Ikirouta

Ikirouta on maa-aines, joka pysyy jäätyneenä yli kaksi vuotta kerrallaan. Suurin osa ikiroudasta sijaitsee korkeilla leveyspiireillä, mutta tarpeeksi korkealla, esimerkiksi Alpeilla ikiroutaa tavataan myös keskileveysasteilla.
Suomessa saattaa olla ikiroutaa Lapin palsasoilla. Siperian ikirouta kätkee sisäänsä muun muassa mammutteja, jotka ovat säilyneet kuin pakastimessa. Maa on monesti ikiroudan alueilla roudassa ainakin kymmenien metrien syvyydessä, mutta kylmimmillä alueilla ikiroutaa voi olla tuhannen metrin syvyyteen asti, jos peruskallio ei ole esteenä. Ikirouta sulaa kesällä yleensä 50–100 cm syvyydeltä. 
Käynnissä oleva ikiroudan sulaminen vapauttaa kasvihuonekaasuja ja siten kiihdyttää nykyistä ilmastonmuutosta. 
Ikiroudan ilmastorajat.
Ikirouta sijaitsee pääosin tundran ja subarktisen ilmaston alueella. Sen synnyn edellytys on kylmä talvi. Ikirouta on yhtenäistä, jos sitä on laajoilla alueilla ilman ikiroudattomia alueita. Epäjatkuvassa ikiroudassa maa ikiroutaantuu vain routautumisherkemmillä alueilla. Satunnaista ikiroutaa esiintyy hieman tätä lämpimämmissä, jolloin ikiroutaa on vain joissakin paikoissa. Monesti normaalia syvemmällä olevaa jäännösikiroutaa esiintyy niillä alueilla, joilla ikiroutaa oli aikana jolloin oli kylmempää kuin nyt. Maa saattaa joskus talvella jäätyä syvälle, vaikka tämä routaantuminen ei ikiroutaa olekaan. Erityisen routimisherkkiä ovat runsaasti vettä sisältävät maalajit, kuten savi.
Summittaisia ilmastollisia rajoja ikiroudalle voidaan laatia. Ikirouta on yhtenäinen, koko maa-alan kattava, kun vuoden keskilämpötila on alle −5 °C. Ikirouta on epäyhtenäistä, kun vuoden keskilämpötila on alle 0 °C.
Ikirouta ja jääkausi.
Viimeisimmällä jääkaudella ikirouta ulottui varsinkin Aasiassa erityisen laajalle alueelle. Tämä johtui voimakkaasta talvisesta korkeapaineesta, joka kylmensi ilmaa. Ikiroudan eteläraja kulki eteläisimmillään Keski-Ranskan–Etelä-Ukrainan laveydellä. Itä-Siperian ikiroudan raja oli jääkaudella nykyisen vuoden keskilämpötilan +5 °C tienoilla. Jääkaudella ikiroudan alueella oli yleensä jäätikön äärellä syntynyttä tuulen kuljettamaa lössiä tai sen tapaista hienojakoista maata. Jakutian pohjoisosissa on vieläkin lössistä ja jäästä syntynyttä jääkautista jedomaa.
Ikirouta ja ilmastonmuutos.
Siperian ikirouta on tutkijoiden mukaan sulamassa viimeistään vuodesta 2005. Tämän voivat todeta myös Siperian asukkaat, joiden rakennukset romahtelevat maan sisään. Siperian ikiroutajärvet ovat kasvaneet suuremmiksi. Pohjois-Siperiaan on syntynyt metaanin räjähdyksistä johtuvia kraattereita ja ainakin yksi valtava ikiroudan sulamiskuoppa.
Alaskankin ikiroudan arvellaan olevan parin asteen päässä sulamisesta Ikirouta on sitonut huomattavan määrän kasvihuonekaasuja, joita vapautuu paljon ilmakehään ilmaston lämmetessä kasvihuone-ilmiön takia. Kasvihuone-ilmiö voimistaa itseään, ja ilmaston lämpeneminen nopeutuu. Näin ollen ihmisen aiheuttama ilmakehän hiilidioksidimäärän kasvu on laukaissut luonnollisen kasvihuonekaasujen lähteen, joka toimi viimeksi jääkauden lopussa. Ilmastoa lämmittää ikiroudan sulamisen kaasujen lisäksi myös arktisen merijään sulaminen, joka taas kiihdyttää kasvihuonekaasujen vapautumista ilmakehästä. Näin ikiroudan sulaminen on osa ilmastonmuutoksen suurta noidankehää. Ei osata sanoa, miten suuri ikiroudan sulamisen osuus on käynnissä olevassa ilmastonmuutoksessa. Pahimmassa tapauksessa maapallo lämpenee muun muassa ikiroudasta ja meren alta vapautuvien kasvihuonekaasujen takia yhtä pahoin kuin Paleoseenin-eoseenin lopun lämpöhuipussa PETM:ssä.
Nykytiedon mukaan esimerkiksi Siperian ikirouta sisältää eri muotoihin sitoutuneita kasvihuonekaasuja. Roudan sulaessa roudasta ja sen alta vapautuu esimerkiksi metaania,typpioksiduulia ja hiilidioksidia. Metaani on 20 kertaa hiilidioksidia voimakkaampi kasvihuonekaasu, mutta hajoaa ilmakehässä muun muassa hiilidioksidiksi. Varsinkin lössipitoisessa ikiroudassa, "jedomassa", on paljon hiiltä, ja sen sulamisen uskotaan tuottaneen huomattavan määrän jääkauden lopussa vapautuneesta metaanista. Ikirouta vapauttaa sulaessaan myös dityppioksidia, joka tunnetaan paremmin ilokaasuna. Typpioksiduuli N2O on hiilidioksidia 300 kertaa tehokkaampi kasvihuonekaasu, ja lisäksi kaasu syö otsonikerrosta.