Mir (sukellusalus)

Mir 1 ja Mir 2 ovat venäläisiä syvänmeren sukellusaluksia. Suomessa vuonna 1987 rakennetut alukset on suunniteltu Rauma-Repola Oceanicsin ja Neuvostoliiton tiedeakatemian meritieteen instituutin yhteistyönä. Alukset rakennettiin Tampereella Rauma-Repolan Lokomon tehtaalla.
Yleistä.
Mirit olivat 1980-luvun lopussa ainutlaatuisia ja edustivat oman aikansa vedenlaista huipputekniikkaa. Niiden erikoisuutena on se, että niiden painekammiot rakennettiin erikoiskarkaistusta erikoisnikkeliteräksestä eikä vaikeasti käsiteltävästä titaanista, jota tuolloin pidettiin ainoana varteenotettavana vaihtoehtona syvänmeren sukellusalusten painekammioihin. Painekammion sisähalkaisija on 2,1 metriä ja siellä on tilaa pilotin lisäksi kahdelle henkilölle.
Alukset voivat laskeutua 6 000 metrin (19 680 jalkaa) syvyyteen, joten niillä voidaan saavuttaa 98 % maailman meristä. Koekäytön yhteydessä Mir-1 sukelsi 6 170 metrin ja Mir-2 puolestaan 6 120 metrin syvyyteen joulukuussa 1987. Koesukellukset suoritettiin niin kutsutussa Kap Verden altaassa Atlantin valtamerellä, lähellä päiväntasaajaa.
Vuosina 1994 ja 2004 täyshuollettuja sukellusaluksia ja Suomessa vuosina 1979–1981 rakennettua tutkimusalus "Akademik Mstislav Keldyšiä" operoi Oseanografian instituutti. Laivan kotisatama on Kaliningrad. Mirit työskentelevät turvallisuussyistä pareittain samalta tukialukselta. Kolmas ns. varapallo on Tevo Lokomolla Tampereen valimolla. Rosenlew-museon kokoelmiin kuuluu Mirin pienoismalli.
Tilaus.
Rauma-Repolan silloinen meriteollisuudesta vastannut varatoimitusjohtaja Tauno Matomäki ei ollut aluksi lainkaan innostunut Neuvostoliiton tiedeakatemian tilauksesta. Aiemmin Rauma-Repola oli tehnyt Neuvostoliiton kanssa kauppaa lähinnä öljynporauslautoista. Matomäki tiesi, että sukellusaluksilla oli päästy maailmalla enintään 2 000 metrin syvyyteen. Lisäksi vuoden 1947 Pariisin rauhansopimuksessa Suomelta oli kielletty sukellusalukset, vaikkakin tutkimuskäyttö saattoi olla poikkeus.
Neuvostoliittolaisten edelleen painostaessa Matomäki tiedusteli osastonsa insinööreiltä, olisiko tilatun kaltaisten sukellusalusten rakentaminen mahdollista, ja otti varmuuden vuoksi yhteyttä myös Yhdysvaltain Helsingin-suurlähetystöön ja Yhdysvaltain keskustiedustelupalveluun (CIA). Yhdysvaltalaiset näyttivät hankkeelle vihreää valoa, koska suomalaisten onnistumiseen ei uskottu. Toisaalta Yhdysvallat ei silloisen kylmän sodan ilmapiirissä olisi hyväksynyt sukellusalusten rakentamista millekään itäblokin maalle.
Kauppasota Yhdysvaltain kanssa.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelussa epäiltiin, että aluksia voitaisiin käyttää yhdysvaltalaisten vedenalaisia tiedonhallintajärjestelmää vastaan.
Muistelmateoksessaan presidentti Mauno Koivisto kertoo Yhdysvaltain suurlähettilään ilmoittaneen uhkauksenomaisesti, että suomalaisyritykset eivät saisi hyväksyntää noin kymmenelle lisenssianomukselleen, jos Neuvostoliitto saisi sukellusalukset. Lisäksi silloinen Yhdysvaltain varapresidentti George H. W. Bush kirjoitti Koivistolle kirjeen, jossa hän epäili Rauma-Repolan urakan aiheuttavan vakavan uhan maailmanlaajuiselle turvallisuudelle. 
Yhdysvaltain johtama läntinen liittouma oli jo 1940-luvun lopulla solminut sotilasliitto Naton eräänlaiseksi taloudelliseksi siiveksi COCOM-sopimuksen, joka kielsi läntisen korkean teknologian viennin Neuvostoliittoon ja sen liittolaismaihin. Suomi ei puolueettomana maana kuulunut COCOM:in piiriin, mutta muun muassa Nokian aiemmat puhelinkeskustoimitukset Neuvostoliittoon olivat jo herättäneet huomiota Yhdysvalloissa.
Rauma-Repola Oceanics joutui Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun ja Yhdysvaltain puolustusministeriön Pentagonin painostuksesta lopettamaan sukellusveneiden tuotannon ja meriteknologian kehittämisen.