tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Viipurin piiri (Leningradin alue)

Viipurin piiri () on hallintopiiri Leningradin alueella Luoteis-Venäjällä. Se sijaitsee suurelta osin Karjalankannaksella ja käsittää läntisen osan aikaisemmin Suomelle kuulunutta Kannasta Terijoen aluetta lukuun ottamatta, sekä Viipurinlahden länsi- ja luoteispuolisen alueen.
Piirin nykyinen pinta-ala on 7546,04 km² ja asukasluku vuoden 2015 alussa 204 788 (181 100, 2008). Piirin hallintopaikkana on Viipuri (77 800 asukasta). Muita kaupunkeja ovat Antrea, Enso, Koivisto ja Uuras.
Suomen ja Venäjän välinen matkustaja- ja tavaraliikenne kulkee suurelta osaltaan Suomen kaakkoisosista Viipurin piiriin saapuvien maantie- ja rautatieyhteyksien, Saimaan kanavan sekä piirin suurten öljysatamien ja piirin läpi kulkevan maakaasuputkien kautta. Piirissä on koneteollisuutta, joka käyttää Vuoksen vesivoimalaitoksia (nro. 10 ja 11) energialähteenään. Myös maatalous ja turkistarhaus on suosittua. 
Historia.
Viipurin piiri muodostettiin 9. heinäkuuta 1940 Suomen Moskovan rauhassa 12. maaliskuuta 1940 Neuvostoliitolle luovuttamalle ja Karjalais-Suomalainen SNT:aan liitetyn alueen eteläosaan. Piirin alue käsitti suunnilleen Suomen kokonaan luovuttamat Viipurin kaupungin, Viipurin maalaiskunnan, Heinjoen, Äyräpään ja Johanneksen kunnat sekä luovutetut osat Virolahden, Säkkijärven, Ylämaan, Vahvialan, Lappeen ja Nuijamaan kunnista. Alueen suomalainen väestö evakuoitiin joko sodan aikana tai rauhan tultua ja niinpä Neuvostoliitto siirsi alueelle uutta väestöä. 
Jatkosodassa Suomi valloitti alueen takaisin vuonna 1941 ja muualle Suomeen evakuoitu väestö pääsi palaamaan kotiseudulleen. Moskovan välirauhassa 19. syyskuuta 1944 alue jouduttiin toistamiseen luovuttamaan Neuvostoliitolle, jossa alue muodosti jälleen Viipurin piirin. Samana vuonna Viipurin piiri siirrettiin Karjalais-Suomalaisesta SNT:sta Leningradin piiriin kuuluvaksi. Sittemmin Viipurin piiriin on liitetty sen pohjoispuolella sijainnut Jääsken piiri ja Suomen luovuttaman Kannaksen eteläisin osa Terijokea lukuun ottamatta.
Vuonna 1948 suurin osa Viipurin piirin paikannimistöstä vaihdettiin venäläisiin uusnimiin.
Joulukuussa 2017 perustettu Itäisen Suomenlahden luonnonpuisto pitää sisällään useita Viipurin piirin saaria läheisine vesialueineen.
Hallinnollinen jako.
Venäjällä tehtiin kunnallishallinnollinen uudistus vuonna 2006. Viipurin piirin alueen aiemmasta 29 paikallishallinnollisesta yksiköstä muodostettiin tuolloin 14 kuntaa. Vuonna 2010 yhdistettiin vielä Enson (Svetogorsk) ja Jääsken (Lesogorski) kaupunkikunnat, jonka jälkeen piirissä on seitsemän kaupunkikuntaa ja kuusi maalaiskuntaa. 
Kaupunkikunnat:
Maalaiskunnat:
Jako ennen vuotta 2006.
Ennen hallintouudistusta Viipurin piiriin kuului neljä kaupunkia, kolme kaupunkityyppistä taajamaa ja 22 kylähallintoaluetta (selsovet). Viipuri itse ei kuulunut piiriin vaan oli oma hallinnollinen yksikkönsä.
Kaupungit:
Kaupunkimaiset taajamat:
Kylähallinnot:
Mikko Pukkinen

Mikko Pukkinen (s. 27. marraskuuta 1954 Isokyrö) on suomalainen elinkeinoelämän vaikuttaja, juristi ja yrittäjä. Pukkinen on toiminut urallaan yrittäjänä ja asianajajana, Elinkeinoelämän keskusliiton (EK) toimitusjohtajana (2010–2012), Turun ja Seinäjoen kaupunginjohtajana sekä useissa kansainvälisissä ja kansallisissa luottamustoimissa.
Pukkisen johtamistyyliä on luonnehdittu määrätietoiseksi, mutta sitä on myös kritisoitu.
Ura.
Pukkinen on koulutukseltaan juristi ja on toiminut asianajajana. Pukkinen oli Seinäjoen kaupunginvaltuuston puheenjohtaja 1997–1999 ja toimi Seinäjoen kaupunginjohtajana vuosina 1999–2005. Vuosina 2006–2010 hän työskenteli Turun kaupunginjohtajana.
Pukkinen valittiin EK:n johtoon vuonna 2010. Hän siirtyi tehtävään Turun kaupunginjohtajan paikalta. Pukkisen valintaa pidettiin yllätyksenä, mutta aikaisempien rekrytointien valossa vähemmän niin, kirjoitti Kainuun Sanomat. Pääkirjoituksen mukaan Elinkeinoelämän keskusliitto on tyypillisesti valinnut johtajansa talouselämän ulkopuolelta, kuten politiikan, ministeriöiden ja median palveluksesta. EK:n johdossa Pukkinen sai työnantajaliitoilta arvostelua tulopoliittisesta raamisopimuksesta. Marraskuussa 2012 hänet irtisanottiin EK:n toimitusjohtajan tehtävästä. Pukkinen kommentoi irtisanomistaan lyhyesti, "Joskus vaihdetaan pelitaktiikkaa, joskus valmentajaa". Vuonna 2014 Pukkinen toimi hallinto- ja kuntaministeri Henna Virkkusen nimittämänä metropoliselvityksen vetäjänä. Syksyllä 2014 hän haki Kevan johtoon.
Pukkinen oli Suomen Kuntaliiton hallituksen varapuheenjohtaja 2001–2009 ja United Cities and Local Governments (UCLG) hallituksen jäsen 2004–2007, World Council jäsen 2007–2009 sekä Council of European Municipalities and Regions (CEMR) hallituksen jäsen 2001–2009 ja varapuheenjohtaja 2007–2009. Vuonna 2009 hän haki Kuntaliiton toimitusjohtajaksi. Hän on ollut Kuntarahoitus Oyj:n hallituksen jäsen vuosina 2007–2011 ja neuvonantaja elokuusta 2013. Vuonna 2011 Turun yliopiston kauppakorkeakoulu vihki Pukkisen kunniatohtoriksi.
Yksityiselämä.
Pukkisen isä Unto Pukkinen oli "Ilkka"-lehden toimitusjohtaja.
Pukkinen on naimisissa Elina Pukkisen kanssa, ja heillä on kaksi lasta. Pukkinen on sotilasarvoltaan reservin kapteeni. Hän harrastaa golfia ja metsästystä. Pukkinen on osallistunut aktiivisesti muun muassa Etelä-Pohjanmaan Golf Ry:n ja Ruuhikosken golfkentän perustamiseen.
Kempeleenlahti

Kempeleenlahti on matala Perämeren sivulahti Oulun kaupungissa. Nuottasaaren, Äimäraution ja Kiviniemen kaupunginosat sekä Kempeleen Vihiluodon kylä rajoittuvat Kempeleenlahteen. Osa alueesta on luonnonsuojelualuetta. Vesialueen ainoa saari on Selkäkari.
Lahti on laaja, niittyrantainen merenlahti, jonka rantamatalikko jatkuu kauas rantaviivasta. Ranta-alueet ovat pääasiassa olleet rantaniittyjä, jotka ovat paikoin muuttuneet kaislikoiksi. Rantakaislikon ja metsäalueen välissä sijaitsee pensaikkovyöhyke, jonka aluskasvillisuus on runsasta.
Kempeleenlahden luonnonsuojelualue.
Kempeleenlahden yksityinen suojelualue käsittää 192 hehtaaria maannousun muodostamaa alavaa ranta-aluetta sekä Selkäkarin saarialueen. Lahti on seudun merkittävä lintuvesialue. Sen alueella tavataan runsaasti kahlaajia ja varpuslintuja ja se on tärkeä levähdyspaikka muuttolinnuille, muun muassa hanhille, joutsenille ja petolinnuille. Aikaisemmin lahden alueella pesi kultasirkkuja, mutta nykyisin kanta on vahvasti taantunut. Kempeleenlahden rannalla sijaitsee myös kaksi lintutornia: pohjoinen Oulun Kiviniemessä ja eteläinen Myllyojan suun lähistöllä.
Väinö J. Leino

Väinö J. Leino (6. maaliskuuta 1922 Pori – 15. joulukuuta 1993 Turku) oli suomalainen varatuomari, joka toimi useissa korkeissa kunnallisissa viroissa. Hän toimi Turun kaupunginjohtajana vuosina 1964–1989, ollen näin Turun pitkäaikaisin kaupunginjohtaja. Puoluetaustaltaan Leino oli sosiaalidemokraatti.
Leino toimi kunnallisena lakimiehenä Tampereella ja Lahdessa. Riihimäen kauppalan- ja kaupunginjohtajana hän oli vuosina 1957–1961. Myöhemmin Leino siirtyi Hämeenlinnan kaupunginjohtajaksi, jossa hän oli vuoden ja kahdeksan kuukautta.
Hämeenlinnasta Leino valittiin Turun kaupunginjohtajaksi 2. joulukuuta 1963. Leino voitti kaupunginvaltuuston äänestyksen 35–17. Turun kaupunginjohtajan virassa Leino oli 1. maaliskuuta 1964–31. maaliskuuta 1989.
Väinö J. Leinon isä oli päätoimittaja Jalmari Leino. Hänen poikansa oli suurlähettiläs Jukka Leino.
Rodokrosiitti

Rodokrosiitti (mangaani(II)karbonaatti, MnCO3) on yleensä väriltään vaaleanpunainen mineraali, jonka väri voi vaihdella hyvin haaleanpunaisesta aina tummanpunaiseen asti. Väri voi olla myös kellertävänharmaa tai ruskea. Rodokrosiitti esiintyy usein aggregaatteina (geol. termi: toisiinsa vain ulkonaisesti liittyvien osien kokonaisuus), raidallisina, akaattia muistuttavina muodostumina (ks. kuvat).
Rodokrosiitti muodostuu maankuoren hydrotermisissä vyöhykkeissä, jossa vesi ja maan sisäinen lämpö ovat kosketuksissa toisiinsa.
Rodokrosiitti saa värinsä mangaanista, ja se on nimetty kreikan kielen sanan "rhodos" (suom. ruusu, ruusunpunainen) mukaan. Se onkin tärkeä mangaanimalmi, korukivikäytön lisäksi.
Rodokrosiitin viiru on valkoinen ja kiilto lasimainen, joskus helmiäismäinen. Se on kovuudeltaan 3,5–4 Mohs'in asteikolla eli suhteellisen pehmeä ja helposti naarmuuntuva korukiveksi (puukko, teräs ja lasi naarmuttavat).
Mineraalin tunnettuja löytöpaikkoja Suomessa on Lapuan Simpsiö ja Ylistaron Vittinki, jossa esiintyy myös sen sisarmineraalia rodoniittia. Muita mainittavia esiintymiä maailmalla ovat mm. Tschiaturi, Ural Venäjällä, Freiberg, Itä-Saksa; Jugoslavia, Unkari, Romania ja Yhdysvallat.
Rodokrosiitin kiteet ovat harvinaisia, se esiintyy useimmiten massamaisina muodostumina, mutta joskus löytyy suuriakin kiteitä. Suurimmat tähän mennessä löydetyt rodokrosiittikiteet ovat olleet pituudeltaan lähes 5 cm ja niitä on löydetty mm. Coloradosta, Yhdysvalloista; Freibergistä, Saksasta; Romaniasta ja Perusta.
Juhani Leppä

Matti Leo Juhani Leppä (s. 15. heinäkuuta 1948 Turku) on suomalainen poliitikko ja aiempi Turun kaupunginjohtaja vuosina 1989–1995. Hän oli Turun kaupunginjohtajana 25 vuotta toimineen Väinö J. Leinon seuraaja. Juhani Leppä toimi kaupunginjohtajana kuusi vuotta. Hänen seuraajansa Armas Lahoniitty toimi kaupunginjohtajana kymmenen vuotta.
Leppä on valmistunut vuonna 1972 oikeustieteen kandidaatiksi Turun yliopistosta. Ennen kaupunginjohtajaksi valintaansa hän toimi vuosina 1976–1984 Turun yliopistosäätiön toimitusjohtajana sekä vuosina 1984–1989 Kansallis-Osake-Pankin Turun alueen apulaisjohtajana. Vuosina 1981–1989 Leppä oli Turun kaupunginvaltuustossa kokoomuksen valtuutettuna. Hänet valittiin valtuustoon uudelleen vuoden 2008 vaaleissa. 
Leppä joutui eroamaan kaupunginjohtajan virasta Turun käräjäoikeuden tuomittua hänet velallisen epärehellisyydestä ehdolliseen vankeusrangaistukseen. Tuomio johtui niin sanotuista Matintalo-kaupoista, joissa osa Lepän ja muiden syytettyjen omistaman kiinteistöyhtiön Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankilta saamasta myyntivoitosta ohjattiin suoraan syytetyille. Myöhemmin Leppä teki kanteluita asiaa korkeimmassa oikeudessa ratkaisemassa ollutta Eeva Vuorta kohtaan. Lepän mukaan Eeva Vuori olisi tiennyt Vuoren miehen Lepän kanssa tekemässä kesähuvilakaupassa liikutellun pimeää kauppahintaa. Kantelut eivät johtaneet tulokseen.
Leppä on toiminut Suomi–Venäjä-Seuran hallituksessa ja on ollut vuodesta 2023 lähtien sen 1. varapuheenjohtaja. Leppä on tunnettu Venäjän presidentin Vladimir Putinin ystävä.
Public school

Public school tarkoittaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa yleensä tiettyjä Englannin ja Walesin maksullisia yksityiskouluja. Termi on nykyään vanhentunut ja hiukan harhaanjohtava, sillä lähes kaikissa muissa englanninkielisissä maissa sitä käytetään tarkoittamaan valtion tai jonkin muun julkisen () tahon hallinnoimaa, ilmaista koulutusta tarjoavaa koulua. Tällaisista kouluista käytetään Britanniassa yleensä nimitystä ”state school” ("valtion koulu").
Public school tarkoittaa yleensä vain toiselle sukupuolelle (useimmiten pojille) tarkoitettua sisäoppilaitosta, jossa oppilaat ovat noin 13–18-vuotiaita. Monet kouluista ovat vanhoja – useimmat on perustettu 1700- tai 1800-luvulla, ja jotkut ovat yli 400 vuotta vanhoja. Tällaisiin kouluihin liitetäänkin yleensä vahvasti pitkä historia ja korkea akateeminen taso. Tunnetuimpia public schooleja ovat Charterhouse School, Eton College, Harrow School, Merchant Taylors' School, Rugby School, St Paul's School, Shrewsbury School, Westminster School ja Winchester College.
Terminologia.
"Public school" -termin alkuperä on aikakaudella, jolloin Englannissa ja Walesissa ei vielä ollut minkäänlaista kattavaa julkista koulutusjärjestelmää. "Private school" (yksityinen koulu) viittasi tuolloin yksityishenkilöiden johtamiin ja omistamiin kouluihin, jotka yleensä toimivat heidän omissa kodeissaan, kun taas "public school" tarkoitti jonkin järjestön tai yhteisön omistamia kouluja. Ilmaisuun vielä nykyäänkin liitetty yläluokkaisuus on peräisin 1800-luvulta, jolloin vain aatelisilla ja rikkailla porvareilla oli varaa kustantaa lapsilleen koulutus jossakin näistä kouluissa. Lukukausimaksut ovat vieläkin varsin korkeita – esimerkiksi Eton Collegessa vuosittainen maksu oli vuonna 2022 yli 44 000 puntaa.
Nykyään yleisin nimitys valtiosta riippumattomille (yksityisille) kouluille on Britanniassa ”independent school”. Kaikkien tällaisten koulujen ei kuitenkaan katsota ansaitsevan public school -nimitystä, vaan sitä käytetään vain vanhimmista ja arvostetuimmista yksityiskouluista. Skotlannissa ja Pohjois-Irlannissa sijaitsevista yksityiskouluista käytetään ainoastaan nimitystä independent school, ja public school voi näillä alueilla ajoittain tarkoittaa valtion omistamaa koulua.
U.S. News &amp; World Report

U.S. News &amp; World Report on yhdysvaltalainen uutisaikakauslehti, jonka toimitus sijaitsee Yhdysvaltain pääkaupungissa Washingtonissa. Lehden omistajayhtiön (U.S. News &amp; World Report, L.P.) pääkonttori sijaitsee Daily News Buildingissa New Yorkissa. U.S. News perustettiin vuonna 1933 ja vuonna 1945 perustettiin ulkomaanuutisiin keskittynyt lehti World Report. Lehdet yhdistyivät vuonna 1948. Sekä U.S. Newsin että World Reportin perustaja oli David Lawrence (1888–1973) ja lehden nykyinen omistaja on Mortimer Zuckerman, joka hankki lehden omistukseensa vuonna 1984. 
U.S. News &amp; World Reportin pääkilpailijat ovat Time ja Newsweek. Lehteä julkaistiin pitkään viikoittain ja vuoden 2009 alusta kerran kuukaudessa. Lehden levikki laski voimakkaasti 2000-vuosikymmenen lopulla. Vuonna 2007 lehden levikki oli noin kaksi miljoonaa, vuonna 2008 noin 1,7 miljoonaa ja vuonna 2009 noin 1,3 miljoonaa. Vuoden 2010 lopulla uutisoitiin lehden säännöllisen julkaisun paperiversiona lopettamisesta vuodesta 2011 alkaen. 
U.S. News &amp; World Report on julkaissut vuodesta 1983 alkaen luetteloa Yhdysvaltain parhaista yliopistoista ja collegeista. Vuodesta 1990 lehti on julkaissut luetteloa myös Yhdysvaltain parhaista sairaaloista. Vaikka lehden viikoittainen ja myöhemmin myös kuukausittainen julkaisu on lopetettu, näitä luetteloja on kerrottu julkaistavan jatkossakin myös paperiversiona.
Petrosaviales

Petrosaviales on yksisirkkaisiin kuuluva vähälajinen kasvilahko. Sen edustajat ovat juurakollisia tai lehtivihreättömiä ja sienijuuren varassa eläviä ("Petrosavia") karvattomia ruohoja. Lehtiasento on kierteinen ja juurakossa lehdet ovat suomumaisia. Kukat ovat esilehdettömiä ja niiden kehälehdet ovat hieman erilaistuneet verhiöksi ja teriöksi. Heteet kiinnittyvät kehälehtiin tai ovat niistä erillään. Sikiäin on kehänpäällinen tai puolittain -alainen ja siinä on yhteensä vähintään 12 siemenaihetta. Vartalot ovat erillisiä ja niiden päässä ovat lähes nuppimaiset tai johteiset luotit. Hedelmä on tuppilo ("Petrosavia") tai liiteluomainen kota ("Japonolirion").
Lahkossa on vain yksi heimo
Dioscoreales

Dioscoreales on yksisirkkaisiin kuuluva koppisiemenislahko. Sen tunnetuimpia edustajia ovat jamssit ("Dioscorea") ja suoliljat ("Narthecium").
Lahkoon kuuluu varsin erinäköisiä enimmäkseen ruohovartisia kasveja. Yhdessä heimossa (Burmanniaceae) on vaihtelevassa määrässä sienijuuren varassa eläviä ruohoja.
Lahkon kasvien kukinnoissa tai kukissa on rauhaskarvoja, emin vartalo on lyhyt, kehälehdet säilyvät hedelmässä ja siemenen alkio on lyhyt.
Heimot.
Lahkossa on viisi heimoa.
Pandanales

Pandanales on yksisirkkaislahko, jonka tunnetuimpia edustajia ovat panamapalmu- ja kairapalmukasvit. Lahkossa esiintyy yksisirkkaisille poikkeuksellista neli- tai viisilukuista kukkatyyppiä. Lahkon iäksi on arvioitu noin 124 miljoonaa vuotta, joten se on syntynyt liitukaudella.
Heimot.
Lahkossa on viisi heimoa.
Sinfoniaorkesteri

Sinfoniaorkesteri on suurikokoinen eri soitinryhmistä koostuva orkesteri. Sinfoniaorkesteri esittää nimensä mukaisesti sinfonioita ja muita laajamittaiselle orkesterille sävellettyjä teoksia, muun muassa konserttoja. Lisäksi monet eurooppalaiset sinfoniaorkesterit toimivat oopperaorkestereina.
Orkesteria johtaa nykyisin yleensä kapellimestari. Vielä 1800-luvun alkupuolella orkesterin johtamisesta vastasi usein konserttimestari tai cembalisti. Nykyisinkin on olemassa orkestereita, jotka soittavat ilman kapellimestaria. Viime vuosina useat instrumentalistit ovat myös halunneet kokeilla orkesterin johtajina ja palanneet vanhaan käytäntöön johtaa pianon äärestä tai konserttimestarin paikalta.
Sinfoniaorkesteri on yksi länsimaisen taidemusiikki-instituution kulmakivistä.
Kokoonpano.
Sinfoniaorkesterin kokoonpano vaihtelee teoskohtaisesti. Yhteensä soittajia on nykyaikaisissa orkestereissa tavallisesti 70–100. Tyypillinen sinfoniaorkesteri koostuu seuraavista soitinryhmistä:
Teatro Real

Teatro Real (suomeksi "Kuninkaallinen teatteri") on oopperatalo Espanjan pääkaupungissa Madridissa. Se sijaitsee Plaza de Orientellä, kuninkaallisesta palatsista itään. Oopperatalo avattiin kuningatar Isabella II:n kaudella vuonna 1850.
Oopperatalo on kärsinyt historiansa aikana useista rahoitus- ja rakennusongelmista. Vuonna 1925 se jouduttiin evakuoimaan sortumavaaran vuoksi, kun talon alla suoritetut metrotunnelin kaivaustyöt olivat heikentäneet jo ennestään epävakaan hiekkamaan kantavuutta. Teatro Real avasi lopulta ovensa uudestaan vasta vuonna 1966.
1980-luvun lopulla aloitettiin kalliit entisöimistyöt, jotka kestivät lähes kymmenen vuotta. Uudistunut oopperatalo avattiin vuonna 1999, ja se on nykyään yksi Euroopan edistyksellisimpiä.
Teatro Realin nykykapasiteetti on 1 630 istumapaikkaa, mutta se saattaa vaihdella orkesterin kokoonpanon mukaan. Pääsalin lisäksi rakennuksessa on myös useita pienempiä saleja, jotka on sisustettu Pradon ja Kuningatar Sofían museoista lainatuilla taideteoksilla. Talossa järjestetään myös teatteri- ja balettiesityksiä. Teatro Realissa pidettiin Eurovision laulukilpailu vuonna 1969.
Martin Jarvis

Martin Jarvis (s. 4. elokuuta 1941 Cheltenham, Englanti) on brittinäyttelijä. Hän on myös äänittänyt useita äänikirjoja.
Jarvis on ollut vuodesta 1974 lähtien naimisissa brittinäyttelijätär Rosalind Ayresin kanssa. Martin Jarvisilla on kaksi lasta, poikaa, edellisestä avioliitosta. Pariskunnalla on oma radiotuotantoyhtiö, Jarvis &amp; Ayres Productions.
Jarvis ja hänen vaimonsa tunnetaan Titanicista, jossa he näyttelivät Duff Gordon -nimistä pariskuntaa.
Gagaatti

Gagaatti on kivettynyttä hiiltä tai puuainesta. Gagaattia saattaa muodostua myös mustasta ruskohiilestä, mutta yleisesti gagaatti on ruskohiilen muunnos. Gagaatti on mustaa, ja kiven pinta on kiiltävä. Sitä käytetään korukivenä ja sen kovuus on 3,5 Mohsin asteikolla. Sitä on käytetty koruihin varhaisista ajoista asti ja sitä on käytetty muun muassa munkkien rukousnauhoissa.
Gagaattia kutsutaan myös mustaksi meripihkaksi ja sitä esiintyy Englannissa, Espanjassa, Ranskassa, Saksassa, Venäjällä, Yhdysvalloissa.
Sokoja

Sokoja () on kylä Kokkolassa entisen Kaarlelan kunnan alueella, noin 10 kilometriä kaupungin keskustasta eteläkaakkoon. Sokoja on pinta-alaltaan noin 40 km², ja siellä asuu noin 900 asukasta, joista enemmistö on ruotsinkielisiä. Sokoja on jaettu viiteen eri alueeseen: Yli-Sokoja, Rasmus, Wentjärvi, Sokoja ja Koivisto.
Sokojan kylä rajoittuu koillisessa valtatiehen 13 ja lounaassa Kruunupyyn kunnan rajaan. Kylä sijaitsee lähellä Kokkola-Pietarsaaren lentoasemaa.
Suomen vanhin kivinavetta, rakennettu 1748, sijaitsee Rasmuksen alueella, missä sijaitsee myös arkkitehtuurisesti merkittävä tiilitalo vuodelta 1779.
Myllypuron metroasema

Myllypuron metroasema () on Helsingin metron maanpäällinen asema, joka sijaitsee Myllypuron osa-alueella Vartiokylän kaupunginosassa Itä-Helsingissä. Myllypuron metroasema avattiin syksyllä 1986 ja se on ensimmäinen asema Itäkeskuksesta haarautuvassa M2-linjan Mellunmäen jatkeessa. Aseman lähistöllä ovat muun muassa Metropolian pääkampus, Myllypuron ostari, Liikuntamylly, Myllypuron terveysasema ja ”Suomen pisimpänä leipäjonona” tunnettu elintarvikejakelu.
Myllypuron metroasema on katettu pinta-asema ja sen alkuperäisilmeen suunnitteli arkkitehtitoimisto Toivo Korhonen. Asemalla on kaksi sisäänkäyntiä, joista molemmat ovat esteettömiä; eteläinen eli A-sisäänkäynti sijaitsee Myllyaukiolla ja pohjoinen B-sisäänkäynti Jauhokujan sillalla. Myllypuron metroasema peruskorjattiin vuosina 2014–2016, jolloin asemalle rakennettiin muun muassa lasiseinät ja sisäänkäyntejä korjattiin. Aseman eteläinen sisäänkäynti sai kolmet liukuportaat, joita ei aiemmin asemalla ollut lainkaan.
Vuonna 2024 Myllypuron asemaa käytti arkisin keskimäärin 12 300 matkustajaa vuorokaudessa.
Korjaukset ja muutostyöt.
HKL julkaisi lokakuussa 2011 hankesuunnitelman tulevalle peruskorjaukselle. Suunnitelmassa luonnehdittiin aseman silloista yleisilmettä vanhentuneeksi, huonokuntoiseksi ja epäsiistiksi. Myös matkustajaliikenteen turvallisuutta ja sujuvuutta kutsuttiin puutteelliseksi. Mittavan peruskorjauksen oli tarkoitus alkaa huhtikuussa 2013, mutta HKL:n toimitusjohtajan mukaan remontille etsittiin halvempaa vaihtoehtoa.
Peruskorjaus alkoi lopulta elokuussa 2014. Siinä uusittiin eteläinen lippuhalli, rakennettiin kolmet liukuportaat, joita ei asemalla ollut aiemmin lainkaan, korjattiin laiturikatos ja rakennettiin sinne lasiseinät, uusittiin laiturin pintarakenteet ja kalusteet, sekä rakennettiin uudet tekniset tilat ja huoltoportaat. Myllyaukion sisäänkäynnin yhteyteen asennettiin uusia polkupyöräpaikkoja. Kokonaan purettiin pohjoinen eli B-sisäänkäynnin rakennus, josta oli johtanut oma silta Myllypurontielle. Uuden sisäänkäynnit ovet avautuvat suoraan vuonna 2012 valmistuneelle koko metroradan ylittävälle Jauhokujan sillalle. Remontin ajan matkustajia palveli väliaikainen pohjoinen sisäänkäynti. Peruskorjauksen suunnitteli HMT Arkkitehdit pääsuunnittelijoinaan Jarmo Maunula ja Jukka Sallinen. Se valmistui kesällä 2016.
Aseman A-sisäänkäynnin luona sijaitseva Myllyaukio remontoitiin vuonna 2020. 
Pohjoinen B-sisäänkäynti suljettiin lokakuussa 2025 Myllypuron terveysaseman laajennusosan rakennustöiden takia. Arvion mukaan sisäänkäynti otetaan uudelleen käyttöön vuonna 2028.
Maria-Liisa Nevala

Maria-Liisa Nevala (ent. Kunnas, oik. "Saukkonen", s. 24. huhtikuuta 1943 Kauhava) on suomalainen kirjallisuudentutkija. Hän oli Suomen Kansallisteatterin pääjohtaja 1992–2010.
Nevala valmistui filosofian kandidaatiksi 1966 ja lisensiaatiksi 1969 ja väitteli tohtoriksi 1972 kotimaisesta kirjallisuudesta Helsingin yliopistossa. Hän toimi Helsingin yliopiston kotimaisen kirjallisuuden dosenttina 1973–1977 apulaisprofessorina 1977–1991 ja professorina 1991–1992. Lontoon yliopiston vierailevana professorina hän toimi 1982–1983.
Nevala valitsi vuoden 1995 Finlandia-palkinnon voittajan. Hän toimi Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran esimiehenä 2002–2007 ja on ollut Teatterikorkeakoulun hallituksen puheenjohtaja..
Nevalalle myönnettiin vuonna 2009 Ida Aalberg -mitali. 2011 Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultainen kunniamerkki.
Svetlana Horkina

Svetlana Vasiljevna Horkina (, s. 19. tammikuuta 1979 Belgorod, Neuvostoliitto) on mordvalainen telinevoimistelija, kaikkien aikojen menestyksekkäimpiä. Hän on yhdeksänkertainen maailmanmestari, 13-kertainen Euroopan-mestari ja kaksinkertainen olympiavoittaja.
Horkina lopetti menestyksekkään uransa vuoden 2004 Ateenan olympialaisiin 25-vuotiaana. Hän on voimistelijaksi harvinaisen pitkä, 164 senttimetriä, ja hänen vahvin lajinsa olikin eritasonojapuut, joissa hän pystyi parhaiten hyödyntämään pitkiä raajojaan.
Horkina on viettänyt vilkasta elämää myös urheilu-uran ulkopuolella. Vuonna 1997 hän poseerasi Venäjän Playboyssa. Hän on myös toiminut näyttelijänä teatterissa. Kesällä 2005 hän synnytti lapsen.
Horkina on myös toiminut Venäjän voimisteluliiton varapuheenjohtajana. Vuonna 2004 hänet valittiin Venäjän Valtioduuman jäseneksi Yhtenäisen Venäjän ehdokkaana. Horkina julkaisi vuonna 2008 omaelämäkertansa ja vuonna 2009 fitness-oppaan.
Isänmaallinen pelastusliike

Isänmaallinen pelastusliike, MPS () on Tšadin johtava puolue.
Idriss Déby perusti isänmaallisen pelastusliikkeen vuonna 1990 kapinallisryhmänä. Se toimi Sudanista käsin, ja sitä rahoitti Libya.
Déby teki liikkeestänsä puolueen, kun hän oli ottanut vallan joulukuussa 1990 tehdyllä vallankaappauksella. MPS on ollut valtapuolue siitä lähtien.
Sen presidenttiehdokas Idriss Déby valittiin vuoden 2001 presidentinvaaleissa presidentiksi 63,2 prosentti ääniosuudella. Vuoden 2002 parlamenttivaaleissa puolue sai 113 parlamenttipaikka 155:stä paikasta ja siten ehdottoman enemmistön.
Vuoden 2002 jälkeen parlamenttivaaleja lykättiin viisi vuotta, ja uudet vaalit pidettiin lopulta helmikuussa 2011. Niissä isänmaallisen pelastusliike sai 117 paikka.
Vuoden 2024 vaalien jälkeen MPS:llä on 124 paikkaa parlamentin 188 paikasta.
Kai Laitinen

Kai Leo Kaarlo Laitinen (27. syyskuuta 1924 Suonenjoki – 11. maaliskuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuudentutkija ja kriitikko. Hän toimi Helsingin yliopiston kotimaisen kirjallisuuden professorina vuosina 1986–1989. Hänen laatimansa "Suomen kirjallisuuden historia" (1981) on alan keskeinen yleisesitys.
Laitinen aloitti uransa toimittajana. Hän työskenteli "Helsingin Sanomien" kirjallisuuskriitikkona (1950–1958) ja "Parnasson" päätoimittajana (1958–1965). Toimittajantyönsä ohessa hän valmisteli pitkään väitöskirjaa, joka käsitteli Aino Kallasta. Tutkielma valmistui vuonna 1973.
Laitinen siirtyi toimittajantöistä yliopistomaailmaan assistentiksi vuonna 1969. Hänet nimitettiin kotimaisen kirjallisuuden apulaisprofessoriksi vuonna 1975 ja professoriksi vuonna 1986. Hän hoiti virkaa muutaman vuoden, ennen kuin hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1989. 
Laitinen valitsi vuoden 1993 Finlandia-palkinnon saajan. Samanlaisessa tehtävässä hän oli jo vuonna 1964, kun italialaiskirjailija Dacia Maraini vastaanotti häneltä kansainvälisen kustantamoiden myöntämän Prix Formentor -kirjallisuuspalkinnon Mallorcalla. 
Laitisella oli useita luottamustehtäviä muun muassa Suomen Kirjailijaliitossa ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa. Hänet tunnettiin kirjallisuuden popularisoijana ja suomalaisen modernismin suunnannäyttäjänä.
Eksentrinen jupiter

Eksentrinen jupiter on tähteä soikealla radalla kiertävä suuri jättiläisplaneetta. Eksentrisen jupiterin massa on monesti Jupiterin massan luokkaa tai massiivisempi. Kaasupitoiset eksentriset jupiterit kiertävät yli 0,2 AU:n päässä keskustähdestään. Alle 0,1 AU päässä keskustähdestään olevien eksoplaneettojen rata on lähes aina melkein ympyrä tähden aiheuttamien vuorovesivoimien takia. Eräällä hyvin soikealla radalla kiertävällä planeetalla, HD 80606b:llä, tapahtuu planeetan ollessa lähellä tähteään vain 6 tuntia kestävä lämpötilan syöksynomainen nousu 527:stä 1227 asteeseen planeetan kiertäessä keskustähteään 111 päivän jaksossa. 
Syntyteorioita.
Edward Thommesin tutkimusten mukaan suurimassaisesta, pienisitkoisesta esiplanetaarisesta kiekosta syntyy suuria jättiläisplaneettoja soikeille, epävakaille radoille. 
On oletettu, että hyvin massiiviset jupiterit alkoivat häiritä toistensa ratoja sen jälkeen kun niiden muodostamaa järjestelmää vakauttanut esiplanetaarinen kaasu oli hävinnyt. Seurauksena kaoottisten ratojen vallitessa oli pudotuspeli, jossa planeetat törmäilivät toisiinsa ja osa saattoi sinkoutua planeettakunnasta pois.. 
Planeettojen ratojen epävakauteen vaikuttaa niiden välinen etäisyys. Pitkällä tähtäimellä rata on epävakaa, jos Δ = 2,4*pow(q1,1/3) + pow(q2,1/3), jossa q1 ja q2 ovat planeettojen perihelietäisyydet..
Jotkut selittävät massiivisten eksentristen jupitereiden syntyvän jo tähden ja planeetat synnyttäneessä tähtienvälisessä pilvessä kutistumalla silloin, kun niiden keskustähti on vasta syntymässä.
Commelinales

Commelinales on yksisirkkaisiin ja sen Commelinids-ryhmään kuuluva kasvilahko. Sen tunnetuimpia edustajia ovat koristekasveina käytetyt soljokasvit, joihin kuuluvat muun muassa venhojuorut eli juorut ("Tradescantia") sekä muihin heimoihin kuuluvat kenguruntassut ("Anigozanthus") ja vesihyasintit ("Eichhornia").
Heimot.
Lahkossa on viisi heimoa. Lahkon kasveja ei Suomessa kuulu vakinaiseen kasvistoon, mutta muutamia soljokasvilajeja on tavattu luonnonvaraisina tulokkaina.
Montrealin ilmastokokous

Montrealin ilmastokokous, (UNCCC, "United Nations Climate Change Conference COP 11") pidettiin Montrealissa Kanadassa 28. marraskuuta – 9. joulukuuta 2005. Se käsitteli ilmaston lämpenemistä. 
Se oli ("United Nations Framework Convention on Climate Change", UNFCCC) yhdestoista konferenssi. Kokous oli ensimmäinen Kioton sopimusta käsittelevä jatkokokous, jossa yritettiin sopia jatkotoimista Kioton sopimuksen voimassaolokauden jälkeen eli 2012 alkaen. neuvotteluihin osallistuu myös maita jotka eivät ole mukana Kioton sopimuksessa eli Yhdysvallalt ja kehitysmaita.
Kokoukseen osallistui yli 10 000 delegaattia eri maista, mukana oli sekä ympäristöjärjestöjen että teollisuuden edustajia.
Tulokset.
Kioton sopimukseen sitoutuneet sopivat jatkavansa keskusteluja kasvihuonekaasujen päästöjen vähentämisestä. Yhdysvallat käveli välillä ulos kokouksesta, mutta suostui lopulta laihaan sopuun: keskustelujen jatkamisesta sovittiin, mutta ilman aikarajaa, eivätkä yksittäiset maat sitoutuneet mihinkään.
Kansallinen demokratian ja uudistamisen liitto

Kansallinen demokratian ja uudistamisen liitto (, UNDR) on tšadilainen puolue, jota johtaa Saleh Kebzabo. Vuoden 2001 presidentinvaaleissa puolueen ehdokas oli Daleh Kebzabo, joka sai 7% äänistä. Vuoden 2002 parlamenttivaaleissa puolue voitti 5 paikkaa 155:stä. Puolue on mukana hallituksessa.
Vuoden 2024 vaalien jälkeen UNDR:llä on 8 paikkaa parlamentin 188 paikasta.
Erik Tawaststjerna

Erik Werner Tawaststjerna (10. lokakuuta 1916 Mikkeli – 22. tammikuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen musiikintutkija, pianisti ja kriitikko, joka työskenteli Helsingin yliopiston musiikkitieteen professorina sekä "Helsingin Sanomien" musiikkikriitikkona. Hänet tunnetaan parhaiten Jean Sibeliuksen tutkijana ja viisiosaisen Sibelius-elämäkerran kirjoittajana.
Ura.
Erik Tawaststjerna kuului Tawaststjernan aatelissukuun, josta on noussut lukuisia sotilas- ja hallintomiehiä sekä kulttuurivaikuttajia. Hänen isänsä Ilmari Tawaststjerna (1879–1932) oli Helsingin yliopiston siviilioikeuden professori. Erik Tawaststjerna opiskeli aluksi matematiikkaa Rolf Nevanlinnan johdolla mutta päätti sitten suuntautua konserttipianistin uralle. Hän opiskeli vuosina 1937–1944 pianonsoittoa Sibelius-Akatemiassa (vuoteen 1939 saakka Helsingin konservatorio) sekä ulkomailla, opettajinaan muiden muassa Heinrich Neuhaus ja Alfred Cortot. Ensikonserttinsa hän piti Helsingissä vuonna 1943.
1950-luvun aikana Tawaststjerna siirtyi vähitellen pianistista musiikkitieteilijäksi ja erikoistui Jean Sibeliuksen tutkimiseen. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1960 Sibeliuksen pianosävellyksiä käsittelevällä väitöskirjalla, ja samana vuonna hänet valittiin yliopiston musiikkitieteen professoriksi. Hän hoiti tätä professuuria vuoteen 1983 ja toimi vuosina 1977–1983 myös Suomen Akatemian tutkijaprofessorina. Yliopistouransa ohella Tawaststjerna kuului merkittävimpiin suomalaisiin taidemusiikin arvostelijoihin, ja hän kirjoitti arvosteluja muiden muassa "Helsingin Sanomiin" vuosina 1957–1989. Hän oli myös kansainvälisesti tunnettu luennoitsija ja musiikkikilpailujen tuomari.
Tawaststjernan tieteellinen päätyö on viisiosainen Jean Sibeliuksen elämäkerta. Tämä jättiläistyö vei häneltä yli kaksi vuosikymmentä (1965–1988) ja toi hänelle kaikkien aikojen ensimmäisen Tietokirjallisuuden Finlandia-palkinnon vuonna 1989. Tawaststjerna kirjoitti suurteoksensa ruotsiksi, mutta se julkaistiin ensin suomeksi; teos on käännetty myös englanniksi ja venäjäksi. Elämäkertasarjan lisäksi hän julkaisi Sibeliuksesta lukuisia muita teoksia sekä käsitteli tätä suosituissa radio- ja televisioesitelmissään. Toinen Tawaststjernan intohimo oli venäläinen musiikki: hän julkaisi teoksen Sergei Prokofjevista ja suunnitteli pitkään Dmitri Šostakovitšin elämäkertaa, mutta se jäi häneltä toteuttamatta. 
Tawaststjernan puoliso vuodesta 1942 oli ruotsin kielen lehtori Carmen Tawaststjerna; pianisti Erik T. Tawaststjerna on heidän poikansa.
Jean Sibelius -viulukilpailu

Kansainvälinen Jean Sibelius -viulukilpailu on yksi maailman arvostetuimmista viulukilpailuista. Kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1965 säveltäjä Jean Sibeliuksen satavuotisjuhlavuoden kunniaksi. Kilpailun järjestävät Sibelius-Seura ja Sibelius-Akatemia viiden vuoden välein Helsingissä. Kilpailu on avoin kaikkien kansallisuuksien viulisteille, jotka kilpailuvuonna täyttävät korkeintaan 30 vuotta. Kilpailu tuo voittajille maineen ja rahapalkinnon lisäksi konsertointimahdollisuuksia.
Kilpailu on kolmivaiheinen. Ensimmäiseltä kierrokselta enintään 20 soittajaa pääsee välieriin ja vuodesta 2010 alkaen kuusi edelleen finaaliin. Esimerkiksi vuonna 2005 kilpailuun pyrki yhteensä 175 soittajaa, joista 58 hyväksyttiin mukaan ja 52 osallistui itse kilpailuun. Kahdella ensimmäisellä kierroksella kilpailijat soittavat soolosonaatteja ja kamarimusiikkia pianon säestyksellä, finaalissa he soittavat kaksi viulukonserttoa sinfoniaorkesterin säestäminä. Kaikki soittavat finaalissa Sibeliuksen viulukonserton pakollisena ja toisen konserton he saavat valita annetusta listasta.
Vuoden 2020 tapahtuma lykättiin vuoteen 2022 koronapandemian vuoksi. Vuoden 2022 jälkeen seuraava kilpailu järjestettiin toukokuussa 2025.
2022.
Vuoden 2022 kilpailuun hyväksytyn kahden venäläisen viulistin osallistuminen kilpailuun evättiin Venäjän hyökättyä Ukrainaan ja raakuuksien paljastuttua. Kilpailuun oli valittu lähes 50 osallistujaa. Finaaliin pääsi kaksi ukrainalaista, Heorhi Moroz ja Dmytro Udovytšenko. Muut finalistit ovat Inmo Yang, Yesong Sophie Lee, Diana Adamjan ja Nathan Meltzer. Vuoden 2022 kilpailun voitti Inmo Yang.
Palkinnot.
Ensimmäisen kilpailun pääpalkinto vuonna 1965 oli 3 000 Yhdysvaltain dollaria. 
Vuonna 2015 ensimmäisen palkinnon arvo on 25 000 euroa, toinen palkinto 18 000 euroa ja kolmas palkinto 12 000 euroa. Muut finalistit saavat kukin 2 000 euron tunnustuspalkinnon. Kilpailuissa palkitaan myös paras Sibeliuksen viulukonserton tulkinta ja jaetaan muita erikoispalkintoja.
Zingiberales

Zingiberales on yksisirkkaisten (Liliopsida) luokkaan kuuluva kasvilahko, joka edustaa Commelinidae-ryhmän omaan suuntaansa erikoistunutta tyyppiä. Tunnetuimpia lahkon edustajia ovat kaupallisesti merkittävät aitobanaanit ("Musa") ja inkiväärit ("Zingiber"). Koristekasveja on melkein kaikissa heimoissa.
Lahkon kasvit ovat kookkaita ruohoja, joiden lehdet ja valevarret kasvavat juurakoista. Vain kukkaverso on aidosti varrellinen. Lehdet sijaitsevat kahdessa rivissä, ja ne ovat erilaistuneet selväksi ruodiksi ja lavaksi. Lavassa on vahva keskisuoni. Kukinnon ylälehdet (kukkien tukilehdet) ovat isoja, ja niiden hangoissa on isoja kukkia. Niiden kehälehdet ovat erilaistuneet värikkääksi verhiöksi ja teriöksi. Heteitä on viisi ja niiden ponnet ovat pitkät. Sikiäin on kehänalainen ja siinä on paljon siemenaiheita. Vartalo on pitkä ja luotti kookas. Hedelmä on kotamainen tai marjamainen, siemenet vaipallisia ja niissä on tärkkelyspitoista ulkovalkuaista (perispermi) ja tulppamainen alkio. Taimen sirkkalehti ei yhteytä ja on kielekkeellinen. Laajentuneessa hypokotyylissä (sirkkalehden alapuolinen nivelväli) on juuria.
Lahkon iäksi arvioidaan 114 miljoonaa vuotta, joten se on peräisin liitukaudelta.
Heimot.
Lahkossa on kahdeksan heimoa:
Juulian totuudet

Juulian totuudet on JP Siilin ohjaama ja käsikirjoittama kolmiosainen tv-minisarja vuodelta 2002. Päähenkilö Juuliaa esittää Mervi Takatalo. Muissa keskeisissä rooleissa ovat Iida-Maria Lindstedt, Jukka Nick, Harri Helminen ja Martti Syrjä.
Sarja kertoo 16-vuotiaan Juulian kapinasta, totuuksista ja siitä, miten ne törmäävät todellisuuden ja aikuisten maailman kanssa. Sarja kertoo myös yhteisöstä ja siitä, mitä sen jäsenet voivat olla valmiita tekemään tavoitteidensa eteen.
"Juulian totuudet" palkittiin vuonna 2002 Prix Italialla parhaasta draamasarjasta. Lisäksi se palkittiin parhaan tv-ohjelman Telvis-palkinnolla. Minisarjan lopputunnuskappaleen ”Juulian totuudet” esittää Irina. Kappaleesta on myös tehty musiikkivideo, jossa nähdään osia sarjasta.
Yle TV2 ensiesitti sarjan marras–joulukuussa 2002 ja se uusittiin elokuussa 2010.
Kapina (vuoden 1973 kirja)

Kapina on kirjailija Samuli Parosen yhteiskuntakriittinen romaani. Sen kustansi vuonna 1973 Otava, jonka toimessa olleet Hannu Mäkelä ja Paavo Haavikko löysivät 1960-luvun alussa lyijykynällä ruutupaperille kirjoittavan Parosen.
Juoni.
Kirja kertoo yksinäisen, työttömän ja miltei rahattoman miehen kulusta kaupungissa jalka ja selkä kipeänä. Hän kohtaa toisia asunnottomia, heidän ”auttajiaan”, poliisin ja lopulta kuulee yhteiskunnallista keskustelua sairaalassa. Sairaalakuvaus on samankaltainen kuin Aleksandr Solženitsynin "Syöpäosastossa".
Keskisormi

Keskisormi ("digitus medius, digitus tertius, digitus III") on ihmisen sormista keskimmäinen ja pisin. Toisilla ihmisillä keskisormi saattaa olla hieman vino. 
Monissa länsimaisissa kulttuureissa keskisormen näyttämistä pidetään loukkaavana eleenä.
Petkeljärven kansallispuisto

Petkeljärven kansallispuisto sijaitsee Ilomantsin kunnassa Pohjois-Karjalassa. Se on osa Pohjois-Karjalan biosfäärialuetta. Aluetta hoitaa Metsähallitus. Petkeljärven puiston erikoisuuksiin kuuluvat mm. arvokkaat, jyrkkärinteiset harjut sekä jatkosodan aikaiset taisteluhaudat ja -varustukset, joista osa on entisöity. Petkeljärven ja Patvinsuon kansallispuistot kuuluvat Pohjois-Karjalan biosfäärialueeseen, joka puolestaan kuuluu Unescon ohjelmaan "Programme on Man and the Biosphere (MAB)" ("Ihminen ja biosfääri").
Petkeljärven kansallispuisto on perustettu vuonna 1956. Puiston pinta-ala on 7 neliökilometriä, ja se on pinta-alaltaan Suomen pienin kansallispuisto.
Puisto sijaitsee Ilomantsin keskustan itäpuolella. Petraniemen opastuskeskukseen on tieyhteys Ilomantsin kirkolta Möhköön vievältä tieltä. Matkaa opastuskeskusksesta Möhkön tielle on kuusi kilometriä, Ilomantsin keskustaan 23 kilometriä ja Joensuuhun 93 kilometriä.
Palvelut.
Petkeljärven kansallispuiston rakennuskantaa on uusittu 2000-luvulla. Talvella 2007 Petraniemen opastuskeskuksen ravintola- ja majoitussiivet ovat yhdistyneet ja ravintola on laajentunut 60-paikkaiseksi. Uudet tilat avattiin toukokuussa 2007.
Leirintäalue sijaitsee Petraniemen kärjessä. Sisämajoitustiloja on 2–4 hengen huoneissa. Telttailualueella on penkki- ja pöytäryhmiä. Hiekkakentällä on 10 sähköistettyä matkailuvaunupaikkaa. Alueella on myös vuokrattava rantasauna, kaksi sähkösaunaa, suihkut, leirikeittiö, tulipaikka ja uimapaikka.
Opastuskeskuksessa on kanoottien ja veneiden vuokraus ja maasto-opastukset.
Opastuskeskuksen lisäksi puistossa on muutamia pysäköintipaikkoja, mutta ei muita luvallisia tulentekopaikkoja. Koska harjuluonto kuluu herkästi, retkeilijöiden toivotaan pysyvän poluilla.
Reitit.
Petkeljärveltä lähtee erimittaisia vaellus- ja melontareittejä.
Peter O’Toole

Peter O’Toole (2. elokuuta 1932 – 14. joulukuuta 2013) oli brittiläinen elokuva- ja teatterinäyttelijä.
Elämä ja ura.
Peter O’Toole kasvoi Leedsissä, Englannissa. Hänen isänsä oli irlantilainen ja äitinsä skotlantilainen. O’Toole keskeytti katolisen koulun jo hyvin nuorena ja ryhtyi toimittajaksi "Yorkshire Evening News" -lehteen.
Palveltuaan radiomiehenä laivastossa O’Toole opiskeli Royal Academy of Dramatic Artissa ja työskenteli teatterissa. Vuonna 1954 hän teki ensiesiintymisensä televisiossa ja 1959 pienen roolin elokuvassa. Vuonna 1960 O’Toole meni naimisiin walesilaisen näyttelijän Siân Phillipsin kanssa. He saivat kaksi tytärtä, Katen ja Patin, joista Kate on myös näyttelijä. Erottuaan vuonna 1979 Peter O’Toole ei solminut uutta avioliittoa.
O’Toolen elokuvallinen läpimurto oli David Leanin ohjaama vuoden 1962 "Arabian Lawrence", jossa O’Toole esitti pääosassa kuulua ensimmäisen maailmansodan legendaa T. E. Lawrencea. Rooli toi hänelle BAFTA-palkinnon.
Oscar-palkinto.
O’Toole oli ennätyksellisesti yhteensä kahdeksan kertaa Oscar-ehdokkaana, viimeksi Oscar-gaalassa 2007 elokuvasta "Venus", saamatta palkintoa kertaakaan. Vuonna 2003 hänelle myönnettiin elämäntyö-Oscar. Aluksi hän ei aikonut ottaa palkintoa vastaan, sillä sen katsotaan olevan merkki uran päättymisestä tai vähintään selvästä hiipumisesta. O’Toole kirjoitti palkinnon myöntävälle akatemialle olevansa vielä mukana kisailemassa, mutta kun hänelle vastattiin, että palkinto myönnetään joka tapauksessa, hän lopulta vastaanotti sen vastentahtoisesti.
Teatteri.
O’Toole esiintyi uransa aikana myös teatterissa ja tulkitsi Shakespearen näytelmiä. Hän oli Royal Shakespeare Companyn jäsen.
Viuhkalehtikasvit

Viuhkalehtikasvit (Cabombaceae) on toinen kahdesta Nymphaeales-lahkoon kuuluvasta kasviheimosta. Siihen kuuluvat akvaariokasveinakin käytettävät viuhkalehdet ("Cabomba") ja laji "Brasenia schreberi" ("schreberii").
Ulkonäkö.
Viuhkalehtikasvit ovat vedessä kasvavia ruohoja, joilla on juurakko ja kelluvia varsia. Lehtiasento on joskus vastakkainen, tavallisesti kierteinen, ja niissä on halkihaarainen eli dikotominen suonitus. Kukat ovat yksittäisiä ja melko pieniä. Kukan osat ovat erillisiä toisistaan ja sijaitsevat 2–4-, tavallisesti kolmilukuisissa kiehkuroissa. Verho- ja terälehtiä on kumpiakin 3–4 ja ne saattavat olla lähes toistensa kaltaisia. Joskus niissä on mesiäisiä. Heteiden ponnet ovat ulko- tai sivuluomaisia ja palhot ovat ohuita, eivät lapamaisia. Kehänpäällisiä emejä on 1–22, tavallisesti 3–18, ja kussakin on 1–5 siemenaihetta. Hedelmä on tuppilo tai pähkylä.
Levinneisyys.
Viuhkalehtikasvit kasvavat lähes kaikkialla maapallolla. Euroopasta ne kuitenkin puuttuvat. Heimon kahdessa suvussa on yhteensä kuusi lajia. Joistakin lajeista on tullut vakavia rikkaruoho-ongelmia.
G-Unit

G-Unit (lyh. Guerilla unit) on rap-yhtye, joka on kotoisin New Yorkin Queensista. Sen perustajajäsenet ovat 50 Cent, Lloyd Banks ja Tony Yayo. G-Unitin johtaja on 50 cent. G-Unitin alkuperäiset jäsenet ovat 50 Cent, Lloyd Banks, Tony Yayo, Domination ja Bang 'Em Smurf. Kaksi viimeisintä tosin erotettiin yhtyeestä jo ennen ensimmäistä albumia "Beg for Mercy". Heillä on myös oma DJ, DJ Whoo Kid. Kappaleiden sanoitukset yleensä kertovat G-Unitin jäsenien elämästä siltä ajalta, kun he eivät olleet vielä kuuluisia. 
G-Unit teki yhteenpaluun alkuperäisellä kokoonpanolla Summer Jam 2014 - tapahtumassa. Yhtyeeseen liittyi myös uusi jäsen: Kidd Kidd. Elokuussa G-Unit julkaisi myös "Beauty Of Independence" EP-levyn joka oli sijalla 1. eniten ladatuissa iTunesissa. Maaliskuussa 2015 yhtye julkaisi toisen EP-levynsä "The Beast Is G Unit".
Gary Sinise

Gary Alan Sinise (s. 17. maaliskuuta 1955 Blue Island, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja ohjaaja. 
Ura.
Vuonna 1974 Sinise ja kaksi hänen ystäväänsä, Terry Kinney ja Jeff Perry, perustivat Illinois’ssa Steppenwolf-teatterin (Steppenwolf Theatre Company). Heidän lisäkseen teatterissa vaikuttivat sen alkuaikoina muun muassa näyttelijät Joan Allen, John Malkovich ja Laurie Metcalf. Sinise toimi teatterissa paitsi näyttelijänä, myös ohjaajana ja taiteellisena johtajana. Vuonna 1983 hänet palkittiin Obie-palkinnolla ohjaustyöstään Steppenwolfin produktiossa Sam Shepardin näytelmästä "True West". Vuotta myöhemmin hän esiintyi John Malkovichin kanssa PBS:n "American Playhouse" -sarjassa esitetyssä versiossa tuosta näytelmästä. Myöhemmällä teatteriurallaan Sinise on ollut kolmesti ehdolla Tony-palkinnon saajaksi, kerran ohjaajana ja kahdesti näyttelijänä. 
Vuonna 1988 sai ensi-iltansa Sinisen ensimmäinen elokuvaohjaus "Vaaran mailit". Neljä vuotta myöhemmin hän ohjasi John Steinbeckin romaaniin perustuvan elokuvan "Hiiriä ja ihmisiä", jossa esitti itse toista pääosaa, George Miltonia, John Malkovichin ollessa Lennie Small. Kahden elokuvan ja teatterinäytelmien lisäksi Sinise on ohjannut myös muutamia jaksoja televisiosarjoihin "Murharyhmä", "Kolkyt ja risat" ja "China Beach".
Ensimmäinen teatterielokuva, jossa Sinise näytteli, oli vuonna 1992 ilmestynyt "Tahdon voitto". Vuonna 1994 hän esitti luutnantti Dan Tayloria elokuvassa "Forrest Gump" ja sai roolityöstään Oscar-ehdokkuuden sarjassa paras miessivuosa. Vuonna 1995 hän esitti presidentti Harry S. Trumania televisioelokuvassa "Truman" ja sai suorituksestaan Golden Globen sarjassa paras miespääosa minisarjassa tai televisioelokuvassa. Vuonna 1998 hän sai Emmy-palkinnon samassa kategoriassa roolityöstään George Wallacena televisioelokuvassa "George Wallace".
Edellä mainittujen lisäksi Sinise on näytellyt muun muassa Stephen Kingin minisarjassa "Tukikohta" (1994), elokuvissa "Apollo 13" (1995), jossa hän esitti astronautti Ken Mattinglya, "Ransom – lunnaat" (1996), "Vihreä maili" (1999) ja "Pelin henki" (2000). Vuosina 2004–2013 hän esitti päähenkilö Mac Tayloria CBS:n televisiosarjassa "C.S.I. New York". Hän toimi myös sarjan tuottajana. Vuosina 2016–2017 hän esitti päähenkilö Jack Garrettia CBS:n televisiosarjassa "". Vuotta aiemmin hän esitti samaa hahmoa alkuperäisen "Criminal Minds" -sarjan jaksossa ”Beyond Borders”. 
Vuodesta 2003 alkaen Sinise on ollut mukana Lt. Dan Band -nimisessä coveryhtyeessä, joka on esiintynyt muun muassa USO:n (United Service Organizations) kiertueilla. Sinise on yhtyeen basisti. Yhtye on nimetty hänen "Forrest Gumpissa" esittämänsä hahmon (luutnantti Dan) mukaan.
Yksityiselämä.
Sinise on ollut vuodesta 1981 naimisissa näyttelijä Moira Harrisin kanssa. Pariskunnalla on kolme lasta: vuosina 1988 ja 1992 syntyneet tyttäret ja vuonna 1990 syntynyt poika.
Oganesson

Oganesson on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Og ja järjestysluku 118. Se on järjestysluvultaan korkein kaikista löydetyistä alkuaineista. Sen ominaisuudet muistuttaisivat todennäköisesti jalokaasujen ominaisuuksia. Aikaisemmin alkuaineesta käytettiin väliaikaisnimeä ununoktium ja kemiallista merkkiä Uuo. Alkuaineen nimi ja merkki vahvistettiin marraskuussa 2016. Alkuaineesta käytetään myös nimitystä eka-radon, koska sen arvellaan muistuttavan kemiallisilta ominaisuuksiltaan radonia.
Vuonna 1999 Lawrence Berkeley National Laboratoryn tutkijat ilmoittivat löytäneensä alkuaineet 116 (livermorium) ja 118 (oganesson). Seuraavana vuonna tulos vedettiin takaisin, kun muut tutkijat eivät onnistuneet varmistamaan tuloksia, ja väite osoittautui perättömäksi.
Vuonna 2006 ilmoitettiin kolmen oganessonatomin hajoamistuotteiden havaitsemisesta Dubnassa Venäjällä tehdyssä kokeessa. Tuotetun aineen puoliintumisaika oli 0,89 ms. Se hajosi alkuaineeksi 116 (livermorium), jonka hajoamistuotteet 114 (flerovium) ja 112 (kopernikium) hajoavat spontaanilla fissiolla. IUPAC vahvisti uuden alkuaineen löytymisen joulukuussa 2015. Oganesson on nimetty löytäjänsä, venäläis-armenialaisen ydinfyysikon Juri Oganesjanin mukaan. Se on seaborgiumin lisäksi ainoa alkuaine, joka on nimetty nimeämishetkellä elossa olevan henkilön mukaan.
Ennustetut ominaisuudet.
Oganessonin sulamispisteeksi on vanhemmassa kirjallisuudessa ennustettu 258 K ja kiehumispisteeksi 263 K. Uudempi tutkimusartikkeli ennustaa kiehumispisteeksi 247 K.
Oganessonin kemiaa ei ole voitu tutkia kokeellisesti, koska sitä on tuotettu vain muutamia atomeja. Ennusteiden mukaan sen pysyvin hapetusluku olisi +4 ja vähiten pysyvin +6. Jalokaasut ovat reaktiivisempia järjestysluvun kasvaessa. Koska oganessonin ennustetut ionisoitumisenergiat ovat pienemmät kuin ksenonilla, sillä ennustetaan olevan kemiallisia yhdisteitä. Ainakin halidit OgF4 ja OgCl4 ennustetaan olevan olemassa.
Isotoopit.
Oganessonille on syntetisoitu kaksi isotooppia, joiden massaluvut ovat 294 ja 295. Lisäksi isotoopista 293Og on maininta kirjallisuudessa, mutta sen olemassaolo on epävarmaa. Isotoopeista pitkäikäisin on 294Og, jonka puoliintumisaika on vain noin 1,15 millisekuntia. Tämä isotooppi hajoaa alfasäteilyä emittoiden livermorium-290:ksi, joka itsekin hajoaa hyvin pian:
formula_1
formula_2
formula_3
Oganessonin isotooppia 294Og tuotettiin ensimmäisen kerran seuraavalla ydinreaktiolla:
formula_4
Oganessonin isotoopit hajoavat yksinomaan alfahajoamisella. Taulukossa on kaikki tunnetut isotoopit, joiden puoliintumisaika on pystytty kokeellisesti mittaamaan tai josta on ainakin arvio (vuonna 2017):