tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Petolinnut (kirja)

Petolinnut on Dick Forsmanin kuva- ja tietoteos petolinnuista. Teos on ilmestynyt vuonna 2007 Otavan kustantamana. Petolinnut ovat olleet Forsmanin kiinnostuksen kohteena pikkupojasta lähtien, ja häntä on sanottu Suomen ”petolintuguruksikin”. Teoksen yhtenä motiivina on saada petolinnut tutummaksi ja itse sanalle ”petolintu” myönteisempi sisältö.
"Petolinnut" kertoo näiden lintujen rakenteesta ja aisteista, pesimäkierrosta, saalistuksesta sekä niiden muuttomatkoilla kohtaamista vaaroista. Kuvat Forsman on pääosin kuvannut tätä kirjaa varten, ja ne ja muu aineisto melkein kokonaan ennen julkaisematonta.
Kristuksen viimeinen kiusaus

Kristuksen viimeinen kiusaus ("The Last Temptation of Christ") on Martin Scorsesen ohjaama elokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1988. Paul Schraderin käsikirjoitus perustuu Níkos Kazantzákiksen romaaniin "Viimeinen kiusaus" (1955).
Kirjan tavoin elokuva kuvaa Jeesuksen elämää inhimillisenä olentona, joka kaikkien ihmisten lailla joutuu kohtaamaan kiusaukset, kuten pelon, epäilyksen, masennuksen, vastahakoisuuden ja himon. Muun muassa kohtaukset, joissa Jeesus tuntee houkutusta ”lihan syntiin”, ovat herättäneet joidenkin kristittyjen keskuudessa voimakkaita vastalauseita. 
Alun perin pieneen levitykseen tarkoitettu elokuva nousi kuuluisuuteen jo kauan ennen ensi-iltaansa, kun fundamentalistiset kristilliset ääriliikkeet protestoivat äänekkäästi sen esittämistä vastaan. Suurin osa protestoijista ei ollut edes nähnyt elokuvaa. Seurauksena elokuvan esittäminen kiellettiin joissakin maissa, kuten Etelä-Afrikassa, Filippiineillä ja Singaporessa. Chilessä elokuvaa on saatu näyttää vuodesta 2003. Myös osa elokuvateatteriketjuista on kieltänyt sen esittämisen, ja sitä ei voinut vuokrata esimerkiksi Blockbuster-videovuokraamoista Yhdysvalloissa. 
Elokuva kuvattiin Marokossa, ja se sai maailmanensi-iltansa Yhdysvalloissa 12 kaupungissa 12. elokuuta 1988. Protestien aiheuttaman julkisuuden ansiosta elokuva sai aiottua laajemman levityksen, ja se keräsi paljon katsojia. Martin Scorsese sai elokuvan ainoan Oscar-ehdokkuuden ohjauksesta.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Kristuksen viimeisen kiusauksen" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Iskuja elokuvateattereihin Ranskassa.
Ranskassa kristityt ääriliikkeet suorittivat sarjan terrori-iskuja elokuvaa esittäneitä teattereita vastaan. Ryhmät pyrkivät estämään sisäänpääsyn elokuvateatteihin ja katsomaan meneviä ihmisiä pahoinpideltiin. Haju- ja kyynelkaasupommeja räjäytettiin saleissa ja katsomoissa. 
Murheellisin ja tuhoisin oli katolisen fundamentalistiryhmän suorittama terrori-isku pariisilaiseen Saint Michel -elokuvateatteriin. Ryhmän jäsenet sytyttivät teatterin palamaan palopommilla kesken näytännön 22. lokakuuta 1988. Teatterissa olleista ihmisistä 13 loukkaantui, yksi hengenvaarallisesti. Pariisin arkkipiispa kardinaali Jean-Marie Lustiger vastusti elokuvan esittämistä näkemättä sitä, mutta kehotti ääriliikkeitä pidättäytymään väkivallasta. 
Iskut vaikuttivat elokuvan levitykseen Ranskassa. 30 teatteria 50:stä lopetti elokuvan näytännöt ja kaavailtu katsojamäärä jäi 170  000:een odotetusta puolesta miljoonasta katsojasta. Äärikristityt kokivat saaneensa voiton ja siirtyivät tekemään iskuja Claude Chabrolin elokuvaa "Naisten asioita" esittäneitä teattereita vastaan. Yhdessä kyynelkaasupommihyökkäyksistä kuoli yksi katsoja sydänkohtaukseen etsiessään ulospääsyä teatterista.
Yayoi Kusama

Yayoi Kusama (; 22. maaliskuuta 1929 Matsumoto) on japanilainen nykytaiteilija. Hän asui vuosina 1958–1972 Yhdysvalloissa.
Vuonna 1973 Kusama palasi Japaniin, jossa vastaanotto ei ollut erityisen lämmin. Paniikkikohtausten vaivaamana hän asettui vuonna 1977 asumaan psykiatriseen hoitolaan. Hän palasi taiteen pariin 1980–1990-luvuilla, ja 2000-luvulla hän aloitti muodin parissa ja teki yhteistyöstä muotisuunnittelija Issey Miyaken ja Marc Jacobsin sekä Louis Vuitton -merkin kanssa.
Kusama on maailmanlaajuisesti arvostettu taiteilija, jolle myönnettiin vuonna 2006 Praemium Imperiale. Hän on lapsesta lähtien kärsinyt hallusinaatioista ja hyödyntänyt niitä taiteessaan. Vuonna 2016 hänellä oli tekeillä olevassa Ikuinen sieluni -maalaussarjassa 500 teosta, mutta hän uskoo niitä syntyvän vielä tuhat tai kaksituhatta.
Pohjoismaissa kiertänyt Kusaman retrospektiivinen näyttely "In Infinity" oli esillä 8. lokakuuta 2016 – 22. tammikuuta 2017 Helsingissä Helsingin taidemuseo HAMissa. Se koostui noin 200 teoksesta.
Ignazio Messina

Ignazio Messina &amp; C. SpA on italialainen rahtivarustamo. Yhtiön kotipaikka sijaitsee Genovassa, Luoteis-Italiassa. Yhtiö perustettiin vuonna 1921 ja perustajana toimi laivanomistaja Giuseppe Messina. Henkilökuntaa yhtiöllä on yli 700. Varustamo operoi nykyisin 17 rahtilaivaa (konttialuksia ja ro-ro-konttialuksia), jotka liikennöivät muun muassa Välimerellä, Punaisellamerellä, Persianlahdella sekä Afrikassa.
Laivasto.
Ignazio Messinan laivasto helmikuussa 2009:
Jaromír Blažek

Jaromír Blažek (s. 29. marraskuuta 1972 Brno, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jalkapalloilija, joka edustaa saksalaista 1. FC Nürnbergiä. Hänen pelipaikkansa on maalivahti.
Slavia Prahassa uransa aloittanut Blažek on edustanut Tšekin maajoukkuetta sekä vuoden 2000 että 2004 EM-kisoissa ja MM-kilpailuissa 2006. Hän on pelannut 12 maaottelua. Blažek pelasi myös alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa kolme ottelua vuonna 1993. Hän on voittanut kuusi Tšekin mestaruutta vuosina 1996, 2000, 2001, 2003, 2005 ja 2007 – viisi viimeisintä Sparta Prahan joukkueessa.
Blažek on 188 senttimetriä pitkä.
John Hollander

John Hollander (28. lokakuuta 1929 New York – 17. elokuuta 2013 Branford, Connecticut) oli yhdysvaltalainen runoilija ja kirjallisuuskriitikko. 
Hollander syntyi juutalaiseen perheeseen New Yorkissa. Hän sai Columbian yliopistossa opetusta Mark Van Dorenilta ja Lionel Trillingiltä, ja hänen opiskelutoveriensa joukossa oli Allen Ginsberg. 
Hollander opetti itse myöhemmin muun muassa Yalen yliopistossa. Hän kuului Yhdysvaltain taiteiden ja kirjallisuuden akatemiaan vuodesta 1979.
Ján Chryzostom Korec

Ján Chryzostom Korec (22. tammikuuta 1924 – 24. lokakuuta 2015) oli slovakialainen jesuiitta ja yksi katolisen kirkon kardinaaleista.
Bošanyn kylässä syntynyt Korec liittyi jesuiittoihin vuonna 1939 ja opiskeli teologiaa sekä filosofiaa. Hänet vihittiin papiksi vuonna 1950, ja jo vuotta myöhemmin hän nousi salassa piispaksi. Hän vietti vuodet 1960–1968 ja 1974–1978 poliittisena vankina.
Korecista tehtiin vuonna 1990 Nitran piispa, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 9. kesäkuuta 2005. Hän oli kardinaali vuodesta 1991, mutta ei voinut äänestää uuden paavin valinnassa vuonna 2005 korkean ikänsä (81) johdosta.
Gudrun Wagner

Gudrun Wagner (o.s. Armann, ent. Mack; 15. kesäkuuta 1944 Allenstein, Itä-Preussi – 28. marraskuuta 2007 Bayreuth) oli saksalainen klassisen musiikin festivaalinjärjestäjä. Hänen elämäntyönsä oli Bayreuthin musiikkijuhlat.
Elämä.
Saksaan työntyvän puna-armeijan takia Gudrun Wagnerin äiti pakeni muutaman kuukauden ikäisen lapsensa kanssa Ala-Baijeriin Regensburgin alueelle, jossa Wagner myöhemmin kasvoi ja kävi koulunsa. Hänen isänsä palasi sotavankeudesta Neuvostoliitosta 1949. Gudrun opiskeli sihteeriksi ja sai kielenkääntäjän diplomin. 
Hän asui vuoden Ranskassa sekä oli Birminghamissa ja Lontoossa kaksi vuotta au-pairina. Vuonna 1965 hän aloitti työnsä Bayreuthin musiikkijuhlien lehdistötoimistossa, jossa hän tapasi ensimmäisen aviomiehensä, lehdistöpäällikkö Dietrich Mackin. He menivät naimisiin 1970 ja heille syntyi kaksi lasta.
Vuonna 1975 hän siirtyi musiikkijuhlien johtajan Wolfgang Wagnerin apulaiseksi juhlatoimistoon. Gudrun ja Wolfgand menivät naimisiin 1976, ja toukokuussa 1978 syntyi heidän ainoa yhteinen lapsensa Katharina.
Toiminta Bayreuthissa.
Vuonna 1985 Gudrunista tuli Wolfgang Wagnerin henkilökohtainen assistentti ja hänen vaikutuksensa festivaalien johdossa vahvistui. Vuonna 2000 Wolfgang Wagner halusi vaimostaan seuraajansa. Wolfgang Wagnerin terveydentilan heiketessä Gudrun Wagner vastasi entistä enemmän juhlien kokonaisuudesta, muun muassa rahoituksesta ja ohjelmistosta. Viime vuosina musiikkijuhlien todellisen johtajana ilman nimitystä toimi Gudrun Wagner. Hän piti johtajuudestaan matalaa profiilia mutta johti juhlia ammattitaitoisesti ja vilpittömästi. Wagnereiden toiveena oli saada tyttärestään Katharinasta juhlien seuraava johtaja. 
Bayreuthin musiikkijuhlat on yli sadan vuoden toimintansa aikana ollut koko ajan julkisuudessa. Historiallisesti ratkaisevilla hetkillä juhlien johdossa on aina ollut nainen, ensin Cosima Wagner, sitten Winifred Wagner ja heidän jälkeensä Gudrun Wagner.
Tunnustukset.
Vuonna 1993 Gudrun Wagnerille myönnettiin ranskalainen kunniamerkki Chevalier des l'Arts et des Lettres, ja vuonna 2004 hän sai Liettuassa Rienzi-palkinnon.
Renault 4

Renault 4 (puhekielessä myös Tipparellu) on hatchback-korinen pikkuauto, jota Renault valmisti vuodesta 1961 vuoteen 1993. Se oli Renault’n ensimmäinen etuvetoinen perheauto.
Renault 4 oli Renault’n vastaus vuonna 1948 esitellylle Citroën 2CV:lle. Renault pystyi tutkimaan 2CV:n suunnittelun hyvät ja huonot puolet ja loi isomman ja paremmin kaupunkiin sopivan auton. Keväällä 1956 Renault’n pääjohtaja Pierre Dreyfus julkisti uuden projektin. Sen tarkoituksena oli suunnitella uusi, takamoottorisen 4CV:n korvaava malli, kaikkien tarpeet täyttävä jokamiehen auto. Siitä tulisi perheauto, naisen auto, maanviljelijän auto ja kaupunkiauto. Se sopisi myös autoilijoille ympäri maailmaa.
Renault 4:n tuotantomalli esiteltiin Pariisin Salon de l’Automobile -autonäyttelyssä vuonna 1961. Sen rinnalla esiteltiin vuonna 1961 vähemmän tunnettu, sylinteritilavuudeltaan 0,6 litran moottorilla varustettu Renault 3, joka oli tuotannossa vain vuoden verran.
Mallin erikoisuuksiin kuului sateenvarjon kahvaa muistuttava vaihdekeppi keskellä kojetaulua. Sen tanko jatkuu vaakasuorana moottoritilan yläosassa ja taittuu sitten alas moottorin etupuolelle sijoitettuun vaihdelaatikkoon.
Vaikka Renault 4 ei saavuttanutkaan samanlaista kulttistatusta kuin Citroën 2CV, se oli kaikkien aikojen myydyin ranskalainen auto. Sitä valmistettiin yhteensä 8 135 424 kappaletta vuosina 1961–1993. Ranskan lisäksi autoa valmistettiin 27 maassa, muun muassa Australiassa, Etelä-Afrikassa, Chilessä ja Filippiineillä. Oikealta ohjattavien mallien myynti lopetettiin vuonna 1985, mutta vasemmalta ohjattavien tuotanto ja myynti Euroopassa loppui vasta vuonna 1993. 
Viimeiset tuhat Boulogne-Billancourtin tehtaalla rakennettua yksilöä saivat kojelautaansa laatan, jossa luki ”Bye-Bye”.
Suomalainen lempinimi "Tipparellu" sai alkunsa maahantuojan Oy Autorex Ab:n automallin mainonnassa käyttämästä iskulauseesta ”Ei vettä, ei rasvaa, vain tippa bensaa”.
Turo’s Hevi Gee (albumi)

Turo’s Hevi Gee on samannimisen huumoriorkesterin vuonna 2007 julkaistu yhdeksäs studioalbumi.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet on sovittanut Turo's Hevi Gee.
Ylivieskan Veto

Ylivieskan Veto oli Ylivieskassa vuonna 1909 perustettu Työväen Urheiluliiton (TUL) yleisseura, joka tunnettiin aluksi nimellä V- ja U-seura Alku. Seura kiellettiin poliittisin perustein pahimman oikeistoterrorin vuosina 1930-luvulla ja perustettiin uudelleen 2. maailmansodan jälkeen poliittisten olojen vapauduttua Ylivieskan Veto -nimisenä vuonna 1946.
Seuran pitkäaikaisina puheenjohtajina olivat Antti Ojakangas (1946-1957), Aale Niemikorpi ja Erkki Ojakangas (1979 - 2006).
Vuodesta 1948 seuran ohjelmistossa oli nyrkkeily, joka on ollut seuran menestyksekkäin laji. Verrattain pienen seuran väreissä on saavutettu nyrkkeilyssä TUL:n ja SM-tason mitaleita kaikkiaan 26 kappaletta. Erkki Ojakangas voitti v.1949 TUL:n nuorten mestaruuden. Hän toi maaottelupisteet neljä kertaa Suomeen kalottimaaotteluissa Pohjois-Ruotsia vastaan. Hän nyrkkeili hopeaa v.1951 TUL:n yleisen sarjan mestaruuskilpailuissa. Osallistuttuaan Maailman nuorison festivaalien (XI akateemiset kesäkisat)nyrkkeilykisoihin sodan raunioittamassa Berliinissä v.1951, hän sai liitoltaan kilpailukiellon, kun osallistui lupaa kysymättä. Veljessarjan seuraava, Jorma Ojakangas, nyrkkeili hopealle nuorten SM-kisoissa v. 1954. Jouko Ojakangas voitti urallaan TUL:n nuorten mestaruuden v. 1958 sekä kolme yleisen sarjan TUL:n mestaruutta painoluokassa 57 kg vuosina 1961-1963. Hän voitti Pohjois-Suomen mestaruuden vuonna 1966. Pauli Ojakangas voitti nuorten SM-kultaa sekä TUL:n nuorten mestaruuden vuosina 1966-67. Urallaan hän saavutti kaikkiaan kolme yleisen sarjan SM-kultaa ja kaksi pronssimitalia. Ensimmäisen yleisen sarjan SM-kultansa hän hankki Ylivieskan Vedon väreissä v. 1968 painoluokassa 57 kg. 
Ari-Pekka Niemikorpi voitti nuorten SM-pronssia vuonna 1972 ja kultaa vuosina 1973-74 sarjassa 54 kg. Niemikorpi nyrkkeili TUL:n mestariksi v. 1973 sarjassa 57 kg, 1975 sarjassa 51 kg ja v.1977 sarjassa 54 kg. Yleisen sarjan 54 kg:n painoluokassa Niemikorpi saavutti kaksi SM-hopeaa 1977-1978 sekä pronssia v.1981. Suomen B-mestaruuskisoissa hän saavutti hopeaa v.1976 ja kultaa 1977. 
Jyrki Peltola saavutti urallaan SM-hopeaa v. 1987 sarjassa 57 kg ja SM-pronssia v. 1986 sarjassa 57 kg sekä pronssia v.1988 sarjassa 60 kg.
Seuran viimeinen nyrkkeilymitalisti oli Mauri Teräs, joka saavutti sarjassa 60 kg SM-pronssia vuosina 1994 ja 1995. Menestyksekkäin valmentaja oli Pentti Ojakangas. 
Muita harrastettuja lajeja olivat yleisurheilu, voimistelu, hiihto, jalkapallo, lentopallo, suunnistus, keilailu, jousiammunta ja sulkapallo. Niissä järjestettiin piiritason kilpailutoimintaa ja osallistuttiin TUL:n liittojuhlille. 
Toiminta oli laajimmillaan 1970-luvulla, mutta hiljeni 1980-luvulla ja keskittyi 1990-luvulla lähinnä nyrkkeilyyn, suunnistukseen, sulkapalloon ja hiihtoon. Seuran toiminta lakkautettiin 2006 vetäjäpulan vuoksi.
Lähteet: TUL:n toimintakertomukset 1948 - 1995, Ylivieskan Vedon arkisto, Nyrkkeilyn SM-tilastot, Erkki Ojakankaan arkisto. A-P.Niemikorven kilpailukirja
Renault 7

Renault 7 oli Renault 5:n sedan-korinen versio, jota valmisti ja myi Espanjassa Renault’n espanjalainen tytäryhtiö FASA vuosina 1974–1982.
Se oli hyvin samankaltainen kuin R5, ja teknisesti identtinen, mutta sen moottorivalikoima oli pienempi. R7:ssä oli neljä ovea ja sedan-tyyppinen tavaratila R5:n kolmen (ja myöhemmin viiden) oven hatchback-korin sijasta. Toinen ero oli, että R7:ssä käytettiin metallipuskureita muovisten sijaan, joka sai auton näyttämään hieman vanhemmalta, mutta mahdollisesti myös kalliimmalta. R7:ssä oli alun perin 1037 cm³ moottori, ja sitä myytiin enimmäkseen Espanjassa. Noin 140,000 kappaletta valmistettiin, ja R7:n suosio kotimarkkinoidensa ulkopuolella oli rajoitettua, sillä Renault tarjosi suurempaa ja käytännöllisempää Renault 12:ta: vain hieman kalliimmalla.
R7 esiteltiin kaksi vuotta R5:n julkaisun jälkeen, se sai kasvojenkohotuksen vuonna 1979, ja moottori vaihtui suurempaan 1108-kuutioiseen vuonna 1980. Auton valmistus päättyi 1982, kun uusi R9 tuli markkinoille. Lisäksi R5:n viisiovinen malli esiteltiin 1980 käyttäen samaa muotoa kuin R7:n takaovissa. R5 oli hiljattain uusittu ja R7:n myyntiin nähden katsottiin turhaksi investoida tarvittaviin muutoksiin, joten tuotanto päättyi.
Irving Kristol

Irving Kristol (22. tammikuuta 1920 Brooklynissä, New York, Yhdysvallat – 18. syyskuuta 2009) oli yhdysvaltalainen uuskonservatismin perustajiin kuulunut toimittaja ja poliitikko. 
Kristol syntyi Ukrainasta muuttaneiden juutalaisvanhempien perheeseen. Hän suoritti vuonna 1940 Bachelor of Artsin tutkinnon City College of New Yorkista pääaineenaan historia. 
Irving Kristol kuului American Enterprise Instituteen. Hän kirjoitti useisiin lehtiin ja hänen usein siteerattu lausahduksena on, että uuskonservatiivi on ”todellisuuden mukiloima liberaali”. 
Yhdysvaltain presidentti George W. Bush myönsi Kristolille heinäkuussa 2002 Presidential Medal of Freedomin. 
Irving Kristolilla on puolisonsa, historioitsija Gertrude Himmelfarbin kanssa politiikantutkijapoika Bill Kristol (s. 1952), joka toimii konservatiivisen The Weekly Standardin päätoimittajana.
Lillbacka Global

Lillbacka Global Oy on suomalainen logistiikka-, kuljetus- ja huolintayritys. Yrityksen toimitusjohtaja on Pertti Romppainen ja hallituksen puheenjohtajana toimii teollisuusneuvos Jorma Lillbacka. Yritys perustettiin vuonna 1990 ja se on osa Lillbacka-konsernia. Lillbacka Globalin kotipaikka on Turku.
Yhtiön omat autot liikennöivät muun muassa Saksassa, Tanskassa, Itävallassa, Benelux-maissa ja Italiassa. Yhtiö voi myös edustaja- ja terminaali­verkostonsa ansiosta tarjota maa­kuljetus­palveluita kaikkialle Eurooppaan.
Renault 6

Renault 6 on ranskalaisen Renault’n vuosina 1968–1980 valmistama henkilöauto.
Renault 6 esiteltiin vuoden 1968 Pariisin autonäyttelyssä, ja se oli suunniteltu kalliimmaksi ja suuremmaksi vaihtoehdoksi Renault 4:lle. R6 oli suunnattu Citroën Ami 6:n ja hiljattain julkaistun Citroën Dyanen kilpailijaksi. R6 käytti R4:n pohjalevyä ja 845 cm³ moottoria ja oli teknisesti lähes identtinen, mutta sen hatchback oli huomattavasti modernimpi ja muistutti Renault 16 -mallia. 
Kahden ensimmäisen tuotantovuotensa aikana R6-mallia kritisoitiin lehdistössä R4-peräisen moottorin tehottomuudesta painavammassa R6:ssa. Vuoden 1970 Pariisin autonäyttelyssä esiteltiin uusi versio R6:sta, jossa oli 1,1-litrainen Cléon-moottori (jota oli käytetty Renault 8:ssa vuodesta 1962). Tätä pidettiin yleisesti suurena parannuksena. Uusi malli oli myös paremmin varusteltu, ja siinä oli myös uusi vaihdelaatikko, jäähdytysjärjestelmä ja levyjarrut edessä. Espanjan markkinoilla R6 myytiin 956 cm³ moottorilla, koska ajoneuvot joissa oli yli 1040-kuutioinen moottori olivat Espanjan verokäyttännön mukaan verotettavia. 
Vuonna 1974 R6:ta päivitettiin neliskulmaisilla etuvaloilla, uusilla takavaloilla, mustalla muovisella jäähdyttimen säleiköllä ja uusilla puskureilla. Etuvilkut siirrettiin etuvalojen ja puskurin välistä puskuriin. 
Valmistus ja myynti Ranskassa ja suurimassa osassa Eurooppaa päättyi 1980, mutta Espanjassa ja Argentiinassa autoa valmistettiin ja myytiin vuoteen 1986 asti. Kolumbiassa auton valmistus päättyi 1984, kun Renault 9 tuli tuotantoon.
Hype – Songs of Tom Mahler

Hype – Songs of Tom Mahler on Robert Calvertin sooloalbumi vuodelta 1981. Sen teemana on Tom Mahler -nimisen muusikon seikkailut musiikkibisneksessä ja sen kiemuroissa. Myös samanniminen kirja julkaistiin vuonna 1981.
Kappaleet.
Kappaleet 11–12 ovat vuoden 1989 CD-julkaisun bonuskappaleet ja vuoden 2003 versio sisältää näiden lisäksi neljä uutta bonuskappaletta. Kaikki kappaleet Robert Calvert.
Pikku John

Pikku John (tai Pikku-John, ) on hahmo Robin Hoodista kertovissa tarinoissa. Pikku John kuvataan Robin Hoodin lähimmäksi mieheksi ja parhaaksi ystäväksi. Pikku Johnin nimi on eräänlainen vitsi, sillä hän on todellisuudessa kookas ja erittäin voimakas mies. Joissakin balladeissa hänen pituudekseen mainitaan seitsemän jalkaa. Pikku John on erityisen taitava sauvataistelussa, missä hän voitti Robin Hoodin, kun miehet kohtasivat ensi kerran.
John oli mahdollisesti iloistenveikkojen alkuperäinen johtaja, mutta myöhemmissä kertomuksissa Robinin merkitys korostui enemmän. John oli kuitenkin tätä taitavampi ja toimi hänen opettajana ja mentorinaan.
Renault 8 ja 10

Renault 8 (Renault R8 vuoteen 1964) ja Renault 10 ovat pieniä perheautoja, joita Renault valmisti 1960-luvulla ja 1970-luvun alussa. Renault 8 esiteltiin 1962, ja pidempikorinen ja paremmin varusteltu Renault 10 vuonna 1965. Pidempi etupään ylitys toi enemmän tavaratilaa, mutta matkustamon mitat olivat samat kuin Renault 8:ssa. Molemmissa oli 1,1 litran kokoinen ja 50 hv:n (SAE) tehoinen moottori sekä levyjarrut kaikissa pyörissä. Renault 10 kuului hintaluokkaan 9000 mk.
Autojen tuotanto Ranskassa päättyi 1971, mutta jatkui Espanjassa vuoteen 1976. Malleja valmistettiin myös Bulgariassa vuoteen 1970 asti. Romaniassa 8-mallia valmistettiin lisenssillä vuosina 1968–1971 nimellä Dacia 1100.
Autojen turvallisuuspuutteet tulivat julkisuuteen muun muassa kesäkuussa 1967, kun 25-vuotias näyttelijä Françoise Dorléac törmäsi vuokraamallaan Renault 10:llä liikennemerkkiin Nizzan lähellä. Auto kierähti katolleen ja syttyi tuleen, ja Dorléacin ruumis paloi tunnistamattomaksi.
Renault 8 Gordini -malli oli suosittu ralliauto, joka tunnettiin Suomessa lempinimellä ”sinisorsa”. Sillä kilpaili muun muassa suomalainen Jorma Lusenius. Hän ajoi myös Alpine A110 -urheiluautolla, joka perustui Renault 8:n tekniikkaan.
Renault 8 maksoi Suomessa 7 880 markkaa vuonna 1965, ja maahantuojana oli helsinkiläinen Oy Autorex Ab. Samankokoisen ja teknisesti samankaltaisen Simca 1000:n hinta samana vuonna oli 6 320 markkaa. Vastaavasti Volkswagen Kupla maksoi 5 950 markkaa.
Freq

Freq on Robert Calvertin albumi vuodelta 1984. Albumin inspiraationa olivat Ison-Britannian kaivostyöläisten työtaistelut 1980-luvun alkupuoliskolla. Runsas syntetisaattorien käyttö tekee albumista vahvasti konemusiikkivaikutteisen.
Kappaleet.
CD-version bonuskappaleet.
Kaikki kappaleet Robert Calvert.
Let It Be... Naked

Let It Be… Naked on The Beatles -yhtyeen uudelleen masteroitu ja miksattu albumi albumin "Let It Be" alkuperäisnauhoista ennen tuottaja Phil Spectorin alkuperäislevylle tekemiä muutoksia.
Levyn kappalejärjestys on erilainen kuin alkuperäisellä levyllä ja myös kappaleissa on joitakin eroja: muun muassa ”Don’t Let Me Down” on lisätty tälle levylle ja kappaleet ”Dig It” sekä ”Maggie Mae” on poistettu levyltä.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet on merkitty Lennon/McCartneyn tekemiksi, jollei toisin ilmoitettu.
Move4

Move4 on suomalainen kapearaiteinen teollisuusveturi. Sen suunnitteli ja rakensi Valmet lentokonetehdas. 
Veturityyppi tuli tuotantoon vuonna 1948; se on kaksiakselinen dieselveturi, jonka erikoisuutena on vaihdettava raideleveys. Veturi suunniteltiin jo alun perin niin, että sitä voi käyttää kaikilla raideleveyksillä välillä 600 - 750 mm. Tämä on toteutettu suunnittelemalla akselinkannattimet sivusuunnissa siirrettäviksi, jolloin raideleveyttä muutetaan vaihtamalla akselit. Veturin molemmat akselit vetävät; moottorin voima siirretään kardaaniakselilla taka-akselille, josta edelleen etuakselille ketjuvedon avulla. 
Vetureita valmistui yhteensä 18 kappaletta; lisäksi yksi, Move4N, rakennettiin leveäraiteisena; se rakennettiin tilaustyönä Paloheimo Oy:n Riihimäen sahalle.
Veturit menivät eri teollisuuslaitoksille; prototyyppikappaleen osti VR kapearaiteisten työmaaratojensa veturiksi korvaamaan aiempia höyryvetureita. Tämä veturi on Jokioisten museorautatien hallussa ajokuntoisena; siihen on asennettu alkuperäistä hiukan tehokkaampi moottori sekä nykyaikaistettu käynnistys hehkutuksineen. Veturi onkin jonkin verran muita yksilöitä nopeampi.
Prototyyppikappaleen erikoisuus ovat erityisten pidennysten päähän asennetut keskuspuskimet. Muissa yksilöissä on alustan päissä olevat tappityyppiset kiinnittimet, joihin voidaan asentaa useammankin tyyppisiä puskimia tai työkoneita, lähinnä lumiauroja.
Useimmat jäljellä olevat Move4 -veturit ovat Museorautatien hallussa; prototyypin lisäksi ajokuntoisia ovat entinen A. Ahlström Osakeyhtiön Varkauden tehtaiden kakkosveturi sekä rajallisemmin Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n Olkkolan sahan veturi numero 1 ; sen voimansiirtoakseli kaipaa uusimista. Sisarveturi on varastoitu, koska siitä puuttuvat akselit; tässä varastoidussa yksilössä ovat säilyneet alkuperäisen omistajan tunnukset. Tunnusten palauttamista myös ykkösveturiin on harkittu epävirallisella tasolla; tätä veturia käytettiin 1970 - 1980 -luvuilla runsaasti työveturina - olipa se satunnaisesti yhden viikon ajan ainoa ajokuntoinen veturi, kun kaikki muut sattuivat vikaantumaan yhtaikaisesti. 
Lisäksi Humppilan varikolla on entinen Kuusankosken–Voikan rautatien veturi numero 13; se siirtyi 1960-luvulla Asko Oy:n Forssan sahalle, josta se luovutettiin vuonna 1983 Museorautatielle. Veturi on maalattu keltaiseksi teollisuusveturien tapaan; se poikkeaa muista siten, että siinä on ns. sekamoottori eli moottorissa on sekä bensiinille sopiva kaasutin että dieselruiskutuspumppu. Veturi on lähes ajokuntoinen; se kaipaa vain perushuollon ja joidenkin osien uusinnan. 
Ainoa leveäraiteinen Move4, Riihimäen sahan Move4N, kutsumanimeltään "Luppe", siirrettiin vuonna 1999 Humppilan varikolle, kun sen talli Hyvinkään Nopossa purettiin.
Yksi Move4 on jäähdytysalan museossa Ylöjärvellä; yksityisomistuksessa Lammilla ollut toinen samanlainen veturi lahjoitettiin Museorautatielle syksyllä 2017 ja siirrettiin Minkiölle; tämä veturi on myös ajokuntoinen, kaipaa vain kesällä -18 täyshuoltoa koska on seissyt kylmillään useita vuosia.
1 (The Beatlesin albumi)

1 on The Beatles -yhtyeen kokoelma-albumi, joka sisältää 27 kappaletta. Albumi sisältää kaikki yhtyeen Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa listaykkösiksi nousseet singlet vuosien 1962 ja 1970 väliltä. Lähes kaikkien kappaleiden kirjoitus on pantu John Lennonin ja Paul McCartneyn nimiin. Albumi on yksi kaikkien aikojen menestyneimmistä Beatles-julkaisuista.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet ovat kirjoittaneet John Lennon ja Paul McCartney, jollei luettelossa toisin ole ilmoitettu.
Renault 9 ja 11

Renault 9 ja Renault 11 ovat pienehköjä perheautoja, joita Renault valmisti vuosina 1981–1989. Renault 9 oli neliovinen sedan, joka esiteltiin syksyllä 1981. Renault 11 oli 3- tai 5-ovinen hatchback, joka tuli markkinoille vuonna 1983. Suomen autoveropolitiikan vuoksi kalliimmat hyvin varustellut mallit (GTS, TXE, Turbo) kuitenkin sijoittuivat selkeästi ylemmän keskiluokan autoihin.
Muunneltua versiota 9:stä valmisti Yhdysvalloissa American Motors Corporation (AMC). Tämä malli tunnettiin nimellä Renault Alliance. Neliovisen mallin lisäksi AMC tarjosi amerikkalaista suunnittelua edustavalla kaksiovisella sedan-korilla varustettua Alliance-mallia, ja vuodesta 1984 myös avomallia. Suunnitelmissa oli myös farmarimalli Alliancesta, mutta tätä suunnitelmaa ei koskaan toteutettu.
Renault 9 valittiin Vuoden Autoksi Euroopassa 1982, ja Alliance oli amerikkalaisen "Car and Driver" -lehden Car and Driver Ten Best -listalla vuonna 1983, ja "Motor Trend" -lehti valitsi sen samana vuonna Vuoden Autoksi. Vaikka 9:llä ja 11:llä oli eri mallinimet ja korit, ne olivat teknisesti täysin identtisiä, ja suunniteltiin yhdessä korvaamaan vanhempi Renault 14. 11 erottui 9:stä myös etupäältään, jossa oli kaksi kulmikasta umpiota molemmin puolin, samalla lailla kuin Alliancessa Pohjois-Amerikassa. Myös 9:ään tuli tämä etupää vuonna 1985 ja molemmat mallit saivat viimeiset kasvojenkohotuksensa mallivuodeksi 1987, kun molemmat saivat samanlaiset uudet etupäät ja sisustukset.
Yellow Submarine Songtrack

Yellow Submarine Songtrack on The Beatles -yhtyeen albumi, jossa ovat elokuvassa "Yellow Submarine" (Keltainen sukellusvene) esiintyneet kappaleet.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet Lennon-McCartney jollei toisin mainittu.
Väinö Luutonen

Väinö ”Isi” Luutonen (9. huhtikuuta 1889 Ruovesi – 22. elokuuta 1974 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Hän aloitti uransa raittiusseura Taiston näyttämöllä, josta Luutonen siirtyi Tampereen Työväen Teatteriin vuonna 1911. Lisäksi hän esiintyi useana kesänä Pyynikin kesäteatterissa. Luutonen jäi eläkkeelle Tampereen Työväen Teatterista vuonna 1955.
Luutosella oli pieni rooli seitsemässä elokuvassa. Luutonen näytteli muun muassa Tuomas-isäntää Wilho Ilmarin elokuvassa "Pitkäjärveläiset". Hän näytteli myös laivapoikaa elokuvassa "Kaunis Veera eli Ballaadi Saimaalta", Salmista "Niskavuoren Hetassa" sekä Väinö Länsilehtoa viimeiseksi jääneessä elokuvassaan "Elokuu".
Luutonen kuoli 85-vuotiaana vuonna 1974.
Sputnik 6

Sputnik 6 oli miehitettyihin lentoihin tarkoitetun Vostok 3A -avaruusaluksen ensimmäinen koelento. Aiemmat Vostok-ohjelman lennot oli suoritettu prototyypeillä. Aluksen hyötykuormana oli tieteellisiä instrumentteja, televisiojärjestelmä sekä kaksi koiraa, Ptšelka ja Muška. Avaruusalus sekä kaikki kyydissä olleet materiaalit tuhoutuivat itsetuhojärjestelmän käynnistyttyä jarrurakettien epäonnistuttua aluksen ohjaamisessa hallittuun ilmakehään paluuseen.
Lento.
Sputnik 6:n lento oli suunnitelmaltaan lähes suora toisinto onnistuneesta Sputnik 5 -lennosta käyttäen ensimmäistä valmistunutta lopullista miehitettyihin lentoihin tarkoitettua Vostok 3A -alusta. Lennon oli tarkoitus kestää yhden päivän ajan ja palauttaa kyydissä olleet koirat maan päälle, jotta Vostok-aluksen järjestelmät olisi voitu todeta kykeneviksi miehitetyn lennon ylläpitämiseen.
Lento alkoi suunnitelmien mukaisesti 1. joulukuuta 1960 kello 7.26.04 UTC ja alus saavutti suunnitellun kiertoradan. Aluksen lähettämiä signaaleja havaittiin muun muassa Ruotsissa ja Yhdysvalloissa, missä CIA vastaanotti kuvia kapselin televisiojärjestelmästä ja onnistui lopulta murtamaan signaalissa käytetyn kryptografian.
Koskaan ei ole saatu selville tai ainakaan julkisesti kerrottu, mikä johti jarrutuspolton epäonnistumiseen, mutta pian kello 8.22 UTC tapahtuneen polton jälkeen oli lennonvalvojille selvää, että alus ei ollut suunnitellulla radallaan vaan jatkoi maan kiertämistä. Spekulaatio on edelleen käynnissä siitä oliko alus väärässä asennossa polton käynnistyessä vai oliko jarruraketeissa vikaa.
Alus jatkoi maan kiertämistä vielä puolitoista kierrosta kunnes automatisoitu itsetuhojärjestelmä aktivoitui tuhoten aluksen ja mukana lentäneet materiaalit. Vaikka alus olikin radalla, joka olisi ohjannut sen hallittuun paluuseen kymmenen päivän kuluttua, oli järjestelmä asennettu, ettei vieraat valtiot pääsisi käsiksi Vostokin järjestelmiin. Järjestelmä oli asetettu aktivoitumaan tietyn ajan kuluttua lennon alusta, ellei se havaitsisi normaalin paluun aiheuttamia g-voimia.
Ironisesti toinen aluksessa kuolleista koirista, Muška, oli ollut ehdolla jo aiemmin Sputnik 2 -lennolle, mutta se oli silloin hylätty lennolta sen kieltäydyttyä syömästä. Muškan paikan lennolla otti silloin Laika-koira.
Luettelo televisiosarjan Bones jaksoista

Tämä on luettelo televisiosarjan Bones jaksoista. Sarjan ensi-ilta Yhdysvalloissa oli 13. syyskuuta 2005 kanavalla FOX. Suomessa sarjaa esittävät MTV3 ja Sub.
Tällä hetkellä sekä Suomessa että Yhdysvalloissa on meneillään sarjan yhdestoista tuotantokausi (2015–2016).
Sarjan yleiskatsaus.
&lt;onlyinclude&gt;&lt;/onlyinclude&gt;
"Kursivoitu numero" tarkoittaa toistaiseksi esitettyjen jaksojen määrää.
Lähteet.
Renault 12

Renault 12 on keskikokoinen perheauto, jota valmisti Renault vuosina 1968–1980. Se oli saatavana sedanina "(Berline)" ja farmarina "(Break)". Sitä valmistettiin myös lisenssillä monissa maissa ympäri maailmaa aina 2000-luvun alkuun asti.
Ensimmäisinä vuosinaan 12 sai kehuja Euroopan lehdistöltä tilavien ja mukavien sisätilojensa, muotoilunsa, suorituskykynsä ja matalan polttoaineenkulutuksensa ansiosta. Toisaalta se menestyi huonommin amerikkalaisessa lehdistössä: testatessaan vuoden 1974 mallia, "Road &amp; Track" -lehti moitti moottorin ”häiritsevää” ääntä, ja kutsui raskasta, tehostamatonta ohjausta ”vakavaksi suunnitteluvirheeksi”. Myös tuuletusjärjestelmälle annettiin heikot arvosanat.
Renault 12:n tuotanto ja myynti suurimmassa osassa Eurooppaa päättyi 1980, Mutta Renault'n tytäryhtiöt maailmanlaajuisesti jatkoivat tuotantoa. Viimeinen R12 valmistui vuonna 2000 Turkissa, ja romanialainen autonvalmistaja Dacia valmisti R12-pohjaisia henkilöautoja vuoteen 2004 asti ja 12-pohjaista Dacia Gamma pick-up:ia marraskuuhun 2006 asti.
Mulperiperhonen

Mulperiperhonen eli silkkiperhonen ("Bombyx mori"), on silkkikehrääjiin kuuluva perhonen, jonka toukan kotelosta eli kokongista saadaan silkkiä. Laji on saanut nimensä toukkien ravintokasvin, valkomulperipuun ("Morus alba") mukaan. Mulperiperhosta viljellään silkintuotantoa varten. Mulperiperhosen toukat ovat noin 4 cm pitkiä ja niillä on peräpäässään sarvi. Väritykseltään toukat ovat vaaleanruskeita. Aikuiset mulperiperhoset ovat samanvärisiä kuin toukat.
Bombykoli on 16-hiilinen haihtuva alkoholi, joka on mulperi- eli silkkiperhosnaaraan erittämä feromoni.
Mulperiperhonen on ollut kotieläimenä tuhansia vuosia, ja sitä on jalostettu niin pitkälle, että se ei enää pärjäisi luonnossa. Himalajalla elää laji "Bombyx mandarina", joka lienee mulperiperhosen kantamuoto.
Valkomulperi

Valkomulperi ("Morus alba") eli varsinainen silkkiäispuu on Kiinasta kotoisin oleva nopeakasvuinen puu, jota kasvatetaan laajalti lehtiensä takia. Lehtiä käytetään silkkiä tuottavien mulperiperhosen toukkien ravintona. Pohjois-Amerikassa valkomulperista on jalostettu myös hedelmäpuuna kasvatettavia lajikkeita. 
Valkomulperin liuskaiset lehdet ovat päältä kiiltävät, alapuolelta valkonukkaiset, halkaisijaltaan noin 20 cm. Kukat ovat valkoiset. Hedelmä muistuttaa vadelmaa ja on raakana valkoinen, kypsänä punainen. Linnut syövät hedelmiä ja levittävät siten siemeniä. 
Valkomulperia voi kasvattaa eteläisimmässä Suomessa.
Renault 14

Renault 14 on Renault’n vuosina 1976–1983 valmistama alemman keskiluokan automalli. Se suunnattiin kilpailijaksi pienten perheautojen luokkaan, jonka oli avannut Volkswagen Golf kahta vuotta aikaisemmin. Mallin seuraajiksi tulivat Renault 9 ja 11.
Auton myynti käynnistyi huonosti seurauksena epäonnistuneesta mainoskampanjasta, jossa autoa verrattiin päärynän muotoon. Auto sai myöhemmin maineen herkästi ruostuvana, ja siksi sitä alettiin kutsua lehdistössä ”mädäksi päärynäksi”. Ranskassa 14:stä käytetään edelleen lempinimeä "”La poire”" (tarkoittaa kirjaimellisesti ”päärynää”, mutta slangissa myös ”herkkäuskoista”).
Moottorina oli 1,2-litrainen (58 hv) nelisylinterinen bensiinimoottori, joka oli Renault’n ja Peugeot’n yhteistyössä kehittämä. Se makasi moottoritilassa 72 astetta taaksepäin kallistettuna ja varapyörä oli asetettu sen päälle. Peugeot käytti samaa moottoria 104-mallissaan. Voimansiirtona oli nelivaihteinen manuaalivaihteisto, vuonna 1981 tuli saataville myös viisivaihteinen. Myöhemmin 1,2-litraisen rinnalle tuli myös 1,4-litrainen (60/70 hv) versio.
Vuonna 1980 malli sai pienen kasvojenkohotuksen, jossa vilkut siirtyivät etupuskurista ajovalojen yhteyteen.
Vuonna 1981 Renault 14 maksoi Suomessa 57 800 markkaa. Maahantuojana oli Oy Autorex Ab. Mallin lähimmät kilpailijat Suomen markkinoilla olivat Fiat Ritmo, Ford Escort, Mazda 323, Peugeot 104 ja Volkswagen Golf. Suomalaiset autolehdet kiittivät Renault 14:n pientä sisämelua, mutta moittivat sen suorituskykyä.
Hämeenlinnan vaakuna

Hämeenlinnan vaakuna on Hämeenlinnan kaupungin virallinen tunnus. 
Vaakunan heraldinen selitys: ”punaisessa kentässä alareunaltaan aaltokoroinen, kilven reunasta toiseen ulottuva muuri, josta nousee kaksi jyrkkäkattoista tornia ja näiden välissä rakennus; kaikki hopeaa, ikkuna-aukot ovat mustat ja linnan yläpuolella saatteena kultaiset auringonkasvot.”
Vaakuna perustuu 1600-luvun kaupunginsinettiin. Tunnus viittaa keskiajalla Vanajaveden äärelle rakennettuun Hämeen linnaan, jonka tuntumaan kaupunki vuonna 1639 perustettiin. Nykyisen vaakunan on vanhan, heraldisesti ongelmallisen vaakunan pohjalta suunnitellut Gustaf von Numers, ja se on vahvistettu 21. syyskuuta 1956. 
Olennaisin ero uuden ja vanhan vaakunan välillä on väritys. Vanhassa vaakunassa oli hopeisella kilvellä sinisen aaltokoroisen hirren (Vanajavesi) päällä punainen linna ja sen yläpuolella kultaiset (eräissä versioissa punaiset) auringonkasvot. Linnan väri viittasi suoraan Hämeen linnan rakennusmateriaaliin, joka on punatiili. Numers selkeytti vaakunaa ja vaihtoi linnan ja kilven värit toisin päin. Vanajavettä symboloi nyt alareunan aaltokoro, ja muurin kuvioinnin voi tulkita viittaavan linnan tiilirakenteeseen.
Renault 15 ja 17

Renault 15 ja Renault 17 ovat kaksi muunnosta samasta coupésta, joita valmisti Renault vuosina 1971–1979. R17 oli mallimerkinnältään R177 Italiassa, sillä Italiassa 17 on epäonnen luku. Renault 15 ja 17 esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä lokakuussa 1971.
R15 ja R17 olivat coupé-versioita Renault 12 -mallista. Näkyvimmät erot autojen välillä olivat etuvalot (15:ssä oli kaksi kulmikasta etuvaloa ja 17:ssä neljä pyöreää etuvaloa) ja takasivuikkunat.
Alustarakenne pohjautui Renault 12 malliin, ja 1 565 cm³ 108 hevosvoiman ruiskumoottori tehokkaammassa R17 TS- ja R17 Gordini -malleissa johdettiin Renault 16 TS:n voimanlähteestä. R17 Gordini tuli olemaan viimeinen malli, jossa käytettiin Gordini-nimeä. Vaikka tekniikka johdettiin muista Renaulteista, kori oli täysin uusi.
R15 ja R17 säilyivät tuotannossa vuoteen 1979, jolloin molemmat korvasi Renault Fuego.
Suuntavilkku

Suuntavilkku (eli suuntavalo, tai lyhyesti vilkku) on ajoneuvoon pareittain, kummallekin puolelle, asennettu merkkivalolaite, joka syttyy ja sammuu tasaisin väliajoin. Sillä ajoneuvon kuljettaja osoittaa, mihin suuntaan hän aikoo vaihtaa kaistaa tai kääntyä. Suuntavilkku käynnistetään kytkimestä, joka on tavallisesti sijoitettu auton ohjauspylvääseen. Nykyaikaisissa automalleissa suuntavilkku kytkeytyy automaattisesti pois päältä kääntymisen jälkeen. Suuntavilkku on liikenteen sujumisen kannalta tärkeä, koska sen ansiosta muut tielläliikkujat saavat tiedon ajoneuvon kulkusuunnasta.
Jos ajoneuvossa – kuten useimmissa polkupyörissä – ei ole suuntavilkkua, voidaan aiottu kääntymissuunta sen sijasta osoittaa esimerkiksi kädellä viittaamalla.
Suuntavilkkujen yhteydessä on yleensä myös hätävilkkutoiminto.
Annie-gaala 2004

Annie-gaala 2004 oli 31. kertaa järjestetty palkintogaala, jossa Yhdysvaltain ASIFA-Hollywood jakoi vuotuiset Annie-palkinnot vuoden 2004 parhaille animaatioille. Gaala järjestettiin 7. helmikuuta Alex-teatterissa Glendalessa, Kaliforniassa, jossa tapahtuman juonsi Steve Marmel.
Ehdokkaat ja voittajat.
Pääluokkien ehdokkaat ja voittajat (lihavoituna):
Irtolastialus

Irtolastialus, bulkkialus tai bulkkeri on rahtilaiva, joka kuljettaa pakkaamatonta irtolastia, kuten viljaa, kivihiiltä, malmia tai sementtiä. Alusten täytyy olla tarkasti suunniteltuja ja ylläpidettyjä, sillä niiden on kestettävä muun muassa syövyttäviä aineita ja ne saattavat joutua alttiiksi lastin siirtymiselle. Lastin siirtyminen taas voi johtaa koko aluksen kaatumiseen. Aluksen suuret kansiluukut ovat tärkeitä lastin tehokkaalle käsittelylle, mutta lisäävät tulvimisen riskiä.
Norjalaisen Bergesen d.y. ASAn omistama M/S Berge Stahl on maailman suurin irtolastialus.
Historia.
Maailman ensimmäinen irtolastialus valmistui vuonna 1852. Tätä ennen ei ollut irtolastin kuljettamiseen erikoistuneita laivoja, vaan lasti pakattiin säkkeihin ja säkit pakkauslavoille, jotka sitten nostettiin nosturilla laivaan.
Eskobar

Eskobar on Ruotsin Åkersbergasta kotoisin oleva indie rock -yhye. Yhtye perustettiin vuonna 1996 ja sen jäseniin kuuluvat Daniel Bellqvist (laulu), Frederik Zäll (kitara) ja Jocke Brunnberg (rummut).
Eskobar sai ensimmäisen levysopimuksensa lähetettyään kolme demoa V2 Music -levy-yhtiölle, joka aiemmin oli tuottanut mm. Mobyn ja The White Stripesin levyjä. Eskobarin ensimmäinen single, "On A Train", julkaistiin marraskuussa 1999 ja albumi "'Til We're Dead" maaliskuussa 2000. Yhtyeen jäsenillä oli hankaluuksia keksiä yhtyeelle nimi ennen levyn julkaisua, kunnes eräs heidän ystävistään kysyi apua tuntemaltaan amerikkalaiselta managerilta ja tämä ehdotti nimeä Escobar. Yhtye muutti nimessä esiintyvän c-kirjaimen k:ksi, mutta otti sen lopulta käyttöönsä.
Vuodesta 2006 Eskobar on tuottanut albuminsa itse perustamallaan levy-yhtiöllä "Gibulchi Records".
Jason Gray-Stanford

Jason Gray-Stanford (s. 19. toukokuuta 1970 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen näyttelijä. Hän on näytellyt lähinnä televisiosarjoissa, kuten Randy Disherin roolisSa televisiosarjassa "Monk (televisiosarja)Monk". Hän oli Donatellon äänenä vuosina 1997–1998 televisiosarjassa "".
Executive Committeen vuoristo

Executive Committeen vuoristo on viiden sammuneen tulivuoren muodostama, noin 80 kilometrin mittainen vuorijono Etelämantereen Tyynenmeren-puoleisessa osassa, Marie Byrdin maalla. Vuorijonon koordinaatit ovat . Vuorijonon löysi yhdysvaltalaisen Antarctic Servicen (USAS) retkikunta lentokoneesta käsin 15. joulukuuta 1940. Alue on erittäin syrjäinen ja kartoitettiin vasta vuosina 1958–1960.
Executive Committee -vuoristoon kuuluvat huiput ovat:
Ruotokalat

Ruotokalat (Albuliformes) eli naiskalat on viuhkaeväisten luokkaan kuuluva kalalahko, johon sisällytetään vain yksi heimo, ruotokalat (Albulidae), jossa on kolme sukua ja 13 lajia. Käsitykset lahkon laajuudesta kuitenkin vaihtelevat. On esitetty paluuta laajempaan lahkorajaukseen, jossa myös liskoankeriaat (Halosauridae) ja piikkiankeriaat (Notacanthidae) sisältyvät naiskaloihin eivätkä erilliseen piikkiankeriaskalojen lahkoonsa (Notacanthiformes).
Ruotokalojen läheisimpiä sukulaisia ovat tarponikalojen lahkon (Elopiformes) tarponit (Megalopidae) ja lady- eli hopeakalat (Elopidae). Tarponeista poiketen ruotokalojen suu avautuu selvästi kuonon alapuolelle, joten kuono ei ole tarponimaisesti ylös työntyvä. Naiskalat kykenevät ladykalojen ja tarponien tapaan hengittämään ilmaa uimarakkoonsa, minkä ansiosta ne voivat tulla toimeen vähähappisissakin vesissä. Samaan Elopomorpha-ylälahkoon kuuluvat myös ankeriaskalat. Kaikkien näiden elämänkiertoon kuuluu nauhamainen "leptocephalus"-toukka, joka ei lainkaan muistuta aikuista kalaa.
Ruotokalojen heimon lajit ovat vaelluskaloja. Niitä tavataan kaikkialta maailmasta lämpimistä valtamerten rannikkovesistä, murtovedet mukaan lukien. Kalat asuvat pääasiassa jokien suualueilla, mutta ne vaeltavat merelle kutemaan kuun kierron mukaisissa sykleissä. Ne käyttävät ravinnokseen matalahkojen rannikkovesien pohjassa eläviä matoja, nilviäisiä ja äyriäisiä. Naiskalojen havaitaan usein heilauttavan pyrstöään merenpinnan yläpuolella.
Ruotokalojen vartalo on hopeanhohtoinen ja solakka, ja niiden selkäpuoli on yleensä sinertävä tai vihertävä. Selkä- ja rintaevät ovat mustat. Aikuisten ruotokalojen pituus on yleensä 40–100 cm, mutta jotkut lajit voivat kasvaa runsaan metrin mittaisiksikin. Kalojen paino on tavallisesti yhdestä kolmeen kiloa.
Renault 16

Renault 16 on suurikokoinen, omana aikanaan epätavallisella hatchback-korilla varustettu perheauto, jota ranskalainen Renault valmisti vuosina 1965–1980 Le Havressa yhteensä 1 845 959 kappaletta. Eurooppalaisista autotoimittajista koostuva tuomaristo äänesti sen Euroopan Vuoden autoksi vuonna 1966.
Auto myi hyvin suurimmassa osassa Eurooppaa ja sai kehuja tilavista ja mukavista sisätiloistaan. Se kallisteli kaarteissa lähes pienempien Renaultien tapaan, mutta ajotuntuma oli erittäin hyvä. Erillis­vääntösauva­jousitus ja etupään kolmiotukivarret nielivät epätasaisuudet tehokkaasti, joten matkanopeudet olivat melko korkeita, erityisesti vuonna 1968 markkinoille tulleella TS-mallilla. Sen varustelu oli hintaan nähden hyvä. Aluksi Renault myi 16-mallia ainoastaan 1,5-litraisella alumiinilohkoisella bensiinimoottorilla GL-varustein. Vuonna 1970 tuli 1,6-litrainen TL. Vuonna 1969 Renault 16 -malli sai automaattivaihteiston, jonka huippunopeus oli 142 km/h (TA) tai 165 km/h (TS). Huippumalli oli TX, joka esiteltiin 1973 ja jossa oli viisivaihteinen tai vaihtoehtoisesti automaattinen vaihteisto. Varusteluun kuuluivat sähköikkunat ja keskuslukitus, molemmat ennennäkemättömiä varusteita eurooppalaisessa perheautossa.
Renault 16:n tuotanto jatkui vuoteen 1979 asti, jolloin sen korvasi heikommin menestynyt isompi Renault 20. Vielä silloinkin lähes 15 vuotta vanha automalli oli yhä yksi suosituimmista Euroopassa myydyistä perheautoista.
Renault 16:n tuotannon päättymisen aikaan useimmilla eurooppalaisilla valmistajilla oli vähintään yksi hatchback myynnissä. Samaan aikaan Renault'lla oli myynnissä kuusi hatchback-mallia: R4, R5, R6, R14, R20 ja R30.
Renault 18

Renault 18 on perheauto, jota Renault valmisti vuosina 1978–1993 sedanina ja farmarina (Break). Se korvasi Renault 12:n vuonna 1978. Euroopassa valmistus päättyi vuonna 1986 Renault 21:n tullessa markkinoille. Argentiinassa sen valmistus jatkui vuoteen 1993 saakka.
George Grosz

George Grosz (26. heinäkuuta 1893 Berliini – 6. heinäkuuta 1959 Länsi-Berliini) oli saksalainen taidemaalari. Hän oli näkyvä hahmo Berliinin dadaskenessä ja "Neue Sachlichkeit" -liikkeessä.
Grosz sai syntyessään nimen Georg Ehrenfried Groß, mutta hän muutti sen nykyisin tunnettuun muotoon vuonna 1916. Hän sai vapautuksen palveluksesta kesken ensimmäistä maailmansotaa. Hän joutui sodan jälkeen kahnauksiin viranomaisten kanssa saksalaista yhteiskuntaa parodisoivilla maalauksillaan.
Grosz kuului kommunistipuolue KPD:hen vuosina 1919–1922. Hän lähti tammikuussa 1933 Saksasta ja asettui ihannoimiinsa Yhdysvaltoihin ja sai maan kansalaisuuden vuonna 1938. Hänen omaelämäkertansa "A Little Yes and a Big No" ilmestyi vuonna 1946. Hänet nimitettiin Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemian jäseneksi vuonna 1954.
Grosz päätti 1950-luvun lopulla palata Saksaan ja asettui Länsi-Berliiniin, jossa hän kuoli tapaturmaisesti kaaduttuaan portaissa 65-vuotiaana.
Ball’s Pyramid

Ball’s Pyramid on noin 200 metriä leveä ja 562 metriä korkea jyrkkä kalliomuodostuma 16 kilometriä Lord Howen saaren kaakkoispuolella, Tasmaninmerellä. Saari kuuluu muiden Lord Howen saarten kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon.
Ball’s Pyramid on saanut nimensä brittiläisen luutnantti Henry Ballin mukaan, joka löysi saaren vuonna 1788. Ensimmäisenä saarelle rantautui kuitenkin geologi Henry Wilkinson vasta vuonna 1882. Basaltista muodostuva Ball’s Pyramid on jäänne seitsemän miljoonaa vuotta sitten paikalla sijainneen kilpitulivuoren kalderan reunasta. Pyramid ja sitä ympäröivät matalammat kalliomuodostelmat ovat tulivuoren ainoa yhä merenpinnan yläpuolelle nouseva osa. Saari on dramaattisen muotonsa vuoksi suosittu vuorikiipeilypaikka.
Lord Howen saarelle kulkeutuneiden rottien takia Lord Howen sauvasirkan ("Dryococelus australis") uskottiin kuolleen sukupuuttoon 1930-luvulla, kunnes eräs Ball’s Pyramidin huipulle pyrkinyt vuorikiipeilijä onnistui ottamaan hyönteisestä kuvan vuonna 1964. Useiden epäonnistuneiden etsintäyritysten jälkeen Ball’s Pyramidilta löydettiin vuonna 2001 noin 30 yksilön suuruinen sauvasirkkapopulaatio.
Soile Yli-Mäyry

Soile Siviä Johanna Yli-Mäyry (s. 14. toukokuuta 1950 Kuortane) on suomalainen kuvataiteilija.
Pääteemana Yli-Mäyryn töissä on ihmisyys ja ihmisen vieraantuminen luonnosta.
Ura.
Yli-Mäyry kävi Vapaan taidekoulun vuosina 1971–1972, minkä jälkeen hän opiskeli Saksassa Stuttgartin taideakatemiassa vuosina 1972–1975. Hän jatkoi sittemmin opintoja Helsingin yliopistossa valmistuen valtiotieteiden kandidaatiksi vuonna 1987 ja lisensiaatiksi vuonna 1994. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 2011. Sosiologian väitöskirjassaan Yli-Mäyry tutki taiteilijan, taideteoksen ja taiteen vastaanottajan kohtaamisen kokemusta. Yli-Mäyry lähestyi aihettaan samalla kertaa sekä tutkijana että taiteilijana: hän analysoi omien teostensa vastaanottoa ja kulttuurisia erityispiirteitä eri maissa.
Yli-Mäyryn ensimmäinen taidenäyttely oli Lahden taidemuseon debytanttikilpailussa vuonna 1976. Sen jälkeen hän on pitänyt (elokuuhun 2012 mennessä) 270 yksityisnäyttelyä 25 maassa, muun muassa Japanissa, Kiinassa ja Yhdysvalloissa. Vuodesta 1993 lähtien hän on pitänyt vuosittain kesänäyttelyn taidehallissaan, synnyinseudullaan Kuortaneen Mäyryssä. Samasta vuodesta alkaen hänellä on ollut pysyvä näyttely taidelinnassaan Orimattilassa. Kesällä 2016 Yli-Mäyryn töitä on nähtävillä Tampereella Viihdepalatsin Taidekesässä .
Yli-Mäyry on Taidemaalariliiton ja Lahden Taiteilijaseuran jäsen. Hän kuului Valtion kuvataidetoimikuntaan vuosina 2001–2003. Yli-Mäyry asuu puolisonsa kanssa Lahdessa.
Palkinnot ja tunnustukset.
Lähde
Aioni

Aioni () tarkoittaa ajanjaksoa ja maailmankautta. Uudessa testamentissa ja alkukristillisyydessä esiintyy aionin ajattelu voimakkaana: Kristuksessa nimenomaan hänen ylösnousemuksessaan, on alkanut uusi pelastuksen ja elämän aioni, vaikka tämä maailma samanaikaisesti vielä kuuluu myös vanhan synnin ja kuoleman aioniin. Aionien jännitys "jo nyt – ei vielä" antaa selityksen moniin alkukristillistä eskatologiaa ja etiikkaa koskeviin ongelmiin. 
Hellenistisessä uskonnollisuudessa, erityisesti gnostilaisuudessa, aionilla on tarkoitettu erilaisia jumaluudesta lähteviä voimia.