tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pölykiekko

Pölykiekko on litteähkö tähden ympärillä havaittu pölymuodostuma, joka kiertää tähteä. Se havaitaan muun muassa infrapuna-alueessa. Tutkijoiden mukaan pöly on peräisin planeettoja kiertävien pikkuplaneettojen törmäilyistä. Monet havaitut pölykiekot vastaavat lähinnä Aurinkokunnan Kuiperin vyöhykettä. Pölykiekkoja on havaittu muun muassa Vegalta, Fomalhautilta, Beta Pictorikselta ja Denebolalla.
Monet pölykiekot ovat havaintojen mukaan rengasmaisia, tai niissä esiintyy monia renkaita. Pölykiekot tai renkaat voivat olla epäsymmetrisiä, esimerkiksi ylhäältä katsoen soikeita.
Tietoa pölykiekoista.
Infrapunasatelliitti IRAS kartoitti1980-luvun alussa taivasta muun muassa pölyn ulossäteilyn infrapunaisella aallonpituusalueella. Ensimmäiset pölykiekot havaittiin vuonna 1983 siitä, että jotkut tähdet säteilivät huomattavan ylimäärän infrapunasäteilyä, eli niillä on selvä IR-eksessi. Infrapunasäteily on keskustähden lämmittämän pölyhiukkasen ulossäteilyä.
Pölyä muodostuu esimerkiksi asteroidien törmäyksissä sekä komeettojen vaikutuksesta. Pölykiekon olemassaolo saattaa viitata mahdollisiin planeettoihin tai niiden muodostumisvaiheeseen. Monien pölykiekkojen rakenteissa on havaittu karkeilla teleskooppihavainnoilla ja tietokonelaskennalla piirteitä, jotka kertovat mahdollisten planeettojen aiheuttamista häiriöistä. Näissä pölykiekoissa näkyy muun muassa rengasmaisia tihentymiä ja harventumia, jotka tuovat mieleen asteroidivyöhykkeessä olevat aukot ja tihentymät, jotka johtuvat jättiläisplaneetta Jupiterin häiriöistä.
Pölykiekot voivat olla joko lähellä tähteään olevia kuumia pölykiekkoja ja kaukana olevia kylmiä kiekkoja. Kuumaa kiekkoa sanotaan monesti eksozodiakaaliseksi pölyksi eli Aurinkokunnan ulkopuoliseksi eläinradatavalopölyksi. Kuuma kiekko on esim. Eta Corvilla, kylmä Fomalhautilla.
Arosuohaukka

Arosuohaukka "(Circus macrourus)" on päiväpetolintuihin kuuluva haukka, joka on 2010-luvun alussa pesinyt Suomessakin muutaman parin voimin.
Koko ja ulkonäkö.
Arosuohaukka on noin 40–50 cm pitkä ja siipien kärkiväli on noin 100–120 cm. Naaras on koirasta selvästi suurempi.
Koiraan höyhenpuku on alta vaalea ja päältä vaaleanharmaa, lukuun ottamatta siivenkärkien mustia salmiakkikuvioita. Naaras on päältä ruskeankirjava ja vatsapuolelta vaaleampi.
Laji muistuttaa paljon niittysuohaukkaa ja sinisuohaukkaa. Koiraan erottaa sinisuohaukasta terävän siiven, lähes valkoisen värityksen ja käsisiiven mustan kuvion muodon perusteella. Naaras on vaikea erottaa sinisuohaukasta: käsisiipi on terävä ja käsisulkien kärjet ovat vaaleat. Nuori lintu muistuttaa enemmän nuorta niittysuohaukkaa viiruttoman rinnan, ruosteenpunertavan värityksen ja terävän siiven takia, mutta nuoren arosuohaukan kaulassa on selvä vaalea kauluri ja käsisiiven takareuna on vaaleampi kuin niittysuohaukalla. Muiden kuin koiraspukuisten suohaukkojen määrittäminen vaatii asiantuntemusta ja kokemusta, lintu on nähtävä hyvin ja on tiedettävä tarkasti mitä katsotaan.
Elinympäristö.
Pesimäalueilla arosuohaukka suosii laajoja peltoalueita, ja kosteikkoisia niittyjä. Talvet se viettää myös avoimilla paikoilla. Muuttoaikoina viihtyy soilla, viljelyksillä, peltoaukeilla ja rantaniityllä.
Lisääntyminen.
Arosuohaukka rakentaa pesänsä maahan korkean heinikon suojaan ja munii 4–6 vaaleaa munaa.
Ravinto.
Arosuohaukat pyydystävät pikkunisäkkäitä, liskoja ja lintuja. Saaliinsa ne yllättävät liitämällä matalalla niittyjen ja peltojen yllä.
Levinneisyys.
Arosuohaukka pesii Itä-Euroopan eteläosissa ja Keski-Aasiassa. Se on muuttolintu ja viettää talvensa pääosin Intiassa ja Etelä-Aasiassa. Länsi-Euroopassa lintu on harvinainen vieras. Suomessa arosuohaukka on pääsääntöisesti harvinainen harhailija erityisesti huhti-toukokuussa ja syyskuussa. Arosuohaukkoja pesii Suomessa 5–25 paria.
Lindbladin resonanssi

Lindbladin resonanssit ovat resonansseja, joita esiintyy painovoiman koossa pitämissä pyörivissä järjestelmissä pyörimisakselin suhteen esiintyvien epäsymmetrioiden vaikutuksesta. Lindbladin resonansseja esiintyy esimerkiksi galakseissa ja protoplanetaarisissa kiekoissa epäsymmetrioiden, kuten pienten seuralaisgalaksien tai protoplaneetoiden vaikutuksesta.
Jos tällainen järjestelmä pyörii kulmanopeudella formula_1 ja sitä kiertää kappale kulmanopeudella formula_2, ilmenee kappaleessa Lindbladin resonanssi, jos
formula_3,
missä formula_4 on episyklitaajuus ja formula_5 on jokin positiivinen kokonaisluku. Tällöin kappaleessa ilmenee sen kiertäessä järjestelmää gravitaatiopotentiaalin jaksoittaiset muutokset resonanssissa oman ratataajuutensa kanssa.
Jaottelu sisempiin ja ulompiin Lindbladin resonansseihin on helppo tehdä. Kun kappaleen kulmanopeus on suurempi kuin muun järjestelmän, sen rata on sisemmällä järjestelmässä ja se saavuttaa radallaan epäsymmetrisyyksiä, mikä vastaa yllä olevan yhtälön plus-merkkiä. Vastaavasti päinvastaisessa tilanteessa kappale on ulompana ja jää jälkeen ja yhtälössä käytetään miinus-merkkiä. Niitä etäisyyksiä järjestelmän keskustasta, joilla Lindbladin resonansseja esiintyy, kutsutaan Lindbladin säteiksi (lat. "Lindblad radii").
Tilannetta, jossa formula_6 sanotaan korotaatioresonanssiksi (engl. "corotation resonance").
Protoplanetaarisissa kiekoissa protoplaneetat toimivat epäsymmetrioina, ja tällöin Lindbladin resonanssit saavat aikaan kiertoimpulssin kulkeutumista planeetan radan sisäpuolelta sen ulkopuolelle. Vastaavasti myös kaasua ja pölyä kulkeutuu kiekon keskusta kohti. 
Lindbladin resonanssit on nimetty ruotsalaisen tähtitieteilijän Bertil Lindbladin (1895-1965) mukaan.
Pystykivi

Pystykivi tarkoittaa yleensä kapeahkoa ja korkeaa kiveä, joka on ihmisten pystyttämä tai palvoma. Pystykivillä tarkoitetaan yleisimmin luonnonpintaisen tai louhitun näköisiä kiviä. Johonkin erityiseen muotoon muokattuja tai koristeltuja pystykiviä kutsutaan usein tarkemmilla nimityksillä, kuten pylväs, patsas, obeliski tai riimukivi.
Pystykiviksi kutsutaan useimmiten eurooppalaisia, esihistoriallisia pystykiviä. Pystykivistä suurimmat ovat megaliitteja. Yksittäisestä megaliitista voidaan käyttää nimitystä menhir, joka suomennetaan toisinaan pystykiveksi. Pystykiviä on myös Suomessa, niitä kutsutaan esimerkiksi napakiviksi. Niiden alkuperästä ei ole tietoa, mutta niihin liittyneestä mytologiasta tiedetään jotain. Lapissa on ilmeisesti saamelaisten esi-isien pystyttämiä, seitoina palvottuja kivirakennelmia, joukossa myös pystykiviksi laskettavia.
Lähes kaikissa säilyneissä eurooppalaisia pystykiviä koskevissa kansanperinteissä kivien merkitys on liittynyt hedelmällisyyteen.
Vitikieli

Vitikieli (vit. "kitivieli") on leikkikieli, joka muistuttaa tunnetumpaa kontinkieltä. Vitikielessä jokaisen sanan eteen lisätään sana "viti", ja suoritetaan samanlainen kirjainten tai tavujen vaihdos kuin sananmuunnoksessa.
Vitikieli toimii seuraavasti: esimerkiksi sanan "lamppu" eteen lisätään sana "viti" ("vitilamppu") ja syntynyt sana käännetään sanamuunnoksella, jolloin syntyy "lativimppu". Yhdyssanoissa kumpikin osa käsitellään erikseen: esimerkiksi sana "kattolamppu" muutetaan ensin muotoon "vitikatto-vitilamppu" ja sitten muotoon "kativittolativimppu". Lause "tämä kieliin tai kielitieteeseen liittyvä artikkeli on tynkä" muuttuu näin muotoon "tätivimä kitivieliin tativii kitivielititivieteeseen litiviittyvä ativirtikkeli otivin tytivinkä". 
Yksitavuiset i-kirjaimeen päättyvät sanat (kuten esimerkkilauseen "tai") aiheuttavat sanamuunnokseen hieman ongelmallisen kaksois-i:n. Lisäksi vi-alkuiset sanat eivät muutu sanamuunnoksessa, samalla tavoin kuin ko-alkuiset sanat kontinkielessä. 
On huomattava, että viti on etuliite, toisin kuin kontinkielen "kontti" joka tulee sanan jälkeen. 
Isä meidän -rukous.
Itivisä metiveidän, jotivika otivilet taitivivaissa.
Pytivihitetty oltivikoon sitivinun nitivimesi.
Tultivikoon sitivinun valtivitakuntasi.
Tativipahtukoon sitivinun tahtivitosi,
mytiviös mativian päältivilä nitiviin kutiviin taitivivaassa.
Antivina meiltivile tätivinä päitivivänä
meitividän jotivikapäiväinen leitivipämme.
Jativi antivina meiltivile meitividän syntivitimme antiviteeksi,
nitiviin kutiviin metivikin antiviteeksi antivinamme niiltivile,
jottivika otivivat meitivitä vastivitaan riktivikoneet.
Ätiviläkä saativita meitivitä kiutivisaukseen,
vativian päästivitä meitividät pativihasta.
Siltivilä sitivinun otivin valtivitakunta
jativi voitivima jativi kuntivinia iantivikaikkisesti.
Aativimen.
Don Quichotte

Don Quichotte on ranskalaisen säveltäjän Jules Massenet’n viisinäytöksinen ooppera, joka sai ensi-iltansa Monte Carlossa 24. helmikuuta 1910. Libreton on Miguel de Cervantes Saavedran romaanin pohjalta kirjoittanut Henri Cain. Inspiraationa säveltäjälle oli runoilija Jacques Le Lorrainin näytelmä "Le chevalier de la longue figure", joka ensiesitettiin Pariisissa 1904. Oopperan tapahtumat seurailevat alkuperäisteosta vain osittain – esimerkiksi Dulcinea, joka ei suoraan esiinny kirjassa, on oopperassa merkittävässä roolissa.
Juoni.
Ensimmäinen näytös.
Kaupunkilaiset ovat järjestäneet "fiestan", juhlan ja Dulcineaa kosiskelee neljä eri yrittäjää, joista yksi, Juán, pilkkaa Don Quijotea ja Sancho Panzaa heidän saapuessaan. Juán haastaa ritarin kaksintaisteluun, mutta Dulcinea tulee väliin ja hätistää Juánin matkoihinsa. Tämän jälkeen hän vaatii Donilta todistamaan rakkautensa häneen tuomalla takaisin kaulakorun, jonka rosvot ovat häneltä varastaneen. Quijote hyväksyy tämän haasteen ja lähtee Sancho Panzan kanssa.
Toinen näytös.
Kaksikko on etsimässä rosvoja. Sancho Panza laulaa naisia vastustavaa taistelulaulua kun Don näkee edessään ryhmän vaarallisia jättiläisiä (todellisuudessa tuulimyllyjä). Aseenkantajansa ällistykseksi Don haastaa tuulimyllyt ja lopulta jää kiinni yhteen niiden siivistä.
Kolmas näytös.
Etsinnän jatkuttua tovin kaksikko nukahtaa taivasalle. He heräävät rosvolauman ääniin ja Sancho Panza säntää pakoon. Don jää paikoilleen ja bandiitit valmistautuvat surmaamaan hänet, mutta liikuttuvat Quijoten viimeisestä rukouksesta jumalalle. Hän kertoo olevansa ritari suorittamassa jaloa tehtävää kauniille naiselle, jonka jälkeen rosvot heltyvät ja palauttavat kaulakorun. Don antaa heille siunauksensa.
Neljäs näytös.
Dulcinea on viihdyttämässä yleisöä. Quijote lupaa Sancholle saaren palkkioksi hänen avustaan kaulakorun etsinnässä. Yleisö hämmästelee kun Quijote palauttaa Dulcinealle korun ja pyytää häntä vaimokseen. Yleisö puhkeaa nauruun, mutta Dulcinea ajaa heidät tiehensä, jonka jälkeen hän kuitenkin torjuu Quijoten kosinnan - hänen sielunsa on vapaa eikä hän halua tulla sidotuksi vakiintuneeseen elämään. Don kiittää naista hänen rehellisyydestään ja lempeydestään, muttei kykene peittämään pettymystään. Kansanjoukon palatessa pilkkaamaan Quijotea Sancho puolustaa isäntäänsä ja johdattaa Donin pois.
Viides näytös.
Don Quijote on lyöty. Hänen sydämensä on murtunut ja hän valmistautuu kohtaamaan kuoleman. Ritari pyytää Sancho Panzan anteeksiantoa sille, että ainoa saari jonka hän voi tälle lahjoittaa, on hänen kuvitelmissaan. Quijote lepää kumppaninsa käsivarsilla ja näkee vielä sielunsa silmin Dulcinean. Kyynelehtien, Sancho Panza anoo isäntäänsä taistelemaan, mutta Don Quijote ei jaksa vaan heittää henkensä
Dölehevonen

Dölehevonen (ennen myös östlandinhevonen, gudbrandsdalinhevonen ja pohjoisnorjanhevonen) on norjalainen kylmäverinen hevosrotu. Sen säkäkorkeus on 145–155 senttimetriä ja paino 540–630 kilogrammaa. Dölehevonen on vanha työhevosrotu, vaikka sen rotujärjestö onkin perustettu vasta vuonna 1967. 
Historia.
Dölehevonen on peräisin Gudbrandsdalin laaksosta, missä sitä käytettiin työ- ja kuormahevosena. Rotu muistuttaa niin paljon friisiläisiä ja hollantilaisia hevosia sekä joitakin Skotlannin poneja, että arvellaan matkalaisten, kenties jopa viikinkien kuljettaneen hevosia näiden alueiden välillä.
Rotu on todennäköisesti polveutunut dölenravurista, joka paransi ravinopeutta ja eteenpäinpyrkimystä; metsähevosesta, joka muodosti dölenhevosen massiivista perustaa; ja englannintäysiverisestä, joka paransi liikkeitä, rakennetta ja nopeutta. Vuonna 1834 Norjaan tuotiin täysiverinen ori Odin, jolla on ollut rodun kehityksessä suuri merkitys. 
Ominaisuudet.
Dölenhevoset ovat kestäviä ja kokoonsa nähden hyvin vahvoja. Niitä on käytetty työ- ja kuormahevosina, mutta ovat myös nopeita ravureita.
Rustavi

Rustavi () on Georgian neljänneksi suurin kaupunki. Rustavi sijaitsee Kaakkois-Georgiassa Kvemo Kartlin hallintoalueella Mtkvarijoen varrella 37 kilometriä Tbilisistä kaakkoon. Kaupungissa on 117 900 asukasta (vuonna 2007).
Historia.
Kronikoitsija Leonti Mrovelin mukaan kaupunki perustettiin jo 300-luvulla eaa., mutta ensimmäiset varsinaiset jäljet kaupungista ovat 300-luvulta ajanlaskun alun jälkeen. Kuningas Trdatin sanotaan rakentaneen Kukhetin alueelle kanavan ("ru", "virta") Mtkvarijoesta, mistä Rustavi on saattanut saada nimensä. Myös Rustavin ensimmäisen kirkon ja linnoituksen rakennustyöt on liitetty samalle aikakaudelle. Kuningas Vakhtang I teki 400-luvulla kaupungista kirkollisen keskuksen. Arabit tuhosivat kaupunkia 700-luvulla.
Kaupunki eli kukoistuskauttaan 1200-luvulla, jolloin se oli merkittävä kaupan keskus. Mongolit kuitenkin tuhosivat kaupungin vuonna 1265, eikä se enää toipunut. Nykyinen kaupunki syntyi vasta neuvostoaikana, kun vanhan Rustavin raunioille perustettiin metalliteollisuuden keskus, joka rakennettiin vuosina 1941–1950. Kaupunkioikeudet Rustavi sai vuonna 1948.
Neuvostoliiton hajoamisen aiheuttama talousromahdus iski kaupunkiin pahoin. Rustavin väkiluku oli vuoden 1989 väestönlaskennassa vielä yli 159 000, mutta se laski vuoteen 2002 mennessä noin 116 000:een. Rustavin asukkaista georgialaisia on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 87,8 prosenttia. Suurimmat vähemmistöt ovat azerit (4,3 prosenttia) ja venäläiset (3,1 prosenttia).
Soilwork

Soilwork on ruotsalainen melodista death metalia soittava yhtye, jonka kotipaikka on Helsingborg.
Historia.
Soilwork perustettiin vuonna 1995, jolloin se oli vielä nimeltään Inferior Breed. Vuonna 1996 yhtye vaihtoi nimensä Soilworkiksi, joka kuvasti enemmän heidän musiikkiaan. Soilworkin musiikissa kuullaan niin sanottua Göteborg-metallia sekä groovaavia kitarariffejä 1980-luvun heavy metalin tyyliin. 
Yhtyeen ainoa alkuperäisjäsen on laulaja Björn ”Speed” Strid.
Vuonna 2003 Soilwork alkoi saada kaupallista menestystä myös Yhdysvalloissa, kun albumi "Figure Number Five" ylsi Billboardin uusien artistien Heatseekers-listan sijalle 43. Albumi "Sworn to a Great Divide" julkaistiin 19. lokakuuta 2007 ja sijoittui Billboard 200 -listalla sijalle 148.
14. syyskuuta 2022 Soilwork kertoi kitaristi David Anderssonin kuolleen 47-vuotiaana alkoholi- ja mielenterveysongelmien takia.
Diskografia.
EP:t
Thaïs

Thaïs on vuonna 1894 ensi-iltansa saanut Jules Massenet’n ooppera. Libreton on kirjoittanut Louis Gallet Anatole Francen vuonna 1890 ilmestyneen samannimisen romaanin pohjalta.
Musiikki.
"Thaïsista" puuttuu muutamia Massenet’n tavaramerkkejä: laajat kuoro-osuudet ja pitkät balettikohtaukset. Oopperassa paino onkin kahden päähahmon välisessä kanssakäymisessä. Keskeinen miesrooli on tavanomaisesta oopperakäytännöstä poiketen kirjoitettu baritonille. Laulumelodiat "Thaïsissa" ovat pidempiä kuin säveltäjän aikaisemmissa oopperoissa, ja dialogia on lisätty aarioiden kustannuksella. Nykyään tunnetuin kohtaus lienee toisen näytöksen puolivälissä, jossa Thaïs käy ankaraa sisäistä kamppailua ennen kääntymistään. Tätä jaakobinpainia kuvatakseen Massenet päätyi laulettavan aarian sijasta sooloviuluun ja orkesteriin. Tämä kohta tunnetaan "Meditaationa". Se on nykyään hyvin suosittu konserttikappale viulisteilla.
Tapahtumapaikka ja -aika.
Egypti 400-luvulla.
Juoni.
Ensimmäinen näytös.
Munkki Athanaël päättää käännyttää Aleksandrian halutuimman kurtisaanin Thaïsin. Athanaël tapaa hänet nuoruudenystävänsä Niciaksen talossa ja lupaa tulla Thaïsin luo myöhemmin.
Toinen näytös.
Palatessaan Thaïsin luo Athanaël yrittää uudestaan taivutella häntä jättämään vanhan elämänsä. Vähitellen Thaïs alkaa taipua munkin tahtoon, ja kun Nicias saapuu ystävineen, hän on jo täysin valmis luopumaan ammatistaan. Aamulla hän lähtee Athanaëlin mukana pois ja hävittää omaisuutensa. Väkijoukko vastustaa ja uhkaa kivittää Athanaëlin, mutta Nicias hajottaa joukon heittämällä heille kultaa.
Kolmas näytös.
Athanaël vie Thaïsin erämaaluostariin, jossa hänet suljetaan ahtaaseen selliin katumaan syntejään. Athanaël näkee myöhemmin näyn, josta selviää Thaïsin olevan kuolemassa. Hän lähtee luostariin ja tunnustaa Thaïsille valehdelleensa puhuessaan ikuisesta elämästä ja taivaasta, todellisuudessa hän oli koko ajan himoinnut Thaïsia. Thaïs ei välitä hänestä vaan näkee taivasnäkyjä. Syntisestä naisesta oli tullut pyhä, pyhästä miehestä syntinen.
Triesenberg

Triesenberg on Liechtensteinin ruhtinaskunnan pinta-alaltaan suurin kunta maan etelä- ja keskiosassa. Se kuuluu Oberlandin vaalipiiriin. Triesenberg kohoaa Liechtensteinin kunnista korkeimmalle, korkeimmillaan jopa kahteen tuhanteen metriin. Kunnan asukasluku oli vuoden 2018 väestönlaskennan mukaan 2 636 ja pinta-ala on 29,8 km². Kunta on asutettu jo 1200-luvun loppupuolella walsereiden toimesta.
Triesenbergin alueelta aukeaa upeat maisemat Reinin laaksoon ja Alpeille. Ennen toista maailmansotaa kunnan alueella tärkein elinkeino oli maanviljely, mutta nyttemmin teollisuudella ja palveluammateilla on suurempi merkitys. Triesenbergissä on myös laajat talviurheilumahdollisuudet, samoin kuin kesäisin vaellus- ja vuorikiipeilymahdollisuudet.
Triesenbergin kunnan alueella ovat myös seuraavat kylät: Gaflei, Malbun, Masescha, Rotenboden, Silum, Steg, Sücka ja Wangerberg, joista Malbunissa on hiihtokeskus.
Politiikka.
Kunnanjohtaja on Hubert Sele (VU). Kunnanvaltuustossa on kymmenen jäsentä (VU 5, FBP 4, 1 sitoutumaton)
Suhumi

Suhumi tai Sohumi (, , ) on kaupunki Abhasiassa Mustanmeren rannalla. Se on Georgiasta yksipuolisesti vuonna 1992 itsenäiseksi julistautuneen Abhasian tasavallan pääkaupunki. Georgian perustuslain mukaan se kuuluu Abhasian autonomiseen tasavaltaan.
Kaupungissa on Abhasian vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 62 914 asukasta. Kaupungin sijainti, ilmasto ja rannat tekivät siitä aiemmin suositun lomakohteen, joka kuitenkin vahingoittui pahasti 1990-luvun alun sodassa.
Historia.
Paikalle perustettiin kreikkalainen Dioskuriin siirtokunta 500-luvulla eaa. Plinius vanhemman ja Arrianoksen aikana se tunnettiin nimellä Sebastopolis. Dioskuriin raunioita on löydetty Mustanmeren alta, ja sen asukkaiden epäillään joutuneen muuttamaan merta pakoon Sebastopolikseen. Venäjän valloittaessa alueen 1810 paikalla oli turkkilainen Sukhum-Kalen linnoitus.
Suhumi oli Georgian ja Abhasian välisen sodan keskeinen tapahtumapaikka 1990-luvun alussa. Konflikti vaurioitti suurta osaa kaupungista, ja monet tärkeät rakennukset, kuten kansallisarkisto, tuhoutuivat kokonaan. Vaikka suuri osa Suhumista on jälleenrakennettu, kaupunki kärsii yhä sodasta ja on nykyään etnisesti yksipuolisempi kuin aikaisemmin.
Väestö.
Abhasian vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Suhumissa on 62 914 asukasta. Heistä abhaaseja on 67,3 prosenttia eli yli 40 000 henkeä, venäläisiä 14,8 prosenttia ja armenialaisia 9,8 prosenttia. Georgialaisia kaupungin väestöstä on vain 2,8 prosenttia, alle 1 800 henkeä. Vuonna 1989 ennen Neuvostoliiton hajoamista ja Abhasian sotaa kaupungissa oli vielä 119 150 asukasta, joista georgialaisia oli 41,5 prosenttia eli lähes 50 000 henkeä, venäläisiä 21,6 prosenttia eli yli 25 000 henkeä ja abhaaseja 12,5 prosenttia eli lähes 15 000 henkeä. "Encyclopædia Britannican" mukaan vuonna 2002 Suhumissa olisi ollut 43 716 asukasta.
1900-luvun alkupuolella Suhumi oli vieläkin monikulttuurisempi kaupunki; vuonna 1926 siellä oli 21 568 asukasta, joista suurimman väestöryhmän muodostivat venäläiset, mutta hekin vain 23,7 prosenttia väestöstä. Georgialaisia kaupunkilaisista oli 23,3 prosenttia, kreikkalaisia 10,7 prosenttia, ukrainalaisia 10,4 prosenttia, armenialaisia 9,4 prosenttia ja abhaaseja 3,1 prosenttia.
Nähtävyydet.
Suhumin tärkein nähtävyys on 1100-luvulla rakennettu Besletin kaarisilta. Jäljellä on myös roomalaisia muureja, 1100-luvun kuningas Bagratin linna, useita Suuren Abhasian Muurin torneja, genovalainen linnoitus 1300-luvulta ja ottomaanilinnoitus 1700-luvulta.
Suhumin ympäristössä on useita monumentteja, kuten Johannes Krysostomoksen haudan päälle 1000-luvulla rakennettu Kamanin kirkko (12 kilometriä Suhumista). 22 kilometriä kaupungista sijaitsee Uusi Athos, keskiaikainen Abhasian pääkaupunki 700-luvun linnoituksineen ja kirkkoineen. Venäjän tsaari Aleksanteri III rakennutti Uuteen Athokseen luostarin 1880-luvulla. Pohjoisessa vuorilla on maailman syvin Voronjan luola.
Tunnettuja asukkaita.
Kolmiloikan kolminkertainen olympiavoittaja Viktor Sanejev on syntyisin Suhumista.
Marion

Marion on etunimi. Se on alun alkaen ranskalainen muunnos Mariasta, mutta nykyisin nimi on kansainvälisesti melko yleinen. Marion esiintyy myös sukunimenä.
Suomessa Marion on käytössä etupäässä naisilla: 1900-luvun alusta maaliskuuhun 2025 mennessä se on annettu noin 620 naiselle ja alle 60 miehelle. Maailmanlaajuisesti nimeä voidaan kuitenkin pitää sukupuolineutraalina.
Leidit lavalla

Leidit lavalla oli vuonna 2000 järjestetty konserttikiertue. Leideihin kuuluvat neljä suomalaisen iskelmämusiikin eturivin naisartistia: Katri Helena, Paula Koivuniemi, Marion Rung ja Lea Laven. Leidit lavalla oli naispuolinen vastine vuotta aiemmin järjestetylle Mestarit Areenalla -kiertueelle. Yleisöä kiertue keräsi 80 000 ihmistä.
Vuonna 2000 leidit pitivät 16 konserttia Suomen suurimmissa jäähalleissa ja levyttivät "Leidit levyllä" -albumin, jota myytiin kultalevyn verran, noin 23 000 kpl. Kiertueen yleisön kokonaismäärä oli 80 000 henkeä. Leidit esiintyivät vuoden aikana myös televisio-ohjelmissa. Kiertueen viimeisen konsertin jälkeen he ovat esiintyneet yhdessä vain kerran: vuonna 2002 tuottaja Esa Niemisen 50-vuotisjuhlakonsertissa.
Kettukusu

Kettukusu ("Trichosurus vulpecula") kuuluu Australian alkuperäisten nisäkkäiden sopeutuvaisimpiin lajeihin. Aikanaan sitä metsästettiin paljon tiheän ja pehmeän turkkinsa vuoksi. Nykyisin tämä laajalle levinnyt pussieläin on yhtä kotonaan esikaupunkialueiden puutarhoissa kuin mantereen takamaillakin. Päivisin kettukusu lepää kerälle kiertyneenä turvapaikassaan, mutta ilmestyy esiin yöllä ruoanhakuretkilleen.
Koko ja ulkonäkö.
Kettukusu on tavallisesti harmaa ja sillä on musta häntä, jonka alapinta on paljas. Sen etujaloissa on viisi vahvakyntistä varvasta, joilla eläin pitelee ruokaansa.
Lajista on olemassa useita erilaisia värimuotoja, kuten hopeanharmaa ja kuparinpunainen.
Kettukusu on arvostettu turkiseläin, minkä johdosta sitä metsästetään paljon.
Äänet.
Kettukusulla on monenlaisia ääniä, kuten kirkaisuja, sihinää, murinaa, röhkinää ja eräänlaista lörpöttelyä. Osa äänistä on niin voimakkaita, että ihminenkin kuulee ne 300 metrin etäisyydeltä.
Levinneisyys.
Kettukusun luontaiseen elinalueeseen kuuluvat manner-Australia, Tasmania sekä Kengurusaari ja Barrow’n saari.
Kettukusuja istutettiin Uuteen-Seelantiin turkiseläimiksi 1900-luvun alussa. Tuotu kanta on kasvanut huomattavan suureksi ja aiheuttanut vahinkoa alkuperäiselle kasvillisuudelle, mistä johtuen kettukusu on määritelty yhdeksi sadasta haitallisimmasta vieraslajista. Kasvillisuustuhojen lisäksi Uudessa-Seelannissa on epäilty, että kettukusut levittäisivät nautatuberkuloosia. Kusuja on yritetty hävittää muun muassa myrkyttämällä 1970-luvulta lähtien, mutta kannat ovat edelleen runsaslukuiset sekä Pohjois- että Eteläsaarella.
Elinympäristö.
Kettukusun elinympäristöä ovat trooppiset metsät, puistot, ruohomaat ja havumetsät.
Ravinto.
Kettukusu syö pääasiassa versoja, lehtiä, kukkia, hedelmiä ja siemeniä. Myös hyönteisiä ja nuoria lintuja.
Giuseppe Sabbatini

Giuseppe Sabbatini (s. 11. toukokuuta 1957 Rooma) on italialainen lyyrinen tenori ja oopperalaulaja. Hän on voittanut useita laulukilpailuja ja tehnyt useita levytyksiä.
Laulettuja rooleja.
Sabbatini on laulanut johtavan tenorin roolin seuraavissa oopperoissa:
Aavikkoilves

Aavikkoilves ("Caracal caracal") on kuivassa ja kuumassa ilmastossa elävä elinvoimainen kissaeläinlaji, jota tavataan kuivilla alueilla Pohjois-Afrikassa, suuressa osassa Saharan eteläpuolista Afrikkaa, Arabian niemimaan ja Araljärven välisellä alueella sekä Etelä-Aasiassa. Siitä on käytetty myös nimiä afrikanilves ja karakali.
Koko ja ulkonäkö.
Aavikkoilveksellä on lyhyt turkki, joka on väriltään kellan- tai punaruskea. Sen leukaa, kurkkua ja ruumiin alapuolta koristavat valkeat kuviot. 
Päältä mustat korvat ovat kapeat ja suipot. Korvien päässä ovat mustat tupsut. Korviensa takia eläintä kutsutaan myös karakali-nimellä, joka tulee turkinkielisestä mustaa korvaa tarkoittavasta sanasta "karakulak".
Aavikkoilveksen pituus on noin 60–90 cm ja sen hännän pituus on noin 25–30 cm. Aikuisen aavikkoilveksen korkeus on 40–50 cm ja se painaa 6–19 kg. Jalat sillä ovat pitkät ja solakat.
Levinneisyys.
Aavikkoilvestä tavataan kuivilla alueilla Pohjois-Afrikassa, suuressa osassa Saharan eteläpuolista Afrikkaa, Arabian niemimaan ja Araljärven välisellä alueella sekä Etelä-Aasiassa.
Elinympäristö.
Aavikkoilveksen elinaluetta ovat vuoristoseudut, savannit ja avoimet kuivat pensaikot. Se välttelee metsiä.
Lisääntyminen.
Aavikkoilveksen lisääntymisaika on syyskuusta joulukuuhun. Sen kantoaika on yhdeksän viikkoa ja tavanomainen poikasmäärä on kaksi, jotka se synnyttää maasian tai ketun pesäkoloon, mahdollisesti myös onttoon puuhun. Poikasten väri on aluksi kirkkaan punaruskea, mutta kuukausien kuluttua se muuntuu harmahtavan punaruskeaksi.
Ravinto.
Aavikkoilves syö erikokoisia eläimiä, kuten lintuja, jyrsijöitä, jäniksiä, tamaaneja, apinoita, pieniä antilooppeja ja muita nisäkkäitä.Se pystyy hyppäämään jopa 3 metriä ylöspäin ja sieppaamaan lintuja lennosta.Tämän takia aavikkoilveksiä on entisaikoina käytetty lintujen metsästykseen.Pidettiin jopa metsästyskarakalien kilpailuja, joissa eläinten tehtävänä oli napata mahdollisimman paljon kyyhkyjä areenalla ruokailevasta parvesta, ja parhaimmat pystyivät nappaamaan tusinan lintuja.
Joka kodin asuntomarkkinat

Joka kodin asuntomarkkinat oli Kolmoskanavalla vuosina 1991–1992 ja MTV3-kanavalla 1993–2010 esitetty asuntomarkkinoihin, kiinteistöjen huoltoon ja hallinnointiin sekä asuntojen rakentamiseen ja remontointiin keskittynyt televisio-ohjelma.
Ensimmäinen ohjelma lähetettiin 8. syyskuuta 1991, ja ohjelmaa esitettiin yleensä viikonloppuaamuisin. Kolmoskanava esitti ohjelmaa vuoden 1992 loppuun asti, ja vuoden 1993 alusta kanavapaikalla aloitti uusi MTV3, jolloin Yleisradion ykkös- ja kakkoskanavilla esitetyt Mainostelevision (MTV) ohjelmat siirtyivät sille ja MTV sai oman kanavan. Vuodesta 1993 "Joka kodin asuntomarkkinoiden" remonttiosuuksien juontaja oli Jorma Piisinen, "Remontti-Reiska". Toisena juontajana toimi Hanna Sumari. Ohjelman tuottaja Juha Salmi esiintyi myös ohjelman juontajana.
Ohjelmaa tehtiin kaikkiaan 597 jaksoa, ja katsojia se sai viikoittain noin 700 000. "Joka kodin asuntomarkkinoita" tuotti alkuaikoina Vip Vision, myöhemmin The End Production ja sitten Finnish Construction Communications Oy.
1. syyskuuta 2003 "Joka kodin asuntomarkkinat" sai kauppa- ja teollisuusministeriön myöntämän kuluttajatiedon julkistamispalkinnon.
Jorma Piisinen jatkoi ohjelman loputtua omaa "Remontti-Reiska"-ohjelmaa MTV3 Max-kanavalla. Sen tuottajana toimi Oy Filmiteollisuus Fine Ab.
GameFAQs

GameFAQs on Internet-sivusto, joka tarjoaa ilmaiseksi tuhansia ohjeita, oppaita, huijauskoodeja ja pelitallennuksia tietokone- ja videopeleihin. GameFAQsin perusti Jeff "CJayC" Veasey joulukuussa 1995 ja sivusto on pikkuhiljaa kasvanut yhdeksi Internetin suurimmista pelitietokannoista.
Rekisteröinti sivustolle mahdollistaa kirjoittamisen keskustelualueelle, jossa on yli 260 miljoonaa viestiä 3,2 miljoonalta käyttäjältä, ja omien tekstien lisäämisen. Lähes kaikki sisältö on GameFAQsin käyttäjien lisäämiä, mutta melkein kaikki sivustolle lähetetty materiaali tarkastetaan ennen julkaisua.
GameFAQsin keskustelualueet oli vuosina 2004–2012 jaettu GameSpotin kanssa, jonka CBS myös omisti, ja ne päätyivät vain-luku-tilassa GameSpotin alaisuuteen vuonna 2012.
Vuodesta 2003 lähtien GameFAQsin on omisti kokonaan CNET Networks. Vuonna 2022 sivusto päätyi Red Ventures -firman kautta Fandomin omistukseen.
Cendrillon

Cendrillon eli Tuhkimo on vuonna 1899 ensiesitetty ooppera, jonka on säveltänyt Jules Massenet. Libretto on Henri Cainin käsialaa, pohjana on Charles Perrault'n versio vanhasta Tuhkimo-tarinasta.
Hahmot.
Hahmoja:
Korvakoira

Korvakoira eli korvakettu ("Otocyon megalotis") on Afrikan savanneilla, ruohotasangoilla ja puoliaavikoilla elävä koiraeläin. Nimensä se on saanut huomattavan suurista korvistaan. Korvakoira on sukunsa ("Otocyon") ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö.
Korvakoiran väri vaihtelee kellanruskean ja harmaan eri sävyissä. Korvien ulkosivu, raajat, kuono ja hännänpää ovat mustat. Suuret, jopa 13 cm korkeat korvat auttavat korvakoiraa säätelemään ruumiinlämpötilaansa. Korvakoiran ruumis on 46–66 cm pitkä ja se painaa vain muutaman kilon. Hännän pituus on 23–34 cm ja korkeus 30–40 cm. Korvakoiralla on poikkeuksellisen paljon hampaita, 46–50, joilla se pystyy pureskelemaan hyönteisiä hyvin nopeasti. Korvakoiran kuulo on niin tarkka, että eläin pystyy kuulemaan pienimmätkin hyönteisten ja hyönteistoukkien synnyttämät äänet.
Levinneisyys.
Korvakoira elää Itä- ja Etelä-Afrikan kuivilla alueilla. Levinneisyysalue ulottuu Etiopiasta Etelä-Sudaniin ja Tansaniaan asti. Lisäksi lajia tavataan alueella, joka yltää Etelä-Angolasta ja Zimbabwesta Etelä-Afrikkaan.
Elintavat.
Korvakoiran ravinto koostuu pääasiassa hyönteisistä (jopa 80 % ravinnosta). Korvakoirat ruokailevat termiittikeoilla, seuraavat heinäsirkkaparvia tai pysyttelevät seepra- ja antilooppilaumojen lähellä pyydystääkseen niiden ulosteilla eläviä hyönteisiä. Hyönteisten lisäksi korvakoirat syövät jyrsijöitä, lintuja ja niiden munia, liskoja, kasveja sekä hedelmiä.
Korvakoirat liikkuvat pääasiassa yöllä. Ne ovat tavallisesti yksiavioisia ja elävät pienissä ryhmissä, joihin kuuluu pariskunta poikasineen. Uros ja naaras elävät itse kaivamassaan tai toisten eläinten hylkäämässä pesäluolassa ja kasvattavat pennut (2–6 kpl) yhdessä. Poikaset ovat täysikasvuisia jo 5–6 kuukauden ikäisinä.
Korvakoiria saalistavat monet pedot ja petolinnut. Saalistajalta paetakseen korvakoira turvautuu nopeuteensa ja väistelytaitoonsa: se voi muuttaa suuntaa hämmästyttävän ketterästi.
GameSpot

GameSpot on Internet-sivusto, joka käsittelee tietokone- ja videopelejä. Sen avasi Pete Deemer, Vince Broady ja Jon Epstein kesäkuussa 1996. Aluksi GameSpot käsitteli pelkästään tietokonepelejä ja konsolipeleille avattiin oma sivusto "videogamespot.com". GameSpotin osti myöhemmin ZDNet, ja myöhemmin CNET Networks. Sittemmin omistaja on CBS Interactive, joka osti CNET Networksin vuonna 2008.
Vuonna 2022 sivusto päätyi Red Ventures -firman kautta Fandomin omistukseen.
GameSpot tarjoaa peliarvosteluja, ennakkokatsauksia ja reportaaseja. Sivusto voitti 2005 "parhaan pelisivuston" tittelin Spike TV:n "Video Game Award Show"'ssa, jossa katsojat saivat äänestää voittajan (ks. Spike Video Game Awards).
Huhtikuussa 2004 GameSpotin ja GameFAQsin (joka on myös CNETin omistuksessa) keskustelualueet yhdistettiin, ja GameSpot sai luvan käyttää sivuillansa GameFAQsista löytyvää materiaalia. 3. lokakuuta 2005 GameSpot sai uuden ulkomuodon, joka muistuttaa paljon TV.comia, joka on myös yksi CNETin omistamista sivustoista.
Täyden pistemäärän saaneet pelit.
Sivusto on antanut seuraavalle joukolle pelejä täydet pisteet arvosteluissaan:
Concepción (Chile)

Concepción on Biobíon alueen pääkaupunki Chilessä. Nimi on espanjaa ja tarkoittaa Neitsyt Marian perisynnitöntä sikiämistä. Kaupungin asukkaista käytetään nimeä "penquista".
Vuonna 2002 Concepción oli Chilen kahdeksanneksi suurin kaupunki, jossa asui 212 000 asukasta. Concepiónin kaupunkiseutu, johon kuuluu Talcahuano, San Pedro de la Paz, Hualpén ja Chiguayante oli samana vuonna maan kolmanneksi suurin kaupunkikeskittymä noin 666 000 asukkaallaan.
Concepciónin perusti Pedro de Valdivia 5. lokakuuta vuonna 1550 Biobío-joen pohjoispuolelle paikkaan, joka nykyään tunnetaan nimellä Penco. Kaupungille annettiin nimeksi "Concepción del Nuevo Extremo". Toukokuun 1751 kaupungin tuhonneen maanjäristyksen jälkeen kaupunki siirrettiin nykyiselle paikalleen Mochan laaksoon. Entisellä paikalla asuminen kiellettiin aina 1840-luvulle asti, jolloin nykyinen Penco perustettiin.
20. helmikuuta 1835 kaupunki tuhoutui maanjäristyksessä ja piti rakentaa uudelleen. Kaupungin lähellä sattui voimakas 8,8 richterin maanjäristys 27. helmikuuta 2010.
Concepciónin suurkaupunkialueella toimii "Biotren"-niminen paikallisjunajärjestelmä, joka avattiin vuonna 2005. Nykyisin Biotrenillä on 16 asemaa.
Concepciónissa on terästeollisuutta, raudanvalmistusta ja petrokemian teollisuutta. Kaupungissa on myös monia yliopistoja.
Eero Pekkonen

Eero ”Safka” Pekkonen (s. 14. toukokuuta 1954 Nilsiä) on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan muun muassa Juice Leskinen Slamin, Hassisen koneen, Eppu Normaalin ja Popedan kosketinsoittajana. Eero Pekkonen on toiminut studiomuusikkona sekä säveltänyt runsaasti musiikkia teatteriin.
Tunnetuimpia kappaleita, joissa kuullaan Pekkosen soittoa ovat Juice Leskisen ”Luonas kai olla saan”, ”Paperitähdet”, ”Viidestoista yö”, ”Sika” ja ”Myrkytyksen oireet”, Yö-yhtyeen "Joutsenlaulu", Hassisen koneen ”Levottomat jalat”, Ismo Alangon ”Taiteilijaelämää”, Eppu Normaalin ”Murheellisten laulujen maa”, ”Pimeyden tango”, ”Elämän tarkoitus”, ”Kun olet poissa” ja ”Tahroja paperilla” sekä Popedan ”Kaasua, komisario Peppone”, ”Matkalla Alabamaan” ja ”Kuuma kesä”.
Teatterissa Pekkonen on esiintynyt ainakin Tampereen Työväen Teatterin ja Teatteri 2000:n yhteistuotannossa "Bremenin soittoniekat" (2011), johon hän myös sovitti musiikin. Pekkonen on esiintynyt myös televisiosarjassa "Turvetta ja timantteja" yhden jakson verran. Hän esitti päätösjaksossa urkuri Ilmari Piiparisen veljeä Unto Piiparista. Pekkonen esiintyi myös televisiosarjassa "Taivaan tulet" jaksossa ”Meidän herramme hurmaamia” (2010). Hän esitti lahkolaissaarnajien urkuri Peteä..
Pekkosen vanhempi poika Paavo on soittanut kitaraa Bloodpit-yhtyeessä ja nykyään Huora-yhtyeessä. Nuorempi poika Max soittaa kitaraa The Jasser Arafats -yhtyeessä.
Pekkoselle myönnettiin taiteilijaeläke 2015.
Jutta Lehtinen

Jutta Lehtinen (s. 10. syyskuuta 1983 Paimio) on suomalainen entinen näyttelijä ja nykyinen digitaalisen viestinnän yksityisyrittäjä.
Lehtinen on näytellyt sivuosaa vuonna 2002 valmistuneessa elokuvassa "Menolippu Mombasaan". Keväällä 2003 hän liittyi "Salatut elämät" -televisiosarjan näyttelijäkaartiin Katri Sievisenä. Hän poistui sarjasta keväällä 2007, mutta on tehnyt vierailuja syksyinä 2008 ja 2009, keväällä 2012 sekä jälleen syksyllä 2014. Katri nähtiin myös kesällä 2019 julkaistussa spin-off sarjassa "Pihlajasatu".
Jutta Lehtinen on opiskellut mediatutkimusta Turun yliopistossa. Sittemmin hän on työskennellyt digitaalisen viestinnän ja markkinoinnin saralla. Hän on perustanut SEO-akatemian, joka on erikoistunut hakukoneoptimointikoulutukseen.
Lehtinen on avoliitossa ja hänellä on vuonna 2015 syntynyt poika.
Sarvivalas

Sarvivalas ("Monodon monoceros") on pohjoisilla merialueilla, pääasiassa pohjoisen napapiirin pohjoispuolella, elävä valaslaji. Se on sukunsa ainoa laji. Sarvivalaiden heimoonkaan ei kuulu kuin kaksi lajia, sarvivalas ja maitovalas.
Koko ja ulkonäkö.
Sarvivalaan näkyvin tuntomerkki on koiraiden kierteinen syöksyhammas, joka voi kasvaa 2,7 metriä pitkäksi. Yleensä hampaan pituus on kuitenkin noin kaksi metriä. Hammas voi painaa jopa 10 kiloa, mikä on tehnyt sarvivalaasta halutun metsästyskohteen. Grönlannissa on myös pyydystetty sarvivalas, jolla oli kaksi syöksyhammasta.
Sarvivalaan normaali pituus on 3,6 ja 6,2 metrin välillä, yleensä noin 4,7 metriä uroksilla ja 4 metriä naarailla. Urosten paino on 1,6 tonnia täysikasvuisena, naaraat painavat harvoin enemmän kuin 900 kiloa. Aikuiset sarvivalaat ovat väriltään ruskehtavia tai tummanharmaita. Niillä on pieniä pyöreitä läiskiä koko ruumiissaan. Värit vaalentuvat vuosien kuluessa. 
Levinneisyys ja elinympäristö.
Sarvivalaat elävät arktisella alueella. Eniten niitä on alueella, joka ylettyy itäisestä Kanadasta läntiseen Grönlantiin. Suurin osa sarvivalaista elää napapiirin pohjoispuolella ympäri vuoden. Ne elävät jäätiköiden lähellä ja napajäätiköiden avoimissa kohdissa. 
Elintavat.
Sarvivalaat ovat laumaeläimiä, jotka elävät tyypillisesti 3–8 valaan laumoissa. Silloin kun ne muuttavat, laumoissa saattaa olla useita satoja tai tuhansia valaita. Sarvivalaiden pääasiallista ravintoa ovat kalat, mustekalat ja äyriäiset. Niiden ainoa luontainen vihollinen on miekkavalas. Ei ole täyttä selvyyttä, mihin sarvivalas pitkää syöksyhammastaan käyttää. Yleisimmän teorian mukaan sillä on kuitenkin merkitystä vain urosvalaiden keskinäisessä kilpailussa.
Erään sarvivalasyksilön on arvioitu eläneen 115-vuotiaaksi.
Vankeudessa ne ovat eläneet vain 1–4 kuukautta rakennettuun ympäristöön sijoittamisen jälkeen, eikä lisääntymistä ole tapahtunut.
Ley-linja

Ley-linjoiksi kutsutaan väitettyjä kilometrien mittaisia suoria linjoja lähinnä Keski- ja Länsi-Euroopan maastossa erilaisten muinaisjäännösten välillä. Linjoihin liitetyistä muinaisjäännöksistä suuri osa on megaliittikulttuurin aikaisia, mutta joukossa on myös paljon nuorempia kohteita, kuten keskiaikaisia kirkkoja ja maatiloja. Usein kirkot kuitenkin tehtiin tarkoituksella aikaisempien pakanallisten palvontapaikkojen päälle. 
Englannin ley-linjat.
Britanniassa linjoja kutsutaan nimellä "ley". Ley-linjat "keksi" Alfred Watkins ratsastusretkellä. Hän kirjoitti vuonna 1921 kirjan "The Old Straight Track". Hän liitti muun muassa Stonehengen 30 kilometrin mittaiseen ley-linjaan yhdessä muiden megaliittisten ja uudempien kohteiden kanssa. 
Heilige linien.
Saksassa ”pyhät linjat” (saksaksi "heilige linien") "löydettiin" 1920-luvulla, samoihin aikoihin kuin Britannian ley-linjat. Muun muassa Externin kivet on liitetty pyhiin linjoihin.
Vähemmän tunnettuja linjoja.
Muuallakin megaliittisten kohteiden välillä väitetään olevan ley-linjoja, esimerkiksi Tanskassa. Myös Suomessa on tehty amatööritutkimuksia, joiden mukaan Länsi-Suomen kirkot muodostaisivat ley-linjoja.
Jyväskylän yliopiston tietotekniikan tutkija Jorma Kyppö on esittänyt, että Laukaassa sijaitsevat neljä kivikautista kalliomaalausta muodostaisivat yli 20 km:n pituisen itä-länsisuuntaisen linjan., Ley-linjoihin hän suhtautuu kuitenkin skeptisesti . Ideaa vastaan on esitetty, että maalauksia on muitakin.
Mielikuvituksellisia näkemyksiä.
Linjoista on kehitelty paljon näennäistieteellisiä oppeja. Joidenkin mukaan linjat ovat yliluonnollisten voimien kanavia, jotka muinaisihminen merkitsi rakennelmin. Jotkut väittävät ley-linjoja voitavan havaita taikavarvulla tai heilurilla. Linjojen väitetään risteilevän kaikkialla maapallon pinnalla, ja on jopa väitetty, että ne olisivat Atlantiksen asukkaiden aikaansaannosta. Tällaiset käsitykset ley-linjoista muistuttavat käsityksiä vesisuonista ja eräitä New Age-liikkeen tunnetuksi tuomia käsityksiä energiavirroista, jotka pohjautuvat vanhaan kiinalaiseen ympäristöoppiin fengshuihin.
Pikkumiekkavalas

Pikkumiekkavalas ("Pseudorca crassidens") on yksi suurimmista delfiinilajeista. Se muistuttaa miekkavalasta ulkonäöltään ja käytökseltään, molemmat hyökkäävät toisten valaiden kimppuun ja tappavat niitä. Pikkumiekkavalas on "Pseudorca"-suvun ainoa jäsen.
Pikkumiekkavalaiden tarkka lukumäärä on tuntematon, mutta on arvioitu, että lajin yksilömäärä on maksimissaan 60 000. Lajin elämää vapaana ei muutenkaan tunneta paljoa, suuri osa tiedoista on hankittu tutkimalla rantautuneita ja kuolleita yksilöitä. Lajia on metsästetty ainakin Länsi-Intiassa ja Indonesiassa, myös Japanissa tapetaan joitakin yksilöitä vuosittain. Lajin edustajilla on usein myös tapana ajautua rannoille.
Ulkonäkö ja elintavat.
Yksi pikkumiekkavalaan tärkeimmistä tuntomerkeistä ovat ”kyynärpäät” evämäisissä eturaajoissa. Lajin väritys vaihtelee tummanharmaasta mustaan. Se kasvaa noin kuusi metriä pitkäksi, voi painaa 1500 kiloa ja elää 60 vuotta. Suussa on 44 hammasta.
Pikkumiekkavalaat ovat sosiaalisia ja elävät 10–50 yksilön laumoissa. Ne ovat nopeita ja aktiivisia uimareita. Ne saattavat hypätä ilmaan ja laskeutua veteen kyljelleen aiheuttaen suuren loiskauksen, usein niillä on myös tapana seurata veneitä.
Levinneisyys.
Pikkumiekkavalas elää ympäri maailman lauhkean ja trooppisen vyöhykkeen merissä.
Lisääntyminen.
Pikkumiekkavalasnaaras saattaa synnyttää niinkin harvoin kuin seitsemän vuoden välein. Sen vuoksi kannan toipuminen valaanpyynnistä johtuvasta taantumasta saattaa kestää pitkään. Lajin lisääntymiseen liittyvistä yksityiskohdista tiedetään vain vähän. Tiineys kestää 15–16 kuukautta. Naaras synnyttää muhkean, noin kahden metrin pituisen ja 80 kg painavan poikasen, joka on aluksi kokoharmaa. Jälkeläinen pysyttelee emonsa tuntumassa seuraavan kahden vuoden ajan ja elää miltei yksinomaan sen erittämällä maidolla. Lopulta nuori valas alkaa itse pyydystää kaloja ja muutenkin itsenäistyä. Tavallisesti se kuitenkin jää emonsa parveen.
Ravinto.
Pikkumiekkavalaiden ravintoon kuuluu kala, esimerkiksi tonnikala.
Stellerinmerileijona

Stellerinmerileijona eli beringinisohylje ("Eumetopias jubatus") on korvahylkeiden heimon kookkain laji.
Koko ja ulkonäkö.
Aikuisen stellerinmerileijonauroksen pituus on keskimäärin 3,25 m ja naaraan 2,4 m. Uros voi painaa jopa 1100 kiloa, kun taas naaraan paino on enintään 350 kiloa. Lajin väri vaihtelee vaalean ruskeankeltaisesta punertavan ruskeaan, mutta rinnan ja vatsan alueet ovat muuta ruumista tummemmat. Uroksen kaula on paksu ja lihaksikas ja sen niskalla on pitkäkarvainen harja.
Levinneisyys.
Stellerinmerileijona elää pohjoisella Tyynellämerellä. Lajin levinneisyysalue ulottuu Ohotan- ja Beringinmereltä pitkin Pohjois-Amerikan länsirannikkoa aina Etelä-Kaliforniaan asti.
Elinympäristö.
Stellerinmerileijonan tyypillisiä elinympäristöjä ovat rannikot ja matalat valtameret.
Ravinto.
Stellerinmerileijonien ravintoa ovat tavallisesti kalat, mustekalat, nilviäiset ja äyriäiset. Silloin tällöin myös nuoret hylkeet ja merisaukot.
Naurava kulkuri (kappale)

Naurava kulkuri (englanniksi ”Gambler's Guitar”) on Jim Lowen säveltämä ja alun perin esittämä vuonna 1953 ilmestynyt country &amp; western -hitti. Reino Helismaa käänsi sen suomeksi saksankielisen Eurooppaan sijoitetun version pohjalta ja ensimmäisen suomalaisen levytyksen teki vuonna 1958 Pärre Förars. Vesa-Matti Loirin vuonna 1986 tekemä levytys nousi Suomen virallisen singlelistan ensimmäiselle sijalle.
Kappaleen alkuperäinen sanoitus kertoo kulkurista ja uhkapelurista, joka myös leikkii sydämillä. Vuonna 1957 Fred Bertelmann levytti kappaleen saksaksi nimellä ”Der lachende Vagabund”. Kappaleen sovitus oli tässä versiossa täysin erilainen. Sanoituksesta jätettiin uhkapelaaminen pois, ja tarina sijoitettiin Eurooppaan, jossa kulkuri kiertää huolettomana keikarina naisia hurmaten. Jo Jim Lowen levytyksessä oli naurua, mutta Bertelmann toi sitä kappaleeseen vielä paljon lisää.
Vuonna 1958 kappale levytettiin ensi kartaa suomeksi Bertelmannin sovituksen ja sanoitusten pohjalta esittäjänä Per-Erik Förars. Suomenkielisestä sanoituksesta vastasi Reino Helismaa. Hanuristi Kalle Palonen levytti kappaleesta instrumentaaliversion vuonna 1975. Vuotta myöhemmin ilmestyi Tapio Tammilehdon levytys, jonka sanoituksessa tarina sijoittui Suomeen.
Vesa-Matti Loiri levytti kappaleen vuonna 1986 roolihahmonsa Jean-Pierre Kuselan nimellä. Spede Show'n sketsihahmo Kusela esittelee kappaleessa erilaisia tapoja nauraa, mistä syystä levytys jäi hyvin ihmisten mieliin. Esityksen lopussa Kusela putoaa tuoliltaan, jonka seurauksena hän ei pysty hillitsemään itseään ja nauruaan. Kappaleen ensiesitys kuultiin Spede Showssa marraskuussa 1985, joskin eri versiona kuin levyllä.
Jope Ruonansuu levyttämä laulu julkaistiin 2003 hänen "Finnshits"-levyllään. Hän esitti kappaleen myös Yle TV2 -kanavan ohjelmassa "Leikin varjolla". Leningrad Cowboys -yhtye on levyttänyt kappaleesta hevi-version Bertelmannin levytyksen pohjalta vuonna 2004. Hip-hop-artisti Elastinen esitti oman versionsa kappaleesta "Vain elämää" -sarjan 3. kauden Loirille omistetussa avausjaksossa.
Saksankielisen version sanoitukset.
"Mitä olen kokenut, sen vain minä voin kokea"
"Olen kulkuri"
"Jopa ruhtinailla sanotaan olevan harmaa arki"
"Minun maailmani on värikäs"
"Minun maailmani on värikäs"
"Kun ajattelen Capria, silloin ajattelen myös Ginaa"
"Hän rakasti lordia"
"Mutta kun hän, kaunis Signorina, näki minut"
"Juoksi hän heti luotaan pois"
"Juoksi hän heti luotaan pois"
"Saapuessani Espanjaan, ei krouvari kaatanut minulle mitään ilman rahaa"
"Mutta hänen vaimonsa, jonka vein päivällä kävelylle"
"Kaatoi minulle viiniä"
"Kaatoi minulle viiniä"
"Siis nauran itsekseni, ja niin nauran itsekseni yhä tänäänkin"
"Aina punainen suu"
"Eikä ole koskaan hetkeäkään, jolloin katuisin"
"Maailmani on värikäs"
"Maailmani on värikäs"
"Olen kulkuri"
Oikeusteoria

Oikeusteoria eli yleinen oikeustiede on oikeustieteen tutkimushaara, joka on lähellä "lainopin" näkökulmaa oikeuteen. Sen alaan kuuluvat muun muassa:
Oikeusfilosofia jaetaan usein varsinaiseen oikeusfilosofiaan ja oikeusteoriaan. Oikeusfilosofia soveltaa perinteistä filosofista lähestymistapaa pohtiessaan esimerkiksi oikeuden suhdetta yhteiskunnalliseen oikeudenmukaisuuteen sekä oikeuden yleistä olemusta. Oikeusteoria on puolestaan lähellä perinteistä "juridiikkaa". Oikeusfilosofian ja oikeusteorian välinen raja on epäselvä ja jatkuvan akateemisen keskustelun kohteena. Ks. oikeusfilosofia.
Epimanikia

Epimanikia eli hiha (, ) on ortodoksisen diakonin, papin tai piispan jumalanpalveluspukuun kuuluva n. 10–15 cm leveä, ranteen kohdalle nauhoilla kiinnitettävä kalvosin. Hihoihin on kuvattu risti.
Pappi solmii hihoilla eräiden muiden asujen hihat kiinni ranteeseen.
Pappi ei voi toimittaa mitään jumalanpalveluksia ilman hihoja ja epitrakiilia.
Mudvayne

Mudvayne on yhdysvaltalainen alternative metallia soittava yhtye. Se perustettiin vuonna 1996. Yhtyeen musiikkityylistä on käytetty nimitystä ”math metal” (”matematiikkametalli”) johtuen rumpali Matthew McDonoughin monimutkaisesta polyrytmisestä rumputyöskentelystä. Arvostusta on kerännyt myös basisti Ryan Martinien jazz-vaikutteinen soitto. Nämä piirteet ovat kuitenkin jääneet enemmän taka-alalle uusimmilla albumeilla.
Debyyttilevyn "L.D. 50" aikaan Mudvayne käytti promokuvissa ja keikoilla kasvomaaleja, minkä vuoksi yhtyettä kutsuttiin useasti Slipknotin kopioksi. Seuraavalla levyllä "The End of All Things to Come" maskeja ei enää esiintynyt, mutta yhtyeen sanoitukset olivat silti filosofiaan ja avaruuteen keskittyneitä. Kolmannesta "Lost and Found" -albumista lähtien Mudvaynen jäsenet ovat käyttäneet omia nimiään nimimerkkien sijaan.
Vuonna 2021 yhtye teki paluun keikkalavoille 12 vuoden tauon jälkeen.
Salakieli

Salakieli on sovittuihin muuntamismenetelmiin tai merkkeihin (koodiin) perustuva viestintäjärjestelmä, jonka tarkoituksena on salata viesti sivullisilta. Salakieli tarvitsee levitäkseen käyttäjäyhteisön, joka käyttää sitä ja hyötyy sen käytöstä. Salakieli voi olla kirjoitettua tai puhuttua.
Tunnettuja puhuttuja salakieliä ovat riimislangit kuten lontoolainen cockney sekä lasten leikkikielet kuten kontinkieli, ver-kieli ja fikon-kieli. "Verlan" on ranskalainen yhä käytetty salakieli, joka syntyi kun nuoriso, huumeidenkäyttäjät ja rikolliset halusivat pystyä kommunikoimaan keskenään vanhempien ja poliisin ymmärtämättä. Verlanissa sanojen tavujen järjestys käännetään.
Yhdysvaltain armeija käytti toisessa maailmansodassa radisteja, joiden käyttämä koodikieli perustui navajon kieleen, jota juuri kukaan ei ymmärtänyt intiaaniyhteisön ulkopuolella.
Suomen romanit pyrkivät vielä 1900-luvulla pitämään romanikielen vain romanien ymmärtämänä eivätkä halunneet ulkopuolisten oppivan sitä. Vanhemmat romanit ajattelivat, että mitä vähemmän ulkopuoliset tietävät ryhmästä, sen tavoista ja kielestä, sitä vähemmän he voivat ryhmää vahingoittaa.
Feloni

Feloni (, ) on ortodoksisessa kirkossa papin ja piispan käyttämä liturginen vaate, eräänlainen leveä, kellomainen, hihaton, täyspitkä viittamainen asu, joka muistuttaa sadeviittaa. Läntisessä kristillisyydessä felonia vastaava vaate on kasukka.
Feloni on alun perin ollut apostolien matkaviitta, ja siitä mainitaan jo Uudessa testamentissa:
Felonin, kuten muiden jumalanpalveluspukujen väri väri vaihtelee kirkkovuoden ajan mukaan. 
On olemassa myös ns. lyhyt feloni, jota käyttivät aiemmin lukijat. Nykyään lukija käyttää sitä vain tehtäväänsä vihittäessä.