Laakakirves

Laakakirves on alkeellinen pronssista valinmuottiin valamalla valmistettu ohutteräinen kirves, joka on todennäköisesti ollut työkirves. Siitä tunnetaan myös kuparista valmistettuja varhaisia neoliittisen kivikauteen ajoittuvia muotoja. Laakakirveet olivat Itämeren itäpuolella harvinaisuuksia tai niitä ei tuotu tänne ollenkaan. Suomesta tai Virosta ei tunneta yhtään löytöä. Kirvestyyppi on kupari- ja pronssimetallisina esiintynyt yleisenä Lähi-idässä ja Euroopassa, ja erityisesti täällä Skandinavian pronssikaudella Etelä-Ruotsissa ja Tanskan alueella, ensin kuparisin ja sitten pronssisin terin.
Nimityksiä.
Kirveellä on esiintymisalueellaan erikielisiä vastineita: , ja .
Kehitys.
Neoliittisella kivikaudella otettiin kupari uutena materiaalina käyttöön samalla periaatteella kuin kivimateriaali. Luonnonkuparista valmistettiin takomalla kivikirveen muotoisia työvälineitä, jotka vartettiin puuvarteen vanhalla tavalla sitomalla ne kiinni. Tämä on tapahtunut ensimmäiseksi Lähi-idässä, Anatoliassa tai Kaukasuksella noin 3000 eaa. tai myöhemmin. Kun kuparia opittiin valamaan, saatettiin kirveenterää vielä takoa valun jälkeen ja lisäksi lämpökarkaista ennen käyttöä. Kuparin plastisuudesta johtuen valaminen mahdollisti kehittämisen edelleen, ja sama kehitys jatkui siirryttäessä kuparista pronssiin.
Oscar Montelius selvitti pronssikirveiden kehitysvaiheet Skandinavian pronssikaudella jo 1800-luvun puolella. Ensimmäinen reunuskirveeseen johtanut työkirveen tyyppi oli laakakirves, jonka terä oli lähes tasapaksua kupari- tai pronssilevyä. Laakakirveen terän pitkä perä työnnettiin varteen halkaistuun rakoon ja sidottiin narulla kiinni. Ratkaisu ei ollut kovin hyvä, sillä tällä tavalla puuvarsi halkeaa helposti ja iskettäessä terä kääntyy lopulta vinoon. Vinoon kääntymistä ehkäistiin reunuksilla, valamalla varren sivuille pienet korokkeet. Nyt puuvarsi sai reunuksista tukea eikä terä enää iskettäessä kääntynyt vinoon. Voidaankin sanoa, että reunuskirves on laakakirveen kehitysmuoto, joka ei poikennut aluksi kovinkaan paljon laakakirveestä. Ongelmaksi jäi vielä puuvarren halkeaminen. Sitä yritettiin ehkäistä valamalla varren puoliväliin olka. Olka otti vastaan iskun eikä antanut puuvarren liikkua eteenpäin. Kokeiltaessa tätä kirvestä, on senkin huomattu halkaisevan puuvarsia. Lopullinen ratkaisu varren halkeiluun oli putkikirves.
Ajoitus.
Nykyisessä Romaniassa ja Bulgariassa Tonavan alajuoksulla sekä Prutin ja Dnestrin varsilla, ja Karpaattien länsipuolella Unkarissa, Slovakiassa ja Tšekissä, käytettiin kuparikirveitä piikirveiden rinnalla 4500–3800 eaa. Ensimmäinen löytö, jossa oli selvästi käytetty kuparimalmista valmistettua kuparia, on ajoitettu 4850 eaa. Kuparisten laakakirveiden käyttö levisi Gumelniţa-Karanovon, Varnan, Tripoljen, Lengyelin ja Bodrogkeresztúrin kulttureissa. Romanian ympäristön pronssikausi alkoi 2500–2200 eaa. Ezeron kulttuurissa, jolloin kaikki valmistajat siirtyivät käyttämään pronssia.
Brittein saarilla alkoi metalliesineiden valmistaminen 2500–2200 eaa., jolloin ensimmäisten esineiden jälkeen niiden määrä lisääntyi hitaasti. Silloin valmistetut kuparikirveet olivat laakakirveitä ja matalareunuksisia reunuskirveitä, jotka Stuart Needham luokittelee luokkiin 1–4. Noin 2200 eaa. alkaen kirveetkin valmistettiin pronssista, joka oli silloin keksitty. Luokka 5 onkin jo täysin kehittynyt reunuskirves, joita alkoi esiintyä 1800 eaa. 
Ruotsin Malmöstä löydetystä Pilen kätkössä oli 12 reunuskirvestä ja yksi oli laakakirves. Se on ajoitettu Skandinavian pronssikauden periodille I eli 1700–1500 eaa.