Mesoamerikka

Mesoamerikka on historiallinen ja kulttuurinen alue, joka ulottuu Keski-Meksikon pohjoisosista Costa Rican länsirannikon pohjoisosiin. Mesoamerikkaan kuuluvat nykyvaltioista eteläinen Meksiko, Belize, Guatemala ja El Salvador sekä Hondurasin ja Nicaraguan läntiset osat ja Costa Rican luoteiskulma. Mesoamerikassa kehittyi joukko kulttuurisesti yhteneväisiä agraarisia sivilisaatioita noin vuodesta 2000 eaa. alkaen aina eurooppalaisten saapumiseen 1500-luvun alussa.
Mesoamerikka sijaitsee tropiikissa ja sisältää sekä kosteita alankoja että kuivia ylänköjä. Alamailla kehittyivät muun muassa olmeekkien ja mayojen korkeakulttuurit. Ylämailla syntyivät sapoteekkien, misteekkien ja taraskien kulttuurit. Keski-Meksikon ylätasanko oli asteekkivaltakunnan keskus. Tärkein viljelykasvi oli maissi. Mesoamerikan kaupungit tunnetaan monumentaaliarkkitehtuuristaan ja temppelipyramideistaan. Uskonto oli monijumalainen, ja siihen kuului tähtitiedettä, kalenterijärjestelmiä ja ihmisuhreja. Mayojen kirjoitusjärjestelmä oli kehittynein. Kirjallisuus käsitteli lähinnä uskontoa ja mytologiaa.
Mesoamerikassa puhutaan yli 120 alkuperäiskieltä, jotka jakautuvat noin kymmeneen kielikuntaan. Suurimpia ovat mayakielet, mixeläis-zoquelaiset kielet, otomangelaiset kielet ja uto-asteekkilaiset kielet.
Etymologia.
Mesoamerikka on historiallinen ja kulttuurinen nimitys Meksikon keskiosista Costa Ricaan ulottuvalle alueelle ja sen alkuperäiskansojen esikolumbiaanisille kulttuureille. Se palautuu kreikan sanaan μέσος, ’väli-’ tai ’keski-’. Saksalainen etnologi Paul Kirchhoff esitteli termin vuoden 1943 artikkelissaan "Mesoamerica", koska koki Keski-Amerikan liian yleisluontoiseksi käsitteeksi. Myöhemmin Mesoamerikan käsite on tutkimuskirjallisuudessa muuttunut ja täsmentynyt.
Mesoamerikalla on perinteisesti viitattu siirtomaavaltaa edeltäneeseen aikaan, mutta sana on vähitellen laajentunut käsittämään alueen alkuperäiskansojen historian ja kulttuurin nykypäivään saakka. Kulttuurinen jatkumo ulottuu Mesoamerikan esihistoriallisten kulttuurien muotoutumisvaiheesta 2000-luvulle. Käsite on tullut käyttöön myös muiden kuin ihmistieteiden alalla. Biologiassa käytettyjä termejä ovat esimerkiksi Mesoamerikan ekologinen käytävä ja Mesoamerikan valliriutta. Mesoamerikan talousalueella viitataan Etelä- ja Itä-Meksikosta Panamaan ulottuvaan monikansalliseen talousalueeseen.
Maantiede.
Rajaus.
Mesoamerikan alueellinen rajaus perustuu arkeologisiin eikä maantieteellisiin piirteisiin. Siihen kuuluvat Meksikon ja Väli-Amerikan ne osat, joissa oli kehittyneitä sivilisaatioita esikolumbiaanisella ajalla. Kovin tarkasti aluetta ei voi määritellä, sillä mesoamerikkalaisen kulttuurin levinneisyys on historian saatossa vaihdellut, eivätkä kulttuuripiirit useinkaan seuraile vesistöjen tai pinnanmuotojen luonnollisia rajoja. Esikolumbiaaniset valtakunnat laajenivat toistensa kustannuksella ja pyrkivät järjestelmällisesti levittämään omia käytäntöjään.
Pohjoisessa Mesoamerikka rajautuu suunnilleen Tampicon ja Kalifornian niemimaan eteläkärjen tasalle. Etelä-Meksiko, Guatemala ja Belize kuuluvat Mesoamerikkaan kokonaan. Kaakossa se ulottuu Hondurasin luoteisosiin ja El Salvadorin rannikolle. Toisinaan siihen luetaan myös Nicaragua ja Costa Rican pohjoisosat. Lännessä se rajautuu Tyyneenmereen ja koillisessa Meksikonlahteen. Varsinkin pohjoisessa mesoamerikkalaisen vaikutuksen levinneisyysalue on tulkinnanvarainen.
Pinnanmuodot.
Mesoamerikkaan kuuluu monenlaisia alueita alankojen kosteista metsistä tuulisiin ja kylmiin ylänköihin. Asukkaat ovat perinteisesti jakaneet sen kolmentyyppisiin alueisiin.
Kuuma maa () sijaitsee alle tuhannen metrin korkeudessa. Trooppista alamaata on enimmäkseen rannikoilla. Alamailla sataa paljon, ja niissä kasvaa trooppista metsää ja savannia. Länsirannikon tasankojen ilmasto on kuuma ja kostea. Idässä meri tuo toisinaan mukanaan kylmää ilmaa Kanadan rannikolta. Lauhkea maa () sijaitsee 1–2 kilometrin ja kylmä maa () yli kahden kilometrin korkeudessa. Ylämaiden ilmasto on alamaita kuivempi. Sadekausi on kesäkuusta lokakuuhun ja kuivakausi tammikuusta toukokuuhun. Asutus keskittyi tasaisiin vuorilaaksoihin.
Mesoamerikan vesistöt ovat liikenteen kannalta enimmäkseen vähämerkityksellisiä. Monet Meksikon joet saavat alkunsa vuoriston merenpuoleisilta rinteiltä ja virtaavat suoraan mereen, jolloin joen pituus ja valunta jäävät vähäisiksi. Kuivan kauden aikaan osa joista kuivuu tai niiden valunta vähenee huomattavasti. Muutamilla suurilla joilla on kuitenkin ollut suuri merkitys kulttuurivaihdon ja kaupan kannalta. Niitä ovat esimerkiksi Meksikon Papaloapan, Grijalva ja Usumacinta sekä Guatemalan Dulce ja Motagua. Meksikon ja Guatemalan rajajoki Usumacinta sivujokineen oli mayakulttuurin klassisella kaudella tärkeä liikenneväylä, jonka rannoilla oli kymmeniä isoja asutuskeskuksia.
Pinnanmuodostuksen osalta Mesoamerikka on perinteisesti jaettu kuuteen maantieteelliseen alueeseen: pohjois- ja eteläylängöt, Meksikonlahden ja Tyynenmeren rannikkoalangot, Pohjois-Meksikon aavikko ja Keski-Amerikan kannas. Meksikon ylänkö on Mesoamerikan maantieteellisistä muodostumista suurin. Vaihtelevaa pinnanmuodostusta selittää Mesoamerikan sijainti Pohjois-Amerikan, Tyynenmeren, Karibian, Kookossaaren ja Juan de Fucan mannerlaattojen risteyskohdassa. Kulttuurimaantieteellisiä jaotteluja on lukuisia.
Ilmasto ja ekosysteemit.
Mesoamerikassa on karkeasti ottaen kolmenlaisia ekosysteemejä: kuumat trooppiset alangot, viileät trooppiset ylängöt ja ei-trooppiset kuivat alueet. Mesoamerikan eläin- ja kasvilajisto on maailman monipuolisimpia. Vaihtelevien maasto- ja ilmasto-olojen vuoksi Mesoamerikassa on runsaasti pienille maantieteellisille alueille sopeutuneita endeemisiä lajeja.
Suurin osa Mesoamerikasta sijaitsee kravun kääntöpiirin eteläpuolella, eikä merkittävää talven ja kesän vaihtelua ole. Pohjoisessa Mesoamerikassa ilmasto kylmenee talvisin. Leveyspiiriä enemmän Mesoamerikan lämpötiloihin vaikuttaa pinnanmuodostus. Vuorijonot ohjaavat myös kosteaa ilmaa vaikuttaen sateisiin. Puolikuivia alueita esiintyy eri puolilla Mesoamerikkaa paikoissa, joissa vuoristot estävät kostean ilman virtaamisen alueelle. Vuorokausittaiset lämpötilaerot ovat sitä suurempia, mitä suurempi on korkeus meren pinnasta. Lunta esiintyy korkeimmilla vuorilla.
Trooppiset hirmumyrskyt ovat Mesoamerikassa yleisiä. Niitä saapuu sekä Atlantilta että Tyyneltämereltä aiheuttaen rankkasateita, tulvia ja eroosiota. Hirmumyrskyt ovat yleisimpiä sadonkorjuuaikaan syksyllä, mikä voi pahentaa niiden aiheuttamaa tuhoa.
Ilmasto on tuhansien vuosien saatossa vaihdellut. Mesoamerikan asuttamisen aikaan se oli paljon nykyistä kylmempi ja kosteampi. Pleistoseenikauden päätyttyä ilmasto lämpeni ja kuivui, mutta vaihtelu on jatkunut myös holoseenikaudella. Osa vaihtelusta heijastaa laajempia Karibianmeren alueella koettuja ilmastonmuutoksia. Lyhyemmät ilmastonmuutokset saattavat liittyä tulivuorenpurkauksiin. Metsäkato ja muu ihmisen toiminta saattaa myös selittää paikallista vaihtelua. Ilmastonmuutoksilla on ollut suuri vaikutus Mesoamerikan asutushistoriaan. Espanjalaiset saapuivat Mesoamerikkaan 1500-luvulla, minkä jälkeen ihmisen vaikutus alueen lajistoon on entisestään kiihtynyt.
Maantieteelliset alueet.
Pohjois-Meksiko.
Mesoamerikka on etelässä kapea ja pohjoisessa leveä. Merestä kauimpana sijaitsevat alueet ovat myös kuivimpia. Pohjois-Meksikon autiomaa oli esikolumbiaanisella ajalla hyvin ankara elinympäristö. Sadanta on vähäistä ja yön ja päivän välinen lämpötilanvaihtelu voimakasta. Kuivuuteen sopeutunut kasvillisuus on harvaa ja matalaa.
Atlantin ja Tyynenmeren merivirtojen ansiosta Pohjois-Meksikon rannikolla on yleensä runsaasti sateita, mutta subtrooppinen korkeapaine voikin toisinaan aiheuttaa kuivuuskausia. Kuivinta on Meksikon luoteisrannikolla ja Meksikon ylängön pohjoisosissa. Aavikkoilmaston teoreettista rajaa (BW eli alle 200 mm sadetta vuodessa) pidetään joskus Mesoamerikan määritelmällisenä pohjoisrajana.
Meksikon ylänkö.
Nykyisen Meksikon alueella on useita pitkiä vuorijonoja. Läntisen ja itäisen Sierra Madren vuoristot kulkevat pohjois–eteläsuunnassa Meksikon länsi- ja itärannikoilla. Niiden eteläpuolella kulkee itä–länsisuuntainen tuliperäinen vuoristo, joka ulottuu Atlantilta Tyynellemerelle. Korkeimmat vuoret ovat yli -metrisiä. Vulkaanisissa kerrostumissa esiintyy runsaasti obsidiaania, joka oli esikolumbiaanisella ajalla tärkeä luonnonvara. Pohjoisessa maasto vähitellen laskeutuu ja maaperä muuttuu tasaisemmaksi. Pohjoisylängön rikkailla malmiesiintymillä on ollut suuri merkitys siirtomaa-ajan ja itsenäisen Meksikon taloudelle.
Vuorijonojen väliin jäävää aluetta kutsutaan Keskiylängöksi. Ylätasanko sijaitsee noin metrin korkeudessa, ja siihen kuuluvat Meksikon laakso ja sen viereiset laaksot. Jokien ja järvien kirjoma maasto on muinaisten tulivuorten ja pleistoseenikaudella vallinneen kostean ilmaston muovaamaa. Joillain alueilla sataa tarpeeksi maan viljelemiseen, mutta jotkin alueet ovat siihen liian kuivia. Kuivuminen alkoi pleistoseenin päättyessä noin vuotta sitten ja jatkuu edelleen. Talvi on kuiva ja kesä sateinen. Kylmintä on vuodenvaihteen tienoilla ja kuuminta loppukeväästä. Lokakuun ja maaliskuun välillä saattaa esiintyä hallaa. 
Eteläinen ylänkö.
Läntinen ja itäinen Sierra Madre yhdistyvät Tehuantepecin kannaksella, joka on Meksikon kapein kohta. Kannaksen poikki kulkeva sola mahdollistaa liikkumisen Meksikonlahden ja Tyynenmeren rannikkojen välillä. Etelä-Meksikon vuoret tunnetaan Sierra de Chiapasina. Ylämaa jatkuu kannaksen poikki Guatemalan puolelle. Korkeimmat vuoret ovat lähes -metrisiä. Rinteillä kasvaa lauhkean ja viileän vyöhykkeen havupuita. Joillakin vuoristoalueilla sademäärät jäävät niin vähäisiksi, että seutu määritellään puoliaavikoksi.
Tulivuorenpurkaukset ja maanjäristykset ovat Guatemalassa yleisiä. Suurimpia tulivuoria ovat Santa María, Fuego, Pacaya ja Izalco. Vuorijonon pohjoispuolella on rikkonainen ylänkö, jossa on useita altaita. Niistä merkittävimmät ovat Guatemalan, Motaguan ja Ulúan laaksot. Etelä-Meksikon vuoristo koostuu graniittisesta peruskalliosta ja eroosion paljastamasta sedimenttikivestä, eikä maanjäristyksiä juuri esiinny. Altaiden maaperä on hedelmällistä. Etelä-Meksikon laaksoista arkeologisesti huomattavin on Oaxaca.
Itärannikko (Meksikonlahti).
Mesoamerikan suurin yhtenäinen alankoalue on Meksikonlahden rannikon, Jukatanin niemimaan ja Guatemalan pohjoisosat käsittävä rannikkotasanko. Pohjois-Guatemalan alanko jatkuu idässä edelleen Belizen puolelle.
Meksikonlahden rannikon maaperä on eroosion kuluttamaa alankoa, jota peittävät hedelmälliset alluviaalikerrostumat. Lahden pohjukassa Veracruzin, Tabascon ja Chiapasin osavaltioissa sateet ovat runsaita. Eteläisessä Veracruzissa alanko rajautuu Tuxlavuoriin, joka on Etelä-Meksikon tuliperäisen vuoriston itäinen haara.
Jukatanin niemimaa itäisessä Meksikossa on entistä merenpohjaa. Jokia ja järviä on hyvin vähän, ja maata peittää kalkkikivikuori. Maa on enimmäkseen tasaista alankoa. Sade- ja kuivakauden vaihtelu on korostunutta. Sadanta on vähäistä, mutta kalkkipitoisessa maaperässä on runsaasti ravinteita. Niemimaan pohjoisosaa peittää matala ja tiheä viidakko. Keskiosassa on matala vuorijono Puuc. Etelässä maasto muuttuu rikkonaiseksi yhdistyen vähitellen Chiapasin ja Guatemalan ylänköön. Jukatanin alueella on paljon luolia, ja pintavalunnan sijaan suuri osa luonnonvesistä virtaa maan alla. Kalkkikivikuoressa on paikoin aukkoja, joista pohjavesi pääsee luonnonkaivoina (mayaksi "dzonot", espanjaksi "cenote") pintaan.
Länsirannikko (Tyynimeri).
Mesoamerikan pohjoinen rajaseutu ulottuu Meksikon länsirannikkoa myöden Kalifornianlahden pohjukkaan. Tyynenmeren rannikkoalanko on pohjoisessa leveä ja muodostuu graniittisesta peruskalliosta sekä laajoista alluviaalitasangoista. Alanko kapenee etelää kohti. Rannikolla on pieniä alluviaalitasankoja ja kivikkoisia jyrkänteitä.
Keski-Amerikan kannas.
Eteläisen Mesoamerikan ilmasto on kuuma ja kostea. Etelä-Meksikossa ja Guatemalassa kasvaa korkeaa sademetsää. Guatemalan ylängön eteläpuolella sijaitsee Tyynenmeren rannikkoalanko, jonka alluviaalikerrostumat, estuaarit ja laguunit ovat otollisia pysyvälle ihmisasutukselle.
Eteläisin Mesoamerikka on vuoristoa. Etelä-Guatemalassa sijaitsee Sierra de las Minasin vuoristo, jonka eteläpuolella on pieni aavikkoinen alue. Etelä-Belizessä on oma vuoristonsa, Maya-vuoret. Myös Hondurasin pinnanmuodostus on vuoristoista.
Historia.
Esikeraaminen kausi.
Mesoamerikan asutushistoria ulottuu todennäköisesti yli vuoden päähän. Vanhimmat ihmisfossiilit on ajoitettu -luvulle eaa. Alueen arkeologia ja historia jaetaan seitsemään kauteen: paleointiaaneihin (vuoteen 7000 eaa.), arkaaiseen kauteen (7000–2000 eaa.), muotoutumisvaiheeseen (2000 eaa. – 250 jaa.), klassiseen kauteen (250–900 jaa.), jälkiklassiseen kauteen (900–1521 jaa.), siirtomaa-aikaan (1521–1821 jaa.) ja itsenäisten valtioiden vaiheeseen, joka jatkuu edelleen.
Pleistoseenikauden ilmasto oli nykyistä viileämpi ja kosteampi. Mesoamerikan ensiasuttajat olivat suurriistaa saalistaneita metsästäjä-keräilijöitä. Noin eaa. ilmasto lämpeni. Viljelykasvien jalostuksesta on merkkejä 5500 eaa. alkaen. Hautalöydöissä on samaan aikaan viitteitä uskonnollisten rituaalien kehityksestä. Esikeraamisen kauden lopulla tapahtui vähittäinen siirtymä pysyvään asutukseen ja maanviljelyyn. Syntyi selvästi muun Amerikan aineellisesta kulttuurista poikkeava mesoamerikkalainen elämäntapa ja uskonnollinen perinne. Ihmiset elivät edelleen heimoina, eikä varsinaisia valtioita ollut.
Esihistoriallisen Meksikon kulttuuri oli melko yhtenäinen noin vuoteen 2500 eaa., minkä jälkeen eteläiset maanviljelyskulttuurit (Mesoamerikka) ja pohjoisemmat metsästäjä-keräilijät (Kuiva-Amerikka) määritellään tutkimuskirjallisuudessa erillisiksi kulttuurialueiksi. Keidas-Amerikan maata viljelleet yhteiskunnat alkoivat muotoutua noin 500 eaa.
Esikolumbiaaniset sivilisaatiot.
Keramiikan valmistus alkoi Mesoamerikassa noin 2300 eaa. Keramiikan valmistustaito saatiin Andien kulttuureilta todennäköisesti meriteitse. Samaan aikaan asutus keskittyi maata viljeleviin kyliin. Väestön kasvaessa yhteiskunta monimutkaistui ja työvoima erikoistui. Vuoteen 1000 eaa. mennessä Mesoamerikkaan oli syntynyt lukuisia paikalliskeskuksia, jotka sopeutuivat vaihteleviin ilmasto-oloihin ja ekosysteemeihin.
Olmeekit olivat Mesoamerikan ensimmäinen suuri sivilisaatio, joka tunnetaan varsinkin suurista ihmispäätä esittävistä kivipatsaistaan. Olmeekkien vaikutus Mesoamerikan myöhemmissä kulttuureissa näkyi vahvana, vaikka heidän perintönsä saikin erilaisia alueellisia tulkintoja. Sapoteekit kehittivät esiklassisen kauden lopulla Mesoamerikan ensimmäisen kirjoitus- ja kalenterijärjestelmän.
Mesoamerikka oli yksi maailmanhistorian seitsemästä itsenäisesti syntyneestä kaupunkikulttuurista. Muut olivat Mesopotamia, Egypti, Indus-kulttuuri, Kiina, Andit ja Lounais-Nigeria. Kaupunkien ja valtioiden synty on Mesoamerikan klassisen kauden teoreettinen tunnuspiirre. Teotihúacanin kaupunki ja Monte Albánin sapoteekit laajenivat imperiumeiksi, jotka hallitsivat suuria maa-alueita satojen vuosien ajan. Mayojen korkeakulttuuri kukoisti kaakkoisessa Mesoamerikassa. Mayojen tähtitiede, matematiikka, arkkitehtuuri ja veistostaide saavuttivat huippunsa. Myös mayojen kalenteri- ja kirjoitusjärjestelmä olivat esikolumbiaanisen Amerikan kehittyneimmät. Kaupunkivaltioiden voimakkaan kilpailun seurauksena maya-alueille ei syntynyt vakaita suurvaltoja. Klassinen kausi päättyi pitkään sotien ja nälänhätien kauteen, jonka seurauksena Teotihuacán ja Monte Albán hylättiin ja mayojen korkeakulttuuri taantui.
Jälkiklassisella kaudella (900–1521) syntyi ennennäkemättömän suuria imperiumeja ja talous kääntyi uuteen kasvuun. Valtakunnat olivat entistä yhtenäisempiä, kaupungistuminen kiihtyi ja säännöllinen kauppa laajeni Mesoamerikan ulkopuolelle. Kirjoitustaito yleistyi eri puolilla Mesoamerikkaa, ja aikakaudelta tunnetaan suuri määrä kirjallisia lähteitä. Vahvimpia valtioita hallitsivat ensin tolteekit ja heidän jälkeensä asteekit. Myös maya-alueella syntyi lyhytikäisiä suurvaltoja, kun jokin heimo tai kaupunkivaltio kykeni hetkellisesti alistamaan naapurinsa.
Siirtomaa-ajalta nykypäivään.
Siirtomaa-ajan (1521–1821) alussa Espanja valloitti Mesoamerikan, jolloin sen perinteiset yhteiskunnat korvautuivat eurooppalaistaustaisen väestön johtamalla järjestelmällä. "Encomienda"-politiikan mukaisesti valloitetut alueet jaettiin konkistadorien ja muiden Espanjan kuninkaan suosiossa olleiden eurooppalaisten hallitsemiksi läänityksiksi. Alkuperäisväestön lukumäärä oli vuonna 1520 arviolta 27 miljoonaa, mutta sata vuotta myöhemmin vain yksi miljoona. Romahduksen tärkein syy olivat valloittajien mukana levinneet vanhan maailman sairaudet, joille Amerikan alkuperäisväestöllä ei ollut vastustuskykyä.
Suuri osa Mesoamerikasta espanjalaistui nopeasti, mutta joillakin alueilla esikolumbiaaninen elämäntapa ja aineellinen kulttuuri jatkuivat 1500-luvun jälkipuoliskolle. Syntyi synkretistinen kulttuuri, jossa mesoamerikkalaiset ja eurooppalaiset vaikutteet sekoittuivat. Intiaaneja voitiin pakkosiirtää esimerkiksi kaivostalouden työntekijöiksi, jolloin väestöä siirtyi aiemmin harvaan asutuille puoliaavikoille ja aavikoille. 1700-luvun jälkipuoliskolla alkuperäisväestö alkoi jälleen kasvaa. Siirtomaajärjestelmä purkautui vuodesta 1821 alkaen, kun Meksiko ja Väli-Amerikan maat itsenäistyivät.
Monet alkuperäiskansat reagoivat teollistumiseen ja kaupallistumiseen eristäytymällä muusta yhteiskunnasta. Se mahdollisti heidän kulttuurinsa säilymisen, mutta johti samalla köyhyyteen. 1900-luvulla alkuperäiskansat alkoivat yhdentyä eurooppalaistaustaisen väestön perustamiin valtiollisiin ja taloudellisiin järjestelmiin. Julkisten palvelujen ja talouskasvun keskittyminen pääkaupunkeihin johti monissa tapauksissa kaupunkiväestön hallitsemattomaan kasvuun. Metsäkato on ongelma kaikkialla Mesoamerikassa, ja monet alueen eläin- ja kasvilajit ovat vaarassa kadota. Vuosisadan lopulla syntyi aktivistiliikkeitä, jotka vaativat alkuperäiskansojen yhteiskunnallisen ja taloudellisen aseman parantamista. Monet Mesoamerikan valtiot ovat ohjanneet voimavaroja maatalouden ja pikkukaupunkien kehittämiseen vaihtelevin tuloksin.
Esikolumbiaaninen Mesoamerikka.
Kulttuuriset ominaispiirteet.
Mesoamerikan alkuperäiskansat ja -yhteiskunnat olivat moninaiset: esiintyi nomadiheimoja, maaseutuyhteisöjä, päällikkökuntia ja kaupunkivaltioita. Niillä oli kuitenkin myös erilaisia yhteisiä teknologisia ja kulttuurisia perinteitä, jotka erottavat Mesoamerikan muinaiset yhteiskunnat naapurikansoista. Paul Kirchhoffin mukaan tällaisia piirteitä olivat eräät laajalle levinneet kielet ja keramiikkatyylit, tehokas maatalous, puutarhasaarten rakentaminen, obsidiaanista valmistetut teräaseet ja työkalut, kaukokauppa, ihmisten uhraaminen, porraspyramidit, kirjoitustaito, aurinkokalenteri ja kaarnan käyttö paperina.
Mesoamerikkalaiset perinteet syntyivät monilla eri alueilla. Paikalliskulttuurien välisen vuorovaikutuksen ansiosta ne levittyivät vähitellen koko kulttuurialueelle. Asutus- ja hallintokeskuksilla oli kulttuurin yhtenäistymisessä keskeinen asema. Maa- ja syrjäseutujen asukkaat jäljittelivät kaupunkien elämäntapaa tai saattoivat joutua keskusten suoran hallintovallan alaisuuteen. Täysin yhtenäistä kulttuuria Mesoamerikkaan ei koskaan syntynyt. Kun Mesoamerikkaa 1900-luvun puolivälin tutkimuskirjallisuudessa ensi kertaa määriteltiin, alueen sisäistä monimuotoisuutta ei kunnolla tiedostettu. Tuoreempi tutkimus on osoittanut, ettei esikolumbiaanista Mesoamerikkaa ole mahdollista jakaa selvärajaisiin paikalliskulttuureihin, eikä myöskään arkeologinen aikajako ole sama kaikkialla Mesoamerikassa.
Asutuskeskukset.
Tärkein yhdistävä piirre oli 2. vuosituhannen eaa. lopulla koettu keskusjohtoisten valtakuntien synty. Mesoamerikkaan muodostui eriarvoisia luokkayhteiskuntia, joiden hallinto perustui erikoistuneisiin uskonnollis-valtiollisiin instituutioihin. Kukin valtakunta hallitsi rajattua maantieteellistä aluetta. Hallintopaikat olivat hallinnollis-seremoniallisia keskuksia, jotka rakennettiin monumentaalisiksi. Uskonnollisten tehtävien lisäksi seremoniakeskukset toimivat poliittisen vallan symboleina, kuninkaallisten tukikohtina, yläluokan asuinpaikkoina, maatalouden ylijäämän varastoina ja kaupankäynnin keskuksina.
Siirtymä kyläasutuksesta monimutkaisiin kaupungistuneisiin yhteiskuntiin oli Mesoamerikassa omaperäinen kehitys. Tärkein väentiheyttä säädellyt seikka oli maatalouden tuottavuus. Tuottaavuuteen vaikuttivat sekä luonnonolot (ilmasto, maaperä) että viljelijäyhteisön toimintatavat ja teknologia. Suurimmat kaupungit syntyivät ylämaille. Erityisen korkea väentiheys saavutettiin Meksikon ja Oaxacan laaksoissa. Myös Jukatanin ja Meksikonlahden rannikon trooppisilla alangoilla väestönkasvu oli voimakasta. Esikolumbiaanisen Mesoamerikan väkiluku vaihteli huomattavasti. Katovuosista saattoi seurata nälänhätää. Osa väkiluvun näennäisistä romahduksista saattaa selittyä muuttoliikkeillä. Eurooppalaisten valloituksiin verrattavaa katastrofia ei esikolumbiaanisessa Mesoamerikassa vaikeimpinakaan aikoina koettu.
Mesoamerikan kaupungit tunnetaan monumentaaliarkkitehtuuristaan ja temppelipyramideistaan. Monissa kaupungeissa oli myös rituaalisen pallopelin pelaamiseen tarkoitettu kenttä. Maatalouden ylijäämä mahdollisti monimutkaisten yhteiskuntien kehittymisen ja ammattimaisen käsityöläisluokan synnyn. Käsityöläiset valmistivat sekä käyttöesineitä että korkeatasoista taidetta. Työkalut tehtiin usein obsidiaanista. Vaatteet valmistettiin käsin kutomalla, ja keramiikka muovattiin savesta käsin. Kangaspuita tai dreijaa ei tunnettu.
Elinkeinot.
Sademetsien runsaan lajiston olosuhteissa pelkkä metsästys ja keräily tarjosivat runsaasti ravintoa. Viidakon mayat suosivat kaskiviljelyä. Niin kauan kuin väestöntiheys pysyi alhaisena, ympäröivän luonnon kantokyky ei ylittynyt. Klassisen kauden loppua kohden väestö kasvoi. Samalla valtioiden kasvanut valta ja sodankäynnin lisääntyminen keskitti asutusta suurten kaupunkien ympäristöön. Syrjäisiä kyliä ja viljelmiä tuhottiin osana sodankäyntiä. Kun elintarvikehuolto keskittyi yhä pienemmille alueille, määperä köyhtyi eikä ravintoa enää ollut entiseen tapaan saatavilla.
Tärkein viljelykasvi oli maissi, joka tyydytti noin 90 prosenttia päivittäisestä energiantarpeesta. Tärkeitä olivat myös pavut, kurpitsat, chilipippurit, puuvilla ja tupakka. Agaavesta saatava kuitu oli arvostettua kauppatavaraa. Ylämailla maatalous perustui pysyvien peltojen muokkaamiseen kuokalla. Paikallisesti harjoitettiin myös kasteluviljelyä ja rakennettiin "chinampaksi" kutsuttuja pieniä keinotekoisia puutarhasaaria. Alamailla harjoitettiin kaskiviljelyä, jossa viidakkoa kaadettiin ja poltettiin kuivan kauden lopulla ja paloaukea kylvettiin sateiden alkaessa. Menetelmä pakotti uuden viljelyalan jatkuvaan raivaamiseen, sillä maaperä köyhtyi muutamassa vuodessa ja piti sen jälkeen jättää metsittymään. Soille ja mataliin järviin rakennettiin myös korotettuja peltoja, jotka olivat pysyvässä käytössä. Alamailla harjoitettiin paikallisesti myös pengertämistä. Ylämaiden maatalous oli yleisesti ottaen tuottoisampaa ja kykeni ylläpitämään suurempaa väentiheyttä.
Voimakkaasti vaihteleva lajisto ja maantiede johtivat jo varhaisina aikoina eri alueiden väliseen riippuvuuteen. Se vaikutti myös valtioiden ja imperiumien syntyyn. Maataloustuotteiden, ylellisyystavaroiden ja muiden hyödykkeiden kauppa oli laajaa ja tarkoin säänneltyä. Valuuttana käytettiin kaakaopapuja. Markkinoita järjestettiin säännöllisesti.
Pohjois-Meksikon ja ylänköjen puolikuivilla alueilla viljely on mahdollista vain keinokastelun avulla. Puoliaavikon emäksinen ja suolainen maaperä on usein viljelyyn soveltumatonta, mutta karjankasvatusta on usein harjoitettu hyvällä menestyksellä.
Maailmankuva.
Uskonto oli monijumalainen. Maailma ymmärrettiin monikerroksiseksi: taivaita oli 13 ja alamaailmoja 9, ja jokaisella niistä oli oma hallitsijajumalansa. Sulkakäärmeenä tunnettu kulttuuriheeros oli tärkeä hahmo. Lukua 13 pidettiin pyhänä. Kalenterissa oli kaksi rinnakkaista kiertoa: 260-päiväinen (13 × 20 päivää) rituaalikalenteri ja 365-päiväinen (18 × 20 + 5 päivää) vuodenkiertoa vastaava kalenteri. Yhdessä ne muodostivat 52-vuotisen kalenterikierron, jolla oli suuri uskonnollinen merkitys. Taivaiden tutkimiselle omistettiin paljon aikaa, ja papistolla oli suuri yhteiskunnallinen valta. Uskonnollisiin menoihin kuuluivat myös ihmisuhrit.
Mesoamerikan intiaanit kehittivät esikolumbiaanisen Amerikan edistyneimmät kirjoitusjärjestelmät. Niistä tunnetuin on mayojen kirjoitusjärjestelmä, joka yhdistelee sana- ja tavumerkkejä. Mesoamerikassa laadittiin myös Amerikan varhaisin kirjallisuus. Sen aiheet liittyvät lähinnä uskontoon, tähtitieteeseen, hallitsijasukuihin ja myyttisiin kertomuksiin. Kalenterin ja kirjoitustaidon keksiminen sekä kiinnostus taivaankappaleiden liikkeisiin lienevät oleellisesti liittyneet sateiden ennakointiin. Sateenjumala oli Mesoamerikan uskontojen tärkeimpiä jumalia (mayojen Chac ja asteekkien Tlaloc). Mesoamerikan tähtitiede saavutti korkeimman tasonsa Jukatanilla, missä sade- ja kuivakauden vaihtelu on korostunutta.
Kulttuurialueet.
Esikolumbiaaniset paikalliskultturit.
Etelä-Mesoamerikka.
Etelä-Mesoamerikka...
Keskiylänkö.
Osa alueesta oli liian kuivaa viljeltäväksi. Viljelykasvien määrä on pienempi kuin alavammilla seuduilla. Asteekkivaltakunnan keskus syntyi Meksikonlaaksossa. 
Keskiylänkö...
Koillis-Meksiko.
Koillis-Meksiko...
Luoteis-Meksiko.
Esihistoriallisena aikana Luoteis-Meksikossa oli sekä maatalouteen perustuneita kaupunkivaltioita että vaeltavia metsästäjä-keräilijöitä. Yhteydet Mesoamerikan kaupunkikulttuureihin vaihtelivat. Kulttuurivaihto oli joka tapauksessa pitkäkestoista ja voimakasta. Luoteis-Meksiko on luonnonvaroiltaan rikasta aluetta, jossa tuotettiin muun muassa kultaa, hopeaa, kuparia, turkoosia, puuvillaa, simpukankuoria, suolaa ja vesilintuja. Niitä vaihdettiin Mesoamerikan kaupunkikulttuurien piirissä valmistettuihin käsiteollisuuden ja kehittyneemmän teknologian tuotteisiin. Pohjois-Meksikon kautta Mesoamerikan kauppareitit ja kulttuurivaikutus ulottuivat ajoittain nykyisten Yhdysvaltojen lounaisosiin.
Luoteis-Meksiko...
Länsi-Meksiko.
Länsi-Meksiko...
Maya-alue.
Maya-alue voidaan jakaa eteläiseen ja pohjoiseen alamaahan sekä ylämaahan.
Jukatanin esikolumbiaaniset seremoniakeskukset ja kaupungit syntyivät usein luonnonkaivojen läheisyyteen. Guatemalan merkittävin muinaiskaupunki Tikal sijaitsee keskellä sademetsää. Sen lähellä ei ole järviä, jokia tai luonnonkaivoja. Veden puute oli koko kaupungin historian ajan toistuva ongelma, jota yritettiin ratkaista keräämällä sadevettä suuriin vesialtaisiin.
Meksikonlahden rannikko.
Rannikon hedelmällinen alluviaali sekä juoma- ja kasteluveden runsaus mahdollistivat tehokkaan maatalouden ja suurten asutuskeskusten synnyn. Alueella syntynyt olmeekkikulttuuri oli Mesoamerikan ensimmäinen suuri korkeakulttuuri. Tehuantepecin kannaksen kautta se levittäytyi levittäytyi Tyynenmeren rannikkotasangolle ja etelään kohti Guatemalaa.
Meksikonlahden rannikko...
Oaxacan laakso.
Oaxacan laakso...
Pohjoinen ylänkö.
Aavikon alkuperäiskansat tunnetaan chichimeekkeinä.
Pohjoinen Keski-Meksiko...
Suhteet muihin kulttuurialueisiin.
Mesoamerikan pohjoispuolinen kulttuurialue tunnetaan Kuiva-Amerikkana (). Siihen kuuluvat nykyisen Meksikon pohjoisosat ja Yhdysvaltain eteläosat. Alue on aavikkoa ja puoliaavikkoa, ja maanviljelyn sijaan siellä harjoitettiin metsästystä ja keräilyä. Luoteis-Meksikon ja Lounais-Yhdysvaltojen sisämaassa vallitsi Keidas-Amerikan () kulttuurialue, jonka yhteiskunnat perustuivat puoliaavikon kasteluviljelyyn ja saivat voimakkaita vaikutteita Mesoamerikan kulttuureista.
Mesoamerikasta etelään sijaitsi Keski-Amerikan ja Pohjois-Andien kulttuurialue, jonka piiriin voidaan lukea myös Länsi-Intian saariston alkuperäiskansat. Alueella oli useita pieniä päällikkökuntia, joiden elinkeino perustui metsästykseen, keräilyyn ja maanviljelyyn. Esikolumbiaanisella ajalla Keski-Amerikan ja Pohjois-Andien kulttuurit olivat tärkeitä välittäjiä Mesoamerikan ja Andien sivilisaatioiden välillä. Nicaraguan, Etelä-Hondurasin ja itäisen El Salvadorin kulttuurit muodostivat Mesoamerikan eteläisen rajaseudun, joka kävi pohjoisen kanssa kauppaa ja sotia. Pienten kaupunkivaltioiden hallinto perustui uskontoon.
Mesoamerikan alkuperäiskulttuurit olivat Andien sivilisaation ohella esikolumbiaanisen Amerikan monimutkaisimpia ja teknologisesti edistyneimpiä yhteiskuntia. Muotoutumisvaiheen alussa Mesoamerikan kulttuureissa oli Andien sivilisaation vaikutusta. Myöhemmin hallitsevaksi muodostui Meksikonlahden rannikolla syntynyt kotoperäinen olmeekkikulttuuri, joka muotoutumisvaiheen lopulla hajaantui useiksi paikallisiksi perinteiksi. Meriteitse saadut andilaiset vaikutteet säilyivät Länsi-Meksikossa.
Mesoamerikan alkuperäiskulttuurit kehittyivät ilman yhteyttä Euroopppaan tai Afrikkaan. Epätieteellisissä lähteissä on toisinaan esitetty väitteitä Vanhan maailman vaikutuksesta, joka olisi antanut kimmokkeen Mesoamerikan sivilisaation synnylle. Esimerkiksi Mesoamerikan arkkitehtuurissa on nähty yhtymäkohtia muinaisen Egyptin pyramideihin. Nämä väitteet eivät kuitenkaan ole uskottavia muun muassa siksi, että Euraasian ja Afrikan ensimmäiset sivilisaatiot kukoistivat aikana, jona Mesoamerikan monumenttirakentaminen oli vasta kaukaista tulevaisuutta. Yksittäisiä ihmisiä saattoi tosin tahallisesti tai tahattomasti päätyä Euraasiasta Amerikkaan, mutta heidän mukanaan ei tapahtunut merkittävää kulttuurivaihtoa. Vasta Kolumbuksen matkat 1400-luvun lopulla johtivat Amerikan ja Euroopan poliittiseen, taloudelliseen ja kulttuuriseen yhdentymiseen.
Nykyajan alkuperäiskansat.
Kulttuurinen kohtaaminen ja muutos.
Mesoamerikan kulttuuri sai 1500-luvulta lähtien voimakkaita vaikutteita Euroopan ja Afrikan kulttuureista, joiden piirteet sekoittuivat alkuperäiskansojen perinteisiin. Alueen alkuperäiskansat ovat nykyään yleisesti säännöllisessä vuorovaikutuksessa kansallisten ja kansainvälisten toimijoiden kanssa. Alkuperäiskansojen kulttuurin juuret palautuvat esikolumbiaaniselle ajalle, ja monet perinteistä ovat säilyneet nykypäivään. Alkuperäiskulttuurit ovat vaikuttaneet myös Mesoamerikkaan asettuneen eurooppalais- ja afrikkalaistaustaisen väestön tapoihin. Samalla syntyi uudenlaisia ryhmiä, kuten eurooppalaisten ja intiaanien sekä afrikkalaisten ja eurooppalaisten jälkeläiset.
Osa Mesoamerikan alkuperäiskansoista on pyrkinyt ylläpitämään perinteiseen elämäntapaansa liittyviä taitoja. Teknologisen yhteiskunnan tuotteet hyväksytään, jos niiden koetaan parantavan elintasoa, mutta ulkopuolelta pakotetut yhteiskunnalliset uudistukset torjutaan. Keski-Amerikan valtioiden sisäiset levottomuudet ja väkivaltaiset selkkaukset ovat uhkana monien alkuperäiskansojen elämäntavalle. Alkuperäiskansojen edustajia on päätynyt myös Mesoamerikan ulkopuolelle muun muassa Yhdysvaltoihin. Alkuperäiskansojen oikeuksia puolustavat liikkeet perustelevat vaatimuksiaan muun muassa Mesoamerikan omintakeisella kulttuurilla.
Väestö ja asutukset.
Mesoamerikan alkuperäiskansoihin kuului 2000-luvun taitteessa yli 15 miljoonaa henkeä. Mesoamerikkalaisten yhteisöjen keskeinen hallinnollinen yksikkö on "municipio", johon kuuluu yksi tai useampi kylä. Municipion keskuspaikka on yleensä seudun isoin asutuskeskus. Siellä toimitetaan hallintoon, kaupankäyntiin ja uskontoon liittyviä asioita.
Suurin osa ihmisistä asuu pienissä kylissä tai yksittäisillä maatiloilla. Ihmiset elävät yleensä suurperheinä, joihin kuuluu 2–4 sukupolvea. Vaimo muuttaa miehensä luo asumaan. Omaisuus periytyy yleensä isältä pojalle ja sukunimi isältä lapsille. Sukunimet ovat lähinnä espanjalaista alkuperää. Kouluissa opetus annetaan yleensä espanjaksi, mikä tekee yksikielisten lasten opiskelusta vaikeaa. Koulu kestää usein vain muutamia vuosia.
Elinkeinot.
Tärkein elinkeino on maatalous ja tärkein elintarvike maissi. Muita viljelykasveja ovat papu, kurpitsa, chili ja tomaatti. Paikallisesti viljellään ananasta, avokadoa, bataattia, kaakaota, maniokkia ja vaniljaa. Kolumbiaanisen vaihdon myötä omaksuttuja viljelykasveja ovat banaani, kahvi, kaura, maapähkinä, seesami, sokeriruoko ja vehnä. Kaskiviljelystä on suurelta osin luovuttu, mutta chinampa-puutarhasaaret ovat edelleen käytössä.
Käsitöillä on historiallisesti ollut suuri merkitys Mesoamerikan alkuperäiskansoille, mutta nykyään useimmat ovat riippuvaisia teollisesti valmistetuista tuotteista. Sekä miehet että naiset punovat hattuja ja koreja. Savityöt ovat perinteisesti naisten vastuulla. Suurin osa Mesoamerikan yhteisöistä ei ole erikoistunut mihinkään tiettyyn tuotteeseen. Markkinoita järjestetään säännöllisesti, ja usein ne kiertävät kylästä ja kaupungista toiseen niin, että jokaisena viikonpäivänä järjestetään markkinat jossakin lähiseudun kylässä. Markkinoilla ja käsin tehtyjen tuotteiden myynnillä on nykyään suuri taloudellinen merkitys turismin vuoksi.
Uskonto.
Lähes kaikki Mesoamerikan intiaanit harjoittavat nykyään kristinuskoa. Katolista uskontoa ei omaksuttu Mesoamerikkaan sellaisenaan, vaan siihen on sekoittunut Mesoamerikan perinteisiä uskomuksia ja käytäntöjä. Alkuperäiskulttuurien vaikutus heijastuu esimerkiksi arkkitehtuuriin, symboliikkaan, teologiaan ja rituaaleihin. Perinteiset jumal- ja henkiolennot on tulkittu kristillisiksi pyhimyksiksi. Myös usko erilaisiin henkiolentoihin ja noituuteen on yleistä. Mesoamerikan omintakeinen katolisuus kehittyy ja muuttuu edelleen. Se heijastuu myös latinalaisen Amerikan vapautusteologiaan.
Uskonnolliset ja poliittiset tehtävät on varattu miehille. Kaikilla miehillä on velvollisuus palvella yhteisöä erilaisissa yleishyödyllisissä toimissa, mutta vain osa nousee korkeisiin asemiin.
Kielet.
Kulttuurisesta yhdenmukaisuudesta huolimatta Mesoamerikan alkuperäiskansat puhuvat useita keskenään huomattavan erilaisia kieliä. Alueella puhutut yli 120 alkuperäiskieltä jakaantuvat noin kymmeneen kielikuntaan ja useisiin isolaatteihin. Yksinomaan mayakieliin kuuluu yli 20 kieltä. Muita suuria kielikuntia mixeläis-zoquelaiset kielet, otomangelaiset kielet ja uto-asteekkilaiset kielet, joihin kuuluvia kieliä puhuu enemmistö Mesoamerikan intiaaneista.
Mesoamerikan kielten monimuotoisuus vastaa Afro-Euraasiassa puhuttujen kielten välisiä eroavaisuuksia. Pitkään jatkuneen vuorovaikutuksen seurauksena niille on tosin kehittynyt yhteisiä piirteitä. Varsinkin olmeekkien puhumilla mixeläis-zoquelaisilla kielillä on historiallisesti ollut suuri vaikutus muihin Mesoamerikan kieliin. Nykyään se on kuitenkin Mesoamerikan suurista kielikunnista pienin.
Tutkimus.
Eurooppalaisille aiemmin tuntematon mesoamerikkalainen kulttuuri vaikutti Euroopassa vallinneisiin käsityksiin ihmiskunnasta. Aiemmin tuntemattoman sivilisaation kohtaaminen mullisti käsitykset maailman Kohtaamisella oli merkitystä myös tieteen kehitykselle. Aiemmin tuntemattoman sivilisaation kohtaaminen pakotti arvioimaan uudelleen esimerkiksi historian- ja kieltentutkimuksen käsityksiä.
Ensimmäiset nykyaikaiset etnografiat laadittiin 1500-luvun alussa, kun eurooppalaistaustainen väestö kirjoitti selontekoja Amerikan alkuperäiskansoista. Siirtomaa-ajan Amerikan varhaisimmat ja laajimmat etnografiset teokset käsittelevän nimenomaan Mesoamerikkaa. Merkittävin on Bernardino de Sahagúnin "Historia general de las cosas de Nueva España". Sahagún sai teokseensa vaikutteita sekä eurooppalaisista tietosanakirjoista ja "Raamatun" selitysteoksista että Mesoamerikan alkuperäiskansojen kertomaperinteestä ja kirjanpidosta. Mesoamerikan monipuolinen luonto on aktiivinen tutkimuskohde, ja myös tässä hankkeessa tutkijat saavat apua alueen alkuperäiskansoilta.