan puolelle.
Earth Departure Stage

Earth Departure Stage eli EDS on Yhdysvaltain suunnittelema rakettivaihe, jota käytetään Maan kiertoradalta irrottautumiseen NASAn tulevissa kuulennoissa ja muissa kauas ulottuvissa avaruuslennoissa. Lennot liittyvät Project Constellation -ohjelmaan, joka toteutunee 2020-luvulla.
EDS:n moottorit ovat Saturn V:n J-2-moottoreista kehitettyjä J2-X-moottoreita, joita voi polttaa moneen kertaan, toisin kuin monia rakettimoottoreita.
Isokolmilehti

Isokolmilehti ("Trillium grandiflorum") on valkokukkainen varjossa viihtyvä monivuotinen kasvi. Se on kotoisin Pohjois-Amerikasta, mutta sitä kasvatetaan koristekasvina myös Euroopassa.
Isokolmilehti luokiteltiin aiemmin liljakasveihin, mutta APG II -luokittelu siirsi sen sudenmarjakasveihin.
Ulkonäkö ja koko.
Isokolmilehti kasvaa 15–30 cm korkeaksi. Se leviää maavarsiensa avulla mattomaiseksi kasvustoksi. Isokolmilehden joka varressa on kolme soikeaa, teräväkärkistä lehteä ja valkoinen, tötterömäinen kukka, jossa on myös kolme terälehteä. Syksyllä kasviin kypsyvät punaiset marjat.
Glückstadt

Glückstadt () on kaupunki Hampurin metropolialueella Schleswig-Holsteinin osavaltion eteläosassa Saksassa. Se sijaitsee Elben pohjoisrannalla 16 kilometriä lounaaseen Itzehoen kaupungista.
Historia ja nähtävyyksiä.
 Glückstadtin eli ”onnen kaupungin” perusti Kristian IV vuonna 1617 vastapainoksi kasvavalle Hampurille. Kuningas alkoi houkutella kaupunkiin asukkaita lupauksella uskonnonvapaudesta. Ensimmäiset asukkaat olivat Hollannista paenneita sefardijuutalaisia ja reformisteja. Talouselämä alkoi kehittyä 1640-luvulla. Glückstadt menetti 1700-luvun kuluessa kauppakaupungin asemaansa Hampurille ja Altonalle ja alkoi kehittyä sotilas- ja hallintokaupungiksi. Toisen maailmansodan jälkeen pakolaisten muutto kaksinkertaisti kaupungin asukasluvun.
Glückstadtin sataman vanhat talorivistöt ovat suojelukohteita. Nykyisen sataman alueella oli vuosina 1630–1710 Kristian IV:n rakennuttama linna, joka kuitenkin purettiin ränsistymisen vuoksi. Glückstadtin kirkko ("Die Glückstädter Kirche") rakennettiin 1618–1623 ja se edustaa renessanssin ja varhaisbarokin ylimenokautta. Vanhankaupungin pohjoisreunalla Venuskummulla ("Venusberg") sijaitsee vesitorni, johon on rakennettu näköalaravintola. Keskustan koillispuolella avautuu laaja puistoalue, "Stadtpark".
Vuonna 1632 valmistuneessa Brockdorff-Palais’ssa sijaitsee Detlefsen-Museum, jossa esitellään Glückstadtin historiaa ja elämänmenoa noin vuodesta 1700 alkaen. Museo itsessään on eräs kaupungin vanhimpia säilyneitä rakennuksia.
Liikenne.
Glückstadtin rautatieasema sijaitsee Marschbahn-radan varrella. Kaupungista on junayhteys Hampuriin Elmshornin kautta. Lossiyhteys Wischhafeniin ("Elbfähre Glückstadt–Wischhafen") kuljettaa vuosittain satoja tuhansia ajoneuvoja. Glückstadtin halki kulkee valtatie B 431 ("Bundesstraße 431") ja kaupunki sijaitsee maisemateiden "Deutsche Fährstraße", "Grüne Küstenstraße" sekä "Elberadweg" varrella. Moottoritie A 23 kulkee kaupungin läheisyydessä. 
Muuta.
Glückstadtin paikallislehti on Norddeutsche Rundschau. Lehti jatkaa vuonna 1740 perustetun Glückstädter Fortunan perinteitä.
Suomessakin aikoinaan kierrellyt muusikko Conrad Greve oli syntyään glückstadtilaisia.
Klamydia Rockperry Live 2003

Klamydia Rockperry Live 2003 on Klamydian vuonna 2003 julkaistu dvd-tallenne. Tämä live-dvd on taltioitu Vaasan Rockperry-rockfestareilla vuonna 2003. Mukana on kaikki kokoonpanot vuosilta 1988-2003, kappaleita mahtuu 110 minuuttiin 35 kpl. Levy on myynyt kultaa.
Isotähtiputki

Isotähtiputki ("Astrantia major") on monivuotinen sarjakukkaiskasveihin (Apiaceae) kuuluva kasvi, jota kasvatetaan koristekasvina.
Ulkonäkö ja koko.
Isotähtiputken lehdissä on viisi lehdykkää, varsi kasvaa 60–100 senttimetriä pitkäksi ja latvassa on tähtimäisiä kukkia. Kasvista on punaisen ja violetin sävyisiä sekä harmaan valkeita lajikkeita. Isotähtiputki kukkii elokuussa. Punatähtiputki ("Astrantia carniolica" × "major") on alppitähtiputken ("Astrantia carniolica") ja isotähtiputken risteymä.
Isotöyhtöangervo

Isotöyhtöangervo eli töyhtöangervo ("Aruncus dioicus") on kestävä monivuotinen koristekasvi, joka tulee toimeen vähällä valolla. Kosteus on sille tärkeää; jos kosteutta riittää sen voi istuttaa aurinkoiseenkin paikkaan.
Ulkonäkö ja koko.
Isotöyhtöangervo kasvaa noin puolitoista metriä korkeaksi. Töyhtömäiset, valkoiset kukat aukeavat heinäkuussa. Kasvilla on erikseen hede- ja emikukkia. Isotöyhtöangervo on perenna, mutta sitä voi käyttää pensaiden tapaan istutuksissa; aikanaan siitä kasvaa tuuhea ja peittävä kasvusto.
Pikkutöyhtöangervo ("Aruncus aethusifolius") on varsin samannäköinen, mutta jää 20–30 cm korkeaksi.
Levinneisyys.
Isotöyhtöangervo voi levitä viljelyksiltä luontoon. Sitä tavataan laajalla alueella Pohjois-Amerikan länsiosissa, Keski-Euroopassa ja Aasiassa.
Helonauhukset

Helonauhukset eli nauhukset ("Ligularia") on asterikasvien heimoon kuuluva monivuotisten kasvien suku. Sukuun kuuluu noin 180 lajia. Nauhukset ovat kotoisin Aasiasta, ja monia lajeja ja lajikkeita pidetään koristekasveina. Niillä on tyypillisesti suuret lehdet, tumma, suora varsi ja keltaiset kukat.
Nauhukset kukkivat yleensä loppukesästä: heinäkuusta syyskuuhun. Ne ovat helppohoitoisia, voimakaskasvuisia puutarhakasveja, mutta niitä vaivaavat joskus etanat. Useimmat nauhukset viihtyvät rehevässä maassa varjoisassa paikassa, mutta kallionauhus kestää myös aurinkoa.
Helonauhuslajeja.
Risteymiä ja lajikkeita.
Huiskunauhus eli liuskahuiskunauhus ("Sinacalia tangutica", syn. "Ligularia tangutica") on aiemmin luettu helonauhusten sukuun, myöhemmin huiskunauhuksiin.
Bill Andrews

Bill Andrews on yhdysvaltalainen metalliyhtyeissä soittanut rumpali. Hän on soittanut muun muassa yhtyeissä Death ja Massacre. 
Andrews meni naimisiin japanilaisen tyttöystävänsä kanssa ja toimii nykyään Japanissa englannin kielen opettajana.
Ares I

Ares I oli kehitteillä ollut kantoraketti, jota NASA aikoi käyttää avaruussukkulan jälkeen tulevassa Project Constellation-avaruusohjelmassa miehistön sisältävän komento- ja huoltoaluksen Orionin laukaisuun Maata kiertävälle radalle jo 2010-luvulla. 
Suunnitelma.
Kaksivaiheisen Ares I-raketin pituus on 94 metriä, leveys 5,5 metriä ja se voi kuljettaa matalalle kiertoradalle noin 25 tonnia. Ensimmäinen vaihe muistuttaa avaruussukkulan kiinteäpolttoaineista apurakettia, toinen käyttää nestemäistä vetyä ja happea. Arvostelijoiden mielestä Ares I on kallis ja turvallisuudeltaan tuntematon. 
Sen kehittämisessä oli vuonna 2007 ongelmia, kiinteäpolttoaineinen vaihe tärisi ilman että tätä kyettiin estämään. Ares I:n eräs perusongelma on se, että raketin painopiste oli väärin päin, koska ylempi vaihe oli leveämpi. Rakettiin kohdistui ylimääräinen rasitus siitä, että tämä korjataan erityisellä järjestelmällä.
2020-luvulla Ares I-raketilla piti laukaista miehistökapseli ja suurempaa Ares V:tä piti käyttää kuulaskeutujan ja kuumatkalla tarvittavan EDS-raketin laukaisuun miehittämättöminä. Alukset oli tarkoitus yhdistää Maan kiertoradalla. 
Testit.
Ensimmäinen Ares I-testilento (Ares I-X) suoritettiin 28. lokakuuta 2009. Tässä testattiin vain ensimmäistä vaihetta. Loppuosa raketista oli pelkkää peltikuorta. 
Kohtalo.
Constellation-ohjelma on sittemmin hylätty. Uudempi Space Launch System (SLS) hanke on osin jatkumoa Ares V:lle.
Nasan painopiste on myös siirtynyt kaupallisten toimijoiden, kuten SpaceX, hyödyntämiseen ohjelmien kuten Commercial Orbital Transportation Services (COTS), Commercial Resupply Services (CRS) ja Commercial Crew Development (CCDev) parissa.
DIRECT

DIRECT oli kilpaileva ehdotus Ares-raketeille, joita aiottiin käyttää Yhdysvaltain ilmailu- ja avaruushallinnon eli NASA:n miehitettyjä Kuu-lentoja kehittävässä Project Constellation-ohjelmassa.
Sana "direct" tarkoittaa englannin kielessä suora. Tämä viittaa siihen, että DIRECT-raketin kehittelyssä käytettiin suoremmin avaruussukkulatekniikkaa kuin 
Ares-ohjelmassa. DIRECT-raketti nostaisi matalalle kiertoradalle noin 46 635 kg:n painoisen aluksen.
Varjolilja

Varjolilja ("Lilium martagon") on monivuotinen liljakasvi. Se elää luonnonvaraisena laajalla alueella Euraasiassa. Suomessa laji on yleinen koristekasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Varjolilja kasvaa 70–150 cm korkeaksi. Varsi on jäykkä ja keskiosaltaan lehdekäs. Ylemmät lehdet ovat kierteisesti, alemmat 4–9 lehden kiehkuroina. Lehden lapa on soikea. Kukinto on terttu. Alaspäin roikkuvat kukat ovat väriltään vaaleansinipunaisia, tummanpunaisia tai joskus myös valkoisia, ja niissä on sinipunaisia tai ruskeita täpliä. Kukan teriömäiset kehälehdet ovat 3–4 cm pitkiä, taakäänteisiä ja mesikuoppaisia. Erilehtinen kehä on kuusilehtinen. Emiö on pitkävartaloinen. Varjolilja kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Hedelmä on kuusisärmäinen, päärynämäinen, pysty kota. Liljan jäykät varret säilyvät talventörröttäjinä seuraavaan kevääseen saakka.
Levinneisyys.
Luonnonvaraisena lajina varjoliljaa tavataan laajalla alueella Keski-Euroopasta aina Mongoliaan ja Koreaan. Suomea lähinnä lajia kasvaa Virossa. Suomessa varjolilja ei ole luonnonvarainen laji, mutta sitä tavataan villiintyneenä monin paikoin lähinnä Etelä-Suomessa. Pohjoisimmat havainnot ovat Oulun tienoilta.
Elinympäristö.
Suomessa varjolilja on koristekasvi, jota toisinaan tavataan villiintyneenä viljelyjäänteenä ja -karkulaisena. Lajia esiintyy tyypillisesti esimerkiksi vanhojen huvilayhdyskuntien liepeillä.
Käyttö.
Varjolilja on Suomessa perinteinen perenna jota kasvatetaan puolivarjoisissa paikoissa, mutta pystyy kasvamaa myös aurikoisessa paikassakin. Sen kuivaneet varret jäävät talven tullen talventörröttäjiksi.
Einar Karlsson

Erik David “Einar“ Karlsson (1. syyskuuta 1908 Tukholma – 17. helmikuuta 1980 Tukholma) oli ruotsalainen painija ja olympiamitalisti. Hän saavutti kaksi olympiamitalia, pronssia kummallakin tyylillä. Los Angelesissa 1932 hän sai pronssia vapaapainista ja neljä vuotta myöhemmin Berliinissä irtosi pronssia kreikkalais-roomalaisesta painista. Kreikkalais-roomalaisella tyylillä Karlsson saavutti myös EM-hopean ja kaksi EM-pronssia.
Toni Kukoč

Toni Kukoč (s. 18. syyskuuta 1968 Split, Jugoslavia) on kroatialainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija. Hän on olympiamitalisti, maailman- ja euroopanmestari sekä kolminkertainen NBA-mestari.
Kukoč pelasi NBA:ssa 13 kautta ja voitti sinä aikana kolme mestaruutta Chicago Bullsissa (1996, 1997 ja 1998). Mestaruusvuosina Kukočin kanssa pelasivat muun muassa Michael Jordan, Scottie Pippen ja Dennis Rodman.
Olympialaisissa Kukoč voitti kaksi hopeamitalia: vuoden 1988 kisoissa Jugoslavian joukkueessa ja vuonna 1992 Kroatian joukkueessa. Maailmanmestaruuden Kukoč voitti vuonna 1990. Lisäksi hänellä voitti mm. kaksi Euroopan mestaruutta.
Emmanuel Jonnier

Emmanuel Jonnier (s. 31. toukokuuta 1975 Dijon) on ranskalainen uransa lopettanut maastohiihtäjä.
Jonnier debytoi maailmancup-tasolla kaudella 1998–1999. Hän on maailmancupin osakilpailuissa voittanut yhden osakilpailun: Nove Meston takaa-ajokilpailun 29. joulukuuta 2007. Lisäksi hän on ollut mukana Ranskan voitokkaassa viestijoukkueessa 7. helmikuuta 2004 La Clusazissa. Palkintokorokkeelle hän on sijoittunut yhteensä viisi kertaa henkilökohtaisilla matkoilla. Arvokisoissa hänen paras sijoituksensa on 50 kilometrin vapaan kilpailun neljäs sija Torinosta 2006.
Cannibal Ox

Cannibal Ox on yhdysvaltalainen underground hip hop duo, jonka jäsenet, Vast Aire ja Vordul Mega, ovat kotoisin New Yorkin Harlemista. 
Cannibal Oxin debyyttialbumi, "The Cold Vein", ilmestyi vuonna 2001. Kriitikkojen ylistämä ensilevy on sittemmin saavuttanut kulttimaineen. Vuonna 2005 päivänvalon näki livelevy, "Return of the Ox: Live at CMJ", jonka yhteydessä kerrottiin, että kaksikon toinen studioalbumi tulisi ilmestymään vuonna 2006. Näin ei koskaan käynyt, ja huhujen mukaan Cannibal Ox oli tullut tiensä päähän. 
Vast Airen tuleva soololevy, "Dueces Wild", sisältää kuitenkin Cannibal Oxin epävirallisen paluun. Vast Aire ja Vordul Mega yhdistävät voimansa Pete Rockin tuottamalla raidalla ”Mecca and the Ox.”
Nicole Cooke

 Wales
Nicole Cooke (s. 13. huhtikuuta 1983 Swansea) on walesilainen maantiepyöräilijä ja olympiavoittaja. Cooke asuu Wickissä ja Luganossa.
Cooke voitti neljä junioreiden maailmanmestaruutta: vuonna 2000 maantieajossa Plouayssa, 2001 maantie- ja aika-ajossa Lissabonissa sekä maastopyöräilyssä Coloradossa. Lisäksi hän sai maastopyöräilyssä MM-pronssia 2000 Lissabonissa.
Vuonna 2002 Cooke voitti Kansainyhteisön kisoissa Manchesterissa kultaa maantieajossa. Lisäksi hän voitti kilpailut Trofeo Citta di Rosignano, Memorial Pasquale di Carlo ja Ronde van Westerbeek. Seuraavana vuonna hän voitti maailmancupin kokonaiskilpailun ja kolme osakilpailua: Amstel Gold Racen, La Flèche Wallonnen ja GP de Plouayn. Lisäksi hän voitti GP San Francisco -kilpailun ja sai MM-kilpailuissa Hamiltonissa pronssia maantieajossa Susanne Ljungskogin ja Mirjam Melchersin jälkeen.
Cooke voitti vuonna 2004 Italian ympäriajon kokonaiskilpailun ja kahdeksannen etapin sekä GP San Franciscon. Ateenan olympialaisten maantieajossa hän oli viides. Seuraavana vuonna hän saavutti maantieajon MM-hopeaa Madridissa Regina Schleicherin viedessä voiton. Lisäksi hän voitti La Flèche Wallonnen, GP Wallonien, Trofeo Alfredo Bindan ja Trofeo Citta di Rosignanon.
Cooke voitti vuonna 2006 maailmancupin kokonaiskilpailun ja kaksi osakilpailua: La Flèche Wallonnen ja GP Castilla y Léonin. Hän voitti myös naisten Ranskan ympäriajoksi kutsutun La Grande Boucle Féminine -kilpailun ollen lisäksi paras kilpailun ensimmäisellä etapilla. Cooke voitti myös Thûringenin ympäriajon sekä Magali Pache -aika-ajokilpailun. MM-kisojen maantieajossa Salzburgissa hän sai Marianne Vosin ja Trixi Worrackin jälkeen pronssia. Hän oli kolmas myös Kansainyhteisön kisojen maantieajossa Melbournessa. 
Vuonna 2007 Cooke sijoittui maailmancupissa toiseksi ja voitti kaksi osakilpailua: Flanderin ympäriajon ja Geelongin kilpailun. Hän uusi voittonsa La Grande Boucle Féminine -kilpailussa, jossa voitti lisäksi etapin 3B. Cooke voitti myös Geelong Tourin, Trofeo Alfredo Bindan ja Trofeo Costa Etruscan. Maailmanrankingin ykkösenä hän oli 31. heinäkuuta 2006 – 14. toukokuuta 2007. 
Cooke voitti naisten maantieajon olympiakultaa Pekingissä 2008. Varesen maailmanmestaruuskilpailuissa 2008 hän voitti uransa ensimmäisen aikuisten maailmanmestaruuden maantieajossa. Vuosina 2009 ja 2010 hän voitti Giro del Trentino -etappikilpailun. Melbournen MM-kilpailuissa 2010 hän oli maantieajossa neljäs. Vuoden 2011 "naisten Italian ympäriajossa", Giro Donnessa, hän voitti viidennen etapin. Kööpenhaminan MM-kilpailuissa hän oli maantieajossa neljäs.
Cooke voitti Ison-Britannian naisten maantieajomestaruuden vuonna 1999 ja 2001–2009.
Resovia Rzeszów

Asseco Resovia S. S.A. Rzeszów on puolalainen urheiluseura Rzeszówin kaupungista. Sen lajeja ovat jalkapallo, koripallo ja lentopallo. Tunnetuin lajeista lienee lentopallo, jossa joukkue pelaa maan korkeimmalla sarjatasolla Puolan liigassa. Resovian seura on yksi Puolan urheiluhistorian vanhimmista. Lentopallossa Resovia Rzeszów on tällä hetkellä mestaruuksissa mitattuna Puolan liigan viidenneksi menestynein joukkue neljällä mestaruudella ja Puolan cupissa se on kolmella mestaruudellaan jaetulla viidennellä sijalla.
Lentopallo.
Lentopallossa seuran edustusjoukkue pelaa Puolan korkeimmalla sarjatasolla, jossa se lukeutuu yhdeksi kärkijoukkueista. Kotimaansa liigan lisäksi joukkue pelaa Euroopan Challenge Cupissa, jossa se sijoittui kaudella 2007–2008 neljänneksi. Puolan liigan parhaimmat ajat joukkue koki 1970-luvulla, kun se eteni peräti neljä kertaa peräkkäin maan mestaruuteen vuosina 1971, 1972, 1974, 1975.
Suomalaispelaajista Mikko Oivanen pelaa Resovia Rzeszówissa kaudella 2008–2009. Hänen sopimuksensa Resovia Rzeszówin kanssa on 2+1-vuotinen, joten hänet nähdään joukkueessa myös kaudella 2009–2010.
Juna saapuu asemalle

Juna saapuu asemalle ("L'arrivée d'un train en gare de La Ciotat") on Auguste ja Louis Lumièren vuonna 1895 ohjaama ja tuottama mustavalkoinen mykkäelokuva. Se esitettiin ensimmäisen kerran tammikuussa 1896. Elokuva muistetaan parhaiten tarinasta, jonka mukaan ensiesityksessä yleisö meni paniikkiin luullessaan oikean junan tulevan heitä kohti. Tarina ei tiettävästi kuitenkaan pidä paikkaansa.
50 sekuntia kestävä elokuva esittää höyryveturin vetämää junaa saapumassa rautatieasemalle La Ciotat'n rannikkokaupungissa Ranskassa. Elokuva koostuu yhdestä leikkaamattomasta otoksesta.
Karhukamera

Karhukamera on vuonna 2005 Porissa aloitettu sekvenssi- eli time lapse -kuvausprojekti. Projektin alkuperäisenä tarkoituksena oli luoda ja kehittää uudenlainen, sekvenssikuvaukseen perustuva havaintojärjestelmä. Alkuaikana muun muassa Ursa ja tähtitieteen harrastajain yhdistys Porin Karhunvartijat olivat mukana hankkeessa. Mukana oli myös useita vapaaehtoisia yksityishenkilöitä ja alan harrastajia. Vuoden 2015 loppuun mennessä projektin tiimoilta oli kertynyt jo yli kahdeksan miljoonaa kuvaa.
Kuvamateriaalista on mahdollista havainnoida esimerkiksi säätilan reaaliaikaista kehitystä Porissa, havaita erilaisia luonnonilmiöitä kuten haloja ja sateenkaaria sekä tarkkailla taivaankappaleiden liikkeitä. Lisäksi kuvista on mahdollista havaita myös revontulia, tulipalloja ja satelliitteja. Tähtiharrastuksen lisäksi sekvenssikuvausta voidaan soveltaa esimerkiksi luonnon havainnointiin, kuten lintujen tarkkailuun.
Alkuperäinen kokoonpano (2005 – 2015).
Projektiin kuului yhteensä neljä kameraa; kameroista kaksi oli liikuteltavia ja kaksi oli asennettu kiinteästi Porin Karhunvartijoiden Ulvilan tähtitornin katolle. Tähtitornin katolle sijoitetut kamerat kuvasivat Porin ja Ulvilan taajamien suuntaan. Kamerat ottivat kuvan kerran minuutissa, ja ne olivat nähtävissä reaaliaikaisesti projektin kotisivuilla. Kuvista tehtiin myös videokoosteita (timelapse-video), jotka olivat katsottavissa myös Karhukameran internet-sivuilla. Videokoosteita tehtiin yhden vuorokauden, kuukauden ja lopulta vuoden aikana kertyneistä kuvista. Lisäksi kaikkiin Ulvilan tähtitornin kameroiden ottamiin kuviin liitettiin uusimmat säähavainnot Porin lentoasemalta.
Karhukameran liikuteltavia kuvausyksiköitä käytettiin merijään tutkimukseen Merentutkimuslaitoksen tutkimusprojekteissa. Ensimmäisen kerran Karhukamera oli arktisella alueella TARA-kuunarin mukana Pohjoisella jäämerellä huhtikuusta heinäkuuhun 2007 ja toisen kerran Norjan Polaari-instituutin tutkimusalus r/v Lancella Framinsalmessa syyskuussa 2007.
Karhukamera 2.0 (2020 –).
Viiden vuoden tauon jälkeen Karhukamera-projekti heräsi talviuniltaan. Toimintaperiaate on käytännössä sama, mutta laitteet ovat nykyaikaisempia. Uudempi laitteiston kokoonpano koostui aluksi yhdestä lähes koko taivaankantta kuvaavasta kamerasta. Vuoden 2021 alussa mukaan liitettiin Porin keskustan suuntaan kuvaava videovalvontakamera (cam2), jonka toiminta keskeytyi lopulta laiterikkoon lokakuussa 2022. 
Tapaninpäivänä 2021 (cam3/revontulikamera) sai alkunsa, kun vanha käyttämättömäksi jäänyt kamera otettiin jälleen hyötykäyttöön. Sen ympärille luotiin oma itsenäinesti toimiva Linux-pohjainen ohjemisto, joka mahdollistaa tarkemmat havainnot revontuli-ilmiöiden osalta, kuin koko taivaankantta kuvaava kamera. 
Vuoden 2022 syyskuun jälkeen projektiin lisättiin 6 uutta videovalvontakameraa, joiden avulla on mahdollista tallentaa taukoamatta ympäri vuorokauden tapahtuvia taivaanilmiöitä. 
Vuonna 2023 kameroita on päivitetty uudempiin. Marraskuussa 2023 projektiin lisättiin myös zeniitti-valvontakamera, joka tarkoituksena on kuvata taukoamatta taivaan ylintä kohtaa. 
Kameroiden ottamat uusimmat kuvat ovat nähtävillä Karhukameran kotisivulla .
Samuel Pepys

Samuel Pepys (23. helmikuuta 1633 Lontoo – 26. toukokuuta 1703 Lontoo) oli englantilainen amiraliteetin eli laivastoministeriön virkamies ja parlamentaarikko. Hänet tunnetaan erityisesti päiväkirjoistaan.
Pepys kirjoitti eräänlaisella pikakirjoituksella äärimmäisen pikkutarkkaa, avomielistä ja kulttuurihistoriallisesti arvokasta päiväkirjaa vuosina 1660–1669. Osa päiväkirjoista on julkaistu suomeksi vuonna 1966. Pepys lopetti kirjoittamisen sokeutumisen pelossa, mutta ei koskaan menettänyt näköään.
Pepys oli Royal Societyn puheenjohtaja vuosina 1684–1686.
Idänvarjoyrtti

Idänvarjoyrtti eli varjoyrtti ("Pachysandra terminalis") on ikivihreä, maata myöten kasvava kasvi, jota käytetään puutarhoissa maanpeittokasvina.
Ulkonäkö ja koko.
Varjoyrtti kasvaa 20–30 senttimetriä korkeaksi. Se suikertelee pitkin maata. Lehdet ovat soikeat ja kiiltävät. Kukat ovat vihreänvalkoiset, melko huomaamattomat.
Kasvupaikka.
Varjoyrtti viihtyy nimensä mukaisesti varjossa; liiallinen aurinko kellastuttaa sen lehdet. Se sopii hyvin puiden ja pensaiden aluskasviksi.
Arvid Päätalo

Arvid Päätalo (12. tammikuuta 1904 – 22. joulukuuta 1969) oli kirjailija Kalle Päätalon setä, eli hänen isänsä Herman Päätalon nuorin veli. Hän oli naimaton ja asui pitkälti renkinä eri taloissa, maksaen asumisestaan heinätöillä. Hän auttoi Kallioniemen tuvan rakentamisessa Kallen ollessa pieni. Hän oli myös metsätyömies ja metsätöiden aikana asui metsäkämpillä. Viimeiset vuotensa hän vietti Isokummussa, veljensä Karl Gustafin eli Kummun-Kallen talossa. Tämä sijaitsee tien varressa puolivälissä matkaa Taivalkosken kirkolta Jokijärvelle.
Päätalo tuo esille Arvin pelihimon. Arvi ei ehtinyt juuri rikastua, tienestinsä hän hävisi melkein heti korttiringissä. Hän oli luonteeltaan rauhallinen, peräti niin, että veli Herman ehti häneen monesti tuskastua.
Arvid hirttäytyi joulun alla 1969. Tähän oli yhtenä syynä epäselvyys asumisoikeudesta Isokummussa. Tila kuului Kummun-Kallen kuolinpesälle, ja perintöä ei ollut jaettu. Sitä saapui vaatimaan Kummun-Kallen toisen vaimon poika.
Jaloangervot

Jaloangervot ("Astilbe") on monivuotisten ruohovartisten kasvien (perennakasvien) suku. Jaloangervot eivät angervo-nimestään huolimatta ole erityisen läheistä sukua monille muille angervoille, kuten tuoksuangervoille ("Filipendula"), pensasangervoille ("Spiraea") tai pihlaja-angervoille ("Sorbaria"), jotka kuuluvat kaikki ruusukasveihin.
Jaloangervot on taksonomisesti hankala suku, jonka lajien määrittely sekä erottaminen toisistaan on vaikeaa. Eri lähteiden mukaan jaloangervolajeja olisi noin 12–20 kappaletta. Lisäksi on jalostettu lukuisia erilaisia puutarhalajikkeita ja risteymiä, joiden kaikkien kantalajit ja taustat eivät ole tiedossa.
Jaloangervolajit ovat yksikotisia, lukuun ottamatta pohjoisamerikkalaista "Astilbe biternata" -lajia. Monista lajeista on useita erivärisiä lajikkeita, tyypillisesti punaisen, vaaleanpunaisen ja valkoisen sävyisinä.
Jaloangervot ovat suosittuja koristekasveja, jotka menestyvät parhaiten puolivarjossa.
Jaloangervot kasvavat luontaisina pääasiassa itäisessä ja eteläisessä Aasiassa, mutta myös Pohjois-Amerikan itäosissa. Aasiassa jaloangervoja kasvaa luontaisina Venäjällä, Intiassa, Nepalissa, Bhutanissa, Kiinassa, Korean niemimaalla, Japanissa, Filippiineillä, Indonesiassa ja Thaimaassa. Pohjois-Amerikassa kasvaa vain "Astilbe biternata" -laji, jota tavataan luontaisena Appalakkien eteläosissa.
Lajeja.
Viljelykasvien nimistö luettelee seuraavat lajit, lajikkeet ja muunnokset:
Piikkiviulu

Piikkiviulu on piikkiluuttujen ryhmä. Piikkiviuluja soitetaan jousella. Piikkiviuluissa kielet kiinnitetään yleensä pyöreään keppiin, joka lävistää kaikukopan. Kielisiltoja varressa ei ole.
Piikkiviulujen on arveltu olevan varhaisimpia viulusoittimia ja ne ovat olleet olemassa jo ennen kaulaluuttuja, jotka ovat nykyisten eurooppalaisten viulujen esiasteita.
Piikkiviuluja soitetaan erityisesti Mongoliassa, Kiinassa, Kaakkois-Aasiassa ja Pohjois-Afrikassa. Mongoliassa, Kiinassa ja Kaakkois-Aasiassa kaikukoppana käytetään useimmiten kalvolla peitettyä sylinteriä. Tämäntyyppiset piikkiviulut tunnetaan myös nimellä "hu ch’in". Islamilaisilla alueilla Pohjois-Afrikassa, Keski-Aasiassa, Kaakkois-Aasiassa ja Indonesiassa kaikukoppana toimii kalvolla peitetty puolipallo tai kolmio. Tämäntyyppisiä piikkiviuluja ovat muun muassa "rabab", "rebab", "džosa", "kemānĝe" ja "tro khmer".
Dan Gilvezan

Daniel John Gilvezan (s. 26. lokakuuta 1950 St. Louis, Missouri) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan paremmin äänirooleistaan 1980-luvulla. Hän oli muun muassa Hämähäkkimiehen äänenä "Spider-Man and His Amazing Friends" -piirrossarjassa, sekä "The Transformersissa" Bumblebeen äänenä.
Ura.
Gilvezan aloitti näyttelemisen televisiossa vuonna 1980 Emmy-palkitussa draamasarjassa "The White Shadow". Hän esiintyi vielä vuonna 1981 vierailevassa roolissa komediasarjassa "Archie Bunker's Place", kunnes hän päätyi Hämähäkkimiehen rooliin NBC:n animaatiosarjassa "Spider-Man and His Amazing Friends". Rooli oli samalla Gilvezanin ensimmäinen animaatiorooli, joka kesti vuosien 1981–1983 ajan. Sittemmin sarjan jälkeen hän sai toisen ääniroolinsa "The Transformersissa", jossa Gilvezanin pääroolina oli Bumblebee. Tämän ohella hän äänitti muun muassa Hot Spotin ja Scamperin repliikit.
Sittemmin 1980-luvun jälkeen Gilvezania on kuultu harvemmin animaatioissa ja hän on pääosin tehnyt vierailevia rooleja televisiosarjoissa, kuten "Pikku piskit", "Kolkyt ja risat", "Perhe on paras", "Sabrina, teininoita", "Kolmas kivi auringosta", "The Bernie Mac Show", "NYPD Blue" ja "Boston Legal". Syksyllä 2010 Gilvezan uusi roolinsa Hämähäkkimiehenä -videopelissä, jossa hän on tulevaisuuden 2099 Hämähäkkimiehen äänenä.
Joulukuussa 2011 Amazon.com julkaisi Gilvezanin tekemän kirjan sähköisessä muodossa nimeltä "Bumblebee &amp; Me: Life as a G1 Transformer", jossa hän kertoo muun muassa kuinka hän päätyi rooliin ja miten hän loi hahmonsa.
Quintette du Hot Club de France

Quintette du Hot Club de France oli ranskalainen jazzyhtye, jota on sanottu jopa Euroopan merkittävimmäksi jazzyhtyeeksi.
Historia.
Yhtyeen perustivat vuonna 1933 kitaristit Django Reinhardt, Joseph Reinhardt, Roger Chaput, viulisti Stéphane Grappelli ja basisti Louis Vola. Grappelli, Reinhardt, Chaput ja Vola työskentelivät Hotel Claridgen tanssiorkesterissa Pariisin "37 Rue Francois 1er.":llä ja soittivat vapaa-ajoillaan yhdessä myös huvikseen. Hot Clubin omistajat Pierre Nourry ja Charles Delaunay sattuivat kuulemaan heidän soittoaan ja yhtye kutsuttiin tekemään ensilevy Ultraphone-levy-yhtiölle joulukuussa 1934.
Yhtye saavutti menestystä esiintymisillään 1930-luvulla Euroopassa ja siitä tuli ensimmäinen myös Yhdysvalloissa kuuluisuuteen noussut jazzorkesteri. Soitolle leimaa-antavaa olivat mustalaismusiikkivaikutteet jazziin yhdistettynä.
Orkesterin toiminta taukosi toisen maailmansodan puhjettua vuonna 1939. Britannian julistaessa sodan Saksalle orkesteri soitti parhaillaan Lontoossa. Grappelli päätti pysyä Lontoossa, kun taas Django Reinhardt palasi Pariisiin. Yhtye palasi yhteen vielä sodan jälkeen vuosiksi 1946–1949.
Perustajajäsenten lisäksi yhtyeessä soitti lukuisia muita muusikkoja.
Vaikutus.
Kvintetin omaperäinen sykkivä ja kielisoittimiin perustuva tyyli soittaa intensiivistä muutoin big bandeille tyypillistä musiikkia on tehnyt vaikutuksen moniin myöhempiin kokoonpanoihin ja yhtyettä ovatkin jäljitelleet monet tribuuttikokoonpanot, esimerkiksi itävaltalainen Romanderie.
Eero Piirto

Eero Piirto (dir. cant.) (23. elokuuta 1932 Kurikka, Suomi – 22. kesäkuuta 1995) oli kurikkalainen maanviljelijä ja bassobaritonilaulaja. Hän tuli tunnetuksi eritoten kansanlaulujen ja laulelmien tulkkina. Eero Piirto esiintyi paljon yhdessä mestaripelimanni (dir. mus.) Risto Ala-Ikkelän kanssa ja hän lauloi oopperaosia Ilmajoen Musiikkijuhlilla, esimerkiksi oopperoissa "Jaakko Ilkka", "Jokiooppera", "30 Hopearahaa" ja "Peltomiehen rukous", jonka kapellimestari Jorma Panula sävelsi Eero Piirron esitettäväksi.
Levytyksiä.
Eero Piirron esittämiä lauluja on mukana myös useilla kokoelmalevyillä sekä muun muassa "Peltomiehen rukous" -oopperasta tehdyllä levyllä.
Kaarle Ojanen (valtiopäivämies)

Karl Gustaf (Kaarle Kustaa) Ojanen (alk. Carl Gustav Tuorre; 3. tammikuuta 1851 Punkalaidun – 7. marraskuuta 1927 Nummi) oli suomalainen maakauppias, maanviljelijä, moninkertainen valtiopäivämies ja kansanedustaja.
Ojasen vanhemmat olivat Juhani Juhaninpoika Tuorila ja Kreeta Liisa Matintytär ja puoliso vuodesta 1874 Marianna Hangasniemi (k. 1928). Ojanen opiskeli Jyväskylän seminaarissa, mutta toimi sitten maakauppiaana Urjalassa 1873–1877 ja maanviljelijänä Nummella vuodesta 1877. Ojanen oli talonpoikaissäädyssä neljästä eri tuomiokunnasta valittu valtiopäivämies 1882, 1885, 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Hän oli talonpoikaissäädyn puhemies vuosina 1900 ja 1904–1905. Ojanen valittiin vielä myös yksikamariseen eduskuntaan, jossa hän oli Suomalaisen puolueen kansanedustajana ajalla 1. maaliskuuta 1910 – 31. tammikuuta 1911.
Ojanen on haudattu Nummen hautausmaalle.
Pūngi

Pūngi (myös "puungi", "poongi", "bin" tai "been") on yleisnimi kaikille tuulikapselilla varustetuille eteläaasialaisille kaksoisklarineteille.
Pūngeja käyttävät erityisesti käärmeenlumoojat, muun muassa Rajasthanin mustalaisheimot, kuten Kalbeliya-mustalaiset. Pūngeja käytetään yleisesti myös rajasthanilaisten mustalaistanssien säestyssoittimena.
Soittimissa on usein kurpitsasta tehty ilmakapseli, siihen kiinnitetty suukappale ja useimmiten kaksi yksikkölehdykkäistä ja samansuuntaista bambusta tai luusta tehtyä putkea eli jivalaa. Bambuputket on kiinnitetty kurpitsaan mehiläisvahalla. Soitinta voi virittää ja putkien pituutta säätää mehiläisvahan sisällä liikuttamalla. Pilleistä toinen saa aikaan bordunaääntä, kun taas toista käytetään melodian tuottamiseen. Melodiaputkessa on tyypillisesti viidestä kahdeksaan sormiaukkoa.
Pūngi oli alkujaan intialainen kansanmusiikkisoitin, ja se on yhä tärkeässä asemassa muun muassa Intian uskonnollisessa musiikissa.
Suomen Akateemisten Naisten Liitto

Suomen Akateemisten Naisten Liitto - Finlands Kvinnliga Akademikers Förbund ry. on korkeakoulututkinnon suorittaneiden naisten järjestö. Liitolla on lähes tuhat jäsentä ja 18 paikallisyhdistystä, joista kaksi on ruotsinkielistä. Liitto on perustettu vuonna 1922. Se kuuluu vuonna 1980 perustettuun Euroopan Akateemisiin Naisiin (University Women of Europe, UWE). Akateemisilla Naisilla on myös vuonna 1919 perustettu Kansainvälinen Akateemisten Naisten Liitto ("Graduate Women International", GWI, aik. International Federation of University Women, IFUW). Akateemisilla Naisilla on neuvoa-antava asema YK:n ECOSOCissa, ILOssa ja UNESCOssa sekä sisarjärjestöjä yli 60 maassa.
Liiton puheenjohtajana on toiminut vuodesta 2025 TtT Jutta Hartikainen. Hänen edeltäjiään ovat muun muassa OTK Tuija Brax (2016 - 2018) ja professori Helena Ranta (2013 - 2015).
Liitto hallinnoi Luetaan yhdessä - Vi Läser Tillsammans -verkostoa, jossa suomalaisnaiset tarjoavat vapaaehtoistyönä lukutaidon ja suomen kielen opetusta maahanmuuttajanaisille eri puolilla Suomea. Verkostolla on ollut toimintaa vuodesta 2004 alkaen. Valtakunnallinen hankkeesta tuli vuonna 2007. "Luetaan yhdessä" -ryhmiä on 80 (2023), ja niissä on vapaaehtoisia opettajia on yli 500 ja opiskelijoita on yli 4000. Verkoston toimintaa on rahoittanut muun muassa STEA ja Koneen säätiö.
Liitto on Naisjärjestöjen Keskusliiton, Suomen 1325-verkoston ja Suomen YK-liiton jäsen.
Maailman autismitietoisuuden päivä

Maailman autismitietoisuuden päivä (, "WAAD") on 2. huhtikuuta vietettävä vuosipäivä. Se hyväksyttiin Qatarin esityksestä 18. joulukuuta 2007 Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksessa.
YK kehotti vuonna 2007 jäsenvaltioitaan ja alan kansalaisjärjestöjä viettämään autismipäivää siten, että suuren yleisön ja autististen lasten vanhempien tietämys autismista lisääntyisi. Päivän alkuperäisenä tarkoituksena oli edistää Kannerin oireyhtymän aikaista diagnosointia ja tarvittavan yhteiskunnallisen tuen järjestämistä Kannerin oireyhtymän omaaville ihmisille. Viime vuosina päivän vietossa on alettu pitämään esillä yhä enemmän kaikkien autismikirjolaisten asiaa.
Säätyvaltiopäivät 1867

Suomen suuriruhtinaskunnan säätyvaltiopäivät 1867 pidettiin nälkävuonna 1867. Silloin päätettiin rakentaa rautateitä. Valtiopäivät myös hyväksyivät uuden valtiopäiväjärjestyksen, joka tuli voimaan 1869 ja oli käytössä vuoden 1906 eduskuntauudistukseen asti, sekä päättivät vuonna 1869 voimaan tulleen kirkkolain sisällöstä.
Edustajat.
Aatelissääty.
Aatelissäädyn puhemies eli maamarsalkka oli J. M. Nordenstam. Aatelissäädyn valtiopäiväedustajia olivat hänet mukaan lukien seuraavat henkilöt:
Pappissääty.
Pappissäädyn edustajia oli valtiopäivillä piispat mukaan luettuina 27 eli kuusi vähemmän kuin edellisillä valtiopäivillä 1863–1864. Edustajat olivat seuraavat:
Piispat: 
Papiston edustajat:
Porvarissääty.
Porvarissäädyn puhemies oli Frans Wilhelm von Frenckell ja sihteeri Sixtus Viktor Calamnius. Säädyn jäsenet olivat puhemies mukaan luettuna seuraavat:
Talonpoikaissääty.
Vuosien 1863–1864 valtiopäiväedustajia, jotka valittiin uudelleen oli kahdeksan. Ensimmäistä kertaa valtiopäivämiehiksi valittuja oli 47. Vuoden 1867 valtiopäivämiehistä Johan Erik Rosenberg, Juho Riihimäki ja Kaarle Wärri valittiin myöhemmin monta kertaa uudelleen. Vuosien 1863–1864 valtiopäivillä oli suurtilallisia kahdeksan, oli 1867 enää vain viisi. Johan Punderus oli ammatiltaan apteekkari.
Talonpoikaissäädyn puhemieheksi valittiin Aukusti Mäkipeska, joka oli ollut edellisilläkin valtiopäivillä puhemiehenä. Varapuhemiestä ei valittu. Puhemiesneuvostoon valittiin Keto ja Punderus sekä varajäseniksi Warpenius ja Hannuksela. Säädyn sihteeriksi valittiin Kuopion läänin lääninsihteeri Albert Werner Nykopp. Valitsijamiehiksi valittiin Akola, Kavén, Keto, Kumpulainen, Levonen, Muttilainen, Penttilä, Poikela, Reinikkala, Slotte, Tiilikainen, Vitikkala ja Warpenius.
Erikoisen tarkastusvaliokunnan jäsenet olivat kaikki suomenkielisiä, koska Slotten mukaan tällä tavalla säästettiin kustannuksissa tulkkien työn arvo verrattuna siihen, että tarkastusvaliokunnassa olisi ollut myös ruotsinkielisiä ja olisi jouduttu palkkaamaan tulkki. Erikoisen tarkastusvaliokunnan kustannukset maksoi talonpoikaissääty itse. Tätä Viljo Hytönen pitää osoituksena siitä, miten vähän kielikysymyksellä oli vielä tuona aikana merkitystä talonpoikaissäädylle. Valtiokuntasihteeriksi valittiin maisteri Jaakko Forsman. Vähemmistö kannatti edellisten valtiopäivien talonpoikaissäädyn erikoisen valiokunnan sihteerinä toiminutta tohtori Paavo Tikkasta ja kaksi jäsentä professori Axel Liljenstrandia. Formanin erottua valiokuntasihteeriksi valittiin Paavo Tikkanen.
Talonpoikaissäädyssä oli puhemies mukaan luettuna 55 jäsentä. He olivat seuraavat:
Säätyvaltiopäivät 1882

Suomen suuriruhtinaskunnan valtiopäivät vuonna 1882 pidettiin 19. tammikuuta – 6. kesäkuuta 1882. Aatelittomat säädyt kokoontuivat Rikhardinkadun kirjastotalossa ja talonpoikaissääty lisäksi Polyteknillisellä opistolla Hietalahdentorilla. Aatelisto kokoontui tavan mukaisesti Ritarihuoneella. Keisari Aleksanteri III avasi valtiopäivät 24. tammikuuta 1882.
Edustajat.
Aatelissääty.
Aatelissäädyn puhemies eli maamarsalkka oli Samuel Werner von Troil. Aatelissäädyn valtiopäiväedustajia olivat hän mukaan luettuna seuraavat henkilöt:
Pappissääty.
Pappissäädyn pitkäaikainen puhemies edellisiltä valtiopäiviltä, arkkipiispa Edvard Bergenheim, vaihtui nyt piispa Anders Johan Hornborgiin. Säädyn edustajat valtiopäivillä olivat seuraavat:
Piispat: 
Papiston edustajat:
Puhemies mukaan luettuna säädyssä oli 36 edustajaa, joista uusia edustajia oli yksitoista. Ensikertalainen valtiopäivämies Asikkalan kirkkoherra Erik Viktor Petterson, joka oli pappissäädyn edustaja myös kaksilla seuraavilla valtiopäivillä, tuomittiin vuonna 1889 petoksesta vankilaan ja menettämään kunniansa ja papinvirkansa.
Porvarissääty.
Porvarissäädyn puhemies oli Lorenz Lindelöf ja sihteeri Karl Langenskiöld. Säädyn jäsenet olivat puhemies mukaan luettuna seuraavat:
Talonpoikaissääty.
Talonpoikaissäädyssä valtiopäiville osallistuivat, puhemies Carl Johan Slotte mukaan luettuna, seuraavat edustajat, tulkkina Anton Almberg ja sihteerinä Johan Gustaf Sohlman:
Säätyvaltiopäivät 1888

Säätyvaltiopäivät 1888 olivat sääntömääräiset Suomen suuriruhtinaskunnan valtiopäivät. Ne olivat viimeiset ennen Säätytalon valmistumista Helsinkiin.
Niillä käsiteltiin kaikkiaan 41 valtiopäiväesitystä. Tärkeimpiä käsiteltäviä asioita olivat eriuskolaislaki ja uusi Suomen rikoslaki, jonka oli paljolti valmistellut professori Jaakko Forsman vuoden 1734 Ruotsin kuningaskunnan lain käytyä jo vanhentuneeksi. Osiltaan vieläkin voimassa Suomen tasavallassa oleva vuoden 1889 rikoslaki oli ongelmallinen suhteessa Venäjään mm. valtiollisten rikosten ja julkiseen omaisuuteen kohdistuvien rikosten vuoksi, minkä vuoksi sen voimaanastuminen lykkääntyi vuoteen 1891.
Edustajat.
Aatelissääty.
Aatelissäädyn puhemies eli maamarsalkka oli Victor von Haartman. Aatelissäädyn valtiopäiväedustajia olivat hän mukaan luettuna seuraavat henkilöt: 
Pappissääty.
Pappissäädyn edustajien lukumäärä valtiopäivillä oli puhemies ja 37 jäsentä, joista 16 oli uusia. Valtiopäivämiehet olivat säädyn puhemies arkkipiispa Torsten Thure Renvall mukaan luettuna seuraavat:
Piispat:
Papiston edustajat:
Porvarissääty.
Porvarissäädyn puhemies oli Anders Joachim Kurtén ja sihteeri Anders Mauritz Hornborg. Säädyn jäsenet olivat puhemies mukaan luettuna seuraavat:
Talonpoikaissääty.
Talonpoikaissäädyssä valtiopäiville osallistuivat, puhemies Carl Johan Slotte mukaan luettuna, seuraavat edustajat, tulkkina Anton Almberg ja sihteerinä Karl Fabritius:
Royal Caribbean International

Royal Caribbean International on Royal Caribbean Cruises -konsernin omistama suuri risteilijävarustamo. Yhtiö perustettiin vuonna 1968, ja sen vuoden 2007 liikevaihto oli 6,149 miljardia dollaria.
Sen aluksista yli 20 on rakennettu entisen STX Europen, nykyisen Meyer Turun telakalla Turussa vuodesta 1995 alkaen ja kaksi STX Europen telakalla Helsingissä.
Varustamon laivat tekevät risteilyjä pääasiassa Karibialla, Välimerellä ja Alaskassa. Varustamo järjestää myös kausittaisia risteilyjä muun muassa Itämerellä.
Laivat.
Royal Caribbean International omistaa 30 loistoristeilijää yhdeksässä eri laivaluokassa ("Icon Class", "Quantum Class", "Oasis Class", "Freedom Class", "Voyager Class", "Radiance Class", "Vision Class", "Sovereign Class" ja "Empress Class").
Royal Caribbean omistaa kolme maailman suurinta risteilyalusta: "Oasis of the Seas", "Allure of the Seas" ja "Harmony of the Seas". Laivat on rakennettu entisen STX Europen, nykyisen Meyer Turun Turun telakalla ja Saint Nazairen Ranskan telakalla. Laivat valmistuivat lokakuussa 2009, 2010 ja 2016. Vuonna 2010 valmistunut "Allure of the Seas" on viisi millimetriä pidempi kuin vuonna 2009 valmistunut "Oasis of the Seas". Vuonna 2016 valmistunut "Harmony of the Seas" oli maailman suurin risteilyalus vuoteen 2018 asti, jolloin saman varustamon "Symphony of the Seas" valmistui. Vuonna 2023 Icon of the Seas valmistui, jolloin siitä tuli maailman suurin alus.
Kurki-Suonio

Kurki-Suonio on sukunimi, jonka osa Krohn-suvun jäsenistä otti käyttöön suomentaessaan nimensä. Tunnettuja Kurki-Suonioita ovat:
M/S Grandeur of the Seas

Grandeur of the Seas on yksi Royal Caribbean International -varustamon aluksista. Se kuuluu Vision Class -laivaluokkaan ja on rakennettu Kværner Masa-Yardsin Helsingin Uudella Telakalla. Laiva otettiin käyttöön joulukuussa 1996. Laivalla liikennöidään Euroopassa, Karibialla, Bermudassa, Kanadassa ja Uudessa-Englannissa, Panaman kanavassa ja Atlantin poikki.