tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Avioliittolaki

Avioliittolaki (, ) Suomessa on perhelainsäädännön perussäädöksiin kuuluva säädös, johon on sisällytetty tärkeimmät avioliittoa koskevat säännökset.
Historia.
Nykyinen, vuonna 1929 säädetty avioliittolaki kumosi muun muassa vuoden 1734 lain naimiskaaren sekä vuonna 1889 säädetyn lain aviopuolisojen omaisuus- ja velkasuhteista. Oleellisin muutos aikaisempaan verrattuna oli, että tällöin lakkautettiin aviomiehen edusmiesasema vaimoonsa nähden ja puolisot julistettiin oikeudellisesti tasavertaisiksi. Useita aikaisemman lain säännöksiä puolisoiden varallisuus­suhteista oli kuitenkin vielä sen jälkeen sovellettava ennen uuden lain voimaantuloa solmittuihin avioliittoihin niin kauan, kuin molemmat puolisot olivat elossa, eivät olleet eronneet eivätkä ottaneet pesäeroa.
Avioliittolakiin on sen voimassa ollessa tehty useita muutoksia. Huomattavimmat niistä tehtiin vuonna 1987, jolloin muun muassa avioeron saaminen tehtiin entistä helpommaksi.
Läskelän rautatie

Läskelän rautatie oli Laatokan pohjoispuolella Harlun Läskelässä Suomen Neuvostoliitolle luovutetulla alueella sijainnut, myös yleistä liikennettä harjoittanut, raideleveydeltään 750 mm:n kapearaiteinen teollisuusrata, joka palveli Läskelän paperitehtaan ja sahan kuljetuksia. 
Rata perustettiin vuonna 1910 hoitamaan sahan ja tehdaslaitoksen välistä liikennettä. Pääradan pituus oli 6,2 km ja sivu- ja pistoraiteiden suunnilleen yhtä paljon. 
Radalla oli käytössä kaikkiaan kolme höyryveturia: Tampellan valmistamat numerot 1 ja 2 (194/1912, 0-4-2T ja 228/1914, 0-6-2T) sekä vuonna 1927 ostettu, Hiitolassa sijainneen lakkautetun Pekonlahden–Haukkavaaran metsäradan amerikkalainen Dickson (1083/1899, 0-6-4T) -höyryveturi, joka oli tehokkain radalla olleista. Radalla käytettiin – kuten Jokioisissakin – lavettivaunuja, joiden avulla sahan puutavara voitiin lastata suoraan VR:n vaunuihin ilman siirtokuormausta. Lavetteja oli neljä. Lisäksi radalla oli kaksi matkustajavaunua ja nelisenkymmentä erilaista tavaravaunua. 
Yhtiö maksoi valtiolle tietyn korvauksen jokaisesta päivästä jonka VR:n vaunu oli LR:n lavetilla, mutta siirtokuormauskulujen poisjäänti teki tästäkin edullisemman vaihtoehdon. 
Rata jäi vuonna 1940 rajan taakse, ja kun jatkosodan aikana päästiin takaisin, oli jäljellä vain osa ratalinjasta ja molemmat kotimaiset veturit; Dickson oli viety välirauhan aikana pois. Rata saatiin vuonna 1943 kuntoon ja liikenne alkoi taas kahdella veturilla ja kuudella tavaravaunulla kolmen virkailijan voimin. Liikenne oli tavarankuljetusta; matkustajaliikennettä ei – satunnaisia armeijan lomalaiskuljetuksia lukuun ottamatta – enää ollut. 
Rata jouduttiin hylkäämään vuonna 1944 sotaonnen käännyttyä, ja Päämajan käskystä se jätettiin ehjänä venäläisille, jotka liikennöivät sitä kapearaiteisena aina 1970-luvulle, jolloin se levennettiin. Radalla käytettiin sen venäläisaikoina PT-4- ja Move2-vetureita. Julkista liikennettä ei enää aloitettu, vaan liikenne oli – ja on edelleen – yksinomaan tavaraliikennettä. 
Radalle jääneitä kahta ajokuntoista veturia ja vaunuja ei otettu huomioon varsinaisissa sotakorvauksissa, mutta kylläkin hyvityksenä sellaisesta suomalaisille jätetystä sotasaaliskalustosta - mm. panssarivaunuista - jota ei haluttukaan palautettavan. 
Levennetty rata oli kauan teollisuuskäytössä. Neuvostoliiton hajottua sen toiminta hiipui; nykyään rata on käytännössä hylätty ja lähes umpeen kasvanut. Kalustosta ei ole tietoa.
Seikun sahan kapearaiteinen rautatie

Seikun sahan kapearaiteinen rautatie oli porilaisen Seikun sahalaitoksen oma, laajimmillaan 15 km laajuinen kapearaiteisten ratojen verkko. Tämän radan erikoisuus oli se, että se paikoitellen oli kolmikiskorakenteinen eli samalla radalla saattoi liikennöidä sekä leveä- että kapearaiteisia junia. 
Vetokalusto.
Tehtaalla oli viisikin omaa kapearaideveturia ja yksi leveäraideveturi. Yksi kapearaidevetureista oli englantilaisperäinen numero 3, Planet (F. C. Hibberd, 0-4-0dm).
Nykyisin radalla on yksi Move250B (Valmet 201/1982, 0-4-0dh), joka on VR:lle toimitetun Tve4 –veturimallin alustalle, korille ja pyörästölle rakennettu, hiukan tehokkaammalla koneella varustettu teollisuusveturi.
Aiemmin palvellut Move 51h, (510/1953, 0-6-0dh), ”Murinamylly”, lahjoitettiin Haapamäen Museoveturiyhdistykselle ja ajoi Porista Haapamäelle omin konein.
Radan loppu.
Mikään laitoksen vetureista ei kelvannut sotakorvauksena ja kapearaideliikenne loppui vuonna 1962. Viimeistä junaa ajoi veturi numero 3.
Isonsannan sahan rata ja junalautta.
Laitokseen liittyi Kokemäenjoen toisella rannalla sijaitseva Isonsannan saha, jolla oli omaa kapearaideverkkoa 12,3 km. Sahat yhdisti joen poikki kulkenut kapearaiteinen junalautta.
Myrsky (vuoden 2008 elokuva)

Myrsky on vuonna 2008 ensi-iltansa saanut suomalainen elokuva, joka kertoo kaukasiankoira Myrskyn tarinan. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat vuosiin 1989–1990. Elokuvan on ohjannut Kaisa Rastimo, ja sen ovat käsikirjoittaneet Rastimo ja tuottaja Marko Rauhala.
Elokuvan kolme pääosanäyttelijää valittiin koekuvauksien kautta, joihin osallistui 2 000 hakijaa. Elokuvan pääosissa ovat yhdeksänvuotias Ronja Arvilommi, 15-vuotias Sara Tammela, 18-vuotias Antti Väre sekä Laura Malmivaara ja Janne Virtanen. Lisäksi elokuvan sivurooleissa näyttelevät Outi Mäenpää, Ville Virtanen, Mikko Kivinen, Kristiina Elstelä ja Jarmo Koski.
Eläinten koulutuksesta vastasi Tuire Kaimio. Myrskyn roolia varten koulutettiin 70 kaukasiankoiraa.
"Myrskyn" katsojamäärä oli Suomen elokuvateattereissa 106 330. Elokuva julkaistiin samana vuonna DVD:llä. Sen myynti ylitti kultarajan (25 000) vielä julkaisukuussa.
Tarmo Koivuranta

Tarmo Koivuranta (s. 3. huhtikuuta 1980 Kolari) on uransa lopettanut suomalanen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja.
Aikaisemmin Kontio-Veljiä, Ratanoita, Kuopion Palloseuraa, Valkeakosken Hakaa, Atlantista, Tornion Palloa, AC Oulua ja KPV:tä edustanut Koivuranta on pelannut Veikkausliigassa 79 ottelua, antanut kymmenen maalisyöttöä ja tehnyt yhden maalin. Hän on pelannut Ykkösessä yli sata peliä ja tehnyt niissä 17 maalia. Poikien maaotteluita hänellä on tilillään 14 kappaletta ja nuorten maaotteluita 5 kappaletta. Koivuranta on opiskellut pelaamisen ohessa kauppatieteiden maisteriksi Itä-Suomen yliopistossa.
Torniossa pelatessaan kauden 2004 lopulla hän loukkaantui niin, että kausi 2005 meni kuntoutuessa leikkauksesta. Koivuranta tunnetaan taitavana erikoistilanteiden antajana ja vahvana joukkuepelaajana, joka antaa kaikkensa illasta toiseen. AC Oulun kannattajaryhmä Sinitähdet valitsi Koivurannan Veikkausliigakaudella 2007 vuoden taistelijaksi. Hän on voittanut FC Hakan paidassa hopeaa veikkausliigakaudella 2003 ja Pronssia veikkausliigakaudella 2002.Lisäksi palkintokaapista löytyy Suomen cupin voitto vuodelta 2002 FC Hakan riveistä.
Tarmo Koivuranta siirtyi kaudeksi 2011 kotiseudulleen Joensuuhun JIPPOn riveihin, jossa hän teki jatkosopimuksen kausille 2012-2013. Sen jälkeen Koivuranta pelasi Kakkosta AC Kajaanissa kauden 2014 ja TP-47:ssä kauden 2015.
Aktiiviuransa jälkeen Koivuranta siirtyi pelaajauransa jälkeen siviilitöiden ohella valmennustehtäviin Tornion Pallo -47:n junioreihin. Hän on suorittanut UEFA B-valmentajatutkinnon valmennustehtävien hoitamiseksi.
Kaj Bärlund

Kaj-Ole Johannes Bärlund (s. 9. marraskuuta 1945 Porvoo) on suomalainen sosialidemokraattinen poliitikko, joka toimi ympäristöministerinä 1987–1991. Bärlund oli kansanedustajana vuosina 1979–1991.
Koulutus ja työura.
Bärlund kirjoitti ylioppilaaksi 1964, minkä jälkeen hän suoritti diplomiekonomin tutkinnon Svenska handelshögskolanissa 1967. Valmistumisensa jälkeen Bärlund työskenteli Yleisradion toimittajana vuoteen 1971 ja SAK:n tiedotussihteerinä 1971–1972. SAK:sta hän siirtyi oikeusministeriöön lainsäädäntösihteeriksi, mistä tehtävästä hän luopui tullessaan valituksi eduskuntaan vuonna 1979. Kauppatieteiden maisterin arvon Bärlund sai vuonna 1976.
Poliittinen ura.
Bärlund ajoi 1970- ja 1980-luvuilla vakuutuslaitosten ja liikepankkien saattamista yhteiskunnan haltuun. Hänen johdollaan eduskunnassa tehtiin vuosina 1979 ja 1985 kaksi liikepankkien sosialisointiin liittynyttä lakialoitetta. Aloitteet eivät kuitenkaan johtaneet mihinkään.
Tsernobylin ja Sosnovi Borin tilanteiden jälkimainingeissa Bärlund ehdotti lähialueyhteistyötä, niin että Suomi alkoi osallistua lähialueiden ydinvoimaloiden parantamiseen. 
 Bärlund oli Suomen ympäristökeskuksen pääjohtaja 1991–2000, mutta viisi viimeistä vuotta virkavapaalla. Vuosina 1995–2007 Bärlund toimi YK:n Euroopan talouskomission ECE:n ympäristö- ja asunto-osaston johtajana Genevessä.
Bärlund on vaikuttanut pitkään kotikaupunkinsa Porvoon kunnallispolitiikassa. Hän haki Porvoon kaupunginjohtajaksi vuonna 2005, mutta ei tullut valituksi.
 Bärlund hävisi kaupunginjohtajakilvan RKP:n Björn Teirille, jonka myöhemmin katsottiin olevan muodollisesti epäpätevä tehtävään.
Porvoon kunnallispolitiikassa Bärlund on toiminut kaupunginhallituksen puheenjohtajana ensin vuosina 1979–1987 ja vielä myöhemmin talouskriisin aikaan vuosina 2009–2012, jolloin hän oli keskeisessä asemassa tasapainottamassa kaupungin taloutta.
Bärlundille myönnettiin ministerin arvonimi toukokuussa 2014.
Juha Riippa

Juha Riippa (s. 12. syyskuuta 1968 Kokkola) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Puolustuksessa ja keskikentällä pelannut Riippa voitti Suomen mestaruuden vuonna 1996 FC Jazzin joukkueessa.
Riippa edusti suurimman osan urastaan porilaista FC Jazzia, jossa hän toimi myös kapteenina. FC Jazz voitti Riipan aikana kaksi Suomen mestaruutta, mutta kaudella 1993 Riippa ei pelannut loukkaantumisen vuoksi yhtään ottelua. Jazzin lisäksi Riippa edusti Suomessa Tampereen Ilvestä, Kokkolan Pallo-Veikkoja, ja Helsingin Jalkapalloklubia. Skotlantilaisessa Hibernianissa hän kävi pelaamassa yhden ottelun kaudella 1996–1997.
Suomen maajoukkueessa Juha Riippa pelasi yhden maaottelun. Poikien ja nuorten maajoukkueissa otteluita kertyi 27.
Riippa on toiminut Jalkapallon Pelaajayhdistyksen perustamassa Suomen urheilijoiden koulutus- ja ammatinedistämissäätiössä.
Tällä hetkellä Riippa työskentelee Länsi-Suomen Osuuspankissa konttorinjohtajana.
Valtiovarainministeriö

Valtiovarainministeriö on valtion varoista ja taloudenhoidosta vastaava ministeriö. Valtiovarainministeriöitä ovat muiden muassa:
−1 (luku)

−1 on matematiikassa negatiivinen kokonaisluku, joka on suurempi kuin −2 ja pienempi kuin 0. Se on siis suurin negatiivinen kokonaisluku.
Luku −1 on luvun 1 vastaluku, jolloin formula_1. 
Luku −1 saadaan myös Eulerin yhtälöstä, kun formula_2: formula_3.
Algebrallisia ominaisuuksia.
Kun jokin luku kerrotaan −1:llä, luvun etumerkki vaihtuu:
formula_4
Toisin sanoen luku muuttuu vastaluvukseen, kun se kerrotaan luvulla −1.
Kun luku −1 kerrotaan itsellään saadaan 1: formula_5. Tämä on toinen tapa sanoa, että luku 1 on luvun −1 vastaluku.
Kokonaislukupotenssit.
Kun luku −1 korotetaan parilliseen kokonaislukupotenssiin saadaan arvo 1: formula_6. Korotettaessa lukua parittomaan kokonaislukupotenssiin saadaan arvo −1: formula_7.
On määritelty, että "x"−1 = 1/"x", mikä tarkoittaa sitä, että luvun korottaminen potenssiin −1 on sama kuin luvun muuttaminen käänteisluvukseen. Luku –1 on itsensä käänteisluku:
formula_8
Murtopotenssit: yhteys kompleksilukuihin.
Kompleksilukujen teoriassa imaginaariyksikkö "i" on määritelty luvun −1 avulla:
 formula_9.
Toisin sanoen, vaikka luvulla -1 ei ole neliöjuurta reaalilukujen joukossa, sille voidaan määritellä neliöjuuri formula_10. Tämä johtaa kuntalaajennokseen: reaaliluvuista kompleksilukuihin. 
Luku −1 liittyy Eulerin identiteettiin, sillä formula_11 Identiteetistä seuraa, että reaalilukupotenssiin korotus tuottaa yleisesti kompleksiluvun (jonka itseisarvo on 1):
 formula_12
Esimerkiksi jos taskulaskimessa ei ole kompleksilukumoodia, niin laskutoimitus formula_13 ei onnistu.
Esimerkki käytöstä.
Luvun −1 avulla voidaan mallintaa esim. jaksollista binääristä lukujonoa "b(n)", n = 0, 1, 2, …
Jono 0 1 0 1 0 1 ... saadaan aikaan mallilla
 formula_14
Tilanmuutosten taajuutta voidaan säätää jakamalla indeksi n ja ottamalla lopputuloksesta kokonaislukuosa
lattia-funktiolla. Esim. jono 0 0 0 1 1 1 0 0 0 1 1 1… saadaan mallilla
 formula_15
Jonon vaiheeseen voidaan vaikuttaa sijoittamalla indeksin n paikalle suurennettu tai pienennetty arvo, esimerkiksi
 formula_16
tuottaa jonon 0 0 1 1 1 0 0 0 1 1 1 0…
Epookki (tähtitiede)

Epookki on tähtitieteessä ilmoitettu ajanhetki, jolle sijaintitiedot pitävät paikkansa. Maan prekessio­liikkeestä johtuen tähtien koordinaatit muuttuvat hitaasti. Nykyiseen epookkiin viitataan nimellä "J2000.0", jonka mukaan koordinaatit ilmoitetaan kuten ne olivat vuonna 2000. Kirjain J tarkoittaa, että kyseessä on juliaaninen päivämäärä 1. tammikuuta vuonna 2000 ja J2000.0 on juliaanisena aikana JD 2451545.0. Juliaanisen ajan käyttöä ehdotti John F. Herschel vuonna 1849 ja se otettiin käyttöön 19. vuosisadan loppupuolella, mutta meridiaanina käytetään Greenwichiä Herschelin ehdottaman Alexandrian sijaan.
Tähtitieteelliset koordinaatistot muuttuvat ajan mukana, kun Maan akselikallistuma ja rata muuttuu. Monet tähtitieteen koordinaattien eli paikan määritykset perustuvat Maan akselin suuntaan. Useasti epookkina käytetään jotain tasaista vuosilukua. Voidaan puhua esimerkiksi eepokista B1950.0 tai J2000.0. B on Besselin epookki, J on juliaaninen epookki. Nykyään saatetaan käyttää hyvinkin vanhoja epookkeja, esimerkiksi Henry Draperin luettelossa HD:ssä käytetään epookkia B1900.0 ja tähtikuvioiden rajat määritettiin 1930 B1875.0 -epookin mukaan. Esimerkiksi epookki J2000.0 on 1. tammikuuta 2000 kello 11:58:55.816 UTC ja juliaaninen päivämäärä JDT 2451545.0.
Leopoldstadt

Leopoldstadt () on Itävallan pääkaupungin Wienin 2. kaupunginosa. Se muodostaa yhdessä 20. kaupunginosan eli Brigittenaun kanssa saaren, jota ympäröivät Tonava ja Donaukanal. Kaupunginosa on saanut nimensä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Leopold I:n mukaan. 
Historia.
Leopoldstadtin aluetta alettiin asuttaa 1400-luvulla. Kaupunginosa on ollut osa Wienin kaupunkia vuodesta 1862. Vuoteen 1900 se käsitti myös nykyisen Brigittenaun kaupunginosan eli 20. kaupunginosan alueen, ja vuoteen 1938 nykyisen Kaisermühlenin eli 22. kaupunginosan alueen. 
Leopoldstadtin alueelle karkotettiin 1600-luvulle juutalaisia Innere Stadtin eli 1. kaupunginosan alueelta. Ajan myötä Leopoldstadtiin alettiinkin rakentamaan synagogia, ja sinne alkoi muodostua juutalaiskortteleita. Myöhemmin kaupunginosa sai lempinimen "Mazzesinsel", juutalaisen Matza-leivän mukaan. Vuonna 1923 kaupunginosan asukkaista 38,5 prosenttia oli juutalaisia. Holokaustin aikaan suuri osa juutalaisista joutui kuitenkin jättämään kotinsa ja kaupunginosansa.
Landstraße

Landstraße () on Itävallan pääkaupungin Wienin 3. kaupunginosa. Sitä rajaa luoteessa Innere Stadtin kaupunginosa, idässä Leopoldstadt, etelässä Simmering, ja lännessä Favoritenin ja Wiedenin kaupunginosat.
Historia.
Nykyisen Landstraßen kaupunginosan alueella on ollut asutusta jo pronssikaudesta lähtien. 800-luvulla ennen ajanlaskun alkua aluetta asuttivat keltit, jotka levittivät alueelle La Tènen kulttuuria. Kelttiläinen asutus on mahdollisesti saattanut säilyä alueella Antiikin Rooman ajoille saakka. Vuonna 1192 englantilainen kuningas Rikhard I Leijonamieli vangittiin Landstraßen alueella epäonnistuneen Kolmannen ristiretken jälkeen. Nykyisen Landstraßen alueen historia kaupunginosana alkaa vuodesta 1850, jolloin Landstraßen kaupunginosa muodostettiin Weißgerberin, Erdbergin ja Landstraßen kunnista.
Vaakuna.
Kaupunginosan vaakunassa yhdistyy niiden kolmen kunnan vaakunat, joista kaupunginosa muodostettiin vuonna 1850. Vasemmalla ylhäällä sijaitseva osa symboloi Landstraßen entistä kuntaa, ja siinä esiintyy Pyhä Nikolaus. Oikealla ylhäällä sijaitseva osa symboloi puolestaan Erdbergin entistä kuntaa. Weißgerberin entistä kuntaa symboloi vaakunan alempi osa.
Final Fantasy Anthology

 
Final Fantasy Anthology on kaksi Squaren kehittämää roolipeliä sisältävä kokoelma, joka on samalla Super Nintendo Entertainment Systemille julkaistujen pelien sovitus PlayStationille. Siinä missä vuonna 1999 ilmestyneeseen pohjoisamerikkalaiseen julkaisuun kuuluvat "Final Fantasy V" ja "Final Fantasy VI", sisältää kolme vuotta myöhemmin Euroopassa julkaistu PAL-versio viidennen osan ohella "Final Fantasy IV":n ("Final Fantasy IV" julkaistiin Pohjois-Amerikassa "Final Fantasy Chroniclesin" yhteydessä, "Final Fantasy VI" taas yksittäisenä pelinä Euroopassa). Erotukseksi amerikkalaissovituksesta PAL-käännöksen täydellinen nimi on "Final Fantasy Anthology: European Edition"; lisäksi julkaisujen kansikuvat ovat keskenään erilaiset.
"Final Fantasy Anthologyn" julkaisun jälkeen "Final Fantasy V" ilmestyi ensimmäistä kertaa Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Sekä "Final Fantasy IV" että "Final Fantasy V" olivat uusia pelejä Euroopan markkinoilla, sillä ennen vuonna 1997 ilmestynyttä "Final Fantasy VII":a ei mantereella ollut julkaistu yhtäkään "Final Fantasy" -pääsarjan peliä.
Erot alkuperäisversioihin.
Vaikka "Final Fantasy Anthologyn" grafiikka ja äänenlaatu jätettiin SNES-pelien tasolle, on kokoelman peleissä PlayStationin tehoja hyödyntäviä ominaisuuksia. Entistä suurempi muisti mahdollisti sen, että peleihin lisättiin tarinaan pohjautuvat tietokoneanimaatiot ja SNES-versioista puuttuvia ekstroja, kuten kuvakaappausten muodostamia gallerioita sekä vastuksiin liittyvää informaatiota. Loput muutokset koskevat lähinnä hirviöiden uusia nimiä sekä muita itse juoneen ja pelaamiseen liittymättömiä yksityiskohtia.
"Music From FFV and FFVI Video Games".
"Music From FFV and FFVI Video Games" on "Final Fantasy V":n ja "Final Fantasy VI":n musiikkia sisältävä CD-levy, joka oli saatavilla 5. lokakuuta ilmestyneissä pohjoisamerikkalaisissa "Final Fantasy Anthology" -peleissä. Albumissa on yhteensä 22 kappaletta, joista 9 on yksinomaan "Final Fantasy V":sta ja 12 pelin seuraajasta. Viimeiseksi kuultava sävelmä on molemmissa peleissä soiva preludi. Kappaleiden yhteiskesto on 57:27, ja ne on säilytetty äänenlaadultaan samoina kuin pelien Super Nintendo -versioissa. Levyn avulla Square pyrki korvaamaan "Anthologyn" amerikkalaisesta julkaisusta puuttuvan "Final Fantasy IV":n.
Postseksuaalisuus

Postseksuaalisuus- tai postseksualismi-käsitteellä tarkoitetaan ranskalaisen queer-teoreetikko Michel Foucault'n seksuaalipoliittisista näkemyksistä vaikutteita saanutta tietoisesti keinotekoista elämäntapaidentiteettiä, jonka tavoitteena on käsitteellinen pakeneminen seksuaalisuuden ”tunnustuksellisesta” jäsentämistavasta. Postseksuaalisesta näkökulmasta raja seksuaalisen ja ei-seksuaalisen välillä on mielivaltainen, eikä sen avulla ole mahdollista mitata ihmissuhteiden aitoutta. 
Postseksuaalista elämänpolitiikkaa levitettiin Suomessa Postgender ry:n ryhmätoiminnassa 1990-luvulla. Yhdistyksen piirissä otettiin muun muassa käyttöön ”osittaisparisuhteen” käsite. Käsitteellä viitataan järjestelyyn, jossa osapuolet sitoutuvat sellaiseen ihmissuhteeseen, jossa on joitakin parisuhdemaisia piirteitä, mutta jota jäsennetään ”osittaisena”.
Mustikkahaka

Mustikkahaka on Heinolan kaupunginosa keskustasta noin kaksi kilometriä pohjoiseen. Tämä lähiötyyppinen alue on rakennettu omakotitaloalueiden keskellä olleeseen umpimetsään 1970-luvun alussa. Niinpä siellä on lähes ainoastaan kerrostaloja. Luonnonläheisen ja varsin väljän Mustikkahaan palveluita olivat elintarvikemyymälä Siwa ja paikallinen baari. Siellä on myös lasten urheilukenttä sekä paikallisen setlementtiyhdistys Jyränkölän ylläpitämä päiväkahvila ja kerhotila. Mustikkahaassa pitkään ollut kaupungin päiväkoti lopetti toimintansa vuonna 2012 ja rakennus purettiin kesän 2013 aikana. Alueen läpi kulkee paikallisbussin reitti. Asukkaita Mustikkahaassa on noin 2 000.
Wihurinkoski

Wihurinkoski oli Heinolassa vuodesta 1970 alkaen toiminut virvoitusjuomatehdas ja olutpanimo.
Tehtaan perustajalla, Wihuri-yhtiöillä, oli panimotoimintaa jo vuodesta 1952 alkaen jolloin yhteistyö Porvoon Panimo - Borgå Bryggerin kanssa alkoi. Panimot sulautuivat vuonna 1961 ja vuonna 1970 aloitti Wihurinkoski toimintansa Heinolan Hevossaaressa. Samana vuonna juomien valmistus Porvoossa lopetettiin.
Virvoitusjuomat.
Wihurinkosken ehkä tunnetuin tuote oli passiohedelmälimonadi Zorbas, jonka kreikkalaismiljööseen sijoittuvassa televisiomainoksessa soi tunnusmelodia elokuvasta "Kerro minulle, Zorbas".
Vuonna 1973 Wihurinkoski alkoi valmistaa Jaffa-nimistä appelsiinilimonadia. Tästä närkästyi kilpailija Hartwall, joka oli valmistanut samannimistä appelsiinijuomaa jo vuodesta 1948 Israelin satamakaupungista ottamallaan nimellä. ”Suuressa jaffasodassa” Patentti- ja rekisterihallitus suositteli Wihurinkoskelle nimestä luopumista, vaikkakaan maantieteellisiä nimiä ei voinut suojata muuten kuin pitkän vakiintuneen käytön takia. Muutkin virvoitusjuomatehtaat ihmettelivät PRH:n kantaa, koska olivat itsekin käyttäneet Jaffa-nimeä Hartwallin reagoimatta. Keskuskauppakamari ei ottanut selvää kantaa, ja Hartwall luopui aikeestaan viedä asia oikeuteen.
Oluet.
Wihurinkosken olutmerkkejä olivat "Kosken Kohinaa" ja "Vaalea Viikinki". Yrityksen tunnuslauseena tunnettiin ilmaisu "Saa koskea". Oluet olivat kuitenkin suomalaismakuun kitkeriä eivätkä menestyneet markkinoilla.
Uudelle omistajalle.
Juomatehdas kuului Wihuri-konserniin vuoteen 1973 asti, jolloin se myytiin lahtelaiselle Mallasjuoma Oy:lle hyvällä voitolla perustamiskustannuksiin nähden. Tehdas jatkoi entiseen tapaan juomien valmistusta mutta Mallasjuoman tuotemerkeillä. Satoja tuhansia litroja vanhentumaan päässyttä Wihurinkosken olutta kaadettiin Alkon vaatimuksesta ja ajan tapaan maahan.
Hartwall Oy:n ostettua 1994 Mallasjuoman toiminnot siirtyi myös Wihurinkosken tehdas uudelle omistajalle. Juomien valmistus keskitettiin Lahteen ja Hevossaaren tehdas suljettiin. Nykyään entisen juomatehtaan tiloissa toimii useita pienempiä eri alojen yrityksiä.
Synteettinen evoluutioteoria

Synteettinen evoluutioteoria (moderni synteesi, uusdarwinismi) on tieteellinen teoria, joka syntyi 1920- ja 1930-luvuilla kun klassinen Charles Darwinin luonnonvalintaa korostava evoluutioteoria sovitettiin yhteen uuden populaatiogenetiikan kanssa. Synteettisen evoluutioteorian syntyyn vaikuttivat ajan kehittyneet tutkimusmenetelmät ja uudet oivallukset biologiassa. Teoria syrjäytti varhaisempien "mendelistien" (muun muassa Richard Goldschmidt) käsitykset hyppäyksittäin eli ns. makromutaatioiden kautta etenevästä evoluutiosta. Nimensä mukaisesti ("synteesi", 'kokonaisnäkemys') teoria yhdisti aikansa eri tieteenalojen havainnot yhdeksi kokonaisuudeksi. Olennaisinta synteettisessä evoluutioteoriassa oli se, että se sovitti evoluution yksiköt (geenit) ja sen mekanismin (valinnan) yhteen. 
Merkittäviä synteettisen evoluutioteorian pääarkkitehteja olivat muun muassa Thomas Hunt Morgan, R. A. Fisher, Theodosius Dobzhansky, J.B.S. Haldane, Sewall Wright, Julian Huxley, Ernst Mayr, Bernhard Rensch, George Gaylord Simpson ja G. Ledyard Stebbins.
Käsitteen moderni synteesi esitteli J. Huxley 1942 kirjassaan "Evolution: The Modern Synthesis".
Synteettisen evoluutioteorian jälkeen on kehittynyt vaiheittain nykyinen evoluutioteoria, jonka näkemys on pääasiassa 1970- ja 1980-luvuilta peräisin. Synteettisen evoluutioteorian ajan jälkeen on seurannut vapaamman ajattelun aika, eikä kehitystä enää aina haluta rajoittaa tiettyihin kaavamaisuuksiin. Pääpiirteissään nykyinen käsityskin on samanlainen kuin Darwinin alkuperäinen teoria. Darwin ei vain pystynyt aikanaan esittämään periytymisen mekanismia. Gregor Mendelin keksimät periytymissäännöt keksittiin uudelleen 1900-luvun vaihteessa, jonka jälkeen uusdarwinismi alkoi muotoutua vaiheittain.
Uusdarwinismin keskeisiä päätelmiä:
Alina

Alina on kansainvälinen naisen etunimi. Nimi on syntynyt lyhentymänä nimestä Adelina tai useista -alina -loppuisista nimistä. Toisaalta nimi esiintyy myös arabimaissa ja johtuu tällöin "jaloa" tarkoittavasta arabian kielen sanasta.. 
Suomessa oli 1900-luvun alusta huhtikuuhun 2025 mennessä rekisteröity 21 032 Alina- ja 9 011 Aliina-nimistä naista sekä alle 20 Alina-nimistä miestä.
Leontyne Price

Mary Violet Leontyne Price (s. 10. helmikuuta 1927) on yhdysvaltalainen, afroamerikkalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hänen roolejaan ovat esimerkiksi Giuseppe Verdin oopperoissa, varsinkin "Aidassa", jonka nimiroolin hän on hallinnut vuosikymmeniä.
Price syntyi Laurelissa, Mississippissä, ja opiskeli Juilliard School of Musicissa. Hän teki Broadway-debyyttinsä vuonna 1952. Saman vuosikymmenen aikana hän nousi maineeseen Bessin roolissa George Gershwinin oopperassa "Porgy ja Bess" sekä yhdysvaltalaisten nykysäveltäjien teosten kantaesittäjänä.
Price teki debyyttinsä Metropolitan-oopperassa 27. tammikuuta 1961. Hän on tulkinnut Verdin lisäksi muun muassa Samuel Barberin, Giacomo Puccinin, Georges Bizet’n, Richard Straussin ja Wolfgang Amadeus Mozartin tuotantoa. Hän pääsi esiintymään esimerkiksi Covent Gardeniin ja La Scalaan.
Price omaksui viimeisen uuden roolinsa vuonna 1977 Richard Straussin oopperassa. Hän piti viimeisimmän resitaalinsa Pohjois-Carolinan Chapel Hillissä 19. marraskuuta 1997. 
Price on saanut lukuisia Grammy-palkintoja, National Medal of Artsin (1985) sekä Lifetime Achievement Grammyn elinikäisistä saavutuksista musiikin alalla. Vuonna 2011 hänen albuminsa "A Program of Song" (1959) valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Joanne Harris

Joanne Michèle Sylvie Harris (s. 3. heinäkuuta 1964 Barnsley, Yorkshire) on brittiläinen kirjailija. Hänen äitinsä on ranskalainen ja isänsä englantilainen. Harris opetti Leedsissä ranskan kieltä 12 vuotta, kunnes ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi. Hänet kutsuttiin Royal Society of Literaturen jäseneksi vuonna 2022.
Heinrich Sutermeister

Heinrich Sutermeister (12. elokuuta 1910 Feuerthalen – 16. maaliskuuta 1995 Vaux-sur-Morges) oli sveitsiläinen säveltäjä.
Sutermeister sai Münchenissä alan opetusta Carl Orffilta, ja Orff antoi merkittäviä vaikutteita hänen myöhempään tuotantoonsa. Palattuaan Sveitsiin 1930-luvulla Sutermeister omistautui säveltämiselle. 
Sutermeisterin merkittävimpiä teoksia on ooppera "Romeo und Julia", joka sai kantaesityksensä Dresdenissä 1940. Hän kirjoitti runsaasti muuta näyttämömusiikkia sekä muun muassa konserttoja. 
Tukholmassa kantaesityksen saanut "Raskolnikov" (1948) herätti suurta huomiota.
Antonio Bibalo

Antonio Bibalo (18. tammikuuta 1922 Trieste, Italia – 19. kesäkuuta 2008 Larvik, Norja) oli italialaissyntyinen, Norjassa asunut säveltäjä ja pianisti.
Bibalo opiskeli Triestessä ja Lontoossa ennen muuttamistaan Norjaan vuonna 1956. Hänelle myönnettiin maan kansalaisuus vuonna 1968. 
Bibalo tunnetaan esimerkiksi menestyksekkäistä oopperoistaan, ja lisäksi hän kirjoitti muun muassa baletteja, vokaalimusiikkia, sinfonioita ja kamarimusiikkia. Hän oli Pyhän Olavin ritarikunnan jäsen, ja vuonna 1992 hänelle myönnettiin Lindeman-palkinto.
Natasha Barrett

Natasha Barrett (s. 9. maaliskuuta 1972) on Norjassa asuva säveltäjä. Hän on syntynyt Ison-Britannian Norwichissa. 
Barrettin elektroakustista musiikkia on esitetty eri puolilla maailmaa. Hänelle myönnettiin vuonna 2006 Pohjoismaiden neuvoston musiikkipalkinto teoksesta "…fetters…", jonka Norjan radio oli tilannut vuonna 2002.
Amaltheia

Amaltheia () oli kreikkalaisessa mytologiassa esiintyvä nymfi tai vuohi, joka imetti Zeusta Kreetalla. Hänen sarveaan pidetään runsaudensarvena "(cornu copiae)". 
Erään tarinan mukaan pelästynyt vuohi oli katkaissut toisen sarvistaan. Amaltheia täytti sarven kukkasilla ja hedelmillä ja ojensi sarven Zeukselle, joka asetti sekä sarven että vuohen tähtien joukkoon Kauriin tähdistöksi (, "vuohi").
Toisessa tarinassa Zeus katkaisi itse nymfi-vuohen sarven ja ojensi sen takaisin Amaltheialle, luvaten että se tuottaa kaiken yltäkylläisyyden, jota hän janoaa.
Luca Filippi

Luca Filippi (s. 9. elokuuta 1985 Savigliano) on italialainen autourheilija. Hän ajoi kaudet 2006–2012 GP2-sarjassa, johon hän siirtyi voitettuaan italian F3-mestaruuden vuonna 2005. Nykyään Filippi kilpailee IndyCar-sarjassa.
Ura.
Kaudella 2006 Filippi ajoi GP2-sarjassa Petrol Ofisi FMS International -tallissa, mutta hänet erotettiin tallista kesken kauden vaisun menestyksen takia.
Kaudella 2007 Filippi jatkoi uraansa GP2-sarjassa. Hän voitti kauden avauskisan Bahrainissa ja sijoittui sarjan loppupisteissä neljänneksi. Hän päätyi tasapisteisiin maanmiehensä Giorgio Pantanon kanssa, mutta Pantano sijoittui sarjassa kolmanneksi, koska Pantanolla oli kaudelta kaksi voittoa, kun taas Filippilla oli vain yksi voitto. Kaudella 2008 Filippi jatkoi GP2-sarjassa ART Grand Prix- ja Arden-talleissa huonolla menestyksellä. Kaudella 2009 Filippi ajoi Super Nova -tallissa voittaen kauden päätöskilpailun Portugalissa. Hän kilpaili myös Aasian GP2-sarjassa kausina 2008–2010 saavuttaen yhden voiton ja sarjan kakkostilan kaudella 2009–2010.
Kaudella 2010 Filippi ei saanut enää paikkaa GP2:sta, mutta myöhemmin Josef Králin onnettomuuden jälkeen Valenciassa, Filippi pääsi jälleen ajamaan. Hän ohitti kauden aikana Javier Villan eniten GP2 kilpailuja ajaneena kuljettajana. Hän saavutti yhteensä viisi pistettä. 
Filippi oli ehdolla Sauberin F1-kisakuskiksi kaudella 2010, jolloin hän olisi tuurannut vaisusti ajanutta Pedro de la Rosaa. Filippi kilpaili myös Auto GP -sarjassa voittaen kaksi kilpailua sijoittuen loppupisteissä viidenneksi. Filippi ajoi sarjassa myös kaudella 2011 sijoittuen sarjan loppupisteissä toiseksi.
Kaudella 2011 Filippi jatkoi GP2:ssa. Hän ajoi kauden puoliväliin asti Super Novalla, kunnes siirtyi Scuderia Coloni -talliin. Filippi ajoi Colonilla heti ensimmäisessä kisassaan voittoon Nürburgringin radalla. Voiton arvoa kuvasti se, että se kilpailu oli Filipin GP2-uran 100. startti. Filippi ajoi voittoon myös Belgian sprinttikilpailussa ja Monzan pitkässä kilpailussa. Hän sijoittui lopulta toiseksi sarjapisteissä.
Vuonna 2012 Filippin oli tarkoitus kilpailla IndyCar-sarjassa. Hän ei kuitenkaan osallistunut kaudella ajettaviin kilpailuihin. Myöhemmin Filippi palasi jälleen GP2-sarjaan Coloni-talliin korvaten Stefano Colettin loppukauden ajaksi italian kilpailusta lähtien. Hän ajoi heti voittoon paluukilpailussaan Monzan pitkässä kilpailussa. Kauden päättävässä Singaporen kilpailussa Filippi ajoi paalupaikalle, mutta joutui keskeyttämään kilpailussa. Filippi saavutti yhteensä 29 pistettä sijoittuen sarjan 16:nneksi.
Kessi

Kessi on mäntyvaltainen metsäalue Inarissa, Inarijärven itäpuolella. Se on yksi Euroopan suurimmista mäntymetsistä. Alueella on myös paljon pienvesiä: lampia ja puroja. Osa siitä kuuluu Vätsärin erämaa-alueeseen. Ympäristöjärjestöt ja Metsähallitus ovat kiistelleet Kessin alueen hakkuista vuosikymmenten ajan. 
Kessin hakkuita vastustettiin näyttävillä mielenosoituksilla, joissa luonnonsuojelun kärkinimet kahlehtivat itsensä metsäkoneisiin.
Kessin hakkuut 1980-luvulla olivat yksi virikkeistä, joka toisaalta nousi konfliktiksi luonnonsuojelu- ja metsäteollisuusväen välillä, toisaalta johti moniarvoisempaan metsän hyödyntämiseen.
Kessissä on noussut puheenaiheeksi myös poronhoidon ja metsätalouden yhteensovittaminen. Poro tarvitsisi yhtenäisiä vanhoja luppometsäalueita loppukevään laitumiksi. Siksi paliskunnat ovat vastustaneet hakkuita aktiivisesti.
Paikallinen media syyttelee mielellään etelän luonnonsuojelijoita alueen sisäisiin asioihin puuttumisesta. Pohjolan Sanomat muistuttaa, että ylistetyssä koskemattomassa erämaassa oli 1930-luvulla laajat savotat.
Sulatuspata

Sulatuspata on kirjapainossa hyvin kauan käytetty työväline.
Erittäin kauan tehtiin kirjojen ja lehtien painolaatat kirjasinmetallista eli lyijyä, tinaa ja antimonia sisältävästä erityisestä metalliseoksesta valamalla kukin rivi, otsikko ja kuva yksi kerrallaan paikan päällä, koska vanhaa käsin- tai koneladontaa käytettäessä se oli käytännöllisintä. 
Sen jälkeen sivut kokoava taittaja kasasi näistä valukappaleista kunkin sivun vaakatasoiseksi laataksi, koska se oli työn kannalta helpointa. 
Mutta koska tällaista laattaa voi käyttää vain laakakehilöpainossa, joka on lehtien painamista varten aivan liian hidas, vaakaladelmasta tehtiin aluksi päällekkäin liimattujen silkkipaperiarkkien ja sittemmin erityisen muottipahvin avulla valumuotti sylinteri- eli rotaatiopainokoneeseen sopivaa laattaa varten. 
Tätä menetelmää kutsuttiin stereotypoinniksi. 
Kunkin lehden numeron kokoamisesta vastaavalla toimitussihteerillä oli suora puhelinlinja faktorille ja silloin tällöin sattui, että jo painovalmiiksi valettu laatta sulatettiin eli ladelma “pistettiin pataan“, kun uutista ei jostain syystä julkaistukaan. 
Tämä merkitsi koko sivun taiton uusimista, joten menettelyä käytettiin äärimmäisen harkiten. Samoin kesken painoajan tulleet merkittävät uutiset tai lisätiedot johonkin tapahtumaan saattoivat aiheuttaa, että laatta uusittiin.
Ylivalli

Ylivalli (myös Yli-Valli) on kylä Kurikassa Etelä-Pohjanmaalla entisen Jalasjärven kunnan alueella. Matkaa Jalasjärven keskustaan Ylivallista on 15–30 kilometriä. Kylän suurin matkailunähtävyys on Isovuorella sijaitseva muinainen rapaumaonkalo Pirunpesä.
Ylivalli on kooltaan noin 150 neliökilometriä, mikä tekee siitä entisen Jalasjärven kunnan pinta-alaltaan suurimman kylän. Ylivallin asutus sijaitsee varsin hajallaan. Aiemmin Ylivallissa oli neljä koulupiiriä: Sanasjärvi, Mäkelä, Ylivalli ja Leppäkoski. Niistä Ylivallin koulu lakkautettiin viimeisenä keväällä 2000, ja oppilaat käyvät Ylivallista nyt Koskuen koulua.
Maanviljely ja lypsykarjatalous ovat Ylivallin pääelinkeinoja. Myös luomuviljelysopimuksia on kylässä tehty. Ylivallissa on myös turvetuotantoa.
Ylivalliin johtaa tie Koskuelta, Tampereentieltä. Kihniön tien varrella sijaitsee Ylivallin nuorisoseuran ja Maatalousseuran yhteisesti omistama talo Seurala. Ylivallin Nuorisoseura on myös julkaissut "Ylivallin Joulu" -lehteä vuodesta 1996. Ylivallissa toimivat myös Maa- ja kotitalousseura sekä Maa- ja kotitalousnaiset.
Yhteydet.
Ylivallissa on Ratahallintokeskuksen Ylivallin liikennepaikka, joka tukee lähinnä turvetuotantoon liittyviä raskaita kuljetuksia.
Nähtävyyksiä.
Ylivallin korkeimpia paikkoja ovat Isovuori, Navettavuori ja Käskyvuori. Isovuoren pohjoisrinteellä on kymmeniä miljoonia vuosia vanha Pirunpesänä tunnettu rapaumaonkalo. Isovuorella on myös Paimenpojan mänty ja Pirunpesältä noin 250 metriä itään Kollinluola. Navettavuori on korkea, laakea kallioalue, jossa on hyvin näkyvissä jääkauden merkkejä. Sen laki on suurten siirtolohkareiden ympäröimä tasanne, jota on perinteisesti käytetty juhlapaikkana. Käskyvuoren korkein kohta, lähes 190 metriä merenpinnasta, sijaitsee juuri ja juuri Kihniön kunnan puolella.
Malvin Whitfield

Malvin (”Mal”) Groston Whitfield (11. lokakuuta 1924 Bay City, Texas, Yhdysvallat – 18. marraskuuta 2015 Washington, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen keskimatkojen juoksija ja kolminkertainen olympiavoittaja.
Malvin Whitfield, lempinimeltään "Marvelous Mal" eli "Mahtava Mal", liittyi Yhdysvaltain ilmavoimiin vuonna 1943. Toisen maailmansodan jälkeen hän pysyi ilmavoimien palveluksessa, mutta kirjautui myös Ohion osavaltionyliopiston opiskelijaksi. 1950-luvun alussa hän palveli ilmavoimissa Korean sodassa.
Whitfield voitti Yhdysvaltain yliopistomestaruuden 800 metrillä vuonna 1948 ja 880 jaardilla vuonna 1949. Yhdysvaltain mestaruuden hän voitti 800 metrillä vuosina 1949–1951 sekä 1953–1954. Vuonna 1952 hän voitti mestaruuden 400 metrillä. Vuoden 1951 Pan-Amerikan kisoissa Buenos Airesissa hän voitti kultaa 400 metrillä, 800 metrillä ja 4 × 400 metrin viestissä.
Olympialaisiin Whitfield osallistui kahdesti menestyen molemmilla kerroilla. Lontoossa 1948 Whitfield voitti kultaa 800 metrillä ajalla 1.49,2 ja pronssia 400 metrillä ajalla 46,9 sekä kultaa 4 × 400 metrin viestissä. Yhdysvaltain olympiakarsinnoissa hän oli voittanut molemmat matkat, mutta 400 metrillä Jamaikan Arthur Wint ja Herbert McKenley olivat parempia. Helsingissä 1952 Whitfield uusi 800 metrin voittonsa, vaikka olikin välierässä hävinnyt Tanskan Nielsenille. Hopeaa sai Wint, kuten myös Lontoossa neljä vuotta aiemmin. 400 metrillä Whitfield ei onnistunut toistamaan menestystään, vaan jäi finaalissa kuudenneksi eli viimeiseksi. Pitkässä viestissä Whitfield oli edellisten kisojen tapaan Yhdysvaltain joukkueen ankkuri. Hän pääsi matkaan metrin jäljessä Jamaikan George Rhodenia. Ankkureiden välimatka pysyi samana koko kierroksen ajan, joten Yhdysvallat jäi hopealle. Whitfieldin saavutukset olivat uskomattomia, kun ottaa huomioon, että hän oli palvellut edeltävän vuoden Korean sodassa ja harjoitellut vain vähän. Whitfield yritti päästä myös Melbournen kisoihin, mutta epäonnistui olympiakarsinnoissa ja lopetti uransa pian sen jälkeen.
800 metrin maailmanennätystä Whitfield ei koskaan rikkonut, mutta 880 jaardilla hän teki sen kahdesti, vuonna 1950 ajalla 1.49,2 ja vuonna 1953 ajalla 1.48,6.
Vuonna 1954 Whitfield voitti James E. Sullivan -palkinnon, joka annetaan vuosittain Yhdysvaltain parhaalle yleisurheilijalle. Hän oli ensimmäinen mustaihoinen palkinnon voittaja. Valmistuttuaan Kalifornian osavaltionyliopistosta Whitfield työskenteli Yhdysvaltain ulkoministeriössä afrikkalaisissa urheiluprojekteissa muun muassa Nigeriassa ja Keniassa.
Whitfield kuoli 91-vuotiaana marraskuussa 2015.
Bücker Bü 181

Bücker Bü 181 Bestmann oli saksalainen, yksimoottorinen ja kaksipaikkainen koululentokone, jota Luftwaffe käytti ensisijaisena koulukoneenaan toisen maailmansodan aikana.
Kehitys.
Bücker Flugzeugbaussa työskennellyt ruotsalainen insinööri Anders Andersson suunnitteli koneen suunnittelemiensa Bü 180 Student ja Bü 182 Kornett -tyyppien pohjalta. Pääosin puurakenteisen lentokoneen ensilento lennettiin helmikuussa 1939, jolloin ohjaajana toimi Arthur Benitz. Sarjatuotanto käynnistyi Saksan ilmailuministeriön tyyppihyväksynnän jälkeen vuoden 1941 alussa. Konetta valmistettiin pienin muutoksin versioina A, B, C ja D noin 3 500 kappaletta. Valmistajina sodan aikana toimivat Bücker (noin 2 000 kpl), Fokker Hollannissa (710 kpl) ja Hägglund &amp; Söner Ruotsissa (lisenssivalmistus Ruotsin ilmavoimille tyyppimekinällä Sk 25, 120 kpl).
Hugo Rautapää

Hugo Valentin Rautapää (vuoteen 1906 Gröndahl, 28. helmikuuta 1874 Hämeenlinna – 9. joulukuuta 1922 Helsinki) oli suomalainen virkamies, Suomalaista puoluetta edustanut poliitikko ja Korkeimman hallinto-oikeuden presidentti 1919–1922. Hän toimi senaattorina ja kansanedustajana.
Rautapään isä oli vahtimestari Erik Gröndahl. Rautapää (silloinen Gröndahl) kirjoitti ylioppilaaksi 1891, valmistui ensin filosofian maisteriksi 1894, sitten lakitieteen kandidaatiksi 1899, sai varatuomarin arvon 1901 ja väitteli lakitieteen tohtoriksi 1903. Hän toimi vuosina 1903–1908 ja 1909–1918 Suomen senaatin finanssitoimituskunnan esittelijäsihteerinä. Eduskunnan jäsenenä Rautapää oli 1910–1914 Kuopion läänin itäisestä vaalipiiristä ja toimi ensin talous- ja 1913 toimitusvaliokunnan puheenjohtajana. Hän oli myös jääkäriliikkeen taustalla toimineen itsenäisyysliikkeen keskuskomitean jäsen.
Kun Suomalainen puolue osallistui elokuussa 1908 muodostettuun Hjeltin senaattiin, Rautapää toimi ensin siviilitoimituskunnan apulaispäällikkönä ja nuorsuomalaisten erottua senaatista huhtikuussa 1909 sen päällikkönä aina senaatin eroon eli marraskuuhun 1909 asti. Tämän jälkeen hän palasi esittelijäsihteerin virkaansa. 
Suomen itsenäistyttyä Rautapää oli senaatin ulkoasiain kanslian vt. päällikkönä keväällä 1918 ja kuului Carl Enckellin johtamaan komissioon, jonka tarkoitus oli neuvotella rauhasta Suomen ja Neuvosto-Venäjän välillä. Komissiossa Rautapää ajoi innokkaasti Itä-Karjalan liittämistä Suomeen. 1918–1919 hän oli Korkeimman hallinto-oikeuden esittelijäsihteerinä ja 1. elokuuta 1919 hänet valittiin sen presidentiksi Suomen tasavallan ensimmäiseksi presidentiksi valitun K. J. Ståhlbergin seuraajaksi.
Rautapää kuoli sydänkohtaukseen vain 48-vuotiaana.
Anatoli Ljapidevski

Anatoli Vasiljevitš Ljapidevski (; 1908–1983) oli neuvostoliittolainen lentäjä, joka sai vuonna 1934 ensimmäisenä Neuvostoliiton sankarin arvonimen. Hän nousi kenraalimajuriksi Neuvostoliiton ilmavoimissa.
Ljapidevski toimi lentäjänä siviili-ilma-aluslaivastossa Neuvosto-Venäjän Kauko-idässä. Kun höyrylaiva "Tšeljuskin" upposi 13. helmikuuta 1934 Pohjoisella napamerellä, hän etsi laivan miehistöä lentokoneella hyvin vaikeissa sääolosuhteissa. Hän pelasti miehistön jäälautalta ja vei pelastuneet Uelenin kaupunkiin. Tämä johti Ljapidevskin palkitsemiseen. 
Toisen maailmansodan aikana hän oli 19. armeijan lentojoukkojen varapäällikkö ja 7. ilma-armeijan päällikkö.
Johns Hopkinsin yliopisto

Johns Hopkinsin yliopisto, perustettu vuonna 1876, on yksityinen yliopisto Baltimoressa, Marylandissa Yhdysvalloissa. Johns Hopkinsin kampusalueet sijaitsevat Homewoodissa, Marylandissa, Washington DC:ssa, Italiassa ja Kiinassa. Johns Hopkinsin yliopisto oli ensimmäinen yhdysvaltalainen tutkimusyliopisto ja ensimmäinen yhdysvaltalainen yliopisto, joka opetti seminaarien avulla.
Johns Hopkinsin yliopiston arvostetuimpia tiedekuntia ovat lääketieteellinen tiedekunta, terveystieteiden tiedekunta ja kansainvälisten opintojen tiedekunta. Johns Hopkinsin sairaala on myös arvostettu ja se on arvioitu seitsemän kertaa peräkkäin yhdeksi parhaimmaksi sairaalaksi Yhdysvalloissa. Johns Hopkinsin lääketieteellinen tiedekunta on arvioitu vuonna 2007 toiseksi parhaimmaksi lääketieteelliseksi Yhdysvalloissa. Vuonna 2006 kauppatieteiden tiedekunta arvioitiin Yhdysvaltain neljänneksi parhaaksi. Kokonaisuudessaan Johns Hopkinsin yliopisto on arvioitu 16. parhaaksi yliopistoksi Yhdysvalloissa vuonna 2007.
Historia.
Johns Hopkinsin yliopisto on nimetty Johns Hopkinsin mukaan, joka jätti kuollessaan vuonna 1873 seitsemän miljoonaa dollaria Johns Hopkinsin yliopistolle ja sairaalalle. Tuohon aikaan Johns Hopkinsin lahjoitus oli suurin Yhdysvaltain historiassa. Yliopisto avattiin 22. helmikuuta 1876. Yliopiston ensimmäinen rehtori oli Daniel Coit Gilman.
Vuoteen 1970 asti yliopistossa opiskeli vain miehiä.
New Yorkin pormestari Michael Bloomberg valmistui yliopistosta vuonna 1964. 
Vuonna 2018 Bloomberg lahjoitti yliopistolle 1,8 miljardia Yhdysvaltain dollaria, mikä on suurin yksityisen henkilön tekemä lahjoitus julkiselle yliopistolle tai instituutiolle.Kaikkiaan Bloomberg on lahjoittanut yli kolme miljardia dollaria yliopistolle.
Opiskelijat.
Lukuvuonna 2012–2013 Johns Hopkinsin yliopistossa oli 5 149 perustutkinto-opiskelijaa ja 2 029 jatko-opiskelijaa.
Vuonna 2013 Johns Hopkinsin yliopistoon haki 20 614 hakijaa, joista opiskelupaikkaa tarjottiin 3 493:lle. Vuonna 2006 hyväksytyistä 31 prosenttia tuli Baltimoren alueelta. Ulkomaalaisia opiskelijoita haki 57 eri maasta ja heistä 189 hyväksyttiin. Opiskelijoita tulee eri puolilta Yhdysvaltoja, mutta varsinkin New Yorkista, New Jerseystä, Kaliforniasta ja Pennsylvaniasta on paljon opiskelijoita. 
Vuonna 2013 noin 44 prosenttia perusopiskelijoista sai yliopistolta avustusta opiskeluihin. Yliopisto tarjoaa opiskelijoille erilaisia stipendejä.
Johns Hopkinsin yliopistosta ovat valmistuneet muun muassa nobelistit Richard Axel ja Andrew Fire.
Anna Jegorova

Luutnantti Anna Aleksandrovna Timofejeva-Jegorova (Анна Александровна Тимофеева-Егорова, 23. syyskuuta 1916 – 29. lokakuuta 2009) oli neuvostoliittolainen taistelulentäjä, joka ansioitui toisen maailmansodan aikana.
Jegorova toimi 305. lentorykmentissä. Hän aloitti sotalentonsa Polikarpov Po-2 -kaksitasolla, jollaisia käytettiin häirintäpommituksiin. Hänet ammuttiin alas, mutta hän ei vammautunut alassyöksyssä. Hän lensi kaikkiaan 260 taistelulentoa pääosin – vuodesta 1942 lähtien – Iljušin Il-2 -maataistelukoneella muun muassa Krimillä ja Puolassa. Hän johti sodan lopulla 805. maataistelulentorykmenttiä.
Hänen ammuttiin sodan lopulla alas Il-2-koneella lentäessään. Hänen luultiin kuolleen ja häntä ehdotettiin kolmannen Neuvostoliiton sankariksi. Hän kuitenkin jäi saksalaisten vangiksi ja joutui keskitysleiriin, jossa sai hoitoa vammoihinsa vain neuvostoliittolaiselta lääkäriltä Georgi Sinjakovilta. Kun neuvostoliittolaiset vapauttivat keskitysleirin vangit, NKVD:n komissaarit määräsivät vangitut neuvostoliittolaiset sotilaat työleirille, koska sodan aikana vangiksi antautuminen oli rangaistava teko etenkin kommunisteille, johon puolueeseen hän oli liittynyt vuonna 1943.
Vuonna 1961 hänestä kirjoitettiin laaja artikkeli "Literaturnaja gazeta" -lehteen ja vuonna 1965 hän lopulta sai Neuvostoliiton sankarin arvonimen. Sodan aikana hän oli saanut kolme kunniamerkkiä, muun muassa Leninin palkinto.
Askr ja Embla

Askr ja Embla olivat skandinaavisen mytologian mukaan ensimmäinen mies ja nainen sekä ihmisten esivanhemmat. He asuivat Midgårdissa.
Odin ja hänen veljensä Ve ja Vili loivat ensimmäisen miehen ja naisen ollessaan kävelyllä rannalla. He löysivät vierekkäin kasvavan saarnen ja jalavan. Toisessa versiossa tarinasta he löysivät kaksi ajopuuta rannalta. Puut he muotoilivat ihmisiksi, miehen nimeksi tuli "Askr" (Saarni) ja naisen nimeksi "Embla" (Jalava). Odin antoi heille elämän ja sielun, Ve ymmärryksen ja Vili ruumiin ja aistit. Jumalat loivat myös ihmisille paikan, jossa asua – Midgårdin (Keskimaa), jonka ympärille he rakensivat muurin, joka suojasi heitä jättiläisiltä. Midgårdin ja Asgårdin he yhdistivät sateenkaarisillalla, jonka nimi oli Bifrost.
Maan päivä

 
Maan päivä on 22. huhtikuuta vietettävä kansainvälinen vuosipäivä. Sitä kutsutaan toisinaan myös Maailman päiväksi. Päivää on vietetty vuodesta 1970, ja tarkoituksena on järjestää kansalaistoimintaa puhtaan veden ja ilman sekä koko elinympäristön hyväksi. Vuonna 2009 Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokous nimitti päivän kansainväliseksi maaemon päiväksi.
Maan päivän epävirallisessa lipussa on Apollo 17:n miehistön ottama kuva maapallosta, Sininen marmorikuula.
Syyskuussa 1969 amerikkalainen senaattori Gaylord Nelson julisti Seattlessa, että keväällä 1970 tulisi järjestää ruohonjuuritason toimintaa ympäristön hyväksi. Ensimmäistä Maan päivää vietettiin 22. huhtikuuta 1970. Tuolloin noin 20 miljoonaa amerikkalaista osallistui Maan päivän tapahtumiin.
Ajatus huhtikuun 22. päivän maailmanlaajuisesta ympäristöpäivästä levisi nopeasti ympäri maailmaa. Vuonna 1990 yhteisenä puheenaiheena oli kierrätys. Tuona vuonna järjestettyjen ympäristötapahtumien katsotaan osaltaan edistäneen vuoden 1992 Rio de Janeiron YK:n ympäristökokouksen onnistumista. Vuoden 1990 Maan päivän tapahtumiin osallistui jopa 200 miljoonaa ihmistä 141 maasta.
Vuosituhannen vaihtuessa Maan päivän puheenaiheiksi tulivat ilmaston lämpeneminen ja puhdas energia. Myös internet yhdisti toimintaryhmiä eri puolilta maailmaa. Vuonna 2000 arvioitiin jopa 5 000 Maan päivän toimintaryhmän olleen yhteydessä keskenään internetissä. Kaikkiaan osallistujia lienee ollut satoja miljoonia ainakin 184 maasta.
Vuonna 2007 Maan päivä oli tähän mennessä vietetyistä laajin. Tapahtumia oli ympäri maailmaa Lontoosta, Madridista ja Kiovasta Euroopassa aina Manilaan Filippiineille ja Togon tasavaltaan Länsi-Afrikassa.
Vuonna 2008 myös Suomessa järjestettiin 22. huhtikuuta useita Maan päivän tempauksia. Tapahtumia oli laidasta laitaan, esimerkiksi Helsingissä eri maiden diplomaatit keräsivät roskia Kaivopuistosta.
Jotkut viettävät Maan päivää kevätpäiväntasauksena, jonka ajankohta vaihtelee vuosittain maaliskuun 20. päivän paikkeilla.
Hiljaisuuden spiraali -malli

Hiljaisuuden spiraali -malli on saksalaisen Elisabeth Noelle-Neumannin kehittämä mediavaltaa kuvaava malli. Mallin perusideana on, että yksilö ei halua tulla sosiaalisesti eristetyksi. Tämän takia ihmiset etsivät lähiympäristöstään vihjeitä siitä, mitä on sosiaalisesti soveliasta ilmaista ja mihin suuntaan näistä asioista puhuminen on menossa. Ajatuksena on pohtia vähintäänkin yhtä paljon sitä mistä vaietaan kuin sitä mistä puhutaan. Ideana on yksilön oman mielipiteen ja myös käyttäytymisen vähittäinen muuttuminen vastaamaan sosiaalisesti hyväksyttyä tapaa ja mielipidettä.
Yhdysvalloissa tämän hiljaisuuden kuvio on näkynyt muun muassa "don't ask, don't tell" -keskustelussa, joka koskee homojen palvelua Yhdysvaltain armeijassa. Eräällä tasolla yksilöiden poliittisen mielenilmaisun kaventuminen autojen puskurien tarroiksi ("bumper sticker") on osa tämän mallin manifestaatiota (esimerkiksi "Last one leaving Michigan, turn off the lights" -tarrat 1970-luvulla globalisaation viedessä niin sanotun ruostevyöhykkeen teollisia työpaikkoja).