Michel Debré

Michel Debré (15. tammikuuta 1912 Pariisi – 12. elokuuta 1996 Montlouis-sur-Loire) oli ranskalainen poliitikko, ensimmäinen Ranskan viidennen tasavallan pääministeri, moninkertainen ministeri sekä keskeinen tasavallan perustuslain kirjoittaja. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen.
Elämäkerta.
Tausta.
Michel Debré syntyi nykyaikaisen pediatrian perustajaksi mainitun professori Robert Debrén perheeseen. Michel on eittämättä vaikutusvaltaisin jäsenen perheessä, joka on antanut Ranskalle useita merkittäviä henkilöitä.
Michel Debrén puoliso on Anne-Marie Lemaresquier, ja heillä on neljä poikaa:
Debré opiskeli Pariisissa Lycée Montaignessa ja myöhemmin Lycée Louis-le-Grandissa. Hän suoritti korkeakouluopintonsa École libre des sciences politiquessa ja hän suoritti tohtorin tutkinnon Pariisin yliopistossa. Lisäksi hän suoritti asepalveluksensa Saumurin École nationale d’équitationissa. Hän pääsi vain 22-vuotiaana Valtioneuvoston virkamieheksi.
Toinen maailmansota.
Ratsuväen upseerina Debré mobilisoitiin vuonna 1939, ja hän joutui sotavangiksi Artenayssa kesäkuussa 1940, mutta onnistui pakenemaan saman vuoden syyskuussa. Tämän jälkeen hän palasi virkaansa Valtioneuvostoon ja toimi kenraali Maxime Veygandin puolesta. Huhti–lokakuussa 1941 hän työskenteli Marokossa, ja palattuaan Ranskaan hän vannoi uskollisuudenvalan marsalkka Philippe Pétain’lle ja otti uudelleen haltuunsa virkansa Valtioneuvostossa. Vuonna 1942 Vichyn hallituksen oikeusministeri Joseph Barthélémy nimitti hänet Valtioneuvostossa entistä korkeampaan virkaan. Kun saksalaiset ottivat marraskuussa 1942 haltuunsa myös Vapaan Ranskan alueen, Debrén marsalkkamielisyys katosi ja helmikuussa 1943 hän liittyi vastarintaliikkeeseen.
Ranskan vapautuksen jälkeen Debré toimi tasavallan edustajana Angersissa. Hän oli aikanaan laatinut Charles de Gaullen pyynnöstä listan prefekteistä, jotka tulisi vapauttamisen yhteydessä korvata. Vuonna 1945 kenraali de Gaulle valtuutti hänet toimimaan väliaikaisessa hallituksessa tehtävänään hallinnon uudistaminen. Tässä yhteydessä hän perusti Kansallisen hallintokoulun (École nationale d’administration, ENA), jonka ajatuksen Jean Zay oli esittänyt jo ennen toista maailmansotaa.
Neljäs tasavalta.
Ranskan neljännen tasavallan aikana Michel Debré kuului eri puolueisiin, jopa Parti radicla-socialiste -puolueeseen, johon hän liittyi kenraali de Gaullen suosituksesta. Hän oli senaattorina 1948–1958, ja hän perusti "Le Courrier de la colère" -sanomalehden, jossa hän avoimesti puolusti ranskalaista Algeriaa ja vaati de Gaullen paluuta valtaan.
Viides tasavalta.
Debréstä tuli oikeusministeri vuonna 1958 kenraali de Gaullen muodostamaan hallitukseen. Hänellä oli keskeinen rooli viidennen tasavallan peruslain luomisessa. Kun perustuslaki oli hyväksytty, hän sai vasta perustetun tasavallan ensimmäisen pääministerin tehtävät, joita hän hoiti 1959–1962. Kun Evianin sopimus Algerian itsenäisyydestä oli solmittu, kenraali de Gaulle korvasi Debrén ministeriön Georges Pompidoun ministeriöllä.
Vuoden 1963 ennenaikaisesti järjestetyissä kansalliskokouksen vaaleissa Debré ei tullut valituksi. Näin hän siirtyi yllättäen puolustamaan Ranskan läsnäoloa Réunionin saarella ja tuli sieltä valituksi seuraavana vuonna edustuslaitokseen. Hänellä oli ohjelmassa alueen säilyttäminen Ranskan yhteydessä.
Hänellä oli kuitenkin emämaassa jäsenyyksiä useissa hallituksissa, ja hän valitutti itsensä kansalliskokoukseen Alsacen edustajana vuonna 1968. Valéry Giscard d’Estaingin saapuminen teki kuitenkin hänestä tarpeettoman. Hän oli ehdolla presidentinvaaleissa 1981 mutta sai vain 1,66 prosenttia annetuista ensimmäisen kierroksen äänistä.
Michel Debré valittiin 24. maaliskuuta 1988 jäseneksi Ranskan akatemiaan. Hänen vastaanottamisensa akatemiaan tapahtui 19. tammikuuta 1989. Akateemikkona hän seurasi tuolilla numero 1 ruhtinas Louis de Broglieta, joka oli kuollut maaliskuussa 1987.