tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Valko-Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan vaakuna

Valko-Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan vaakuna oli Valko-Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan tunnus. Se otettiin käyttöön 30. maaliskuuta 1927, ja lopullinen versio hyväksyttiin vuonna 1981.
Vaakunaan on kuvattu keskelle yleismaailmallinen kommunismin symboli sirppi ja vasara. Sen alle on kuvattu maapallo, jonka ylle aurinko nousee. Kokonaisuutta ympäröivät ruislyhteet, joista vasemmanpuoleisessa lyhteessä on myös apiloita ja oikeanpuoleisessa myös pellavaa. Ylhäällä on punainen tähti. Ruislyhteitä kiertää punainen nauha, johon on kirjoitettu "”Kaikkien maiden työläiset, liittykää yhteen!”" vasemalle valkovenäjäksi, ' ("Praletaryji usih’ krajin, jadnaitsesja!") ja oikealle venäjäksi, ' ("Proletarii vseh stran, sojedinjaites!").
Vaakuna on toiminut pohjana presidentti Aljaksandr Lukašenkan vuonna 1995 käyttöönottamalle nykyiselle Valko-Venäjän vaakunalle.
Historia.
Vaakunaa muutettiin useaan kertaan vuosien saatossa. Vaakunasta oli vuosina 1919–1991 käytössä kuusi eri versiota.
Vuosina 1919–1927 oli käytössä Venäjän SFNT:n vaakuna, johon oli vaihdettu Valko-Venäjän SNT:n lyhenne ”Б.С.С.Р.” ja Neuvostoliiton tunnuslause "”kaikkien maiden proletaarit, liittykää yhteen”" oli valkovenäjän kielellä.
Vuonna 1924 julistettiin kilpailu uuden tunnuksen suunnittelemisesta. Voittajaksi hyväksyttiin vuonna 1927 vaakuna, jossa on kuvattu vasemmalla olevan ruislyhteen, sen lomassa olevien apiloiden ja oikealla tammenlehvien ympäröimänä sirppi ja vasara, joiden alapuolella on maapallo jonka takaa aurinko nousee. Vaakunaa kiertää nauha, jossa on neuvostotasavallan lyhenne ”Б.С.С.Р.”, sekä Neuvostoliiton motto neljällä kielellä: venäjäksi, valkovenäjäksi, puolaksi ja jiddišiksi. Ylhäällä on punainen tähti. Tämä perusrakenne pysyi käytössä aina Neuvostoliiton hajoamiseen saakka, ja itsenäinen Valko-Venäjän valtio otti sen muunneltuna uudelleen käyttöön vuonna 1995, joten se on yhä sama tänäkin päivänä. Tämä versio oli käytössä vuoteen 1937.
Vuonna 1937 vaakunaa muutettiin hieman. Sirppi ja vasara muutettiin hopeisiksi, punaista tähteä pienennettiin ja ruislyhdettä paksunnettiin. Versio oli käytössä vain lyhyen aikaa seuraavaan vuoteen 1938 asti.
Elokuussa 1938 hyväksyttiin taas uusi versio vaakunasta. Neuvostoliiton korkeimman neuvoston suosituksesta puolan- ja jiddišinkielinen motto poistettiin. Tammenlehvät korvattiin rukiilla, jonka päällä on pellavan siemenkotia. Lyhenteestä poistettiin pisteet. 
Neuvostotasavallan 30. vuosipäiväksi taiteilija Ivan Dubasov suunnitteli hiukan muunnellun version. Maapallo sekä sirppi ja vasara muuttuivat hiukan, ja pellava esitettiin siemenkotien sijasta kukkina. Vuonna 1958 muutettiin vielä valkovenäjänkielistä tunnuslausetta, sana ' ("jednaitsesja") muutettiin sanaksi ' ("jadnaitsesja"). Tämä versio oli pisimpään käytössä, vuodesta 1949 vuoteen 1981.
Vuonna 1981 tehtiin viimeinen muutos, sirppi ja vasara muutettiin kullanväriseksi ja värejä yleensäkin keltaisemmiksi. Lopullinen versio oli käytössä Neuvostoliiton hajoamiseen saakka aina vuoteen 1991.
Tobias Michael Carel Asser

Tobias Michael Carel Asser (28. huhtikuuta 1838 Amsterdam – 29. heinäkuuta 1913 Haag) oli alankomaalainen juristi, joka yhdessä Afred Friedin kanssa sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1911 erityisesti ansioistaan kansainvälisen yksityisoikeuden alalla. Hänen aloitteestaan perustettiin Haagin kansainvälisen yksityisoikeuden konferenssi.
Asser toimi aktiivisti kansainvälisen oikeuden akatemian luomiseksi ja tämä johti lopulta Haagin kansainvälisen oikeuden akatemian luomiseen. Hän oli myös yksi Kansainvälisen oikeuden instituutin perustajista.
Asser oli kansainvälisen oikeuden tutkija. Hän oli vuodesta 1862 professorina Amsterdamissa, vuodesta 1875 samalla osastopäällikkönä ulkoasiainministeriössä, vuodesta 1893 valtioneuvoston jäsen, 1904 valtioministeri. Asseria pidetään auktoriteettina kansainvälisen oikeuden kysymyksissä. Hän edusti Alankomaita merkittävissä diplomaattisissa kongresseissa. Hän oli puheenjohtajana tiettävästi hänen aloitteestaan Haagiin 1893 kokoon kutsutussa, kansainvälisen yksityisoikeuden kysymyksiä käsittelevässä konferenssissa. Hän toimi välitystuomarina eräiden valtioiden keskinäisissä riita-asioissa. Hän oli vuosien 1899 ja 1907 rauhankonferenssien jäsen. Hän oli Kansainvälisen oikeuden instituutin perustajia 1873 ja vuodesta 1906 sen kunniajäsen. Hän julkaisi useita tutkimuksia, muun muassa "De scandinavische Wisselwet van 1880" (1880), "Schets van het international Privaatrecht" (1880).
Alfred Hermann Fried

Alfred Hermann Fried (11. marraskuuta 1864 Wien, Itävalta – 5. toukokuuta 1921 Wien) oli itävaltalainen pasifisti, kirjakauppias ja journalisti. Hän sai vuonna 1911 yhdessä Tobias Asserin kanssa Nobelin rauhanpalkinnon.
Elämä.
Fried lopetti koulunkäynnin ollessaan viidentoista ja aloitti työnteon wieniläisessä kirjakaupassa. Vuonna 1883 hän muutti Berliiniin, jossa hän avasi oman kirjakaupan vuonna 1887. Hän perusti "Die Waffen nieder!" ('Aseet alas') -lehden ja kirjoitti siihen artikkeleita itsekin. Yhdessä Bertha von Suttnerin kanssa hän vuonna 1892 muutti lehden aikakauslehden muotoon. Aikakauslehdessä "Die Waffen nieder!" sekä sen seuraajaksi perustetussa "Die Friensenswarte" -lehdessä Fried perusteli pasifistista yhetiskunta- ja elämänfilosofiaansa.
Fried osallistui vuonna 1892 Saksan rauhanliikkeen perustamiseen. Häntä voidaan syystä pitää eräänä nykyaikaisen rauhan ylläpitämisen järjestelmän perustajana. Ajatusmalli toteutui ensin Kansainliiton toiminnassa ensimmäisen maailmansodan jälkeen ja sittemmin toisen maailmansodan jälkeen perustetun Yhdistyneet kansakunnat -järjestön toiminnassa.
Fried oli kunnioitettu jäsen kansainvälisessä esperanto-liikkeessä. Vuonna 1903 hän julkaisi teoksen "Lehrbuch der internationalen Hilfssprache Esperanto".
Friedille myönnettiin vuonna 1911 Nobelin rauhanpalkinto yhdessä Tobias Michael Carel Asserin kanssa. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän asui Sveitsissä ja kuoli vähän sodan jälkeen 1921 Itävallassa.
Tuntsan metsäpalo

Tuntsan metsäpalo oli Suomen lähihistorian suurin metsäpalo. Se riehui kesäkuun 1960 lopulta alkaen Tuntsan erämaassa Sallan kunnan pohjoisosissa sekä vielä laajempana Neuvostoliiton puolella. Palo syttyi luultavasti salamaniskusta, ja sen leviämistä helpotti helteinen kesä. Paloalueita oli Suomen puolella kaksi: Papuoivan–Puitsin–Peuratunturin alueella ja toinen Kuskoivan–Nuolusoivan alueella.
Paloa oli sammuttamassa Suomessa lähes 500 miestä. Suomen puolella palo tuhosi noin 20 000 hehtaaria, kun taas Neuvostoliiton puolella paloalue oli noin 100 000 hehtaarin laajuinen. Suomen puolella palaneesta alueesta noin puolet oli varsinaista metsämaata ja loput olivat vähämetsäisiä kitu- ja joutomaita sekä tunturipaljakoita.
Palon aiheuttamat metsätaloudelliset vahingot jäivät lopulta pieniksi, mutta palo vaikeutti seudun porotaloutta tuhottuaan parhaita porojen talvilaitumia.
Palon jälkeen järjestettiin suuri "Tuntsan nokisavotta" alueelle jääneen puutavaran korjaamiseksi. Savotta oli Euroopan suurin ja se työllisti enimmillään tuhat henkilöä ja satoja traktoreita. Vuoteen 1967 jatkuneessa savotassa paloalueelta korjattiin yhteensä noin 300 000 kuutiometriä puuta. Puun korjaamisessa kokeiltiin ensimmäistä kertaa kourakonetta, ja myös moottorisahat otettiin savotassa yleisesti käyttöön.
Puun korjuun jälkeen Tuntsan paloalueen metsää pyrittiin uudistamaan kylvöillä ja istutuksilla, mutta tämä ei onnistunut kuin osittain ja osa paloalueesta jäi pysyvästi paljakaksi. Alueella ovat vieläkin näkyvissä sekä palon että puunkorjuun jäljet. Siellä on myös tiheä tieverkko, joka rakennettiin alun perin nokisavottaa varten.
Sympaattinen oftalmia

Sympaattinen oftalmia merkitsee tulehdustilaa, joka ilmenee terveessä silmässä, kun toinen silmä on vammautunut. Tulehdus voi johtaa pahimmillaan täydelliseen sokeuteen. Tilan kehittyminen kestää päivistä vuosiin silmävamman saamisen jälkeen. 
Sympaattiseen oftalmiaan on löytynyt viittauksia jo vanhoista kreikkalaisista teksteistä, mutta nimen tilalle antoi William MacKenzie. Tila on tunnettu myös siitä, että pistekirjoituksen keksinyt Louis Braille sokeutui 3-vuotiaana juuri sympaattisen oftalmian johdosta. 
Tila saattaa ilmetä aluksi mm. heikenneenä akkommodaatiokykynä. Joskus vakava iridosykliitti johtaa kipuun ja valonarkuuteen. Sairaus leviää lähinnä silmän keskikalvon, uvean kautta.
Sympaattinen oftalmia on harvinainen ja kehittyy enintään 0,5 prosentille pahan, silmään kohdistuneen vaurion saaneista. Esiintyvyydessä ei ole todettu sukupuoli- tai rotueroja.
Stargardtin tauti

Stargardtin tauti, eli perinnöllinen verkkokalvorappeuma, (lat "Dystrophia retinae hereditaria") on autosomissa useimmiten resessiivisesti periytyvä sairaus, joka aiheuttaa verkkokalvon asteittaisen rappeutumisen. Tautiin ei ole toistaiseksi hoitoa. 
Stargardt-potilailla esiintyy voimakasta valonarkuutta sekä sairauden edetessä näön menetystä ja kipua. Sairauden kuvasi saksalainen Karl Stargardt vuonna 1909. 
Stargardtin tauti voi johtaa sokeuteen. Se alkaa oireilla tavallisesti lapsuusiällä; sen esiintyvyys lapsilla on arviolta 1/10000.
Aziza Mustafa Zadeh

Aziza Mustafa Zadeh (; s. 19. joulukuuta 1969 Baku Azerbaidžan) on alun perin Azerbaidžanista kotoisin oleva, noin vuodesta 1987 Saksassa asunut jazz-pianisti ja laulaja. Hänen musiikissaan kuulee paljon azerbaidžanilaisia vaikutteita.
Historia.
Mustafa Zadeh syntyi Azerbaidžanin pääkaupungissa Bakussa. Hänen isänsä, Vaqif, oli pianisti ja säveltäjä, ja tuli tunnetuksi, kun sekoitti jazzia azerbaidžanilaiseen perinteiseen musiikkityyliin muğamiin. Mustafa Zadeh’n äiti oli klassisesti koulutettu laulaja. Mustafa Zadeh soitti klassista pianoa nuorena ja nautti erityisesti Johann Sebastian Bachin ja Chopinin sävellyksistä. Hänen improvisointikykynsä huomattiin jo nuorena. Kun hänen isänsä kuoli, hänen äitinsä luopui omasta laulajanurastaan ja alkoi panostaa tyttärensä musiikillisiin lahjoihin.
Mustafa Zadeh jakoi 17-vuotiaana vuonna 1987 Thelonious Monk -pianokilpailussa kolmannen tilan amerikkalaisen Matt Cooperin kanssa. Hän soitti Monkin sävelmiä muğam-tyylisesti. Suunnilleen samoihin aikoihin hän muutti äitinsä kanssa Saksaan. Sen jälkeen hän on levyttänyt useita levyjä myös tunnettujen artistien, kuten Al Di Meola, Stanley Clarke, Omar Hakim, ja Bill Evans.
Vuoden tiedekirja

Vuoden tiedekirja on Suomen tiedekustantajien liiton vuosittain myöntämä kirjallisuuspalkinto Suomessa julkaistulle tutkimuskirjallisuudelle. Palkinto myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1989 kymmenelle edellisenä vuonna julkaistulle teokselle. Vuodesta 2004 lähtien palkinto oli suuruudeltaan 10 000 euroa. Vuodesta 2020 palkintosumma on ollut 25 000 euroa. Palkinto jaettiin aiemmin yhdessä Tieteellisten seurain valtuuskunnan kanssa.
Aluksi palkinnon jakajana oli vain Tieteellisten seurain valtuuskunta. Tiedekustantajien liitto tuli mukaan vuonna 1995, mistä lähtien palkinto on jaettu vain yhdelle teokselle. Lisäksi on jaettu kunniamainintoja.
Vuoden tiedekirjat.
2020-luku.
Lähde (1988–2003)
Jindřich Feld

Jindřich Feld (19. helmikuuta 1925 – 8. heinäkuuta 2007) oli tšekkiläinen nykytaidemusiikin säveltäjä.
Feld syntyi musikaaliseen sukuun: hänen isänsä toimi viulunsoiton professorina Prahan konservatoriossa, ja äiti oli viulisti. Nuori Feld opiskeli isänsä johdolla viulun- ja alttoviulunsoittoa ja alkoi pian myös säveltää. Hän pääsi Prahan konservatorioon ja valmistui musiikkiakatemiasta 1952. Hän valmistui samana vuonna lisäksi tohtoriksi Kaarlen yliopistosta Prahasta. 
Vuosina 1968–1969 Feld oli vierailevana sävellyksen professorina Adelaiden yliopistossa, Australiassa. Hän oli sävellyksen professori Prahan konservatoriossa 1972–1986.
Feldin sävellystuotantoon kuuluu mm. kolme sinfoniaa, joista ensimmäinen valmistui 1967 ja viimeinen 1998. Hän sävelsi myös lukuisia konserttoja ja kamarimusiikkia.
Pasi Määttänen

Pasi Määttänen (s. 11. kesäkuuta 1972 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi urallaan Tampereen Ilveksessä, Saimaan Pallossa, Hämeenlinnan Pallokerhossa ja Rauman Lukossa sekä Ruotsin Elitserienissä HV71:n joukkueessa.
Määttäsen vahvuuksiin kuuluivat muun muassa nopeus ja monipuolisuus; hän pystyi pelaamaan sekä keskus- että laitahyökkääjän paikalla.
Määttänen nousi Ilveksen kapteeniksi kaudeksi Raimo Helmisen lopetettua menestyksekkään jääkiekkouransa keväällä 2008 ja pelasi kapteenina kunnes ura päättyi 23. maaliskuuta 2011 pudotuspeliotteluun Ilves–JYP. Määttänen pelasi urallaan 17 kautta ja 769 ottelua. Pisteitä hän sai 440 (208+232).
Vuodesta 2019 Määttänen on toiminut Suomi-sarjassa pelaavan Seinäjoen S-Kiekon päävalmentajana.
Maikopin kulttuuri

Maikopin kulttuuri oli pronssikautinen kulttuuri Kaspianmeren länsipuolella 3 500 – 2 500 eaa. Kulttuurin keskus oli nykyisen Maikopin kaupungin seuduilla, ja sen alue ulottui Tamanin niemimaalta lähellä Dagestanin rajaa sijaitsevaan Kertšinsalmeen. Kulttuuri tunnetaan taidokkaista pronssitöistään.
Maikopin kulttuurin kanssa samanaikainen oli vuosien 3 500 – 2 200 eaa. Kuro-Araxesin kulttuuri, joka ulottui Kaukasukselta Itä-Anatoliaan. Pohjoisessa ja lännessä oli Jamnan kulttuuri, joka rakensi suuria hautakumpuja ja kurgaaneja. Pohjoisessa oli Novotitorovkan kulttuuri vuosina 3 300 – 2 700 eaa. Maikopin kulttuurissa vainajat haudattiin kuoppiin, jotka peitettiin suurella maakummulla. Hautaustapojen perusteella heidän uskotaan puhuneen indoeurooppalaista kieltä. 
Vanhimpien kumpuhautojen ikä.
Joidenkin mukaan varhaisemmat Maikopin kulttuurin kurgaanit edelsivät muutamalla sadalla vuodella Jamnan kulttuurin vastaavia hautoja. Mutta uusimpien tutkimusten mukaan varhaisimmat Jamnan kumpuhaudat osuvat ajalle 4 000 – 3 300 eaa., jolloin Maikopin ja Jamnan kumpuhaudat ovat suunnilleen yhtä vanhoja.
Maikopin geeneistä.
Maikopin kulttuurin alueella uskotaan olleen ainakin Y-kromosomin haplotyyppejä G2a ja R1b edustavia väestöjä, joidenkin mukaan paljon myös J1/J2. 
R1b lienee vaeltanut alueen halki myöhäisneoliittisella ajalla/kuparikaudella etelästä.
Aikajako.
Maikopin kulttuurin aikajako:
Max Brod

Max Brod (27. toukokuuta 1884 Praha, Böömi – 20. joulukuuta 1968 Tel Aviv, Israel) oli kirjailija, dramaturgi, säveltäjä ja juristi. Hän syntyi Prahassa, joka silloin oli osa Itävalta-Unkarin Böömiä.
Brod oli tuottelias kirjailija, mutta lisäksi hän oli Franz Kafkan ystävä, elämäkerrankirjoittaja ja tämän kirjeiden ja päiväkirjojen puhtaaksikirjoittaja ja julkaisija. 
Brod oli saksankielinen juutalainen ja opiskeli lakia Prahan Kaarlen yliopistossa. Hän valmistui vuonna 1907 ja ryhtyi pian sionistiksi.
Natsiaikana vuonna 1939 Brod pakeni vaimonsa Elsa Taussigin kanssa Palestiinaan, jossa hän kuoli. Hän toimi Tel Avivin Habima-teatterin dramaturgina.
Brod tapasi Kafkan ensimmäisen kerran vuonna 1902, kuin molemmat olivat Prahassa opiskelemassa. Miehet olivat läheisiä ystäviä Kafkan kuolemaan saakka. Toisin kuin Kafka, Brod oli elinaikanaan suosittu ja paljon julkaisut kirjailija. Hänen romaaninsa "Schloß Nornepygge", joka julkaistiin kirjailijan ollessa vasta 24-vuotias, pääsi nopeasti Berliinin kirjallisuuspiirien suosioon, ja sitä pidettiin ekspressionismin mestariteoksena.
Franz Kafka sairasti tuberkuloosiia ja kuoli vuonna 1924. Hävittämiskäskystä välittämättä Brod viimeisteli ja julkaisi postuumisti ystävänsä teoksia, joista monet olivat jääneet keskeneräisiksi. Brod julkaisi Kafkan elämäkerran 1937.
Brod oli myös säveltäjä. Hänen tuotantoonsa kuuluu lauluja, pianokappaleita ja näyttämömusiikkia. Hän käänsi Leoš Janáčekin oopperoita saksaksi ja kirjoitti Janáčekista elämäkerran vuonna 1924. Brod kuoli vuonna 1968 Tel Avivissa Israelissa.
Matti Kaario

Matti Kaario (s. 29. marraskuuta 1953 Tampere) on suomalainen jääkiekkovaikuttaja. Kaario on tehnyt mittavan uran niin pelaajana kuin myös valmennus- ja johtotehtävissä. 
Keväällä 1983 kookas puolustaja Kaario pelasi MM-kisoissa yhdessä seuratovereidensa Risto Jalon ja Raimo Summasen kanssa, mutta turnaus ei muodostunut menestykseksi sen paremmin Kaariolle kuin Suomen maajoukkueellekaan. Pelaajauransa jälkeen Kaario on jatkanut eri tehtävissä jääkiekon parissa. Kaario on toiminut mm. Ilveksen jääkiekkojoukkueen valmentajana kolmesti, sekä joukkueenjohtajana kaudesta 2005–06 lähtien. Vuonna 2012 Kaario toimi Ilveksen operatiivisena johtajana yhden ottelun ajan Ilves Hockey Oy:n johdon irtisanouduttua.
Kaario toimi Tampereen kaupungin liikuntapalveluiden käyttöpäällikkönä vastuualueenaan kansainvälinen toiminta ja huippu-urheilu sekä niiden suorituspaikkojen kehittäminen. Syksyllä 2007 Kaario totesi, että "Ratina ei ole lumileikkejä varten" jolloin Tampere Unitedin pelaajien ja henkilökunnan täytyi kolata kenttä, jotta peli GBK:ta vastaan saatiin pelattua. Keväällä 2009 Kaario esti Veikkausliigakauden aloittamisen ajallaan vedoten kentän huonoon kuntoon ja lähestyvään Bruce Springsteenin konserttiin. Veikkausliigan kilpailupäällikkö Peter Lundströmin Pohjalaiselle antamansa haastattelun mukaan kentän kunto olisi mahdollistanut jalkapallo-ottelun. Kaario esitti puolestaan keväällä 2011, että perinteinen Tammela tulisi purkaa asuintalojen tieltä.
First Day of My Life

First Day of My Life on suomalaisen rockyhtye The Rasmuksen single. Se julkaistiin lokakuussa 2003 ja se on kolmas singleirrotus yhtyeen Dead Letters -albumilta. Suomen virallisella singlelistalla single oli parhaimmillaan neljännellä sijalla ja pysyi siellä kahdeksan viikkoa. Single menestyi kohtalaisesti myös muualla Euroopassa. First Day of My Life, kuten koko "Dead Letters"-albumi, nauhoitettiin "Nord Studios"illa, Tukholmassa. Kappaleesta löytyy lisäksi akustinen versio In the Shadows -singleltä sekä brittiläistä radiokanavaa varten nauhoitettu versio Guilty-singleltä.
"First Day of My Life"lle kuvattiin video Berliinissä, Saksassa ja sen ohjasi Sven Bollinger. Siinä yhtye soittaa kilpa-autoradalla ja matalassa vesialtaassa. Singlen kansikuva on otettu videon yhteydessä.
Staffa

Staffa on Skotlannin länsirannikolla sijaitseva Sisä-Hebrideihin kuuluva basalttisaari. Se sijaitsee noin 50 km Obanista länteen. Saareen on syntynyt aaltojen vaikutuksesta useita luolia, joista kuuluisin on Fingalin luola. Staffa on kooltaan 33 hehtaaria ja sen korkein kohta 42 metriä. Saari on ollut asumattomana 1800-luvulta.
Saari kuuluu Argyll ja Buten paikallishallintoalueeseen.
Alfredo Catalani

Alfredo Catalani (19. kesäkuuta 1854 Lucca – 7. elokuuta 1893 Milano) oli italialainen oopperasäveltäjä, jonka nykyään esitetyin teos on "La Wally" (1892). 
Catalani syntyi Luccassa ja opiskeli Milanossa Antonio Bazzinin johdolla. Monet säveltäjän työt ovat jääneet ajan suositumpien oopperasäveltäjien, kuten Jules Massenet'n ja Giacomo Puccinin töiden varjoon. Catalani kuoli Milanossa 39-vuotiaana kärsittyään tuberkuloosista. Hänet haudattiin Cimitero Monumentaleen, jossa lepäävät myös Amilcare Ponchielli ja Arturo Toscanini. Toscanini muistetaan Catalanin musiikillisen uran merkittävänä tukijana.
"La Wally" sai kantaesityksensä La Scalassa 20. tammikuuta 1892. Nelinäytöksisen oopperan libreton oli kirjoittanut Luigi Illica. Oopperasta muistetaan varsinkin aaria "Ebben? Ne andrò lontana", joka alun perin oli kirjoitettu itsenäisenä sävellyksenä jo 1878.
Hermann Goetz

Hermann Gustav Goetz (7. joulukuuta 1840 – 3. joulukuuta 1876) oli saksalainen säveltäjä.
Goetz muutti vuonna 1863 Sveitsiin opiskeltuaan Berliinissä. Hän työskenteli vuosikymmenen ajan kriitikkona, pianistina, urkurina ja kapellimestarina, ja viimeiset vuotensa hän omisti sävellystyölleen.
Goetz sai ensimmäisen varsinaisen pianotuntinsa 1857 ja valmistui konservatoriosta 1862. Hän meni naimisiin vuonna 1868. 
Goetz oli kärsinyt pitkään tuberkuloosista, joka saikin hänet lopulta vetäytymään hiljaiseen sävellystyöhönsä. Hänen tuotantoonsa kuuluu sinfonia, kaksi pianokonserttoa, viulukonsertto, kaksi oopperaa, kamarimusiikkia ja muuta.
Pimeyden kutsu

Pimeyden kutsu on ensimmäinen osa Robin Jarvisin Deptfordin hiiristä kertovassa nuortenkirjasarjassa. 
Juoni.
Lontoon liepeillä Deptfordissa asuvat hylätyssä Laitalassa hiiret. Tarina alkaa, kun Albert Brown, kahden lapsen Audreyn ja Arthurin isä, mielestään typerästi uhmaa Ristikon vaaroja ja menee viemäreihin. Siellä hän tapaa Lontoon keskustasta tulleen nuoren harmaan hiiren Piccadillyn, joka pakenee, kun rotat nappaavat Albertin.
Kun nuoret hiiret varttuvat aikuisiksi, he saavat kukin yksilöllisen, kohtaloon sidotun hiirvaskensa, joiden tekemiseen vaikuttavat vaskitakojat sekä hiirten myyttinen suojelija Vihreä hiiri. Albertin tytär Audrey ei halunnut uskoa, että hänen isänsä oli kuollut, ei varsinkaan silloin kun itse Vihreä hiiri ojensi hänelle hiirvaskensa ja hänen isänsä ääni kuului hänen vierestään. Kovin kiintyneenä isäänsä Audrey väittää Piccadillya pelkuriksi ja huijariksi, kun tämä kertoo Albertin joutuneen rottien hirmuisen jumalan Jupiterin kynsiin. Audreyn ja Arthurin ystävät, serkukset albiinohiiri Oswald ja peltohiiri Taula aikoivat lähteä hakemaan viemäreistä Ristikon takaa Audreyn kadonnutta hiirvaskea, mutta Piccadilly, jota Audrey itse painosti, lähti Taulan sijasta.
Oswald päätyy rottien sekaan ja melkein joutuu syödyksi. Hän pääsee kuitenkin pakenemaan ja löytää Audreyn hiirvasken. Vihreä hiiri kehottaa häntä antamaan vasken Audreylle, joka melkein joutuu Jupiterin surmaamaksi. Audreyn kissantorjuntaan erikoistunut hiirvaski tekee lopun Jupiterista, ja tämän adjutantti Morgan-cornwallilaisrottakin katoaa.
Nishijinin metroasema

Nishijinin metroasema () on Fukuokan kaupungin Sawaran suuralueella sijaitseva metroasema. Asema on neljäs asema Kūkō-linjalla Meinohaman aseman päästä lukien. Asema avattiin 26. heinäkuuta 1981.
Aseman lähellä sijaitsee useita kaupungin julkisia paikkoja, kuten museoita ja kirjastoja. Lisäksi Seinan Gakuinin yliopiston kampus sijaitsee aseman ympäristössä. Nämä tekevät asemasta yhden Fukuokan kiireisimmistä, ja sen kautta matkustaa päivässä 42 000 ihmistä. Muita paikkoja lähistöllä ovat muun muassa:
Vladimir Usatševski

Vladimir Kirilovitš Usatševski (ven. Усачевский, engl. Ussachevsky; 3. marraskuuta 1911 Hailar – 2. tammikuuta 1990 New York) oli Mantšuriassa syntynyt, yhdysvaltalaistunut säveltäjä, joka tunnetaan varsinkin elektronisesta musiikistaan.
Usatševskin vanhemmat olivat kansallisuudeltaan venäläisiä. Säveltäjä lähti vuonna 1931 asumaan ja opiskelemaan Yhdysvaltoihin. Hänen varhainen tuotantonsa on lähinnä uusromanttista, mutta 1950-luvulla hän alkoi kiinnostua elektronisesta musiikista.
Usatševski opetti vuosina 1947–1980 Columbian yliopistossa. Hän oli vuonna 1959 mukana perustamassa Columbia-Princetonin elektronisen musiikin keskusta New Yorkissa. Hän opetti lisäksi Utah'ssa ja toimi vuosina 1968–1970 Yhdysvaltain säveltäjien liiton puheenjohtajana. 
Usatševski kuoli New Yorkissa 2. tammikuuta 1990. Hänen merkittäviä oppilaitaan ovat muun muassa Charles Wuorinen, Alice Shields, İlhan Mimaroğlu, Ingram Marshall ja Richard Einhorn.
Eino Railo

Kustaa (Gustaf) Eino Railo (sukunimi vuoteen 1903 Nyman; 23. tammikuuta 1884 Taivalkoski – 2. joulukuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, kirjallisuudentutkija, kirjallisuusarvostelija ja kustantaja. Railo julkaisi kirjoituksiaan ainakin nimimerkeillä "Osmo Iisalo", "Sissi" ja "Argus".
Henkilöhistoria.
Railon vanhemmat olivat Taivalkosken kappalainen, pastori Gustaf Edward Nyman (1848–1892) ja Anna Helander. Perhe muutti Taivalkoskelta Suomussalmelle vuoden kuluttua Railon syntymästä. Hän kävi talvet koulua Oulussa ja vietti kesät Pudasjärvellä. Railo kirjoitti ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta lyseosta vuonna 1904. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1907 ja filosofian tohtoriksi 1925. Hän toimi yliopiston kirjallisuuden historian dosenttina vuodet 1924–1948. Railon väitöskirja "Haamulinna" (1925) käsitteli englantilaista kauhuromanttista kirjallisuutta.
Railo toimi aluksi lehtialalla "Lahden Lehden" päätoimittajana ja sitten toimitussihteerinä "Helsingin Sanomissa" vuodesta 1908 vuoteen 1914 saakka. Railo oli Oy Uuden Päivän toimitusjohtajana, johtokunnan jäsenenä ja viikkokronikoitsijana 1917–1918, Oy Uuden Suomen johtokunnan jäsenenä 1919—1931 ja Kauppalehtiosakeyhtiön johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1924 alkaen. Hän oli Kustannus Oy Kirjan toimitusjohtajana ja kirjallisena johtajana 1914–1931 ja sen jälkeen WSOY:n palveluksessa 1931–1937. Railo oli sitten 1937–1939 "Uuden Suomen" kirjallisuustoimittajana ja 1941–1948 "Kauppalehden" kirjallisuusarvostelijana. Hän sai professorin arvonimen 1948.
Railo julkaisi tutkimuksia muun muassa Englannin kauhuromantiikasta (väitöskirja "Haamulinna", 1925) sekä kirjailija Kyösti Wilkunasta. Hän julkaisi kuusiosaisen "Yleisen kirjallisuuden historia" -teoksen 1933–1937. Hän oli mukana perustamassa Kirjallisuudentutkijain Seuraa vuonna 1927 ja toimi seuran puheenjohtajana 1935–1936. Railo oli kirjailijoiden sananvapausjärjestön Suomen PENin puheenjohtaja vuosina 1934–1936 ja Kirjailijaliiton varapuheenjohtaja 1934–1938. Railo julkaisi vuonna 1944 kirjan "Uusi Päivä" -lehdestä, johon hän oli vuosina 1917–1918 kirjoittanut pakinoita nimimerkillä Sissi.
Railo oli paikalla, kun kirjailija Algoth Untolaa (Maiju Lassila) lähdettiin viemään 21. toukokuuta 1918 yhdessä muiden punavankien kanssa laivalla Helsingin kauppatorin rannasta Santahaminaan teloitettavaksi. Laivamatkalla Untola joutui mereen ja hänet ammuttiin, tosin kuolemasta on esitetty erilaisia teorioita. Railo oli toiminut Untolan kirjojen kustantajana.
Railon puoliso oli Eva Elisabeth Ekholm. Heidän pojastaan Juhani Eljas Railosta (s. 1920) tuli kirurgiaan erikoistunut lääketieteen ja kirurgian tohtori, joka avioitui arkkitehti Rafael Blomstedtin tyttären Brita Maria Charlotta Blomstedtin (s. 1921) kanssa.
Kirjallinen tuotanto.
Railo julkaisia teoksia sekä omalla nimellään että nimimerkeillä ja oli myös suomentaja.
Jaana Airaksinen

Jaana Airaksinen (s. 24. syyskuuta 1961 Tervo) on suomalainen kirjailija ja kansalaisaktivisti. Hän on ollut Voima Kustannuksen tytäryhtiö Into Kustannuksen toimitusjohtaja vuodesta 2007 sekä "Voima"-lehden päätoimittaja 2004–2005 ja lehden toimitusjohtaja 2005–2007.
Elämä.
Airaksinen valmistui kauppatieteiden maisteriksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1989.
Airaksinen työskenteli Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelman (UNDP) palveluksessa Papua-Uusi-Guineassa, New Yorkissa ja Malawissa 1989–1994.
Vuonna 2015 Airaksinen sai Suomen tietokirjailijat ry:n myöntämän tietokirjallisuuden edistämispalkinnon.
2015 hän allekirjoitti Paavo Väyrysen kansalaisaloitteen Suomen EMUssa pysymiseen liittyen. 
Airaksisen puoliso on kirjailija ja ympäristöaktivisti Risto Isomäki.
Lyhde

Lyhde on viljankorsista koottu nippu, joka helpottaa viljan keräämistä pellolta, jatkokäsittelyä, varastointia ja kuivatusta. Lyhteiden valmistaminen oli alun perin työlästä käsityötä, mutta elonkorjuun koneellistuessa ryhdyttiin käyttämään itsesitojaa, joka valmisti niiton yhteydessä samanaikaisesti valmiita lyhteitä. Lyhteinä vilja tuuleentuu ja kuivuu niin, että jyvien irrottaminen puimalla on vaivatonta. Viljan varastoiminen lyhteinä oli hyödyllistä ennen modernin, koneellisen viljelyn aikakautta.
Leikkuupuimurien korvatessa perinteiset viljankorjuumenetelmät lyhteet jäivät tarpeettomiksi. Nykyisin lyhde on koriste, kuten ruislyhde tai joululyhde kotipihalla. Kauralyhteitä valmistetaan jonkinverran myyntiin eläinten ja lintujen talviruokintaan.
Sanaa lyhde on käytetty tasaisesti ympäri Suomea. Sen alkuperää ei tiedetä, mutta jo Mikael Agricola käytti sitä kirjakielenä. Murresana 'lyhde' on etupäässä itäinen ('lyhe', 'liyhe'), lännessä on käytetty myös nimitystä 'sitoma'. 
Lyhteiden valmistaminen käsityönä.
Sirpillä leikattu tai viikatteella niitetty vilja kootaan nippuun, joka sidotaan yhteen yleensä samoista korsista otetulla siteellä. Pellolla lyhteitä voidaan pystyttää kuivumaan useamman lyhteen muodostelmiin, joita kutsutaan idässä yleensä nimillä viisikko ja kuhilas sekä lännessä nimellä kyäs (kykkäät), tai ne voidaan latoa ristikkäin olkaukseen. Kuivuneita lyhteitä varastoidaan pinoamalla niitä aumoihin, kekoihin ja närtteisiin. Lyhteiden kuivatustelineitä ovat olleet yksiriukuiset aarrot (aarto) ja moniriukuiset elohaasiat. 
Lyhteet ovat määräsuuruisia, ja ne kootaan kourallisista. Sirpillä leikatessa kootaan lamoamalla suuria kourallisia, jotka sitten nostetaan sängelle tyvet hieman ristikkäin. Kourallinen kootaan joko peukalon ja sormien väliin tai käyttämällä vielä avuksi jokaista sormiväliä. Viidestä kourallisesta tulee lyhde. Lyhteet saavat mieluusti lojua sängellä sitomattomina iltaan asti, jolloin ne kuivahtavat. Työpäivän päätteeksi lyhteet sidotaan. 
Toukolyhteen side otetaan vetämällä lyhteestä uloimmat tähkät, jolloin saadaan kimppu pisimpiä olkia. Jos vilja on lyhyttä, täytyy sidettä jatkaa, tai se on kierrettävä köysimäiseksi tai turvauduttava erikseen varattuihin, liotettuihin ruisolkiin. Ruislyhde ja usein toukolyhdekin on siteen kohdalta yleensä seitsemän tuumaa eli noin 18 senttiä paksu. 
Lyhde sidotaan käymällä seisomaan lyhteen oikealle puolelle, kasvot tähkäpäätä kohti, ja side otetaan tähkät vasempaan käteen, tyvi oikeaan. Side sujautetaan lyhteen tyvipään ympäri, jolloin lyhde samalla kierähtää. Side vedetään tiukaksi ja kierretään siteen tyvipää siteen tähkäpään ympäri kerran ja painetaan sitten oikean käden peukalolla yläkautta siteen alle niin, että muodostuvan lenkin tyvi jää osoittamaan siteen alta lyhteen tähkiä kohti. Siteen paikasta lyhteen pituuden suhteen riippuu, pysyykö lyhde siirreltäessä koossa vai ei.
Ekologinen käytävä

Ekologinen käytävä on kapea vyöhyke, kulkureitti, jonka kautta eliöt voivat siirtyä erillisistä elinympäristölaikuista toisiin.
Ekologisia käytäviä muodostetaan kulkuesteiden kuten teiden, asuinalueiden ja muiden rakennettujen alueiden läpi verkostoksi. Ekologisia käytäviä ovat metsävyöhykkeet, metsä–peltoyhteydet, virtavedet ja muut viherympäristöjen ketjut. Ne yhdistävät toisiinsa luonnonsuojelualueita, laajoja metsäalueita ja muita luonnon monimuotoisuuden kannalta tärkeitä ydinalueita.
Kaupunkisuunnittelussa voidaan kaavoituksen avulla mahdollistaa ja toteuttaa viheryhteyksiä, viheralueita ja viherverkostoja kaupunkien alueelle ekologisista ja virkistyskäyttösyistä. Viheralueiden välisten maastokäytävien riittävä leveys takaa elioiden siirtymismahdollisuudet alueen verkostossa. Ekologinen yhteys joudutaan joskus vetämään kaupungin ydinkeskustan ohi, sillä kaupunkimainen ympäristö ei ole kaikille lajeille soveltuva yhteys. Luonnon ja kaupungin yhdistävien ekologisten käytävien kautta kaupunkien keskustoihin voi tulla esimerikiksi kettuja, jäniksiä, hirviä ja saukkoja, kuten Turussa.
Ekologiset käytävät lisäävät eliöyksilöiden mahdollisuuksia säilyä hengissä. Petoeläimet voivat ekologisten käytävien kautta vaeltaa suuremmalle alueelle hankkimaan ravintoa. Ekologinen käytävä myös mahdollistaa yksilöiden liikkumisen populaatiosta toiseen, mikä vähentää populaatioiden sisäsiittoisuutta.
Ekologisen yhteyden tarvitsee vain antaa eläimille kulkureitti, eikä sen siis tarvitse olla luontoarvoiltaan erityisen arvokasta tai lajeille hyvin soveltuvaa ympäristöä. Leveät käytävät ovat parempia kuin kapeat, mutta tärkeintä on yhteyden jatkuvuus.
Ihminen voi hyödyntää ekologisia käytäviä virkistyskäyttöön ja koulujen luonto-opetukseen.
Imperiumi (albumi)

Imperiumi (LPCD 002) on oululaisen rockmetalliyhtye Lumina Polariksen 1. huhtikuuta 2006 julkaistu studioalbumi. Albumin kansineen tuotti Timo Peltokangas. Äänityksestä ja miksauksesta vastasivat Mikko Tuliniemi ja Timo Peltokangas. Albumin masteroi Finnvox-studiolla Mika Jussila.
Yleiskuva.
"Imperiumi" on raamatullisin kielikuvin kerrottu konseptialbumi eli yhtyeen mukaan "tositarina tulen valtakunnan noususta, rappiosta ja tuhosta". Albumi alkaa Mikko Härkinin säveltämällä ja sovittamalla introlla ""Lankeemus". Albumin musiikki on melodista rockmetallia ja sisältää runsaasti pop-koukkuja, kuten esimerkiksi singlenäkin julkaistulla kappaleella "Autiomaahan" sekä "Lumo"-raidalla. Vokalisti Veli-Matti Väisänen tulkitsee sanoitusten rujoja kielikuvia pääosin raspiäänellä mutta myös puhtaammalla ilmaisulla. "Rooma"" on thrash metal -vaikutteinen kappale.
"Imperiumi" on saanyt hyviä arvosteluita medioissa kuten "Noise.fi" ja "Imperiumi.net".
Yhtyeen kokoonpano albumilla.
Veli-Matti Väisäsen korvasi kesällä 2008 Oula Siipola.
Sinfonia nro 5 (Beethoven)

Ludwig van Beethovenin sinfonia nro 5 c-molli (op. 67) valmistui vuosina 1804–1808 ja kantaesitettiin 22. joulukuuta 1808. Sinfoniasta on käytetty myös lisänimeä "Kohtalonsinfonia", mutta toisin kuin kolmannessa sinfoniassa, tämä lisänimi ei ole Beethovenin antama. Lisänimi on tullut siitä, että hän sanoi kerran ystävälleen sinfonian ensimmäisistä nuoteista: "Näin kolkuttaa kohtalo ovelle." Beethoven saikin inspiraationsa Kohtalonsinfoniaan unestaan, jossa kuolema koputtaa hänen oveensa. Teos on yksi länsimaisen taidemusiikin tunnetuimmista sinfonioista, ja se koostuu neljästä osasta. Kuuluisa on varsinkin ensimmäisen osan pahaenteinen c-molli-teema.
Säveltäminen.
Beethoven kehitteli teosta huomattavan pitkän aikaa. Ensimmäiset luonnokset ovat vuodelta 1804, Eroica-sinfonian valmistumisen jälkeen. Beethoven kuitenkin keskeytti toistuvasti työnsä sinfonian parissa valmistellessaan muita sävellyksiä, joihin kuului ensimmäinen versio Fideliosta, Appassionata-sonaatti, kolme Razumovsky-jousikvartettoa, Viulukonsertto, neljäs pianokonsertto ja neljäs sinfonia. Kohtalonsinfonian lopullinen valmistuminen tapahtui vuosina 1807–1808 yhdessä Pastoraalisinfonian kanssa, joka kantaesitettiin samassa konsertissa.
Beethoven oli Kohtalonsinfoniaa säveltäessään yli kolmenkymmenen ikäinen. Hänen elämässään oli tänä aikana meneillään etenevän kuurouden aiheuttama kriisi. Säveltämisen aikana maailmassa oli meneillään Napoleonin sodat, poliittista kuohuntaa Itävallassa ja Napoleonin joukkojen Wienin miehitys vuonna 1805.
Kantaesitys.
Sinfonia esitettiin ensimmäisen kerran 22. joulukuuta 1808 Theather an der Wienissä laajassa Beethovenin itsensä johtamassa konsertissa, jonka ohjelmisto koostui kokonaan hänen omien teostensa kantaesityksistä. Konsertti kesti yli neljä tuntia. Viides ja kuudes sinfonia oli numeroitu konsertissa päinvastoin kuin ne nykyään tunnetaan. Konsertin ohjelma oli seuraava:
Beethoven omisti teoksen kahdelle mesenaatilleen, ruhtinas Franz Joseph von Lobkowitzille ja kreivi Rasumovskylle, sinfonian ensimmäisessä painetussa julkaisussa huhtikuussa 1809.
Osat.
Kohtalonsinfonia noudattaa pääpiirteittäin tavanomaista sinfoniamuotoa. Sinfonian neljä osaa kestävät yhteensä noin 35 minuuttia.
Sinfonia nro 3 (Beethoven)

 
Ludwig van Beethovenin sinfonia nro 3 Es-duuri (op. 55), lisänimeltään "Eroica", edustaa tyylillisesti klassismin ja romantiikan ajan siirtymävaihetta. 
Beethovenin kolmannen sinfonialle vakiintunut kutsumanimi "Eroica" suomennetaan usein "herooinen" eli sankarillinen. Säveltäjä omisti teoksen alun perin Napoleon Bonapartelle, mutta poisti omistuksen Napoleonin kruunautettua itsensä keisariksi ja omisti lopulta sinfonian ruhtinas von Lobkowitzille.
Eroica sävellettiin suurimmilta osin loppuvuodesta 1803. Teos on viimeistelty 1804 ja sen yksityinen kantaesitys oli tämän vuoden kesällä. Ensimmäinen julkinen esitys oli Wienissä 7. huhtikuuta 1805 säveltäjän itsensä johtamana.
Teos merkitsi irtiottoa aiemmasta sinfoniaperinteestä, ja se oli merkittävä askel kohti romantiikkaa. Kestoltaan se on edeltäviä sinfonioita huomattavasti pitempi. Teoksessa mahtavimpana pidetään sen ensimmäistä osaa, joka kestää noin 14–18 minuuttia ja noudattaa sonaattimuotoa. Toinen osa on lähes samanpituinen hautajaismarssi, jota esitetään välillä erilaisissa muistotilaisuuksissa irrallisena kappaleena. Se oli hautajaiskappale esimerkiksi säveltäjä Felix Mendelssohnin ja Yhdysvaltain presidentti John. F. Kennedyn hautajaismuodollisuuksissa. Kolmas osa on metsästyshenkinen scherzo. Kymmenminuuttinen finaali on osin muunnelmamuotoinen. Eroican orkestraation erikoisuus on kolmen käyrätorven käyttö tavanomaisten kahden sijasta: näillä on näyttävää soitettavaa varsinkin scherzon triossa. Eroica luetaan sinfoniakirjallisuuden suurimpiin klassikoihin, sekä klassisen musiikin tärkeimpiin sävellyksiin.
Fingalin luola

Fingalin luola (, ) on Skotlannin länsirannikolla sijaitsevan Staffan saaren kuuluisin rantakallioluola. Sen pituus on 69 metriä ja leveys vaihtelee 7–13 metrin välillä. Korkeus merenpinnasta on noin 20 metriä. Laskuveden ajaksi luolaan jää noin 8 metrin syvyydeltä vettä. 
Luolaan ei voi ajaa veneellä, mutta sinne voi kävellä kapeaa kivipolkua saaren muista osista.
Edmund Zalinski

Edmund Louis Gray Zalinski (1849–1909) oli puolalaissyntyinen sittemmin amerikkalaistunut keksijä ja upseeri. 
Vuosina 1883–1889 hän kehitti paineilmakäyttöisen dynamiittitykin, jonka avulla voitiin lennättää dynamiittivarusteisia ammuksia lyhyen matkan päähän. Dynamiittitykin alkuperäisnimitys oli "pneumatic dynamite tornado gun".
Sinfonia nro 6 (Beethoven)

Ludwig van Beethovenin sinfonia nro 6 F-duuri (op. 68), lisänimeltään "Pastoraalisinfonia", valmistui kesällä 1808.
Beethoven haki inspiraatiota kuudenteen sinfoniaansa maaseudun luonnosta ja rauhasta, mistä on peräisin teoksen nimikin. Ensiesitys oli Wienissä 22. joulukuuta 1808 samaan aikaan viidennen sinfonian kanssa.
Pastoraalisinfonia poikkeaa klassismille tyypillisestä muodosta siten, että se koostuu viidestä osasta kolmen tai neljän sijaan. Ylimääräinen osa on myrsky, jonka on arveltu saaneen inspiraatiota Haydnin "Vuodenajat"-oratorion myrsky-osuudesta. Teos on vahvasti ohjelmallinen, ja sen kaikilla osilla on nimet, joista selviää, mitä teoksen musiikin on tarkoitus kuvata. Paikoin käytetään myös suoranaisia soittimilla tehtyjä ääniefektejä, kuten linnunlaulua toisen osan lopussa (partituurissa lukee, mikä lintu on kulloinkin kyseessä) sekä ukkosenjyrinää myrsky-osuudessa. Kolme viimeistä osaa esitetään "attacca", tauoitta.
Teos on noin 40-minuuttinen. Teos on hyvin suosittu, ja sitä pidetään vahvan melodisena ja herkkänä teoksena. Beethoven itse kuvasi suhdettaan luontoon kertomalla rakastavansa enemmän metsän puuta kuin ihmisiä.
Claude Goubet

Claude Désiré Goubet (1837 Lyon – 1903) oli ranskalainen insinööri ja yksi sukellusveneiden kehittelyn pioneereista.
Goubet kiinnostui sukellusveneistä vuonna 1880. Vuonna 1887 laskettiin vesille hänen suunnittelemansa sukellusvene "Goubet I", johon mahtui kahden hengen miehistö. Aseistukseksi voitiin ottaa yksi torpedo. "Goubet I" liikkui kokeiluissa Seinejoella ja myöhemmin Toulonin ja Cherbourgin satamissa.
"Goubet I":n ohjauslaitteissa oli puutteita. Siinä ei ollut lainkaan peräsintä, vaan miehistö käänsi aluksen potkuria suuntaa muuttaakseen. Aluksen suunnan ja syvyyden säilyttäminen oli käytännössä mahdotonta. Heikon sähkömoottorin ansiosta alus myös liikkui vain noin 2–3 solmun nopeudella.
Ranskan asevoimat oli kiinnostunut aluksesta, mutta piti sitä liian pienenä. Goubet rakensi palautteen perusteella suuremman aluksen nimeltä "Goubet II", jossa oli vahvempi sähkömoottori, kolme vakainta ja tilaa kahdelle torpedolle. Kuitenkin myös se hylättiin.
Goubet alkoi "Goubet II":n epäonnistumisen jälkeen ja kenties juuri sen vuoksi kärsiä terveysongelmista. Hän kuoli vuonna 1903.
Kapitan Jevdokimov

Kapitan Jevdokimov () on venäläinen matalakulkuinen jokijäänmurtaja, joka on suunniteltu toimimaan Siperian −50 °C:n pakkasissa. Se valmistui ensimmäisenä seitsemän jokijäänmurtajan sarjasta Wärtsilän Helsingin telakalta. Sen sisaraluksia ovat "Kapitan Babitšev" (1983), "Kapitan Tšudinov" (1983), "Kapitan Borodkin" (1983), "Avraami Zavenjagin" (1984), "Kapitan Metsaik" (1984), "Kapitan Demidov" (1984) ja "Kapitan Moškin" (1986).
Murtajan runko suunniteltiin Wärtsilän jäänmurtolaboratoriossa. Täysmittakaavakokeet tehtiin Siperian pakkasissa aiemman sarjan jokijäänmurtaja "Kapitan Tšetškinillä". Aluksen rakentamista leimasi ankara painokontrolli, jotta syväys saatiin pieneksi. Kaikki kansirakenteetkin tehtiin alumiinista. Siltojen alittamiseksi laivan mastot ja antennit ovat käännettävissä alas.
Pääkoneisto on dieselsähköinen. Päävoimanlähteenä on kolme Wärtsilä-Vaasa 12V22B -dieselmoottoria. Neljä potkurimoottoria toimivat tasavirralla ja ne saavat virtansa vaihtovirtageneraattoreista tyristorisiltojen kautta. Potkureita aluksessa on neljä.
Kulveriini

Kulveriini () on järeäkaliiperinen ja pitkäputkinen kanuuna, joita käytettiin yleisesti 1500–1700 luvuilla. Ne toimivat pääasiallisesti piiritystykkeinä.
Sinfonia nro 1 (Mozart)

Wolfgang Amadeus Mozartin Sinfonia nro 1 Es-duuri (KV 16) syntyi vuonna 1764 Mozartin ollessa kahdeksan vuoden ikäinen. Nuori säveltäjä tunnettiin tähän aikaan kiertueidensa ansiosta jo eri puolilla Eurooppaa. 
Ensimmäinen sinfonia sävellettiin todennäköisesti Lontoossa. Vaikutteita on otettu mm. Leopold Mozartilta, Johann Sebastian Bachilta ja Johann Christian Bachilta. 
Mozart sävelsi ensimmäisen sinfoniansa pienelle orkesterille, joka koostuu kahdesta oboesta, kahdesta käyrätorvesta ja tavanomaisista jousista. 
8-vuotiaan lapsineron sinfonia edustaa muodoltaan tyypillistä klassismin ajan rakennetta. Sen kolme osaa ovat:
Black Country

Black Country on Midlandsin teollisuusalue Keski-Englannissa, Birminghamin länsipuolella. Se sai ”mustaa maata” merkitsevän nimensä sinne aikoinaan keskittyneiden hiilikaivosten ja tehtaiden levittämän noki- ja saastekerroksen takia. Hiilikaivokset lopetettiin 1900-luvun loppuun mennessä. Nykyisin teollisuus on muuttunut enemmän metallijalostukseen, joka levittää vähemmän saasteita.
Alue ulottuu Castle Bromwichista idässä Wolverhamptoniin luoteessa ja kattaa suurimman osan Länsi-Midlandsin metropolikreivikunnan alueesta. Siihen kuuluvat Wolverhampton, Walsall, Dudley ja Sandwell. 
Alueen murre on omaperäistä, ja varsinkin vokaalien ääntäminen poikkeaa nykyenglannista. Murteen sanotaan säilyttäneen piirteitä keskienglannin ääntämisestä.
Riku Niemi

Riku-Jussi Niemi (s. 24. marraskuuta 1967 Turku) on suomalainen kapellimestari, säveltäjä, sovittaja, tuottaja ja viihdyttäjä. Niemi on opiskellut lyömäsoitinten soittoa Turun Konservatoriossa sekä Sibelius-Akatemiassa. Niemi on ollut kamariorkesteri Avanti!:n toiminnassa mukana vuodesta 1988. Toimii!-yhtyeen jäsen Niemi on ollut vuodesta 1989. Vuodesta 2005 lähtien Niemi on johtanut perustamaansa Riku Niemi Orchestraa. Monipuolisuudestaan tunnettu Niemi on levyttänyt paljon, hyvinkin erityyppisten artistien kanssa.
Helmikuussa 2008 Niemi sai yhdessä Lasse Kurjen ja Kari Kriikun kanssa Gramexin myöntämän 40 000 euron suuruisen juhlapalkinnon, joka jaettiin tasan voittajien kesken.
Kansainvälinen Rauhantoimisto

Kansainvälinen Rauhantoimisto tai International Peace Bureau (IPB), on vanhin rauhan puolesta toimivista järjestöistä. Se perustettiin vuonna 1891 ja sille myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto vuonna 1910.
Nobelin rauhanpalkinto ja IPB.
IPB:n toiminnan tunnustaminen ei ole vain järjestölle itselle sen kokonaistyöstä vuonna 1910 myönnetyn Nobelin rauhanpalkinnon varassa. Useat järjestössä työskennelleet henkilöt ovat myös saaneet henkilökohtaisen tunnustuksen Nobelin rauhanpalkinnon muodessa:
Atari Games

Atari Games oli yhdysvaltalainen kolikkopelien tuottaja ja alkujaan osa Ataria. Atari Games vaihtoi useaan kertaan omistajaa, ja se on tunnettu myös nimillä Time Warner Interactive ja Midway Games West.
Historia.
Warner Communications myi Atari Inc.:n Atari Consumer -jaoston (joka sisälsi tietokone- ja pelikonsolijaostot) heinäkuussa 1984 Jack Tramielille, joka antoi sille uuden nimen "Atari Corporation". Warner Communications kuitenkin säilytti kolikkopelijaoston itsellään ja antoi sille uuden nimen "Atari Games". Warner ja Tramiel sopivat, että Atari Gamesin pitää aina käyttää sanaa "Games" sanan "Atari" jälkeen logossaan ja että Atari Games ei saisi käyttää "Atari"-brändiä ollenkaan tietokone- ja pelikonsolimarkkinoilla. Toisin kuin Atari Corp.:lla, Atari Gamesilla oli lähes samat työntekijät kuin Atari Inc.:ssä. 
Namco osti vuonna 1985 hallinnointiin mahdollistavan osuuden Atari Gamesista. Vuonna 1986 ryhmä työntekijöitä osti Namcon osuuden itselleen.
Atari Games jatkoi kolikkopelien valmistajana. Vuonna 1987 yritys myös aloitti kasettien, joihin lukeutui muun muassa versio "Tetriksestä", myymisen Nintendo Entertainment Systemille Tengen-nimellä. Tengen ja Nintendo kävivät useita oikeusriitoja 1980-luvun lopulla liittyen "Tetriksen" oikeuksiin ja Tengenin yrityksiin kiertää NES:n lukitusmikrosiru, joka esti kolmatta osapuolta kehittämästä lisensoimattomia pelejä laitteelle. Atari Gamesin oikeusjuttuja Nintendon kanssa ei pidä sekoittaa Atarin samoihin aikoihin Nintendon kanssa käymiin oikeusjuttuihin.
Warner Communications fuusioitui Time-yhtiön kanssa vuonna 1989 muodostaen Time Warnerin. Time Warner Interactive (TMI) osti vuonna 1993 kontrollointiin mahdollistavan osuuden Atari Gamesistä. Yritys kuitenkin jatkoi pelien markkinointia Atari Games -nimellä. TMI laitettiin myyntiin vuonna 1996. Atarin perustaja Nolan Bushnell oli halukas ostamaan yrityksen itselleen, mutta Time Warner päätti myydä WMS Industriesille (Williams- ja Bally-/Midway-brändien omistaja). Kauppojen jälkeen yrityksen nimi muutettiin takaisin entiselleen. Hasbro Interactiven ostettua Atarin jäänteet ja elvytettyä Atarin tuotemerkin pelimarkkinoilla emoyhtiö Midway Games muutti Atari Gamesin "Midway Games Westiksi" sekaannuksien välttämiseksi markkinoilla. Midway jätti vuonna 2001 kolikkopelimarkkinat ja keskittyi pelikonsoleihin, mikä lopetti samalla Atarin keskeisen aseman kolikkopelimarkkinoilla. Midway lakkautti yhä konsolipelejä kehittäneen Midway Games Westin toiminnan vuonna 2003, sen jälkeen kun videopelimyynnit olivat romahtaneet.
Midway Games Westin mukana hävisi viimeinenkin jäänne alkuperäisestä Atarista, joka aloitti koko videopeliteollisuuden. "Midway Games West" toimii yhä tavaramerkkinä sekä vanhoille että uusille Atari Gamesin tai Midway Games Westin luomille pelinimikkeille.
Marin (yritys)

Marin on yhdysvaltalainen polkupyörävalmistaja, joka on erikoistunut etenkin maastopyörien valmistukseen. Yritys perustettiin vuonna 1986 Marinin piirikunnassa Kaliforniassa. Monet yrityksen valmistamista pyörämalleista on nimetty Marinin piirikunnan paikannimien mukaan.
Vuonna 2012 yritys siirtyi eurooppalaisen sijoitusyhtiön omistukseen.
Anne Moilanen

Anne Moilanen (s. Suomussalmi 1976) on suomalainen pitkäaikainen toimittaja, joka on työskennellyt päätoimittajana, ministerin erityisavustajana ja vastuullisissa viestinnän ja liiketoiminnan tehtävissä julkisella ja yksityisellä sektorilla. Moilanen on esiintynyt 2000-luvun alusta lähtien lukuisissa television ja radion ajankohtaiskeskusteluissa muun muassa Yleisradiossa ja MTV3:lla. Hänen esikoisromaaninsa "Uhma" ilmestyi syksyllä 2025.
Koulutus.
Moilanen on valmistunut filosofian maisteriksi Tampereen yliopistosta, jossa hän opiskeli teatterin ja draaman tutkimusta. Hän on opiskellut myös elokuvatiedettä Tukholman yliopistossa ja journalismia Oxfordin yliopistossa, jossa hän oli vuosina 2015–2016 Helsingin Sanomain Säätiön stipendiaattina.
Ura.
Anne Moilanen on työskennellyt muun muassa Valtion taloudellisen tutkimuskeskus VATT:n viestintäjohtajana ja VR Group Oyj:n talousviestintäpäällikkönä. Moilanen on ollut mukana perustamassa mediayhtiö MustReadia, jossa hän työskenteli päätoimittajana, viestintäjohtajana ja yhtiön osakkaana. Toimittajana hän on työskennellyt muun muassa Yleisradiossa, "Helsingin Sanomissa", "Annassa" ja "Ylioppilaslehdessä". Hän on toiminut myös freelance-toimittajana, "Iltalehden","Ilta-Sanomien", "Imagen" ja "Seuran" kolumnistina sekä "Helsingin Sanomien" teatterikriitikkona. Hän on juontanut Ylen uutislähetyksiä ja ollut kommentaattorina "Jälkiviisaissa" ja "Pressiklubissa".
Moilanen työskenteli kulttuuriministeri Paavo Arhinmäen erityisavustajana opetus- ja kulttuuriministeriössä 2012–2014. Poliittisesti sitoutumattoman Moilasen vastuualueita olivat taide- ja kulttuuripolitiikka sekä viestintä.
Moilanen oli vuosina 2008–2012 Naisasialiitto Unionin kustantaman "Tulva"-lehden päätoimittaja. Vuonna 2009 Moilanen juonsi Yle Radio 1:llä feminististä keskusteluohjelmaa "Tulta munille!"
Tunnustukset.
Vuonna 2008 Moilanen valittiin Vuoden freelance-journalistiksi ja vuonna 2009 Vuoden kainuulaiseksi puhujaksi.