tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ofelia (kuu)

Ofelia on Uranuksen kuu. Se on nimetty William Shakespearen Hamlet-näytelmän Poloniuksen tyttären ja Hamletin rakkauden kohteen mukaan. Ofelia kiertää Uranusta hyvin lähellä planeettaa rengasjärjestelmän lähettyvillä. Se löydettiin "Voyager 2" -luotaimen ottamista kuvista 20. tammikuuta 1986.
Portia

Portia on Uranuksen kuu. Portia löydettiin Voyager 2-luotaimen ottamista kuvista 3. tammikuuta 1986. Vuorovesi-ilmiön takia se lähestyy Uranusta joka kierroksella ja tulevaisuudessa se tuleekin joko hajoamaan Uranusta kiertäväksi renkaaksi tai törmäämään itse planeettaan.
Kuu on nimetty William Shakespearen näytelmän "Venetsian kauppias" sankarittaren mukaan.
Puck (kuu)

Puck on Uranuksen kuu. Puck löydettiin Voyager 2 -luotaimen ottamista kuvista 30. joulukuuta 1985, jolloin sille annettiin väliaikainen nimi S/1985 U 1. Sillä on myös designaatio Uranus XV.
Voyager 2 -luotaimen löytämistä Uranuksen kuista vain Puck havaittiin tarpeeksi aikaisin, jotta luotain pystyttiin ohjelmoimaan kuvaamaan sitä yksityiskohtaisesti. Puckin albedo on alhainen (noin 0,07). Kooltaan se on kuudenneksi tai seitsemänneksi suurin Uranuksen kuista. Sen kiertorata on Uranuksen uloimman tunnetun renkaan (R/2003 U 1) sisäpuolella.
Puck on Portia-ryhmän suurin kuu.
Miranda (kuu)

Miranda on Uranuksen kuu, jonka löysi hollantilais-amerikkalainen tähtitieteilijä Gerard Kuiper vuonna 1948. Se on saanut nimensä William Shakespearen näytelmässä "Myrsky" esiintyvän Prosperon tyttären mukaan. Mirandan koko on 480 × 468,4 × 465,8 kilometriä.
Ominaisuudet.
Miranda on Uranuksen ainoa geologisesti aktiivinen kuu. Se koostuu lähinnä silikaattimineraaleista ja metaanin orgaanisista yhdisteistä, ja sen pinta on todennäköisesti vesijäätä. Sitä halkovat paikoin 20 kilometrin syvyiset kanjonit sekä teräväpiirteiset rikkoutuneen maaston alueet, jotka kertovat kuun aktiivisesta menneisyydestä. On arveltu, että aktiivisuus on peräisin Uranuksen aiheuttamista vuorovesivoimista. Toisen, epätodennäköisemmän teorian mukaan tormäys toisen kappaleen kanssa on halkaissut Mirandan palasiksi, jotka myöhemmin ovat liittyneet jälleen yhteen eri tavoin.
Lisäksi Mirandan pinnalla on soikeita "koronoja", syvennyksiä, jotka ovat syntyneet mahdollisesti lämpimän jään purkautuessa ylöspäin. Kraattereita on havaittavissa myös monien muiden muodostumien päällä, mikä kertoo niiden suhteellisen vanhasta iästä. 
Mirandan radan kaltevuus Uranuksen päiväntasaajan suhteen (yli neljä astetta) on poikkeuksellisen suuri niin lähellä emoplaneettaansa kiertävälle kuulle. On mahdollista, että Mirandan kiertorata on joskus ollut 3:1 resonanssissa Umbrielin radan kanssa, mikä olisi aiheuttanut vuorovesivoimien välityksellä kitkaa kuun sisäosiin lämmittäen niitä ja siten mahdollistaen geologiset muutokset.
Tutkimus.
Toistaiseksi Mirandaa on päästy tutkimaan kunnolla vain kerran, kun Voyager 2-avaruusluotain ohitti sen tammikuussa 1986. Tutkijoiden onneksi Miranda sattui olemaan Uranuksen kuista se, jonka luotain ohitti kaikkein lähimmältä ja joka oli myös geologisesti kaikkein mielenkiintoisin. Luotain sai tarkkoja kuvia Mirandan eteläisestä pallonpuoliskosta, joka tuolloin oli kääntynyt kohti Aurinkoa.
Nivala–Haapajärven seutukunta

Nivala-Haapajärven seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Oulun Eteläisellä alueella, Pohjois-Pohjanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu viisi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 176.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Umbriel

Umbriel on Uranuksen kolmanneksi suurin kuu. Sen löysi William Lassell yhdessä Arielin kanssa vuonna 1851. Kuun nimesi Lassellin pyynnöstä John Herschel vuonna 1852 yhdessä kolmen silloin tunnetun Uranuksen kuun kanssa. Umbrielin designaatio on Uranus II.
Ominaisuudet.
Umbrielia on toistaiseksi päästy tutkimaan vain Voyager 2 -avaruusluotaimen välityksellä, joka ohitti kuun tammikuussa 1986. Ohilennon aikaan kuun eteläinen pallonpuolisko oli kääntynyt Aurinkoon päin, joten vain sitä tutkittiin.
Umbriel on Uranuksen tummin kuu ja samalla geologisesti passiivisin. Se koostuu suurimmaksi osaksi vesijäästä ja lisäksi silikaattikivestä sekä metaanijäästä, joista viimeksi mainittu on keskittynyt lähinnä pinnalle.
Umbrielin silmiinpistävin piirre on "Wunda"-niminen suuri ympäristöään selvästi kirkkaampi rengas lähellä kuun päiväntasaajaa. Sen luonne on arvoitus, mutta se saattaa olla suhteellisen tuore suuri kraatteri, joka on paljastanut vaaleamman materiaalin pinnan alta. Wundan lähellä sijaitsee Skynd-kraatteri, jolla vaalean renkaan sijaan on kirkas keskushuippu.
Oberon

Oberon on Uranuksen kuista toiseksi suurin ja neljästä suuresta kuusta uloin. Oberonin designaatio on Uranus IV.
Löytäminen ja nimeäminen.
Kuun löysi William Herschel vuonna 1787 samaan aikaan Titanian kanssa. John Herschel nimesi Oberonin vuonna 1852 yhdessä kolmen muun silloin tunnetun Uranuksen kuun kanssa. Oberon on saanut nimensä William Shakespearen näytelmässä "Juhannusyön uni" esiintyvän keijukaisten kuninkaan mukaan.
Fyysiset ominaisuudet.
Ainoa Oberonia lähietäisyydeltä tutkinut luotain on Voyager 2, joka ohitti kuun tammikuussa 1986. Ohilennon aikana kuun eteläinen pallonpuolisko oli kääntyneenä Aurinkoon päin, joten ainoastaan sitä puolta kyettiin tutkimaan. Oberonista noin 50 prosenttia on vesijäätä, 30 prosenttia silikaattikiveä 20 prosenttia metaanin muodostamia orgaanisia yhdisteitä. Pinta on jäinen, vanha ja voimakkaasti kraattereiden peittämä. Monien kraattereiden pohjaa peittää tunnistamaton tumma materiaali. Kraattereiden lisäksi Oberonista tunnetaan pitkiä, kapeita ja jyrkkäreunaisia vajoamia "(Chasma)".
Caliban

Caliban on saksalainen vuonna 1997 perustettu metallimusiikin yhtye. Yhtyeen tyylilaji on metalcore.
Historia.
Yhtye on perustettu Hattingenissa, Saksassa vuonna 1997 nimellä Never Again. Kuuden kuukauden jälkeen yhtye äänitti kaksi kappaletta demolle, jota ei julkaistu, mutta Lifeforce Records tarjosi heille levytyssopimuksen. Ensimmäinen EP-levy julkaistiin vuonna 1998.
2000-luvulla Caliban on kiertänyt Eurooppaa aktiivisesti ja julkaissut useita albumeja. Yhtyeen seitsemäs studioalbumi "Say Hello To Tragedy" julkaistiin vuonna 2009. Yhtye julkaisi 2. helmikuuta 2012 kahdeksannen studioalbuminsa "I Am Nemesis", joka sijoittui sijalle 21. saksalaisessa myyntilistassa. 24. tammikuuta 2014 Caliban julkaisi yhdeksännen studioalbuminsa "Ghost Empire".
Ariel (kuu)

Ariel on Uranuksen neljänneksi suurin kuu, jonka löysi William Lassell vuonna 1851 samaan aikaan Umbrielin kanssa. Lassellin pyynnöstä John Herschel antoi nimen Arielille ja Uranuksen kolmelle muulle silloin tunnetulle kuulle vuonna 1852. Arielin designaatio on Uranus I.
Ominaisuudet.
Voyager 2-avaruusluotain on toistaiseksi ainoa Arielia tutkinut luotain. Tammikuussa 1986 se ohitti kuun kuvaten sen eteläistä pallonpuoliskoa, joka tuolloin oli kääntynyt Aurinkoon päin. Arielin koostumus on karkeasti arvioiden 50 % vesijäätä, 30 % silikaattikiveä ja 20 % metaanijäätä. Paikoin pinnalla näyttää olevan varsin tuoretta jäätä, ja kraattereiden vähyys tai puuttuminen monin paikoin kertoo kuun hiljattain tapahtuneesta geologisesta aktiivisuudesta. Pinnalla on havaittavissa lukuisia siirroskanjoneita ja nestemäisen veden purkauksien jäänteitä.
Nanjing Automobile

Nanjing Automobile on 1947 perustettu Kiinan vanhin autonvalmistaja Jiangshun maakunnassa. Sen omistajiin kuuluvat Yuejin Automobile Group (52,99%), Jiangsu Provincial Guoxin Asset Management Co. ja Jiangsu Communication Industry Co., jolle se siirtyi 2003 Yuejin Automobile Group in Jiangsu, and China Huarong Asset Management Companyn, China Cinda Asset Management Co:n osuuksin pääomien uudelleen järjestelyssä. Omistuksestaan luopuneet yhtiöt ovat hoitamattomien lainojen hallitsemiseen perustettuja valtionyhtiöitä.
2001 Shanghai Automotive Industry Corporation (SAIC) ja Nanjing Automobile suunnittelivat fuusiota, mikä keskeytyi siihen, että Kiinan keskushallinto siirsi Yuejin Automobile Groupin hallinnon Jiangsun maakuntahallinnolle, joka pyrkii järjestämään autotuotantoa alueperiaatteelle. 
Muita Jianshussa olevia autonvalmistajia ovat linja-autoja yhteistyössä Mercedes-Benzin kanssa yhteisyritys valmistava Yangzhou Yaxing ja Changzhou Bus Co, jolla on niin ikään linja-autojen valmistusyhteistyötä Ivecon kanssa sekä Chunlan Automobile Co. Kaiken kaikkiaan Kiinassa on noin 120 ajoneuvonvalmistajaa, joiden järjestäytymistä konserneiksi ja yhteisyrityksiksi Kiinan keskushallinto toivoo.
2003 Nanjing Automobilen tuotantokapasiteetti oli 180 000 Nanjing Iveco, Yuejin Light Truck Co ja Nanjing Fiat -yhteisyrityksiin perustuvaa kuorma- ja henkilöautoa.
2005 Nanjing Automobile osti 22. heinäkuuta voitettuaan tarjouskilpailun shanghailaisen SAICin kanssa brittiläisen Roverin sekä ilmoitti valmistavansa yhdessä General Motorsin kopioinnista epäilemän Cheryn kanssa 200 miljoonan Yhdysvaltain dollarin arvoisella tehtaalla vuoteen 2010 mennessä 40 000 kevyttä kuorma-autoa omalla tavaramerkillään Venäjällä.
Chery Automobile aikoo tuottaa Venäjällä myös Fengyun-merkkisiä SEAT Toledoa muistuttavia sedaneita ja Tiggo-autoja noin 6500 kappaletta vuosittain ensi vuodesta alkaen.
Nanjing Automobilella on Kiinassa 16 000 työntekijää ja sen tarkoituksena on valmistaa 300 000 autoa vuosittain. 22. heinäkuuta 2005 Nanjing Automobile osti brittiläisen MG Roverin.
Borgåbladet

Borgåbladet oli Porvoossa vuosina 1860–2014 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti. Se yhdistettiin vuoden 2015 alussa loviisalaisen "Östra Nylandin" kanssa uudeksi "Östnyland"-lehdeksi.
Lyseonlehtori Gabriel Lagusin aloitteesta perustettu "Borgåbladet" oli aluksi vapaamielinen ja sittemmin ruotsinmielinen paikallinen sanomalehti. Vuonna 1892 sen kilpailijaksi perustettiin "Borgå Nya Tidning". Vuodesta 1895 lähtien "Borgåbladet" kävi kielitaistelua "Uusimaa"-lehden kanssa. Sortovuosina 1900-luvun alussa se oli perustuslaillisuutensa takia kahdesti lakkautettuna.
Autonomian loppuvuosina "Borgåbladet" kannatti ruotsalaista kansanpuoluetta. Itsenäisyyden alussa se tuki puolueensa konservatiiveja ja myötäili Lapuan liikettä. "Östra Nylandin" ja "Hufvudstadsbladetin" lisäksi lehti kilpaili vuosina 1922–1947 helsinkiläisen "Nylandin" kanssa. Kilpailun tuloksena "Borgåbladetista" kehittyi Porvoon ja sen lähialueiden nykyaikainen uutislehti, joka 1970-luvulla teki kirjapainoyhteistyötä myös "Uusimaan" kanssa.
"Borgåbladet" ilmestyi aluksi kerran, vuodesta 1874 lähtien kahdesti, vuodesta 1908 kolmesti, vuodesta 1969 neljästi ja vuodesta 1976 viisi kertaa viikossa. Sen levikki nousi 1880-luvun kahdesta–kolmesta sadasta yli tuhanteen kappaleeseen 1890-luvun lopulla, yli viiteen tuhanteen 1930-luvun lopussa ja yli kymmeneen tuhanteen 1970-luvun alussa. Vuonna 2009 levikki oli noin 7 920 ja vuonna 2014 6 500 kappaletta. Lehden levikkialueena oli Uudenmaan maakunnan itäosa, varsinkin Porvoo ja Sipoo.
Konstsamfundet-säätiö osti "Borgåbladetin" kustannusoikeudet paikallisen teollisuusmiehen August Eklöfin suvulta vuonna 1989. Sen jälkeen julkaisijana toimi säätiön omistama Östra Nylands Tidningar Ab. "Borgåbladet" yhdistyi "Östra Nylandin" kanssa uudeksi "Östnyland"-lehdeksi tammikuussa 2015. Lopettamishetkellään se oli Suomen kolmanneksi vanhin edelleen ilmestyvä lehti.
"Östnyland" vaihtoi nimekseen "Borgåbladet" keväällä 2024.
Kinahmi

Kinahmi eli Kurimuksen kurkku, Rutjan koski, Meren napa tai Kurkkio on kalevalaisessa runoudessa monilla nimillä esiintyvä jättiläismäinen meren pyörre, kurimus eli merennielu. Vastaavantapaisia merennieluja tunnetaan myös skandinaavien, saamelaisten ja monien muidenkin kansojen taruista eri puolilta maapalloa.
Nimitys Rutjan koski liittyy Pohjoisen jäämeren rannalla sijaitsevaan Ruijan alueeseen. Pyörteen kerrottiin sijaitsevan äärimmäisessä pohjoisessa. Pyörteen saattoi aiheuttaa Pohjantähteen tukeutuvan maailmanpylvään pyöriminen taivaankannen tai maankiekon pyöriessä. Pyörrettä kuvataan palavaksi, ja puiden kerrotaan putoavan sinne latva tai tyvi edellä.
Oletetaan, että pyörre olisi reitti Tuonelaan, samaan tapaan kuin toisten kertomusten rauhallisesti virtaava Tuonen musta joki. Joissain uskomuksissa naisten neulat ja miesten tapparat virtaavat koskessa. Ilmeisesti pahantekijät joutuivat kahlaamaan koskessa ottaen vastaan joessa virtaavien teräaseiden iskut. "Väinämöisen tuomio" -runon lopussa Väinämöinen purjehtii rautaisella tai vaskisella veneellä "Kurimuksen kulkun (kurkun) alle, / kijan kielen kääntimihin"; runonlaulaja Ontreini Jyrkin selityksen mukaan "kita" merkitsee valaskalaa (, ).
Suomalaisten Kinahmille sukua on varmaankin skandinaavisten kertomusten ginnungagap, joka on myös jonkinlainen palava nielu. Myös ginnungagap sijaitsi äärimmäisessä pohjoisessa. Ginnungagap oli alkutila, kaaos, jossa tuli ja jää yhtyivät muodostaen elämää. 
Myöhempi, ei kuitenkaan moderni, suomalainen merimiesperinne tunsi käsityksen, että Kurimuksen kurkku on pyörre, joka menee läpi maapallon. Toiselta puolelta "kurkku" imee, toiselta sylkee imemänsä. (Tähän uskomukseen on vaikuttanut mytologian kannalta melko uusi tieto maapallon muodosta. Muinoin maa käsitettiin lähinnä litteäksi.) Lapin suomalaisten mukaan meren Kurkkio oli peninkulmien laajuinen ja imi siihen joutuneet laivat. Kerrotaan, että jos laiva joutui pyörteeseen, sen miehistö selvisi vain, jos sillä oli varastossa useaksi vuodeksi ruokaa. Kesti nimittäin monta vuotta, kunnes pyörre sylki kerran imemänsä laivan taas ulos. Saamelaiset ja Lapin suomalaiset ovat arvelleet kurimuksen sijaitsevan Jäämerellä tai Norjan rannikon tuntumassa. Myös skandinaavit tunsivat tämänkaltaisen uskomuksen merennielusta, joka on siis eri asia kuin ginnungagap. Se sijaitsi Norjan rannikon lähellä sijaitsevien Lofoottien saariryhmän edustalla. Uskottiin, että jos merellä kulkeva alus vaihtaa kesken matkaa suuntaansa ilman havaittavaa syytä, virtaus on alkanut kuljettaa sitä merennielua kohti. Tällöin suunta piti kiireesti vaihtaa takaisin, tai voisi olla liian myöhäistä. Merennielun syyksi voitiin panna myös navigointivirheet. Joskus uskottiin, että laiva on kulkenut koko ajan oikeaan suuntaan, mutta silti oltiin väärässä paikassa. Silloin näkymätön virtaus on vienyt alusta kääntämättä kuitenkaan sitä.
Merennielun avulla selitettiin myös vuorovesiä. Tunnettu, vuorovedet aiheuttava merennielu oli väitetysti Messinan lähellä pohjoisessa Italiassa. Meripyörteitä kerrotaan olleen myös pohjoisen Espanjan ja Britteinsaarten välillä.
Khoit

 
Khoit tai khoikhoit eli hottentotit ovat pääosin Etelä-Afrikassa, Botswanassa ja Namibiassa elävä kansa, joka sanien kanssa muodostaa khoisan-ryhmän. Khoisanit ovat eteläisen Afrikan alkuperäisihmisiä, ja eläneet tiettävästi aiemmin huomattavasti laajemmalla alueella, mutta tulleet myöhemmin bantuheimojen syrjäyttämiksi. Nykyisin khoita elää Etelä-Afrikassa noin 2 400, Namibiassa noin 3 400 ja Botswanassa 1 900. Heistä noin 150 Etelä-Afrikassa, Namibiassa noin 1 700 ja Botswanassa noin 100 elää vielä perinteisen kulttuurin ja tapojensa mukaista elämää.
Kansaan aiemmin viitannut hollantilaisperäinen nimitys "hottentotti" merkitsi ’hikottelijaa’ tai ’änkyttäjää’, mutta nykyisin asiateksteissä käytetään kansan omakielisiä nimityksiä. Useiden lähteiden mukaan sanaa "hottentotti" pidetään nykyisin vanhentuneena ja halventavana. ”Hikottelija” viittaa khoiden omaan naksausäänteitä sisältävään kieleen. Nimitys khoi tulee heimon omasta kielestä ja merkitsee ’oikeita ihmisiä’.
Khoiden uskonnossa Kuulla on erityinen merkitys. Sekä uusi- että täysikuu ovat tärkeitä saderiittien toimittamisaikoja. Kuuta on pidetty taivaaseen, maahan ja erityisesti sateeseen liittyvän jumaluuden fyysisenä manifestaationa.
Khoit ovat hyvin lyhyitä, keskipituudeltaan noin 1,5 metriä. Iho on väriltään kellertävänruskea, ruumiinrakenne hoikka, hiukset ovat mustat. Naisille tyypillinen piirre on niin sanotut rasvapakarat eli steatopygia. 
Hottentotit tulivat Suomessa yleiseen tietoisuuteen 1960-luvun alussa "Hottentottilaulu"-nimisen lastenlaulun ansiosta, jonka Maikki Länsiö ja Esa Saario levyttivät vuonna 1961. Laulu on alun perin norjalainen, ja sen suomenkieliset sanat ovat Jukka Virtasen käsialaa.
Falun

Falun on noin 37 000 asukkaan kaupunki Ruotsissa, Bergslagenin metsäisellä vaara-alueella Tukholman luoteispuolella Falunin kunnassa, jonka koko väkiluku vuonna 2010 oli noin 56 000. Falun on perustettu kuparikaivoksen luo jo 1200-luvun puolivälissä. Varsinaiset kaupunkioikeudet Falun sai 1641. Nykyään se on Taalainmaan läänin pääkaupunki. Falunissa sijaitsee toinen Taalainmaan korkeakoulun kampuksista, joista toinen on Borlängessä.
Stora Kopparbergin kaivosyhtiö ("Stora Kopparbergs Bergslags AB", vuodesta 1984 "Stora AB") on luultavasti maailman vanhin kaivosyhtiö: se on kaivanut kultaa ja kuparia Falunin liepeiltä vuodesta 1347. Vuonna 1999 metsäteollisuusyritykseksi muuttunut Stora yhdistettiin Enso-Gutzeitin kanssa Stora Ensoksi.
Falunin alueella on pitkään maalattu talot punamultamaalilla, "falunin punaisella". Punamultamaalia on käytetty perinteisesti myös Suomen maalaistalojen ulkorakennusten seinissä. Väriä saadaan nykyisestä kaivoksesta. Ruotsalainen lenkkimakkara "falukorv" on peräisin Falunista.
Falunissa on eräs Ruotsin talviurheilun keskuksista. Kaupunki haki vuoden 1988 talviolympialaisten kilpailupaikaksi, mutta hävisi äänestyksessä Kanadan Calgarylle. Falun on Haminan ystävyyskaupunki.
Falunin ja Stora Kopparbergetin kaivosalue on Unescon maailmanperintökohde.
Media.
Falunissa ilmestyviä sanomalehtiä ovat Falu-Kuriren ja Dala-Demokraten.
Jorma K. Miettinen

Jorma Kalervo Miettinen (11. elokuuta 1921 Helsinki – 11. helmikuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen radiokemian professori ja tieteen akateemikko.
Miettinen opiskeli muun muassa A. I. Virtasen johdolla ja väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1954. Helsingin yliopiston radiokemian laitoksen professori hänestä tuli 1964, ja hän johti laitosta eläkkeelle jäämiseensä saakka 1986. Hän oli kemiallisten aseiden ja ydinaseiden asiantuntija ja toimi myös sotatieteen professorina 1982–1983. Miettinen kutsuttiin akateemikoksi vuonna 1995.
Miettinen sai 1980, Helsingin yliopiston tiedonjulkistamispalkinnon vuonna 1987 ja kultaisen Gadolin-mitalin vuonna 1994.
Eläkkeelle jäätyään Miettinen toimi aktiivisesti Nobel-palkittujen tiedemiesten perustamassa Pugwash-liikkeessä, joka etsii ratkaisuja globaaleihin ongelmiin ja tukee aseriisuntaa. Miettinen oli aktiivinen myös ikääntyvien ihmisten aktiivisuuden puolestapuhujana, ja hän herätti huomiota palatessaan opiskelemaan alansa uusia käänteitä, muun muassa DNA-tutkimusta, perusopiskelijoiden joukossa. Suomen kristillisen rauhanliikkeen rauhanpalkinnon hän sai 2006.
Jorma K. Miettisen poika oli hiukkasfyysikko ja yritysjohtaja Hannu I. Miettinen. Hänen pojanpoikiaan ovat kirjailija Tuomas Vimma ja Hybrid Graphicsin NVIDIA-yhtiölle myynyt Ville Miettinen.Jorma K. Miettisellä oli myös kaksi muuta poikaa, Seppo K. Miettinen, logiikan ja peliteorian asiantuntija, logiikan oppikirjojen tekijä , jolla oli myös oma yritys M-opetus (milloin lopettanut?), sekä Matti Miettinen.
Päiviö Tommila

Juhani Päiviö Tommila (4. elokuuta 1931 Jyväskylä – 18. marraskuuta 2022 Kauniainen) oli suomalainen historiantutkija, professori ja akateemikko, joka toimi muun muassa Helsingin yliopiston rehtorina. 
Elämä.
Tommila väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1962 tutkielmalla "La Finlande dans la politique européenne en 1809–1815" (Suomi ja eurooppalainen politiikka 1809–1815). Hän tutki Suomen historiaa, etenkin 1800-luvun poliittista historiaa, kaupunkihistoriaa sekä lehdistön ja historiankirjoituksen historiaa. Tieteellisten tutkimusten lisäksi hän julkaisi yleistajuisia tekstejä ja oli useiden teossarjojen päätoimittaja tai työryhmän jäsen. 
Tommila työskenteli Helsingin yliopiston assistenttina 1959–1965 ja dosenttina vuosina 1962–1967, Turun yliopiston Suomen historian professorina 1965–1976 sekä Helsingin yliopiston Suomen historian professorina 1976–1994.
Tommila teki uraa myös Helsingin yliopiston hallinnossa ja toimi yliopiston rehtorina 1988–1992. Tommila toimi myös Tieteellisten seurain valtuuskunnan hallituksen puheenjohtajana 1989–1999 ja hänet kutsuttiin Satakuntalaisen Osakunnan kunniajäseneksi 2011. Lisäksi hän oli Suomen kulttuurirahaston hallituksessa 1978–1985 ja puheenjohtajana 1983–1985.
Tommila kuoli 91-vuotiaana marraskuussa 2022. Hänet on haudattu Kustavin hautausmaalle.
Perhe.
Päiviö Tommilan isä oli kemisti Eero Tommila.
Arto Salomaa

Arto Kustaa Salomaa (6. kesäkuuta 1934 Turku – 26. tammikuuta 2025 Kauhajoki) oli suomalainen matemaatikko, tietojenkäsittelytieteilijä ja akateemikko. Salomaa tutki muun muassa kryptografiaa ja DNA-laskentaa.
Ura.
Salomaa valmistui filosofian kandidaatiksi 1954 ja lisensiaatiksi vuonna 1959 sekä väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1960. 
Salomaa toimi Turun yliopiston assistenttina vuosina 1957–1965 ja matematiikan professorina vuosina 1966–1999. Hän oli vuosina 1966–1999 vieraileva tietojenkäsittelytieteen professori University of Western Ontariossa Kanadassa, vuosina 1973–1975 Århusin yliopiston vieraileva professori, vuosina 1981–1982 Kanadan University of Waterloon vieraileva professori ja 1990–2005 apulaisprofessori University of Western Ontariossa Kanadassa. Suomen Akatemian akatemiaprofessorina hän oli kaksi jaksoa vuosina 1975–1980 ja 1990–1999. 
Palkinnot ja tunnustukset.
Salomaa sai Suomen Kulttuurirahaston 40 000 markan tunnustuspalkinnon vuonna 1986. Professori Salomaa oli ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1970, Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 1980 ja Academia Europæan jäsen vuodesta 1992 sekä Unkarin tiedeakatemian jäsen. Professoriliitto valitsi hänet vuoden professoriksi vuonna 1993. Akateemikon arvonimen hän sai vuonna 2001. Salomaa vihittiin filosofian kunniatohtoriksi Åbo Akademissa vuonna 1988, Oulun yliopistossa vuonna 1989 ja Riian yliopistossa vuonna 1994, matematiikan kunniatohtoriksi Bukarestin yliopistossa Romaniassa vuonna 1991 sekä tekniikan kunniatohtoriksi Magdeburgin yliopistossa Saksassa vuonna 1992 ja Grazin yliopistossa Itävallassa vuonna 1999.
Perhe.
Salomaan puoliso vuodesta 1959 oli humanististen tieteiden kandidaatti Helmi Kaarina Karhu, ja heillä oli kaksi lasta. 
Salomaa on haudattu Turun hautausmaalle.
Olavi Granö

Olavi Johannes Granö (27. toukokuuta 1925 Helsinki – 19. huhtikuuta 2013 Turku) oli suomalainen akateemikon arvonimen saanut maantieteilijä. Hän toimi maantieteen professorina ja kanslerina Turun yliopistossa.
Granö väitteli tohtoriksi vuonna 1957. Toimittuaan Helsingin yliopiston maantieteen assistenttina 1948–1951 ja Kauppakorkeakoulun maantieteen assistenttina 1954–1957, Granö nimitettiin Turun yliopiston maantieteen apulaisprofessoriksi 1959 ja professoriksi 1962. Hän hoiti tehtävää vuoteen 1988 saakka. Turun yliopiston kanslerina hän toimi 1984–1994. Akateemikon arvonimi Granölle myönnettiin vuonna 1980.
Granön tutkimusaloja olivat rannikkomaantiede sekä maantieteen historia ja metodologia sekä yleisemmin tieteenhistoria ja tieteen sosiologia. Hän käsitteli tutkimuksissaan Suomen saaristojen ja Pohjanmeren rannikkojen luontoa.
Granö oli muun muassa Suomalainen Tiedeakatemian esimies 1994–1995, Lontoon Royal Geographical Societyn kunniajäsen vuodesta 1980 lähtien, Ruotsin tiedeakatemian jäsen vuodesta 1985 lähtien, Academia Europæan jäsen vuodesta 1989 lähtien. Hän oli kolmen yliopiston kunniatohtori: puolalaisen Toruńin Nicolaus Copernicus -yliopiston, Tarton yliopiston ja Åbo Akademin. Granö valittiin vuonna 1992 myös Turun yliopiston ylioppilaskunnan kunniajäseneksi.
Olavi Granö oli aktiivinen Turun ja Tarton välisessä yhteistyössä. Turun Yliopistosäätiö ylläpitää Tartossa Alvar Aallon suunnittelemassa Villa Tammekannissa Granö-keskusta. Granö nimitettiin vuonna 2006 Viron maantieteen seuran kunniajäseneksi.
Myös Olavi Granön isä J. G. Granö oli maantieteilijä, joka toimi Tarton, Helsingin ja Turun yliopiston maantieteen professorina ja Turun yliopiston rehtorina. Olavi Granö oli J. G. Granön neljästä lapsesta nuorin.
Pirjo Mäkelä

Pirjo Helena Mäkelä (o.s. Hautala; 16. joulukuuta 1930 Lahti – 22. marraskuuta 2011) oli suomalainen bakteriologian tutkija ja akateemikko. Hänen tutkimusryhmänsä kehitti rokotteita, joista esimerkkinä epidemiauhan alla vuonna 1973 nopeasti kehitetty aivokalvontulehdusrokote. Mäkelä sai 11. helmikuuta 2003 ensimmäisenä suomalaisena naisena tieteen akateemikon arvonimen.
Mäkelä pyrki erityisesti auttamaan kehitysmaiden lapsia ja työskenteli rokotusohjelmissa muun muassa Bangladeshissa ja Filippiineillä. Hän oli Kansanterveyslaitoksen (ja sen edeltäjien) bakteriologian osaston johtaja ja professori 1965–1991 sekä infektiotautien yksikön päällikkö 1992–1996. Mäkelä toimi myös Englannissa ilmestyvän "Microbial Pathogenesis" -aikakauslehden päätoimittajana ja laati uransa aikana yli 200 tieteellistä julkaisua. Hän toimi aktiivisesti mikrobiologian alan kansainvälisissä järjestöissä johtaen esimerkiksi eurooppalaista kattojärjestöä (Federation of European Microbiological Societies, FEMS) vuosina 1992–1995 ja kahta maailmanlaajuista kattojärjestöä (International Union of Microbiological Societies [IUMS] ja International Endotoxin Society).
Koulutus.
Mäkelä kirjoitti ylioppilaaksi Kaurialan lukiossa Hämeenlinnassa vuonna 1949. Hän valmistui Helsingin yliopistosta lääketieteen lisensiaatiksi 1955 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1961. Kliinisen mikrobiolääketieteen erikoislääkäri hänestä tuli 1963.
Perhesuhteet.
Mäkelän vanhemmat olivat lehtori Yrjö Eerikki Hautala ja Alli Alexandra Räikkä. Hän oli vuodesta 1954 naimisissa bakteeriopin ja serologian professori Olli Mäkelän kanssa. Mäkelälle syntyi neljä lasta. Hänen nuorimmaisensa Tomi Mäkelä on biokemian ja molekyylibiologian professori.
Tunnustuksia.
Mäkelä sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1989.
Kilpilahti

Kilpilahti () on Porvoon kaupungin kylä, joka sijaitsee meren rannalla noin 15 kilometriä Porvoon keskustasta länteen, entisen Porvoon maalaiskunnan alueella. Kilpilahdessa on öljynjalostusta ja kemianteollisuutta. Kokonaispinta-alaltaan Kilpilahden alue on noin 13 neliökilometriä.
Historiaa.
Fortum Oyj:n edeltäjäyhtiö Neste Oy osti Sköldvikin kartanon vuonna 1962 ja perusti sen maille sataman sekä öljynjalostamon.
1970-luvun alussa Pekema Oy rakensi öljynjalostamon viereen polyolefiini-, PVC-muoveja sekä liimahartseja valmistavat tehtaat, joiden toiminta käynnistyi 1972 mutta osoittautui kannattamattomaksi. PVC-tehdas vaihtoi 1970-luvun lopulta lähtien useamman kerran omistajaa kuuluen vuoroin niin Neste Chemicalsiin kuin Dyneaankin. Lopulta tehdas meni Finnplast Oy-nimisenä konkurssiin vuonna 2007.
Teollisuus.
Kilpilahdessa toimii myös tonnimäärältään Suomen suurin satama Sköldvik FISKV eli Kilpilahden satama, maantiejakeluterminaali, rautatievaunujen purkausterminaali ja teknologiakeskus. Lisäksi alueella on Nesteen Porvoon öljynjalostamo, kemian teollisuutta, muun muassa Borealis Polymers Oy:n muovi- ja petrokemiantehtaat, BEWi RAW Oy:n EPS-tehdas, Ineos Composites Finland Oy ja maakaasuun erikoistuneen Gasum Oy:n nesteytetyn maakaasun (LNG) tuotantolaitos.
Teollisuusalueella työskentelee vakituisesti noin 3 500 ihmistä. Kilpilahdessa sijaitsee myös Sköldvikin rautatieasema.
Konvergenssi (meteorologia)

Konvergenssi tarkoittaa meteorologiassa aluetta, jolle tuuli tuo enemmän ilmaa kuin vie siitä pois. Tämän ei tarvitse tarkoittaa erisuuntaisia tuulia: yhdensuuntaisen tuulen hidastuminen riittää.
Massan jatkuvuuden ja ilman kokoonpuristumattomuuden takia konvergenssi maanpinnan lähellä aiheuttaa nousevan ilmavirtauksen, joka edistää ukkosten ja sadekuurojen syntyä.
Konvergenssin vastakohta on "divergenssi" jossa ilmaa lähtee enemmän kuin tulee. Tällaiseen paikkaan ei synny tyhjiötä, vaan pystyliikkeet kompensoivat sitäkin: maanpinnan läheisen divergenssialueen kohdalla on laskevaa liikettä, yläilmakehän divergenssin kohdalla nousevaa liikettä.
Sääkarttoja ja varsinkin virtaviivoja katselemalla konvergenssi on helppo sekoittaa "konfluenssiin" jossa tuulen suunta muuttuu niin että näyttää että "eri suunnista tulevat tuulet törmäävät". Konfluenssialueilla kuitenkin nopeuden muutos kumoaa suuntakonvergenssin, eikä pystyliikettä synny. Vastaavasti divergenssi ja "diffluenssi" näyttävät yhdessä tasossa samantapaisilta, mutta kolmiulotteisen rakenteen tarkastelu tai tuulennopeuden analysointi paljastaa eron.
Isobaari

Isobaari on saman ilmanpaineen isoviiva sääkartalla. Esimerkiksi 990 hPa:n (eli aikaisemmin käytetyillä yksiköillä 990 mbar:n) isobaari voi kiertää matalapainetta samaan tapaan kuin maastokartalla 90 m:n korkeuskäyrä kiertää laaksoa.
"Isobaarianalyysi" tehdään merkitsemällä kartalle säähavainnoissa tietyllä hetkellä mitattu ilmanpaine (merenpinnan korkeuteen redusoituna) kunkin havainto-aseman kohdalle. Sitten aloitetaan esimerkiksi lukemasta 1 000 hPa niin että alle 1 000 hPa paineet jäävät johdonmukaisesti viivan vasemmalle, suuremmat paineet oikealle puolelle. Viiva voi kulkea kartan poikki tai muodostaa suljetun renkaan, mutta ei mennä itsensä kanssa ristiin. Jos ilmanpaine esimerkiksi Helsingissä on 1 002 hPa ja Tallinnassa 999 hPa, niin 1 000 hPa:n isobaari menee havaintoasemien välistä lähempää Tallinnaa (jos paine muuttuu alueella tasaisesti, viivan etäisyys Tallinnasta on kolmannes asemien välimatkasta).
Jos isobaarit ovat tiheässä, alueella tuulee voimakkaasti, sillä kova tuuli liittyy paine-erovoiman kautta suuriin ilmanpaine-eroihin, jotka puolestaan näkyvät sääkartalla monina lähekkäisinä isobaareina. Isobaarit ovat tiheässä voimakkaiden matalapaineiden reunoilla ja harvassa korkeapaineiden alueella, matalapaineen keskuksessa ja muilla alueilla missä paine ei muutu paljoa.
Isobaarien väli ja tuulen nopeus.
Sääkarttaan piirretään isobaarit yleensä 5 hPa:n välein. Jos kahden tällaisen isobaarin väli on 600 km, tuulee 2 boforin voimalla eli 2–3 m/s. Tuuli on tällöin heikkoa. Vastaavasti
Pekka Jauho

Pekka Antti Olavi Jauho () oli suomalainen fysiikan professori, akateemikko ja VTT:n pääjohtaja. 
Nuoruus.
Pekka Jauhon isä Antti Jauho oli Oulun lyseon rehtori ja Oulun kaupunginvaltuuston puheenjohtaja. Isänsä Jauho menetti jo 13-vuotiaana, hänen äitinsä taas kuoli Lapin sodan aikana. Nuorukaisena Jauho toimi hävittäjälentäjänä jatkosodassa. Lentämiseen hän innostui jo ennen sotia rakentaessaan alkeisliitokonetta. Hävittäjälentäjänä hän teki 14 pakkolaskua ilman vakavampia seurauksia, kesällä 1944 hän haki Saksasta viisi kertaa Messerschmitt-koneita Suomeen. Viimeisen kerran hän lensi Malmin kentältä Cessna-pienkoneella vuonna 1994. Jauho valmistui ensin maisteriksi ja teki sitten ennätysajassa eli parissa vuodessa teoreettisen fysiikan väitöstyön Lundin yliopistossa. Professori Erkki Laurila houkutteli hänet Teknilliseen korkeakouluun.
Ura.
Jauho toimi vakuutusyhtiö Kansan päämatemaatikkona vuodesta 1951 vuoteen 1954. Teknillisen korkeakoulun ydinfysiikan professorina hän toimi 1957–1966, reaktorilaboratorion johtajana 1962–1970, teknillisen fysiikan professorina 1966–1970 ja ydinfysiikan dosenttina 1971–1990. Helsingin yliopiston teoreettisen fysiikan dosenttina hän oli toiminut jo 1953–1957. VTT:n pääjohtaja ja professori hän oli vuodesta 1970 vuoteen 1987, jolloin Markku Mannerkoski tuli hänen seuraajakseen. Samaan aikaan, vuosina 1971–1977 hän oli Teknisten tieteiden akatemian esimies. Vaikka hän opiskeli vakuutusmatemaatikoksi, hänen varsinainen elämäntyönsä tiedemiehenä ja professorina liittyi paitsi opetuksen kehittämiseen, ennen muuta uusien tekniikan ja teollisuuden alojen tuloon Suomeen, samoin kuin kansainväliseen yhteistyöhön. Tämä johti muun muassa ydinvoimaloiden rakentamiseen osaksi suomalaisin voimin. Hänen Teknillisen korkeakoulun vuosinaan teoreettisen fysiikan alalta valmistui 36 tekniikan tohtoria, 38 tekniikan lisensiaattia sekä 98 diplomi-insinööriä. VTT:llä hän taas toimi aktiivisesti muun muassa ulkoisesti rahoitetun tutkimuksen kasvattamiseksi.
Luottamustoimet.
Jauho oli pitkäaikainen sanomalehti "Kalevan" johtokunnan jäsen, vuosina 1955–1973 ja 1994–1999. Johtokunnan puheenjohtaja hän oli 1974–1981. Kööpenhaminassa sijaitsevan pohjoismaisen teoreettisen atomifysiikan tutkimuslaitoksen Norditan johtokunnan jäsen hän oli myös pitkään, 1956–1987, ja sen puheenjohtaja 1969–1972. Suomen ja Neuvostoliiton välisen tieteellis-teknillisen yhteistyökomitean puheenjohtaja hän oli 1980–1991. Hallintoneuvoston jäsenyyksiä hänellä oli Instrumentariumissa, Huhtamäki Oy:ssä, KOP:issa sekä Hypoteekkiyhdistyksessä. Wärtsilässä hän oli hallituksen jäsen. Jauho toimi European Atomic Energy Societyn jäsenenä ja puheenjohtajana, samoin kuin Suomen ensimmäisen atomienergiakomitean sihteerinä.
Julkaisut ja huomionosoitukset.
Tieteellisten ja monien muiden julkaisujensa ohella Jauho julkaisi muun muassa oppikirjan "Atomi- ja ydinfysiikka" vuonna 1962 sekä omaelämäkerran "Ensiksi kielsin konditionaalin" vuonna 1999. Jauho oli tekniikan kunniatohtori Oulun yliopistosta vuonna 1983 ja Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1985. Vuonna 2007 hänet nimitettiin Teknillisen korkeakoulun fyysikkokillan kunniajäseneksi.
TGWU

Transport and General Workers' Union (TGWU) on Britannian kuljetusalan työntekijöiden ammattiliitto. Sen pääsihteerinä toimii Tony Woodley.
TGWU:lla on 835 000 jäsentä ja se on perustettu 1. tammikuuta 1922 14 ammattiliiton pohjalle, minkä jäsenistö koostui 350 000 ahtaajasta, huolitsijasta, tehdastyöntekijästä ja toimihenkilöstä. Yhdistyminen tapahtui Ernest Bevinin johdolla. Liiton alkuaikojen suurtapahtuma oli vuoden 1926 yleislakkoon osallistuminen. Britannia pysähtyi yhdeksäksi päiväksi eivätkä kaivoksenomistajat tai hallitus perääntyneet. 
1920-luvulla Britannia pyrki palauttamaan punnan ensimmäistä maailmansotaa edeltäneeseen kultapariteettiarvoonsa, koska punta oli maailmalla Yhdysvaltain dollaria edeltänyt varantovaluutta. Tämä Ranskasta ja moinista muista voittajavaltioistakin poikkeava monetaristinen politiikka hidasti Britannian taloudellista elpymistä ja aiheutti tyytymättömyyttä.
TGWU liittyi Työväenpuolueeseen ja tuki 1924 sekä 1929 Työväenpuolueen vähemmistöhallituksia, joista jälkimmäinen, Ramsay MacDonaldin johtama ajautui suureen lamaan. Valtiontalouden tasapainottamiseksi hän ehdotti työttömyyskorvausten alentamista. Tuen saamiseksi muodostettiin laajempi "kansallinen hallitus" jota tukivat lisäksi liberaalit ja konservatiivit.
Muun Työväenpuolueen mukana TGWU vastusti Oswald Mosleyn oikeistoradikalismia ja senkin jäsenet osallistuivat Espanjan toisen tasavallan puolella taistelleeseen kansainväliseen prikaatiin Espanjan sisällissodassa, joista kuuluisin on pääsihteeri Jack Jones.
Ernest Bevinistä tuli 1940 työministeri Winston Churchillin johtamaan yhteishallitukseen. 1945 hänestä tuli ulkoministeri Clement Attleen johtamaan Työväenpuolueen hallitukseen.
1960-1970 luvuilla TGWUn jäsenmäärä kasvoi. Sillä oli 1970 1,5 miljoonaa jäsentä ja 1977 kaksi miljoonaa jäsentä. Vastauksena 1980-luvun vaikeuksiin ja Margareth Thatcherin konservatiivihallituksen toimiin alkoivat ammattiliitot vaatia neljän punnan minimituntipalkkaa, minkä Tony Blairin johtama työväenpuolueen hallitus toteutti 1997.
Pääsihteeri Tony Woodley on 2005 nostanut esille kysymyksen vaikeuksiin ajautuneen MG Roverin omistuskysymyksistä peläten omistuksen ajautumisen kiinalaisille hävittävän varsinaisen tuotannon Britanniasta. Tavoitteena on pelastaa MG Roverin Longbridgen tehtaan tuotanto.
Larvik

Larvik on rannikkokaupunki ja kunta Etelä-Norjassa Vestfoldin läänissä. Koko kunnan pinta-ala on läänin suurin kuntaliitosten seurauksena. Kunta rajoittuu pohjoisessa Kongsbergiin ja Holmestrandiin, idässä Sandefjordiin ja Tønsbergiin sekä lännessä Porsgrunnin, Siljanin ja Bamblen kuntiin. Vuoden 2023 alussa Larvikin kunnassa oli 48 246 asukasta. Heistä noin 27 000 asuu kunnan keskustaajamassa.
Maantiede.
Larvikilla on 123 kilometriä rantaviivaa, jolla on paljon hiekkarantoja. Eräs Norjan parhaimmiksi sanotuista lohijoista, Numedalslågen, laskee Larvikinvuonoon.
Historia.
Norjan ensimmäiseksi kaupungiksi sanotun viikinkiaikaisen kaupungin Kaupangin kaivaukset sijaitsevat viiden kilometrin päässä nykyisen Larvikin keskustasta. Kaupunki oli noin vuosina 780–900 tärkeä viikinkien kauppapaikka.
Larvik sai kaupunkiaseman vuonna 1671, jolloin siitä tuli Laurvigenin kreivikunnan pääpaikka. Kaupungin sijainti Numedal-joen suulla nosti puutavarakaupan, merenkulun ja laivanrakennuksen paikkakunnan pääelinkeinoiksi. Alueelta löytyi Norjan ainoa mineraalivesilähde 1880, joka nosti paikan kylpyläkaupunkina Euroopan-laajuiseen maineeseen.
1. tammikuuta 1988 Larvikin, Tjøllingin, Hedrumin, Brunlanesin ja Stavernin kunnat yhdistyivät nykyiseksi suurkunnaksi, jonka nimeksi ja luonnolliseksi keskukseksi tuli Larvik. Kuntaliitos herätti paljon mielipidekeskustelua.
Torpin panttivankikriisi vuonna 1994 käynnistyi Larvikista, kun kaksi ruotsalaista ryösti kunnassa sijaitsevan Østre Halsenin postikonttorin.
Talous.
Larvik on monipuolinen kauppa- ja teollisuuskaupunki ja myös matkailukaupunki. Suurin yritys on Treschow-Fritzøe-konserni. Mineraalivesiyritys Farris perustettiin vuonna 1915 ja on edelleen tunnettu tuotemerkki. 
Liikenne.
Kunnan läpi kulkee eurooppatie E18. Vestfoldin rautatie kulkee Larvikin läpi. Junavuoroja Osloon menee tunnin välein. Kaupungista on lauttayhteyksiä Tanskaan (Hirtshalsiin) Color Linen operoimana.
Media.
Sanomalehti "Østlands-Posten" ilmestyy kuudesti viikossa.
Kansainvälinen yhteistyö.
Larvik oli Jyväskylän maalaiskunnan ystävyyskunta.
Albert de la Chapelle

Albert Fredrik de la Chapelle (11. helmikuuta 1933 Helsinki – 10. joulukuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen syöpätutkija, professori, vapaaherra ja vuodesta 1997 akateemikko. 
Ura.
De la Chapelle kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1950 ja valmistui Helsingin yliopistosta lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1957 sekä lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1962. Sisätautien erikoislääkärin pätevyyden hän sai vuonna 1965.
Apulaislääkärinä Helsingin diakonissaopiston sairaalan sisätautiosastolla vuosina 1958–1962, HYKSin röntgenapulaislääkäri 1959–1960. Helsingin yliopiston IV sisätautiklinikan apulaislääkäri 1963–1965. Lääketieteellisen genetiikan dosentti 1965–1974 ja valtion lääketieteellisen toimikunnan vanhempi tutkija 1965–1974, jolloin tutkijana Columbian yliopistossa (New York, Yhdysvallat) vuosina 1966–1968 ja Medical Research Councilissa vuonna 1974 (Lontoo, Britannia).
Tämän jälkeen tohtori de la Chapelle oli Helsingin yliopiston lääketieteellisen genetiikan professori vuosina 1974–1997 ja HYKS:n konsultoiva ylilääkäri ja ylilääkäri 1977–1997. Hän toimi Suomen Akatemian tutkijaprofessorina vuosina 1985–1990 ja 1990–1995. Hän tutkii solu- ja molekyylibiologiaa ja myös lääketieteellistä genetiikkaa. Hän oli tuomassa kromosomianalyysiä Suomeen ja kuvasi ensimmäisenä miehen, jolla oli XX-sukupuolikromosomit. Yhdessä työtovereittensa kanssa hän paikallisti ja kuvasi sairauksia aiheuttavia geenipoikkeamia. 
Vuodesta 1997 hän oli USA:ssa Ohio State Universityn syöpä- ja molekyyligenetiikan professori.
De la Chapelle palkittiin vuonna 1990 Matti Äyräpään palkinnolla ja Anders Jahren palkinnolla 1989. Professori de la Chapelle on Ruotsin kuninkaallisen tiedeakatemian jäsen. Vuonna 1997 hänet kutsuttiin jäseneksi Yhdysvaltain tiedeakatemiaan.
Vuoteen 2015 mennessä de la Chapellella oli noin 600 tieteellistä julkaisua ja 14 lääketieteellistä patenttia.
Albert de la Chapellen ensimmäinen puoliso vuodesta 1961 oli kirjeenvaihtaja Annikki Åström ja toinen puoliso vuodesta 1984 professori Clara D. Bloomfield. Albert de la Chapellen isoisä oli Albert Henrik de la Chapelle. 
De la Chapelle ja hänen vaimonsa rakastivat taidetta. Vuonna 2005 de la Chapelle perusti Albert de la Chapelle -rahaston Svenska litteratusällskapet i Finlandin, jonka varoilla ostettiin taideteoksia kokoelmiin. Vuonna 2017 perustettiin Albert de la Chapelles Konststiftelse -taidesäätiö, jonka ensisijaisena tavoitteena on toteuttaa taidemuseo Tammisaareen. Chappe – Taiteen talo meren äärellä avattiin huhtikuussa 2023. Albert ja Clara de la Chapellen kokoelmat muodostavat kokoelman perustan, ja lisäksi museossa on vaihtuvia näyttelyitä.
Puserolaki

Puserolaki eli laki kiellosta käyttää poliittisia tunnusmerkkejä eräissä tilaisuuksissa (AsK 132/1934) säädettiin Suomessa 5. huhtikuuta 1934. Lain nojalla kiellettiin poliittisten tunnusten käyttö julkisissa tilaisuuksissa. Lailla pyrittiin ensi sijassa vaikeuttamaan mustiin kauluspaitoihin ja sinisiin solmioihin pukeutuvan Isänmaallisen kansanliikkeen (IKL) mutta jossain määrin myös kommunistien julkista toimintaa.
Puserolaki oli määräaikainen, ja se oli aluksi voimassa vuoden 1936 loppuun. Voimassaoloaikaa jatkettiin vuosina 1936, 1938 ja 1942 niin, että laki oli kaiken kaikkiaan voimassa vuoden 1945 loppuun.
Puserolain voimaantuloon liittyen IKL:n toiminnassa mukana ollut kirjailija Heikki Asunta jätti maaliskuussa 1934 oikeuskanslerille kirjelmän, jossa hän syytti kansanedustajia Ernst von Born ja Ernst Estlander siitä, että nämä eivät eduskunnan täysi-istunnoissa käyttäneet heille aatelisina kuuluvaa pukua. Vuoden 1863 asetuksen mukaan nimittäin aatelisarvon omaavien miesten oli pukeuduttava sinimustaan aatelispukuun valtiopäivillä ja asetus oli vielä voimassa. Oikeuskansleri jätti Asunnan kirjelmän käsittelemättä, koska valtiopäiväjärjestyksen 58. pykälän mukaan vain valtiopäivillä oli oikeus ratkaista valtiopäivien sisäistä järjestystä koskevia asioita.
Sharm el-Sheikhin autopommit 2005

Sharm el-Sheikhissa Egyptissä räjähti ainakin kolme autopommia 23. heinäkuuta 2005. Iskuissa kuoli 88 ihmistä ja haavoittui ainakin 200. Kuolleiden joukossa oli ulkomaalaisia turisteja.
Autopommit räjähtivät torilla ja kahdessa rantahotellissa.
Sharm el-Sheikh on sukellusturistien suosima lomakohde Punaisenmeren rannalla. Sinne tehdään sukellusmatkoja Suomestakin, mutta ei heinäkuussa.
Al-Qaidaan yhteydessä oleva islamistinen ryhmä "Abdullah Azzamin prikaatit" ilmoitti internetissä olevansa vastuussa iskuista.
Myöhemmin kaksi muuta ryhmää ilmoittivat samanlaisia väitteitä, "Tawhid ja Jihad-ryhmä Egyptissä" ja "Egyptin pyhät soturit".
Uhrit.
88 kuolleesta ja noin 200 loukkaantuneesta valtaosa oli egyptiläisiä. Kuolleista 11 oli brittejä, kuusi italialaisia, kaksi saksalaisia, yksi tšekkiläinen, yksi israelilainen ja yksi yhdysvaltalainen.
Sharm el-Sheikh

Sharm el-Sheikh () on kaupunki Egyptissä Siinain niemimaan eteläkärjessä, Punaisenmeren rannikolla. Kaupunki on kasvanut vasta 1900-luvulla matkailukohteena ja sen asukasluku vuonna 2006 oli 38 478.
Maantiede.
Sharm el-Sheikh sijaitsee Egyptin Siinailla niemimaan kaakkoisosassa Janub Sina’n kuvernoraatissa. Sen koillispuolella kulkee Akabanlahdelle kulkeva Tiraninsalmi.
Ilmasto.
Sharm el-Sheikhissa vallitsee aavikkoilmasto. Kuumin kuukausi on elokuu, jolloin päivän keskimääräinen ylin lämpötila on 38,8 °C ja keskimääräinen alin lämpötila 28,3 °C. Viilein kuukausi on tammikuu, jolloin päivän keskimääräinen ylin lämpötila on 21,9 °C ja keskimääräinen alin lämpötila 13,5 °C. Vuosittainen sadanta on noin 9 millimetriä.
Historia.
Alueen ilmaston takia nykyisen Sharm el-Sheikhin alueella ei ole historiallisesti juuri ollut vakinaista asutusta. Ennen 1900-lukua paikalla oli vain pieni kalastajakylä. 
Paikan strateginen merkitys kasvoi sittemmin sen sijainnin takia. Sharm el-Sheikh hallitsee Akabanlahdelle johtavaa Tiraninsalmea. Israelin itsenäisyyssodan jälkeen Egypti toi paikalle rannikkotykistöä salmen hallitsemiseksi. Salmi oli reitti Israelin Eilatin satamaan. Israel valtasi egyptiläisten asemat Suezin kriisin ytheydessä vuonna 1956 ja sittemmin alueella oli Yk:n joukkoja. Egyptin vetäytyminen YK:n joukkojen toiminnasta, sekä salmen uusi sulkeminen johtivat osaltaan kuuden päivän sotaan vuonna 1967. Israelin lippu laskettiin Sharm el-Sheikhssa huhtikuussa 1982 ja viimeiset israselilaiset joukot poistuviat niemimaalta. Israelin miehitysaikana paikkakunnasta oli alettu rakentaa matkailukohdetta. Tätä työtä jatkettiin Egyptin vallan palatessa alueelle. Nykyisin Sharm el-Sheikhissa sijaitsee lukuisia matkailijoille tarkoitettuja hotelleja, ravintoloita ja yökerhoja. Alueen rannikko on suosittu snorklaus- ja sukelluskohde.
Sharm el-Sheikhissa on sattunut kaksi merkittävää onnettomuutta. Tammikuussa 2004 Flash Airlinesin matkustajakone putosi Punaiseenmereen. Heinäkuussa 2005 autopommit surmasivat yli 80 henkeä.
Väkiluku.
Sharm el-Sheikhin asukasluku oli vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan 38 478.
Yläkartta

Yläkartta ilmoittaa tyypillisesti säätilan korkeammalla ilmakehässä kuin maanpinnan lähellä. Tavallisin yläkartta ilmoittaa sään 500 hPa:n (500 mbar) painepinnalla. Tämän painepinnan korkeus vaihtelee korkea- ja matalapaineiden mukaan. Keskimäärin se on noin 5 500 metriin korkeudessa. Painepinnan korkeuskäyrät ilmoitetaan isohypseinä. Yläkartan ja alemman ilmakehän matalapaine ovat hieman eri paikoissa. Yläkartassa näkyy selvästi maanpinnalle monesti huonoa säätä tuottava ylämatala eli kylmä pisara. Yläkartoissa näkyy myös matalapaineeseen liittyvä aaltohäiriö ja suursäätilan määräävä suihkuvirtaus. Myös eri ilmamassoja voi tunnistaa yläkartoista. 
Yläkartta on piirretty radioluotausten tiedoista: jokaisen luotausaseman kohdalle merkitään, millä korkeudella (metreinä) luotain on saavuttanut kyseisen paineen, ja nämä korkeuslukemat analysoidaan samalla tavalla kuin isobaarit säähavaintoasemien ilmanpainehavainnoista. Yläkartalle piirretään radioluotauksista myös lämpötila, kosteus, tuuli ja joskus tropopaussin korkeus. Näitä suureita voidaan analysoida samalla tavalla kuin painepinnan korkeuttakin. 
Tyypilliset painepinnat, joilta yläkarttoja piirretään, ovat 850, 700, 500 ja 300 hPa. Lisäksi voidaan tehdä kartta tropopaussin korkeudesta ja maksimituulesta suihkuvirtausanalyysiä varten.
Skinnarila

Skinnarila on Lappeenrannan länsiosassa sijaitseva kaupunginosa, joka rajoittuu pohjoisessa Saimaaseen, etelässä Uus-Lavolan ja idässä Sammonlahden kaupunginosaan. Alueella sijaitsee muun muassa Lappeenrannan teknillinen yliopisto, Saimaan ammattikorkeakoulu, Technopolis Skinnarila ja paljon opiskelija-asuntoja.
Sammonlahdenkadun varressa olevat päivittäistavarakaupat K-Supermarket Sammonlahti ja S-market Sammonlahti sijaitsevat nimestään poiketen Skinnarilan kaupunginosassa. Lappeenrannan teknillinen yliopisto on perustettu vuonna 1969. Yliopiston ensimmäinen rakennusvaihe valmistui Skinnarilaan vuonna 1975, jonka jälkeen sitä on laajennettu useamman kerran. Yliopistossa on opiskelijoita noin 5000 ja henkilökuntaa 930. Skinnarilanniemen kärjessä sijaitsee 1980-luvulla rakennettu siirtolapuutarha.
Skinnarila on saanut nimensä Kinnarin tilasta, joka oli perustettu jo vuonna 1709. Skinnarila oli pitkään lähinnä maaseutualuetta, jonka rannoilla sijaitsi muutamia huviloita. Varsinainen rakentaminen alkoi 1970-luvulla yliopiston myötä, jolloin Skinnarilaan alkoi nousta kerrostaloja ja omakotitaloja. Alueelle 1920- ja 1930-luvuilla rakennetuista huviloista vielä muutamia on jäljellä.
Ford Fiesta

Ford Fiesta on Fordin vuosina 1976–2023 valmistama pieni henkilöautomalli. Fiesta tunnettiin ennen ainoana etuvetoisena Fordina, vaikkakin Ford oli valmistanut etuvetoista Taunus 12M -mallia jo 1960-luvulla. Fiestasta on normaalin henkilöautomallin lisäksi valmistettu myös pakettiautoversiota nimeltään Fiesta Van, josta takaistuimet on poistettu tavaratilan suurentamiseksi. 
"Helsingin Sanomien" autotoimittaja Matti Jansson piti ensimmäisen sukupolven Fiestaa esimerkkinä siitä, miten pikkuautojen rakenne oli 1970-luvun alkuvuosina yhtenäistynyt: hatchback eli monikäyttökori, moottori edessä poikittain ja etuveto. Fiestaa luuli hänen mukaansa moni Volkswagen Poloksi. Tiloiltaan se oli hieman kilpailijoitaan suurempi ja olemukseltaan urheilullisempi. Fiestaa tuotiin Suomeen aluksi kahtena moottoriversiona (957 ja 1 117 cm³) ja neljänä varusteluversiona, Saloon, L, S ja Ghia, joista muodostui yhteensä kuusi versiota. Fiestaa myytiin ensimmäisen valmistusvuoden mittaan enemmän kuin mitään muuta automallia Euroopassa, ja keväällä 1979 valmistui miljoonas Fiesta.
Ford Fiestan menestys on jatkunut läpi sen 45-vuotisen historian: esimerkiksi Britanniassa se oli myydyin automalli vielä vuosina 2008–2020, kunnes sen paikan otti kilpailija Vauxhall Corsa. Fiestan valmistus päättyi kesäkuussa 2023. Muutkin B-segmentin polttomoottorimallit, kuten Volkswagen Polo, ovat joutuneet 2020-luvulla vaikeuksiin Euroopan unionin kiristyvien päästö- ja turvalaitesäädösten takia.