tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Laura Kolbe

Laura Kristina Kolbe (s. 9. syyskuuta 1957 Bogotá, Kolumbia) on suomalainen historiantutkija ja poliitikko. Hän on Helsingin yliopiston Euroopan historian professori. Kolbe toimi vuosina 2005-2025 keskustan kaupunginvaltuutettuna Helsingissä.
Ura.
Kolbe valmistui filosofian maisteriksi yleisestä historiasta vuonna 1982 ja väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1989 Suomen ja Pohjoismaiden historiasta. Hänen väitöksensä aihe oli Kulosaaren huvilakaupungin historia. Kolbe on työskennellyt useiden historiikkihankkeiden parissa. Vuosina 1983–1988 hän oli Kulosaaren Kotiseutusäätiön tutkija, vuosina 1989–1995 ja 1996–2002 Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan historiantutkija ja vuonna 2002 Helsingin kaupungin historiantutkija. Hän on julkaissut kaksi osaa HYY:n historiaa. Vuosina 1996–2001 hän toimi Helsingin kaupungin historiatoimikunnassa ja kirjoitti kunnallispoliittisen osuuden "Helsingin historia vuodesta 1945" -kirjasarjaan. 
Kolben keskeisimmät tutkimusalueet ovat yliopiston ja ylioppilaiden sodanjälkeinen historia sekä kaupunkihistoria, mutta opettajana ja tutkijana hän on liikkunut sekä ajallisesti että temaattisesti laajalla alueella. Kolben erityisalaa on Helsingin poliittisen päätöksenteon historian tutkiminen, ja hän on julkaissut tutkielmia myös Alankomaiden historiasta ja Ruotsin 1600-luvun kulttuurihistoriasta.
Kolbe on ollut dosentti Helsingin yliopiston historian laitoksessa vuodesta 1995, ja vuoden 2006 alussa hänet nimitettiin Helsingin yliopiston Euroopan historian professoriksi. Kolbe oli Eteläsuomalaisen osakunnan inspehtori. Hänet valittiin vuonna 2013 Helsingin yliopiston Vuoden Alumniksi. Kolbe kuuluu Suomen Kaupunkitutkimuksen Seuran perustajajäseniin ja toimi seuran puheenjohtajana vuosina 2002–2006. Hän oli vuosina 2003–2006 "Tiedepolitiikka"-lehden päätoimittaja. Vuodesta 2005 Kolbe on ollut Suomen Tiedeseuran jäsen. Vuonna 2023 hänet kutsuttiin myös Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi.
Politiikka.
Vuoden 2004 kunnallisvaaleissa Kolbe valittiin keskustan listalta Helsingin kaupunginvaltuustoon 1 218 äänellä. Hän on ollut vuodesta 2005 myös Helsingin kaupunkisuunnittelulautakunnan jäsen.
Kolbe valittiin uudelle kaudelle vuoden 2008 kunnallisvaaleissa 819 äänellä, vuoden 2012 vaaleissa 1 562 äänellä ja 2017 vaaleissa 1 993 äänellä. Eduskuntavaaleissa Kolbe on ollut ehdolla vuosina 2011 (706 ääntä) ja 2015 (1 563 ääntä).
Vuoden 2012 presidentinvaalissa Kolbe asettui toisella kierroksella Pekka Haaviston kannattajaksi.
Yksityiselämä.
Kolben äiti oli kirjailija Pirkko Kolbe, joka tunnettiin "Helsingin Sanomien" pitkäaikaisena pakinoitsijana nimimerkillä "Pii". Kolben isä Boris oli saksalaissyntyinen ekonomi, joka työskenteli Bogotán konsulinvirastossa Kolumbiassa, missä Laura Kolbe syntyi.
Höyrystyminen

Höyrystyminen tarkoittaa aineen faasimuutosta nesteestä kaasuksi. 
Nesteen höyrystyminen voi tapahtua kahdella tavalla. Jos ulkoinen paine on pienempi kuin höyrynpaine eli nesteen lämpötila on kiehumispisteen alapuolella, tapahtuu haihtumista nesteen ja kaasun rajapinnasta. Jos taas lämpötila on riittävän korkea, neste muuttuu kaasuksi missä tahansa, ja prosessin nimi on kiehuminen. 
Tietyn ainemäärän höyrystämiseen tarvittava energia voidaan määrittää aineen höyrystymislämmön avulla. Höyrystymiselle vastakkainen ilmiö on tiivistyminen.
Montparnasse

Montparnasse on kaupunginosa Pariisissa, Ranskassa. Se oli maailman taiteen keskus 1900-luvun alkupuolella.
Montparnasse sijaitsee Seinejoen vasemmalla rannalla Pariisin neljännessätoista kaupunginosassa ("arrondissement"). Sen keskus on Boulevard de Montparnasse- ja Boulevard Raspail -nimisten bulevardien risteyksessä. Alueella on paljon ravintoloita, kahviloita ja kabareita. Nimi Montparnasse tulee Kreikan mytologian taiteen jumalten eli muusien asuinpaikasta Parnassósvuoresta. Kukkulaista aluetta alettiin kutsua tällä lempinimellä 1600-luvulla.
Kuten Montmartre aikaisemmin, Montparnasse tuli kuuluisaksi Pariisin taiteilijaelämän keskuksena. Vuosisadan vaihteen Montparnassea asuttivat rahattomat taidemaalarit, kuvanveistäjät, kirjailijat, runoilijat ja säveltäjät. Heitä tuli ympäri maailmaa alueen ilmapiirin ja halpojen vuokrien houkuttelemina. He asuivat usein kurjissa olosuhteissa ja myivät töitään muutamasta frangista saadakseen ruokaa. Samoja teoksia saatetaan nykyään myydä miljoonilla dollareilla.
Pariisin taiteilijaelämän painopiste siirtyi Montmartrelta Montparnasselle vuoden 1910 jälkeen, jolloin alkoi varsinainen ryntäys: Montparnasselle tultiin junilla idästä, laivoilla Yhdysvalloista, Kanadasta ja Meksikosta, jopa Japanista saakka. Kuuluisia Montparnassen taiteilijoita ovat muun muassa Pablo Picasso, Guillaume Apollinaire, Ossip Zadkine, Moise Kisling, Jean Cocteau, Erik Satie, Marios Varvoglis, Marc Chagall, Nina Hamnett, Jean Rhys, Fernand Léger, Jacques Lipchitz, Max Jacob, Blaise Cendrars, Chaïm Soutine, Michel Kikoine, Pinchus Kremegne, Amedeo Modigliani, Ford Madox Ford, Toño Salazar, Ezra Pound, Max Ernst, Marcel Duchamp, Suzanne Duchamp-Crotti, Constantin Brâncuși, Paul Fort, Juan Gris, Diego Rivera, Marevna, Tsuguharu Foujita, Marie Vassilieff, Léon-Paul Fargue, Alberto Giacometti, René Iché, André Breton, Pascin, Salvador Dalí, Henry Miller, Samuel Beckett, Joan Miró ja Edgar Degas. Alueella asui maanpaossa myös monia poliittisia hahmoja, kuten Vladimir Lenin ja Lev Trotski.
Yhteisössä arvostettiin luovuutta yli kaiken eikä syrjitty oudoimpiakaan tapoja ja luonteenpiirteitä. Kaikki olivat tervetulleita. Riehakas yöelämä kahviloissa antoi aiheen nimetä aikakauden Hulluiksi vuosiksi ("Années folles"). Kahvilat olivat eloisia kokoontumispaikkoja, joissa uusia ideoita syntyi ja niistä keskusteltiin. Taiteilijat maksoivat usein juomansa taiteellaan, ja siksi tavallisen kahvilan seinät oli usein päällystetty taideteoksilla, jotka saisivat maailman suurimpien taidemuseoiden johtajat vihertymään kateudesta. 
Toinen maailmansota hajotti taiteilijayhteisön, eikä Montparnasse enää saavuttanut entistä loistokkuuttaan. Montparnassen hautausmaalle (Cimetière du Montparnasse) on haudattu muun muassa Charles Baudelaire, Jean-Paul Sartre, Simone de Beauvoir, Samuel Beckett ja Henri Poincaré. Alueen alla kulkevat Pariisin katakombien tunnelit.
Luettelo Suomen nähtävyyksistä

Tämä on luettelo Suomen tärkeimmistä nähtävyyksistä ja matkailukohteista, järjestettynä paikkakunnittain, joka kattaa historialliset, kulttuuriset, luonnon- sekä muut merkittävät nähtävyydet.
Siirry kirjaimeen → A B C D E 
F G H I J K L M 
N O P Q R S T U
V W X Y Z Å Ä Ö 
H.
 
P.
Parkano.
Parkanon vesitorni
Rintalihas

Rintalihaksia ihmisellä on kaksi paria: isot rintalihakset ("pectoralis major") ja pienet rintalihakset ("pectoralis minor"). Rintalihakset osallistuvat olkanivelen liikuttamiseen.
Kuntosalilla voi rintalihaksia harjoittaa esimerkiksi penkkipunnerruksella.
Vatsalihakset

Vatsalihakset () ovat keskivartalon etupuoleisia lihaksia, jotka sijaitsevat lantion ja rintakehän välissä. Niiden tehtävänä on selkärangan koukistus (flexio), kierto (rotaatio) ja sivutaivutus (lateraalifleksio). Vatsalihakset myös ylläpitävät vatsaontelon painetta ja suojaavat sisäelimiä. Vatsalihaksia hermottavat lantiopunoksen hermot suoliluu-alavatsahermo ja suoliluu-nivushermo. Samalla ne hermottavat myös vatsan ihoa.
Rakenne.
Vatsalihakset sijaitsevat kylkiluiden ja lantion välillä. Vartalon keskilinjalla on vatsalihasten kalvojänteiden yhteensulaumasta muodostunut valkoinen jännesauma (), joka jakaa kehon oikeaan ja vasempaan puoliskoon. Tämän kummallakin puolella sijaitsevat pinnalliset suorat vatsalihakset ja alapuolella häpyluun saumaan kiinnittynyt pyramidilihas. Nämä lihakset sijaitsevat poikittaisen vatsalihaksen sekä vinojen vatsalihasten kalvojänteiden muodostaman rectustupen sisässä. Vartalon sivuilla sijaitsevat kahdessa kerroksessa vinot vatsalihakset ja keskellä kaikista sisimpinä poikittaiset vatsalihakset.
Suorat vatsalihakset.
Suorat vatsalihakset () sijaitsevat valkoisen jännesauman molemmin puolin, mutteivät ole kosketuksissa toistensa kanssa. Ne ulottuvat rintalastasta häpyluuhun. Suorat vatsalihakset muodostavat sisemmän nivusaukon mediaalisen reunan. Niitä hermottavat kylkivälihermot.
Suorien vatsalihasten tehtävänä on koukistaa lonkkanikamia ja lähentää rintakehää kohti lantiota. Lisäksi ne avustavat uloshengityksessä, ulostamisessa ja synnytyksessä sekä säätelevät vatsaontelon painetta. Pinnallisen suoran vatsalihaksen poikki kulkee yleensä kolme valkoiseen jännesaumaan kiinnittyvää jännejuovaa, jotka aiheuttavat suorille vatsalihaksille niiden ominaisen muodon (nk. six-pack).
Valkoinen jännesauma kiinnittyy distaalisesti pyramidilihakseen, joka osallistuu suorien vatsalihasten toimintaan vetämällä jännesaumaa alas. Pyramidilihas sijaitsee rectustupessa suorien vatsalihasten päällä ja kiinnittyy toisesta päästään häpyluun saumaan.
Vinot vatsalihakset.
Vinot vatsalihakset sijaitsevat vartalon sivuilla kahdessa kerroksessa. Niiden tehtävänä on kiertää vartaloa ja taivuttaa sitä sivusuunnassa sekä suojata sisäelimiä ja säädellä vatsaontelon painetta.
Ulompi vino vatsalihas on pinnallinen vino vatsalihas, ja toimii vartalon kiertäjänä sekä taivuttajana. Se kiinnittyy ylhäältä kylkiluihin ja alhaalta suoliluuhun, nivussiteeseen sekä valkoiseen jännesaumaan.
Sisempi vino vatsalihas on vinoista vatsalihaksista sisempi ja sen syyt kulkevat ulommalle vinolle vatsalihakselle poikittaisesti. Se kiinnittyy jännesaumaan sekä suoliluun harjuun ja lonkkanikamien poikkihaarakkeisiin. Sen tehtävänä on suojata sisäelimiä ja lisätä vatsaontelon painetta ulostamista ja synnyttämistä varten.
Poikittaiset vatsalihakset.
Poikittaiset vatsalihakset ovat vatsalihaksista syvimpiä. Ne kulkevat vartalon ympäri ristiselkänikamien poikkihaarakkeista valkoiseen jännesaumaan. Niiden tehtävänä on vetää vatsaa sisään, suojata sisäelimiä ja kasvattaa vatsaontelon painetta.
Pikkarala

Pikkarala on yksi Oulun kaupunginosista. Maastoltaan Pikkarala on pääosin mäntykangasta. Oulujoen alavimmat rannat on suurimmaksi osaksi otettu maanviljelyskäyttöön. Pikkarala sijaitsee Maikkulan suuralueella aivan Oulun ja Muhoksen kunnanrajan tuntumassa. Vuoteen 1965 saakka Pikkarala kuului lakkautettuun Oulujoen kuntaan. Kaupunginosa lienee saanut nimensä Pikkaraisen suvun mukaan.
Pikkaralan hiekkaisista harjuista on kaivettu tuhansia kuutioita hienoa hiekkaa maanteiden ja rautateiden pengermateriaaliksi. Laajat entiset soranottoalueet Oulu–Kontiomäki-rautatien varressa ja asemanseudulla ovat yhä nähtävissä. Pikkaralassa toimii Pikkaralan koulu, Weberin tiilitehdas ja Shell-huoltoasema. Pikkaralan pohjavedestä pumpataan suuria määriä vettä ympäri Oulua.
Liikenne.
Pikkarala sijaitsee Oulujoen etelärannalla valtatien 22 sekä Oulu–Kontiomäki-rautatien varrella. Alueen pääväylä on valtatie 22. Asutus on keskittynyt valtatieltä haarautuvien yhdys- ja taajamateiden varsille. Jalankulun ja pyöräilyn väyliä ei ole. Kylästä lähtee tieyhteys Kempeleen Juurussuon kylään sekä Tyrnävän Murtoon. 
Koskilinjojen paikallisliikenteen vuorot liikennöivät Pikkaralaan päivittäin. Pikkaralasta oli aiemmin myös lossiyhteys Oulujoen ylitse Lapinkankaan kaupunginosaan: 1930-luvulla alkanut lossiliikenne päättyi syksyllä 2021, ja lossi romutettiin 2023. Pikkaralan lossina tunnetun lautta-aluksen korvaamista kiinteällä siltayhteydellä on suunniteltu alustavasti. 
Muhoksen ja Pikkaralan välinen pyörätie valmistui kesällä 2008. 
Rautatieliikenne.
Rautateiden henkilöliikenteen pysähdykset poistettiin Pikkaralasta 1980-luvulla lättähattuliikenteen päättyessä. Pikkaralan ratapiha siirtyi kauko-ohjaukseen vuonna 1996, aseman miehitys loppui vuonna 1985. Nykyisin vanha asemarakennus on yksityisasuntona, ja liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan Oulusta käsin. Pikkaralan asema-alueella on hyväkuntoisia, alun perin rautatiehenkilökunnalle tarkoitettuja rakennuksia. Nykyisin nämä rakennukset ovat yksityisasuntoina.
Osa-alueet.
Pikkaralan Asemakylä.
Rautatien ja valtatien väliselle alueelle muodostunut Pikkaralan Asemakylä muodostaa pienen, noin sadan hengen kyläyhteisön. Kylä on muodostunut Asemakyläntien ja valtatien varrelle.
Pikkaraisenkylä.
Kaupunginosan eteläosassa sijaitseva Pikkaraisenkylä on muodostunut pääasiassa valtatien ja Oulujoen väliselle harjannealueelle. Kylä sijaitsee peltomaiseman keskellä, ja sen rakennuskanta käsittää sekä uusia omakotitaloja että vanhoja maataloja.
Pukki.
Pukin kyläalue on pääasiassa sijoittunut rinteille rantapeltojen yläpuoliselle alueelle Pukintien varrelle.
Vasankangas.
Valtatien ja Oulujoen välillä sijaitseva Vasankankaan kyläalue on muodostunut pelto- ja metsämaisemaa halkovan Vasankankaantien ja sen sivutien varrelle. Vasankankaalla toimi koulun vieressä kyläkauppa 1930-luvulta lähtien. Kauppa lakkautettiin sotien jälkeen.
Józef Wróbel

Józef Wróbel SCJ (s. 18. lokakuuta 1952 Bestwina, Puola) toimi katolisen kirkon Helsingin hiippakunnan piispana vuosina 2001–2008. 
Wróbel vihittiin piispaksi Helsingin Johanneksenkirkossa 27. tammikuuta 2001. Hänet vihki virkaansa kardinaali Edward Idris Cassidy, joka toimi tuolloin Vatikaanin Paavillisen kristittyjen ykseyden edistämisen neuvoston puheenjohtajana.
Józef Wróbel on lähtöisin maanviljelijäperheestä Etelä-Puolasta. Hänet on vihitty papiksi vuonna 1980. Wróbel on väitellyt bioetiikasta moraaliteologian tohtoriksi Roomassa vuonna 1985. Hän kuuluu Jeesuksen pyhän sydämen pappien veljeskuntaan, johon noin puolet Suomessa toimivista katolisista papeista kuuluu. Hän toimi piispan työnsä ohella puolalaisessa Lublinin katolisessa yliopistossa moraaliteologian professorina.
Paavi Benedictus XVI siirsi Wróbelin tämän omasta pyynnöstä kesäkuussa 2008 Lublinin arkkihiippakunnan neljänneksi apulaispiispaksi. Piispa Wróbel ei missään vaiheessa kunnolla kotiutunut Suomeen, koska oli toisaalta tottunut toisenlaiseen hallintokulttuuriin ja toisaalta itse edusti toisenlaista hallintokulttuuria kuin edeltäjänsä Paul Verschuren. Tämä osaltaan aiheutti jännitteitä piispan ja seurakunnan välille. Myöskään Wróbelin kielitaito tai sen puute ei edesauttanut sopeutumista. Wróbel kyllä osasi sujuvasti saksaa, ranskaa ja italiaa, mutta perin huonosti englantia eikä lainkaan suomea tai ruotsia.
16. kesäkuuta 2009 paavi nimitti hänen seuraajakseen suomalaisen Teemu Sipon. Teemu Sippo oli ensimmäinen suomalainen katolinen piispa sitten Arvid Kurjen.
Mosambikin kanaali

Mosambikin kanaali on Intian valtameren osa, joka sijaitsee Madagaskarin ja Kaakkois-Afrikan Mosambikin välissä. Kanaalin pituus on noin 1 600 kilometriä ja leveys noin 400–950 kilometriä. Sen läpi kulkee Persianlahdelta etelälounaaseen lämmin Agulhasin merivirta.
Kanaalissa sijaitsevat muun muassa Komorien saaristo ja Gloriososaaret sekä Bassas da Indian, Europan ja Juan de Novan saaret.
Mosambikin saari

Moçambiquensaari () on saari ja kaupunki Mosambikissa muutaman kilometrin päässä rannikosta Mosambikin kanaalin ja Mossurilin lahden välissä. Saari sijaitsee Nampulan maakunnan Ilha de Moçambiquen piiriissä Pohjois-Mosambikissa. Mantereelta johtaa saarelle 3,8 kilometriä pitkä silta. Saari sijaitsee Bazaruton saariston ja Quirimbasin saariston välissä. Moçambiquensaari on kolme kilometriä pitkä ja 600 metriä leveä. Saaren pinta-ala on 1,8 neliökilometriä. 
Moçambiquensaari sijaitsee linnuntietä 52 kilometriä Nacalasta etelään. Aluekeskus Nampulaan on linnuntietä 154 ja maanteitse 181 kilometriä.
Saaren pohjoisosassa on São Sebastião de Moçambique, portugalilaisten vuonna 1507 rakentama linnoitus. 
Saarella on käytetty 1500-luvulta alkaen samoja rakennusmateriaaleja, tekniikoita ja koristelutapoja, joten sen arkkitehtuuri on tyyliltään yhtenäistä. Siinä yhdistyvät paikalliset perinteet ja portugalialiset vaikutteet, sekä jossain määrin myös intialaisten ja arabien vaikutus. Se otettiin vuonna 1991 Unescon maailmanperintöluetteloon
Ilha de Moçambiquen piiri ja sen hallintoalueet.
Aluehallinnollisessa merkityksessä Ilha de Moçambique voi tarkoittaa yhtä Mosambikin piireistä, Ilha de Moçambiquen piiriä (). Tämä piiri kattaa huomattavasti varsinaista saarta laajemman alueen. Piiri on perustettu joulukuussa 2013 Mosambikin parlamentin säädöksellä. Paikallistasolla piiri jakautuu kuitenkin kahteen hallintoalueeseen, joista pienempi () vastaa Moçambiquensaarta ja suurempi () kattaa piirin mantereisen osan. 
Maan tilastokeskus arvioi Ilha de Moçambiquen piirin väkiluvuksi 81 325 (2022). Ilha de Moçambiquen piirin pinta-ala on 231 neliökilometriä. Toinen lähde antoi hieman pienemmät lukuarvot: 226 neliökilometriä (0,3 Nampulan maakunnan pinta-alasta) ja asukasluku 76 226 (2021). 
Vuoden 2017 väestönlaskennan mukaan Ilha de Moçambiquen piirissä asui 65 712 ihmistä. Heistä vain 9 064 asui saarella ja 56 648 mantereella. Toisen lähteen raportoimat vuoden 2007 väestönlaskennan luvut poikkesivat edellisistä merkittävästi: piirissä oli yhteensä 48 839 asukasta, joista 17 356 asui saarivyöhykkeellä (35,5%) ja 31 483 mannervyöhykkeellä (64,5%) mantereella.
Nampula (maakunta)

Nampula on yksi Mosambikin pohjoisimmista maakunnista. Sen pinta-ala on 81 606 neliökilometriä. Vuonna 2021 asukasluku oli 6,3 miljoonaa, ja se oli Mosambikin runsasväkisin maakunta. Nampulan maakunta rajoittuu idässä Intian valtamereen, lounaassa Zambezian maakuntaan sekä pohjoisessa Niassan ja Cabo Delgadon maakuntiin.
&lt;mapframe text="Nampulan maakunta OSM-karttana. Voit muuttaa mittakaavaa +/--painikkeilla tai voit avata kartan." latitude="-15.178" longitude="38.869" zoom="5" width="200" height="160" align="left" /&gt;
Maakunnan pääkaupunki on nimeltään Nampula. Portugalilaisten vallan aikana tämän provinssin nimi oli Mozambique, mutta kun siitä tuli koko valtion nimi, maakunta sai uuden nimen pääkaupunkinsa mukaan.
Nampulan maasto on vaihtelevaa: miombo-savanni vuorottelee graniittisten kallioiden kanssa. 
Nampula on pohjoisen Mosambikin koulutuksellinen ja taloudellinen keskus. Siellä toimii toistakymmentä yliopistoa; tunnetuin näistä on Lúrion yliopisto. Alue on liikenteellisesti tärkeä seutu. Nacalan käytävänä tunnettu liikenneväylä muodostaa pitkälle länteen ulottuvan ratayhteyden, ja tuo sisämaan naapurimaillekin (kuten Malawille) meriyhteyden Mosambikin pääsatamiin kuuluvan Nacalan sataman kautta.
Mosambikin saari () on Unescon maailmanperintöluettelon kohde.
Piirit ja kaupungit.
Aluehallinnon toisella tasolla Nampulan maakunta jakautuu 23 piiriin, ja edelleen 63 hallintoalueeseen (postos administrativos, P. A.). Maakunnassa on kahdeksan kaupunkia.
Mosambikin Nampulan maakunnan ja sen piirien tilastotiedot ovat vaihdelleet tilastosta toiseen paljon, esimerkiksi piirien pinta-alat eivät ole pysyneet ennallaan vuositilastojen 2021 ja 2022 välillä, eivätkä käy välttämättä yksiin. Tilastojen laskentatavoissa ja kuntarajoissa on saattanut tapahtua muutoksia. Siksi allaolevan tilaston lukuarvoihin on toistaiseksi syytä suhtautua kriittisesti. Uusia piirejä maakuntaan perustettiin ja niiden hallintopaikkoja määriteltiin aiemmin esimerkiksi joulukuussa 2013.
Clarión

Clarión on yksi Meksikolle kuuluvan Revilla Gigedon saariryhmän saarista Tyynellä valtamerellä. Saari on aiemmin tunnettu myös nimellä Santa Rosa.
Clarión on Revilla Gigedon saarista läntisin ja syrjäisin, mutta kooltaan toiseksi suurin. Se sijaitsee noin 314 kilometriä länteen saariryhmän suurimmasta saaresta, Socorrosta. Saari on itä–länsi-suunnassa noin 9,5 kilometriä pitkä ja 6,5 kilometriä leveä. Sen korkein kohta, Mount Gallegos, kohoaa noin 300 metrin korkeuteen merenpinnasta. Saarella ei ole vakituista asutusta, vain vuonna 1979 perustettu meksikolainen sotilasvaruskunta.
Lintujen lisäksi saarella elää "Urosaurus clarionensis" -liskolaji ja "Masticophis anthonyi" -käärme. Vuonna 2013 saarelta löydettiin toinenkin käärmelaji, "Hypsiglena unaocularus", jonka luonnontieteilijä William Beebe oli kohdannut jo 1936, mutta jota ei ollut tavattu sen koommin.
San Benedicto

San Benedicto on saari Meksikolle kuuluvassa Revillagigedo-saarten saariryhmässä, Tyynellä valtamerellä. Saari on aiemmin tunnettu myös nimellä "San Tomás". San Benedicto on pinta-alaltaan Revillagigedo-saarista toiseksi pienin Roca Partidan jälkeen. Saaren pinta-ala on noin 6 neliökilometriä. Saari on saariryhmän itäisin. San Benedicton korkein kohta on tulivuori Bárcena, joka on noin 332 metriä merenpinnan yläpuolella. 
Saarella ei ole ihmisasutusta.
Aion

Aion () on kreikan kielen sana, joka tarkoittaa aikakautta tai elämää. Siitä johdettu latinan sana "aeon" (myös "eon") merkitsee ikuisuutta.
Se voi tarkoittaa myös seuraavia:
Plaza (internetportaali)

Plaza (aikaisemmin Sonera Plaza) oli Otavamedian Suomessa toimiva Internet-portaali. 
Plazan tunnetuimpia, Sonera Plazalla kehiteltyjä, palveluita olivat peliportaali eDome, musiikkipalvelu Kaista ja naistenverkkolehti Ellit. Sittemmin Plazan eri osiot itsenäistyivät omiksi sivustoikseen (esimerkiksi Kaistan ja eDomen yhdistämisen myötä syntynyt Dome.fi). 
Historia.
Portaali tunnettiin alun perin nimellä Sonera Plaza. Se perustettiin omaksi yhtiökseen vuonna 1999 silloisen iNet Keskuskadun pohjalta. Portaaliliiketoiminnan lisäksi Sonera Plazan tehtävänä oli Soneran Internet-liittymien myynti. 2000-luvun taitteessa Sonera Plaza fuusioitiin osaksi Soneraa. Samassa yhteydessä Sonera Plazan palvelutarjontaa supistettiin rajusti.
Plaza osti 2000-luvun alkuvuosina Muropaketin, www.fi-hakupalvelun, Sinkut.net-deittipalvelun ja Huuto.net-verkkohuutokaupan. Vuonna 2006 Sonera Plaza siirtyi TeliaSoneralta Yhtyneiden Kuvalehtien omistamalle Kynämies Oy:lle ja nimeksi muuttui pelkkä Plaza.
Radioluotaus

Radioluotaus on menetelmä, jolla mitataan ilmakehän pystyrakennetta: lämpötilan, kosteuden, tuulen ja joskus joidenkin kemiallisten aineiden kuten otsonin pitoisuuden profiileita.
Luotain, jota kutsutaan myös radiosondiksi, on noin puolen litran vetoinen rasia, jossa on kiinni lämpötila-, kosteus- ja paineanturit, radiolähetin ja paristo. Radiosondi painaa tavallisesti noin 300 g. Luotaimen sijainti määritetään 1–2 sekunnin välein, ja liikkeestä voidaan laskea tuuli (jos luotain liikkui vaakasuunnassa 70 m kahdessa sekunnissa, tuuli on 35 m/s). Paikannus perustuu joko suunta- ja korkeuskulmaan, luotaimen lähettämään GPS-sijaintiin, LORAN-C -navigointijärjestelmään tai tutkaseurantaan.
Luotain sidotaan heliumilla tai vedyllä täytettyyn sääpalloon, joka nostaa sen noin 30 kilometrin korkeuteen noin 5 m/s nopeudella. Silloin pallo on laajentunut niin suureksi, että se hajoaa ja luotain putoaa maahan. Joissakin luotaimissa on laskuvarjo.
Suurin luotainten valmistaja on Vilho Väisälän perustama Vaisala Oyj Vantaalla.
Suomessa Ilmatieteen laitos tekee päivittäin radioluotauksia kahdella asemalla Jokioisissa, ja Sodankylässä.
Limnologia

Limnologia tutkii sisävesiä: makea- ja suolavetisiä järviä, lampia ja jokia; erityisesti elävän luonnon ja sen ympäristön välisiä suhteita ja vuorovaikutuksia. Sana "limnologia" tulee kreikan sanoista Λίμνη (limne) ’järvi’ ja λόγος (logos) ’tieto’. Tärkeimpiä limnologian tutkimusta ja opintoja tukevia perustieteitä ovat hydrologia, geologia, mikrobiologia, kasvitiede, eläintiede, fysiikka ja kemia. Limnologian sisartieteitä ovat hydrobiologia ja kalataloustiede. Meriä taas tutkii oseanografia eli meritiede.
Limnologeja työskentelee esimerkiksi Suomen ympäristökeskuksessa ja alueellisissa ympäristökeskuksissa, vesiensuojeluyhdistyksissä, kuntien ympäristösihteereinä sekä tutkijoina yliopistoissa ja tutkimuslaitoksissa.
Limnologiaa opetetaan Helsingin yliopiston biotieteiden tiedekunnassa Bio- ja ympäristötieteiden laitoksella, jossa sitä opiskelevilla pääaineena on akvaattiset tieteet, sekä Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisessä tiedekunnassa.
Suomen ensimmäinen limnologian professori oli Heikki Järnefelt. Häntä seurasi virassa Reino Ryhänen.
Glasiologia

Glasiologia eli kryosfäärin geofysiikka tutkii jäätiköitä, jääpeitteitä, lunta, routaa ja jäätä sekä niihin liittyviä luonnonilmiöitä.
Se kuuluu geotieteisiin ja niveltyy läheisesti geofysiikkaan, geologiaan, klimatologiaan, meteorologiaan, hydrologiaan, biologiaan ja maantieteeseen. Kun Marsista, Kuusta ja muutamilta muilta taivaankappaleilta on löytynyt jäätä, glasiologia on saamassa uusia ulottuvuuksia.
Glasiologiassa tutkitaan muun muassa jäätiköiden historiaa ja muutoksia ilmastonmuutoksen yhteydessä, routaa ja ikiroutaa, jäätiköiden vaikutusta ilmastoon ja päinvastoin, jään virtausfysiikkaa, vesistöjen jääpeitteitä ja jäässä eläviä elämänmuotoja. Se voidaan jakaa mannerjäätiköiden ja vuoristojäätiköiden tutkimukseen.
Glasiologiaa voi opiskella Helsingin yliopistossa Matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan Fysikaalisten tieteiden laitoksella Geofysiikan osastolla.
Aitolia-Akarnania

Aitolia-Akarnania () eli Aitolia-Akarnanian alueyksikkö () on yksi Kreikan alueyksiköistä. Se sijaitsee Länsi-Kreikan alueella ja sen hallinnollinen keskus on Mesolóngi. Alueyksikön pinta-ala on neliökilometriä ja väkiluku (2021).
Alueyksikkö sijaitsee läntisessä Manner-Kreikassa. Se perustettiin vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman myötä ja se korvasi tuolloin lakkautetun Aitolia-Akarnanian prefektuurin (Νομός Αιτωλοακαρνανίας, "Nomós Aitoloakarnanías").
Maantiede.
Aitolia-Akarnania käsittää Amvrakikóslahden ja Patraksenlahden välisen alueen Kreikan länsirannikolla Joonianmeren rannalla. Maantieteellisesti alue luetaan osaksi Keski-Kreikkaa, mutta hallinnollisesti osaksi Länsi-Kreikan aluetta. Aitolia-Akarkanian pohjoispuolella sijaitsee Epeiroksen alue, itäpuolella Keski-Kreikan alue ja Evrytanían ja Fokiin alueyksiköt, ja eteläpuolella Patraksenlahden toisella puolella Peloponnesoksen niemimaa ja Akhaian alueyksikkö. Aitolia-Akarnanian rannikon edustalla sijaitsevat keskiset Jooniansaaret, kuten Lefkas ja Ekhinadien saariryhmä. Ne eivät kuitenkaan kuulu alueyksikköön.
Aitolia-Akarnanian alueella sijaitsevat muun muassa vuoret Panaitolikó (), Váltos (), Akarnaniká (), Arákynthos () ja Varásova () sekä Kreikan suurin järvi Trichonída. Kreikan suurin tekojärvi Kremastá sijaitsee Aitolia-Akarnanian ja Evytanían rajalla. Muita järviä ovat Kastráki, Ozerós ja Voulkaría. Patraksenlahden rannikolla sijaitsevat Mesolóngin–Aitolikón laguunit. Merkittävimmät joet ovat Achelóos ja Évinos. Etelärannikolla sijaitsee Korintinlahden suulla oleva Antírrion niemi, josta on yhteys Peloponnesoksen puolelle Ríoon Ríon–Antírrion siltaa pitkin.
Alueyksikön suurimmat kaupungit ovat Agrínio ( asukasta), Náfpaktos () ja Mesolóngi () (2021).
Kunnat.
Alueyksikkö jakaantuu seitsemään kuntaan seuraavasti:
Historia.
Antiikki.
Aitolia ja Akarnania ovat kummatkin Kreikan historiallisia maakuntia ja peräisin antiikin ajalta. Näistä kahdesta alueesta Akarnania käsitti nykyisen alueyksikön länsiosan Joonianmeren puolella, mukaan lukien muun muassa Leukaksen eli nykyisen Lefkaksen saaren, kun taas Aitolia käsitti itäosan. Alueiden rajana toimi Akheloos-joki eli nykyinen Achelóos.
Aitolia on saanut nimensä Aitoloksesta, Endymionin pojasta, jonka taru kreikkalaisessa mytologiassa kertoo alueen asuttamisesta. Akarnanian nimi viittaa mahdollisesti kallioisen seudun asukkaisiin ("akarna", 'kallio'; "-anes", 'asukkaat'), mutta antiikin aikana sen sanottiin tulleen heeros Akarnanista. Antiikin aikana Aitolian liiton muodostaneet aitolialaiset ja Akarnanian liiton muodostaneet akarnanialaiset polikset eli kaupunkivaltiot olivat usein sodassa keskenään. Seudun tärkeitä kaupunkeja olivat muun muassa Kalydon, Leukas, Pleuron ja Stratos. Rooman valtakunta valloitti alueen vuonna 167 eaa.
Frankit

Frankit (lat. "Franci") olivat alun perin Reinin itäpuolella asunut suuri germaaninen kansa, joka ilmestyi 200-luvulla Gallian koillisrajalle. 
Heidän nimensä on saattanut merkitä joko "vapaat" tai se on johdettu muinaisgermaanisesta sanasta "francho", keihäänkärki.
Frankit olivat alun perin muodostuneet useiden germaaniheimojen liittoutuessa yhteen. Näihin heimoihin kuuluivat chamavit, ampsivarit, brukterit, chattuarit ja khattit. Frankit jakautuivat kahteen pääryhmään, saalilaisiin frankkeihin Reinin alajuoksulla ja ripuaarisiin frankkeihin etelämpänä, Reinin yläjuoksun alueella. Nimitys saalilainen tuli suolaa ja ripuaarinen virtaa tarkoittavasta sanasta, mikä viittasi heimojen asuinsijoihin. Khattien heimo on joskus katsottu frankkien kolmanneksi pääryhmäksi.
Historia.
Frankit tekivät yhdessä alemannien kanssa hyökkäyksiä Reinin yli roomalaisia vastaan 250-luvun lopulla, ja he ryöstivät kaupunkeja aina Hispanian itärannikolla asti. Frankit valtasivat bataavien asuinalueet 200-luvun lopussa. 
Saalilaiset frankit tunkeutuivat 300-luvulla nykyiseen Belgiaan ja 400-luvun alussa nykyiseen Ranskaan. Ranska (, ) on saanut nimensä saalilaisten frankkien mukaan. Frankit omaksuivat kristinuskon aluksi sen areiolaisessa muodossa. Roomalainen sotapäällikkö Aëtius pakotti heidät Rooman vallan alaisiksi 432, ja frankit olivat Aëtiuksen liittolaisina Katalaunien kenttien taistelussa vuonna 451. Vandaalien heikentämä Rooma menetti kuitenkin valtansa Galliassa, ja vuoteen 480 mennessä frankeilla oli vahva jalansija Gallian koillisosissa.
Frankkien yhdistäjä oli Klodvig, jonka sekä saalilaiset että ripuaariset frankit tunnustivat kuninkaakseen 400-luvun lopussa. Klodvig hyökkäsi 507 visigoottien valtakuntaan ja löi heidät. Visigoottien oli tappion koettuaan luovuttava gallialaisista alueistaan. Klodvig kääntyi katoliseen uskoon ja sai samalla taakseen sekä kirkon että gallialais-roomalaisen väestön tuen. Klodvig loi perustan frankkien valtakunnalle, joka merovingien ja karolingien aikana käsitti suuren osan Länsi-Eurooppaa.
Itämailla sanaa "frankit" on vanhastaan käytetty myös kaikkia eurooppalaisia tarkoittavana yleisnimityksenä. Tässä merkityksessä sana tuli käyttöön ristiretkien aikana ja johtuu ranskalaisten keskeisestä osuudesta ristiretkissä..
Yhdysvaltain varapresidentti

Yhdysvaltain varapresidentti () on toiseksi korkein virka Yhdysvaltain liittovaltiotason hallinnossa (korkein on Yhdysvaltain presidentti). Varapresidentistä tulee presidentti toimessa olleen presidentin kuollessa, erotessa tai joutuessa erotetuksi. Yhteensä yhdeksän varapresidenttiä on noussut presidentiksi. Kahdeksan on noussut toimeen presidentin kuoltua ja yksi eroamisen vuoksi.
Varamiehen roolin lisäksi varapresidentin ainoat perustuslailliset velvollisuudet ovat toimia senaatin puheenjohtajana () Yhdysvaltain kongressissa sekä johtaa presidentinvaalien valitsijamiesäänten laskentaa varten kokoontuvaa senaatin ja edustajainhuoneen yhteisistuntoa.
Pätevyys toimeen.
Varapresidentin tulee täyttää samat Yhdysvaltain perustuslain vaatimat ehdot kuin presidentinkin. Henkilön tulee olla syntyperäinen Yhdysvaltain kansalainen, ainakin 35-vuotias ja olla asunut Yhdysvalloissa vähintään 14 vuotta.
Vastavalittu varapresidentti astuu toimeensa juuri ennen vastavalittua presidenttiä. Toisin kuin presidentin vala, varapresidentin valaa ei ole tarkoin määritelty perustuslaissa. Valasta on käytetty useita versioita vuoden 1789 jälkeen ja nykyisin käytössä olevaa valaa käytetään myös edustajainhuoneeseen valittujen henkilöiden sekä senaattorien astuessa toimeensa kuin myös valtionhallinnon virkamiesten virkaanastujaisissa:"I do solemnly swear (or affirm) that I will support and defend the Constitution of the United States against all enemies, foreign and domestic; that I will bear true faith and allegiance to the same; that I take this obligation freely, without any mental reservation or purpose of evasion; and that I will well and faithfully discharge the duties of the office on which I am about to enter: So help me God."
Etuudet.
Vuonna 2024 varapresidentin vuosipalkka oli 235 100 dollaria. Hänen virka-asuntonaan toimii Number One Observatory Circle.
Presidentin tavoin myös varapresidentti, ja tämän perhe, on Yhdysvaltain salaisen palveluksen suojeluksessa. Myös varapresidentiksi valittu henkilö saa salaisen palvelun suojelun lain mukaan.
Junia

Junia (tai Junias, kreik. "Junolle kuuluva") oli Raamatun Uudessa testamentissa, Roomalaiskirjeen viimeisessä luvussa mainittu henkilö, jolle apostoli Paavali lähettää tervehdyksensä. Vuoden 1992 Uudessa kirkkoraamatussa jae kuuluu seuraavasti:
"Terveisiä Andronikokselle ja Junialle, heimolaisilleni ja vankilatovereilleni, jotka ovat arvossa pidettyjä apostolien joukossa ja ovat olleet Kristuksen omia jo ennen minua."
Runsaasti keskustelua on herättänyt se, mikä on Junian/Juniaksen sukupuoli ja kutsuiko Paavali häntä apostoliksi. Ennen 1200-lukua kaikki kommentaattorit Epifaniosta lukuun ottamatta pitivät henkilöä Junia-nimisenä naisena, joka oli Andronikoksen vaimo. Tulkinta, jonka mukaan kyse on Junias-nimisestä miesapostolista, yleistyi 1200-luvulta lähtien Aegidius Roomalaisen (1245-1316) tulkinnan myötä. Tämä näkemys vakiinnutti asemansa 1500-luvulta lähtien muun muassa Martti Lutherin vaikutuksesta. Miespuolista tulkintaa kritisoitiin kyllä 1600- ja 1700-luvuilla filologisilla perusteilla (Johannes Drusius, Christian Wilhelm Bose), mutta se säilyi kuitenkin vallitsevana näkemyksenä aina 1900-luvun puoliväliin saakka. Esimerkiksi vielä vuosien 1933/38 Vanhassa kirkkoraamatussa kyseinen henkilö oli käännetty miespuolisesti Juniaaksi.
1900-luvun puolessavälissä jakeen tulkitsemiseen liittyviin ongelmiin ruvettiin kiinnittämään erityistä huomiota, koska valtakirkoissa alettiin keskustella yhä enemmän naisten roolista kirkollisissa organisaatioissa. Kirkollisessa ja teologisessa keskustelussa Junian/Juniaksen sukupuolella ja mahdollisella apostoliudella on merkitystä naispappeuskysymyksen kannalta. Mikäli Paavali kutsui naista apostoliksi, tätä voitaisiin käyttää perusteena naispappeuden puolesta. 
Eksegeettinen analyysi.
Juniaan/Juniaaseen liittyy kaksi eksegeettistä ongelmaa: 
Jakeeseen liittyvien tulkintaongelmien tähden täysin varmaan tulokseen ei voida päätyä. Tutkijoiden mukaan on kuitenkin erittäin todennäköistä, että kyseessä on Junia-niminen nainen, jota Paavali kutsuu ”arvostetuksi apostoliksi”. Tätä johtopäätöstä tukevat seuraavat seikat: 
Yhteenvetona: Kreikan kieliopin ja Khrysostomoksen tulkinnan valossa on hyvin todennäköistä, että Andronikos ja Junia olivat apostoleja. Miehen nimeä Junias ei tunneta antiikin lähteistä, ja on hyvin epätodennäköistä, että kyse oli nimen Junianus lyhenteestä. Junia oli puolestaan yleinen naisen nimi Roomassa, ja koko varhainen tulkintaperinne (yhtä kirkkoisää lukuun ottamatta) katsoi, että kyseessä oli nainen. Näin ollen monet tutkijat pitävät erittäin todennäköisenä, että Paavali puhuu Junia-nimisestä naisesta ja kutsuu häntä apostoliksi. 
Edellä esitetty lopputulos on nykyisessä eksegeettisessä keskustelussa konsensusnäkemys. (ks. modernit kommentaarit, esimerkiksi Barrett 1973, Cranfield 1975, Dunn 1988, Fitzmyer 1993, Moo 1996, Schreiner 1998, Witherington 2004.) Erilaisen näkemyksen puolesta ovat viime vuosina argumentoineet Wayne Grudem &amp; Johan Piper (1991) sekä Michael H. Burer &amp; Daniel B. Wallace (2001).
Toimilaite

Toimilaite tai aktuaattori on laite, joka tuottaa määrätyn liikkeen ulkoisen signaalin vaikutuksesta. Signaali voi olla esimerkiksi sähköinen, hydraulinen tai paineilmaan perustuva. Automaatiossa toimilaite käyttää koneen toimielintä eli esimerkiksi venttiiliä. Toimilaite vaikuttaa ohjattavaan prosessiin toimielimen kautta. Toimielin saa aikaan mekaanista liikettä, mutta vaikutus voi olla myös esimerkiksi lämmittäminen. Toimielin vaikuttaa prosessin toimisuureeseen, kuten lämpötilaan tai neste-, kaasu-, sähkö- tai muuhun virtaukseen.
Toimilaite on se osa toimiyksiköstä, joka vaikuttaa toimielimeen, esim. venttiilimoottori
Tyypillisiä toimilaitteita:
Ratamoverkkoperhonen

Ratamoverkkoperhonen ("Melitaea athalia") on täpläperhosten ("Nymphalidae") heimoon kuuluva päiväperhonen.
Koko ja ulkonäkö.
Ratamoverkkoperhosen siipien kärkiväli on 36–47 mm. Yläpuolelta perhonen on pohjaväriltään oranssinruskea ja sen siivissä on tummia täpliä ja juovia, jotka muodostavat verkkomaisen kuvioinnin. Takasiipien alapinnat ovat pohjaväriltään vaaleammat ja kuviot terävämmät.
Levinneisyys ja lentoaika.
Ratamoverkkoperhonen on levinnyt läpi palearktisen alueen Länsi-Euroopasta Japaniin. Suomessa se esiintyy lähes koko maassa. Pohjoisimmassa Lapissa lajin yksilöt poikkeavat jossain määrin etelässä lentävistä yksilöistä (alalaji "norvegica"). Ratamoverkkoperhonen on Suomessa yleinen ja sen lentoaika on kesä-heinäkuussa.
Elinympäristö ja elintavat.
Ratamoverkkoperhonen elää metsäaukeilla, niityillä ja hakkuupaikoilla. Laji talvehtii toukkana.
Ravintokasvi.
Ratamoverkkoperhosen toukat elävät ratamoilla ("Plantago"), tädykkeillä ("Veronica") ja maitikoilla ("Melampyrum"). Aikuinen käyttää ravinnokseen kukkien mettä.
Kasvihormoni

Kasvihormonit (fytostelorit) ovat kasvien itsensä tuottamia aineita, jotka vaikuttavat jo pieninä pitoisuuksina kasvien kasvuun, aineenvaihduntaan ja kehitykseen. Kasvihormonit leviävät yleensä kasvin sisältämään veteen liuenneina.
Auksiinit kiihdyttävät solujen pituuskasvua latvassa, mutta hidastavat sitä juuressa. Ne kääntävät kasvin kohti valoa, erittymällä enemmän varjon puolelle. Auksiineja muodostuu kasvupisteissä ja silmuissa.
Gibberelliinit edistävät solujen jakautumista ja pituuskasvua. Niiden erittymisen estäminen vahvistaa kasvin vartta.
Sytokiniinit edistävät solunjakautumista sekä ehkäisevät lehtien kellastumista ja hedelmien kypsymistä.
Eteeni on kaasumainen hiilivety, joka kypsyttää hedelmät ja kuihduttaa kukat. Se edistää lehtien, kukkien ja hedelmien irtoamista ja parantaa vastustuskykyä sienitauteja vastaan. Eteeniä muodostuu etenkin kypsyvissä hedelmissä.
Abskissihappo vanhentaa solukkoja, ehkäisee kasvua ja silmujen avautumista. Se asettaa kasvin lepotilaan edistämällä ilmarakojen sulkeutumista ja silmusuomujen kehitystä ja käynnistää kasvin puolustus- ja sopeutumisreaktioita. Sitä muodostuu etenkin lehdissä ja hedelmissä.
Kasvihormonien kaltaisia aineita:
Baryoni

Baryoni on kolmesta kvarkista koostuva hiukkanen. Antibaryonit muodostuvat kolmesta antikvarkista. Baryonit ovat fermioneja eli niiden spin on puoliluku. Ne kuuluvat hadroneihin eli vahva ydinvoima vaikuttaa niihin.
Atomiytimissä esiintyvät nukleonit, neutroni ja protoni ovat yleisimmät baryonit. Muita baryoneja kutsutaan hyperoneiksi. Ne ovat neutronia raskaampia hiukkasia, joiden hajoamisaika on nanosekuntia lyhyempi. Hajoamistuotteet ovat yleensä kevyempiä baryoneja sekä kvarkista ja antikvarkista koostuvia mesoneja. Hyperoneja voidaan valmistaa hiukkaskiihdyttimissä, ja joidenkin mallien mukaan neutronitähtien ytimet koostuvat hyperoneista. 
Kvarkeista u-kvarkin sähkövaraus on +2/3 alkeisvarausyksikköä, d- ja s-kvarkkien kummankin -1/3 alkeisvarausyksikköä. Kaikkien näistä muodostettavien kolmen kvarkin yhdistelmien eli baryonien varaus alkeisvarausyksikkönä on kokonaisluku.
Baryoneja koskee baryoniluvun säilymislaki. Jokaisen baryonin baryoniluku on määritelmän mukaan 1, mutta niillä on kullakin myös antihiukkasensa, jonka baryoniluku on -1. Protonia raskaammat baryonit ovat epästabiileja ja ne hajoavat nopeasti muiksi baryoneiksi siten, että uusien hiukkasten kokonaisbaryoniluku on sama kuin hajonneen baryonin. Sen sijaan baryonin ja antibaryonin annihilaatiossa molemmat muuttuvat muiksi hiukkasiksi, joiden baryoniluku on 0.
Baryonien ryhmittely.
Baryonit voidaan jakaa spinin perusteella kahteen alaluokkaan, spin ½- ja spin 3/2 -baryoneihin. Spin ½ -baryoneilla kahden kvarkin spin on samansuuntainen ja kolmannen kvarkin erisuuntainen. Sekä protoni että neutroni ovat spin ½ -baryoneja. Spin 3/2 -baryonien kaikkien kvarkkien spinit ovat samansuuntaiset. 
Gell-Mannin alkuperäisen kvarkkimallin mukaan spin 1/2 -baryoneja on kahdeksan erilaista (oktetti), spin 3/2 -baryoneja taas kymmenen (dekupletti). Kummatkin jaetaan eri ryhmiin ns. outouden perusteella, joka on niissä olevien s-kvarkkien (outojen kvarkkien) lukumäärän vastaluku. Tuollon tunnetuissa baryoneissa esiintyy vain ylös- (u-), alas- (d) ja outous-kvarkkeja (s). Nykyisin tunnetaan näiden lisäksi vielä kolme muutakin kvarkkilajia, minkä vuoksi myös erilaisia baryoneja on enemmän. 
Muiden baryonien kuin nukleonien niminä käytetään kreikkalaisia kirjaimia, joiden yhteyteen lisätään niiden sähkövarauksen etumerkki sekä eräissä tapauksessa *-merkki erottamaan spin 3/2 -hiukkaset spin 1/2 -hiukkasista.
Seuraavissa luetteloissa ja kaavioissa ovat mukana vain Gell-Mannin kvarkkimallin mukaiset baryonit, joissa on ainoastaan u-, d- ja s-kvarkkeja.
Spin 1/2 -baryonit ovat:
Vastaavat spin 3/2 -baryonit ovat:
Pihkovan alue

Pihkovan alue () on hallinnollinen alue Länsi-Venäjällä Itä-Euroopassa. Se rajoittuu pohjoisessa Leningradin alueeseen, idässä Novgorodin ja Tverin alueisiin, kaakossa Smolenskin alueeseen, etelässä Valko-Venäjään sekä lännessä Latviaan ja Viroon.
Maantiede.
Pihkovan alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangolla. Viron vastaisella rajalla sijaitsevat Pihkovanjärvi ja Peipsijärvi. Merkittävin joki on Pihkovanjärveen laskeva Velikaja.
Väestö.
Pihkovan alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 673 423 henkeä. Kaupunkitaajamien asukkaat muodostivat 70,2 prosenttia ja maaseutuväestö 29,8 prosenttia maakunnan asukasluvusta. Suurimmat kaupungit tai kaupunkityyppisiset taajamat käyvät ilmi oheisesta taulukosta. Kaupunkien ja muiden piirikeskusten paikka ilmenee kartasta:
Aiemman, vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan alueen väestöstä 94,3 prosenttia oli venäläisiä, 1,6 prosenttia ukrainalaisia ja 1,3 prosenttia valkovenäläisiä. Alueen luoteisosassa sijaitsevassa Petserin piirissä asuu virolaisiin kuuluvia setukaisia. Vuonna 2002 virolaisia oli 1 122 henkeä (0,1 % väestöstä), näistä 172 henkeä ilmoitti olevansa setukaisia. Suomalaisia oli samana vuonna 356 henkeä.
Uskonto.
Vuonna 2012 julkaistun laajan, Venäjän väestön uskonnollista vakaumusta kartoittaneen Arena-tutkimuksen mukaan Pihkovan alueen väestö jakautui uskonnollisen vakaumuksensa perusteella seuraavasti:
Hallinto.
Pihkovan alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Pihkova. Alue on jaettu hallinnollisesti 24 piiriin ja kahteen kaupunkipiirikuntaan. Alueen johdossa ovat kuvernööri ja lakiasäätävä kokous.
Piirit:
Kaupunkipiirikunnat:
Talous.
Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan Pihkovan alueen osuus Venäjän vuoden 2010 bruttokansantuotteesta oli 84,3 miljardia ruplaa. Vuoden 2010 väestönlaskennan asukasluvun mukaiselle väestölle tämä tarkoittaa 125 200 ruplaa eli noin 3 068 euroa henkeä kohti vuodessa. Tämä on vain 48 prosenttia Venäjän federaation keskimääräisestä tasosta ja Luoteis-Venäjän alhaisin. Tällä mittarilla eli BKT:n kannalta alue kuuluu Venäjän 25 vähiten tuottavan federaatiosubjektin joukkoon henkeä kohti.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, kevyt-, elintarvike- ja puunjalostusteollisuus. Lisäksi alueella on turpeen tuotantoa. Maatalous tuottaa viljaa, pellavaa ja vihanneksia. Alueella harjoitetaan myös on karjanhoitoa.
Alueella on hyvät rautatie- ja maantieyhteydet. 
Historia.
Pihkova mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 903. Pihkovan alue kuului Novgorodin valtioon vuoteen 1348 asti, jolloin siitä tuli itsenäinen Pihkovan valtio. Pihkova liitettiin Venäjään 1510. Toisessa maailmansodassa Pihkovan alue oli Saksan miehittämä vuosina 1941–1944. Pihkovan alue muodostettiin 23. elokuuta 1944 Leningradin alueen lounaisosasta. Kun Viro oli liitetty Neuvostoliittoon, siirrettiin sen itäiset osat Venäjään kuuluviksi. Pihkovan alueeseen liitettiin tällöin Petserin piiri, jonka väestö on pääasiassa virolaista. Viron uudelleen itsenäistyttyä Viro ja Venäjä ovat kiistelleet rajan paikasta.
Rjazanin alue

Rjazanin alue () on hallinnollinen alue Keski-Venäjällä Itä-Euroopassa, Moskovan alueen kaakkoispuolella.
Maantiede.
Rjazanin alue rajoittuu pohjoisessa Vladimirin alueeseen, koillisessa Nižni Novgorodin alueeseen, idässä Mordvaan, kaakossa Penzan alueeseen, etelässä Tambovin ja Lipetskin alueisiin, lännessä Tulan alueeseen sekä luoteessa Moskovan alueeseen.
Rjazanin alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangon keskiosassa. Alueen pohjoisosa on metsää ja eteläosa lehtimetsää ja metsäistä aroa. Alueen läpi virtaa Oka, jonka lisäksi alueella on 500 järveä. Alueella vallitsee leuto mannerilmasto. Keskilämpötila on tammikuussa -10 °C ja heinäkuussa +20 °C. Vuotuinen keskisademäärä on 500 mm.
Historia.
Mongolit valloittivat alueen 1200-luvulla. Rjazanin itsenäinen suuriruhtinaskunta liitettiin Moskovan ruhtinaskuntaan 1521.
Väestö.
Rjazanin alueen asukasluku on 1 154 114 (vuoden 2010 väestönlaskenta). Alueen suurimmat kaupungit ovat Rjazan (524 927 as.), Kasimov (33 491 as.) ja Skopin (30 376 as.).
Väestöstä asuu kaupungeissa noin 65 %. Aiemman, vuonna 2002 suoritetun väestönlaskennan mukaan suurimmat etniset ryhmät olivat:
Hallinto.
Rjazanin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Rjazan. Alue on jaettu hallinnollisesti 25 piiriin ja 12 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa ovat aluehallinnon päämies ja alueduuma.
Talous.
Alueella on runsaasti kalkkikiveä, turvetta, fosforiittia, kipsiä, hematiittia ja kivihiiltä. Tärkeimmät teollisuudenalat ovat öljy-, koneenrakennus-, metalli-, rakennusaine-, tekstiili- ja elintarviketeollisuus. Maatalous tuottaa viljaa, sokerijuurikasta, perunaa, vihanneksia, maitoa, lihaa, kananmunia ja villaa.
Kaksiaukkoiset perhoset

Kaksiaukkoiset perhoset, aikaisemmin myös aitoperhoset, (Ditrysia) on perhosten luokittelematon taksonominen jako, joka kuuluu erilaissuonisten osalahkoon ja johon kuuluu eri yläheimoja. Siihen kuuluvat lähes kaikki erilaissuonisten yläheimot muutamia pienikokoisia lajeja käsittäviä poikkeuksia lukuun ottamatta.
Erotuksena yksiaukkoisista perhosryhmistä, kaksiaukkoisten perhosten naarailla on kaksi sukuaukkoa, toinen parittelua ja toinen munimista varten. Sukuaukkoja yhdistää siementiehyt. Yhdistävänä tekijänä ovat myös takaruumiin kärkiosan tukiliistakkeet eli nk. apodeemit sekä imukärsän sisällä olevan lihaksiston rakenne, joskin imukärsä on osalla lajeista surkastunut tai puuttuu kokonaan.
Yläheimot.
Ditrysia sisältää seuraavat 33 yläheimoa, joista 22:n yläheimon lajeja tavataan Suomessa:
Saratovin alue

Saratovin alue () on hallinnollinen alue Venäjällä Itä-Euroopassa. Se rajoittuu pohjoisessa Penzan ja Uljanovskin alueisiin, koillisessa Samaran alueeseen, idässä Orenburgin alueeseen, kaakossa Kazakstaniin, etelässä Volgogradin alueeseen sekä lännessä Voronežin ja Tambovin alueisiin.
Maantiede.
Saratovin alueen keskeltä virtaa Volga. Joen itäpuolinen alue kuuluu Itä-Euroopan tasankoon ja länsipuoli Volgan ylänköön. Alueella sijaitsee Saratovin tekojärvi sekä osa Volgogradin tekojärvestä. Alue on pääasiassa aroa, metsää on vain 5,3 % pinta-alasta. 
Historia.
Saratovin alue kuului Venäjän keisarikunnan aikana Saratovin kuvernementtiin. Saratovin alue muodostettiin 1936 Alisen Volgan maakunnan pohjoisosasta ja sen alaisuuteen kuului myös aluksi Volgan saksalaisten autonominen sosialistinen neuvostotasavalta. 
Toisen maailmansodan jälkeen alueeseen liitettiin Volgan Saksalaisten autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan eteläosa, koska Volgan saksalaiset oli karkotettu Siperiaan ja Keski-Aasiaan ja heidän tasavaltansa oli lakkautettu.
Hallinto.
Saratovin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Saratov. Paikallishallinnon johdossa ovat kuvernööri, hallitus ja alueduuma. Vuonna 2013 kuvernöörinä toimi Vareri Radejev.
Alue on jaettu hallinnollisesti 38 piiriin ja 17 kaupunkialueeseen.
Talous.
Tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, kemian-, rakennusaine-, puunjalostus-, kevyt-, tekstiili-, ja elintarviketeollisuutta. Lisäksi alueella tuotetaan ja jalostetaan öljyä ja maakaasua. Maataloudessa viljellään viljaa, auringonkukkia ja sokerijuurikasta. Lisäksi harjoitetaan karjanhoitoa.
Väestö.
Saratovin alueen asukasluku on 2 521 892 (2010).
Noin 65 % väestöstä asuu kaupungeissa ja kaupunkimaisissa taajamissa. Vuonna 2010 suurimmat, yli 30 000 asukkaan kaupungit tai kaupunkitaajamat olivat Saratov (837 900 as.), Engels (202 419 as.), Balakovo (199 690 as.), Balašov (82 227 as.), Volsk (66 508 as.), Lugatšev (41 707 as.), Rtištševo (41 289 as.), Privolžski (34 364 as., kaupunkityyppinen taajama), Marks (31 531 as.) ja Petrovsk (31 160 as.). 
Vuonna 1989 väestöstä oli venäläisiä 85,6 prosenttia, ukrainalaisia 3,8 prosenttia, kazakkeja 2,8 prosenttia ja muita 7,8 prosenttia. Alueella asuneesta runsaasta saksalaisväestöstä ei ole nykyisin jäljellä kuin noin 18 000.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan suurimmat etniset ryhmät olivat:
Asukasluvun kehitys.
Saratovin alueen rajoja on muuteltu vuosien varrella useasti, mikä vaikuttaa osaltaan asukasluvun kehitykseen.