Vennamolaisuus

Vennamolaisuus oli Suomessa nimitys poliittiselle liikkeelle ja ideologialle, jota Veikko Vennamon ja hänen kannattajiensa sanottiin edustaneen. Populistinen vennamolaisuus oli Suomen Maaseudun Puolueen (SMP) aatteellinen pohja, erityisesti Vennamon puheenjohtajakaudella ja puolueen suuruuden päivinä 1960–ja 1970-luvuilla.
Tausta.
Lakitieteen lisensiaatti, varatuomari Veikko Vennamo oli tullut valituksi eduskuntaan ensimmäisissä sodanjälkeisissä, vuoden 1945 vaaleissa Maalaisliiton kansanedustajana. Jo tätä ennen, lokakuussa 1944, hänet oli nimitetty Maatalousministeriön asutusasiainosaston (ASO) osastopäälliköksi johtamaan sodanjälkeistä asutustoimintaa. Vuosina 1954–1956 Vennamo toimi valtiovarainministerinä Kekkosen viidennessä hallituksessa ja tuki näkyvästi Urho Kekkosen valintaa tasavallan presidentiksi vuoden 1956 vaalissa. Veikko Vennamolle maalaislliittolaisuus oli kodin perintöä, sillä hänen isänsä, pankinjohtaja Emil Fennander oli vuonna 1906 ollut Maalaisliiton perustavan kokouksen varapuheenjohtajana. Lapsuuskodistaan Vennamo oli perinyt myös jyrkän kommunisminvastaisuuden.
Niin kutsutun salaputkijutun ilmitulo vuonna 1952 pilasi Vennamon suhteet sosialidemokraatteihin, ja siitä lähtien hän otti asiakseen valtaapitävien väärinkäytösten paljastamisen. Vuoden 1956 presidentinvaalin jälkeen Vennamo joutui yhä kasvaviin erimielisyyksiin Kekkosen ja Maalaisliiton johdon, erityisesti puoluesihteeri Arvo Korsimon kanssa. Kesän 1956 puoluekokouksessa Vennamo haastoi istuvan puheenjohtajan V. J. Sukselaisen, mutta hävisi äänin 627–101. Erimielisyyksien kärjistyessä Vennamo erosi puolueesta ja perusti vuonna 1959 oman puolueen, jonka nimeksi tuli Suomen Pientalonpoikien Puolue. Nimivalinta johtui siitä, että Vennamo katsoi Maalaisliiton ajavan vain suurtilallisten asioita. Samoihin aikoihin ASO lakkautettiin ja Vennamo siirrettiin tullihallitukseen.
Suomen Pientalonpoikien Puolueen kannatusta mitattiin ensimmäisen kerran vuoden 1960 kunnallisvaaleissa. Puolue sai 359 valtuutettua 139 kunnan valtuustoihin. Erityisen suurta SPP:n kannatus oli karjalaisen siirtoväen keskuudessa. Halsualla Keski-Pohjanmaalla SPP sai valtuustoon jopa yksinkertaisen enemmistön.
Vuoden 1962 eduskuntavaaleissa Vennamo putosi eduskunnasta, eikä SPP saanut yhtäkään kansanedustajan paikkaa. Tärkeänä syynä vaalitappioon oli, ettei suuri osa SPP:n kannattajista hyväksynyt puolueen osallistumista niin kutsuttuun Honka-liittoon vuoden 1962 presidentinvaalissa. Entistä oikeuskansleria Olavi Honkaa pidettiin liian oikeistolaisena ehdokkaana. Myös vuoden 1964 kunnallisvaalit sujuivat SPP:ltä heikosti: puolue menetti yli 150 valtuustopaikkaa ja oli vaalien suurin häviäjä.
Vennamolaisuuden synty.
Vuosien 1962 ja 1964 vaalitappioiden jälkeen Veikko Vennamo totesi, ettei pienviljelijöiden tuki enää riittänyt hänen puolueelleen, vaan lisää kannattajia oli saatava muualta. Kun Maalaisliitto vuonna 1965 vaihtoi nimensä Keskustapuolueeksi, Vennamo vaihtoi seuraavana vuonna puolueensa nimen Suomen Maaseudun Puolueeksi. Vennamo itse palasi eduskuntaan vuoden 1966 vaaleissa puolueensa ainoana edustajana. SMP:n ensimmäisessä, kesän 1966 puoluekokouksessa hyväksytyssä julkilausumassa puolue asemoi itsensä ainoaksi ”vanhojen puolueiden” hylkäämän suomalaisen maaseudun puolustajaksi, kun Keskustapuolue pyrki omalla nimenvaihdoksellaan hankkimaan lisää kannatusta kaupungeista.
Käännekohdaksi muodostui vuoden 1968 presidentinvaali, josta alkoi SMP:n nousu yhden miehen eduskuntaryhmästä keskisuureksi puolueeksi. Vennamon vaalikampanjan tunnuslauseena oli ”unohdetun kansan puolesta”. Vennamo suuntasi puolueensa viestin ”unohdetulle kansalle”, johon saattoi kuulua jokainen, joka tunsi itsensä tavalla tai toisella kaltoinkohdelluksi. Vaalissa Vennamo sai 33 valitsijamiestä, kun istuva presidentti Urho Kekkonen sai 201 ja Kokoomuksen ehdokas, Kansallis-Osake-Pankin pääjohtaja Matti Virkkunen 66 valitsijamiestä. Selvästä voitostaan huolimatta Kekkonen ei ilahtunut uudelleenvalinnastaan, vaan julisti Vennamon ”moraalittomaksi demagogiksi”. Omalta osaltaan Vennamon ja SMP:n menestystä siivitti uusi joukkoviestin televisio, joka yleistyi 1960-luvulla myös maaseudulla.
Sosiaalipsykologi Seppo Toiviainen on pitänyt ratkaisevana tekijänä vennamolaisuuden synnylle pitkän ajan kuluessa kasautunutta ja 1950-luvulla julkiseen keskusteluun tullutta maatalouden ja erityisesti maitotalouden ylituotanto-ongelmaa ja siitä seurannutta maataloustuotteiden hintojen laskua. Sanaan aikaan maatalouden koneistuminen vähensi työvoiman tarvetta: alkutuotannossa toimivan työvoiman määrä väheni 1960-luvun aikana 16 prosenttiyksikköä niin, että vuonna 1970 enää 20 prosenttia suomalaisista työskenteli maatalouselinkeinoissa. Käytännössä tämä merkitsi liki 600 000 työpaikan katoamista alkutuotannosta. Samassa ajassa teollisuustyöväen osuus työvoiman kokonaismäärästä nousi 22 prosentista 26 prosenttiin. Suomessa yhteiskunnan rakennemuutos tapahtui jälkijättöisesti verrattuna useimpiin muihin Euroopan maihin. Esimerkiksi Ruotsissa vastaava muutos oli koettu jo aiemmin, mutta lievempänä ja pitemmän ajan kuluessa.
1960-luvun aikana Suomi oli historiallisen rakennemuutoksen kourissa. Varsinkin Itä- ja Pohjois-Suomen syrjäseudut tyhjenivät eteläisen Suomen suurkaupunkien lähiöihin ja Ruotsiin suuntautuneen muuttoliikkeen vuoksi. Maatalouden ylituotanto-ongelmaa pyrittiin ratkaisemaan peltojen paketoinnilla ja lehmien teurastuspalkkioilla, minkä Veikko Vennamo nimesi ”talonpojan tappolinjaksi”. Samoihin vuosiin vennamolaisuuden synnyn ja nousun kanssa ajoittuivat protestilaulajana tunnetuksi tulleen Irwin Goodmanin ensimmäinen menestyskausi ja Urpo Lahtisen Lehtimiehet Oy:n julkaiseman Hymy-lehden suosion huippu. Goodmanin laulut ja Hymyn artikkelit käsittelivät ”Helsingin herrojen” väärinkäytöksiä ja erilaisia yhteiskunnallisia epäkohtia.
Erkki Kiviojan ja Jorma Cantellin mukaan SMP:n kannatuksen voimakas nousu ”unohdetun kansan” retoriikan ansiosta sisälsi myös puolueen myöhemmän hajoamisen siemenet. Puolueen toimintaan tuli mukaan monin eri tavoin yhteiskunnallisiin oloihin tyytymättömiä henkilöitä muidenkin puolueiden kuin Keskustapuolueen piiristä.
Vennamolaisuuden sisältö.
Vennamolaisuuden keskeisinä piirteinä oli Veikko Vennamon ja hänen vaimonsa Sirkka Vennamon kehittämiin suosittuihin iskulauseisiin nojaaminen. Vennamo syytti niiden avulla entistä puoluettaan Maalaisliitto-Keskustapuoluetta, myöhemmin muitakin ”vanhoja puolueita” oman edun tavoittelusta, pienviljelijöiden ja muiden ”vähäosaisten” asian unohtamisesta sekä presidentti Urho Kekkosta ja ns. kansanrintamaan pohjautuneita hallituksia liian neuvostomyönteisestä ulkopolitiikasta. Vennamo tuomitsi jyrkästi myös vuoden 1967 alussa käyttöön otetun puoluetuen. Toimittaja Jukka Halosen luonnehdinnan mukaan vennamolainen retoriikka yhdisteli vasemmistolaista agitaatiota, oikeistolaista yltiöisänmaallisuutta ja kristillistä herännäisyyttä.
Vuoden 1970 eduskuntavaaleissa SMP:n teemana oli ”talonpojan tappolinja”, jolla Veikko Vennamo kritisoi Paasion ja Koiviston hallitusten ajamaa rakennemuutospolitiikkaa. 1960-luvun vasemmistolainen opiskeiljaradikalismi oli pilkannut isänmaata ja uskonnollisia arvoja, minkä vuoksi SMP:n mielestä yhteiskuntaan oli palautettava ryhti ja rehellisyys. SMP pelotteli äänestäjiä myös sosialismilla, sillä vuoden 1966 vaaleissa eduskuntaan oli tullut vasemmistoenemmistö. Ylipäätään Vennamon mielestä valtaa pitivät huijarit, onnenonkijat, poliittiset pelurit ja Neuvostoliiton nöyristelijät. Vennamolaisen retoriikan ansiosta SMP menestyi etenkin Kuopion ja Pohjois-Karjalan vaalipiireissä, joista poismuutto oli ollut voimakkainta.. Jälkimmäisessä SMP sai 23,9 prosenttia kaikista vaalipiirissä annetuista äänistä. SMP onnistui murtautumaan myös kaupunkeihin; Helsingissä puolueen ehdokkaat saivat yhteensä liki 10 000 ääntä.
Vuosina 1972–1973 Vennamo oli näkyvimpiä presidentti Urho Kekkosen toimikauden poikkeuslain nojalla tapahtuneen pidentämisen vastustajia. 
Vuoden 1975 eduskuntavaaleissa SMP kärsi raskaan tappion; puolueen kansanedustajista vain Veikko vennamo ja J. Juhani Kortesalmi säilyttivät paikkansa. Vaalitappio osoitti yhteiskunnan rakennemuutoksen kääntyneen SMP:ta vastaan. Näin kannatusta oli jälleen haettava toisin keinoin kuin vuonna 1970.
Kipailevien puolueiden, etenkin Keskustapuolueen, poliitikot leimasivat vennamolaisuuden halpahintaiseksi populismiksi ja äänestäjien kalasteluksi. Ahti Karjalainen jätti eduskunnan vuoden 1979 vaaleissa, mitä hän perusteli turhautumisella siihen, että hänen eduskuntakautensa osui samoihin vuosiin vennamolaisuuden kukoistuksen kanssa. Karjalaisen mielestä vennamolaiset pilasivat eduskunnan työn tuhlaamalla aikaa merkityksettömään ja tuloksettomaan kolmannen luokan politikointiin tuntematta vastuuta eduskunnan arvovallasta.
SMP:n toinen suurvoitto.
SMP:n suosio lähti uuteen nousuun 1970-luvun loppuvuosina, ja vuoden 1979 vaaleissa puolue sai kuusi eduskuntapaikkaa. 1970- ja 1980-luvuilla SMP nostatti kohun ns. ”ministeristereo”- sekä Salora- ja Valco-jutuista. Valco-jutun vuoksi Veikko Vennamo antoi pääministeri Kalevi Sorsalle pilkkanimen ”Valco-Sorsa”. Helsingin kaupunginvaltuustossa Veikko Vennamo ja keskustalainen kaupunginvaltuutettu Ilkka Hakalehto olivat paljastamassa metrojupakkaa. Keväällä 1982 oikeuskansleriksi nimitetty Kai Korte totesi eräiden kansanedustajien nostaneen päivärahoja väärin perustein. Kun Korte vaati väärinkäytöksiin syyllistyneille mahdollisimman tiukkoja rangaistuksia, SMP asettui tukemaan Kortetta, joka ei suojellut ”rötösherroja”, toisin kuin Kortteen edeltäjä Risto Leskinen. Heinäkuussa 1978 Leskinen oli vapauttanut Salora-jutussa epäillyt ministerit syytteistä, mitä SMP oli ankarasti arvostellut.
Vuoden 1983 eduskuntavaaleja, joissa SMP saavutti historiansa toisen suurvoiton, 17 kansanedustajaa, on kutsuttu Vennamon kehittämän termin mukaan ”rötösherravaaleiksi”. Vaalimenestykseen vaikutti myös uuden puoluejohtajan, Veikko Vennamon pojan Pekka Vennamon onnistunut esiintyminen television vaalitenteissä. Professori Raimo Väyrysen mukaan SMP:n vuoden 1983 vaalivoitossa purkautui pettymys kaupunkien ja syrjäseutujen ristiriitaan sekä kasvaneeseen byrokratiaan. Erityisesti pienyrittäjiä siirtyi SMP:n kannattajiksi. Itä- ja Pohjois-Suomen syrjäseuduilta etelän lähiöihin muuttaneet löysivät vielä vuonna 1983 vanhat juurensa äänestämällä SMP:ta. 
Vaalien jälkeen SMP nousi hallituspuolueeksi, mitä kilpailevat puolueet ja politiikan tarkkailijat pitivät palkkiona SMP:n tuesta Mauno Koiviston presidenttiehdokkuudelle vuoden 1982 vaalissa. Ottamalla SMP:n mukaan neljänteen hallitukseensa Kalevi Sorsa halusi toisaalta sitoa vennamolaiset kannattamaan vasemmistolaista politiikkaa ja pelata heidän avullaan muita hallituspuolueita, Keskustaa ja RKP:ta vastaan. Sorsan ja toiseksi valtiovarainministeriksi tulleen Pekka Vennamon suhteet osoittautuivat toimiviksi, ja vaikka Keskusta oli pyrkinyt kirjallisella sopimuksella sitomaan SMP:n yhteistyöhön ”keskiryhmien” kanssa, SMP:n kaksihenkinen ministeriryhmä äänesti käytännössä aina yhdessä SDP:n kanssa.
Veikko Vennamo pyrki SMP:n eduskuntaryhmän puheenjohtajana 1980-luvulla jatkamaan puolueen perinteistä oppositioasennetta siitä huolimatta, että puolue oli kahden ministerin voimin mukana Sorsan hallituksessa. Tämä aiheutti kitkaa SMP:n ja muiden hallituspuolueiden välille ja siitä syntyi jonkin aikaa käytössä ollut käsite "vanhavennamolaisuus". Hallituskumppani RKP:ta ärsytti Veikko Vennamon propagandakampanja ”ruotsinkielisiä rappioherroja” kohtaan.
Huipentumana oli Veikko Vennamon kevään 1986 Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden jälkeisessä kiihkeässä keskustelussa esittämä ponsiehdotus, jonka mukaan Suomen olisi luovuttava ydinvoimasta. Seurauksena oli Veikko Vennamon ja Sorsan hallituksessa toisena valtiovarainministerinä toimineen Pekka Vennamon julkinen yhteenotto. Pekka Vennamo piti tilannetta mahdottomana ja ilmoitti eroavansa SMP:n puheenjohtajan paikalta. Kiista ratkesi, kun kesän 1986 puoluekokouksessa Pekka Vennamo valittiin uudelleen puolueen johtoon. Veikko Vennamo erosi eduskuntaryhmän puheenjohtajan paikalta ja ilmoitti, ettei hän enää asettuisi ehdokkaaksi seuraavissa eduskuntavaaleissa.
Vennamolaisuuden hiipuminen.
Vennamolaisuus ja SMP:n vetovoima alkoivat hiipua Veikko Vennamon jätettyä eduskunnan vuoden 1987 vaaleissa ja siirryttyä eläkkeelle. Vaaleissa SMP menetti kahdeksan eduskuntapaikkaa, ja erityisesti niin kutsuttuja liikkuvia äänestäjiä siirtyi pois puolueen kannattajista. SMP:n ja vennamolaisuuden elinvoima oli perustunut herravihaan ja kritiikkiin valtaa pitäviä kohtaan, joten puolueen oli vaikea korostaa äänestäjille aikaansaannoksiaan hallituksessa. 
Pekka Vennamo, jonka ministeriura oli jatkunut liikenneministerinä Holkerin hallituksessa, siirtyi loppuvuonna 1989 Posti- ja telelaitoksen pääjohtajaksi ja jätti politiikan. Veikko ja Pekka Vennamon jälkeen SMP:lle ei enää löytynyt karismaattista ja erityisesti liikkuviin äänestäjiin vetoavaa johtohahmoa. Samaan aikaan populismi toimintatapana alkoi levitä muihinkin puolueisiin, eikä SMP:lle ollut enää aiempien vuosikymmenien kaltaista aatteellista tilausta. Vuoden 1991 vaalien jälkeen puolue hajosi sisäisiin kiistoihinsa. Puolueen kansanedustajista Heikki Riihijärvi, Sulo Aittoniemi, Tina Mäkelä ja Hannu Suhonen lähtivät kukin omille teilleen vuosina 1993–1994. Puolueen kannatus ja taloudellinen pohja romahtivat vuonna 1995 ja Perussuomalaiset perustettiin sen seuraajaksi.
Perussuomalaisten entinen pitkäaikainen puheenjohtaja, SMP:ssa poliittisen toimintansa 1980-luvulla aloittanut Timo Soini sanoi Maaseudun Tulevaisuuden haastattelussa heinäkuussa 2023, että puolueessa ei ollut enää nähtävissä vennamolaista kristillissosiaalista ideologiaa, vaan sen ydin oli siirtynyt ”ihmisvihamielisempään suuntaan ja rasismin kanssa flirttailuun”. Soinin mielestä vennamolaisuus oli perussuomalaisten ”halla-aholaiselle valtaklikille” vain ”taakka ja historian reliikki”. Hänen mukaansa PS:n kentältä löytyi kuitenkin yhä ihmisiä, joille vennamolaisuuden perintö oli tärkeää.