Nilviäiset

Nilviäiset (Mollusca) on yksi eläinkunnan pääjaksoista, ja lajimäärältään toiseksi suurin niveljalkaisten jälkeen. Nilviäisiä tunnetaan noin 86 000 nykyisin elävää lajia ja 36 000 fossiilia. Nilviäisten tieteellinen nimi Mollusca viittaa niiden ruumiinrakenteeseen: "mollis" on latinaa ja tarkoittaa pehmeää. 
Nykyiset nilviäiset jaetaan kahdeksaan luokkaan, joita ovat muun muassa kotilot, simpukat ja pääjalkaiset. Suurin osa nilviäisistä on merten ja makeiden vesien eläimiä, pienempi osa elää maalla. Niitä esiintyy kaikkialla maailmassa hyvin erilaisissa ympäristöissä. Nilviäisten koko vaihtelee mikroskooppisen pienestä useiden metrien mittaisiin jättiläis- ja kolossikalmareihin. Nämä suurimmat lajit ovat pääjalkaisten luokkaan (Cephalopoda) kuuluvia mustekaloja, joita pidetään myös nilviäisistä älykkäimpinä. Niillä on selkärangattomista suurimmat aivot, ja niiden on todettu oppivan muun muassa yrityksen ja erehdyksen kautta. 
Nilviäisten rakenne.
Nilviäiset ovat selkärangattomia. Niiden ruumis jakautuu tyypillisesti neljään osaan: päähän, jalkaan, sisälmyspussiin ja vaippaan.
Jalka on lihaksikas rakenne, jonka avulla nilviäinen liikkuu. Mustekaloilla jalka on muuttunut lonkeroiksi. Jotkin akvaattiset nilviäislajit kuten esimerkiksi simpukat voivat kaivautua pohjaan sen avulla. Vaippa on sisälmyspussia peittävä limainen ihopoimu, jonka eritteestä nilviäiselle usein muodostuu kuori. Seepioilla kuori vaipan alla kun taas esimerkiksi kotiloiden ja simpukoiden kuori on vaipan ulkopuolella.
Monilla nilviäisillä on suussa raastinkieli eli "radula". Radulan pinta on karkea, ja nilviäinen voi sen avulla raastaa ruokaa irti ja kuljettaa sitä suuhunsa. Radulan pintakerroksessa on kitiinisiä hampaita. Ne kuluvat käytössä ja vanhimmat kuluneimmat hampaat siirtyvät reunoille kun keskelle kasvaa uusia. 
Hengitys.
Nilviäiset hengittävät kiduksilla. Vedessä elävät nilviäiset ottavat hapen vedestä mutta kyky ottaa happea suoraan ilmasta mahdollisti kotiloiden siirtymisen maan pinnalle. Nekin kuitenkin hengittävät pohjimmiltaan kiduksilla. Joillakin kotiloilla kuten limakotiloilla ("Lymnaeidae") on myös kyky hengittää ihonsa kautta vedessä. Kidusten kautta ilmassa oleva happi "diffundoituu" vereen.
Verenkierto.
Nilviäisillä saattaa olla useampia sydämiä. Niiden veressä ei ole hemoglobiinia, vaan sen sijaan on happea sitomassa kuparipitoista hemosyaniinia. Hemosyaniinin vuoksi nilviäisten veri on sinistä, kun siihen on sitoutunut happea. Veri, jossa ei ole happea, on väritöntä. Pääjalkaisilla on valtimoiden lisäksi myös laskimoita, mitä muilla nilviäisillä ei ole.
Aistit.
Nilviäisillä saattaa olla erilaisia valoa aistivia rakenteita, kuten kuoppa-, neulanreikä- ja peilisilmiä. Kehittyneet silmät löytyvät kuitenkin vain harvoilta nilviäisiltä, kuten mustekaloilta. Mustekalojen silmät ovat evolutiivisesti eri kehityslinjaa kuin esimerkiksi nisäkkäiden silmät, eli ne ovat kehittyneet toisistaan riippumatta.
Hermosto.
Nilviäisen hermosto koostuu kolmesta parista hermosolmukkeita eli "ganglioista", jotka hallitsevat elintoimintoja sekä aisteja. Lisäksi niillä on hermostossaan "statokystia" jotka toimivat tasapainoaistina. Mustekaloilla on erityisen kehittynyt hermosto. Mustekaloilla vain kolmasosa hermojärjestelmästä on aivoissa. Loput on hajautettu hermoratoihin ja ganglioihin mikä antaa niille hyvän kontrollin niiden kehoon. Niiden lonkerot pystyvät muun muassa tekemään itsenäisiä päätöksiä ja toimimaan toistensa kanssa yhteistyössä.
Lisääntyminen.
Nilviäiset lisääntyvät suvullisesti, mutta myös suvutonta lisääntymistä on joillakin lajeilla. Esimerkiksi vaeltajakotilot ("Potamopyrgus antipodarum") jonka vuoksi kaikki Itämereltä tavatut yksilöt ovat naaraita. Jotkut nilviäiset ovat "hermafrodiitteja" eli kaksineuvoisia jolloin ne voivat samaan aikaan toimia sekä naaraana että koiraana.
Mustekalat ovat suvullisesti lisääntyviä. Niillä on yhdestä lonkerosta kehittynyt "spermatofori" eli siittiökotelo, jolla uros antaa siittiöt naaraalle, joka sitten hedelmöittää munat. Mustekaloilla munista kuoriutuu suoraan pieniä mustekaloja ilman muille nilviäisille tyypillistä vedessä uivan toukan vaihetta.