Syntyvyyden säännöstely

Syntyvyyden säännöstelyllä tarkoitetaan väestötason toimia, joilla pyritään pitämään syntyvyys suhteessa kuolleisuuteen.
Globaalilla tasolla syntyvyyden säännöstelystä puhutaan usein ratkaisuna maailman väkiluvun rajoittamiseen luonnonvarojen riittämisen takia. Syntyvyyden säännöstelyn motiivina voi olla myös ilmastonmuutoksen hillitseminen. Lisäksi syntyvyyden säännöstelyyn voi liittyä biosentristinen näkemys, että ihmisen haitallisia vaikutuksia muuhun luontoon tulisi vähentää, koska ihminen on vain yksi laji muiden joukossa.
Alhainen syntyvyys johtaa siihen, että työikäisten osuus väestöstä pienenee joidenkin vuosikymmenien kuluttua.
Syntyvyyden säännöstelyn historiaa.
Pastori Thomas Malthus esitti 1798 julkaisussaan "An Essay on the Principle of Population" ihmisten lisääntyvän aina materiaalisen sietokykynsä rajoille, ja siten äärimmäiseen köyhyyteen, jollei ”sukupuolten välistä intohimoa” pystytä hillitsemään. Malthusin teoria vaikutti pätevän sangen hyvin ihmispopulaation kokoon ja elintasoon pitkälle 1800-luvulle, mutta 1800-luvun lopulta lähtien, alkaen Länsi-Euroopasta ja leviten sieltä myöhemmin kehittyneille alueille, talouskasvu kiihtyi ennennäkemättömäksi samalla kun väestönkasvu alkoi pienetä.
Ennen Malthusia korkeaa syntyvyyttä oli pidetty myönteisenä seikkana. Malthusin innoittamina 1800-luvun loppupuolella syntyi teorioita väestön määrän sääntelemisestä, jotka ovat rasistisia ja totalitaristisia.
Vuonna 1968 yhdysvaltalainen biologi Paul Ehrlich julkaisi kirjan "The Population Bomb", jossa hän ennusti liikakansoittumisen johtavan nälänhätiin ja ympäristökatastrofiin, ja hän vaati tiukkoja toimenpiteitä väestönkasvun rajoittamiseksi. Ehrlichin mukaan rajoittamaton väestön lisääntyminen on ihmisoikeusrikkomus, johon valtioiden tulisi puuttua, koska väestönkasvun haittavaikutukset uhkaavat muiden ihmisten oikeutta elämään, vapauteen ja onnellisuuden tavoitteluun.
Maapallon väkiluvun nopea kasvu liittyy enemmän kuolleisuuden pienenemiseen kuin syntyvyyden muutoksiin. Kehitysmaiden kokonaishedelmällisyysluku laski 1960-luvulta 1900-luvulle yli kuudesta alle neljään. Suuri osa eri maiden ja maanosien välisestä syntyvyyden eroista selittyy eroilla ehkäisymenetelmien käytössä.
Syntyvyyden säännöstelyn alueelliset erot.
Väestönkasvu on kehitysmaiden osalta saatu hallintaan kohtuullisen hyvin Itä-Aasiassa ja Etelä-Amerikassa, kun taas AIDSista ja äärimmäisestä köyhyydestä erityisesti kärsivän Afrikan syntyvyyden säännöstely on ongelma. Terveydenhuollon resurssit ovat menneet AIDSin hoitoon eivätkä perhesuunnittelun edistämiseen.
Intia otti käyttöön perhesuunnitteluohjelman vuonna 1952, jolla pyrittiin vaikuttamaan väestönkasvuun. Joissain Intian osavaltioissa on tai on ollut käytössä kahden lapsen politiikka.
Kiina noudatti yhden lapsen politiikkana tunnettua ohjelmaa vuodesta 1978 vuoteen 2015. Sen jälkeen sallittiin toinen lapsi, ja vuoden 2020 väestönlaskennan osoittaessa syntyvyyden nopeaa pienenemistä, sallittiin perheisiin myös kolmas lapsi.
Eräiden uskonnollisten piirien, kuten vanhoillislestadiolaisten suhtautuminen syntyvyyden säännöstelyyn on jyrkän kielteinen. Katolinen kirkko ei hyväksy raskauden ehkäisyä muuten kuin pidättäytymällä tai niin sanottujen varmojen päivien avulla.
Keinot.
Syntyvyyden säännöstelyyn on käytetty tai siihen on ehdotettu erilaisia keinoja.
Kansalaisvaikuttaminen.
Syntyvyyden sääntelyn puolestapuhujina toimii erilaisia järjestöjä.