Fritz Haarmann

Friedrich "Fritz" Heinrich Karl Haarmann (25. lokakuuta 1879 – 15. huhtikuuta 1925) oli pahamaineinen saksalainen sarjamurhaaja Hannoverissa, Saksassa. Vuosina 1919–1924 Hannoverin vampyyriksi ("der Vampir von Hannover)" ja teurastajaksi ("Der Schlächter von Hannover)" kutsuttu Haarmann murhasi ainakin 24 poikaa ja nuorta miestä. 
Lapsuus ja nuoruus.
Friedrich Heinrich Karlin synkkä isä tunnettiin nimellä "Murjottava Olle". Hänen sairaalloinen äitinsä hemmotteli poikaansa Fritziä. Kuudesta lapsesta nuorimpana hän rakasti nukeilla leikkimistä, mekkojen käyttämistä ja muiden lasten, erityisesti poikien, välttelemistä.
Pakottaakseen poikansa karaistumaan, Olle pisti nuoren Fritzin 16-vuotiaana sotilaskouluun Breisachiin Etelä-Saksassa. Vaikka poika nautti ajastaan ​​siellä, hän huomasi vain muutaman kuukauden koulussa olonsa jälkeen sairastavansa epilepsiaa.
Saatuaan eron koulusta sairautensa vuoksi, hän työskenteli isänsä sikaritehtaalla vuoden ajan ennen kuin teki ensimmäisen rikoksensa: ahdisteli nuoria poikia seksuaalisesti. Poliisin pidättämänä ja syytettynä hänet lähetettiin mielisairaalaan. Vain kuuden kuukauden mielisairaalassa oloajan jälkeen hän pakeni ja ylitti rajan Sveitsiin.
Sveitsissä ollessaan hän kihlautui nuoren Erna Loewertin kanssa. Lyhytaikainen kihlaus kuitenkin kariutui, kun nainen tuli raskaaksi, ja Haarman palasi Saksaan vuonna 1900 suorittamaan pakollista asepalvelustaan.
Epilepsiansa ja todennäköisen mielisairautensa vuoksi Haarmann oli sairaalahoidossa neljä kuukautta vuonna 1901 ja hänet erotettiin armeijasta vuonna 1902. Hänen isänsä yritti toistuvasti saada poikansa takaisin mielisairaalaan pysyvästi, mutta Fritz onnistui joka kerta välttämään tämän.
Rikollinen ura.
Armeijasta lähdettyään Fritz Haarmann eli aluksi eläkkeellään, johon tuli korotus vuonna 1904, kun hänet lopulta luokiteltiin työkyvyttömäksi. Seuraavan vuosikymmenen aikana hän täydensi eläkettään pikkurikoksilla, murtovarkauksilla ja rikosrekisterikaupoilla. Haarmannin rikokset kärjistyivät dramaattisesti ensimmäisen maailmansodan päättymisen jälkeen.
Vuoteen 1913 mennessä poliisi kyllästyi hänen toistuviin rikoksiinsa. Hänet tuomittiin Hannoverin varaston murtovarkaudesta japistettiin vankilaan viideksi vuodeksi, minkä ansiosta hän vältti osallistumisen ensimmäisen maailmansotaan. Vankilassa Haarmann tapasi 24-vuotiaan parittaja Hans Gransin, johon hän rakastui nopeasti. Vapauduttuaan he muuttivat yhteen asumaan. Päästyään ehdonalaiseen vapauteen vuonna 1918 Saksan keisarikunnan romahtaessa hän otti heti vastaan ​​kaksi työtä. Toinen oli salakuljettajajengissä ja toinen Hannoverin poliisin ilmiantajana, mikä oli merkittävä rooli hänen seuraavassa projektissaan.
Murhat.
Syyskuussa 1918 Friedel Rohe karkasi kotoaan ja katosi Hannoverin sivukujille. Kun Rohen isä lähti etsimään poikaansa, hän sai tietää, että 17-vuotias Friedel oli ollut ystävällisissä väleissä Haarmannin kanssa, joka usein vei nuoria poikia asuntoonsa pitämään hauskaa. Kun Rohen isä vei tämän vihjeen viranomaisille, poliisi ei halunnut puuttua arvokkaimman vakoojansa asioihin. Hän piti kuitenkin pintansa vaatimuksissaan, ja lopulta poliisit suostuivat menemään Haarmannin asuntoon.
Sieltä he löysivät Fritz Haarmannin sängystä 13-vuotiaan pojan kanssa, mutta Friedelistä ei näkynyt merkkiäkään. Ajan lakien mukaan he saattoivat vain pidättää Haarmannin siveettömyysrikoksesta alaikäisen kanssa. Haarmann huomautti myöhemmin, että poliisi ei etsinyt kyllin perusteellisesti. Friedel Rohen irtileikattu pää oli ollut piilossa kamiinan takana koko heidän sielläolonsa ajan.
Vuosina 1919–1924 Fritz Haarmann murhasi ainakin 24 poikaa ja nuorta miestä. Iältään 10-22 -vuotiaat pojat olivat useimmiten kodittomia tai kotoaan karanneita, ja viettivät aikaansa rautatieasemalla ruoan tai almujen toivossa. Haarmann houkutteli pojan asuntoonsa luvaten ruokaa ja yösijan, mutta tappoikin tämän puremalla tätä kaulaan aataminomenan ja henkitorven lävitse ja samalla kuristamalla. Murhan aikana Haarmann koki seksuaalista tyydytystä. 
Ruumiit hän hävitti paloittelemalla ne ensin asunnossaan, irrottamalla lihan ja heittämällä luut Leine-jokeen. Poikien vähäiset omaisuudet hän antoi rakastajalleen Hans Gransille myytäväksi. Huhuttiin myös, että hän myi murhaamiensa poikien lihaa mustassa pörssissä sian- tai hevosenlihana, mutta todisteita ihmislihan myymisestä ruoaksi ei löydetty. Jotkut uhrit valikoituivat pelkästään sen perusteella että Hans Grans halusi heidän vaatteensa itselleen.
Kiinnijääminen.
Toukokuun 17. päivänä 1924 Herrenhausenin linnan lähellä joen rannalla leikkivät lapset löysivät ihmisen kallon ja 29. toukokuuta toisen kallon joen rannalta. Kaupunki joutui kuohuksiin 13. kesäkuuta, kun joen sedimentistä löydettiin vielä kaksi uutta kalloa. Ruumiinavaus osoitti, että kaksi ensimmäistä kalloa olivat 18–20-vuotiaiden nuorten miesten ja viimeinen noin 12-vuotiaan pojan kallo. Kaikissa tapauksissa kallot oli leikattu ruumiista terävällä esineellä, ja liha oli poistettu kokonaan.
Aluksi ajateltiin, että ihmisjäännökset olivat peräisin Göttingenin yliopiston anatomian laitokselta tai että haudanryöstäjät olivat heittäneet ne jokeen paetessaan. Nämä teoriat jäivät kuitenkin todistamatta, ja mysteeri sai lisää julkisuutta, kun suolla leikkivät pojat kaivoivat esiin säkin, joka sisälsi ihmisluita. Viranomaisten oli mahdotonta pitää näitä kammottavia löytöjä salassa, ja vaikka nuoria poikia ilmoitettiin edelleen kadonneiksi (vuonna 1923 luku kasvoi lähes 600:aan), Hannoverin väestö oli kauhun vallassa. Tutkinnassa korostui, että kadonneet olivat enimmäkseen 14–18-vuotiaita, ja huhujen mukaan ihmislihaa oli myyty torilla.
Leine-joesta naarattiin ylös yli 500 ruumiinosaa, joiden myöhemmin todettiin olevan ainakin 22 ihmisen jäänteitä, joista kolmasosa oli 15–20-vuotiaita. Noin puolet oli ollut vedessä jonkin aikaa, ja monien tuoreiden luiden nivelissä oli sileät viillot.
Jokainen Hannoverin varas ja seksuaalisesti poikkeava henkilö kuulusteltiin, ja sitkeän salapoliisityön ja outojen sattumien tuloksena epäilty nimeltä Friedrich (tunnetaan nimellä Fritz) Haarmann vietiin oikeusvankilaan. Mies oli poliisille jo ennestään tuttu ilmiantajana sekä vaatteiden ja lihan "kauppiaana" että rikostutkintaosastolle julkisesti homoseksuaalisen statuksensa vuoksi. Hänen ulkonäkönsä ja tapansa sotien välisen Saksan äärimmäisen pidättyväisinä aikoina määrittelivät uudelleen perinteisen käsityksen murhasta ja murhaajista.
Berliinistä rikoksia tutkimaan tulleet etsivät löysivät pian Haarmannin itse teossa rautatieaseman pimeästä nurkasta käymässä teini-ikäisen pojan kimppuun. Hänet pistettiin vankilaan ja kun etsivät menivät tutkimaan hänen asuntoaan, tällä kertaa paljon perusteellisemmin, sisällä odotti painajaismainen näky. Seinät ja lattia olivat kauttaaltaan veren tahrimat, ja sieltä löydettiin yli 100 uhrien vaatekappaletta.
Vankeudessa Hannoverin vampyyri tunnusti mielellään rikoksensa. Kysyttäessä, kuinka monta hän oli tappanut, hän vastasi huolettomasti: "Kolmekymmentä tai neljäkymmentä, en tiedä." Myöhemmin hän sanoi tappaneensa luultavasti viisikymmentä–seitsemänkymmentä poikaa.
Oikeudenkäynti ja tuomio.
Oikeudenkäynnissä Haarmann käyttäytyi huolettomasti ja ylimielisesti. Kun hänelle näytettiin yhden uhrin valokuvaa, hän huusi pojan isälle tämän lapsen olleen liian ruma hänen tarkoituksiinsa. Syystä tai toisesta häntä kohdeltiin toisin kuin olisi voinut luulla. Hän esimerkiksi sai polttaa oikeudenkäynnin aikana sikaria, ja hänen pyynnöstään kaikki naiset poistettiin salista. Haarmann oli myös ilomielin kirjoittanut tunnustuksensa, jossa kertoi syyllistyneensä usean pojan murhaan. Tunnustus oli täynnä pienellä kirjoitettuja kommentteja siitä, kuinka hän oli nauttinut teostaan tai kuinka jokin tapaus oli ollut hupaisa. 
Fritz Haarman tuomittiin kuolemaan. Teloitus giljotiinilla pantiin täytäntöön 15. huhtikuuta 1925. Haarmannin apulainen Hans Grans, joka oli vaikuttanut uhrien valintaan, sai 12 vuotta vankeutta. 
Haarmannin pää säilöttiin, jotta tutkijat saattaisivat myöhemmin tutkia hänen aivojensa rakennetta. Päätä säilytettiin noin 90 vuoden ajan teloituksen jälkeen Göttingenin yliopistossa rikollisuuden tutkimista varten. Haarmannin pää on nyttemmin tuhkattu ja haudattu kaikessa hiljaisuudessa. 
Kirjallisuus.
Fritz Haarmann esiintyy sivuhenkilönä Margit Sandemon kuvitteellisessa kirjasarjassa Jääkansan tarina.
Elokuvissa.
Aiheesta on tehty myös saksalainen elokuva "Der Totmacher" (1995). Elokuvan on ohjannut Romuald Karmakar ja pääosassa, Fritz Haarmanina, esiintyi komisario Schimanskina paremmin tunnettu Götz George. Elokuva on pienimuotoinen kamarinäytelmä, joka keskittyy "Hannoverin teurastajan" kuulusteluun. TV 2 esitti elokuvan 1990-luvun lopulla nimellä "Kuolonenkeli".
Toinen Haarmannia käsittelevä elokuva on "Die Zärtlichkeit der Wölfe" (1973).