Francesco Sforza

Francesco Sforza (23. heinäkuuta 1401 Cigoli, lähellä San Miniatoa, Toscana – 8. maaliskuuta 1466 Milano, Milanon herttuakunta) oli italialainen aatelinen, kondottieeri ja sotapäällikkö. Hän oli Sforza-suvun ensimmäinen hallitsija ja toimi Milanon herttuana vuosina 1450–1466.
Hänellä oli ratkaiseva rooli 1400-luvun Italian politiikassa ja Milanon herttuana hän perusti lähes vuosisadan ajan hallinneen dynastian.
Suku ja koulutus.
Francesco Sforza oli palkkasoturiarmeijaa komentaneen Muzio Attendolo Sforzan ja Lucia da Torscianon avioton poika. Hänellä oli kuusi sisarusta, joista hän oli vanhin. Lisäksi hänellä oli kahdeksan sisaruspuolta isänsä aiemmista avioliitoista. Hänen kolme nuorempaa veljään olivat myös sotilaita: Leone (1406–1440) Francescon armeijan komentaja; Giovanni (1407– 1451) Francescon armeijan komentaja, hallitsi veljensä alueita Napolin kuningaskunnassa vuodesta 1432 lähtien, Ascoli Picenon käskynhaltija ja Fabrianon ja Teramon valtias avioliittonsa kautta ja Alessandro (1409–1473) Pesaron herra.
Nuori Francesco Sforza vietti lapsuutensa Firenzen ja Ferraran herttua Niccolò III d'Esten hoveissa. Jälkimmäisen herran luona hän opiskeli tämän poikien kanssa opettajanaan suuri humanisti Guarino dei Guarini, jota kutsuttiin nimellä "il Veronese", ja hän sai näin erinomaisen koulutuksen. Hän seurasi isäänsä Napolin kuningaskuntaan, jossa kuningas Ladislaus I nimitti hänet, uutta kondottieeripäällikköään Muziota miellyttääkseen, 11-vuotiaana joulukuussa 1412 Lucanian Tricaricon kreiviksi, nuoren ikänsä vuoksi nimityksellä 'continello' ja myöhemmin hänet aateloitiin.
Vuonna 1417 Napolin uusi kuningatar Giovanna II Anjou-Durazzo myönsi Francescolle Ariano Irpinon läänityksen kreivin arvonimellä ja palkitsi Muzion työstä julistamalla hänen suhteestaan ​​Lucia di Torscianoon kanssa syntyneet lapset laillisiksi Francescon, Giovannin, Alessandron, Lisan ja Antonian lisäksi tunnustaen "pikku kreivin" esikoisoikeuden. Kun Muzio lähti Napolista heinäkuussa 1417 komentamaan joukkoja, jotka lähetettiin auttamaan kondottieeri Andrea Fortebraccin ja Braccio da Montonen uhkaamaa paavi Martinus V:ttä, 16-vuotias Francesco seurasi isäänsä, joka palkitsi hänet urheudesta myöntämällä hänelle sotilasvyön ja kultaiset kannukset sekä nimittämällä hänet kapteeniksi sota-ansioidensa ansiosta.
Sotilasura.
Francesco palveli isänsä Muzio Sforzan komppaniassa, ja tämän hukuttua tammikuussa 1424 Pescara-jokeen, jota hän yritti ylittää ratsain, mennessään taisteluun vanhaa kilpailijaansa, kondottieeri Braccio da Montonea vastaan. Francescosta tuli 23-vuotiaana komppanian komentaja, "condottiere" aina vuoteen 1424 asti. Hän otti komennon haltuunsa kukistaen ja haavoittaen Bracciota kuolettavasti lähellä L'Aquilaa Rooman koillispuolella. 
Hän palveli useita työnantajia, mutta astui sitten Milanon herttua Filippo Maria Viscontiin palvelukseen. Sforza taisteli vuorotellen hänen puolestaan ​​ja häntä vastaan ​​seuraavien 20 vuoden aikana. Francesco saavutti mainetta erinomaisena taktikkona ja johti joukkojaan taistelussa taidokkaasti. Sforza toi Viscontin suvulle lukuisia voittoja, ja kiitoksena palveluksistaan Filippo Maria Visconti kihlasi hänet vuonna 1433 laillistetun aviottoman tyttärensä ja perijänsä Bianca Maria Viscontin kanssa, he avioituivat vuonna 1441.
Vuonna 1434 Sforza teki sopimuksen Firenzen hallitsija Cosimo de’ Medicin kanssa, joka maksoi hänelle huomattavan tuen ja nimitti hänet Firenzen tasavallan kondottieeriksi. Taistellessaan Firenzen ja Venetsian tasavallan liiton puolesta Milanoa vastaan ​​vuonna 1438, hän voitti taistelun Gardajärvellä ja valloitti joukkoineen Veronan. Kaksi vuotta myöhemmin hän aiheutti milanolaisille vielä murskaavamman tappion Anghiarissa lähellä Firenzeä. Vuonna 1443 Sforza oli jälleen sodassa appensa kanssa.
Milanon käskynhaltija.
Herttua Filippo Maria Visconti sairastui vuonna 1447 vakavasti ja venetsialaisen armeijan uhatessa Milanoa hän pyysi apua vävyltään. Matkalla Milanoon Sforza sai tietää, että herttua oli kuollut ilman suoraa miespuolista perijää ja oli nimennyt seuraajakseen Napolin kuningas Alfonso I d'Aragonan, eikä häntä. Levottomuudet ja kapinointi puhkesivat, kansa käytti tilaisuutta hyväkseen ottamalla vallan käsiinsä ja perusti niin kutsutun Ambrosian tasavallan palkkaamalla Sforzan kenraalikapteenikseen. Venetsian tasavallalle Milanon tila ei ollut eduksi, sillä Ambrosian tasavalta oli voimakkaasti teokraattinen, mikä hankaloitti kaupankäyntiä. Pelastaakseen tilanteen johtavien sukujen eduksi, Francesco sai käytettäväkseen venetsialaisia joukkoja, joiden avulla hän valtasi Milanon itselleen. 
Tämän jälkeen Milanon tasavallan, Venetsian tasavallan ja Sforzan välille syntyi kolmen välinen taistelu. Vuonna 1449 Milano solmi rauhan Venetsian kanssa Sforzan selän takana, minkä jälkeen Sforza joukkoineen piiritti kaupungin ja nujersi sen kapinoinnin. Koska Viscontin suvulla ei ollut perijää, Francesco julisti itsensä Milanon herttuaksi puolisonsa isänperinnön perusteella ja 26. helmikuuta 1450 hän saapui voitokkaasti kaupunkiin Milanon herttuana.
Herttua.
Francesco Sforza ystävystyi Firenzen tasavallan hallitsija Cosimo de'Medicin kanssa, joka antoi hänelle poliittista ja taloudellista tukea. Vuonna 1454 Francesco oli mukana järjestämässä Lodin rauhaa, jossa Italian kaupunkivaltiot Venetsian tasavalta, Napolin kuningaskunta, Savoiji ja Montferraton markiisikunta solmivat keskenään rauhansopimuksen ja poliittinen tilanne rauhoittui ja antoi Sforzalle mahdollisuuden vahvistaa asemaansa Milanossa. Hänen hallintonsa vaikkakin despoottinen, oli ilmeisesti valistunut. 
Poliitikko ja sotilas Francesco Sforza arvosti myös humanismia. Kirjailijoiden, kuten Francesco Filelfo, joka omisti hänelle teoksensa "Sforziaden" ja taiteilijoiden suojelijana hän oli erittäin kiinnostunut appensa, herttua Filippo Maria Viscontin aloittamasta Pavian linnan kirjaston laajentamisesta. Tätä varten hän kirjoitti vuonna 1459 henkilökohtaisesti kuululle pappi Gianni d'Abissinialle ja pyysi tätä hankkimaan kopion Salomonin teoksista. Hänen tärkeimpiin saavutuksiinsa kaupungin ja valtion hyväksi kuuluvat Martesana-kanavan rakennuttaminen vuosina 1457–1460, joka kuljetti vettä Trezzosta Milanoon, Sforzan linna eli Castello Sforzesco ja ennen kaikkea Maggiore-sairaalan rakennuttaminen Milanoon. Jälkimmäinen kompleksi oli ainutlaatuinen lajissaan – se oli ensimmäinen maallisista sairaaloista – ja sen perustamisesta päätettiin diplomilla 1. huhtikuuta 1456. Töitä johti aluksi arkkitehti Filarete ja hänen jälkeensä Guiniforte Solari. Paavi Pius II antoi 9. joulukuuta 1458 paavin bullan, joka sisälsi uuden instituution perustamiseen tarvittavat kanoniset valtuutukset.
Medicien esimerkkiä seuraten Francesco tuki taiteita ja tieteitä ja palkkasi hoviinsa näiden alojen osaajia. Hän nykyaikaisti Milanon kaupunkia ja tuki rakennushankkeita. Hovi palautettiin Castello Sforzescon linnaan ja siitä tuli eräs renessanssin kulttuurikeskuksia. Francesco nautti kansansa suosiota ja loi tehokkaan veronkantosysteemin, joka toi vaurautta hoville ja kaupungille. Vaikka Sforza oli ensisijaisesti soturi, hänestä ja hänen kahdesta herttuaksi tulleesta pojastaan ​​tuli tunnettuja taiteen mesenaatteina, ja he rikastuttivat Milanoa arkkitehtuuria ja taide-elämää sekä tieteitä.
Francesco Sforza kuoli 64-vuotiaana muutaman päivän sairastettuaan uuteen vesipöhökohtaukseen 8. maaliskuuta 1466 Milanossa. Hän oli kärsinyt vesipöhöstä ja kihdistä vuodesta 1460 lähtien.
Suhteet, avioliitto ja jälkeläiset.
Francesco Sforza on jäänyt historiaan myös naistenmiehenä. Hänellä oli lukemattomia rakastajattaria, joista kolme tunnetaan nimeltä ja kerrotaan, että Castello Sforzescon linnassa toimi sihteeri, jonka ainoana tehtävänä oli pitää kirjaa herttuan vuoteen jakamisesta eri naisten kesken. Hänellä tiedetään olleen ainakin 17 aviotonta lasta. Francescon lapsista Galeazzo Maria ja Ludovico Maria nousivat myöhemmin Milanon valtaistuimelle.
Hän avioitui ensimmäisen kerran 23. lokakuuta 1418 Rossanossa Calabriassa Rossanon prinsessa, Coriglianon ja Montalton kreivitär Polissena Ruffon (1400–1420), Montalton kreivi Carlo II Ruffon tyttären kanssa. 
Heille syntyi lapsi: 
Toisen kerran Francesco avioitui huhtikuussa 1424 Maria Caldoran (1400 jälkeen –1481) kanssa, joka oli kondottieeri, Barin ja Napolin konnetaabeli Jacopo I Caldoran ja Medea d'Evolin tytär. Avioliitosta ei syntynyt lapsia ja sen mitätöi vuonna 1430 paavi Martinus V.
Kolmannen kerran Francesco avioitui 25. lokakuuta 1441 Milanon herttuatar Bianca Maria Viscontin (1425–1468) kanssa, joka oli Milanon herttua Filippo Maria Viscontin ja tämän rakastajattaren Agnese del Mainon avioton, vuonna 1430 laillistettu tytär ja isänsä ainoa perijä.
Heille syntyi kahdeksan lasta:
Francesco Sforzalla oli paljon aviottomia lapsia, joista osa tunnustettiin virallisesti.
Suhteesta Giovanna d'Acquapendenten, virallisen rakastajattarensa kanssa ensimmäisen vaimonsa kuoleman ja Bianca Maria Viscontin kanssa avioliiton välillä:
Suhteesta Brigida Caimin kanssa:
Suhteesta Elisabetta de Pratan kanssa:
Suhteesta Perpetua di Varesen kanssa:
Suhteesta Elisabetta da Robeccon (tunnetaan myös nimellä Elisabetta delle Grazie) kanssa:
Suhteista nimeltä tuntemattomien naisten kanssa: 
Perintö.
Niccolò Machiavelli mainitsee Francesco Sforzan useasti kirjassaan "Ruhtinas". Machiavelli kritisoi Italiassa vallalla ollutta tapaa pitää palkka-armeijoita, mistä Francesco mainitaan varoittavana esimerkkinä. Machiavellin ("Ruhtinas", XIV) mukaan Francesco oli menestyksestää ja nousustaan herttuaksi velkaa juuri sotilastaidolleen, "olemalla aseistettu". Francesco saa kirjassa myös kiitosta osakseen vallankäyttötaidoistaan. 
Toisin kuin monet muut aikansa rohkeat ja yhtä kunnianhimoiset johtajat, Francesco Sforza ei ollut kuitenkaan vain sotilas, vaan myös äärimmäisen terävä poliitikko, joka kykeni henkilökohtaisen hankkeensa toteuttamisessa navigoimaan poikkeuksellisen dynaamisten ja monimutkaisten vaarojen läpi. Lodin rauhaa vuonna 1454 seuranneessa monimutkaisessa sopimuksessa toteutunut ajatus Italian niemimaan rauhasta – joka voitiin taata vain taistelukentällä olevien voimien tasapainon avulla. Tämä oli hänen merkittävin panoksensa aikansa Italian valtapoliittiselle näyttämölle: toimimalla tämän tasapainon takaajana hän onnistui "vähällä vaivalla" säilyttämään sen, minkä hän oli "tuhannella huolella" ja "asianmukaisilla keinoilla ja suurella hyveellä" "saavuttanut" ("Ruhtinas", VII).