tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Langtonin silmukka

Langtonin silmukka on biologi Christopher Langtonin kehittämä soluautomaattijärjestelmä, jossa on neliömäisiä hieman numeroa 9 muistuttavia silmukan muotoisia geenejä, jotka kiertävät kehää, ja joita ympäröi putkimainen suojakuori.
Nämä silmukat voivat synnyttää uusia silmukoita jakautumalla, niin kuin elävät solutkin tekevät. Langtonin silmukka ei "Game of Life"-pelin olioiden tavoin "synny tyhjästä" sisäisten sääntöjen pohjalta, vaikka Langtonin silmukoita onkin kyetty tuottamaan hieman yksinkertaisemmista Langtonin silmukoista.
Langtonin silmukat pohjautuvat John von Neumann ja Edgar F. Coddin esittämien systeemien yksinkertaistamiseen.
Kun Langtonin silmukka saa jatkaa rauhassa jakautumista, syntyy korallimainen "eliöyhteisö", jossa elävät, jakautuvat eliöt ympäröivät kuolleita eliöitä, samaan tapaan kuin koralliyhdyskunnassa. Silti Langtonin silmukka on eläviä olioita yksinkertaisempi. Siinä tapahtuvat prosessit eivät ole niin mutkikkaita kuin mitä elävissä soluissa tapahtuu.
Langtonin silmukan osat ja signaalit.
Langhtonin silmukka-ohjelman lähtötilanne on tavallisimmin yksi valmis silmukka, jossa on kuusi "suoraan eteenpäin -geeniä" jota merkitään luvulla "7", ja kaksi "käännös vasemmalle" -geeniä, jotka merkitään numerolla 4. Lisäksi geenirakenteessa näkyy sidoslankaa ja tyhjää tilaa. 2 on putki, joka ympäröi geeniä.
Langtonin silmukan lähtörakenne kuvattuna numeroilla:
Tyypillinen Langhtonin silmukan geenirakenne on näin ollen "111117017017017017017014014011111".
Langtonin silmukkasysteemin perusyksikkö on solu, joita on neliömäisenä ruudukkona. Solulla voi olla 8 tilaa, jotka kuvataan tavallisimmin eri väreillä Tämä on eräs lukuista käytetyistä väreistä
Kehittyneempiä silmukoita.
Langtonin silmukoista on kehitetty eteenpäin kehittyneempiä, paremmin kuvaavia versioita, joita muun muassa japanilaiset ahkerasti tutkivat.
Evoloop.
Hiroki Sayaman kehittämä Langtonin silmukan muunnelma "evoloop" kykenee vuorovaikuttamaan ympäristön kanssa ja kehittymään evoluution kautta.
Monesti evolooppeja ajava kone luo tilanteen, jossa kilpaillaan elintilasta, ja useimmiten pienimmät evoloopit menestyvät parhaiten, koska kuluttavat vähiten ympäristöä. Joskus evoloopit törmäävät toisiinsa, ja tapahtuu geenien vaihtoa niin kuin bakteerien konjugaatiossa.
SDSR.
SDSR (engl. Structurally Dissolvable Self-Reproducing) eli Langtonin silmukkaa muistuttava rakenteisesti hajautuva itsejäljentävä soluautomaattisilmukka kuolee eli hajoaa joissain tilanteissa, mikä vastaa enemmän luonnollista tilannetta.
SDSR Evoloop.
SDSR Evoloop muistuttaa vielä enemmän luonnollista ekosysteemiä, koska sen eliöt voivat kuolla, vuorovaikuttaa ympäristönsä kanssa ja kehittyä evoluution kautta. Näillä on havainnollistettu muun muassa Langtonin silmukkamaisten evolooppien synty satunnaisista putkien ympäröimistä geeneistä, jotka törmäilevät toisiinsa.
Fermo

Fermo on kaupunki Marchen alueella Keski-Italiassa. Fermo on Fermon maakunnan pääkaupunki. 
Fermon asukasluku on 37 655 (31.12.2015).
Fermon alueella on ollut asutusta jo ennen etruskien aikaa. Roomalaiset rakensivat sinne kaupungin nimeltä Firmum Picenum.
Sanojen synty

Sanojen synty on Veijo Meren kirjoittama suomen kielen etymologinen sanakirja. Se on ensimmäinen ns. kansantajuinen suomen kielen etymologinen sanakirja. Sen teksti on kirjoitettu elävästi kaunokirjalliseen tyyliin. Sen on kustantanut Gummerus. Ensimmäinen painos ilmestyi 1982, ja sen jälkeen sitä on uudistettu kahteen otteeseen. Vuonna 1985 teoksesta julkaistiin uudistettu, kuvitettu painos, joka saavutti suuren suosion kansantajuisesti ja hauskasti laadittuna etymologisena sanakirjana. Siinä on 3 000 hakusanaa, enemmän kuin aikaisemmissa painoksissa. Vuosina 2002 ja 2004 tästä laitoksesta julkaistiin uusintapainokset. Teoksen kuvat ovat Simo Suoniemen suomalaisista keskiaikaisista lähteistä löytämiä ja piirtämiä.
Kritiikkiä.
Kielitieteilijöiltä "Sanojen synty" sai varauksellisen vastaanoton, sillä se ei ole kaikilta osin tieteellinen teos. Kirja sisältää Meren omia ajatuskehitelmiä, joita kirjaa lukeva maallikko ei useimmiten pysty erottamaan oikeista etymologiaselityksistä. Osassa kirjan oikeista etymologiaselityksistä esiintyy epätieteellistä termistöä. Esipuheen mukaan hakusanojen "kaira" ja "keihäs" kohdalla kerrotaan siitä, että vanhaa germaanikieltä, josta suomen vanhojen germaanilainojen uskotaan tulleen, ei ole voitu löytää, on arveltu, että sitä puhunut väestö olisi sulautunut suomalaisiin. Silti hakusanojen "kaira" ja "keihäs" kohdalla ei ole aiheesta mitään tietoa. Lisäksi "Sanojen synnyn" hakusanavalikoima painottuu suhteettoman paljon lainasanoihin. Meri itsekin tunnustaa kirjan esipuheessa, ettei hänen kirjansa ole millään tavalla tieteellinen eikä täydellinen ja että se on amatöörin amatööreille tekemä. Kaisa Häkkinen kirjoitti "Sananjalka"-lehdessä:
Emidius

Pyhä Emidius (myös "Emygdius", "Emigdius", "Emidio"; n. 279 – n. 309) oli kristitty marttyyri. Hän oli kotoisin Trieristä. Hänen väitetään paitsi käännyttäneen ahkerasti pakanoita, myös tehneen ihmetekoja, kuten useita parannusihmeitä. 
Paavi Marcellus I teki Emidiuksesta piispan ja lähetti tämän Ascoli Picenoon, jossa hän sitten kuoli mestattuna. Tätä nykyä hän on Ascoli Picenon suojelija.
Kaksisukahäntäiset

Kaksisukahäntäiset eli kaksisukashäntäiset (Diplura) on niveljalkaisiin kuuluva lahko. Useimmat lahkon noin 800 lajista elävät trooppisilla alueilla. Suomesta tunnetaan yksi laji, marraskaksisukahäntäinen ("Campodea plusiochaeta").
Lahkosta on vain vähän fossiililöydöksiä, joista suurin osa meripihkasta. Lahko on luultavasti ollut olemassa jo kivihiilikaudella, eräiden arvioiden mukaan jopa varhaisella devonikaudella.
Piirteitä.
Kaksisukahäntäiset ovat maaperässä tai lahoavassa kasvimassassa eläviä, yleensä 2–5 millimetrin pituisia (jotkin "Japyx"-suvun lajit jopa 50 millimetriä) selkärangattomia eläimiä. Niillä on pitkänomainen ruumis, kuusi jalkaa, pitkät tuntosarvet sekä lahkon nimen mukaisesti kaksi perälisäkettä, jotka voivat olla joko siimamaiset tai pihtimäiset. Takaruumiissa on 11 jaoketta, joista useimpien sivuilla on pienet rakkulat. Näiden arvellaan auttavan eläimen nestetasapainon säätelyssä. Kaikilta lajeilta puuttuvat sekä verkko- että pistesilmät ja perälisäkkeiden mahdollista tummaa väriä lukuun ottamatta eläimen vartalossa ei ole pigmenttiä. Nilkassa on vain yksi jaoke. Siipiä ei ole.
Kaksisukahäntäisen katkenneet raajat tai muut ulokkeet kasvavat takaisin seuraavien nahanluontien yhteydessä. Ne ovat yhdessä kummitussirkkojen kanssa ainoat maaniveljalkaiset, jotka kykenevät kasvattamaan irroneen raajan takaisin. Lisäksi häirityn eläimen perälisäkkeet voivat katketa tyvestä ja siten hämätä saalistajaa.
Elintavat.
Suuosat ovat purevat ja ravintona toimii yleensä lahoava orgaaninen materiaali, mutta jotkin lajit ovat petoja pyydystäen perälisäkkeillään hyppyhäntäisiä, hyönteistoukkia ja muita pieneliöitä. Hedelmöitys on ulkoinen: koiras laskee maahan spermapaketin, jonka naaras poimii sukuaukkoonsa. Näköaistin puuttumisesta huolimatta kaksisukahäntäiset välttelevät päivänvaloa. Muodonvaihdos on olematon ja munasta kuoriutuva nymfi käy läpi mahdollisesti jopa 20 toukkavaihetta ennen aikuistumistaan, ja aikuinenkin yksilö luo nahkansa vielä jopa kymmenen kertaa. Jotkin tropiikissa elävät lajit hoivaavat poikasiaan. Kaksisukahäntäiset voivat elää 2–3 vuotta.
Kymco Agility City 50

Kymco Agility City 50 on taiwanilaisen Kymco-merkin skootteri, jonka on valmistanut Kwang Yang Motor Company, Ltd.
Skootteri on Kymcon vuonna 2008 tekemä malli valmistajan Agility-mallistoon, joka myötäilee tekniikassa ja ulkoasussaan Super 8-mallia. 
Ainoa huomattava ero Super 8:aan on City 50:n 16" renkaat, kun taas Super8:ssa on pienemmät 14" renkaat. 
Muita eroja aikaisempiin malleihin on suurempi massa sekä isompi koko. 
Kymco teki samana vuonna kaksi muuta Agility City -sarjaan kuuluvaa mallia, jotka olivat 125- ja 150-kuutioisia skoottereita.
Aikaisempiin Agilityn malleihin nähden on City 50:ssä suuremmat tilat jaloille. City 50:ssä on leveämpi tila jaloille alustansa puolesta ja myös ohjaustanko on ylempänä, jolloin jopa 190cm kuljettaja mahtuu skootterin selkään ilman että ohjaustanko osuu polveen mopoa käännettäessä. City 50:tä aikaisemmissa Agilityn malleissa on ollut selkänojaksi taitettava matkustajan penkki, mutta tämä ergonomiaa lisäävä ominaisuus puuttuu kokonaan, koska istuinosa on City 50:ssä yhtenäinen. Ajettaessa sateella umpinainen ajovalon kotelo saattaa Suomen oloissa päästää vettä sisäänsä, ja jos vettä pääsee koteloon ja se osuu hehkuvaan polttimoon, niin polttimon ikä lyhenee huomattavasti.
Ohjearvoja.
Rengaspaineet.
Rengaspaine mitataan rengas maassa ja mielellään alle huoneen lämpöä vastaavassa lämpötilassa. Ohjekirjan mukaan rengaspaine ei saa ylittää 2,5 kg/cm2 painetta.
Coppa Placci

Coppa Placci on ollut yhden päivän mittainen maantiepyöräilykilpailu, joka on ajettu syksyisin Imolan ja San Marinon välillä Italiassa. Kilpailua on pidetty semiklassikkona. Se on ollut kategorialuokitukseltaan 1. HC, eli sen yläpuolella ovat olleet yhden päivän kilpailuista vain suuret klassikot sekä UCI ProTour -sarjan kilpailut. Coppa Placci järjestettiin rahoitusvaikeuksien vuoksi alle 23-vuotiaiden kilpailuna 2010, yhdistettynä Giro di Romagnan kanssa 2011 ja Giro del Veneton kanssa 2012. 
Coppa Placci on nimetty vuonna 1921 kuolleen italialaisen pyöräilijän Antonio Placcin mukaan.
Von Mickwitz

Von Mickwitz on aatelissuku. Suvun väitetään olevan alun perin kotoisin Böömistä. Von Mickwitzien suku on aateloitu virallisesti Pietarin Ritarihuoneella, kun Paul Joakim von Mickwitz saavutti todellisen salaneuvoksen arvon 1800-luvulla. Suku oli ehkä kulkeutunut Böömistä Saksan kautta Saarenmaalle, Viroon, josta se saapui Suomeen. Von Minckwitz on Minckwitz-suvun Helsingin Ritarihuoneella aateloitu haara.
Katso myös.
Muita Mickwitzejä on täsmennyssivulla Mickwitz.
Futsalin Euroopan-mestaruuskilpailut

Futsalin Euroopan-mestaruuskilpailut () on UEFA:n järjestämä futsalin maajoukkueturnaus. Edelliset EM-kisat järjestettiin 2018 Sloveniassa ja seuraavat kisat järjestetään alkuvuodesta 2022 Alankomaissa. Hallitseva euroopan mestari on Portugali, joka kukisti 2018 kisojen finaalissa jatkoajalla Espanjan 3-2. Kisahistorian menestynein joukkue on Espanja, joka on voittanut 7 mestaruutta ja on saavuttanut mitalisijan jokaisessa 11 EM-turnauksessa.
Ensimmäisen kerran Euroopan-mestaruudesta pelattiin vuonna 1996. Ensimmäisessä lopputurnauksessa oli mukana 6 maata, ja karsintoihin osallistujia oli 17. Vuoden 2007 kisojen jälkeen UEFA päätti siirtää turnauksen loppusyksystä alkuvuoteen. Vuonna 2017 UEFA päätti että EM-kisat järjestetään jatkossa vain joka neljäs vuosi ja laajensi samalla kisoja 16 osallistujamaan turnaukseksi.
Saaristoristeilijä

Saaristoristeilijä on klassinen purjevene, joka on rakennettu perustuen Svenska Seglarförbundetin vuonna 1908 vahvistamaan saaristoristeilijäsääntöön. Säännön oli tarkoitus täydentää R-mittasääntöä, jota monet purjehtijat eivät pitäneet sopivaksi Pohjoismaiden saaristo-olosuhteisiin . Kaksi saaristoristeilijöiden kokoluokkaa eli SK 30 ja SK 40 valittiin vuoden 1920 Antwerpenin kesäolympialaisiin. Alun perin saaristoristeilijät purjehtivat miltei poikkeuksetta Itämerellä, mutta tänään saaristoristeilijät ovat levinneet erityisesti Keski-Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin, jossa venettä arvostetaan kauneutensa ja nopeutensa vuoksi. Erityisesti Saksassa SK 30 -veneet ovat kasvaneet suureksi luokaksi ja moni alun perin ruotsalaisvene purjehtii tänään Saksan Itämeren rannikolla. Suomen runsaasta kolmestakymmenestä saaristoristeilijästä suurimmat ovat 75 neliömetrisiä. Ruotsissa purjehtii useita 95 neliömetrisiä ja jopa pari 150 neliömetristä, josta tunnetuin on yli kahdenkymmenen metrin pituinen Beatrice Aurore. Suomessa oli kesällä 2010 yhteensä 33 saaristoristeilijää. Näistä moni löytyy HSS-pursiseuran klassikkolaiturilta. Ennen toista maailmansotaa seura oli yksi Pohjoismaiden menestyineimpiä 22 neliömetristen kilpapurjehdusseuroja. Suomessa on rakennettu kaiken kaikkiaan noin 1000 saaristoristeilijää 1900-luvun alkupuoliskolla. Suomessa rakennetuista veneistä on tähän päivään säilynyt arvioiden n. 30 kappaletta. Yksi näistä on Gustaf Estlanderin suunnittelema, Helsingissä rakennettu Colibri VI (SK 22) vuodelta 1922, joka kuuluu Suomen merimuseon kokoelmaan ja on esillä Merikeskus Vellamossa.
Kapea ja matala uniikki pursi.
Saaristoristeilijäsääntö antaa suuria vapauksia veneentekijälle ja jokainen vene on siksi uniikki. Veneen luokka määräytyy pääsääntöisesti purjepinta-alan mukaan, lisäksi luokissa on muutamia vähimmäismittoja. Saaristoristeilijöitä on pienistä 15 neliömetrin veneistä aina 150 neliömetrisiin saakka. Suurin osa veneistä on pitkiä, kapeita ja matalilla vapaalaidoilla varustettuja sekä erittäin korkeatakilaisia. Veneet rakennettiin alun perin puusta kuten mahongista tai tiikistä. Nykyään saaristoristeilijöitä valmistetaan myös lujitemuovista. Luokka on ollut erityisen suosittu Ruotsissa mutta myös Suomessa ovat pienemmät luokat kuten 22 neliömetriset olleet hyvin edustettuja. Ruotsissa suosittu Mälarkryssare on saaristoristeilijälle läheistä sukua ja tätä jopa vielä kapeampi. Saaristoristeilijät ovat tunnettuja nopeasta vauhdistaan kevyessä tuulessa.
Esihyönteiset

Esihyönteiset (Protura) on niveljalkaisiin kuuluva lahko. Lahkon nimi on sikäli harhaanjohtava, että nämä eläimet eivät ole hyönteisiä, vaan kuuluvat kokonaan eri luokkaan. Suomesta esihyönteisiä tunnetaan kolme lajia.
Esihyönteiset kuvasivat tieteelle ensimmäisenä toisistaan riippumatta Filippo Sylvestri vuonna 1907 ja Antonio Berlese vuonna 1908.
Esihyönteisistä ei toistaiseksi tunneta minkäänlaista fossiiliaineistoa.
Piirteitä.
Esihyönteiset ovat erittäin pienikokoisia, vain alle kahden millimetrin pituisia pitkänomaisia selkärangattomia eläimiä. Niillä ei ole silmiä, eikä väripigmenttiä. Myöskään tuntosarvia ei ole, vaan etummainen raajapari, jota ei käytetä liikkumiseen, toimii tunnistelueliminä. Pää on kartiomainen, mikä on antanut ryhmälle englanninkielisen nimen "coneheads". Kolmessa etummaisessa takaruumiin jaokkeessa on jalkaa muistuttava ulkonema. Esihyönteiset elävät maaperässä, karikkeessa ja sammalikoissa tyypillisesti noin 10 cm syvyyteen asti, mutta siirtyvät talveksi syvemmälle. Eri lajeja tunnetaan maailmanlaajuisesti noin 750. Näistä noin 300 kuuluu sukuun "Eosentomon".
Esihyönteisten suuosat ovat imevät, mikä viittaa niiden nauttivan nestemäistä ravintoa. Ravinnonlähdettä luonnossa ei kuitenkaan tunneta. Niiden arvellaan kuitenkin käyttävän ravinnokseen lähinnä kasvijätettä ja sienirihmastoa. Jotkin lajit voivat ehkä olla petoja. Esihyönteiset saattavat olla tavattoman runsaslukuisia. Esimerkiksi saksalaisesta metsästä on laskettu 90 000 yksilöä neliömetriltä.
Muodonvaihdos on olematon. Vastakuoriutuneella nymfillä on yhdeksän takaruumiin jaoketta. Jaokkeita tulee yksi lisää jokaista nahanluontia kohti, kunnes aikuisella yksilöllä jaokkeita on 12. Aikuiset saattavat luoda nahkansa, mutta uusia jaokkeita ei enää tule.
Matti Pihlaja

Matti Rafael Pihlaja (20. helmikuuta 1923 Turku – 13. kesäkuuta 1973 Turku) oli suomalainen näyttelijä.
Pihlajan vanhemmat olivat näyttelijät Katri ja Rafael Pihlaja. Pihlaja muistetaan turkulaisena taiteilijana, sillä Pihlaja näytteli pitkään Turun kaupunginteatterissa ja Vartiovuoren kesäteatterissa Turussa. Pihlaja oli vuosina 1950–1973 naimisissa Ritva Vuoren kanssa.
Matti Pihlaja näytteli kaikkiaan kuudessa elokuvassa. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli Edmund Palmqvist Ilmari Unhon ohjaamassa elokuvassa "”Minä elän”" (1946). Viimeiseksi elokuvarooliksi (ja samalla ainoaksi isommaksi rooliksi) jäi Matti Kassilan ohjaaman "Päämajan" (1970) päätoimittaja. Päämajassa nähtiin niin ikään muitakin Turun kaupunginteatterin näyttelijöitä. Hänellä oli myös pienehkö sivuosa kiroilevana autonkuljettajana elokuvassa Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962).
Pihlaja kuului Turun Teatterikerhoon ja saikin kerholta paljon tunnustuksia. Pihlaja kuoli vain 50-vuotiaana äkilliseen sairauteen vuonna 1973.
Dare mo shiranai

Dare mo shiranai (, englanninkieliseltä nimeltään "Nobody Knows") on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut Hirokazu Koreedan ohjaama japanilainen draamaelokuva. Se perustuu erääseen 1980-luvun lopun tapaukseen, jossa äiti hylkäsi neljä lastaan Sugamossa, Toshimassa. Elokuva kertoo, kuinka lapset joutuvat tulemaan toimeen keskenään.
Elokuvassa pääroolia esittävä Yûya Yagira sai suorituksestaan parhaan näyttelijän palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla ja elokuva oli siellä ehdolla myös Kultaisen palmun saajaksi. "Dare mo shiranai" on saanut kansainvälisillä elokuvajuhlilla yhteensä 13 palkintoa ja seitsemän ehdokkuutta.
Johannes Kastajan skiitta (Valamo)

Johannes Kastajan skiitta on Laatokan Valamon sivuluostari eli skiitta.
Skiitta sijaitsee pienellä saarella pääluostarin lähellä. Siellä asui joukko skeemamunkkeja joista tunnetuin lienee skeemaigumeni Johannes eli Pyhä Johannes Valamolainen.
Saarella on pieni puurakenteinen kirkko ja munkkien asuntola. Saarelle pääsy oli kielletty ilman luostarin johtajan kirjallista lupaa; jokaisen saarelle päästetyn piti sitoutua ehdottomaan raittiuteen sekä nauttimaan saarella ollessaan yksinomaan paastoruokaa; jopa tupakointi, purutupakka ja nuuskaaminen oli ehdottomasti kielletty. Ainoa sallittu nautintoaine oli tee, ja vanhoilla munkeilla olikin runsaasti omia teereseptejään: he keräsivät luonnosta puiden ja pensaiden lehtiä sekä luonnonmarjoja, jotka kuivattiin ja lopulta seos maustettiin hivenellä oikeata teetä. Sokeria ei käytetty. 
1930-luvulla sai toimittaja H. Iffland ainutkertaisen luvan valokuvata saarella; kuvaaminen rajoittui ulkotiloihin ja muutamaan tarkkaan valittuun näkymään kirkosta sekä joihinkin harvinaisimpiin ikoneihin. Kuvat julkaistiin Valamoa käsittelevässä, vuonna 1933 ilmestyneessä kuvateoksessa, jonka oikolukivat isä arkkipiispa Herman ja isä igumeni Hariton. Teoksen toimitti Viljo Jääskeläinen. Julkaisijana toimi Otava. Kirja on suomenkielinen; siitä laadittiin kolme vuotta myöhemmin ruotsin-, englannin-, saksan- ja ranskankielinen, kuvitukseltaan hiukan poikkeava versio Hyvin paljon myöhemmin joitakin tällöin otetuista kuvista julkaistiin teoksessa "Karjala – muistojen maa".
Skiitta oli ankaran ja syvällisen rukouksen paikka; tässä suhteessa vielä ankarampi oli vain kaukaisin skiitta, Pyhityssaari, johon avoveden aikana saattoi päästä vain parhaalla kelillä. Johannes Kastajan skiitan munkit viljelivät viljaa, kasviksia ja hedelmiä, joista oman niukan tarpeen ylittävä määrä toimitettiin pääluostariin. Kalastusta ei harjoitettu, koska kalakin kuului kiellettyihin ruoka-aineisiin.
Nuori noviisi Yrjö Olmari, myöhempi isä arkkipiispa Paavali, vietti Valamon aikanaan useitakin kesiä Johannes Kastajan skiitassa; hänen ja vanhojen erakkojen välille syntyi kiinteä ystävyys.
Skiitta tyhjeni talveksi 1930-luvun lopussa ja munkit muuttivat kylmimmäksi ajaksi pääluostariin – palaten kuitenkin takaisin heti kevään tullen. Talvisodan evakuoinnin jälkeen skiitta jäi tyhjilleen. Samalla onnistuttiin evakuoimaan muutamia sen kallisarvoisista ikoneista ja ne ovat Kuopion kirkkomuseossa. 
Skiitan restaurointi pääsi alkamaan jo perestroikan aikana vuonna 1986; sortunut laituri korjattiin ensimmäisenä ja sitten käytiin käsiksi kirkkoon ja talousrakennukseen. Niiden restaurointi eteni vauhdikkaasti ja vuonna 1990 saattoi jo laivareitiltä erottaa kirkon kullatun kupolin ja ristin loisteen.
Saari on ollut vuodesta 1990 kokonaan Venäjän ortodoksisen kirkon hallussa ja Valamon museo järjestää saarelle opastettuja tutustumisretkiä
George Fox

George Fox (1624 – 13. tammikuuta 1691) oli kveekariliikkeen perustanut brittiläinen kristitty. Hän joutui hengellisen työnsä johdosta vainotuksi ja vangituksi, kuten useat muutkin kveekareiksi kääntyneet noina aikoina.
Foxin varhainen seuraaja oli Pennsylvanian perustanut William Penn. Ajan johtaviin kveekareihin kuului myös George Foxin vaimo Margaret Fell.
Kristian Hovde

Alf Kristian Hovde (6. joulukuuta 1903 Vikersund – 19. elokuuta 1969 Vikersund) oli norjalainen hiihtäjä.
Hovde sijoittui 1930 Oslon MM-kisoissa neljänneksi 18 kilometrin hiihdossa. Hänen uransa paras arvokisasaavutus on hopea 1931 Oberhofin MM-kisoissa 18 kilometrin matkalta. Samoissa kisoissa hän sijoittui 50 kilometrin hiihdossa viidenneksi. 1932 Lake Placidin olympialaisissa Hovde sijoittui 18 kilometrillä kolmanneksitoista. 
Norjan mestaruuden Hovde voitti 30 kilometrillä vuonna 1931. Hänen seuransa oli Vikersund IF.
Arne Rustadstuen

Arne Rustadstuen (14. joulukuuta 1907 Fåberg – 25. huhtikuuta 1978 Lillehammer) oli norjalainen maastohiihtäjä ja yhdistetyn hiihtäjä.
1930 Oslon MM-kisoissa Rustadstuen voitti kultaa 17 kilometrin hiihdossa ja sijoittui 50 kilometrillä hopealle. Seuraavana vuonna Oberhofin MM-kisoissa hän sijoittui yhdistetyssä pronssille. 1932 Lake Placidin olympialaisissa Rustadstuen sijoittui viidelläkympillä pronssille ja 18 kilometrillä viidenneksi. Neljä vuotta myöhemmin Garmisch-Partenkirchenin olympialaisissa hän oli 18 kilometrillä kuudes.
Rustadstuen edusti seuratasolla Lillehammerin hiihtoseuraa. Norjan mestaruuden hän voitti 18 kilometrillä vuosina 1934 ja 1946.
Lyhtykuja

Lyhtykuja on vuonna 2008 ilmestynyt Kuusumun Profeetan yhdeksäs studioalbumi. Kyseessä on kauhutarinan sisältävä teema-albumi, joka sai kriitikoilta varautuneen ja osin ristiriitaisen vastaanoton. Esimerkiksi Soundi antoi levylle vain kaksi tähteä ja myös sen sisältämää tarinaa moitittiin vaikeaselkoiseksi. Musiikillisesti albumia kuvailtiin synkäksi, mahtipontiseksi ja raskaaksi.
Kappaleita "Syntymä", "Soluttautuja", "Raivon ruhtinaat" ja "Lyhtykuja: alku" on ollut sanoittamassa yhtyeen lisäksi myös kirjailija Jussi K. Niemelä.
John Fredriksen

John Fredriksen (11. toukokuuta 1944 Oslo, Norja) on norjalais-kyproslainen laivanvarustaja. Norjalaisen "Kapital"-lehden mukaan hänen omaisuutensa oli vuonna 2007 55,5 miljardia kruunua ja Forbesin mukaan noin 8 miljardia dollaria. Hän oli aikanaan Norjan rikkain henkilö ja vuonna 2008 hän oli Forbesin mukaan maailman 113. rikkain henkilö.
Fredriksen on pääomistajana muun muassa tankkerivarustamo Frontlinessa, kalanviljely-yritys Marine Harvestissa ja öljynporausyhtiö Seadrillissa.
Fredriksenillä ei ole juurikaan koulutusta. Hän aloitti 16-vuotiaana laivanvälitysyhtiö Blehr og Tenvigissä Oslossa. 1970-luvun alussa hän siirtyi harjoittamaan laivojen välitystä New Yorkiin. 1970-luvun puolivälissä hän perusti oman varustamon, joka otti vastaan tehtäviä Lähi-idän öljyntuottajayrityksiltä. 1980-luvulla hän ansaitsi suuria summia Persianlahdella Iranin ja Irakin sodan aikana. Hänen palveluksessaan olevat miehistöt ottivat suuria riskejä, josta Fredrikseniä arvosteltiin.
Nykyisin hän asuu Lontoossa ja on Kyproksen kansalainen. Hänellä on kaksostytöt Kathrine ja Cecilie (s. 1983), avioliitosta vuonna 2006 edesmenneen vaimonsa Inger Katharina Astrup Fredriksenin kanssa. Fredriksenin kansalaisuuden vaihdoksen syyksi toukokuussa 2006 on arveltu perintöveron välttämistä omaisuuden siirtyessä aikanaan hänen tyttärilleen ja yleensäkin norjalaisen verolainsäädännön kiristymistä sen suhteen, kauanko Norjan kansalaisen tulee oleskella ulkomailla vuosittain välttääkseen Norjan verotuksen.
Ole Stenen

Ole Stenen (29. elokuuta 1903 Øyer–23. huhtikuuta 1975 Oslo) oli norjalainen hiihtäjä ja yhdistetyn mies. Hänen kilpailu-uransa ajoittui 1920- ja 1930-luvuille. Hänen seuransa oli Øyer IL.
1928 St. Moritzin olympialaisissa Stenen kuului Norjan joukkueeseen, joka voitti kultaa näytöslajina olleessa sotilaspartiohiihdossa. Seuraavana vuonna Zakopanen MM-kisoissa Stenen saavutti yhdistetystä hopeaa. Samana vuonna hän voitti Norjan mestaruuden 30 kilometrin hiihdossa.
1931 Oberhofin MM-kisoissa Stenen voitti 50 kilometrillä kultaa. Samana vuonna hän voitti viidenkympin kilpailun myös Holmenkollenilla. Seuraavana vuonna Lake Placidin olympialaisissa Stenen saavutti yhdistetystä hopeaa ja sijoittui 18 kilometrillä kahdeksanneksi. 50 kilometrillä hän keskeytti. 1934 Soleftean MM-kisoissa Stenen oli yhdistetyssä neljäs.
Tuomas Mikkonen

Tuomas Mikkonen (s. 25. maaliskuuta 1983 Jyväskylä) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi urallaan JYPissä, yhdysvaltalaisissa Idaho Steelheadsissa ja Iowa Starsissa sekä ranskalaisessa HC Mont-Blancissa. Hän sairastui syksyllä 2007 seminoomatyypin kivessyöpään, mutta pääsi onnistuneen leikkauksen jälkeen jatkamaan uraansa JYPissä.
Lohjan kaupunginvaltuusto

Lohjan kaupunginvaltuusto () on Lohjan kaupungin ylin päättävä elin. Valtuustossa on 51 jäsentä, jotka valitaan neljän vuoden välein kuntavaaleilla. Yhdistyneen Lohjan kaupunginvaltuusto on valittu seitsemän kertaa vuodesta 1996 alkaen. Tätä ennen Lohjan kaupungilla ja Lohjan kunnalla oli omat valtuustonsa. Nykyinen, osoitteessa Karstuntie 4 sijaitseva Lohjan kaupungintalo Monkola oli ennen vuoden 1997 kuntaliitosta Lohjan kunnantalo, aiemman kaupungintalon tiloissa Laurinkadulla toimii nykyisin Lohjan matkailupalvelukeskus.
Paikkajako ja äänestysaktiivisuus vaaleittain.
Yhdistyneen Lohjan valtuustossa suurimmat puolueet ovat olleet SDP ja kokoomus. Sitoutumaton kansalaisliike Meidän Lohja on saavuttanut valtuustopaikkoja jo ennen kunnan ja kaupungin yhdistymistä.
Vuoden 2008 kunnallisvaaleja leimasi paitsi Sammatin liittyminen Lohjaan, myös sosiaalidemokraattien vaalitappio, kokoomuksen nousu tasavahvaksi SDP:n kanssa, vihreiden vaalivoitto ja paikkamäärän kaksinkertaistuminen sekä perussuomalaisten ensimmäinen paikka Lohjan kaupunginvaltuustossa. Äänestysaktiivisuus nousi lähes vuoden 1996 kunnallisvaalien tasolle, jääden kuitenkin hieman koko maan keskiarvosta.
Vuoden 2025 kuntavaaleissa SDP sai 14 paikkaa, kokoomus 12, vihreät 5, Meidän Lohja 5, vasemmistoliitto 4, perussuomalaiset 4, keskusta 4, kristillisdemokraatit 2 ja RKP 1.
Neoimpressionismi

Neoimpressionismi eli uusimpressionismi oli jälki-impressionistisiin liikkeisiin kuulunut taidesuuntaus, joka kehittyi vuosina 1884–1885 ja toimi 1900-luvun alkuun asti. Ranskassa perustettu liike sai jonkin verran kannatusta myös Belgiassa ja Hollannissa mutta ei juurikaan muualla.
Neoimpressionismin alkuun panevana voimana oli Georges Seurat ja hänen kiinnostuksensa erilaisiin väriteorioihin. Liikkeeseen vaikuttivat impressionistit sekä muun muassa Charles Blancin, Michel Eugène Chevreulin ja Ogden Roodin väriteoriat. Ensimmäinen neoimpressionistinen teos "Kylpijöitä Asnièressa" esiteltiin vuoden 1884 riippumattomien salongissa.
Neoimpressionistisen liikkeen syntyyn vaikutti tarve muuttaa impressionismia. Neoimpressionistit pyrkivät tieteellisesti edelleen kehittelemään impressionistien tekniikoita. He käyttivät tiukkarajaisia väriteorioita luodakseen mahdollisimman valovoimaisia, värikylläisiä ja harmonisia värivaikutelmia. Neoimpressionistien ilmaisu oli tarkkaa ja rakenteeltaan loogista, ei vapaata ja spontaania kuten impressionistien. Teknisenä menetelmänään he käyttivät divisionismia eli pointillistista maalaustekniikkaa ja siihen sitoutuvaa optista teoriaa.
Neoimpressionistien aiheet olivat pääasiallisesti kaupunkiaiheita, mutta he painottivat impressionisteja enemmän työväenluokkaisia näkökulmia. Moni ryhmän taiteilija oli Ranskan sosialistis-anarkistisen liikkeen aktiivinen kannattaja.
Neoimpressionismi toimi tienavaajana 1900-luvun abstraktille ja konstruktivistiselle taiteelle, ja liikkeen värinkäytön on nähty vaikuttaneen muun muassa fauvisteihin.
Liikkeen keskeisiä taiteilijoita olivat Georges Seurat, Paul Signac, Henri-Edmond Cross, Albert Dubois-Pillet, Maximilien Luce ja Théo van Rysselberghe. Myös impressionisti Camille Pissarro liittyi neoimpressionisteihin, ja tyyliä kokeilivat muun muassa Paul Gauguin, Vincent van Gogh ja Henri de Toulouse-Lautrec.
Wolfgang Kundt

Wolfgang Kundt (s. 3. kesäkuuta 1931 Hampuri, Saksa) on saksalainen astrofyysikko.
Kundt opiskeli Hampurissa Pascual Jordanin alaisuudessa teoreettista fysiikkaa painottaen yleistä suhteellisuusteoriaa ja on toiminut vuodesta 1978 lähtien astrofyysikkona Bonner yliopistossa. Hänen yli 260 julkaisuaan eivät käsittele vain oletettuja mustia aukkoja, vaan myös fundamentaali-, astro-, geo- ja biofysiikan ydinkysymyksiä.
Vuonna 1999 Kundt esitteli aivan uuden hypoteesin Tunguskan räjähdyksestä, jossa hän esitti räjähdyksen olleen vulkaaninen maakaasupurkaus ja siitä seurannut räjähdys. 10 megatonnia maakaasua olisi purkaautunut ja räjähtänyt ylipaineen ja sisäsyntyisen salaman seurauksena. Kimberliitille tyypillisesti siellä olisi muodostunut muun muassa pieniä jääkristalleja ylempään ilmakehään heijastamaan auringonvaloa; timanttilöydöt mielletään todisteeksi vulkaanisesta purkauksesta.
Råsunda

Råsunda on alue Solnan kunnassa, Ruotsissa. Siellä sijaitsee Svensk Filmindustrin vanhat Filmstaden-nimiset studiot. Ruotsin jalkapallomaajoukkueen päästadionina toiminut Råsundastadion purettiin vuonna 2013.
Råsunda rakennettiin virkamiehiä varten esikaupunkialueeksi 1908–1914, ja sen esikuvana olivat Tukholman samantyyppiset alueet bulevardeineen ja kivitalojen muodostamine kortteleineen. Asemakaavan laati vuonna 1907 Nils Gellerstedt, ja se noudatteli jugendtyylin ihanteita.
Philips Stadion

Philips Stadion on Eindhovenissa, Alankomaissa sijaitseva jalkapallostadion.
Stadion on Eredivisiessä pelaavan PSV:n kotikenttä. Myös Alankomaiden maajoukkue pelaa sillä joitakin otteluitaan.
Stadion valmistui vuonna 1913. Sen nykyinen kapasiteetti on noin 35 000. Stadion on nimetty Philipsin mukaan. Se on .
Stadionilla pelattiin 2000 EM-kilpailuja. Vuonna 2006 sillä järjestettiin UEFA Cupin loppuottelu.
Jean-Michel Aulas

Jean-Michel Aulas (s. 22. maaliskuuta 1949 L'Arbresle, Ranska) on ranskalainen liikemies, joka tunnetaan parhaiten jalkapalloseura Olympique Lyonnais'n puheenjohtajana.
Aulas on toiminut Lyonin puheenjohtajana vuodesta 1987 lähtien. Hän toimi myös G14:n puheenjohtajana ennen sen lakkauttamista.
Thermoplasma

Thermoplasma on bakteerimainen pieni arkeoni. Se kuuluu kuumassa viihtyvään Thermoplasmata/Thermoplasmataceae-ryhmään. Näillä eliöillä ei ole jäykkää soluseinää. Tunnetuimmat, genomiltaan tutkitut ovat "T. acidophilum" ja "T. volcanium". "Thermoplasma acidophilumin" genomi on yksi pienimmistä ei-loismaisten solulimallisten mikrobien genomeista, se käsittää vain 1 564 905 emäsparia ja 1 509 geeniä. Pienin tunnettu vapaan mikrobin genomi on toistaiseksi meren α-proteobakteeri "Pelagibacter ubique"lla, se kattaa 1 308 759 emäsparia eli 1 354 geeniä. "T. acidophilum" elää 59 °C:ssa ja happamassa, pH 2:ssa. "T. acidophilumin" ja "Sulfolobus solfataricus" -lajin välillä on tapahtunut melko runsaasti geenisiirtoa.
Hulk vs.

Hulk vs. ("Hulk Vs") on vuonna 2009 suoraan DVD:lle julkaistu animaatioelokuva, jossa Hulk kohtaa ensimmäisessä tarinassa Wolverinen ja toisessa Thorin. Elokuvan ohjasivat Frank Paur ja Sam Liu. Sen käsikirjoittivat Greg Johnson, Christopher Yost ja Frank Paur. Pääosassa toimivat Bryce Johnson, Fred Tatasciore, Steven Blum ja Matthew Wolf.
Segmentit.
Elokuva koostuu kahdesta erillisestä tarinasta, jotka kestävät yhteensä noin 82 minuuttia.
Hulk Vs Wolverine.
Ensimmäinen osa kestää noin 37 minuuttia ja perustuu löyhästi "The Incredible Hulk" -sarjakuvan ensimmäisen osan 181 numeroon, jossa esitellään Wolverine. Jeff Matsuda toimi taiteellisena ohjaajana Craig Kylen ja Christopher Yostin yhteiskäsikirjoittamassa tarinassa. Kyle mukaan tarina on osittain myös jatko-osa "Wolverine and the X-Menin" seitsemännelle jaksolle, jossa heidän uusintataistelunsa on kuitenkin vähemmän väkivaltainen. Hulk taistelee elokuvassa Wolverinen lisäksi muita Ase-X:n jäseniä Lady Kuolemaniskua, Sapelihammasta, Punaomegaa ja Deadpoolia vastaan.
Juoni.
Elokuvassa Department H lähettää Wolverinen Hulkin perään erään kanadalaisen kylän tuhoamisen jälkeen. Wolverinen löytäessä pitkän etsinnän päätteeksi Hulkin heidän taistelunsa keskeytyy Ase-X:n siepatessa molemmat päämajaansa. Professori Thorton yrittää luoda Hulkista uutta voittamatonta asettaan Wolverinen avulla, mutta Lady Deathstriken mielestä Wolverine pitäisi tappaa. Tämän seurauksena hän pettää professorin ja tappaa hänet.
Hulk Vs Thor.
Toinen tarina kestää noin 45 minuuttia. Siinä Loki teleporttaa Hulkin Asgardiin Odinin ollessa unitilassaan. Päästyään Asgardiin Hulk taistelee Thorin lisäksi kaikkia asgardilaisia vastaan.
Juoni.
Odin on suojellut Asgardin valtakuntaa jo useiden vuosien ajan, mutta joka talvi hänen täytyy levätä viikko, jonka aikana Asgardia uhkaavat useat vaarat. Nämä vaarat eivät kuitenkaan ole kyenneet tekemään vallankaappausta tai mitään suuria tuhoja Thorin estäessä ne joukkoineen.
Erityisesti Thorille katkera Loki päättää siepata Bruce Bannerin ja houkutella hänen sisällään olevan pedon Hulkin esille. Lumoajattaren avulla he saavat Hulkin Lokin telepaattiseen valtaan, joka aloittaa tuhoisan hyökkäyksen kohti Asgardia ja erityisesti Thoria kohtaan.
Suomalainen julkaisu.
"Hulk Vs." on julkaistu myös Suomessa suomenkielisen dubbauksen kera. Jostain syystä DVD:n kansi ja nimi oli muokattu antamaan kuva, että DVD olisi omistettu yksinomaan Wolverinelle. Lisäksi takakannessa annetaan virheellisesti ymmärtää, että DVD:llä olisi tekstitys mukana. Kyseistä ominaisuutta ei ole, vaikka DVD:ssä onkin mahdollisuus katsoa molemmat elokuvat myös alkuperäisillä äänillä.
Pelagibacter ubique

Pelagibacter ubique lienee maailman yleisin bakteeri, sitä esiintyy arviolta 1028 solua. Se on genomiltaan pienin tunnettu vapaa organismi, 1 308 759 emäsparia eli 1 354 geeniä. "P. ubique" on myös yksi pienimmistä itsenäisesti jakautuvista soluista, pituus 0,37–0,89 µm ja läpimitta 0,12–0,20 µm. "P. ubique" kuuluu luokkaan Alphaproteobacteria ja lahkoon Rickettsiales.
Bernard Francis Law

 
Bernard Francis Law (4. marraskuuta 1931 Torreón, Meksiko – 20. joulukuuta 2017 Rooma, Italia) oli katolisen kirkon yhdysvaltalainen pappi. Hänestä tehtiin yksi kardinaaleista vuonna 1985.
Elämä.
Bostonin arkkipiispana hän toimi vuodesta 1984. Hän erosi virastaan 13. joulukuuta 2002 pedofiliaskandaalin ravisteltua arkkihiippakuntaa. Hän jatkoi kuitenkin kirkollista uraansa; hän toimi esimerkiksi Santa Maria Maggiore -basilikan arkkipappina vuodesta 2004. Hän myös osallistui äänestysikäisenä kardinaalina vuoden 2005 konklaaviin.
Torreónissa, Meksikossa syntynyt Law vihittiin papiksi 21. toukokuuta 1961. Piispaksi hänet valittiin 22. lokakuuta 1973 ja ristittiin tehtävään 5. joulukuuta 1973.
Baba Lybeck

Barbara ”Baba” Lybeck (s. 26. joulukuuta 1966 Parainen) on suomalainen toimittaja. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri, pääaineenaan yleinen kirjallisuustiede.
Ura.
Lybeck työskenteli uutistenlukijana Nelosen uutisissa vuosina 1998–2009. Hän siirtyi 2009 Yleisradioon tuottajaksi.
Ennen Nelosen uutisia Lybeck oli työskennellyt Radio Cityssä sekä juontanut MTV3:lla NoTV:tä sekä Ylellä Suomen virallisen albumilistan kokoavaa Lista Top 40 -musiikkiohjelmaa ja ruotsinkielisellä FST:llä "Bosses Bio" ja "Talking Heads" -ohjelmia. Lybeck oli mukana myös viihdesarja "Viemäri-TV:ssä" ja "Team Ahman" yhdessä jaksossa vuonna 2007 omana itsenään. Vuonna 1986 Lybeck näytteli Kari Paljakan ohjaamassa televisioelokuvassa "Baby Love". Lybeck juonsi vuosien 2003–2007 Jussi-gaalat.
Lybeck toimi vuosina 2010–2018 viihdeohjelma Uutisvuodon ylituomarina ja juontajana korvaten Peter Nymanin, joka siirtyi lukemaan uutisia MTV3:lle.
Vuonna 2019 Lybeck siirtyi MTV Uutisten palvelukseen juontamaan uutis- ja ajankohtaisohjelmaa "Viiden jälkeen", jota esitetään puolentoista tunnin suorina lähetyksinä joka arkipäivä MTV3-kanavan alkuillassa.
Muu julkisuus.
Syksyllä 2012 Baba Lybeck kilpaili "Tanssii tähtien kanssa" -ohjelman seitsemännellä tuotantokaudella tanssiparinaan tanssinopettaja Mikko Ahti. He putosivat kahdeksannessa pudotuksessa 25. marraskuuta 2012 yltäen kolmannelle sijalle.
Yksityiselämä.
Lybeckin puoliso on muusikko-musiikkituottaja Pekka Lehti. Heillä on kaksi lasta, musiikkialalla työskentelevät Lxandra ja Benjamin. Lybeckin isovanhemmat olivat kirjailija Tito Colliander ja kuvataiteilija Ina Colliander. Lybeck kuuluu ortodoksiseen kirkkoon.
Helsinkiläinen Lybeck asui vuonna 2017 Suomenlinnassa.
Lybeck voitti elokuussa 2022 Varsovassa painonnostossa EM-kultaa 55-vuotiaiden 64 kilon sarjassa tuloksilla: tempaus 36 kg ja työntö 48 kiloa. Hän voitti myös toukokuussa 2025 Albaniassa painonnostossa EM-hopeaa 55-vuotiaiden 71 kilon sarjassa.
Kauko Sorjonen

Kauko Sorjonen (s. 1942 Punkaharju) on suomalainen yritysjohtaja ja kulttuurimesenaatti.
Kauko Sorjonen on Kopijyvä Oy:n, Kauko Sorjosen säätiön ja Minerva Kustannus Oy:n perustaja ja niiden hallitusten pitkäaikainen puheenjohtaja. Sorjonen myi vuonna 1977 perustamansa Kopijyvä Oy:n vuonna 2008 monialakonserni Panostajalle.
Vuodesta 1998 Kauko Sorjosen säätiö on jakanut avustuksia rakennussuojelulle, musiikille, kirjallisuudelle, kuvataiteelle ja tutkimukselle.
Se on pelastanut monia vanhoja rakennuksia sekä Jyväskylän seudulla että Pohjois-Suomessa.
Kunnianosoituksia.
Kauko Sorjonen sai kotiseutuneuvoksen arvonimen vuonna 1993.
Jyväskylän yliopiston humanistinen tiedekunta myönsi 10. kesäkuuta 2000 Kauko Sorjoselle filosofian kunniatohtorin arvonimen.
Chav

Chav on englanninkielinen puhekielen termi, jolla viitataan Britanniassa tietyntyyppisiin työväenluokkaisiin nuoriin. Ilmiöön tavallisesti yhdistettäviä asioita ovat oppimattomuus, vastuuntunnottomuus, väkivaltaisuus ja huono maku, sekä pukeutumistyyli, johon kuuluu koruilla koreilu, valkoiset urheilujalkineet ja merkkivaatteilla leveily. Ilmiöllä on useita erilaisia nimityksiä alueesta riippuen. Muun muassa Skotlannissa vastaavaa ilmiötä kutsutaan nimellä "neds".
Sekä sanat "chav" että "neds" lisättiin 2000-luvun alussa englannin kielen sanakirjoihin. Samoihin aikoihin ilmiö sai runsaasti huomiota myös tiedotusvälineissä. Huumoriohjelma Pikku-Britanniassa esiintyvä Vicky Pollard -hahmo on stereotypia naispuolisesta chav-kulttuurin edustajasta. 
Suomalaisia pissiksiä on verrattu chav-nuoriin.
Eesti Päevaleht

Eesti Päevaleht (EPL) on Viron vanhimpia sanomalehtiä ja maan toiseksi suurin päivälehti "Postimeesin" jälkeen. Sen levikki toukokuussa 2016 oli 18 700 kappaletta. Sen lukijamäärä on noin 100 000.
Huhtikuun alusta 2024 "Eesti Päevaleht" ilmestyy ainoastaan sähköisenä.
Historia.
"Eesti Päevalehden" edeltäjä "Päevaleht" perustettiin 16. joulukuuta 1905. Vuonna 1940 neuvostomiehityksen yhteydessä "Eesti Päevaleht" kansallistettiin ja sen nimeksi muutettiin "Noorte Hääl" ("Nuorten Ääni"), josta tehtiin kommunistipuolueen nuorisoliiton (Komsomol) äänenkannattaja. Viron itsenäisyyden palauttamiseen johtaneella siirtymäajalla palautti myös "Noorte Hääl" alkuperäisen nimensä "Päevaleht" 1. helmikuuta 1990.
"Hommikuleht", "Päevaleht" ja "Rahva Hääl" yhdistyivät 5. kesäkuuta 1995 lehdeksi nimeltä "Eesti Päevaleht". Vielä 25. syyskuuta 1995 "Eesti Päevalehteen" yhdistyi alun perin "Rahva Häälestä" irronnut "Eesti Sõnumid". 
Tukholmassa toimii edelleen virolaispakolaisten vuonna 1959 perustama viikkolehti "Eesti Päevaleht" (EPL) (), jonka toimitus sijaitsee Tukholman Eesti Majassa. Tukholman "Eesti Päevalehden" ensimmäinen päätoimittaja oli "Postimehen" Tallinnan-toimituksen viimeinen päällikkö Juhan Kokla, joten lehdellä sinänsä ei ole mitään kytköstä vuonna 1905 perustettuun alkuperäiseen "Päevalehteen".
Omistussuhteet.
Vuonna 1996 "Eesti Päevalehden" omistussuhteet olivat seuraavat: Jaan Manitski 49 %, Hans H. Luik 33 % ja Andres Bergmann 18 %. Vuonna 2008 lehden omistivat puoliksi Jaan Manitskin Vivarone Oü ja Hans H. Luikin Ekspress Group.. Maaliskuussa 2011 Luikin Ekspress Group osti koko lehden osakekannan ja vuokrasi toimituksen tilat Manitskin Vivaronelta. Toukokuussa 2011 Ekspress Group yhdisti piirissään toimineen Eesti Ajalehed Eesti Päevalehteen. Näin syntyi suuri Eesti Päevaleht-lehtitalo, johon kuuluvat "Eesti Päevaleht", "Maaleht" ja "Eesti Ekspress". Maaliskuussa 2012 tähän yhdistettiin vielä Delfi.ee-uutisportaali tehden näin Eesti Päevalehdestä merkittävän mediaportaalin Virossa, johon median digitalisoitumiskehitys on myös vaikuttanut.
Nostalgia (elokuva)

Nostalgia () on neuvostoliittolaisen ohjaajan Andrei Tarkovskin italialais-neuvostoliittolainen elokuva vuodelta 1983. Elokuvan dialogi on pääosin italiaa, ja se on kuvattu lähinnä Italiassa, suurelta osin Roomassa ja Bagno Vignonissa, missä sen lämpimän veden altaalla on tärkeä osuus elokuvassa. Elokuvan valmistuttua Tarkovski ei palannut enää Neuvostoliittoon.
Juoni.
Elokuva kertoo venäläisestä kirjailijasta Andrei Gortšakovista (Oleg Jankovski), joka maineensa ja onnettoman avioliittonsa vangitsemana matkustaa Italiaan etsimään kulttuurisia juuriaan. Kirjailijaan rakastuneen italialaisen kääntäjänsä Eugenian (Domiziana Giordano) kanssa hän seuraa 1700-luvulla eläneen venäläisen säveltäjän jälkiä. Kirjailija kiinnostuu kuitenkin Bagno Vignonissa paikallisesta hylkiöstä Domenicosta (Erland Josephson), joka julistaa maailmanloppua. Hän kokee ennustuksen kiehtovaksi ja toteuttaa Domenicon pyytämän rituaalin maailman pelastamiseksi.
Musiikki.
Filmi sisältää Claude Debussyn, Richard Wagnerin, Ludwig van Beethovenin ja Giuseppe Verdin musiikkia sekä venäläisiä kansanlauluja.
Solaris (vuoden 1972 elokuva)

Solaris () on Andrei Tarkovskin ohjaama neuvostoliittolainen tieteiselokuva vuodelta 1972. Se pohjautuu Stanisław Lemin romaaniin "Solaris", ja päärooleissa näyttelevät Natalja Bondartšuk, Donatas Banionis, Jüri Järvet, Nikolai Grinko ja Anatoli Solonitsyn. Elokuvamusiikin sävelsi Eduard Artemjev.
"Solaris" sai Cannesin elokuvajuhlilla 1972 Juryn erikoispalkinnon. Natalja Bondartšuk palkittiin parhaana näyttelijänä Panaman kansainvälisillä elokuvajuhlilla 1973. Vuonna 1979 "Solaris" pääsi mukaan suomalaiskriitikoiden kokoamalle sadan tärkeimmän elokuvan listalle. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen sadan parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.
"Solaris" on meditatiivinen psykologinen draama, joka sijoittuu avaruudessa ajelehtivalle mystiselle muodostelmalle nimeltä Solaris. Siellä olevan avaruusaseman tieteellinen työ on ajautunut kriisiin ja tämän vuoksi psykologi Kris Kelvin matkaa paikalle selvittämään tilannetta. Hän huomaa, että Solariksella kaikki on todellista ja epätodellista. Solaris on elävää ainetta, joka toimii kuin jättiläisen aivot. Sen arvoitus kiehtoo ihmisiä, koska merellä on kyky muuttaa materiaksi kaikki heidän mielikuvansa ja muistonsa — kodista ja rakkaimmista kaukana Maassa. 
Elokuvassa ääretön maailmankaikkeus, mennyt ja tuleva, elämä ja kuolema kietoutuvat toisiinsa. Vaikka elokuva on maineikas, ei Lem ollut tyytyväinen Tarkovskin versioon. Syynä olivat näkemyserot, sillä Lem kuvasi romaanissaan ihmisen kyvyttömyyttä kommunikoida vieraan elämänmuodon kanssa, kun taas Tarkovski nosti keskiöön päähenkilöiden suhteet ja heidän sisäisen maailmansa.
John Michael Talbot

John Michael Talbot (s. 8. toukokuuta 1954 Oklahoma City, Oklahoma, Yhdysvallat) on roomalaiskatolinen munkki, laulaja-lauluntekijä ja kitaransoittaja. Hän perusti luostarin "The Brothers and Sisters of Charity" (Laupeuden Veljet ja Sisaret) Arkansas'ssa (Yhdysvallat).
G18

G18 on uusrenessanssityylinen entinen koulurakennus Helsingin Kampissa Bulevardin ja Yrjönkadun kulmassa, osoitteessa Yrjönkatu 18 – Bulevardi 8. Rakennus valmistui vuonna 1884 Helsingin suomalaisen tyttökoulun käyttöön. Sen suunnitteli arkkitehti Sebastian Gripenberg. Vuoden 1885 säätyvaltiopäivillä pappissäädyn kokoukset pidettiin tässä rakennuksessa.
Talon omistajana on ollut vuodesta 2003 Svenska Folkskolans Vänner. Talossa tehtiin laaja restaurointityö vuonna 2005 Stefan Ahlmanin johdolla. 
Talon tilat ovat erilaisten yleisötilaisuuksien käytössä. Suurimmat tilat ovat 160 m2 kokoinen juhlasali sekä 60–70 m2 kokoiset studio ja kellariholvi. Studiotila on Cityfolkhögskolanin käytössä. Talossa toimii myös "Galleria G18" ja "Ravintola G-18".
Tarquinia

Tarquinia, antiikin "Tarquinii", on historiallinen kaupunki Italiassa Viterbon maakunnassa Latiumin alueella. Keskiajalta vuoteen 1934 kaupunkia kutsuttiin nimellä "Corneto".
Tarquiniassa on 16 475 asukasta (31.12.2015).
Historiaa.
Tarquinii oli etruskien merkittävin kaupunki, ja modernin Tarquinian liepeillä onkin huomattavia muinaisjäänteitä heidän ajaltaan, kuten tuhansia hautoja käsittävä nekropoli, joka kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.
Legendan mukaan Tarquinius Superbus, Rooman viimeinen kuningas, oli kotoisin Tarquiniista. 
Tarquinian haudat ovat geometrisesti koristeltuja, maahan kaivettuja hautoja. Niissä olevista kuvista vain harva viittaa suruun tai kuolemaan. Esimerkiksi Tomba del Orco -hauta on vuodelta 375 eaa., ja se on Spurinna-suvun ruumishauta. Kuvissa on etruskinainen, hellenististä ihmiskuvausta, tummat pilvet. Toisen kammion kuvituksessa on demoneita, hirviöitä ja Odysseus-aihe. Tomba degli Scudi eli kilpihauta on sotaisan Velcha-suvun hauta. He olivat sukua Spurinna-suvulle. Siinä on kuvailtu soittaja kulkueessa etruskijohtaja Laart Velchan kunniaksi. Maalauksissa on tarkasti kuvatut kengät, joka viittaa etruskien käsityötaitoon. Poikkeuksellisesti yhdellä naisella on surullinen ilme. Sankarillisuus ilmenee Vether-sankarin sauvasta.
400-luvulta on Naarasleijonahauta, jossa on kuvattu musiikkia, tanssia ja juhlia. Maalauksissa on myös delfiineitä ja lentäviä lintuja.
Victor French

Victor French (4. joulukuuta 1934 Santa Barbara – 15. kesäkuuta 1989 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. 
Frenchin isä oli sijaisnäyttelijä, ja myös poika halusi jo varhaislapsuudessaan näyttelemään. Hän sai ensimmäiset näyttelykokemuksensa lännenelokuvissa, joissa hän näytteli aina ”pahojen” puolella. Varsinkin 1960- ja 1970-luvuilla French oli erittäin aktiivinen näytellen lukuisissa elokuvissa ja televisiosarjoissa. Vuosina 1966–1967 Victor esiintyi vakoojasarjassa "Salainen agentti 86" ensimmäisen tuotantokauden alussa agentti 44:nä.
Aikaisemmin muutama yksittäinen vierailu "Bonanzaan" oli tutustuttanut Frenchin Michael Landoniin, jonka kautta hän sai pestin herra Edwardsin osaan televisiosarjassa "Pieni talo preerialla". Kuvauksissa hän tutustui Julie Cobbiin, jonka kanssa hän avioitui vuotta myöhemmin 1976. Avioliitto kesti kuitenkin vain pari vuotta eikä French mennyt enää toiste naimisiin. Kolmen tuotantokauden jälkeen vuonna 1977 French jätti "Pienen talon preerialla" näytelläkseen omassa tilannekomediasarjassaan "Carter Country". Poissaolo ei kestänyt kuin muutaman vuoden, sillä jo vuonna 1981 French palasi sarjaan näyttelemään Edwardsia.
1980-luvulla Frenchin televisio- ja elokuvatyöt vähenivät huomattavasti – ehkä osittain siitä syystä, että French oli saanut tarpeekseen ”pahan pojan” rooleista ja kieltäytyi nyt kaikista sellaisista. Lopulta hän tekikin menestyksekkäimmän roolinsa Landonin rinnalla enkeli Markina. Näyttelemisen ohella Victor myös ohjasi televisioon muun muassa osia sarjoista "Pieni talo preerialla", "Enkeli maantiellä" ja "Dallas". Hän toimi välillä palkittuna ohjaajana myös Los Angelesin teattereissa.
"Enkeliä maantiellä" esitettiin kaikkiaan viiden tuotantokauden verran alkaen 19. syyskuuta 1984. Neljä ensimmäistä kautta kestivät talvikauden sisältäen 24–25 jaksoa. Viides kausi oli pahoin katkonainen ja päättyi lopulta kesken vain 13 jakson kuvaamisen jälkeen. French kuoli keuhkosyöpään 15. kesäkuuta 1989 pian saatuaan valmiiksi viimeisen jakson sarjasta. Viimeinen jakso esitettiin televisiossa vain kuusi viikkoa myöhemmin 4. elokuuta 1989.