Andrei Tšikatilo

Andrei Romanovitš Tšikatilo (, ; 16. lokakuuta 1936 Jablutšne (nyk. Ukraina), Neuvostoliitto – 14. helmikuuta 1994 Novotšerkassk, Venäjä) oli neuvostoliittolainen sarjamurhaaja, kannibaali, nekrofiili ja pedofiili. 
Hän murhasi ainakin 50 ihmistä ja hänet tuomittiin 52 murhasta. Oikeudenkäynnissä Tšikatilo tunnusti murhanneensa kaikkiaan 56 naista ja lasta vuosina 1978–1990. Todellisuudessa hän saattoi surmata huomattavasti enemmän ihmisiä. Tšikatilo myös raiskasi tyttöjä, poikia ja aikuisia naisia.
Viestintävälineet ovat nimenneet Tšikatilon ”Punaiseksi viiltäjäksi”, ”Rostovin viiltäjäksi” ja ”Rostovin teurastajaksi”.
Hänen tapauksensa on huomionarvoinen paitsi uhrien suuren määrän vuoksi, myös siksi, että Neuvostoliiton poliisin yrityksiä varoittaa yleisöä tutkinnan aikana haittasi maan virallinen ideologia, jonka mukaan sarjamurha oli mahdotonta kommunistisessa yhteiskunnassa.
Lapsuus.
Syntymä ja lapsuus.
Tšikatilo syntyi Jablutšnen kylässä, Neuvostoliittoon kuuluneessa Ukrainan sosialistisessa neuvototasavallassa vuonna 1936. Hänen vanhempansa olivat Anna ja Roman Tšikatilo. Hänellä oli syntyessään vesipää, mikä aiheutti hänelle myöhemmin virtsanpidätyskyvyttömyyttä ja erektiokyvyttömyyttä. 
Tarinan mukaan Tšikatilon äiti olisi pelotellut poikaansa usein kauhutarinoilla siitä, kuinka tämän isoveli Stepan oli siepattu, surmattu ja syöty. Tšikatilon pelottelua ei ole voitu todistaa oikeaksi, eikä edes varmuudella tiedetä hänellä olleen veljeä. Neuvostoliitto oli tuolloin aloittanut teollistamisohjelmansa, ja valtiota hallinneen puoleen pääsihteerin, Josif Stalinin suunnittelema maatilojen pakko-ottaminen yhteiskunnalle oli vähän aikaa sitten aiheuttanut laajan nälänhädän. Ihmiset joutuivat Ukrainassa syömään ruumiita, ja tiedetyistä tapauksista kehittyi eräänlaisia kansantaruja. 
Toisen maailmansodan aikana Tšikatilo todisti useita tuhoisia ja verisiä saksalaisten pommituksia. Hän kuvitteli, kuinka saksalaisia sotavankeja vietiin metsään ja teloitettiin. Neuvostoliittolaisilla lapsilla oli useinkin tuollaisia fantasioita sota-aikaan. 
Sisaren syntymä.
Tšikatilon isän ollessa sodassa perheeseen syntyi tyttölapsi. Tšikatilon nuorempi sisar sai alkunsa todennäköisesti saksalaisen sotilaan raiskattua Tšikatilon äidin, ja koska perheellä oli ainoastaan pieni mökki, yksi huone ja yksi vuode, nuori Andrei mahdollisesti näki äitinsä raiskauksen, mikä on saattanut traumatisoida häntä. Lapsi on myös saattanut syntyä irtosuhteesta.
Äiti kohteli poikaansa kaltoin. Tšikatilo joutui nukkumaan samassa vuoteessa äitinsä kanssa ja vesipään aiheuttamien virtsanpidätysongelmien takia hän kasteli vuoteensa jatkuvasti. Vuoteenkastelun vuoksi äiti nöyryytti poikaa, pilkkasi tämän miehisyyttä ja pieksi häntä usein ankarasti ja väkivaltaisesti.
Seksuaalisuus.
Tšikatilon varhaisnuoruuden ensimmäinen ja ainoa seksuaalinen kokemus tapahtui 15-vuotiaana 1950-luvun alkupuolella. Hän hyökkäsi nuoren tytön kimppuun, kaatoi tämän maahan ja sai siemensyöksyn, kun tyttö yritti kamppailla itseään vapaaksi. Tšikatilon mielessä saattoi syntyä elinikäinen assosiaatio seksin ja aggression välille. Hän ei koskaan kyennyt normaaliin sukupuoliseen kanssakäymiseen.
Tšikatilo yritti myös normaalia ihmissuhdetta ihastuttuaan erääseen paikalliseen tyttöön asepalveluksen jälkeen, mutta joutui pahasti nöyryytetyksi, kun tyttö huomasi Tšikatilon kyvyttömyyden. Tyttö kertoi Tšikatilon salaisuuden ystävilleen. Pian Tšikatilon impotenssista tiesivät kaikki kyläläiset, ja hän itse ensimmäistä kertaa elämässään tajusi, ettei koskaan pystyisi normaaliin seksuaaliseen kanssakäymiseen.
Tšikatilo tunsi suurta häpeää ja kostonhimoa ja alkoi kuvitella, kuinka tappaisi tytön ja paloittelisi ruumiin. Kyseisen tapauksen jälkeen Tšikatilon seksuaalisadistinen persoonallisuushäiriö alkoi vaivata hänen arkielämäänsä. Hän kuitenkin syyllistyi ensimmäiseen murhaansa vasta vuonna 1978.
Aikuisikä ja avioliitto.
Tšikatilo avioitui vuonna 1963 sisarensa ystävättären Fainan, 24-vuotiaan hiilikaivosmiehen tyttären, kanssa. Tšikatilo asui tuolloin sisarensa kanssa, joka joutui seuraamaan, kuinka veli ei onnistunut löytämään itselleen tyttöystävää. Niinpä hän järjesti säälistä veljensä yhteen Fainan kanssa.
Pariskunnalla ei ollut paljonkaan sukupuolielämää miehen impotenssin takia, mutta lukuisten yritysten jälkeen he saivat kuitenkin kaksi lasta: tyttären Ljudmilan (s. 1965) ja pojan Jurin (s. 1966). Tšikatilo siitti lapsensa masturboimalla vaimonsa sukuelinten päälle ja työntämällä sormin siemennestettä vaimonsa emättimeen.
Työ, koulutus ja ura.
Tšikatilo menestyi peruskoulussa hyvin ja pyrki Moskovan valtionyliopistoon opiskelemaan oikeustiedettä, mutta ei selvinnyt pääsykokeesta. Sen jälkeen hän hakeutui paikalliseen ammattikouluun ja alkoi opiskella marxismi-leninismiä, Venäjän kirjallisuutta ja konetekniikkaa.
Asepalveluksen jälkeen vuonna 1960 Tšikatilo muutti Rodjonovo-Nesvetajevskiin. Suoritettuaan tutkinnon teknisessä ammattikoulussa hän aloitti työn puhelinasentajana. Vapaa-ajalla hän jatkoi kirjallisuuden opintojaan. Tšikatilo halusi uskoa itseensä ja kompensoi impotenssiaan ahkeralla opiskelulla ja ”nerouden” tavoittelulla.
Vuonna 1970 Tšikatilo lopetti työn puhelinteknikkona. Seuraavana vuonna hän suoritti loppuun Venäjän kirjallisuuden tutkinnon kirjekurssina Rostovin humanististen tieteitten yliopistossa. Koska Tšikatilolla oli jo suoritettuina laki- ja kirjallisuusopintoja, hänet katsottiin riittävän päteväksi toimimaan opettajana.
Tšikatilo epäonnistui opettajana; hän ei saanut lapsia kuriin, koululaiset pilkkasivat häntä ja polttivat tupakkaa luokassa Tšikatilon kasvojen edessä. Lapset usein nimittelivät häntä ”hanheksi”, joka voi venäjäksi olla myös synonyymi idiootille.
Seksuaalinen turhautuminen.
1970-luvun alkupuolella Tšikatilon seksuaalinen turhautuminen alkoi käydä sietämättömäksi. Hänen vihansa kasvoi kävelyillä kaduilla tai puistoissa, joissa näki nuoria rakastavaisia – nämä saivat Tšikatilon raivon valtaan. Häntä suututti ajatus, että kuka tahansa vähä-älyinenkin voisi harrastaa seksiä, mutta Tšikatilo, korkeasti koulutettu ja oppinut mies, ei pystynyt normaaliin sukupuoliseen kanssakäymiseen.
Lopulta Tšikatilo alkoi ahdistella koululuokkansa lapsia, sekä poikia että tyttöjä. Tämän tultua ilmi Tšikatilo erotettiin; koulun johto ei tehnyt rikosilmoitusta, vaan vaikeni asiasta. Tuon ajan Neuvostoliitossa lasten seksuaalisen hyväksikäytön paljastuminen oli häpeällistä ja kiusallista monille tahoille. Hän onnistui kuitenkin pitämään työpaikkansa jopa kymmenen vuoden ajan. Koska hänet erotettiin kaikessa hiljaisuudessa, uudessa työpaikassaan ei tiedetty hänen menneisyydestään.
Muutto Šahtyyn.
Tšikatilo muutti perheineen läheiseen Šahtyyn, josta sai uudestaan töitä opettajana ammattikoulusta numero 33. Siellä hän jatkoi koululaisten hyväksikäyttöä.
Tšikatilo toimi opettajana vuoteen 1981 asti, jolloin uudet hyväksikäyttötapaukset selvisivät ja hän menetti opettajanvirkansa lopullisesti. Tšikatilo sai sittemmin työtä konttoristina ja paikallisen tehtaan kiertävänä tuote-esittelijänä. Tuote-esittelijän työhön kuului pitkiä, monipäiväisiä matkoja ympäri Neuvostoliittoa julkisissa kulkuvälineissä.
Murhasarjan alku.
Ensimmäinen uhri.
Vuonna 1978 Tšikatilo muutti Šahtyyn lähelle Rostov-na-Donun kaupunkia. Alkuun Tšikatilo joutui asumaan yksin odottaen perheensä muuttoa perässä. Tänä aikana hän saattoi vapaasti toteuttaa perversioitaan. Tšikatilo asui vakituisesti kerrostaloasunnossa, johon hänen perheensäkin oli määrä muuttaa. Asunnon lisäksi hän kuitenkin hankki itselleen pienen ja salaisen, ränsistyneen kolmen huoneen mökin hämärältä syrjäkujalta.
Tšikatilo teki ensimmäisen murhansa 22. joulukuuta 1978. Hän houkutteli paikalliselta bussipysäkiltä matkaansa 9-vuotiaan Jelena Zakotnovan tarjoamalla hänelle purukumia, joka oli tuon ajan neuvostolapsille harvinaista herkkua. Zakotnova suostui mukaan, ja Tšikatilo vei hänet salaiselle mökilleen tarkoituksenaan raiskata tämä.
Impotenssin vuoksi raiskaus epäonnistui, mutta kamppaillessaan tytön kanssa Tšikatilo iski tätä veitsellä ja sai orgasmin. Näin Tšikatilo huomasi, että hän voisi toteuttaa seksuaalisuuttaan käyttämällä sukupuolielimensä sijaan veistä. Tšikatilo heitti Zakotnovan ruumiin ja tämän koulurepun läheiseen jokeen, josta uhri myöhemmin löydettiin.
Työmatkoillaan Tšikatilo toteutti raakoja fantasioitaan. Hän oleskeli vapaa-ajallaan paljon julkisilla rautatie- ja linja-autoasemilla, joilta oli helppo löytää uhreja kenenkään huomaamatta. Tämä osaltaan vaikeutti miliisin tutkimuksia, koska ruumiita löytyi satunnaisesti ympäri maata. Neuvostoliiton rikostutkintamenetelmät olivat länsimaisen mittapuun mukaan vanhentuneita. Tämä vaikeutti entisestään syyllisen löytämistä. Poliisit epäilivät aina uhrin löytöpaikan perusteella paikallisia, mutta eivät ottaneet huomioon mahdollisuutta, että murhaaja saattaisi matkustaa paljon.
Ensimmäinen epäilty.
Miliisit ottivat kiinni useita epäiltyjä ja yrittivät pakottaa heidät tunnustamaan. Lopulta eräs nuori mies, Aleksandr Kravtšenko, tunnusti ja hänet tuomittiin kuolemaan, vaikka todistusaineisto viittasikin Tšikatiloon. Oletetun syyllisen teloituksesta huolimatta uusia ruumiita löytyi edelleen. Teloitus oli jo suoritettu, kun tuomio todettiin vääräksi.
Tšikatilo seurasi tarkasti murhauutisia paikallisista sanomalehdistä. Hän pelkäsi kiinnijäämisensä olevan lähellä, kun Kravtšenko teloitettiin. Tšikatilo odotti kaksi vuotta ennen kuin teki seuraavan murhansa. Syyskuussa 1981 Tšikatilo houkutteli 17-vuotiaan Larisa Tkatšenkon mukaansa bussipysäkiltä Rostovissa ja murhasi hänet metsässä lähellä Donjokea.
Varsinaisen murhasarjan alku.
Varsinainen murhasarja alkoi vuonna 1982. Tšikatilo etsi uhreja rautatie- ja linja-autoasemien läheisyydestä, missä viettivät usein aikaa seksiä myyvät ihmiset, köyhät kulkurit ja lapset. Tšikatilo toimi tuolloin paikallisen tehtaan tuote-esittelijänä ja matkusti paljon julkisissa kulkuvälineissä. Lopulta hänet erotettiin, koska hän laiminlöi työtehtävänsä keskittyessään etsimään uhreja. Kesäkuussa 1982 Tšikatilo kohtasi 13-vuotiaan tytön Ljubov Birjukin, joka oli palaamassa kotiin ostosmatkalta Donskoin kylästä. Tšikatilo alkoi puhua tytön kanssa, ja kun huomasi olevansa tytön kanssa kahden, hyökkäsi hänen kimppuunsa ja puukotti hänet hengiltä. Birjukin murhan jälkeen Tšikatilo ei enää kyennyt vastustamaan murhanhimoaan. Heinäkuussa Tšikatilo murhasi nuoren tytön Krasnodarissa ollessaan työmatkalla. Elokuussa hän murhasi 9-vuotiaan pojan ja 16-vuotiaan tytön. Syyskuussa Tšikatilo murhasi 19-vuotiaan tytön ja 15-vuotiaan sisäoppilaitoksesta karanneen pojan Šahtyssa.
10. joulukuuta 1982 Olga Stalmatšenok lähti pianotunnille ja katosi jälkiä jättämättä. Ainoa merkki tytöstä oli vanhempien saama outo postikortti, jonka mukaan heidän tyttärensä oli tapettu metsään ja tulevana vuonna kymmenen muuta kuolisi. Kortissa oli allekirjoitus ”Sadisti Musta Kissa”; myöhemmin se osoittautui Tšikatilon kirjoittamaksi. Stalmatšenokin ruumis löytyi huhtikuussa 1983 jäätyneenä, alastomana ja silvottuna viiden kilometrin päästä musiikkiopistosta; hänet oli jätetty pellolle traktorinrenkaan jättämään uraan.
Tšikatilo yritti harrastaa seksiä seksityöläisten kanssa, mutta impotenssinsa vuoksi hän ei siihen kyennyt. Naiset pilkkasivat hänen seksuaalisia ongelmiaan, mikä sai Tšikatilon raivostumaan suunnattomasti, ja mikä lopulta johti murhaan.
Uhrien kohtelu.
Poliisit olivat järkyttyneitä murhien raakuudesta: monet uhreista oli silvottu ja paloiteltu, ja useissa tapauksissa oli ilmeistä, että murhaaja oli purrut irti ruumiinosia uhreistaan. Tšikatilo puri usein irti naispuolisten uhriensa rinnat ja ulkosynnyttimet, samoin nuorukaisten siittimen. Yleensä hän myös puhkoi tai kaivoi uhreiltaan silmät päästä, koska vanhan venäläisen uskomuksen mukaan murhaajan kuva jää uhrin silmiin.
Murhasarja oli niin raaka, että aluksi epäiltiin jonkin saatananpalvontakultin suorittavan uhrimenojaan, tai että kysymyksessä olisi jokin sisäelimiä siirtoelimiksi varasteleva ryhmä. 
Vuoteen 1983 mennessä ruumiita oli löytynyt jo kuusi. Moskovan poliisin tutkija, majuri Mihail Fetisov lähetettiin Rostov-na-Donun kaupunkiin johtamaan tutkimuksia. Fetisov keskitti tutkimukset Šahtyn alueelle ja määräsi rikostutkintaspesialisti Viktor Burakovin johtamaan tutkintaryhmää. Tutkimukset alkoivat edistyä Burakovin johdolla, mutta syyllistä ei saatu kiinni. Poliisit epäilivät ja kuulustelivat enimmäkseen paikallisia mielenterveysongelmaisia ja seksuaalirikollisia, joista moni pidätettiin syyttömänä. Eräs epäillyksi joutunut alaikäinen jopa teki itsemurhan pidätyssellissä. Ruumiita löytyi kuitenkin koko ajan lisää, mikä todisti, että tunnustuksen tehneet miehet olivat syyttömiä. Lokakuussa 1983 Tšikatilo murhasi 19-vuotiaan seksiä myyneen Vera Shevkunin ja joulukuussa 14-vuotiaan pojan Sergei Markovin.
1984.
Tammikuun ja helmikuun aikana Tšikatilo murhasi kaksi naista Lentäjien puistossa, Rostovissa. 24. maaliskuuta Tšikatilo houkutteli 10-vuotiaan Dimitri Ptašnikovin mukaansa postimerkkikioskilta Novošahtinskissa esittäytymällä postimerkkien keräilijäksi. Useat ihmiset näkivät Tšikatilon kävelemässä yhdessä pojan kanssa ja pystyivät myöhemmin antamaan poliisille kuvauksen murhaajasta. Ptašnikovin ruumis löydettiin kolme päivää myöhemmin. Ruumiin löytöpaikalla oli murhaajan jättämä jalanjälki ja uhrin vaatteista löytyi siemennestetahroja.
25. toukokuuta Tšikatilo kutsui 31-vuotiaan naisen Tatjana Petrosjanin ja tämän 11-vuotiaan tyttären Svetlanan retkelle metsään lähellä Šahtya. Tatjana oli tuntenut Tšikatilon jo vuosien ajan. Tšikatilo yritti harrastaa seksiä naisen kanssa, mutta epäonnistui erektion saamisessa, ja nainen pilkkasi hänen impotenssiaan. Tšikatilo raivostui silmittömästi ja puukotti naisen hengiltä. Tämän jälkeen Tšikatilo jahtasi Svetlanan kiinni ja murhasi hänet vasaralla. Heinäkuussa Tšikatilo murhasi kaksi nuorta naista ja 13-vuotiaan pojan.
2. elokuuta Tšikatilo murhasi 16-vuotiaan Natalia Golosovskajan Lentäjien puistossa, Rostovissa. 7. elokuuta hän murhasi 17-vuotiaan tytön Ljudmila Aleksejevan Donjoen varrella ennen kuin hän lähti Uzbekistanin pääkaupunkiin Taškentiin työmatkalle. Taškentissa Tšikatilo murhasi 12-vuotiaan tytön ja nuoren naisen. 28. elokuuta Tšikatilo murhasi 11-vuotiaan pojan Aleksandr Tšepelin Rostovissa Donjoen varrella lähellä Aleksejevan murhapaikkaa. 6. syyskuuta Tšikatilo murhasi 24-vuotiaan kirjastonhoitajan Irina Lutšinskajan Lentäjien puistossa, Rostovissa.
Ensimmäinen pidätys ja vankilatuomio.
Rostovin linja-autoaseman läheisyydestä tavattiin harhailemassa epäilyttävästi käyttäytyvä mieshenkilö, joka yritti päästä puheisiin nuorten naisten ja lasten kanssa. Mies oli Andrei Tšikatilo, joka pidätettiin. Poliisilla oli syytä epäillä Tšikatiloa murhaajaksi, hänen laukustaan löytyi pitkä veitsi, mutta virallinen syy pidätykseen oli hänestä tehty rikosilmoitus: toimiessaan tuote-esittelijänä hän oli varastanut tavaraa työpaikaltaan. Tšikatiloa epäiltiin murhista, mutta sitovaa näyttöä ei ollut. Hänet tuomittiin varkaudesta vuodeksi vankilaan, mutta hän vapautui jo joulukuussa 1984 kärsittyään tuomiostaan kolme kuukautta.
Tšikatilo oli edelleen epäiltyjen listalla, mutta uhreista löydettyjen siemennestetahrojen perusteella oletetun murhaajan veriryhmän oli määritetty olevan eri tyyppiä kuin Tšikatilon. Myöhemmin on oletettu Tšikatilon kuuluneen harvinaiseen ihmistyyppiin, jonka veriryhmä poikkeaa ruumiin eritteiden perusteella määritettävästä veriryhmästä. Tätä ei kuitenkaan koskaan osoitettu Tšikatilon elinaikana, ja on myös epäilty Neuvostoliiton poliisin sekoittaneen näytteet. Tähän ei ratkaisua ole vielä löydetty.
Etsintöjen käynnistyminen.
Tšikatilo löysi uuden työpaikan Novotšerkasskista ja pysytteli syrjässä. Hän murhasi seuraavan kerran elokuussa 1985 nuoren naisen Natalia Pohlistovan lähellä Domodedovon lentokenttää Moskovassa ollessaan työmatkalla. Hän iski toistamiseen elokuussa murhaten 18-vuotiaan Irina Guljajevan metsässä lähellä Šahtyn linja-autoasemaa. 
Toukokuussa 1987 Tšikatilo murhasi 13-vuotiaan Oleg Makarenkovin työmatkalla Revdassa. Tšikatilo murhasi työmatkoillaan samana vuonna vielä kaksi uhria: heinäkuussa 12-vuotiaan Ivan Bilovetskin Zaporižžjassa ja syyskuussa 16-vuotiaan Juri Terešonokin Leningradissa.
Tutkinta alkoi edistyä vuoden 1985 keskivaiheilla, kun pääkuulustelija Issa Kostojev otti johdon tutkimuksissa. Rostovin ympäristössä tehtyjä murhia otettiin uudelleen tarkemman tutkinnan alle ja tunnettuja seksuaalirikollisia alettiin kuulustella. Joulukuussa 1985 siviiliasuiset poliisit alkoivat vartioida Rostovin rautatieasemia ja tehostaa etsintöjä. Tšikatilo seurasi tutkimusten kulkua joukkotiedotusvälineistä ja pysytteli omissa oloissaan kaksi vuotta. Poliisit turvautuivat sarjamurhaajan jäljittämisessä nyt myös psykiatrin konsulttiapuun, ensimmäistä kertaa Neuvostoliiton historiassa.
Vuonna 1988 Tšikatilo jatkoi murhaamista – mahdollisimman kaukana Rostovin alueesta. Hän tappoi naisen Krasny Sulinissa huhtikuussa. Toukokuussa Tšikatilo murhasi 9-vuotiaan Aleksei Voronkon metsässä lähellä Ilovaiskin kaupunkia, Ukrainassa. Heinäkuussa Tšikatilo murhasi 15-vuotiaan Jevgeni Muratovin metsässä lähellä Šahtya. 
Maaliskuussa 1989 hän houkutteli nuoren naisen mukaansa tyttärensä asuntoon Šahtyssa. Tšikatilo murhasi naisen, silpoi hänet ja kätki palaset viemäriin. Toukokuun ja elokuun välillä Tšikatilo murhasi neljä muuta uhria Rostovissa ja Šahtyssa. 
Tammikuussa 1990 hän houkutteli 11-vuotiaan Andrei Kravtšenkon mukaansa elokuvista ja murhasi hänet Šahtyssa. 7. maaliskuuta Tšikatilo houkutteli 10-vuotiaan Jaroslav Makarovin mukaansa Rostovin rautatieasemalta ja murhasi hänet Rostovin kasvitieteellisessä puutarhassa. Pojan silvottu ruumis löydettiin seuraavana päivänä. Huhtikuussa Tšikatilo murhasi 31-vuotiaan naisen metsässä lähellä Lešozin asemaa. 28. heinäkuuta Tšikatilo houkutteli 13-vuotiaan Viktor Petrovin mukaansa Rostovin rautatieasemalta ja murhasi hänet Rostovin kasvitieteellisessä puutarhassa lähellä Makarovin murhapaikkaa. 14. elokuuta hän murhasi 11-vuotiaan Ivan Fominin rannalla Novotšerkasskin kaupungissa. 17. lokakuuta Tšikatilo houkutteli 16-vuotiaan kehitysvammaisen pojan Vadim Gromovin pois junasta ja murhasi hänet metsässä lähellä Šahtya. 30. lokakuuta Tšikatilo houkutteli 16-vuotiaan Viktor Tištšenkon mukaansa Šahtyn rautatieasemalta ja murhasi hänet läheisessä metsässä. 
Ruumiiden löytyminen johti laajamittaisiin poliisioperaatioihin, ja kaikille Rostovin alueen suurille linja-auto- ja rautatieasemille määrättiin suurmiehitys. Liikkuva poliisi käskettiin kuulustelemaan joka ikistä vähänkään epäilyttävää henkilöä. Murhaaja pyrittiin tietoisesti ohjaamaan pois suurilta asemilta pienemmille, jotka oli miehitetty siviiliasuisilla poliiseilla. Pienillä asemilla, etenkin niillä, joiden läheisyydestä ruumiita oli löydetty, oli paljon naispuolisia poliiseja ja agentteja houkutuslintuina.
Läpimurto.
6. päivänä marraskuuta 1990 Tšikatilo murhasi ja silpoi raa’asti nuoren naisen, Svetlana Korostikin. Kun Tšikatilo poistui murhapaikalta, häntä tarkkailtiin. Siviiliasuinen poliisi, joka oli partiossa Lešozin rautatieasemalla, näki epäilyttävän miehen kävelevän asemalle läheisestä metsästä. Partiopoliisin mukaan mies oli epäilyttävä jo siksi, että hän ylipäätään liikkui metsässä – kaikki murhat kun olivat tapahtuneet metsissä ja myös ruumiit oli löydetty niistä. Mies käveli läheiselle kaivolle ja puhdisti kasvonsa ja kätensä.
Mies ei näyttänyt vaeltelijalta, joka samoilisi metsässä vain omaksi huvikseen, sillä hän oli pukeutunut ennemminkin arkivaatteisiin. Mies kantoi mukanaan urheilukassia, joka ei sopinut yhteen senkään kanssa, että mies olisi ollut esimerkiksi keräämässä sieniä. Miehen tultua lähemmäs partiopoliisi huomasi tämän vaatteiden olevan hyvin likaiset ja kasvoissa verisen naarmun. Partiopoliisi pysäytti hänet ja pyysi häntä näyttämään henkilötodistuksen. Mies oli Andrei Tšikatilo.
Poliisilla ei ollut syytä pidättää Tšikatiloa tai epäillä tätä mistään, mutta hän kirjasi tämän tiedot ylös siitä huolimatta. Myöhemmin ilmeni, että tapaamishetkellä Tšikatilo kuljetti kassissaan juuri murhaamansa Svetlana Korostikin irti leikattuja rintoja.
Myöhemmin poliisi löysi samasta metsästä kaksi ruumista sadan metrin etäisyydellä toisistaan. Kävi ilmi, että toinen uhreista oli murhattu samoihin aikoihin kuin partiopoliisi näki Tšikatilon kävelevän pois metsästä. Tšikatiloa epäiltiin jälleen lapsenmurhasta. Edellisen kerran häntä oli epäilty samanlaisesta rikoksesta jo vuonna 1978, ensimmäisen murhan jälkeen. Silminnäkijöiden kuvaukset oudosta miehestä, joka oli nähty myöhemmin murhattuna löydetyn tytön seurassa, täsmäsivät Tšikatiloon.
Uusi pidätys ja tunnustus.
Tapahtumista huolimatta poliisilla ei vieläkään ollut riittävästi todisteita, jotta Tšikatilo voitaisiin pidättää. Häntä alettiin kuitenkin seurata ympäri vuorokauden, ja poliisit salakuvasivat häntä.
20. marraskuuta 1990 Tšikatilon nähtiin lähtevän kotoaan mukanaan nelisen litraa olutta. Hän vaelteli ympäri kaupunkia tarjoten olutta vastaantuleville nuorukaisille ja yritti houkutella näitä mukaansa. Viimein Tšikatilo poikkesi pieneen kahvilaan ja osti pienemmän olutpullon, jolla olisi helpompi houkutella lapsia. Poliisit olivat seuranneet häntä, ja pelkästään tuntikausien vaeltelu ison olutpullon (tuohon aikaan Venäjällä oluen ostaminen omaan pulloon oli helpompaa kuin useamman pienemmän olutpullon ostaminen) kanssa oli riittävän epäilyttävää. Tšikatilon astuessa ulos kahvilasta hänet pidätettiin. Pidätyshetkellä hänellä oli mukanaan salkku, joka sisälsi samanlaisia ​​esineitä kuin ne, jotka hänellä oli hallussaan, kun hänet pidätettiin kuusi vuotta aiemmin.
Tšikatilon ollessa pidätettynä saivat poliisit lisää todisteita häntä vastaan. Yksi hänen viimeisistä uhreistaan oli ollut 16-vuotias poika Viktor Tištšenko, joka oli fyysisesti hyvin voimakas. Murhapaikalla oli kamppailun jälkiä, ja Tšikatilon sormessa oli pahannäköinen haava. Lääkärintarkastuksessa ilmeni, että sormi oli murtunut ja haava tullut ihmisen, nimenomaan lapsen, puremasta. Tšikatilo ei ollut hakeutunut lääkäriin. Tämä nähtiin erittäin vahvana osoituksena Tšikatilon syyllisyydestä.
Poliisi kuulusteli Tšikatiloa ja yritti puristaa tunnustusta hokemalla hänen olevan hyvin sairas mies ja kertomalla, että hän voisi välttää tuomion tunnustamalla ja vetoamalla mielenvikaisuuteen. Lopulta perinteisestä kuulustelumenetelmästä luovuttiin, ja paikalle kutsuttiin kriminaalipsykiatri Aleksandr Buhanovski Moskovasta. Buhanovski suhtautui myötätuntoisesti Tšikatiloon ja vietti hänen seurassaan koko päivän varhaisesta aamusta myöhään yöhön. Muutaman tunnin keskustelun jälkeen Tšikatilo alkoi tunnustaa tekojaan Buhanovskille.
Pelkkä tunnustus ei kuitenkaan riittänyt vangitsemisperusteeksi, vaan tarvittiin paljon vahvempaa ja sitovampaa näyttöä. Tšikatilo suostui yhteistyöhön ja kertoi kaiken. Hän tunnusti yhteensä 56 murhaa, mikä järkytti poliisia. Vain 36 murhaa oli listattu saman murhaajan tekemiksi – muut oli liitetty muihin tapauksiin, koska ne olivat joko kaukana Tšikatilon tavanomaisista uhrinmetsästysalueista tai ruumiit oli haudattu syrjään eikä niitä ollut löydetty. Pitävä näyttö saatiin vasta Tšikatilon johdatettua poliisit haudoille ja kerrottua toimintatavoistaan. Kun Tšikatilolta kysyttiin syitä murhaamiseen, hän vastasi nauttineensa uhriensa itkusta, verestä ja kivusta.
Vangitseminen.
Tšikatilon vangitseminen vaati erityisiä varotoimenpiteitä. Venäläisessä alamaailmassa raa’at murhaajat ja erityisesti seksuaalimurhaajat olivat alinta kastia, ja he joutuivat usein toisten vankien pahoinpitelemiksi tai tappamiksi. Erityisen vaikeaa varotoimien järjestäminen oli siksi, että useiden Tšikatilon uhrien omaisia työskenteli vankilassa, johon hänet oli määrätty. Tšikatilo oli kuolemanvaarassa jo ennen oikeudenkäyntiä.
Sellissään Tšikatilo oli ympärivuorokautisessa kameravalvonnassa. Vaikka hän usein käyttäytyikin oudosti kuulustelijoidensa nähden, sellissä hänen käytöksensä (hän ei tiennyt kameravalvonnasta) muuttui täysin normaaliksi. Hän nukkui ja söi hyvin ja jopa voimisteli joka aamu. Hän myös luki innokkaasti kirjoja ja lehtiä ja käytti paljon aikaa kirjeiden kirjoittamiseen: Hän lähetteli valituksia perheelleen, valtion virkamiehille ja medialle.
Kirjoittaminen oli Tšikatilon intohimo hänen elämänsä loppuun asti. Opettajana hän kirjoitti paljon artikkeleita paikallisiin sanomalehtiin. Hänen kirjoituksensa käsittelivät usein etnologiaa ja moraalia.
Oikeudenkäynti ja teloitus.
Tšikatilon oikeudenkäynti alkoi 14. huhtikuuta 1992. Huolimatta oudosta ja häiritsevästä käyttäytymisestä oikeussalissa hänet todettiin kykeneväksi vastaamaan teoistaan oikeudessa. Oikeussaliin rakennettiin suuri, valkoiseksi maalattu teräshäkki hänen turvallisuutensa varmistamiseksi. Koko oikeudenkäynti oli kaoottinen: uhrien omaiset huusivat ja raivosivat, kirosivat Tšikatiloa ja yrittivät päästä häneen käsiksi. He vaativat saada Tšikatilon omiin käsiinsä ja repiä hänet palasiksi, aivan kuten hän oli tehnyt heidän omaisilleen. Tuomarin luetellessa uhrien nimiä omaiset pyörtyilivät. Tilanne uhkasi moneen kertaan riistäytyä hallinnasta.
Oikeudenkäynti päättyi heinäkuussa, ja tuomion julistamista lykättiin lokakuun 15. päivään asti. Tšikatilo todettiin syylliseksi 53 murhasta 52:een. Kun hänen annettiin esittää lausuntonsa, hän piti sekavan puheen ja syytti valtiota, Josif Stalinia, poliittisia johtajia, vaikeaa lapsuuttaan, impotenssiaan, jopa omaa veriryhmäänsä. Hän herjasi oikeutta, heitteli penkkiään ympäri häkkiä ja sylki päin vartijoita. Hän jopa laski housunsa alas ja paljasti sukuelimensä huutaen olevansa mies, jonka miehisyys on varastettu. Hän syytti myös 1930-luvun nälänhätää. Merkille pantavaa oli kuitenkin, että Tšikatilo oli syntynyt vuonna 1936, kolme vuotta nälkävuosien 1932–1933 päättymisen jälkeen. Hän myös ilmoitti tehneensä yhteiskunnalle palveluksen siivotessaan pois epäkelpoja yksilöitä: seksiä myyneitä, alkoholiriippuvuutta sairastaneita, karanneita teini-ikäisiä ja silkkoja ”ongelmatapauksia”.
Tuomari Leonid Akubžanov lopetti oikeudenkäynnin lukemalla valamiehistön antaman viimeisen tuomion: "Ottaen huomioon hirviömäiset rikokset, joita hän teki, tällä valamiehistöllä ei ole muuta mahdollisuutta kuin antaa hänelle ainoa tuomio, jonka hän ansaitsee. Näin ollen tuomitsen hänet kuolemaan." Tuomion julistamisen jälkeen Tšikatilon uhrien omaiset ja yleisö puhkesivat raivokkaisiin hurraa-huutoihin ja suosionosoituksiin.
Tšikatilo teloitettiin Novotšerkasskin vankilassa 14. helmikuuta 1994 ampumalla häntä oikean korvan taakse erityisessä äänieristetyssä sellissä. Ennen tuomion toimeenpanoa Tšikatilo pyysi armahdusta presidentti Boris Jeltsiniltä, mutta anomus hylättiin. Armoa hän anoi vielä teloittajaltaankin.
Tšikatilon tiedetään sanoneen oikeudenkäynnin jälkeen: ”Nyt minun aivoni tulisi tutkia pala palalta, ettei syntyisi toisia minunlaisiani ihmisiä.” Tšikatilon kiinni jäämiseen johtanut rikostutkija ja miliisieversti Viktor Burakov on todennut Tšikatilosta: ”Hän oli erittäin sairas mies, joka toimi vastoin omaa tahtoaan.”
Tšikatilo söi viimeisellä ateriallaan puuroa ja pienen lihapalan.
Surmatavat.
Tšikatilon tiedetään sanoneen: ”Se mitä tein, en tehnyt sitä seksuaalisen tyydytyksen vuoksi. Enemmänkin tein sen siksi että se toi minulle mielenrauhan.”
Hän alkoi usein jututtamaan uhrejaan rautatie- ja bussiasemilla, tarjosi heille alkoholia, huumeita tai rahaa, tai lapsiuhrien ollessa kysymyksessä leluja tai makeisia ja sai heidät houkuteltua näin mukaansa. Hän houkutteli uhrinsa usein läheisiin metsiin, sitoi heidät köydellä ja puukotti heitä saadakseen seksuaalista tyydytystä. Tämän vuoksi hänen on päätelty kärsineen piquerismi-nimisestä parafiliasta.
Hän usein silpoi uhrinsa, suolisti heidät, puri heidän nenänsä irti ja leikkasi kielet ja sukupuolielimet irti. Kiduttaessaan miespuolisia uhrejaan, hän usein fantasioi siitä, että uhrit olisivat hänen vankejaan, ja nämä teot tekisivät hänestä sankarin.
Kerran hän puri nännin irti nuorelta naispuoliselta uhriltaan, nielaisi sen ja ejakuloi tämän johdosta. Hän myös toisinaan tukki uhrinsa suut esimerkiksi mullalla hiljentääkseen heidät.