Piikkimonni

Piikkimonni ("Ameiurus nebulosus"), myös "kissamonni" on piikkimonnien (Ictaluridae) heimoon kuuluva, alkujaan pohjoisamerikkalainen kalalaji. Suomessa piikkimonnia on istutettu jo 1920-luvulla maan eteläosan lampiin ja pieniin järviin, ja se on paikoitellen niissä yhä runsaslukuinen.
Ulkonäkö ja koko.
Piikkimonni kasvaa harvoin 33 senttimetriä pidemmäksi, ja se painaa yleensä noin 250 grammaa. Lajin elinikä on noin kahdeksan vuotta. Piikkimonnin pituusennätys on 45 senttimetriä ja painoennätys 2 kiloa. Piikkimonni on selkäpuolelta tasaisen oliivinruskea ja vatsapuolelta vaalea. Kyljillä väritys voi olla kirjavampaa. Sillä on kahdeksan pitkää viiksisäiettä ja samanlainen rasvaevä kuin lohikalojen lahkon lajeilla. Nimensä piikkimonni on saanut rinta- ja selkäevien ensimmäisinä ruotoina olevista vahvoista piikeistä. Suu on leveä ja iho suomuton ja muutenkin olemus on ”monnimainen”.
Levinneisyys.
Piikkimonni elää luonnonvaraisena suurimmassa osassa Yhdysvaltojen itäosaa ja viereistä Etelä-Kanadaa, sen levinneisyysalue ulottuu lännessä Kaakkois-Saskatchewaniin, Nebraskaan ja Louisianaan asti. Se on yleinen Koillis-Yhdysvalloissa sekä Atlanttiin ja Meksikonlahteen laskevissa vesistöissä, muualla sen esiintyminen on satunnaista. Se on laajalti levinnyt ja vakiintunut alkuperäisen levinneisyysalueen ulkopuolelle.
Elintavat.
Piikkimonni on hämäräaktiivinen pohjakala, joka käyttää viiksilisäkkeiden tuntoa suunnistamiseen. Myös silmät ovat pienet, eikä sameiden vesien eläjälle hyvästäkään näkökyvystä olisi suurta hyötyä. Tuntoaistin lisäksi myös kuulo on hyvin kehittynyt. Piikkimonnin ravintoon kuuluu sääsken ja vesiperhosen toukat, kotilot sekä toisten kalojen mäti ja poikaset. 
Piikkimonni kutee kesä- tai heinäkuussa matalaan 18–20-asteiseen veteen. Pari kaivaa yhdessä matalan kuopan esimerkiksi puunjuuren tai rantapenkan alle. Naaras laskee möykkyinä kuoppaan 500–3 500 tahmeaa mätimunaa. Poikaset kuoriutuvat noin kahdeksan päivän päästä. Koiras vartioi mätiä ja poikasia.
Piikkimonni on erittäin sitkeä, minkä vuoksi sitä on istutettu vähähappisiin ja likaantuneisiin vesiin, mutta se ei ole kuitenkaan sopiva lammikkokalaksi. Lammikoista sitä on vaikea saada pois, koska laji kaivautuu helposti pohjamutaan.
Piikkimonnin liha on kellanpunaista, makeahkoa mutta maukasta. Ennen keittämistä se on nyljettävä. Kala käy helposti koukkuun, mutta ei ole urheilukalastajien suosima. Piikkimonnia pidetään myös akvaariokalana.
Piikkimonnin saalistajia luonnossa ovat ihmisen lisäksi ainakin hauki ("Esox lucius"), jättihauki ("Esox masquinongy"), mustahauki ("Esox niger"), Sander canadensis, valkosilmäkuha ("Sander vitreus"), näykkijäkilpikonna ("Chelydra serpentina"), Butorides virescens, kelta-ahven ("Perca flavescens") sekä "Nerodia"-, "Pimephales"-, "Notropis"- ja "Lepomis"-sukujen lajit.
Piikkimonni Suomessa.
1920-luvulla tuotiin useita satoja piikkimonneja Suomeen, jossa niitä istutettiin aluksi Espoon Tuohilampeen ja erääseen Siuntion pikkujärveen. Kanta kasvoi hyvin, ja kaloja siirrettiin sitten edelleen muihin pieniin metsäjärviin jokseenkin epäjärjestelmällisesti. Alkuaikoina siirtoja tehtiin eri puolelle maata, mutta 1950-luvun jälkeen istutuksia ei juuri ole tehty. Nykyiset esiintymät ovat keskittyneet Salpausselän eteläpuolelle, ja erityisesti Lopelle, jossa piikkimonni elää useissa lammissa ja järvissä. Vaikka piikkimonni on alun perin rehevien vesien ja rauhallisten jokien kala, Suomessa se on menestynyt lähinnä mutapohjaisissa metsälammissa. Nykyään piikkimonnia on kuitenkin myös joissakin jokivesissä ja Suomenlahden rantavesissä.