tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Turun kauppakorkeakoulu

Turun kauppakorkeakoulu () on vuonna 1950 liike-elämän aloitteesta perustettu kauppakorkeakoulu, joka on vuodesta 2010 alkaen ollut osa Turun yliopistoa. Kauppakorkeakoulun dekaanina on vuodesta 2012 lähtien toiminut laskentatoimen ja rahoituksen professori Markus Granlund.
Turun kauppakorkeakoulussa opiskelee noin 3 000 perustutkinto- ja jatko-opiskelijaa. Turun kauppakorkeakoulussa on mahdollista suorittaa kauppatieteiden kandidaatin, maisterin, lisensiaatin ja tohtorin, valtiotieteiden kandidaatin ja maisterin sekä filosofian maisterin ja tohtorin tutkinnot. Kauppakorkeakoulussa on kaksi kansainvälistä maisteriohjelmaa sekä tohtoriohjelma, joka on osa Turun yliopiston tutkijakoulua. Lisäksi kauppakorkeakoulu tarjoaa avointa yliopisto-opetusta sekä johtamis- ja täydennyskoulutusta ja eMBA-ohjelman.
Turun kauppakorkeakoulu tekee monipuolista tutkimus-, kehittämis- ja koulutusyhteistyötä yritysten ja organisaatioiden kanssa.
Opetusta, tutkimusta ja yhteistyötä toteuttavat johtamisen ja yrittäjyyden laitos, laskentatoimen ja rahoituksen laitos, markkinoinnin ja kansainvälisen liiketoiminnan laitos, taloustieteen laitos sekä tulevaisuuden tutkimuskeskus. Muita yksikköjä ovat Porin yksikkö, TSE exe sekä Centre for Collaborative Research -yksikkö.
Historia.
Turun kauppakorkeakoulu perustettiin elinkeinoelämän aloitteesta 3. toukokuuta vuonna 1950 ja saman vuoden syyskuussa pidettiin ensimmäisen lukuvuoden avajaiset. Vuoteen 1977 kauppakorkeakoulua ylläpiti Turun kauppakorkeakoulun säätiö, jonka jälkeen se siirtyi valtion omistukseen. Kauppakorkeakoulu sai oman rakennuksen vuonna 1958.
Turun kauppakorkeakoulu oli perustamisensa aikoihin Suomen yhdestoista yliopisto. Toiminnan neljänä ensimmäisenä vuonna kauppakorkeakoulussa oli mahdollista suorittaa ekonomin ja kirjeenvaihtajan sekä kauppatieteiden kandidaatin tutkinnot. Kauppatieteiden lisensiaatin ja tohtorin tutkintoja alettiin myöntää vuodesta 1954 lähtien. Ensimmäinen tohtorintutkinto suoritettiin kuitenkin vasta vuonna 1970.
Vuoden 2010 alusta Turun kauppakorkeakoulu ja Turun yliopisto yhdistyivät, jolloin kauppakorkeakoulusta muodostui yksi yliopiston tiedekuntiin verrattavista yksiköistä. Yhdistymisen yhteydessä taloustieteen oppiaine siirtyi yliopiston yhteiskuntatieteellisestä tiedekunnasta kauppakorkeakouluun.
Hallinto.
Kauppakorkeakoulua johtavat dekaani, varadekaanit ja johtokunta, laitosten ja yksiköiden johtajat, tutkimus- ja jatkokoulutustoimikunta sekä koulutuksen kehittämistoimikunta.
Suzuki PV

Suzuki PV50 on pienikokoinen mopo eli "tossumopo".
Historiaa.
Vuonna 1979 Japanissa sarjatuotantoon tuli Suzuki EPO (PV50). Suomen malliin verrattuna oli EPO:ssa paljon enemmän varustuksia: Akku, vilkut, virtalukko, tavarateline edessä ja takana, tuoreöljyvoitelu ja viisi vaihdetta.
Suomeen Suzuki PV 50 mopoa alkoi tuoda maahan Bensow Oy vuonna 1981. Moposta jätettiin 60 kilogramman painorajoituksen takia pois akku, vilkut, tavaratelineet, ja tuorevoitelujärjestelmä. Silloisen mopoille kuuluvan nopeusrajoituksen 40 km/h (nykyään 45 km/h) takia jätettiin pois myös viides vaihde. Valurautaisen läppäsylinterin tilalla oli läpätön alumiininen sylinteri ja sylinterinkansi oli Suomen mallissa tehollisesti heikompi. 14 mm kaasuttimen tilalla oli 12 mm kaasutin ja ilmanputsariin oli lisätty kuristin.
Vuosimallit.
Vuoden 1981 PV:ssä oli kärjellinen sytytys, joka vaihtui kärjettömään CDI-sytytykseen vuonna 1983. Vielä 1989 mopo oli pysynyt värejä lukuun ottamatta samana. Vuoden 1990 malliin tuli uudenmallinen, neliskulmainen etulamppu joka jollain tasolla onkin PV:n tunnusmerkki ja sähköinen äänimerkki. Jännitteensäädin uudistui 3-lattaliittimiseksi 1 johtoisen sijaan. Vuonna 1994 kun mopojen painorajoitus poistui, PV uudistui enemmän: Vanhan, läpättömän sylinterin tilalle tuli läppäsylinteri, kaasuttimeksi vaihdettiin isompi Mikunin 14-millinen, vanhan 12-millisen tilalle ja mopo sai viimeinkin tuoreöljyvoitelujärjestelmän.
Myös jännitteensäätimen paikka vaihtui takalokasuojaan. Vuonna 1998 Suzukille ominainen neliskulmainen etulamppu sai väistyä uuden pyöreän tieltä, samoin takalamppu uudistui. Samaan aikaan mopoon vaihtui 12V jännitteensäädin ja polttimot. Tämän seurauksena valot kirkastuivat huomattavasti. Mopo uudistui vielä kerran vuonna 2000, jolloin PV sai akun, virtalukon, käynnistyksenestojärjestelmän, seisontatuen katkaisimen ja vapaavalon mittaristoon. Vuoden 2000 malli jäi viimeiseksi, kun EU-direktiivin myötä lakia uudistettiin niin etteivät PV:n jarrut vastanneet enää vaadittuja.
Tekniset tiedot.
Suzuki PV50 vuosimallit 81–93
Suzuki PV50 vuosimallit 94–00
Saint-Martin

Saint-Martin eli Sint Maarten on trooppinen saari Karibian koillisosassa, noin 240 kilometriä Puerto Ricosta itään. Saaren pinta-ala on 93 neliökilometriä ja se on jaettu kahtia Ranskan ja Alankomaiden kesken. Yhdessä näitä kahta osaa kutsutaan nimellä ”St.-Martin/St. Maarten”, ”St. Martins” tai yksinkertaisesti ”SXM” (SXM on IATA:n tunnus Prinsessa Julianan lentoasemalle, saaren tärkeimmälle lentoasemalle).
Syyskuussa 2017 hurrikaani Irma tuhosi saaren rakennuskannan ja infrastruktuurin lähes kokonaan. Korjausten arvellaan vievän vuosia.
Maantiede.
Saaren eteläinen alankomaalainen osa on nimeltään Sint Maarten, ja se on Alankomaiden kuningaskuntaan kuuluva autonominen alue. Vuoteen 2010 saakka se kuului Alankomaiden Antilleihin. Alankomaalaisen alueen pinta-ala on 34 neliökilometriä ja asukasluku lähes 40 000 (2013).
Saaren pohjoinen ranskalainen osa on nimeltään Saint-Martin, ja se on hallinnollisesti Ranskan merentakainen yhteisö ("COM collectivité d’outre-mer"). Helmikuuhun 2007 asti se oli Ranskan merentakaisen Guadeloupen departementin osa. Ranskalaisen osan pinta-ala on 53 neliökilometriä ja asukasluku 31 500 (2014).
Saaren korkein kohta on Pic du Paradis (424 m). Saari on alttiina hurrikaaneille heinäkuusta marraskuuhun. Lämpötila on koko vuoden 25–30 astetta.
Väestö.
Sint Maartenin puolella englanti on virallinen kieli ja sitä puhuu 67,5 prosenttia väestöstä. Toisen puolen virallinen kieli on ranska.
Matkailu työllistää noin 80 prosenttia saaren työvoimasta. Maatalous tuottaa sokeria, luonnonvaroiksi lasketaan kala ja suola.
Merkittävimmät kaupungit ovat Marigot ranskalaisella alueella ja Philipsburg alankomaalaisella alueella. Valuuttana käytetään euroa.
Venom

Venom on pistävän tai purevan eläimen myrkkyä tarkoittava englannin kielen sana. Se on yleisessä käytössä tuotteiden ja taideteosten nimissä.
Saab 17

Saab 17 oli ruotsalainen yksitasoinen, yksimoottorinen ja kaksipaikkainen tiedustelu- ja pommikone.
Koneen kehittely alkoi ASJA-yhtiön ("AB Svenska Järnvägsverkstädernas Aeroplanavdelning") L 10-projektina jonka nimeksi vaihtui ASJAn Saabiin liittämisen jälkeen vuonna 1937 Saab 17. Tuolloin Ruotsi oli todennut, että vain Englannin tai Saksan liittolaiset pystyivät ostamaan suorituskykyisiä lentokoneita tilanteessa, jossa sodan tiedettiin olevan tulossa. Yhdysvalloillakaan ei ollut halua myydä puhumattakaan, että sillä olisi ollut ostokelpoista kalustoa. L-10-hankkeen apuna oli lisenssivalmistetun Northrop 8-A 1 (B 5) pommikoneen tuotantoa avustaneita yhdysvaltalaisia lentokoneinsinöörejä. Yhdysvaltalaiset insinöörit, jotka olivat opettaneet ruotsalaisille kollegoilleen nykyaikaisten kokometallisten lentokoneitten rakentamista, auttoivat myös uuden konemallin alkusuunnittelussa. 
Siiven rakenteen vahvistamiseksi Saab 17 laskutelineet olivat suurissa kuiluissa siipien alapinnalla, ja telineissä oli suuret suojapellit, joiden oli tarkoitus toimia alaslaskettujen laskutelineitten myötä syöksyjarruina syöksypommituksessa. Uusien BT2-pommitähtäinten asennuksen jälkeen koneilla ei kuitenkaan tarvinnut käyttää syöksypommitustekniikkaa. Koneet voitiin pyörien lisäksi varustaa myös suksilla tai kellukkeilla.
Koelento tehtiin 18. toukokuuta 1940 ja toimitukset Flygvapnetille alkoivat vuonna 1942.
Koneesta tehtiin viisi versiota kolmella eri moottorityypillä. S 17BL ja S 17BS olivat tiedustelumalleja ja B 17A (132 kappaletta), B 17B (55 kappaletta) ja B 17C (77 kappaletta) pommikoneita. 17A käytti lisenssillä valmistettua Pratt &amp; Whitney Twin Waspia, 17B Ruotsissa lisenssillä valmistettua englantilaista Bristol Pegasus XXIV:ää (Ruotsissa käytettiin mallimerkintää Mercury XXIV) ja 17C italialaista Piaggio PXI-moottoria. 
Saab 17:ää valmistettiin 322 kappaletta. 46 konetta myytiin Etiopiaan vuosina 1947–1950, jossa ne palvelivat vuoteen 1968.
Käyttö Suomessa.
Suomen ilmavoimat hankkivat näitä täysin vanhentuneita koneita (17A) kaksi kappaletta, ensimmäisen toukokuussa 1959 ja toisen tammikuussa 1960. Koneiden rekisteritunnukset olivat SH-1 ja SH-2. Koneita käytettiin lähinnä maalihinauskoneina, johon ilmavoimilla oli akuutti konetarve FK-hinauskoneen tuhouduttua ja Blenheimien käytön jatkamisen ollessa liian kallista. Molemmat Saab 17 -koneet vaurioituivat pian ja poistettiin käytöstä.
Kansanrunous

Kansanrunous käsittää kansan kiteytyneen sanallisen perinteen. Kansanrunot jakautuvat neljään päälajiin: kertoma- eli eeppiseen runouteen (kertomarunot, sadut, tarinat), tunnelma- eli lyyrilliseen runouteen (laulurunot (kuten häälaulu), itkuvirret), opetus- ja mieterunouteen (sananlaskut ja arvoitukset), sekä henki- ja taika-maailmaa kuvaavaan (jumalaistarut, loitsut, taiat), sitä paitsi lasten lorut ja leikkiluvut ym. Kansanrunouteen laajemmassa merkityksessä luetaan myös esimerkiksi kansansävelmät, -leikit, -tavat ja -perinteet.
Suomalainen kansanrunous.
Ensimmäiset kirjalliset tiedot suomalaisesta kansanrunoudesta ovat Mikael Agricolan Psalttarin käännöksen esipuheessa vuodelta 1551 ja Jacobus Finnon virsikirjassa 1580-luvulta. Piispa Petrus Bång julkaisi ensimmäisen näytteen, karhurunon, vuonna 1675. Daniel Juslenius käsitteli suomalaista kansanrunoutta väitöskirjassaan "Aboa vetus et nova" (1700) ja H. G. Porthan väitöskirjassa "Dissertatio de poësi Fennica" (1766–78). Porthanin oppilaita olivat Kristfrid Ganander ja K. E. Lencqvist, jotka myös keräsivät ja tutkivat kansanrunoutta.
1800-luvun alussa kansanrunoutta keräsivät Herderin innostamina A. J. Sjögren, K. A. Gottlund, A. Poppius ja A. I. Arwidsson. Gottlund lausui vuonna 1817 ensimmäisenä ajatuksen runojen kokoamisesta yhtenäiseksi kokoelmaksi, ja ensimmäisen yrityksen siihen teki R. von Becker kirjoituksessaan Väinämöisestä Turun Wiikko-Sanomissa vuonna 1820.
Zacharias Topelius julkaisi 1822–1831 viisi vihkoa "Suomen kansan vanhoja runoja". Topeliuksen ja von Beckerin työn jatkajana Elias Lönnrot julkaisi keräämänsä runot ensin nimellä "Kanteletar" (1829–1831) ja sitten laajemmassa kokoelmassa "Kalevala" (1835, 1849). 
Kaikkiaan suomalaisen kansanrunouden tuotteita pääasiassa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kokoamana on yli puoli miljoonaa kappaletta. Merkittävin julkaisutyö on "Suomen kansan vanhat runot" (vuodesta 1915).
Kansansatu

Kansansadut ovat kansanperinteenä eläneitä tai edelleen eläviä satuja, jotka suullisesti kertoen ovat siirtyneet henkilöltä henkilölle, ajasta toiseen ja paikasta paikkaan. Kansansadut ovat suureksi osaksi yhteisiä useille kansoille.
Grimmin veljekset ja Charles Perrault kirjoittivat muistiin monia kansansatuja. Suomessa Sakari Topelius käytti niitä omien satujensa lähteinä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura on julkaissut useita suomalaisia kansansatukokoelmia, esimerkiksi Hölmöläiset ja Jättiläiset.
Monien kansansatujen on havaittu noudattavan enemmän tai vähemmän samankaltaista juonikaavaa, josta käytetään nimeä "monomyytti" tai "sankarin matka".
De Havilland Canada DHC-2 Beaver

De Havilland Canada DHC-2 Beaver on pieni matkustajalentokone, jota on käytetty 1940-luvun lopulta lähtien monenlaisiin lentotehtäviin. Beaver suunniteltiin Kanadan erämaa-alueiden ilmakuljetuksiin. Se on metallirakenteinen ja sisältää ohjaajan lisäksi viisi paikkaa matkustajille.
Kehitys.
Toisen maailmansodan jälkeen Kanadassa toimiva De Havilland Canada -lentokonetehdas kehitti Beaverin Kanadan maaseudun tarpeisiin. Yksimoottorisen, kuusipaikkaisen koneen prototyypin ensilento lennettiin 16. elokuuta 1947. Laajojen erämaa-alueiden vuoksi hyvän kuljetuskyvyn sekä lyhyen nousu- ja laskumatkan omaava kone oli myyntimenestys; konetta valmistettiin vuoteen 1967 mennessä 1 657 kappaletta. Suuri osa valmistuneista koneista, 968 kappaletta, myytiin Yhdysvaltain asevoimien eri puolustushaaroille. Huomattava asiakas oli myös Ison-Britannian armeija, joka osti 46 Beaver-konetta. Konetta käytettiin kuljetuslentotoiminnan lisäksi muun muassa peltojen pölytyslennoilla, turistilennoilla, ambulanssikoneena ja metsäpalojen valvontaan.
Vuonna 2005 satoja Beavereita oli edelleen käytössä. Yhdysvalloissa Beaverin hinta oli vuonna 2005 noin 300 000 dollaria.
Käyttö Suomessa.
Rajavartiolaitos osti vuonna 1951 ja 1952 DHC-2 Beaver lentokoneet OH-MVK:n ja OH-MVL:n. Koneiden oli tarkoitus tehostaa syrjäseutujen sairaskuljetuksia, mutta hoitaa myös muita siviililuonteisia tehtäviä. Vuonna 1955 ostettiin rajavartiolaitokselle kolmas DHC-2 Beaver OH-MVM. Se siirrettiin vuoden 1957 helmikuussa Rovaniemelle Norvajärven vesilentosatamaan. OH-MVK sijaitsi Turussa ja OH-MVL Vaasassa.
Ohjaajan lisäksi koneessa oli viisi paikkaa matkustajille. Koneen sisätiloja muuttelemalla mahtui koneen matkustamoon parhaimmillaan hoitaja ja kahdet paarit. Sairaskuljetusten lisäksi rajavartiolaitos käytti koneita luonnollisesti rajavalvontaan, mutta myös huolto-, metsäpalo-, pelastuspalvelu- ja kalanviljelylentoihin. Presidentti Urho Kekkosta seurueineen lennätettiin hiihtoretkillä Lapissa.
Turkuun sijoitettu OH-MVK myytiin Kanadaan vuonna 1976, kun sen korvasivat uudet Piper PA-31 Navajot. OH-MVM oli viimeinen Beaver-kone rajavartiolaitoksessa ja se siirrettiin museoon marraskuussa 1988 lentämällä. Nykyisin kone sijaitsee Kotkan Merikeskus Vellamossa, Merivartiomuseon näyttelyssä. OH-MVL on museoituna Suomen Ilmailumuseossa Vantaalla. Luotettavia Beavereita pidettiin onnistuneena valintana rajavartiolaitoksen lentotoimintaan.
Suomen ilmavoimilla oli käytössään kolme Beaveria, ensimmäiset kaksi hankittiin huhtikuussa 1958 ja kolmas vuonna 1962. Koneiden rekisteritunnukset olivat BV-1–3. Yhteyslentueen ja Ilmavoimien varikon käytössä olleita koneita käytettiin yhteyslentojen lisäksi koulutukseen, laskuvarjokokeiluihin sekä valokuvaus- ja maalilentoihin. Kaikki ilmavoimien Beaver-koneet tuhoutuivat; BV-2 tuhoutui moottoriviasta johtuneessa pakkolaskussa Rovaniemen Perunkajärvellä vuonna 1961, BV-3 samoin moottoriviasta johtuneen maahansyöksyn takia Tampereella vuonna 1962 sekä BV-1 upotessaan mereen Uudenkaupungin lähistöllä vuonna 1973.
Imatran Voiman käytössä oli yksi Beaver vuosina 1957–1974.
Tribuuni

Tribuuni () oli antiikin Roomassa useiden virkamiesten ja upseerien virkanimi:
Tribuuni oli virkanimi myös Bysantin valtakunnassa – katso bysanttilaiset arvonimet.
Kansantribuuni.
Kansantribuuni (lat. "tribunus plebis") oli Rooman valtakunnan aikainen virkamies, jonka ensisijainen tehtävä oli edustaa plebeijiä. Hän myös suojeli plebeijiä etuoikeutettujen patriisien mielivallalta. Tribuunit valittiin vaaleilla vuodeksi kerrallaan plebeijien kansankokouksessa ("Concilium plebis" tai "Comitia tributa"). Vain kansantribuunit saivat kutsua kokouksen koolle, he myös johtivat kansankokouksia ja plebeijien ediilivaaleja. Kansantribuuneja valittiin kaksi kerrallaan, eivätkä nämä olleet riippuvaisia toisiinsa nähden. Kansantribuuneilla oli veto-oikeus senaatin päätöksiin, mikä tekikin virasta poliittisen aseen, sillä lahjomalla tribuunin puolelleen saattoi estää itselleen haitallisten lakien voimaantulon. Myös yksityiset henkilöt saivat pyytää kansantribuunilta suojaa vääryyttä vastaan, minkä vuoksi hänen ovensa olivat auki yötä päivää. Kansantribuunit olivat henkilökohtaisesti loukkaamattomia, eivätkä edes liktorit saaneet tulla liian lähelle heitä. Se, joka kävi käsiksi kansantribuuniin, tuomittiin turvattomaksi ja joutui jumalien tuomion alaiseksi. Kansantribuunilla oli valta panna jopa konsuli syytteeseen ja vangita hänet, jos konsuli ei vapaaehtoisesti saapunut vastaamaan. Virka oli tarkoitettu vain plebeijeille, mutta vuonna 59 eaa. Publius Clodius Pulcher onnistui juonittelemaan itsensä virkaan, vaikka olikin patriisi. Tämän hän mahdollisti adoptoimalla itsensä varakkaaseen plebeiji-sukuun.
Kansantribuunin oikeuksista ("tribunicia potestas") tuli Augustuksen myötä osa Rooman keisarin valtaoikeuksista. Kansantribuunien valta väheni keisarikaudella, vaikka heidän virkansa ei kokonaan hävinnytkään.
Nekromantia

Nekromantia ( 'vainaja' ja "manteia" 'ennustaminen') oli antiikissa ennustustapa, jossa kuolleita manattiin ennustamaan tulevaa. Se oli yleisempää roomalaisten kuin kreikkalaisten keskuudessa. Nekromantiaa esiintyy myös eepoksissa Odysseia ja Aeneis.
Nekromantia mainitaan myös Raamatussa: Mooseksen laki nimenomaan kieltää sen, mutta esimerkiksi kuningas Saul nostatti En-Dorin noitavaimon avulla profeetta Samuelin hengen esiin viimeisenä yönä ennen kuolemaansa ja julkijumalattoman kuningas Manassen sanotaan hankkineen vainaja- ja tietäjähenkien manaajia.
Nekromantiaksi on sanottu myös ruumiiden käyttämistä apuna ennustamisessa, ja tästä erotuksena henkien manaamista on kutsuttu skiomantiaksi (kreik. "skia" 'aave' ja "manteia" 'ennustaminen'). Joissain tapauksissa nekromantialla voidaan myös tarkoittaa henkien kutsumista paikalle auttamaan jossain asiassa, esimerkiksi vihollisen lyömisessä tai tiedonlähteeksi. Tällaista loitsijaa kutsutaan nekromantiksi.
Latinaa puhuvat ymmärsivät sanan alun tarkoittavan mustaa ("niger") ja sanasta esiintyi keskiajan latinassa muunnos "nigromantia". Tästä seuraa tapa puhua "mustasta magiasta". Nekromantiaan viitataan nykyisin esimerkiksi fantasiakirjallisuudessa ja roolipeleissä.
Yoweri Museveni

Yoweri Kaguta Museveni (s. 15. syyskuuta 1944 Ntungamo, Uganda) on Ugandan pitkäaikainen presidentti. Hän astui virkaan 29. tammikuuta 1986.
Museveni kävi lähetyssaarnaajien kouluja ja pääsi opiskelemaan Tansaniaan Dar es Salaamin yliopistoon. Siellä hänestä tuli vasemmistolaisen opiskelijajärjestön puheenjohtaja. Kun Idi Amin nousi valtaan 1971, Museveni palasi Tansaniaan maanpakoon.
Museveni osallistui kapinaliikkeisiin, jotka kukistivat entiset johtajat Idi Aminin (1971–1979) ja Milton Oboten (1980–1985). Maan pohjoisosia lukuun ottamatta Museveni onnistui tuomaan vuosien sisällissodan repimään maahan jonkinlaista vakautta. 
1990-luvun loppupuolella Museveniä ylistettiin lännessä yhtenä uuden sukupolven afrikkalaisjohtajista. Hänen presidenttikauttaan ovat kuitenkin varjostaneet osallistuminen Kongon demokraattisen tasavallan sisällissotaan sekä alueen muihin yhteenottoihin. Maan pohjoisosat olivat vuosikymmeniä taistelukenttää, jossa toimi hallitusta vastustava Lord's Resistance Army eli LRA. LRA ja NRM ovat lopettaneet vihollisuudet kokonaan vuonna 2022.
Museveni nousi valtaan Oboten syrjäyttäneessä kaappauksessa 1986. Hänet valittiin 16 vuoteen ensimmäisissä vaaleissa suoralla vaalilla 1996 (70 prosenttia äänistä) ja uudelleen 2001 ja 2006 ja neljännen ja viidennen kerran 2011 ja 2016. Vuonna 2017 perustuslakia muutettiin niin, että hänet saatettiin valita myös 2021. Oppositio on arvostellut vaalien rehellisyyttä, ja ollut huolissaan Musevenin pojan kenraali Muhoozi Kainerugaban asemasta. Hänestä saatetaan olla kasvattamassa isänsä seuraajaa. 
Hänen puolueensa NRM oli maan ainoa vuoteen 2005, jolloin maa päätyi kansanäänestyksellä monipuoluejärjestelmään.
Väinö Huhtala

Väinö Veikko Sakari Huhtala (24. joulukuuta 1935 Revonlahti – 18. kesäkuuta 2016 Jämsä) oli suomalainen maastohiihtäjä ja olympiavoittaja. Hänellä oli sivulajinaan soutu.
Urheilu-ura.
Huhtala voitti olympiakultaa Squaw Valleyssa 1960 4 × 10 kilometrin viestihiihdossa. Hän hiihti viestissä kolmannen osuuden, jolle hän pääsi yhtä aikaa Norjan Einar Østbyn kanssa. Norjalainen oli 10 kilometrin matkalla Huhtalaa 20 sekuntia nopeampi, mutta ankkuriosuudella Veikko Hakulinen tavoitti ja ohitti Norjan Håkon Brusveenin. Huhtala kilpaili myös 15 kilometrillä ja sijoittui 13:nneksi.
Zakopanen MM-kisoissa 1962 Huhtala sai hopeaa viestissä ja oli 15 kilometrillä jälleen 13:s. Innsbruckin 1964 olympialaisissa hän sai hopeaa viestissä. Lisäksi hän oli 15 kilometrillä neljäs hävittyään pronssimitalistille, Ruotsin Sixten Jernbergille vain 3,2 sekuntia sekä 30 kilometrillä 14:s. Sekä Zakopanessa että Innsbruckissa hän hiihti viestissä avausosuuden.
Seuratasolla ”Väiski” Huhtala edusti hiihtäjänä Revonlahden Reipasta ja Jämsänkosken Ilvestä. Hän voitti 15 kilometrillä Suomen mestaruuden vuosina 1961 ja 1962. Ensimmäinen mestaruus Vöyrin SM-kisoissa tuli tosin huonommalla ajalla kuin mitä ikämiessarjaan osallistunut Veikko Hakulinen hiihti, ja lisäksi Huhtala joutui jakamaan voiton Kalevi Oikaraisen kanssa. Viestin Suomen mestaruuden Huhtala voitti neljä kertaa, ja osaa mestaruuksista oli hiihtämässä myös hänen veljensä Eino Huhtala.
Ruotsin hiihtokisoissa Falunissa Huhtala saavutti ainoan voittonsa viestissä vuonna 1960. Salpausselän Kisoissa hän oli parhaimmillaan viides, kuten myös Holmenkollenilla.
Soudun Suomen mestaruuden Huhtala voitti kevyessä nelosessa vuosina 1957 ja 1958 Kaipolan Virettä sekä vuonna 1960 Jämsänkosken Soutuveikkoja edustaen.
Opetusministeriö myönsi Väinö Huhtalalle Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2002.
Veikko Kankkonen

Esa Veikko Antero ”Viki” Kankkonen (s. 5. tammikuuta 1940 Sotkamo) on suomalainen, vuonna 1964 olympiakultaa voittanut mäkihyppääjä.
Mäkihypyssä Kankkosen seura oli Lahden Hiihtoseura. Kankkonen pelasi myös golfia, jossa hän voitti SM-joukkuehopeaa 1978 ja -pronssia 1977. Pesäpalloa hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1962–1963 edustaen Lahden Maila-Veikkoja. Hänen poikansa Anssi Kankkonen on menestynyt golfaaja., 
Lahden kaupunki myönsi vuonna 1966 Veikko Kankkoselle Lahti-mitalin numero 3 hänen urheilusaavutuksistaan. Vuoden 1968 talviolympialaisten avajaisissa Kankkonen oli Suomen joukkueen lipunkantaja. Opetusministeriö myönsi hänelle vuonna 2002 Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon menestyksellisestä urheilu-urasta.
Koulutukseltaan Kankkonen on sorvaaja ja liikunnanohjaaja. Hänellä on kolme lasta ja useita lastenlapsia. Eläkkeelle hän jäi liikuntasihteerin työstä Lahden kaupungilta.
Axel Gabriel Sjöström

Axel Gabriel Sjöström (16. elokuuta 1794 Janakkala – 11. joulukuuta 1846 Helsinki) oli suomalainen professori ja runoilija.
Sjöströmin vanhemmat olivat janakkalalainen tilanhoitaja, kersantti Matias Sjöström ja Gustava Blåfield. Alex Sjöström valmistui Turussa ylioppilaaksi vuonna 1809. Filosofian maisteriksi hän valmistui vuonna 1815 Turun akatemiasta.
Sjöström toimi ensin Turun akatemian ja 1828 lähtien Keisarillisen Aleksanterin yliopiston tehtävissä: ylimääräisenä kirjallisuuden amanuenssina (1815), kreikan kirjallisuuden dosenttina (1816–1821), filosofian ylimääräisenä apulaisena (1821–1826), kreikan kirjallisuuden apulaisena (1826–1828), kreikan ja roomalaisen kirjallisuuden apulaisena (1829–1833) sekä kreikan kirjallisuuden professorina (1833–1846). Lisäksi hän oli Åbo Tidningarin toimittaja (1820–1822) ja päätoimittaja (1823–1827) sekä Tidningar från Helsingfors -lehden toimittaja (1829–1831). Tämän ohella hän avusti Aura-kalenteria (1817–1818), Mnemosyneä (1819, 1822) ja Helsingfors Morgonbladia. Hän oli Turun aikanaan kolme kertaa promootiorunoilija.
Sjöström ruotsinsi useita kreikkalaista kirjallisuutta käsitteleviä ruotsinnoksia (Homeros, Euripides, Theokritos, Anakreon, Pindaros), jotka julkaistiin 1830- ja 1840-luvulla väitöskirjoina (stipendiaattiteeseinä). Hän ruotsinsi myös tuotantoa eteläromaanisen, englantilaisen ja saksalaisen kirjallisuuden alalta. Runoilijana hän kirjoitti muun muassa romanttisia runoja ja ruotsinnoksia. Hänen nuoruuden runoistaan tunnustusta saivat muun muassa Unet, Perhonen ja Ensimmäinen suudelma. Myöhemmin hänen runoilleen on ominaista täysromantiikan sanahelinä.
Luottamustehtäviä hänellä oli Hämäläisen osakunnan kuraattorina (1824–1929) ja inspehtorina (1833–1842). Hän oli Ylioppilastutkintovaliokunnan jäsen (1829–1833).
Puoliso oli vuodesta 1829 alkanen Margareta Sofia Helsberg (1803–1841); perheeseen syntyi kahdeksan lasta.
Johan Gabriel Linsén

 Johan Gabriel Linsén (27. joulukuuta 1785 Helsinki – 16. marraskuuta 1848 Helsinki) oli suomalainen professori, runoilija, kirjailija ja kansallisen herätyksen puolestapuhuja. 
J. G. Linsénin isä oli laivaston vänrikki Jakob Johan Linsén ja äiti Birgitta Kristina Salovius. Linsénin ensimmäinen puoliso vuodesta 1814 oli Amalia Carolina Forssell (1793–1827) ja toinen vuodesta 1829 Wilhelmina Petronella Hoeckert (1801–1870). Jälkimmäisestä avioliitosta syntynyt tytär Johanna Matilda Linsén oli ensimmäinen suomalainen sokeainopettaja ja pojista Gabriel Linsén säveltäjä ja Wilhelm Linsén arkkitehti. Johan Gabriel Linsén valmistui Turun akatemiasta filosofian kandidaatiksi vuonna 1810 ja hänet valittiin roomalaisen kirjallisuuden dosentiksi vuonna 1812. Seuraavana vuonna hänestä tuli roomalaisen kirjallisuuden apulaisopettaja ja vuonna 1828 kaunopuheisuuden ja runouden professori. 
Linsén kuului ns. Turun romantikkoihin ja oli kansallisuusaatteen puolestapuhuja. Vuonna 1815 hän teki aloitteen Selma-nimisen kirjallisen yhdistyksen perustamiseksi, joka toteutui Aura-nimisenä pari vuotta myöhemmin eli vuonna 1817. Samannimisessä seuran kalenterissa Linsén julkaisi muutamia runoja vuonna 1817 ja 1818. Vuonna 1819 hän perusti yhdessä Fredrik Bergbomin kanssa "Mnemosyne"-lehden, jota toimitti vuoteen 1823 saakka. Siinäkin hän julkaisi runojaan, kuten "Den finska fosterbygden", samoin kuin proosatekstejä. Jälkimmäisistä vuonna 1819 julkaistu "Om finsk nationalitetet" korostaa kansallishenkeä ja suomen kielen asemaa. Linsén ei kuitenkaan yhtynyt aikakauden kiivaimpiin kansallismiehiin, kuten Adolf Ivar Arwidssoniin, ja piti esimerkiksi "Turun Viikkosanomia" ja kansan opettamista jopa vaarallisena. Silti, kun Linsén toimi Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran puheenjohtajana vuodesta 1833 vuoteen 1841, hän puhui Kalevalan innoittamana kansansivistyksen puolesta. Linsén oli muutenkin aikakautensa tunnettu kaunopuhuja.
Gustaf Renvall

Gustaf (Kustaa) Renvall (23. syyskuuta 1781 Halikko – 22. tammikuuta 1841 Pori) oli suomalainen pappi, kielentutkija ja yksi suomen kirja- ja yleiskielen merkittävistä kehittäjistä. Osin hänen vaikutuksestaan suomen kirjakieltä alettiin 1800-luvun alkupuolella kehittää pääasiassa länsimurteiden pohjalta.
Renvallin vanhemmat olivat Halikon Kaninkolan Ala-Knaapin rusthollari Simon Simonsson ja Kirstin Henriksdotter. Renvall kirjoitti ylioppilaaksi Turussa vuonna 1801. Hänet vihittiin papiksi 1806 ja filosofian maisterin oppiarvon hän sai 1810. Hänen opinnäytetyönsä "Dissertationis, de orthoëpia et orthographia linguae Fennicae" (1810) vakiinnutti suomen kielen oikeinkirjoitusta.
Renvall aloitti Turun yliopistossa suomen kielen dosenttina 1811, ja hänestä tuli kasvatus- ja opetusopin apulainen sekä kasvatusopillisen seminaarin lehtori vuonna 1813. Vuonna 1819 Renvallista tuli Uskelan ja 1829 Ulvilan kirkkoherra. Hän sai rovastin arvon 1820 ja professorin arvonimen 1827, ja lääninrovastiksi hänet nimitettiin 1830. Kirja- ja yleiskielen kehittäjänä Renvall oli länsimurteiden puolustaja. Vuonna 1840 ruotsiksi julkaisemassaan suomen kieliopissa "Finsk språklära" hän puolusti länsimurteita niin tuloksellisesti, että suomen kirjakieli paljolti hänen ansiostaan jäi pääasiallisesti läntisten murteiden pohjalle
Renvallin puoliso vuodesta 1817 oli Charlotta Revall (k. 1873). Heidän poikansa oli kirjastonhoitaja ja matrikkeleiden laatija Robert Alfred Renvall.
Puńsk (kylä)

Puńsk () on kylä Podlasian voivodikunnassa Puolassa viisi kilometriä Liettuan rajalta etelään. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan siellä asui 1 336 asukasta. Sen asukkaista noin 80 prosenttia on liettualaisia, ja kylä on tärkeä liettuankielisen vähemmistön keskus. Siellä on kulttuuritalo, kirjapaino ja liettuankielinen lukio. Toiseen maailmansotaan asti enemmistö asukkaista oli juutalaisia, mutta nyt heistä muistuttaa vain laaja juutalainen hautausmaa.
Puńsk on perustettu vuonna 1559, ja se kuulunut Puolaan vuodesta 1920.
Blót

Blót on vanha skandinaavis-germaaninen seremonia, jossa kokoonnutaan yhteen uhraamaan ja juhlimaan. Se oli eräänlaista vaihtokauppaa, jossa ihmiset uhrasivat jumalille saadakseen vastineeksi esim. onnea taisteluun, hedelmällisyyttä tai suotuisan sään.
Kirjoitettujen lähteiden mukaan viikingit hirttivät eläimiä ja ihmisiä pyhien lehtojen luona, koska he uskoivat näillä tietyillä paikoilla olleen erityisen vahva yhteys jumaliin. Uhraaminen suoritettiin patsaille.
"Blóteja" järjestettiin tiettyinä aikoina vuodesta, joista keskitalvi ja -kesä olivat tärkeimmät ajankohdat.
Mainintoja Blóteista.
Saksalainen munkki Adam Bremeniläinen kirjoitti vuonna 1072 kertomuksen Uppsalan uhraamisperinteestä, missä oli Thorille, Odinille ja Freylle omistettu temppeli, jossa viikingit kokoontuivat joka yhdeksäs vuosi
varmistaakseen jumaliensa hyväntahtoisuuden, yhdeksän urosta jokaisesta elävistä olennoista uhrattiin läheisellä pyhällä lehdolla. Adam Bremeniläisen mukaan koiria, hevosia ja ihmisiä hirtettiin puihin. Oletetaan, että numerolla yhdeksän on maagisia merkityksiä viikinkien rituaaleissa. 
Ruotsissa Tivedenin metsissä paikallisten perimätiedossa on runo, vuorelta nimeltä Trollkyrka, luultavasti 1800-luvulta:
rivit 12-18
Reinhold von Becker

Reinhold von Becker (26. joulukuuta 1788 Kangasniemi – 10. kesäkuuta 1858 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja suomen kielen tutkija. Hän oli kotoisin Kangasniemeltä. 
Von Beckerin vanhemmat olivat Kangasniemen Paapolassa maatilan omistanut tykistön kersantti Anders von Becker (k. 1808) ja Anna Sofia Sundström. Reinhold von Becker vietti lapsuutensa Kangasniemen Kaihlamäen kylän Hännilässä, joka kuului Sarvikosken kartanoon ja oli Beckerien sukutila. Hän kävi Kuopion triviaalikoulua ja Porvoon lukiota ja pääsi ylioppilaaksi 1807. Von Becker valmistui Turun akatemiasta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1810 sekä suoritti pedagogian tutkinnon 1812.
Von Becker oli Turun akatemian (vuodesta 1828 Aleksanterin yliopiston) historian dosenttina vuodesta 1813, konsistorin amanuenssina 1814 ja historian apulaisena vuodesta 1816. Hän oli ajoittain historian vt. professorina vuosina 1817–1834 ja toimi Hämäläisen osakunnan kuraattorina 1839–1841 sekä senaatin vt. suomen kielen kääntäjänä 1829–1856. Von Reinhold jäi yliopistosta lakkautuspalkalle 1852. Hän sai professorin arvonimen 1834.
Von Becker teki vuonna 1819 kielen- ja kansanrunoudentutkimusmatkan Pohjois-Suomeen ja julkaisi vuonna 1824 itämurteita suosivan suomen kieliopin "Finsk grammatik". Suomen kielen muoto-opin ja lauseopin kuvaus oli siihenastisista teoksista tarkin. Savolaistaustastaan huolimatta von Becker otti "d":tä puoltavan kannan "t:d"-astevaihtelun heikon asteen merkitsemisessä. Hän toimitti vuosina 1820–1822 Turun Wiikko-Sanomia ja sai lehden levikin kohoamaan 2 000:een. 
Von Becker sepitti erityisesti lehtityössään 1820-luvulla suomen kieleen uusia sanoja. Niistä nykyisessäkin käytössä ovat "hallinto, huonekalu, ihmiskunta, ilmapuntari, kalusto, keksintö, laitos, lausunto, lukio, mielekäs, napa" (maantiede), "nide, nisäkäs, rohto, sanomalehti, toimenpide, valtameri, virasto, vuosikerta" ja "väestö". Savolaismurteista hän toi kirjakielen käyttöön esimerkiksi sanat "eläke, jänne, kokeilla, mäntä, sijainen, sivistää, sivistys" ja "sivistyä". Uudempi teos määrittää kuitenkin sanat "jänne" ja "mäntä" vanhemmiksi, edellisen Agricolasta alkaen ja jälkimmäisen vuodelta 1745. 
Von Beckerin mukaan on nimetty Kangasniemen keskustan alakoulu. Hänen nimeään kantaa myös pikkuplaneetta 3522 Becker.
Reinhold von Becker oli naimisissa 1822 Karolina Idestamin (k. 1858) kanssa. Heidän poikiaan olivat professori, valtioneuvos Frans Josef von Becker, akateemikko, professori Adolf von Becker ja opettaja, kirjailija Karl Hugo von Becker.
Anders Johan Sjögren

Anders Johan Sjögren (, 8. toukokuuta 1794 Iitti – 18. tammikuuta 1855 Pietari) oli suomalainen kirjailija ja suomen kielen, kansatieteen tutkija, historiantutkija ja tutkimusmatkailija.
Elämäkerta.
Sjögren oli pitäjänsuutarin ainoa eloon jäänyt lapsi, joka lahjakkaana pääsi pitäjän papiston tuella koulutielle. Hänen koulutiensä kulki Loviisan alakoulusta Porvoon kymnaasiin ja sitten Turun akatemiaan, josta hän valmistui vuonna 1819. Hän toimi vuosina 1820–1821 Pietarissa kotiopettajana piispa Zacharias Cygnaeuksen perheessä. Vuodesta 1823 hän toimi kreivi Nikolai Rumjantsevin kirjastonhoitajana, vuodesta 1831 ylimääräisenä akateemikkona ja vuodesta 1844 suomalais-ugrilaisen ja kaukasialaisen kieli- ja kansatieteen varsinaisena akateemikkona Pietarin tiedeakatemiassa, vuodesta 1845 sen kansatieteellisen museon johtajana.
Sjögrenin ensimmäinen tutkimusmatka suuntautui vuosina 1824–1829 Karjalan ja Lapin kautta vepsäläisalueille ja sieltä lähelle Uralia Permin kuvernementtiin tutkimaan suomensukuisia kansoja. Tutkimusten aiheet olivat niin kieli- ja kansatieteellisiä kuin maantieteellisiä ja taloudellisia. Matkan tuloksena hän julkaisi vuonna 1826 kirjoitelman "Anteckningar om församligarne i Kemi-Lappmark". Matkan aikana hän identifioi ensi kertaa vepsäläiset ja heidän kielensä. Saman matkan tuloksena hän julkaisi vuonna 1829 tutkielman komeista eli syrjääneistä, "Die Sürjänen, ein historisch-statistisch-philologischer Versuch". Matkan jälkeen hän sai Venäjän historian ja muinaistieteen apulaisen viran Pietarin tiedeakatemiassa. Tässä asemassa hän esitteli tiedeakatemialle lisää matkansa tuloksia. Yksi tällainen tutkielma oli teos "Über die Finnische Bevölkerung des St.-Peterburgschen Gouvernements und über den Ursprung es Names Ingermanland", joka esitteli Inkerinmaan väestöä. Myöhemmät tutkimusmatkat koskivat vuosina 1835–1837 Pohjois-Kaukasiassa osseetteja ja Krimillä tataarien kieltä sekä vuosina 1846 ja 1852 Baltian liiviläisiä.
Sjögrenin merkitys korostuu siinä, että hän oli varhainen tutkimusmatkailija, joka aluksi keskittyi suomensukuisiin kansoihin. Myös hänen yhteytensä itseään nuorempaan Elias Lönnrotiin oli merkittävää. Sjögren ja Lönnrot tapasivat ensi kerran vuonna 1834. Heidän välilleen kehkeytyi kirjeenvaihto, joka käsitteli erityisesti suomen kieltä ja kansanrunoja. Pietarin asemastaan käsin Sjögren pystyi helpottamaan muiden suomalaisten tutkijoiden, kuten M. A. Castrénin, tavoitteita Venäjälle suoritettavissa tutkimusmatkoissa. Kielitieteilijänä ja kielinerona hän oli sittemmin kiinnostunut myös muista kielistä, esimerkiksi osseettien kielestä, jonka kieliopin ja sanakirjan hän laati. Sjögren kirjoitti myös päiväkirjoja, "Ephemerider", koko toimintansa ajan (1806–1855). Niiden julkaisu valmistui 2020.
Sjögrenin muistokivi sijaitsee Iitin Sitikkalassa Sjögrenin mäellä ja muistomerkki Iitin kirkonkylässä vastapäätä kirkkoa. Vladikavkazissa on Sjögrenille nimetty katu. Hänen muistoaan vaalii A. J. Sjögrenin seura, jolla oli vuonna 2018 yhteensä 46 jäsentä.
Philippe Halsman

Philippe Halsman (alk. , ; 2. toukokuuta 1906 Riika, Liivinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 25. kesäkuuta 1979 New York, Yhdysvallat) oli muotokuva- ja muotivalokuvaaja, joka työskenteli Ranskassa ja Yhdysvalloissa. Hän kuvasi muun muassa "Life"-lehteen.
Halsman syntyi Riiassa hammaslääkärin ja opettajan perheeseen. Ylioppilastutkinnon jälkeen hän lähti Dresdeniin opiskelemaan sähkötekniikkaa ja työskenteli sivutoimisesti valokuvaajana.
Vuosina 1928–1930 Halsman oli syytettynä rikosprosessissa, joka herätti Euroopan-laajuista huomiota ja jota on verrattu Dreyfusin juttuun. Halsmann oli syyskuussa 1928 vaeltamassa isänsä kanssa Tirolissa, kun isä kuoli epäselvissä olosuhteissa. Halsman vangittiin välittömästi, ja oikeudenkäynnissä hänet tuomittiin isänmurhasta pelkkien aihetodisteiden perusteella 14 vuodeksi kovennettuun vankeuteen. Langettavaan tuomioon vaikutti maaseudulla tunnettu epäluuloisuus juutalaisia kohtaan. Tuomiota ei kumottu vetoomustuomioistuimessa. Prosessin aikana ja sen jälkeen tunnetut julkisuuden henkilöt — Albert Einstein, Thomas Mann, Jakob Wassermann, Erich Fromm, Sigmund Freud ynnä muut — asettuivat puolustamaan Halsmania. Syyskuussa 1930 Itävallan liittopresidentti armahti Halsmanin ja karkotti hänet maasta.
Halsman siirtyi Pariisiin, perusti valokuvausstudion ja alkoi käyttää nimeä Philippe Halsman. Kun Saksa miehitti Ranskan vuonna 1940, Halsman sai Albert Einsteinin avustuksella viisumin ja jatkoi uraansa Yhdysvalloissa. Hänen ottamansa valokuva pääsi "Lifen" kanteen 101 kertaa.
Halsman tunnetaan "Jump"-valokuvakirjastaan, joka sisältää kuvia 1950-luvun julkisuuden henkilöistä Richard Nixonista Marilyn Monroehun, joista jokainen kirjan nimen mukaisesti hyppää kuvassaan kankean poseerauksen sijasta. Näistä kuvista tunnetuin lienee Salvador Dalín kuva "Dalí Atomicus", jossa Dalín lisäksi ilmassa on tuoli, kolme kissaa ja ämpärillinen vettä.
National Portrait Gallery Washingtonissa järjesti Halsmanin teosten retrospektiivisen näyttelyn vuosina 1998–1999. Hänen elämänvaiheitaan käsittelee Joshua Sinclairin näytelmäelokuva "Jump" vuodelta 2008.
Matti Pitkänen

Matti Keijo Juhani Pitkänen (s. 20. joulukuuta 1948 Ikaalinen) on suomalainen kilpahiihtäjä ja olympiavoittaja.
Innsbruckin 1976 talviolympialaisissa Pitkänen voitti kultaa 4 × 10 kilometrin viestissä Suomen joukkueen avausosuuden viestinviejänä. Henkilökohtaisessa 30 kilometrin kilpailussa hän sijoittui 13:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 1978 hän sijoittui kaikilla kolmella henkilökohtaisella matkalla neljänneksi. Viestissä Pitkänen hiihti ankkuriosuuden ja saavutti hopeaa Ruotsin Thomas Magnussonin karattua häneltä viimeisessä nousussa. Lake Placidin 1980 olympialaisissa Pitkänen hiihti 20. helmikuuta kolmannen osuuden 4 × 10 km:n viestissä, jossa Suomi voitti olympiapronssia. Hän sijoittui samoissa kisoissa 30 kilometrillä kuudenneksi ja 50 kilometrillä 11:nneksi.
Seuratasolla Pitkänen edusti Kyröskosken Pontta ja Ikaalisten Urheilijoita. Hän voitti 50 kilometrillä Suomen mestaruuden vuosina 1977 ja 1978. Vuoden 1978 saavutuksiin kuuluivat myös Holmenkollenin 50 kilometrin voitto sekä Ounasvaaran 15:n ja 50 kilometrin voitot.
Opetusministeriö myönsi Pitkäselle Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2007.
Euroopan oikeusasiamies

Euroopan oikeusasiamies valvoo hallinnon laillisuutta Euroopan unionissa eli käsittelee kansalaisten tekemiä kanteluja EU:n toimielimistä. Kantelut voivat koskea hallinnon epäkohtia ja toimivallan väärinkäyttöä, lukuun ottamatta unionin tuomioistuimen ja yhteisön ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen lainkäyttötoimintaa. Euroopan parlamentti nimittää oikeusasiamiehen parlamentin toimikaudeksi. 
Oikeusasiamies suorittaa kantelun perusteella perusteltuina pitämänsä tutkimukset. Oikeusasiamies pyrkii sovintoratkaisuun, mutta mikäli sovinta ei synny jo tutkimusvaiheessa, oikeusasiamies voi ryhtyä toimenpiteisiin ja esittää suosituksia asianomaiselle toimielimelle. Toimielimen on annettava oikeusasiamiehelle lausuntonsa kolmen kuukauden kuluessa, minkä jälkeen oikeusasiamies voi antaa asiasta kertomuksen Euroopan parlamentille ja asianosaiselle toimielimelle.
Kanteluoikeus on unionin kansalaisen perusoikeus. Kanteluoikeus on lisäksi kaikilla niillä luonnollisilla henkilöillä, yrityksillä, yhdistyksillä ja muilla elimillä, joiden asuin- tai kotipaikka on jossakin unionin jäsenvaltiossa. Oikeusasiamies voit ottaa asioita käsiteltäväkseen myös omasta aloitteestaan, ja oikeusasiamiehen tehtävänä on puuttua yhteisössä ilmenevään huonoon hallintoon.
Oikeusasiamiehen toimisto perustettiin Maastrichtin sopimuksella vuonna 1992. Euroopan oikeusasiamiehen tehtävänä on tutkia Euroopan unionin toimielimiä, elimiä ja laitoksia vastaan tehtyjä kanteluita. Oikeusasiamies ottaa vastaan kanteluja kaikilla EU:n virallisilla kielillä. Oikeusasiamiehenä toimii irlantilainen Emily O'Reilly. Ensimmäinen Euroopan oikeusasiamies oli suomalainen Jacob Söderman vuosina 1995–2003.
Ansel Adams

Ansel Easton Adams () oli yhdysvaltalainen valokuvaaja, joka tunnetaan ansiokkaana maisemakuvaajana ja luonnonsuojelualueiden esitaistelijana. Hän otti tunnetuimmat valokuvansa Yhdysvaltain länsiosista ja Yosemiten kansallispuistosta. Adams kirjoitti suositun kirjasarjan, joka käsittää kaikki valokuvaustekniikan vaiheet valotuksesta vedostamiseen.
Ura.
Adams tunnetaan erityisesti mustavalkoisista valokuvistaan. Hän suhtautui varauksellisesti värivalokuvaukseen, koska tekniikka oli hänen uransa alkuaikoina 1930–1950-luvulla heikkolaatuista eikä kuvaaja voinut valvoa vedostusprosessia. Hänen mukaansa värikuvaus oli kuin ”soittelisi epävireisellä pianolla”. Taiteellisen tuotantonsa hän kuvasi mustavalkofilmille, mutta kaupallisiin töihin hän käytti myös värifilmiä. Hänen värikuviaan on alettu arvostaa vasta 1990-luvulla, kun niitä julkaistiin teoksessa "Ansel Adams in Color".
Vuonna 1981 Adamsille myönnettiin kansainvälinen Hasselblad-palkinto.
Adams kuoli 82-vuotiaana 22. huhtikuuta 1984.
Jacob Söderman

Jacob-Magnus Söderman (s. 19. maaliskuuta 1938 Helsinki) on suomalainen poliitikko ja virkamies.
Ura.
Jacob Söderman valmistui ylioppilaaksi Åggelby svenska samskolasta 1957, oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1962 ja oikeustieteen lisensiaatiksi 1967.
Söderman toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1972–1982 ja uudelleen vuosina 2007–2011. Oikeusministerinä hän oli 1971, sosiaali- ja terveysministerinä 1982, Uudenmaan läänin maaherrana 1982–1989 ja eduskunnan oikeusasiamiehenä 1989–1995. Hän oli ensimmäinen Euroopan oikeusasiamies ja ajoi virassaan 1995–2003 erityisesti EU:n avoimuutta. Söderman nousi eduskuntaan varasijalta kesällä 2007 Tuula Haataisen tultua nimitetyksi Helsingin apulaiskaupunginjohtajaksi ja luovuttua edustajanpaikasta syyskuussa 2007.
Eduskunnan päätettyä nostaa syytteen ministeri Kauko Juhantaloa vastaan Jacob Söderman toimi jutussa syyttäjänä valtakunnanoikeudessa vuonna 1993.
Söderman toimi Julkisen sanan neuvoston puheenjohtajana 2003–2005, Helsingin yliopiston konsistorissa 2004–2006 ja Euroopan neuvoston viisaiden ryhmässä 2005–2006.
Söderman toimi myös oulunkyläläisen IF Gnistanin puheenjohtajana vuosina 1965–1967.
Robert Frank

Robert Frank (9. marraskuuta 1924 Zürich, Sveitsi – 9. syyskuuta 2019 Inverness, Kanada) oli sveitsiläissyntyinen, Yhdysvalloissa uransa luonut valokuvaaja ja elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan parhaiten valokuvakirjastaan "The Americans" (1958). Hänen ohjaamiaan elokuvia ovat muun muassa beat-elokuva "Pull My Daisy" (1958) ja Rolling Stones -kiertuedokumentti "Cocksucker Blues" (1972), joista jälkimmäinen on tullut pahamaineiseksi Mick Jaggerin yritettyä oikeusteitse estää elokuvan esittämisen.
Vuonna 1996 Frankille myönnettiin kansainvälinen Hasselblad-palkinto.
Holmenkollen

Holmenkollen on mäkimaastoinen osa-alue Vestre Akerin kaupunginosassa Oslossa Norjassa. Holmenkollenin korkein kohta on 371 metriä merenpinnan yläpuolella.
Holmenkollenin kansallisareenalla järjestetään vuosittain Holmenkollenin hiihtofestivaalit, joissa kilpaillaan maastohiihdossa, yhdistetyssä, mäkihypyssä ja ampumahiihdossa. Ensimmäiset kilpailut siellä käytiin vuonna 1892.
Holmenkollenin kansallisareena oli yksi vuoden 1952 talviolympialaisten suorituspaikoista. Se on isännöinyt myös vuosien 1930, 1966, 1982 ja 2011 hiihdon MM-kilpailut, osittain vuosien 1986, 1990, 1999, 2000 ja 2002 ampumahiihdon MM-kilpailuja ja vuoden 2016 ampumahiihdon MM-kilpailut.
Holmenkollenin vanhan mäen purkaminen aloitettiin lokakuussa 2008. Tilalle rakennettiin uusi vuoden 2011 maailmanmestaruuskilpailuja varten. Uuteen hyppytorniin käytettiin sata tonnia terästä. Sen hyppylava on 60 metriä maanpinnan yläpuolella. Mäki valaistaan pimeään aikaan. Se juhlavalaistiin sini-valkoiseksi Suomen täyttäessä 100 vuotta 6. joulukuuta 2017. Holmenkollenin mäkihyppytornin yhteydessä on myös hiihtomuseo, matkamuistokauppa sekä mäki- ja pujottelusimulaattori.
Holmenkollenin metroasemalle pääsee Oslon keskustasta metrolla noin 20–30 minuutissa.
Farsaloksen taistelu

Farsaloksen taistelussa Julius Caesarin johtamat joukot kukistivat Pompeiuksen ja senaatin joukot. Taistelu käytiin 9. elokuuta 48 eaa. sen jälkeen, kun Caesar oli epäonnistunut piirittämään Pompeiuksen Epeiroksessa ja joutunut perääntymään Thessaliaan. Farsaloksen taistelu ja Caesarin yllättävä voitto tekivät käytännössä lopun Rooman tasavallasta.
Joukot.
Caesarilla oli mukanaan Gallian sodan veteraanit 10. legioona, 8. legioona, 9. legioona ja 12. legioona. Hänellä oli myös kansalaissotaa varten perustetut 1. legioona, 3. legioona ja 4. legioona. Pompeiuksella oli paljon enemmän joukkoja, mutta ne olivat huonommin koulutettuja kuin Caesarin veteraanit. Hänellä oli myös paljon enemmän ratsuväkeä.
Taistelujärjestys.
Caesar.
Caesar asetti joukkonsa kolmeen linjaan, joista viimeisestä hän muodosti vielä neljännen linjan reserviksi ottamalla yhden kohortin jokaisen legioonan kolmannesta rivistä. Caesarin vasemmalla puolella oli Enipeus-joki, ja sillä siivellä joukkoja johti Marcus Antonius. Keskellä joukkoja johti Domitius Calvinus ja oikeaa siipeä taas Publius Sulla.
Pompeius.
Pompeiuksen oikeaa siipeä johti Lucius Domitius Ahenobarbus. Vasenta siipeä johti Caesarin entinen legioonankomentaja Galliassa, Titus Labienus.
Taistelu.
Aluksi Labienuksen ratsuväki löi vastassaan olleen vihollisen ratsuväen ajaen sen pakoon, mutta Caesarin neljäs linja sai vastahyökkäyksella lyötyä sen takaisin ja kierrettyä Pompeiuksen linjojen taakse samalla, kun Caesarin pääjoukot alkoivat etenemään kohti vihollista. Kun Caesar näki tämän, antoi hän määräyksen kolmannelle linjalle tukea jo taistelussa olleita joukkoja. Caesarin armeija onnistui saartamaan Pompeiuksen suuren ratsuväen ja ajamaan sen pakoon. Sen nähtyään masentunut Pompeius piti taistelua jo hävittynä ja ratsasti takaisin leiriinsä. Tämä mursi Pompeiuksen joukkojen vastarinnan, ja jalkaväki seurasi pian ratsuväkeä. Pompeius oli kärsinyt ensimmäisen tappionsa. Hän pakeni taistelun jälkeen Egyptiin, missä faarao Ptolemaios XIII murhautti hänet.
Taistelua seuranneen päivän aikana Pompeiuksen armeija luovutti aseensa. Rahvaaseen kuuluneet sotilaat liitettiin Caesarin armeijaan. Varakkaammat saivat ostaa henkensä lunnailla tai omaisuutensa takavarikoinnilla.
Titus Labienus

Titus Labienus (noin 100 eaa. – 17. maaliskuuta 45 eaa.) oli roomalainen sotilas, joka oli yksi Julius Caesarin tärkeimmistä avustajista. 
Vuonna 63 eaa. Labienus toimiessaan kansantribuunina teki mahdolliseksi sen, että Caesar tuli valituksi "pontifex maximus" -papiksi. Labienus toimi Caesarin legaattina koko Gallian sodan aikana. Hän toimi Caesarin sijaisena aina, kun tämä joutui poistumaan Galliasta. Gallian sodan aikana Labienus saavutuksiin kuului vuonna 54 eaa. treviri-heimon lyöminen ja Lutetian (nykyinen Pariisi) vastainen sotaretki. Vaikka Labienus olikin Caesarin ystävä ja tämän tärkeimpiä avustajia, loikkasi hän kuitenkin Caesarin vastustajien puolelle heti kansalaissodan alettua vuonna 49 eaa. 
Pompeiuksen puolelle Labienus toi 3 700 galli- ja germaaniratsuväkeä. Hän taisteli Caesaria vastaan Farsaloksen taistelussa, minkä jälkeen hän pakeni Kerkyraan ja sieltä Afrikkaan. Siellä hän taisteli Caesaria vastaan Ruspinan ja Thapsuksen taisteluissa. Sen jälkeen, kun Caesar oli kukistanut vastustajansa Afrikassa, Labienus pakeni Espanjaan, jossa Pompeiuksen pojat yrittivät vielä tehdä vastarintaa. Labienus kuoli Mundan taistelussa.