tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Routa

Routa on jäätynyttä maavettä. Tyypillinen roudan syvyys Suomessa on talvisaikaan 0–200 cm. Jos routa ei ehdi kesän aikana kokonaan sulaa, sitä kutsutaan ikiroudaksi. Pysyvä routa peittää noin 20 % maapallon maapinta-alasta. Routiminen eli roudan kosteuden kasvu johtuu maaperän kapillaarisesta imusta ja on merkittävä yleensä silttimaalajeilla. Karkeammassa maa-aineksessa kapillaarinen imu on pientä, kun taas savipitoisessa maassa imu on voimakasta, mutta virtausnopeus niin pieni, ettei roudan kosteus ehdi kasvaa talven aikana. 
Routa voi aiheuttaa vaurioita rakennusten perustuksille. Roudasta mahdollisesti kärsivät rakenteet on perustettava roudan keskimääräistä esiintymissyvyyttä syvemmälle, sillä rakenteet johtavat lämpöä maaperää paremmin. Siksi maaperä jäätyy niiden ympärillä syvemmälle kuin muualla. Routimiseksi kutsuttu ilmiö aiheuttaa tilavuuden muutoksia maaperässä, jolloin rakenteet voivat siirtyillä ja maanpinta kohota, kun vesi vie jäätyessään ja siten laajetessaan enemmän tilaa. Routa aiheuttaa myös esimerkiksi kivien nousemista talven aikana peltojen pintaan. Lisäksi se vaikuttaa kasvillisuuteen sekä nopeuttavasti pintavaluntaan. Routa on myös merkittävä teiden kuntoon vaikuttava tekijä, päällystetyille teille se aiheuttaa tyypillisesti murtumavaurioita, päällystämättömillä teillä se näkyy kelirikkona. Routarajalla tarkoitetaan sitä maan syvyyttä, johon asti routa ulottuu.
Routaan tulee erilainen rakenne eri maalajeissa. Karkearakeiseen maahan tulee onteloroutaa, jossa vesi jäätyy koloihin, jolloin maa-aineksen kokonaistilavuus ei kasva. Tiiviimpään maahan tulee massiivista routaa, jolloin maa-aines laajenee ja sen kantavuus paranee. Kerrosrouta on 20–30 cm paksuina kerroksina maalajeissa, joiden kapillaarinen nousukorkeus on suuri ja vedenjohtavuus kohtalainen.
Mecklenburg (suku)

Mecklenburg on pohjoissaksalainen ruhtinassuku, joka hallitsi alueitaan pitkään jo keskiajalla.
Alkuperä.
Suku oli alkujaan slaavilaisen vendiheimon obotriittien päällikkösukuna. Suvun eräät jäsenet sopeutuivat saksalaistamiseen ja saksalaisvalloitukseen, kun etenkin Henrik Leijona liitti vendien asuma-alueita kiinteästi saksalaiseen valtapiiriin. Näin he säilyttivät heimopäällikkyytensä, joskaan eivät slaavilaista identiteettiään eivätkä vanhaa kulttuuriaan, ja muuntuivat saksalaisiksi feodaaliherroiksi. Eräs Mecklenburgin suvun jäsen meni naimisiin herttua Henrik Leijonan äpärätyttären kanssa.
Ruotsin kruunun tavoittelu.
Mecklenburgin herttuat ajoivat etenkin 1300-luvulla vaatimuksia Ruotsin kuninkuuteen. Mecklenburgin herttua polveutui kahdesta eri naisesta, joihin ainakin myöhemmät kronikat liittävät ruotsalaisen, kuninkaallisen sukuperän, ja oli näiden pääperillinen.
1300-luvulle tultaessa Sverkerin suku oli ollut jo pitkään sammuneena (vuodesta 1222), ja menettänyt valtaistuimen Eerik XI:lle. Myös Eerik X:n miespuolinen suku oli sammuneena (vuodesta 1250) ja kun (mahdollisesti nuorimman) tyttären Ingeborgin aviomies Birger jaarli syrjäytti hänen muut tyttärensä, tämä kun oli varmistanut kruunun omille pojilleen.
Mecklenburgin herttuat toki myötävaikuttivat esiäitiensä väitetyn kuninkaallisen ruotsalaisen verenperinnön leviämiseen tarustoissa ja käyttivät niitä kuninkuustavoitteidensa perusteluina.
Valtaistuintavoittelusta tuli totta yhden hallituskauden ajaksi: Mecklenburgin Henrik II:n poika herttua Albrekt II (1318–79) meni naimisiin sukulaisnaisensa, Skandinaavisen perijättären Norjan ja Ruotsin Eufemian (1317–1370) kanssa. Heidän poikansa Albrekt III riisti enoltaan Ruotsin kruunun ja nousi valtaistuimelle kuninkaana, Albrekt Mecklenburgilainen (1363–1389).
Aprikoosi

Aprikoosi eli hedelmäaprikoosi ("Prunus armeniaca") on pienehkö Kiinasta peräisin oleva puu ja sen hedelmä. Aprikoosipuu kasvaa yhdeksän metriä korkeaksi, ja sen lehvästö tulee kuusi metriä leveäksi.
Kiinassa aprikoosipuuta on viljelty tuhansia vuosia ennen ajanlaskumme alkua. Toisaalta venäläiset tutkijat ovat sitä mieltä, että samanaikaisesti sitä olisi alettu viljellä myös Keski-Aasiassa. Kasvin tieteellinen nimi "Prunus armeniaca" eli ”Armenian luumu” viittaa Armeniaan. Persikan tavoin aprikoosin toi Eurooppaan Aleksanteri Suuri noin vuonna 300 eaa. Kreikkalaiset ja roomalaiset antoivat hedelmälle lempinimen ”auringon kultamuna”. Pohjois-Euroopassa aprikoosia alettiin viljellä vasta 1500-luvulla.
Aprikoosi on sukua mantelin lisäksi luumuille, kirsikoille, persikoille, nektariinille ja karvasmantelille, joiden kivissä on amygdaliini-nimistä katkeraa ja myrkyllistä ainetta. Tämä aine puuttuu eräältä aprikoosilajikkeelta, jonka kiveä käytetäänkin elintarvikkeena mantelin tavoin Euroopassa ja Keski-Aasiassa muun muassa maustamaan erilaisia leivonnaisia ja hilloja sekä Amaretto-likööriä.
Itaaliset kielet

Itaaliset kielet ovat Italian niemimaalla esiintynyt indoeurooppalainen kieliryhmä, jonka tunnetuin jäsen on latina. Muita tunnettuja kieliä ovat muun muassa oski, umbri ja volski. Latinasta ovat syntyneet romaaniset kielet, ja muut itaaliset kielet lienevät vaikuttaneet vielä nykyäänkin eteläisessä Italiassa puhuttuihin kieliin.
Hirvensarvisuola

Hirvensarvisuola eli hirvensarvensuola oli aikoinaan yleinen lääkeaine, jota valmistettiin hirvensarvenöljystä ja happamasta ammoniumkarbonaatista ((NH4)2CO3) (tai hirvensarvista ja -sorkista). Sitä käytettiin hermoja kiihottavana lääkeaineena. 
Alkuaan hirvensarvisuola valmistettiin hirvien sarvista, mutta nykyisin käytetään puhdasta ammoniumbikarbonaattia, ja tuote on täysin teollisesti valmistettu. Hirvensarvisuolaa käytetään muun muassa hajusuolana sekä matalien, laakeiden leivonnaisten kohottajana. 
Hirvensarvenöljy on eräiden hirvilajien sarviainetta kuivatislattaessa saatava pistävänhajuinen öljy.
Kuumennettaessa hirvensarvisuola hajoaa vedeksi, hiilidioksidiksi ja ammoniakiksi, jolloin se samalla nostattaa taikinan. Se on leivinjauhetta kaksi kertaa tehokkaampaa, mutta antaa helposti ammoniakin makua, vaikka tekeekin leivonnaisista mureita. Nykyään sitä käytetään aika harvoin, vaikka sen käyttö teollisesti valmistetuissa kahvi- ja ruokaleivissä, kaakaojauheessa ja makeisissa on sallittu.
Mythologia Fennica

Mythologia Fennica () on Christfried Gananderin vuonna 1789 julkaisema ruotsinkielinen suomalaisen mytologian sanakirja. Kirjassa on 430 hakusanaa, laajoja selityksiä ja kansanrunoudesta poimittuja runo- ja loitsukatkelmia. Suomen ja lappalaisten mytologian lisäksi Ganander kertoo teoksessaan Skandinavian ja muiden kansojen jumalista. Teos on Gananderin "Nytt Finskt Lexikon" -teoksen ohella ollut vaikuttamassa Kalevalan syntyyn. Gananderia onkin sanottu "Lönnrotiksi ennen Lönnrotia".
Kirjasta on otettu useita uusintapainoksia 1900-luvulta lähtien.
Pysähtymisongelma

Pysähtymisongelma koskee syötteenä annetun, mielivaltaisen ohjelman pysähtymistestausta. Ongelmassa pitää määrittää, pysähtyykö ohjelman suoritus koskaan annetulla syötteellä. Alan Turing todisti vuonna 1936, että ei voi olla olemassa algoritmia, joka ratkaisisi pysähtymisongelman kaikilla syötteillä. Pysähtymisongelma on mahdoton ratkaista nykyisillä laskennan malleilla (katso Turingin kone).
Pseudokoodi.
Kuvitellaan, että olisi olemassa ratkaisu, funktio, jolle annetaan syötteenä ohjelman koodi ja sen saama syöte:
Voitaisiinkin tehdä ohjelma, joka käyttäisi edellä mainittua funktiota hyväkseen:
"TEE_PÄINVASTOIN" annetaan parametriksi itselleen, jonka sisältämä pysähtymistestausfunktio testaa pysähtyykö sille annettu kone saadessaan oman koodinsa syötteenään. Todistuksen kannalta tämän ohjelman olennainen osa on ehtolause. Jos funktio palauttaa toden, tulisi "TEE_PÄINVASTOIN"-ohjelman pysähtyä, mutta tällöin päädytäänkin ikuiseen silmukkaan, eikä "TEE_PÄINVASTOIN" siis pysähdykään. Kyseinen ristiriita on todistus siitä, että toimivaa pysähtymistestausfunktiota ei voi olla olemassa nykyisin tunnetuilla laskennan malleilla.
Todistus diagonaalimenetelmällä.
Jokainen Turingin kone on muunnettavissa lähdekoodinsa perusteella yksilölliseksi merkkijonoksi ja siten (usein valtavaksi) luonnolliseksi luvuksi, joka voidaan syöttää mille tahansa Turingin koneelle. Luonnoliset luvut voi käydä järjestyksessä läpi luoden niistä äärettömän taulukon, joka käsittää kaikki mahdolliset Turingin koneet ja niiden syötteet, ja johon voi merkitä mikä kone pysähtyy milläkin syötteellä. Se voisi havainnollistamisen vuoksi näyttää vaikkapa seuraavalta:
Jokainen rivi listaa yhden Turingin koneen ja sen pysähtymisjoukon, eli millä syötteillä se lopulta pysähtyy.
Cantorin diagonaaliargumentin nojalla voidaan ottamalla kaikki arvot järjestyksessä vasemmasta ylänurkasta alaoikealle edeten (punaiset ruudut) ja kääntämällä niiden arvot päinvastaiseksi luoda uusi pysähtymisjoukko D joka poikkeaa kaikista mahdollisista listatuista riveistä. Havainnollistus:
Oletetaan että on olemassa Turingin kone, joka kykenee erottamaan kuuluuko jokin syöte joukkoon D vai ei (se kuuluu jos ja vain jos sen kuvaama kone jatkaa ikuisesti saatuaan oman numeronsa syötteenä) ja toimimaan sitten sen perusteella; tämä kyky on pysähtymisongelman ratkaisevan Turingin koneen edellytys. Jos tämmöiseen kykenevä kone on olemassa, voidaan luoda kone jonka pysähtymisjoukko on D. Diagonaaliargumetin nojalla tämmöisen pysähtymisjoukon omaavaa konetta ei kuitenkaan ole, joten pysähtymisongelman ratkaisevaa Turingin konetta eli algoritmia ei myoskään ole.
Endiivi

Endiivi eli salaattiendiivi ("Cichorium endivia") on lehtivihannes sikurien suvussa. Salaattisikuri ("Cichorium intybus") on endiivin lähisukulainen.
Endiivi voi kasvaa metrin korkeaksi ja 30 cm leveäksi.
Ilmeisesti endiivin viljelyn ovat aloittaneet jo muinaiset egyptiläiset, joilta roomalaiset ja kreikkalaiset oppivat tämän salaattivihanneksen viljelyn.
Endiiviä tunnetaan kolme kasvumuotoa: leveälehtiset endiivit, joita on kähärälehtinen, sileälehtinen sekä kapealehtinen kähäräendiivi. Antiikin aikainen kasvimuoto on ollut leveälehtinen siloendiivi ("Cichorium endivia" var. "latifolium"), ja kähärämuunnos on ensimmäistä kertaa kuvattu vasta vuonna 1586. Kapealehtinen kähäräendiivi ("Cichorium endivia" var. "crispum"), joka on nykyisin suosituin lajimuunnos, on paljon uudempaa perua, ja se tunnetaan myös nimellä friseesalaatti.
Musée Rodin

Musée Rodin on taidemuseo Pariisin seitsemännessä arrondissementissa. Se esittelee ranskalaisen kuvanveistäjän Auguste Rodinin töitä. Museo avattiin vuonna 1919 entisen Hôtel Bironin rakennukseen.
Rodin työskenteli Hôtel Bironissa vuosina 1908–1917 ja päätti lahjoittaa koko veistos- ja maalauskokoelmansa Ranskan valtiolle sillä ehdolla, että rakennus muutettaisiin hänen töilleen omistetuksi museoksi. Museossa ovat kaikki Rodinin tärkeimmät teokset, myös tunnetuin veistos "Ajattelija". Lisäksi siellä on muun muassa Vincent van Goghin ja Camille Claudelin maalauksia Rodinin omasta kokoelmasta. Osa teoksista on näytteillä museon puutarhassa.
Rodin asui elämänsä loppuun saakka Meudonissa talossa nimeltä Villa des Brillants, jonka hän hankki vuonna 1895. Siellä on myös hänen hautansa. Talo ja sen vieressä oleva ateljee, jossa on esillä Rodinin veistoksia, ovat osa Rodinin museota.
Cimetière de Montmartre

Cimetière de Montmartre on hautausmaa Pariisin kahdeksannessatoista arrondissementissa. Lähes yhdentoista hehtaarin laajuinen hautausmaa avattiin 1. tammikuuta 1825. Nykyään siellä on noin 20 000 hautaa. Hautausmaa sijaitsee Montmartren kukkulasta länteen. Se on suosittu turistikohde ja useiden kuuluisien montmartrelaisten taiteilijoiden hautapaikka.
Pariisin hautausmaat suljettiin terveysriskin vuoksi 1700-luvun loppupuolella. Sen vuoksi silloisen kaupungin ulkopuolelle perustettiin 1800-luvun alussa useita uusia hautausmaita. Cimetière de Montmartren lisäksi näitä olivat Cimetière du Père-Lachaise, Cimetière de Passy ja Cimetière du Montparnasse.
Fenkoli

Fenkoli eli maustefenkoli eli saksankumina eli venkoli ("Foeniculum vulgare") on sarjakukkaiskasveihin kuuluva viljelykasvi. Tuore fenkoli on sellerin tapaan käytettävä hyvin aromaattinen vihannes. Fenkolin siemeniä käytetään mausteena. Fenkolia kasvaa luonnostaan Välimeren alueella, missä sitä onkin käytetty aina vanhoista egyptiläisistä kulttuureista asti. Fenkolin aromaattinen pääaine on anetoli, jota on myös aniksessa.
Fenkolista erotetaan kaksi yleistä muunnosta: maustefenkolista ("Foeniculum vulgare" var. "dulce") käytetään lähinnä siemeniä, kun taas salaattifenkoli eli mukulavenkoli eli italiankumina ("Foeniculum vulgare" var. "azoricum") kasvattaa tyvelleen sipulimaisen pullistuman, jota käytetään vihanneksena. Salaattifenkolia voidaan syödä sekä sellaisenaan että kypsennettynä. Fenkolin siemeniä käytetään leivän, keittojen ja kurkkusäilykkeiden mausteena. Erityisesti se sopii kalaruoille. Myös hienonnettuja lehtiä voidaan käyttää. Ne sopivat porsaan- ja vasikanlihalle, sekä kalaruokiin, varsinkin makrillin ja lohen mausteeksi, ja salaattiin.
Nykyisin fenkoliöljyä käytetään paljon yskänlääkkeissä.
Kreikkalaisen mytologian tarun mukaan Prometheus toi ihmisille tulen fenkolin varressa.
Metz

Metz [ˈmɛs] on ranskalainen kaupunki Mosellen departementissa, Lorrainessa lähellä Saksan rajaa. Kaupungissa asui 120 874 asukasta vuonna 2021.
Metzissä on modernin ja nykytaiteen museo Centre Pompidou-Metz.
Historia.
Ensimmäiset ihmisasutuksen merkit Metzistä ovat jopa 200 000 vuoden takaa. Noin 10 000 vuotta sitten alueelle vaelsi ihmisiä idästä. 3 000 eaa. – 1 000 eaa. alueella asuivat liguurit, joista tiedetään hyvin vähän.
Julius Caesar valloitti Metzin 51 eaa. ja siitä tuli yksi alueen merkittävimmistä kaupungeista. Attila ryösti kaupungin 7. huhtikuuta 451. Frankkien aikana Metz oli huomattava kaupunki, ja se oli useiden Austrasian merovingikuninkaiden hallintokaupunki.
Arkkitehtuuri.
Roomalaisajan ja sitä edeltävien aikojen rakennukset ovat pääosin hävinneet. Roomalaisajan raunioita on nähtävissä niiden päälle rakennetun Metzin museon pohjakerroksessa. Roomalaisajalla (vuoden 400 paikkeilla) rakennettu ja myöhemmin Saint-Pierre-aux-Nonainsin kirkkona tunnettu rakennus on myös vielä pystyssä. 
Metz sijaitsee alueella, joka on ollut rajaseutua ison osan tunnetusta historiastaan. Eri aikakausina on rakennettu monia muureja ja linnoituksia, joista osa on säilynyt. Keskiaikaisia rakennelmia on jäljellä esimerkiksi osana Moselin ja Seillen yhtymäkohtaa reunustavia muureja. Seillen toisella puolella nousevalla kukkulalla on Bellecroixin linnoitus, jonka näkyvät osat ovat pääosin 1700–1800 -luvuilta. 
Metzin vanhoissa osissa on rakennusmateriaalina usein kellertävä kalkkikivi. Vanhojen osien kadut ovat kapeita ja näennäisen sekavasti toisiinsa liittyviä. Metzin ollessa osa Saksaa 1871–1918 rakennettiin muun muassa rautatieaseman seudulle väljemmin ja pääosin muista materiaaleista.
Kaupungin leimallisia rakennuksia ovat muun muassa vanhassa osassa sijaitseva St. Etiennen tuomiokirkko ja saksalaisella ajalla rakennetut postitalo ja rautatieasema sekä vuodesta 1230 alkaen Seillen ylityspaikkaa vartioimaan rakennettu Porte des Allemands. 
Keskustan ulkopuolelle on viime vuosikymmeninä rakennettu kerrostaloja lisääntyvän kaupunkiväestön asuttamiseksi. Elementtitaloryppäiden asuntojen edullisemmat kustannukset ovat johtaneet väestön jakautumiseen tulotasojen mukaan. Tätä voidaan pitää kaupunkisuunnittelullisena ongelmana, sillä esimerkiksi vuoden 2005 levottomuuksien aikaan mellakointia ja autojen polttoa ilmeni Metzin lähettyvillä eniten juuri näillä alueilla (esimerkiksi Borny, Woippy).
Metz sijaitsee Mosel- ja Seille-jokien yhtymäkohdassa. Sillat, saaret, rantapenkeret ja kanavat ovat siis myös keskeinen osa kaupunkikuvaa.
Cimetière du Montparnasse

Cimetière du Montparnasse eli Montparnassen hautausmaa on kuuluisa hautausmaa Pariisin neljännessätoista kaupunginosassa (arrondissement). Noin 19 hehtaariin laajuinen hautausmaa avattiin 25. heinäkuuta 1824. Hautausmaalle on haudattu yli 300 000 ihmistä.
Hautausmaa perustettiin yhdessä kolmen muun suuren hautausmaan kanssa sen jälkeen kun varsinaiset Pariisin kaupungin hautausmaat oli suljettu terveysriskin vuoksi vuonna 1786. Cimetière du Montparnasse muodostettiin kolmesta maatilasta vuonna 1824, ja se tunnettiin aluksi nimellä "Le Cimetière du Sud" (Eteläinen hautausmaa). Muut uudet suuret hautausmaat Pariisin eri kolkissa olivat Cimetière de Montmartre pohjoisessa, Cimetière du Père-Lachaise idässä ja Cimetière de Passy kaupungin keskustassa.
Montparnassen hautausmaalle haudattujen kuuluisuuksien lista on pitkä, minkä vuoksi hautakiviä voi olla vaikea nähdä turistimassan takaa. Sinne on myös pystytetty muistomerkkejä palveluksessaan kuolleille poliiseille ja palomiehille.
Stade Français

Stade Français (CASG Paris) on pariisilainen urheiluseura, jonka nimen alla harrastetaan nykyisin peräti 22 eri lajia. Tunnetuimpia lienevät rugby- ja jalkapallojoukkueet. 
Rugby.
Stade Français'n rugbyjoukkueen kotikenttä on "Stade Jean-Bouin", joka sijaitsee Pariisin kuudennessatoista "piirissä" (arrondissement). Stadionille mahtuu 20 000 katsojaa. Tällä hetkellä joukkue pelaa Ranskan ylimmällä sarjatasolla. Joukkueen tunnusvärit ovat punainen ja valkoinen.
Alkuperäinen joukkue: 1893, 1894, 1895, 1897, 1898, 1901, 1905, 1908
Nykyinen joukkue: 1998, 2000, 2003, 2004, 2007, 2015
Jalkapallo.
Stade Français'n jalkapallojoukkue perustettiin vuonna 1900. Joukkueen suurin saavutus oli voittaa Ligue 2 vuonna 1952 ja edetä sitä kautta Ranskan pääsarjaan, Ligue 1:een.
Historia.
Alkuperäinen Stade Français on perustettu jo vuonna 1883. Vuonna 1995 se yhdistettiin "CASG Sports Clubs"-seuraan, minkä tuloksena joukkueen virallinen nimi on nykyisin Stade Français CASG Paris.
Jääpolte

Jääpolte tarkoittaa syksyllä routaantuneen maan pinnalle kerääntyneen veden jäätymistä. Jäätyminen aiheuttaa lopulta kasvien tuhoutumisen. Jääpolte syntyy tiivistyneen maan pinnalla seisovan veden tukahduttaessa kasvillisuuden kun se jäätyy talvella yhtenäiseksi jääpeitteeksi. Kasvit kuolevat kylmään ja hapenpuutteeseen. Hapenpuutteesta seuraa myös kasvien homehtuminen ja erilaisten sienitautien ilmaantuminen.
Edellä kuvattu maaperän jäätyminen voi olla kohtalokasta kasvinsyöjille, joille lumen alta kaivettavat kasvit muodostavat tärkeän osan talviravinnosta. Tällaisia lajeja ovat esimerkiksi hirvieläimet. Laajamittainen maan jäätyminen aiheuttaa siten paljon tavallista useampia nälkäkuolemia niiden keskuudessa. Poronhoidon kannalta maan jäätyminen onkin vakava ongelma, jolloin joudutaan turvautumaan hyvin pitkälle lisäruokinnan varaan.
BP (ajanlasku)

BP (lyhenne englannin sanoista "Before Present", ’ennen nykyhetkeä’) on arkeologiassa ja muissa kaukaista menneisyyttä tutkivissa tieteissä käytetty ajanlasku. Lyhenteellä ilmoitetaan tutkimuskohteen radiohiiliajoituksella määritetty ikä. Radioaktiivisen 14C-isotoopin puoliintumisajan ( vuotta) vuoksi radiohiiliajoituksella voidaan ajoittaa enintään noin vuotta vanhoja esineitä. Laskennalliseksi nykyhetkeksi on määritelty vuosi 1950, joten käytännössä BP ilmoittaa esineen iän vuodesta 1950 taaksepäin laskettuna.
Lyhenne cal BP tarkoittaa ’kalibroituja vuosia ennen nykyhetkeä’ tai ’kalenterivuosia ennen nykyhetkeä’. Kalibrointia tarvitaan, koska hiilen määrä ilmakehässä vaihtelee. Vaihtelu voidaan puiden vuosirenkaista määritellä tarkasti noin vuoden päähän. Sitä vanhemmissa BP-määrityksissä virhemarginaali on suuri. Kalibrointiin käytetään myös jäätiköiden ja sedimentin vuosittaisia kerrostumia, jotka ulottuvat kymmenien tuhansien vuosien päähän.
Pertti Pousi

Pertti Juhani Pousi (s. 24. kesäkuuta 1946 Helsinki) on entinen yleisurheilija ja toiminnanjohtaja. Hänen kolmiloikkaennätyksensä on 17,00 metriä, joka syntyi Kuortaneen juhannuskisoissa 1968. Tulos oli Suomen ennätys ja jäi kolme senttimetriä maailmanennätyksestä. Hän paransi Kari Rahkamon nimissä ollutta Suomen ennätystä 60 sentillä. Ennätyksen ylitti vasta 16. heinäkuuta 2017 Simo Lipsanen alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa Puolan Bydgoszczissa. Pousi hyppäsi samoissa vuoden 1968 juhannuskilpailuissa pituutta 804 senttiä, jolla hän on Suomen kaikkien aikojen tilastossa yhä jaetulla yhdeksännellä sijalla. Hän jakoi pituusennätyksellään myös 22-vuotiaiden Suomen ennätystä, kunnes Roni Ollikainen hyppäsi 16. kesäkuuta 2012 sentin pidemmälle.
Pousi kilpaili Méxicon 1968 olympialaisissa mutta karsiutui loppukilpailusta molemmissa lajeissaan: kolmiloikassa tuloksella 15,84 m ja pituushypyssä tuloksella 763 cm. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän sijoittui pituushypyssä kahdeksanneksi ja karsiutui kolmiloikan loppukilpailusta. Ateenan EM-kilpailuissa 1969 hän karsiutui pituushypyn loppukilpailusta. Vuonna 1965 hän voitti Pohjoismaiden mestaruuden kolmiloikassa.Vuoden 1967 kesäuniversiadeissa hän sijoittui kolmiloikassa toiseksi ja pituushypyssä kolmanneksi.
Seuratasolla Pousi edusti Helsingin Kisa-Veikkoja. Hän voitti Suomen mestaruuden kolmiloikassa vuosina 1966, 1967, 1968 ja 1969, pituushypyssä vuosina 1967, 1968 ja 1969 sekä 4 × 100 metrin viestijuoksussa vuonna 1966.
Pertti Pousi opiskeli liikunnanopettajaksi Brigham Youngin yliopistossa Utahin Provossa. Siellä ollessaan hän edusti yliopiston urheiluseuraa Brigham Young Cougars. Sen edustajana hän voitti Yhdysvaltain yliopistojen eli NCAA-mestaruuden pituushypyssä vuonna 1968 ja kolmiloikassa vuonna 1969. 
Pousi ylitti vuonna 1965 kaikkien aikojen kolmantena suomalaisena kolmiloikassa 16 metrin rajan ja vuonna 1968 kaikkien aikojen kolmantena suomalaisena pituushypyssä kahdeksan metrin rajan. Nilkkavamma lopetti Pousin uran jo 23-vuotiaana. Hän toimi Invalidien Urheiluliiton toiminnanjohtajana vuosina 1974–2010.
Nicéphore Niépce

Joseph Nicéphore Niépce (7. maaliskuuta 1765 – 5. heinäkuuta 1833 Saint-Loup-de-Varennes) oli ranskalainen keksijä. Parhaiten hänet tunnetaan valokuvauksen pioneerina. Hän työskenteli myös pumppujen sekä varhaisten polttomoottoreiden kanssa tehden niihin parannuksia.
Elämä.
Joseph Nicéphore Niépce syntyi varakkaaseen perheeseen Ranskan Chalon-sur-Saônessa 1765 ja sai keskiluokkaisen kasvatuksen. Hän toimi jonkin aikaa opettajana ja palveli armeijassa, mutta palasi 1800-luvun alussa kotiseudulleen hoitamaan sukutilaansa. Yhdessä Claude-veljensä kanssa hän omisti vapaa-aikansa tieteellisille harrastuksille. Valokuvaus ei ollut hänen pääasiallinen mielenkiintonsa kohde, sillä hän kulutti veljensä kanssa lopulta koko perintöomaisuutensa polttomoottorin kehittämiseen. "Pyreolophore"-niminen keksintö, jonka veljekset kehittivät ja patentoivat 1807, oli tarkoitettu potkuritoimiseksi laivan voimanlähteeksi. Claude muutti lopulta Englantiin markkinoimaan polttomoottoria, ja Niépce jäi Ranskaan. Hän viehättyi 1813 Ranskaan saapuneesta litografiasta, koska oli itsekin jo pitkään haaveillut keksivänsä jonkinlaisen kuvanmonistusmenetelmän. Niépce alkoi vakavasti tutkia camera obscuran avulla saatujen kuvien pysyvää kiinnittämistä kemiallisella reaktiolla vuoden 1816 tienoilla. Camera obscuraa hän käytti aluksi, koska oli epävarma piirtäjänä. Erilaisten kemiallisten kokeiluiden jälkeen hän lopulta onnistui kehittämään ja kiinnittämään maailman ensimmäisen oikean valokuvan vuoden 1826 tienoilla. Hän nimesi keksimänsä menetelmän heliografiaksi.
Koska oli jatkuvassa rahapulassa, hän matkusti 1827 Englantiin veljensä luokse Kewiin lähelle Lontoota, jossa tapasi kasvitieteilijä Charles Bauerin. Bauer suositteli häntä kääntymään Kuninkaallisen seuran puoleen keksintönsä rahoittamiseksi. Kuninkaallinen seura kuitenkin palautti Niépcen anomuksen ja valokuvamateriaalin takaisin, koska ei voinut ottaa kantaa keksintöön, jonka yksityiskohtia Niépce ei ollut halukas paljastamaan ulkopuolisille.
Niépce palasi Ranskaan, jossa sai kohta kuulla veljensä menehtyneen sairauteen. Niépce jatkoi tutkimuksiaan heliografian parissa ja solmi yhteistyösopimuksen Louis Daguerren kanssa 1829. Niépce kuoli 1833, minkä jälkeen Daguerre ja Niépcen poika Isidore jatkoivat menetelmän kehittämistä. Parivaljakko julkaisi parannetun valokuvausmenetelmän Ranskan tiedeakatemian edessä 1839. Daguerren menetelmä sai nimen dagerrotypia, ja Niépcen elämäntyö jäi lopulta unohduksiin. Vasta 1952 valokuvahistorioitsija ja kriitikko Helmut Gernsheim löysi jo kadonneeksi luullun Niépcen ottaman valokuvan, jolloin Niépcen maine ja ansiot valokuvauksen edelläkävijänä palautettiin maailman tietoisuuteen.
John Walker

John George Walker (s. 12. tammikuuta 1952 Papakura) on uusiseelantilainen maileri ja olympiavoittaja. Walker voitti 1 500 metriä Montrealin olympiakisoissa vuonna 1976. Walker teki mailin maailmanennätyksen 3.49,4 vuonna 1975. Hän alitti maililla maagisen neljän minuutin rajan 129 kertaa, ja hän oli myös ensimmäinen joka ylsi sataan haamumailiin.
Walker on toiminut aktiiviuran jälkeen ratsastusvälinekauppiaana ja osallistunut paikallispolitiikkaan Manukaun kaupungissa. Hänellä todettiin Parkinsonin tauti 1996.
Lentokoneiden varalaskupaikka

Lentokoneiden varalaskupaikka on usein maantielle tehty noin 2,5–4 kilometrin pituinen levennetty ja mahdollisesti vahvistettu osuus. 
Suomessa niitä käyttää pääasiassa Suomen ilmavoimat. Vuosittain osaa niistä käytetään lentosotaharjoituksissa, jolloin tie on suljettu. Joillain näistä on myös suojapaikkoja lentokoneille. 
Varalaskupaikkojen verkosto luotiin vuodesta 1965 alkaen osana Puolustusvoimien uudelleenvarustamisprojektia melko nopeassa tahdissa. 
Suomeen oli jo 1955 hankittu muutamia de Havilland Vampire -suihkuhävittäjiä, mitkä eivät olisi voineet käyttää työlentokenttinään jatkosodan aikaista soralentokenttäverkostoa.
Samaan aikaan 1960-luvulla Suomessa siirryttiin matkustajasuihkukoneiden aikakauteen, jolloin monet vanhat lentokentät, esimerkiksi Tampereen Härmälän lentokenttä, jäivät lyhyiksi. 
Varalaskupaikkojen rakentamista perusteltiin julkisuudessa siviililentoliikenteen tarpeilla, mikä teki niistä poliittisesti hyväksyttävämpiä. Syynä varalaskupaikkojen rakentamiselle olivat kuitenkin sotilaalliset tarpeet: ilmavoimien kenttien tuhoutuminen ohjusiskujen vuoksi edellytti, että sotilaslentoasemien ja siviililentokenttien lisäksi rakennettiin varalaskupaikat.
Varalaskupaikkoja ei ole käytetty siviilisuihkulentoliikenteen varalaskupaikkana.
Varalaskupaikkoja.
Nykyään varalaskupaikat ovat Suomessa joko maantietukikohtia tai nousuteitä. 
Maantietukikohdassa on yksi tai useampia varalaskupaikkoja toistensa lähellä sekä mahdollisesti linnoitettuja lentokoneitten seisontapaikkoja. 
Maantietukikohdista vilkkaimmin liikennöidyllä reitillä on Lusin varalaskupaikka valtatie 5:n varrella, kymmenen kilometriä Heinolasta pohjoiseen. 
Nousutie puolestaan on rullausetäisyydellä kiinteästä tukikohdasta. Tällainen tienosa on yleensä eri suunnassa kuin tukikohdan pääkiitotie, mikä tekee niiden yhtäaikaisesta tuhoamisesta hankalampaa.
Ajattelu

Ajattelu on informaation mentaalista esitystä ja käsittelyä, sekä näiden vuorovaikutusta.
Ajattelun muotoja.
Analyyttinen ajattelu tarkoittaa kokonaisuuden jakamista osiinsa, ja synteettinen ajattelu osien kokoamista kokonaisuuksiksi. Divergentti tai laajeneva ajattelu tarkoittaa monien erilaisten ideoiden keksimistä, ja konvergentti tai suppeneva ajattelu tarkoittaa keskittymistä yhteen ideaan, usein ratkaisun löytämiseksi.
Ajattelun voi jakaa neljään kategoriaan:
Noin puolet hereilläoloajastaan ihminen unelmoi eli ajattelee jotain täysin muuta kuin sitä, mitä hän kyseisellä hetkellä on tekemässä. Tämä saattaa johtua siitä, että aivojen hermoverkkoa ylläpitävät osat aktivoituvat ajatustemme harhaillessa..
Kaali

Kaali eli vihanneskaali ("Brassica oleracea") on ristikukkaisten heimoon kuuluva kasvilaji, jota viljellään vihanneksena. Sen luonnonvarainen kantamuoto kasvaa Pohjois-Afrikan ja Etelä- ja Länsi-Euroopan rannikoilla. Kaalia on viljelty useita tuhansia vuosia, ja siitä on jalostettu koko joukko toisistaan suuresti eroavia viljelymuotoja. Kerä- eli valkokaali on Suomen suosituin vihanneskaali. 
Kasvatus.
Kaali on kaksivuotinen, mutta syötäväksi viljeltäessä sitä viljellään yksivuotisena. Siemenviljelys on kaksivuotinen. Kaali menestyy kosteahkolla savensekaisella maalla. Aarille istutetaan 400–450 tainta, ja sato on 350–500 kg.
Kaalin terveysvaikutukset.
On olemassa viitteitä siitä, että kaalien sisältämät rikkiyhdisteet saattavat suojata elimistöä syövältä ja säteilyn aiheuttamilta vaurioilta tehostamalla DNA-vaurioiden korjausta. 
Muunnokset.
Lukuisat eri lajikkeet voidaan ryhmittää seuraaviin lajikeryhmiin:
Ruokalajeja.
Kaalista valmistettuja ruokalajeja ovat muun muassa hapankaali, kaalikääryle, kaalilaatikko, kaalipata, kaalipaistos ja kaalikeitto.
Hautavajoama

Hautavajoama on kahden erkanevan mannerlaatan saumassa oleva tasapohjainen, jyrkkäreunainen, pitkä laakso. Laakso syntyy laattojen välin lohkeillessa palasiin erkaantumisen yhteydessä ja näiden palasten upotessa alemmas astenosfääriin.
Hautavajoamat levenevät joitain senttimetrejä vuodessa. Leveneminen johtaa aluksi kapeiden salmien syntyyn ja myöhemmin kokonaisten valtamerien aukeamiseen. Hautavajoama ei täyty merivedellä yhtäkkiä, vaan sitä edeltävät tulvimis- ja kuivumisjaksot, jolloin syntyy erilaisia meriä, suolajärviä ja suolatasankoja.
Monet maailman syvimmistä järvistä sijaitsevat hautavajoamissa, kuten Siperian Baikaljärvi, Afrikan Tanganjika ja Pohjois-Amerikan Yläjärvi. Hautavajoamien järvialtaissa on monenlaisia mineraalivaroja, ja niiden pintaan nousee öljyä ja kaasuja. Hautavajoamien aktiivisissa haaroissa esiintyy usein tulivuoritoimintaa.
Lähi-idästä Itä-Afrikkaan ulottuva Iso hautavajoama koostuu kolmesta haarasta: Punaisestamerestä, Adeninlahdesta ja 6 000 kilometriä pitkästä Itä-Afrikan hautavajoamasta. Nämä kolme murroslaaksoa kohtaavat Djiboutissa Afarin syvängössä murroslaaksoille tyypillisessä 120 asteen kulmassa. Ison hautavajoaman laaksoista aktiivisia ovat Punainenmeri ja Adeninlahti, mutta Itä-Afrikan hautavajoama on passiivinen. Muita hautavajoamia ovat esimerkiksi Kuolleenmeren–Jordaninlaakson vajoama, Australiassa sijaitseva Spencerinlahden–Torrensjärven hautavajoama, Kamerunin hautavajoama sekä Pohjois-Amerikan Mississipinlahti, Reelfoot Rift ja Kalifornianlahti.
Rapsodia

Rapsodia tarkoittaa musiikkiterminä sävellystä, joka on yksiosainen, mutta koostuu useista osista, jotka ovat keskenään hyvin erilaisia tunnelmaltaan, tempoltaan ja muilta ominaisuuksiltaan. Äkillisissä, joskus improvisoidun tuntuisissa suunnanmuutoksissaan rapsodia on siten sävellysmuotona vapaampi kuin esimerkiksi muunnelma.
Erään määritelmän mukaan rapsodia on musiikkiteos, jossa ei ole muodollista rakennetta ja joka ilmaisee voimakkaita tunteita. Termin juuret ovat latinankielessä ja varhaisin käyttö on 1500-luvun puolivälistä.
Mannerjalusta

Mannerjalusta eli mannermaajalusta on mantereita ympäröivä, yleensä matalan meren vyöhyke. 
Topografia.
Mannerjalusta päättyy yleensä jyrkkenevään rinteeseen, mannerrinteeseen, joka päättyy syvän meren tasankoon.
Jalusta on jaettu kolmeen osaan, joista jokaisella on omanlaisensa geomorfologia ja biodiversiteetti.
Jalustan muoto muuttuu huomattavasti mannerrinteen alkaessa. Muutos tapahtuu lähes poikkeuksetta 140 metrin syvyydessä. Tämä on todennäköisesti edellisen jääkauden aikaansaannosta, jolloin merenpinnan taso oli huomattavasti nykyistä alhaisempi.
Mannerrinteen kaltevuuskulma on keskimäärin kolme astetta, mutta vaihtelee noin yhden ja kymmenen asteen välillä. Rinteissä on myös paljon kanjoneita.
Geografiset ominaisuudet.
Jalustojen koko vaihtelee huomattavasti. On alueita, joilla ei ole mannerjalustaa käytännössä lainkaan, vaan syvän meren tasanko alkaa käytännössä heti. Alueet ovat yleensä kahden mannerlaatan törmäysvyöhykkeessä, esimerkiksi Chilen rannikko. Mannerjalustoista suurin, Siperian mannerjalusta, ulottuu mantereelta noin 1 500 kilometrin etäisyydelle. Suuria mannerjalustojen päällä sijaitsevia meriä ovat muun muassa Pohjanmeri, Etelä-Kiinan meri ja Persianlahti. Mannerjalustat yltävät keskimäärin 80 kilometrin päähän mantereista. Mannerjalustojen syvyydet vaihtelevat, mutta pääasiallisesti ne ovat alle 150 metrin syvyisiä. Jalustan kaltevuuskulma on hyvin loiva, noin puoli astetta.
Sedimentit.
Mannerjalustat ovat sedimenttien peitossa. Vain 30–40 prosenttia sedimenteistä on jokien tuomia. Loppu on jäännöstä viime jääkaudesta. Sedimentit kasaantuvat keskimäärin 30 senttimetriä tuhannessa vuodessa, vaihteluvälin ollessa 15–40 senttimetriä. 
Käyttö.
Öljy-yhtiöt kiinnostuivat mannerjalustoista sen jälkeen, kun mantereiden öljy- ja kaasuesiintymät olivat tutkittu, ja siinä vaiheessa mannerjalusta-alueet jaettiin sopimuksin. Barentsinmeren mannerjalusta-alue on kuitenkin yhä tutkimatta, koska on epäselvää, kuuluuko se Norjalle vai Venäjälle.
Cimetière de Passy

Cimetière de Passy on hautausmaa Passyn kaupunginosassa Pariisissa, kuudennessatoista kaupunginosassa (arrondissement). 
1800-luvun alussa kaikki Pariisin vanhat hautausmaat korvattiin uusilla. Cimetière de Montmartre perustettiin pohjoiseen, Cimetière du Père-Lachaise itään, Cimetière du Montparnasse etelään ja Cimetière de Passy kaupungin keskelle. Se avattiin vuonna 1820 kalliille alueelle lähelle Champs-Élysées'tä. Siitä tuli varakkaiden hautausmaa. 
Kaunista Eiffel-tornin varjossa sijaitsevaa hautausmaata ympäröivät kastanjapuut.
Kryptokalvinistit

Kryptokalvinistit ovat luterilaisuuden alkuvaiheessa syntynyt ryhmä. Sitä on kutsuttu myös uuszwingliläisyydeksi. Kreikan kielen sana kryptein on suomennettuna kätkeä. Heitä siis pidettiin salakalvinisteina, jotka yrittivät tuoda luterilaisuuteen erityisesti kalvinistien ehtoollisoppia. Erityisesti aitoluterilaiset taistelivat kryptokalvinismia vastaan. Suomessa kalvinismia vastusti esimerkiksi Marcus Henrici Helsingius.
Saksassa suuntausta levitettiin innolla ja sen johdosta Bremen ja Pfalz siirtyivät vähitellen kalvinilaisuuteen. Ruotsissa tämän pyrkimyksen suosijana oli Kaarle IX. Kiivain taistelu kryptokalvinismin ja "aitoluterilaisuuden" välillä käytiin Saksissa. Kryptokalvinismia edustivat siellä filippistit, kuten Philipp Melanchthon, Kaspar Peucer ja heidän hengenheimolaisensa. Vaaliruhtinas, joka oli ankara luterilainen, esiintyi ankarasti ja jyrkästi filippistejä vastaan. Taistelun lopetti luterilaisten tunnustuskirjojen sovintokaava eli Yksimielisyyden ohje ("Formula concordiae") luterilaisuuden voitolla.
Kanjoni

Kanjoni on jyrkkäseinäinen laakso, usein joen uurtama.
Tunnetuin kanjoni on Yhdysvalloissa sijaitseva Grand Canyon. Sen syvyys on joissakin kohdissa 1 300 metriä. Suomen tunnetuimmat kanjonit ovat Kevon kanjoni Utsjoella sekä Oulankajoen kanjoni. 
Useimmat kanjonit ovat syntyneet, kun virtaava vesi on miljoonien vuosien aikana kovertanut maahan jyrkkäseinäisen laakson. Kanjoneita syntyy myös tektonisten liikkeiden seurauksena. Esimerkiksi Korouoman kanjoni Posion ja Ranuan rajalla on ruhjelaakso. 
Vedenalainen kanjoni on merenpohjassa mannerjalustan ja mannerrinteen läpi tunkeva kiilamainen kanjoni, joka on usein kohtisuorassa rantaan nähden. Pisin vedenalainen kanjoni on Kongojoen edustalta alkava Kongon kanjoni.
Aurinkokunnan suurin tunnettu kanjoni on Mars-planeetalla sijaitseva Valles Marineris. Se on 3 000 kilometriä pitkä ja kahdeksan kilometriä syvä.
Etymologialtaan sana "kanjoni" pohjaa espanjaan, jossa "cañon" on alun perin tarkoittanut putkea.
Sola

Sola on matala kohta korkeiden maastonmuotojen, kuten vuorten, tuntureiden tai harjanteiden välissä. Solan läpi eli vuorijonon harjanteen poikki vuorten toiselta puolelta toiselle johtaa usein tie. Solat muodostuvat, kun eroosio kuluttaa korkeiden huippujen välisiä alueita matalammiksi. 
Usein solat ovat satulan muotoisia, jolloin sola on korkeimmalta kohdaltaan tasainen. Solan pituus voi kuitenkin vaihdella: jotkut solat muodostavat kilometrien pituisia laaksoja.
Monet solat ovat ihmiskunnan historian aikana toimineet merkittävinä kauppareitteinä, koska sola on helpoin paikka ylittää vuorijono. Tällöin ne ovat yhdistäneet toisiinsa kulttuuripiirejä, jotka ovat muutoin olleet vuorten erottamia. Toisaalta sola on ollut hyvä paikka puolustautua vihollisen hyökkäyksiä vastaan. Solaan on voinut rakentaa asutuksen tai linnakkeen, vaikka ympäröivä vuoristo olisi rakentamiselle muutoin liian jyrkkäpiirteistä.
Kuuluisia solia ovat muun muassa Simploninsola ja Iso Sankt Bernhardin sola Alpeilla sekä Khaibarsola Afganistanin ja Pakistanin välillä.
Osavaltio

Osavaltio on liittovaltion osa, jolla on valta päättää tiettyyn rajaan saakka omasta lainsäädännöstään ja hallinnostaan.
Suvereeni valtaoikeudet on jaettu osavaltion ja liittovaltion kesken. Osavaltioilla ei ole asemaa kansainvälisessä oikeudessa toisin kuin liittovaltiolla. Sen sijaan liittovaltio yhtenä kokonaisuutena on suvereeni valtio kansainvälisen oikeuden mukaan.
Riutta

Riutta on meressä oleva harjanne, joka kohoaa vain vähän tai ei lainkaan merenpinnan yläpuolelle. Tunnettu erikoistapaus riutasta on koralliriutta. Koralliriuttoja on muodoltaan erilaisia, kuten pitkähkö ja rannan suuntaisesti kulkeva valliriutta tai muodoltaan sulkeutuva, joskus rengasmainen atolli. Australian koillispuolella on Iso valliriutta. Tämä 2300 kilometriä pitkä koralliriutta on maailman suurin. Ison valliriutan koralleista noin puolet ovat kuolleet viimeisten vuosikymmenten aikana ja riuttaa on pyydetty uhanalaiseksi julistettavaksi.
Riutta voi olla myös hiekkamoreenista koostuva. Tällainen on esimerkiksi Kolin kansallispuiston alueella, Pielisen järven keskellä sijaitseva saaristoa yhdistävä hiekkariutta. Tämä useita kymmeniä kilometrejä pitkä riutta muodostui viimeisen jääkauden aikana.
Tete

Tete on maakunta luoteisessa Mosambikissa. Sen kokonaispinta-ala on 100 724 neliökilometriä ja väkiluku 3 269 765 (2024, arvio). Maakunta rajoittuu pohjoisessa Sambian ja Malawin valtioihin sekä idässä Malawiin. Kaakossa ovat Zambezian ja Sofalan sekä etelässä Manican maakunnat. Lounaassa rajanaapurina on Zimbabwen valtio.
Maakuntakeskuksessa eli Teten kaupungissa asui 523 973 ihmistä (2024) (305 722; 2017). Kaupunki sijaitsee Sambesin varrella, 430 kilometrin päässä Intian valtameren rannikolta. Maakunnan länsiosassa on 240 km pitkä Cahora Bassan tekojärvi. Siitä 60 kilometriä alavirtaan on tarkoitus rakentaa vuosien 2026–2031 tienoilla uusi Mphanda Nkuwan vesivoimalaitos. 
Teteen johtaa rautatieyhteys piirin kaakkoisosasta Mutararan piirin risteysasemalta (Nhamayabue). Sinne saapuu rata pohjoisesta Malawista ja Sambesin vastarannalta Sofalan maakunnasta.
Maakunnan virallinen kieli on portugali, ja paikallisia kieliä ovat bantukieliin kuuluva nhúngue (nyungwe), njandža (cinhanja) ja sena.
Tete (kaupunki)

Tete on pohjoisessa Mosambikissa sijaitsevan Teten provinssin pääkaupunki sekä myös laajan alueen hallinnollinen ja taloudellinen keskus. Sambesi virtaa kaupungin läpi, ja 650 metriä pitkän riippusillan ansiosta vilkas Malawin ja Zimbabwen välinen maantieliikenne kulkee Teten kautta.
Vuonna 2017 Tetessa oli noin 307 300 asukasta, minkä myötä se oli tuolloin Mosambikin kuudenneksi suurin kaupunki. Kymmenen vuotta aiemmin (2007) Tetessä oli noin 153 900 asukasta, minkä myötä se oli tuolloin Mosambikin yhdeksänneksi suurin kaupunki.
Pelagiolaisuus

Pelagiolaisuus tarkoittaa Pelagiuksen ja hänen kannattajiensa näkemystä, jonka mukaan ihmisellä on vapaa tahto ja luonnollinen kyky elää synnittömästi ja ansaita siten iankaikkinen autuus pelkästään omalla kilvoituksella ja rakkauden kaksoiskäskyn toteuttamisella (Luuk 10:25–28). Pelagiolaisuus pohjaa ensisijaisesti evankeliumeihin ja Jeesuksen opetukseen tekojen merkityksestä pelastuksessa (Matt 16:27, Luuk 10:25–28, Mark 12:28–34, Matt 25:31–45).
Pelagiolaisuuden taustalla oli huoli kristittyjen moraalista: "jos ihmisen teoilla ei ole mitään merkitystä, niin miksi lainkaan elää hyveellisesti?" Kyseessä oli myös vastausyritys ihmisen kyvyttömyyttä korostavaan kristillisyyden pääsuuntaukseen: "jos ihminen on täysin kyvytön tekemään mitään hyvää, niin miten hän voi olla vastuussa teoistaan"?
Antiikin aikana erityisesti kirkkoisä Augustinus vastusti pelagiolaisuutta muun muassa teoksessaan "Henki ja kirjain". Augustinus painotti Paavalin kirjeitä, varsinkin Roomalaiskirjettä, ja uskon merkitystä tekojen sijaan. Pelagiolaisuus julistettiinkin vuonna 419 Karthagon kirkolliskokouksessa harhaopiksi. Siitä myöhemmin kehittynyt semipelagiolaisuus puolestaan julistettiin harhaopiksi Orangen kirkolliskokouksessa vuonna 529. 
Pelagiolaisuus aiheutti ongelman kirkolle ja sen auktoriteetille: jos ihminen kykenee löytämään Jumalan omin voimin, tällöin Kristuksen sovitustyöllä ei enää ole merkitystä, eikä Kristuksella ole enää vapahtajan asemaa, vaan hänellä on arvo enää profeettana ja opettajana. Lisäksi tällöin doktriini "ei pelastusta kirkon ulkopuolella" menettää mielekkyytensä. Tämän vuoksi se julistettiin kerettiläisyydeksi. Augustinus oli esittänyt predestinaatio-opin, mutta se ei koskaan noussut kirkon viralliseksi linjaksi. Katolinen kirkko omaksui perisyntikäsityksen, jonka mukaan perisynti ei ole synti sellaisenaan, vaan syntiä aiheuttava tila, Efesoksen kirkolliskokouksessa vuonna 439.
Pelagiolaisuus nousi esille uudelleen reformaation aikana erityisesti Erasmus Rotterdamilaisen opettamana, ja kristillinen humanismi, vastakohtana fundamentalismille, nojaa pelagiolaisuuteen. Pelagiolaisuus tuotiin luterilaisuuteen filippistien taholta, vaikka Martti Luther itse pitikin sitä "kirottuna harhaoppina" ja tuomitsi sen ankarasti. Oppi ihmisen teoista näkyy erityisesti lain kolmannessa käytössä.
Uusi Suometar

Uusi Suometar oli Suomessa autonomian ajan loppupuolella ilmestynyt valtakunnallinen sanomalehti, jonka johtavat fennomaanit perustivat ajamaan suomalaisuusliikkeen poliittisia ja kulttuurisia tavoitteita. Vuonna 1881 siitä tuli ensimmäisenä kotimaisena sanomalehtenä kuudesti viikossa ilmestyvä. Levikiltään se oli toiseksi suurin Hufvudstadsbladetin jälkeen. 1900-luvun alkuun mennessä lehdestä kehittyi Suomalaisen puolueen tärkein äänenkannattaja. Lehti lakkasi vuonna 1918, jolloin sen tilalle perustettiin Uusi Suomi.
Lehden perustaminen.
Uuden Suomettaren taustaryhmä oli historian professori Yrjö Koskisen ympärille ryhmittynyt ”jungfennomaanien” aatepiiri, joka tahtoi ajaa radikaalimpaa kieli- ja koulupolitiikkaa kuin vanhemman fennomaanipolven toimittama Suometar. Koskisen ohella lehteä olivat syksyllä 1868 perustamassa hänen veljensä oik.kand. Jaakko Forsman sekä nuoret maisterit Antti Almberg ja J. V. Calamnius. Toimituksen tueksi saatiin värvättyä myös muutamaa vuotta aikaisemmin lakanneen Suomettaren entinen päätoimittaja Paavo Tikkanen.
Ohjelma ja linja.
Tärkeimmäksi tavoitteekseen Uusi Suometar otti suomen kielen saamisen viralliseksi kieleksi ruotsin rinnalle, suomenkielisen koululaitoksen kehittämisen, varsinkin oppikoulujen perustamisen, sekä kansanvalistuksen ajamisen. Lehti halusi tietoisesti laventaa lukijakuntaansa myös maaseudulle ja kampanjoi varsinkin 1870-luvulla menestyksellisesti erilaisilla keräyksillä ja kansalaisjuhlilla Kansanvalistusseuran ja uusien oppikoulujen puolesta. Lehden demokratistinen into huolestutti jopa suomalaisuusliikkeen suurta oppi-isää J. V. Snellmania, jonka välit Yrjö Koskiseen alkoivat viilentyä. 
Uskonnollisissa ja kulttuurikysymyksissä lehti edusti konservatiivista kantaa. Se torjui jyrkästi 1880-luvulla kehkeytyvän nuorsuomalaisen kulttuuripiirin uskonnonvapausvaatimukset ja suhtautui kriittisesti yhteiskunnallisesti radikaaliin realistiseen kirjallisuuteen.
Venäjän-poliittisen tilanteen kärjistyttyä 1890-luvulla Uusi Suometar omaksui varovaisen, hallitsijalle osoitettua lojaalisuutta korostavan asenteen. Tosin Suomen oikeudellista asemaa puolustettiin ja Helmikuun manifestin julkaisemista arvosteltiin, mutta päälinjaksi muotoutui J. R. Danielsonin ja E. G. Palménin muotoilema maltillinen myöntyvyys venäläisten vaatimuksiin nähden.
Kun nuorsuomalaisten perustama Päivälehti alkoi ilmestyä vuonna 1890, Uuden Suomettaren ylivalta maan suurimpana suomenkielisenä sanomalehtenä alkoi murentua. Lehtien välinen kilpailu johti myös katkeraan keskinäiseen kiistelyyn ”suomettarelaisen” myöntyvyyslinjan ja perustuslaillisen ”Nuoren Suomen” edustajien kesken. Sisällissodan jälkiselvittelyiden yhteydessä vuonna 1918 osa monarkiaa kannattavista nuorsuomalaisista ja aktivisteista perusti yhdessä vanhasuomalaisten kanssa uuden puolueen, Kansallisen kokoomuksen. Tässä yhteydessä Uusi Suometar lopetettiin ja uuden puolueen äänenkannattajaksi perustettiin sanomalehti Uusi Suomi
Campania

Campania on hallinnollinen alue Etelä-Italiassa. Sen pinta-ala on 13 595 km² ja asukasluku noin 5,9 miljoonaa. Alueen pääkaupunki on Napoli. Nähtävyyksiin kuuluvat Vesuvius, Pompeji ja Herculaneum.
Rooman valtakunnan aikana Campania oli osa Regio I Latium et Campanian aluetta ja myöhemmin Campanian provinssia.
Hallinnollinen jako.
Campania on jaettu viiteen osaan, neljään maakuntaan ja yhteen metropolikaupunkiin:
Samnilaiset

Samnilaiset eli oskit on Keski- ja Etelä-Italiassa (Samniumissa) asuneiden muinaisten kansojen yhteisnimi. Samnilaisiin kuului ainakin neljä heimoa: pentri, caraceni, caudini ja hirpini sekä myöhemmin frentani. Roomalaiset voittivat heidät samnilaissodissa (343–341, 326–304, 298–290 eaa.) ja lopullisesti 272 eaa. Vuosien 91–88 eaa. liittolaissodassa he vielä taistelivat Roomaa vastaan, samoin kansalaissodassa, mutta 82 eaa. Lucius Cornelius Sulla kävi verisen taistelun heitä vastaan ja lopetti sodan. Historiankirjojen mukaan ”kaupungeista tuli kyliä, ja osa niistä katosi täysin”. Samalla oskin kieli syrjäytyi latinan tieltä.
Mannertenvälinen ballistinen ohjus

Mannertenvälinen ballistinen ohjus (, lyh. ICBM) on maalta laukaistava ballistinen ohjus, jonka kantomatka on yli 5 500 (tai 5 600) kilometriä. ICBM-ohjukset on varustettu tyypillisesti ydinkärjillä, eikä tavanomaisia taistelukärkiä ole tähän mennessä käytetty. Tämä johtuu pelosta, että mikä tahansa ICBM-laukaisu johtaisi automaattiseen maksimaaliseen vastareaktioon muiden valtojen tahoilta. 
Ensimmäisenä mannertenvälisiä ballistisia ohjuksia otti käyttöönsä Neuvostoliitto vuonna 1958. Seuraavana vuonna Yhdysvallat liittyi ICBM-valtioiden joukkoon. Neuvostoliiton ensimmäinen ICBM oli R-7 ja Yhdysvaltain Atlas. Molemmista ohjuksista kehitettiin myöhemmin kantoraketteja. Nykyisin on ainakin kuusi, mahdollisesti jo kahdeksan ICBM-valtiota: Intia, Israel, Kiina, Ranska, Pohjois-Korea, Venäjä, Yhdistyneet kuningaskunnat ja Yhdysvallat.
ICBM voidaan laukaista kiinteästä maanalaisesta siilosta, kuorma-autosta tai junanvaunusta. ICBM-kantaman ohjuksia on sijoitettu myös sukellusveneisiin. Nykyiset mannertenväliset ohjukset voivat osua kohteisiinsa jopa alle 300 metrin tarkkuudella (CEP). Mannertenvälisiä ohjuksia vastaan on yritetty kehitellä erilaisia järjestelmiä kuten ABM-ohjukset eli ohjustentorjuntaohjukset, mutta näiden menetelmien luotettavuus on hyvin heikko, eikä niillä ole ydinsodan syttyessä käytännön merkitystä.
Mannertenvälisiä ohjuksia on varustettu myös monikärkiohjuksiksi eli MIRV:eiksi, mutta maalta laukaistavien ohjusten MIRV-ominaisuudet kiellettiin START-aserajoitussopimuksessa. Sopimuksen mukaisesti vuoteen 2005 mennessä Yhdysvallat poisti käytöstä LGM-118A Peacekeeper -ohjukset. 
Nykyisin käytössä olevia mannertenvälisiä ohjuksia ovat Yhdysvaltain LGM-30 Minuteman III, Kiinan Dongfeng 31, sekä Venäjän RS-24 "Jars", RS-26 "Rubež", RS-28 "Sarmat", Topol ja RT-2PM2 Topol-M.
Lucius Annaeus Cornutus

Lucius Annaeus Cornutus () (ensimmäinen vuosisata) oli roomalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän vaikutti keisari Neron aikana.
Elämä.
Cornutus oli kotoisin Leptis Magnasta, Libyasta. Hän asui kuitenkin suurimman osan elämästään Roomassa. Hän oli runoilija Persiuksen opettaja ja ystävä. Hän korjasi tämän kirjoittamia satiireja tämän kuoleman jälkeen, mutta antoi ne sitten Caesius Bassukselle toimitettavaksi tämän erityisestä pyynnöstä. Keisari Nero karkotti hänet Roomasta noin vuonna 66 tai 68, koska hän halvensi epäsuorasti keisarin näkemystä roomalaisten sankarillisesta historiasta. Tämän jälkeen hänestä ei tiedetä mitään.
Teokset.
Cornutus kirjoitti useita retoriikkaa käsitteleviä teoksia sekä kreikaksi että latinaksi ("De figuris sententiarum"). Häneltä on säilynyt filosofinen tutkielma nimeltä "Theologiae Graecae compendium". Se on käsikirja, jossa ajan populaaria mytologiaa on käsitelty stoalaisen etymologian ja symbolisten tulkintojen näkökulmasta. Vaikka se sisältääkin useita absurdeja etymologisia tulkintoja, siinä on myös paljon kauniita ajatuksia.
Simplikios ja Porfyrios viittaavat Cornutuksen kommentaariin Aristoteleen teoksesta "Kategoriat". Cornutus puolusti siinä Aristoteleen filosofiaa kilpailevan Athenodoros Kananalaisen näkemyksiä vastaan. Hänen Aristotelesta koskevat tutkielmansa olivat todennäköisesti hänen merkittävimpiä töitään. Cassiodorukselta on säilynyt katkelmia hänen tutkielmastaan "De enuntiatione vel orthographia".
Cornutuksen nimiin on laitettu myös Vergiliusta koskeva kommentaari, jota Servius lainaa usein, sekä Persiukselle osoitettu "Scholia". Viimeksi mainitut ovat kuitenkin paljon myöhäisempiä, ja ne on ajoitettu karolingiajalle. Niin kutsuttu "Disticha Cornuti" on puolestaan peräisin myöhäiskeskiajalta.