David Lloyd George

David Lloyd George (17. tammikuuta 1863, Manchester – 26. maaliskuuta 1945) oli walesilainen valtiomies, joka toimi Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerinä kuuden vuoden ajan vuosina 1916–1922. Lloyd George oli viimeinen Yhdistyneen kuningaskunnan liberaalipuoluetta edustanut pääministeri. Englannin Manchesterissa syntyneen Lloyd Georgen vanhemmat olivat walesilaisia ja Lloyd George on toistaiseksi ainoa pääministeri, jonka äidinkieli on ollut muu kuin englanti. Hän oli kymrinkielinen. Kymri oli Lloyd Georgen ja tämän vaimon Margaretin kotikieli heidän asuessa Lontoossakin, ja pääministerin virka-asunnon palvelijatkin palkattiin sillä perusteella, että nämä osasivat kymriä.
Elämäkerta.
Lloyd George oli lähtöisin köyhistä oloista, ja se suuntasi hänen poliittista toimintaansa huonompiosaisten puolustamiseen. Ennen siirtymistään politiikkaan Lloyd George toimi lakimiehenä. Poliittisen toimintansa Lloyd George aloitti 1880-luvulla kampanjoimalla liberaalipuolueen puolesta vuoden 1885 parlamenttivaaleissa. Ensimmäisen kerran Lloyd George valittiin parlamenttiin vuonna 1890 walesilaisen Caernarfonin alueen vaalipiirin edustajana. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukseen Lloyd George nousi ensimmäisen kerran vuonna 1905. Hän oli tuolloin budjettitaistelun keskushenkilönä, sillä hän halusi kiristää rikkaiden veroja. Pääministeriksi Lloyd George nousi ensimmäisen kerran vuonna 1916 liberaalipuolueen ja konservatiivipuolueen koalitiohallituksessa. Ensimmäisissä ensimmäisen maailmansodan jälkeisissä vaaleissa vuonna 1918 hallituskoalitio sai valtaosan edustajanpaikoista ja Lloyd George jatkoi pääministerinä. Lloyd Georgen pääministerikausi päättyi konservatiivien päätettyä, että he lopettavat koalitioyhteistyön vuoden 1922 vaaleista alkaen.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa Lloyd George ei kiinnittänyt juurikaan huomiota kansainväliseen politiikkaan. Kun Saksa hyökkäsi loppukesällä 1914 Belgiaan, hän katsoi välttämättömäksi liittyä sotaan. Hän toimi sodan aikana aluksi varusteluministerinä ja sitten sotaministerinä, kunnes tuli joulukuussa 1916 pääministeriksi. Hän voimisti tällöin Ranskan ja Britannian yhteistyötä sodan voittamiseksi. Sodan päätyttyä voittoon hän sai suuren kansansuosion. Ensimmäisen maailmansodan rauhanneuvotteluissa Lloyd George oli liittolaismaiden Wilsonin ja Clemenceaun mielipiteiden välimaastossa: Hän halusi rangaista Saksaa, mutta ei liian ankarasti. Hän halusi Saksan menettävän laivastonsa ja siirtokuntansa, koska brittien mukaan nämä uhkasivat Britannian Imperiumia. Woodrow Wilsonin tapaan hän ei halunnut Saksan ajautuvan kostomielialaan rauhanehtojen takia, jolloin Saksa olisi saattanut aloittaa uuden sodan. Hän halusi myös, että Saksa ja Britannia aloittaisivat kaupankäynnin. Ennen sotaa Saksa oli Britannian toiseksi suurin kauppakumppani. Britit eivät ehkä pitäneet ajatuksesta, mutta totuus oli, että kaupankäynti Saksan kanssa toi heille työpaikkoja.
Pääministerikautensa loppuvuosina Lloyd Georgen onnistui lopettaa Irlannin vapaussota (1919–1921) kokoamalla osapuolet neuvotteluihin. Sopimus tarkoitti Irlannin tasavallan itsenäisyyden tunnustamista. Ulkopolitiikassa hänelle tuli kuitenkin raskas tappio, kun Turkki ei tunnustanut Sèvresin sopimusta, mikä merkitsi Turkin kreikkalaisväestön karkotusta vuonna 1922. Tällöin konservatiivipuolue erosi Lloyd Georgen hallituksesta. Poliittisen uransa loppuajan hän oli oppositiossa pyrkien kokoamaan liberaalipuolueen rivit uudelleen yhteen. Hänen viimeinen poliittinen tekonsa oli vuoden 1940 manööveri, jolla pääministeri Neville Chamberlain pakotettiin eroamaan tämän jouduttua Hitlerin katteettomien lupausten pauloihin. 
Hiukan ennen kuolemaansa vuonna 1945 Lloyd George aateloitiin Dwyforin jaarliksi.
Lloyd George muistetaan Britannian yhteiskunnan kehittäjänä ja varhaisen hyvinvointivaltio-ajattelun edistäjänä. Hänen johdollaan tehtiin liberaaleja hyvinvointiuudistuksia: muun muassa kehitettiin työttömyysturvaa sekä vanhusten- ja sairaiden hoitoa. Lloyd George oli sosiaaliliberaali.