Kalevi Aho

Kalevi Ensio Aho (s. 9. maaliskuuta 1949 Forssa) on suomalainen säveltäjä. Aho on kansainvälisesti tunnettu merkittävänä sinfonikkona ja konserttosäveltäjänä. Sävellystyönsä ohella hän on osallistunut Suomessa käytävään yhteiskunnalliseen keskusteluun.
Elämä.
Aho opiskeli aluksi luonnontieteitä mutta päätti 1960-luvun loppupuolella keskittyä musiikkiin. Aho opiskeli Sibelius-Akatemiassa Einojuhani Rautavaaran johdolla vuosina 1969–1971 ja jatkoi opintojaan Länsi-Berliinissä Boris Blacherin johdolla vuosina 1971–1972.
Vuonna 1974 Aho toimi Sibelius-Akatemian määräaikaisena lehtorina ja vuosina 1974–1988 Helsingin yliopiston musiikkitieteen lehtorina. Hän oli Sibelius-Akatemian määräaikainen sävellyksen professori vuosina 1988–1993. Aho nousi julkisuuteen varhaisemmin kuin monet muut ikäpolvensa säveltäjät. Hänellä oli jo 24-vuotiaana peräti neljä sinfoniaa teosluettelossaan. Hän sai 1970-luvulla suosiota uusklassistisilla sävellyksillään, mutta hieman myöhemmin hän muutti tyyliään modernismiin ja postmodernismiin. 
2000-luvulla Ahon musiikki alkoi saada jalansijaa myös kansainvälisesti, mistä kertovat muun muassa useat tilausteokset ulkomaisilta solisteilta ja orkestereilta. Tähän kehitykseen on vaikuttanut voimakkaasti Ahon asema Sinfonia Lahden nimikkosäveltäjänä 1990-luvulta asti (kunniasäveltäjä vuodesta 2011), ja tästä seuranneet lukuisat sinfonioiden ja konserttojen levytykset BIS-levy-yhtiölle. 
Sharon Bezaly tilasi Aholta huilukonserton vuonna 2002. Vuonna 2004 kantaesitettiin Ahon konsertto kahdelle sellolle Manchesterin sellofestivaalien tilauksesta. Martin Fröstin kantaesitti Lontoossa vuonna 2006 klarinettikonserton. Valtaisan menestyksen sai alun perin Colin Currielle sävelletty lyömäsoitinkonsertto "Sieidi" (2010)"," josta on sittemmin tullut eniten esitetty suomalainen soitinkonsertto Sibeliuksen viulukonserton jälkeen.
Aho on saanut työstään useita koti- ja ulkomaisia tunnustuksia, muun muassa Léonie Sonningin sävellyspalkinnon vuonna 1974, Henrik Steffens -palkinnon vuonna 1990 ja berliiniläisen Stiftung Kulturfondsin työskentelyapurahan vuonna 1998. Pro Finlandia -mitalin Aho sai vuonna 1999. Aho on toiminut useissa luottamustehtävissä, kuten Suomen Säveltäjät ry:n johtokunnan jäsenenä (1975–1979, 1983–1989 ja 1997–2005), Suomen Kulttuurirahaston hallituksen jäsenenä (1996–2005) ja Suomen Sinfoniaorkesterit ry:n puheenjohtajana (2000–2018).
Teokset ja tyyli.
Ahon tärkeimpiä teoksia lienevät hänen kahdeksantoista sinfoniaansa, joista ensimmäinen valmistui vuonna 1969. Aho on mielellään puhunut teostensa yhteydessä ”psykologisesta kehityskaaresta”, mikä sivuaa yhtä postmodernin musiikin keskeistä piirrettä, kerronnallisuutta. Postmodernismiin Ahon kytkevät myös erilaiset tyylisitaatit: esimerkiksi seitsemännessä sinfoniassa eli "Hyönteissinfoniassa" kuullaan muistumia muun muassa marssista, valssista ja jopa tangosta ja foxtrotista. 
Ahon musiikille on tyypillistä laajakaarinen ja lineaarinen polyfoninen sävellystekniikka. Ahon myöhemmässä tuotannossa on näkynyt lisäksi vaikutteita Euroopan ulkopuolisten klassisten musiikkikulttuurien musiikista. Esimerkiksi 14. sinfoniassa ("Rituaaleja") lähes solistisessa asemassa ovat etniset lyömäsoittimet darbuka ja djembe. Oboekonsertossa hän on käyttänyt erästä arabialaista, mikrointervalleja sisältävää sävelasteikkoa ja teoksen toinen osa perustuu arabialaiseen rytmiin. Orkesteriteoksen "Minea" muoto muistuttaa puolestaan intialaisten raagojen muotoa. Itämaiseen musiikkiin assosioituvat monimutkaiset toistuvat rytmikuviot vallitsevat myös 15. sinfonian toista ja neljättä osaa. 18. sinfoniassa (2023) tietyt kohdat lähestyvät puolestaan minimalismia.
Toinen innoituksen lähde on ollut muinaispohjoismainen šamanismi, joka on innoittanut muun muassa lyömäsoitinkonserttoa "Sieidi". 
Aho tunnetaan orkestroinnin taitajana, ja hän on tehnyt useita sovituksia muiden säveltäjien teoksista (muun muassa Modest Musorgskin "Kuoleman lauluja ja tansseja" Martti Talvelalle).
Muuta.
Sävellystyön ohella Aho on tehnyt kolumneja useisiin lehtiin ja julkaissut muun muassa esseekokoelmat "Taiteilijan tehtävät postmodernissa yhteiskunnassa" (1992) sekä "Taide ja todellisuus" (1997). Yhteiskunnallisten tekstien lisäksi hän on julkaissut säveltäjä Uuno Klamin elämäkerran yhdessä Marjo Valkosen kanssa sekä useita musiikkitieteellisiä kirjoja ja artikkeleita.