Alvin Plantinga

Alvin Carl Plantinga (s. 15. marraskuuta 1932 Ann Arbor, Michigan, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen analyyttinen filosofi, joka toimi aikaisemmin John A. O'Brien filosofian professorina Notre Damen yliopistossa. Hän on tehnyt epistemologiaa, metafysiikkaa, uskonnonfilosofiaa ja apologetiikkaa koskevia tutkimuksia.
Plantinga on vakaumuksellinen kristitty, ja hän käyttää analyyttisen filosofian menetelmiä puolustaakseen kristinuskon perusvakaumuksia. Hän on esittänyt argumentin, jonka mukaan Jumalaa koskeva tieto voi olla perususkomus, joka ei vaadi argumenttia, samaan tapaan kuin ihmiset yleensä uskovat tietävänsä ilman erityistä argumenttia, että muita tietoisia olentoja on olemassa. Hän on myös argumentoinut, ettei pahuuden ja kärsimyksen olemassaolo ole loogisessa ristiriidassa sen kanssa, että on olemassa kaikkivaltias, kaikkitietävä ja täydellisen hyvä Jumala.
Plantinga toimii professorina katolisessa Notre Damen yliopistossa, vaikka hän on kalvinisti. Richard Swinburnen tavoin Plantinga edustaa kristillistä apologetiikkaa.
Alvin Plantinga on osoittanut tukensa "älykkäälle suunnittelulle" ja vedonnut muun muassa siihen, että Michael Behe on toistuvasti kertonut hyväksyvänsä evoluution ja ainoastaan kiistänyt ohjaamattoman evoluution. Kirjassaan "Where the Conflict Really Lies: Science Religion and Naturalism" (Oxford University Press 2011) Plantinga kuitenkin ehdottaa, että Behen ajatukset olisi paras ymmärtää mieluummin älykkään suunnittelun diskurssina kuin varsinaisena argumenttina älykkään suunnittelun puolesta. Älykkään suunnittelun diskurssi antaa informaatiota, joka aktivoi ihmisen välittömän kokemuksen luonnon suunnitelmallisuudesta. Plantinga pitää loogisesti mahdollisena, että Jumala on luonut eläinkunnan moninaisuuden darwinistista evoluutiomekanismia käyttäen, mutta hän ei pidä tätä vaihtoehtoa kaikkein todennäköisimpänä.
Plantinga on saanut Templeton-palkinnon vuonna 2017. "Newsmax" nimesi Plantingan 100 vaikuttavimman evankelisen joukkoon Yhdysvalloissa vuonna 2017.
Pääargumentit.
Plantingan argumentti on, että teismi ei ole ristiriidassa naturalismin kanssa, mutta ontologinen naturalismi on.
Teistisyyden Plantinga tekee naturalistiseksi Spinozan määrittelemää intuitiota muistuttavalla "kuudennella aistilla", jota hän kutsuu nimellä "Sensus divinitatis". Sen avulla ihminen voi aistia jumaluuden vaikka esteettisen elämyksen kautta tai tuntiessaan eettisiä tunteita, esimerkiksi "omatunnon kolkuttaessa" ja muissa vastaavissa tilanteissa. Plantingan mukaan käsitys Jumalasta ei muodostu päättelemällä Jumalan olemassaoloa havainnoista ja tuntemuksista, vaan nimenomaan jumaluusaistin toiminnan kautta: sen toiminta vain muistuttaa aistihavaintoa, muistia ja "a priori" -uskomuksia. Uskomus syntyy spontaanisti jumaluusaistin kautta, joten sen muodostamat uskomukset ovat perususkomuksia samaan tapaan kuin muidenkin havaintotyyppien aikaansaamat aistimukset. Plantingan päättelystä syntyy tulos, että uskonnollinen usko on tosi, mikäli se on jumaluusaistin oikean toiminnan perusteella muodostettu. Jos aisti ei ole todellinen, eivät tietysti uskomuksetkaan enää ole totta. Plantingan mukaan mallin totuutta tai epätotuutta ei kuitenkaan voida filosofian avulla ratkaista, sillä hänen mielestään filosofia on tässä asiassa kykenevä vain raivaamaan esteitä ja vastaväitteitä kristillisten uskomusten tieltä. Plantinga ei yritä todistaa, että aisti olisi aidosti olemassa. Hänen ristiriidattomuuteen pyrkivälle päättelylleen riittää se, että aisti on "mahdollinen". Plantingan mukaan ei ole mahdotonta, että jumaluusaistin toiminta on ateistien kohdalla vaurioitunut: ei siis voida sanoa, ovatko ateistit sokeita vai hallusinoivatko uskovat. Kumpikin vaihtoehto on siksi mahdollinen ja perusteltu. Plantingan argumentti nojaa myös vahvasti "a priori" päätettyyn René Descartesin luomaan "veracitas dei" -periaatteeseen, jossa Jumala oletetaan sekä totuuden lähteeksi että luonteeltaan sellaiseksi, joka ei halua eikä voi huijata meitä ja joka kommunikoi kanssamme intuitiomme ja aistiemme välityksellä.
Plantingan "Evolutiivinen argumentti naturalismia vastaan" ("Evolutionary argument against naturalism", "EAAN") on seuraava: Koska ohjaamaton evoluutio perustuu luonnonvalintaan, se ei ole kiinnostunut uskomusten totuudesta vaan ainoastaan niiden aiheuttamasta käyttäytymisestä. Niinpä emme voi enää luottaa siihen, että havaitsisimme tai tulkitsisimme havaintoja oikein. Toisin sanoen ohjaamattoman evoluution ajatuksesta seuraisi se, että emme voisi enää luottaa järkemme ja havaintojemme välittävän meille luotettavaa tietoa maailmasta. Plantinga on valinnut nimenomaan evoluution lähtökohdaksi, koska se on hänen mukaansa ainut naturalistinen selitysmalli, "ainut peli kaupungissa". Tältä pohjalta hän rinnastaa evoluution ja naturalismin siten, että se mikä koskee evoluutiota koskee myös naturalismia. Plantinga olettaa, että aistien tarkoitus olisi tuottaa tosia uskomuksia, ja että tämä on ominaisuus, jonka Jumala voi antaa. Plantingan käsityksessä Jumaluus, joka tuottaisi vääriä uskomuksia olisi epäuskottava ja johtaisi havaintojemme epäluotettavuuteen.
Plantingan evolutiivisesta argumentista naturalismia vastaan päätellään tyypillisesti, että teistisyys ja skeptismi, fallibilismi ja muut vastaava filosofiat jotka joko olettavat Jumalan tai ottavat erehtymisen mahdollisuuden huomioon ovat ainoita perusteltuja näkemyksiä.
Reaktioita Plantingan näkemyksiin.
Filosofian tutkija Markus Lammenranta kirjoittaa, että Plantingan näkemys on fallibilistinen teoria eli sen ehdottamat uskomukset eivät ole välttämättä tosia, vaikka hyväksyttäisiin teorian esittämät oikeutuksen ja järkevyyden ehdot. Vaikka uskonnolliset kokemukset ovat Plantingan esittämässä reformoidussa tieto-opissa perususkomuksia, ne ovat oikeutettuja nimenomaan prima facie -merkityksessä eli niihin on oikeutus uskoa sikäli, kun ei ilmaannu syytä uskoa toisin. Lammenranta mainitsee esimerkinomaisesti teodikea-ongelman, mahdolliset vaikeudet sovittaa tieteen ja uskonnon näkemykset yhteen sekä eri ihmisten uskonnollisten näkemysten keskinäiset eroavaisuudet syinä epäillä uskonnollisten kokemusten antavan tietoa Jumalasta. Erityisesti hän korostaa kysymystä, miksi väitetty kyky saada tietoa Jumalasta antaa eri uskontojen edustajille niin erilaista tietoa. Lammenranta korostaa vastaväitteiden voivan olla vakava ongelma teorialle, koska jokaisen pitäisi vaivautua löytämään vastaukset näihin vastaväitteisiin (tai onnistua olemaan tietämätön niiden olemassaolosta), jotta voisi saada tietoa Jumalasta teorian esittämällä tavalla. Tämä tarkoittaa, ettei tieto Jumalasta olekaan helposti saatavilla uskonnollisten kokemusten kautta, vaan se vaikuttaa varsin työläältä saavuttaa, vaikka vastaukset vastaväitteisiin olisivatkin löydettävissä.