tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Idolatria

Idolatria on kuvien, esineiden, asioiden, ajatusten ynnä muiden sellaisten uskonnollista palvontaa. Idolatrian kohde on jumalankuva eli idoli, joka nykykielessä on alkanut tarkoittaa varsinaista palvontaa arkisemman ihannoinnin kohdetta. Sanan juurena on kreikan "eidololatria", joka on yhdistetty sanoista "eidolon" ’kuva, hahmo’ ja "latreia" ’palvonta’. Varhaisempi kanta saattaa olla heprean "avodat elilim".
"Epäjumala" on leimaava ja halventava nimitys toisen uskonnon jumaluudesta tai tällaisen kuvasta tai patsaasta. Epäjumala tarkoittaa jumalaa, jota ei ole omassa uskonnossa (jumalana) olemassa, mutta jota jotkut muut palvovat. Epäjumala saattaa kuitenkin olla muutoin olemassa, esimerkiksi esineenä kuten jumalankuvana tai joskus harvemmin jumalaa mitättömämpänä pahana henkenä. Suomen sana epäjumala on ollut käytössä lähes yksinomaan kristityssä merkityksessä, mutta viime aikoina myös jonkin verran islamilaisessa.
Monoteismi ja idolatria.
Sana "idolatria" sisältää usein kielteisen sävyn, sillä sitä on käytetty kuvaamaan juutalais-kristillisessä perinteessä synnillistä esineiden, asioiden ja kuvitelmien palvontaa oikeana pidetyn jumalan sijaan. Se minkä palvominen on uskontoa ja minkä idolatriaa, vaihtelee uskonnosta toiseen. Esimerkiksi kristinusko, islam ja juutalaisuus leimaavat kaikki muut jumalat kuin Jahven epäjumaliksi. Näissä yhteyksissä käsitykset epäjumalista on toisinaan pelkistetty siihen, että kaikki muut jumalat ovat pelkkiä esineitä, joita palvotaan. Tämän käsityksen mukaista väitettyä toimintaa nimitetään myös kuvainpalvonnaksi ja ennen kaikkea epäjumalan palvonnaksi. Kuitenkin suurin osa eri uskontojen jumalankuvista tai muista pyhistä kuvista ovat vain vertauskuvallisia, samaan tapaan kuin esimerkiksi kristittyjen krusifiksit. Kuvia ei siis palvota niiden itsensä vuoksi, vaan niiden olentojen tai asioiden vertauskuvina, joita ne edustavat.
Agricolan epäjumalien luettelo.
Mikael Agricola kirjoitti suomentamansa Vanhan testamentin psalmikokoelman eli Psalttarin (1551) esipuheeseen runomuotoisen luettelon suomalaisista ”epäjumalista” eli palvotuista henkiolennoista. Sana "epäjumala" saattoi olla Agricolan omaa keksintöä. Hän luetteli yhteensä 24 epäjumalaa, 12 karjalaisilta ja 12 hämäläisiltä. Suurin osa näistä on myös uudemman tutkimuksen mukaan ollut suomalaisten uskomusolentoja.
Hän aloittaa luettelonsa näin:
"Epejumalat monet tesse muinen palveltin caucan ja lesse."
”Epäjumalat monet tässä muinoin palveltiin kaukana ja läsnä”
Hän lisää: 
"Eikö se Cansa wimmattu ole joca neite wsko ja rucole."
”Eikös se kansa vimmattu ole joka näitä uskoo ja rukoilee?”
Avoveteen (elokuva)

Avoveteen on Orvo Saarikiven ohjaama suomalainen urheiluelokuva vuodelta 1939. Se perustuu Urho Karhumäen romaaniin "Avoveteen".
Käsikirjoituksen pohjana ollut Karhumäen romaani palkittiin kultamitalilla vuoden 1936 Berliinin olympialaisten taidekilpailussa.
Tarina.
Päähenkilö on Yrjö Niemelä, joka tulee Helsinkiin hakemaan työtä. Siellä hän kiinnostuu juoksemisesta ja aloittaa kilpailemisen. Menetettyään rahansa Helsingin yössä, hän palaa tyttöystävänsä ja hänen vanhempiensa maatilalle, jossa asuu myös hänen ja hänen tyttöystävänsä poika. Hän viljelee siellä maata, mutta alkaa taas harjoitella juoksemista, kun hän kuulee, että Suomen maajoukkueelta puuttuu juoksijoita. Hän osallistuu Helsingin olympialaisiin 1940, jossa hän voittaa pitkän matkan juoksun loppusuoralla. (Todellisuudessa olympialaiset siirtyivät sodan takia ja järjestettiin Helsingissä vasta 1952.)
Arviot.
Tv-kriitikko Arto Pajukallio on luonnehtinut elokuvaa moraalisessa suoraselkäisyydessään hellyttävän humoristiseksi..
Kalle Hakala

Kalle Juhonpoika Hakala (18. maaliskuuta 1880 Lempäälä – 16. toukokuuta 1947 Mikkeli) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1911–1918, 1924–1933 ja 1934–1947. Hän oli muun muassa Mikkelissä ilmestyneen "Vapaus"-sanomalehden päätoimittaja sekä Valtakunnanoikeuden ja sotasyyllisyysoikeuden jäsen.
Elämä.
Lempäälässä syntyneen Kalle Hakalan vanhemmat olivat torppari Juho Hakala (1851−1924) ja Wilhelmina Myllymäki (1850−1909). Hakala aloitti työnteon 15-vuotiaana renkinä, jonka jälkeen hän oli vuoden Hämeenlinnassa värjärin opissa käyden samalla käsityöläiskoulun iltakurssin. Myöhemmin Hakala työskenteli konepajoilla Tammelassa, Äetsässä, Tampereella ja Helsingissä. Työväenliikkeeseen Hakala lähti vuonna 1904 liittymällä Helsingin Työväenyhdistyksen levyseppien ammattiosastoon. Vuonna 1906 hän sai työpaikan Mikkelistä Sjöströmin konepajalta, josta siirtyi keväällä 1907 "Vapauden" toimittajaksi. Hän oli myös lehden päätoimittaja vuosina 1911–1921.
Hakala valittiin kansanedustajaksi vuoden 1911 eduskuntavaaleissa. Sisällissodan käynnistyessä Hakala valittiin Työväen pääneuvoston varajäseneksi, mutta hän ei osallistunut sen toimitaan. Hakala liittyi punaisiin vasta helmikuun lopussa, jolloin hän aloitti kansanvaltuuskunnan asutushallituksen ja maatalousasianosaston palveluksessa. Maaliskuun lopussa Hakala nimitettiin myös lainvalmistelukomitean jäseneksi. Huhtikuun alussa kansanvaltuuskunta evakuoitiin Viipuriin, josta Hakala palasi parin päivän kuluttua Helsinkiin. Hakala vangittiin pari viikkoa myöhemmin ja lokakuussa hän sai 8 vuoden tuomion valtiopetoksesta.
Hakala kärsi tuomiotaan Tammisaaren pakkotyölaitoksessa, josta hän vapautui armahduslakien nojalla vuonna 1921. Hakala työskenteli Mikkelin Työväen Osuuskaupan konttoristina, kunnes hänet valittiin jälleen kansanedustajaksi 1924. Kolmannen kerran Hakala nousi eduskuntaan vuonna 1934 Oskari Salosen jätettyä paikkansa. Kansanedustajan tehtäviensä ohessa Hakala työskenteli "Vapaus"-lehden toimittajana ja päätoimittajana 1933–1947. Jatkosodan jälkeen Hakala oli eduskunnan nimittämänä jäsenenä Valtakunnanoikeudessa sekä sotasyyllisyysoikeudessa, jossa hän oli yksi neljästä kaikkien syytteiden hylkäämistä kannattaneesta jäsenestä. Hakala kuului myös Mikkelin kaupunginvaltuustoon ja oli presidentin valitsijamiehenä 1931, 1937, 1940 ja 1943. 
Hakala kuoli pitkäaikaiseen sairauteen kesken kansanedustajakautensa toukokuussa 1947. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi Antti Tossavainen. Hakala on haudattu Mikkeliin Harjun hautausmaalle.
Perhe.
Hakalan ensimmäinen puoliso oli Alma Maria Purhonen (1882−1927), jonka kanssa hän oli naimisissa vuodesta 1911. Pariskunnalla oli seitsemän lasta. Vuonna 1928 hän avioitui Alina Partin (1888−1956) kanssa.
Väinö Pastell

Väinö Elias Pastell (14. toukokuuta 1881 Sääminki – 8. syyskuuta 1949 Lempäälä) oli suomalainen kunnallisneuvos ja tilanomistaja joka toimi kokoomuksen kansanedustajana 1920-luvun lopulla.
Pastellin vanhemmat olivat talollinen Kustaa Adolf Pastell ja Amanda Ali-Kartano. Hän kävi kansakoulun ja valmistui maanviljelyskoulusta 1901. Pastell oli aluksi Hovilan meijeri- ja karjakkokoulun opettajana 1901–1903 ja sen jälkeen tilanomistajana Kalvolassa 1903–1909. Vuonna 1909 hän osti Lempäälästä Innilän kartanon ja hoiti sitä kuolemaansa saakka.
Pastell oli kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1927–1929 edustaen Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä. Pastell osallistui kunnallispolitiikkaan toimien Lempäälän kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Hän oli myös MTK:n liittoneuvoston jäsen ja Pohjois-Hämeen kansallisliiton puheenjohtaja. Pastell sai kunnallisneuvoksen arvonimen 1944. 
Pastell oli naimisissa vuodesta 1911 Hilja Ala-Pynnösen kanssa.
Kuuvan kanava

Kuuvan kanava on Inarijärven koillisosassa Pisterniemessä, Partakosta itään Vasikkaselän ja Suolisvuonon välillä sijaitseva kanava. Se on Suomen pohjoisin kanava. Tämän noin 200 metriä pitkän ja vähintään neljä metriä leveän kanavan kaivoi yksistään lapiolla inarilainen Matti Kuuva 1900-luvun alussa. Kanava on kaksiosainen, sillä kannaksen keskellä on pitkähkö lampi, jonka molemmista päistä kanava jatkuu. Kanavan kaivutyöhön meni aikaa noin kymmenen vuotta, ja Kuuva ryhtyi urakkaansa, koska kanava lyhensi valmistuttuaan hänen edestakaista venematkaansa noin 20 kilometrillä. Myöhemmin Kuuva hankki tuloja keräämällä maksuja kanavan muilta käyttäjiltä.
Nykyisin kanava on edelleen päivittäisessä käytössä ja ajettavissa läpi moottoriveneelläkin. Kanavan kunnostamista on harkittu.
Khoren I

Khoren I Muratbekian (8. joulukuuta 1873 – 10. huhtikuuta 1938) toimi Armenian katolikoksena vuosina 1932–1938. Hän oli kotoisin Tiflisistä ja oli hyvin kansallismielinen. Venäjän keisarikunnan aikaan hänet oli karkotettu Arkangeliin hänen vastustettuaan kirkon omaisuuden takavarikointia. Hänen palattuaan kansa valitsi hänet vuonna 1910 Jerevanin vikaariksi ja samana vuonna hänet vihittiin myös piispaksi. Katolikoksena ollessaan hän järjesti esimerkiksi armeniankielisen raamatunkäännöksen 1500-vuotisjuhlan. Hänen pyrkimyksensä kirkon uudistamiseksi kuitenkin epäonnistuivat, sillä Stalinin järjestämät puhdistukset hävittivät parhaat johtajat kirkosta, kuten myös älymystöstä ja armeijasta.
Khoren itse ei suostunut alistumaan, mistä aiheutui luultavasti se, että hänet kuristettiin 10. huhtikuuta 1938. Hänet haudattiin kaikessa hiljaisuudessa merkitsemättömään hautapaikkaan. Hautapaikka kuitenkin muistettiin, ja vuonna 1996 ruumiin jäännökset kaivettiin ylös ja haudattiin muitten katolikosten joukkoon. Khorenia seurasi katolikoksena Gevorg VI, vaikkakin aluksi vain arkkipiispana.
S/S Heinrich

S/S Heinrich (käytti myös nimeä S/S Klara) oli saksalainen pirtulaiva joka ajautui karille Kemin edustalla 16. syyskuuta 1924.
100 rekisteritonnin S/S Heinrich oli ollut koko kesän 1924 Perämerellä Marjaniemen edustalla. Suomen aluevesirajan ulkopuolelle ankkuroituneesta aluksesta oli kuljetettu pirtua Suomen rannikolle veneillä. Syyskuun puolivälissä laivan ankkuriköysi katkesi kovassa myrskyssä ja se lähti ajelehtimaan tuulen mukana samalla kun myös aluksen koneet menivät epäkuntoon. Parin päivän kuluttua Heinrich törmäsi noin 12 kilometrin päässä Kemistä Valkeankarin ja Pohjantähden välillä olevalle Ulommaisen karille. Laivan 1000 litran pirtulasti oli jo tätä ennen heitetty mereen ja kuusihenkinen miehistö poistui karille jääneestä alukseen ohikulkeneeseen toiseen laivaan. Karille jäänyt laivan hylky romuttui lopullisesti seuraavana talvena ahtojäiden musertamana. Haaksirikkopaikkaa alettiin kutsua "Pirtukariksi".
Vuonna 2002 Kemin Urheilusukeltajat irrottivat ja nostivat ylös Heinrichin potkurin museoon sijoitettavaksi. Laivan kappaleita, muun muassa sen höyrykattila, on edelleen hajallaan meren pohjassa.
Heinähäntä

Heinähäntä eli haravakuljetin () on heinien siirtoon tarkoitettu maataloustyökalu, joka kiinnitetään traktorin perään ja jossa on kymmenkunta järeää piikkiä. 
Toisenlainen, myös heinähännäksi 1960-1970-luvuilla sanottu, traktorityökalu oli hyvin suurikokoinen, kehämäinen pihtien ja hangon välimuoto, jolla voitiin purkaa heinäkuormia ja siirrellä suuria heinätaakkoja ladossa. Tällainen heinähäntä kiinnitettiin ladossa vaijerilla ja rissalla orteen, ja sen voimanlähteenä käytettiin traktoria. Tätä heinähäntää oli varsin hankala ohjailla, eikä siitä ollut suurtakaan hyötyä, ja se jäi melko pian pois käytöstä. 
Traktorin perään kiinnitettävän varsinaisen heinähännän käyttöön on kaksi tapaa: 
Jälkimmäinen tapa vaatii traktorinkuljettajalta taitoa mutta säästää työtä huomattavasti. Ladossa traktorin kuljettaja voi samoin tyhjentää heinähännän vain vapauttamalla heinähännässä olevasta vivusta sen sivu- ja päälihaarukat.
Yhdessä seiväskairan kanssa heinähäntä kuuluu vasta traktoritekniikan käyttöönoton mahdollistamiin, heinän seiväskuivatuksessa käytettyihin maatalouskoneisiin.
Heinähännän kanssa ei saa periaatteessa ajaa maantiellä, koska sitä on vaikea merkitä kunnolla.
Kaisa Hiilelä

Amanda Katariina (Kaisa) Hiilelä (vuoteen 1936 Hildén, 23. lokakuuta 1891 Lempäälä – 4. huhtikuuta 1977 Tampere) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1930–1958.
Elämä.
Hiilelän vanhemmat olivat muonarenki Johan Kustaa Hildén (1853-1932) ja Johanna Paunu (1859-1938). Yhdeksänlapsisen perheen viidentenä lapsena syntynyt Hiilelä kävi kansakoulun ja työskenteli kotiapulaisena, kunnes sai paikan Finlaysonin kutomosta Tampereelta vuonna 1907. Myöhemmin Hiilelä työskenteli Tampereen työväenyhdistyksen rahastonhoitajana 1916–1919 sekä Suomen Paperiteollisuustyöväen Liiton taloudenhoitajana ja liittosihteerinä 1920–1946.
Vuonna 1908 sosialidemokraattiseen puolueeseen liittynyt Hiilelä valittiin kansanedustajaksi 1930. Eduskunnassa hän keskittyi lasten ja naisten aseman parantamiseen sekä tasa-arvokysymyksiin. Hiilelä toimi presidentin valitsijamiehenä vuosina 1931, 1950 ja 1956. Hän oli myös Tampereen kaupunginvaltuuston jäsen sekä toimi muun muassa Takon kartonkitehtaan ammattiosaston puheenjohtajana 1920-30-luvuilla. Tampereen työväentalossa on esillä Hugo Ehon vuonna 1951 maalaama Hiilelän muotokuva.
Perhe.
Kaisa Hiilelällä oli adoptiotytär. Hänen sisarensa oli kansanedustaja Iida Vihuri. Opetusministeri Reino Oittinen oli heidän sisarenpoikansa.
85P/Boethin

85/Boethin on lyhytjaksoinen komeetta, jonka löysi pastori Leo Boethin 4. tammikuuta 1975. Komeetan kiertoaika on 11,20 vuotta ja kirkkaus perihelissä on ollut 12–8 magnitudia.
Komeetan radan laski ensimmäisenä IAUn "Central Bureau for Astronomical Telegrams"in (CBAT) tutkija Brian Marsden 12. helmikuuta 1975 edellisen kuukauden aikana tehdyistä karkeista havainnoista. Julkaistu rata oli paraabeli, minkä perusteella komeetta ei palaisi takaisin Aurinkokunnan sisäosiin. Havaintojen epätarkkuuden vuoksi Marsden huomautti kuitenkin komeetan olevan mahdollisesti silti lyhytjaksoinen ja julkaisikin kuukautta myöhemmin vaihtoehtoisen, elliptisen radan, jonka kiertoaika oli 12,41 vuotta. Vuonna 1975 komeetan kirkkaus oli 10–11 magnitudin luokkaa.
Varmuus radan luonteesta saatiin vuodenvaihteessa 1985/1986, jolloin komeetta palasi Auringon lähelle. Kirkkauden oli tällä kertaa ennustettu jäävän 12 magnitudiin, mutta komeetta kirkastuikin odotettua voimakkaammin, ja kirkkaus nousi lopulta tammikuun alussa 8 magnitudin asti. Se kuitenkin himmeni nopeasti, ja viimeinen havainto komeetasta saatiin 1. maaliskuuta 1986.
Kolmannen kerran 85P/Boethinin odotettiin näyttäytyvän vuonna 1997, jolloin se tarkentuneiden ratalaskelmien mukaan olisi ollut perihelissään 17. huhtikuuta. Yrityksistä huolimatta komeetasta ei onnistuttu saamaan ensimmäistäkään havaintoa.
Lokakuussa 2006 NASA ilmoitti, että 85P/Boethin tulee olemaan yksi komeettoja tutkimaan lähtevän Deep Impact -luotaimen kohteista. Suunnitellusta ohilennosta kuitenkin luovuttiin marraskuun 2007 alussa, sillä komeetta Boethinistä ei ollut edelleenkään saatu havaintoja. Luotaimen uudeksi kohteeksi valittiin varasijalla ollut komeetta 103P/Hartley 2.
On mahdollista, että 85P/Boethin on vuoden 1986 jälkeen hajonnut pienemmiksi kappaleiksi, jotka kooltaan jäävät alle havaintojen vaatiman rajan. Tämä on kuitenkin epätodennäköistä, sillä näin täydellisen hajoamisen tiedetään tapahtuneen vain kerran (komeetta LINEAR S4). Luultavampaa on, että komeetta on hajonnut muutamaan osaan (kuten 73P/Schwassmann-Wachmann 3), jotka ovat jääneet huomattavasti jälkeen siitä, missä ehjän komeetan pitäisi olla. Toinen mahdollisuus on, että komeetan rata tunnetaan liian huonosti. Komeetta Boethin on havaittu Aurinkokunnan sisäosissa vain kahdesti, eivätkä näillä kerroilla tehdyt havainnot ehkä ole olleet riittävän tarkkoja mahdollistaakseen radanmäärityksen sellaisella tarkkuudella, että komeetta ennusteen pohjalta onnistuttaisiin havaitsemaan.
Sotavaunu

Sotavaunu oli muinainen asejärjestelmä. Se koostuu kulkuneuvosta, vaunusta, jota veti yleensä kaksi hevosta, ja miehistöstä. Sotavaunuja käytettiin sodankäyntiin pronssi- ja rautakaudella. Ratsuväen yleistymisen jälkeen sotavaunut poistuivat käytöstä. Tämän jälkeen niitä käytettiin matkustamiseen, kulkueissa ja kilpailuissa, vaikka sotilaallisesti ne olikin jo syrjäytetty.
Sotavaunujen kehittämiseen vaikutti puolapyörä, jonka ansiosta pystyttiin valmistamaan kevyitä vaunuja hevosten vedettäviksi. Hevosista kuitenkin jalostettiin jatkossa suurempia ja vahvempia, minkä seurauksena ratsuväki korvasi sotavaunut armeijoissa.
Varhaisimmat puolapyörillä varustetut sotavaunut ovat noin vuodelta 2000 eaa. Niiden käyttö oli huipussaan noin vuonna 1300 eaa., jolloin käytiin Kadešin taistelu. Sotavaunujen sotilaallinen merkitys loppui viimeisenä Intiassa 700-luvulla jaa., mutta ne olivat käytössä muualla sodankäynnin ulkopuolella. Esimerkiksi kilpa-ajot olivat suosittuja Konstantinopolissa 500-luvulle saakka.
Ensimmäiset sotavaunut.
Pyörän keksiminen muutti pronssiajan sodankäyntiä voimakkaimmin. Mesopotamiassa kehitettiin ensimmäiset sotavaunut: niissä oli kahdesta tai useammasta lankusta tehdyt umpipyörät ja niitä vetivät onagerit. 3500 eaa. paikkeilta lähtien tällaiset sotavaunut olivat tavallinen asejärjestelmä lähi-Idässä. Ensimmäisissä sotavaunuissa oli pyöriä kahdesta neljään ja niitä veti neljä onageria. Vaunun miehistönä oli ajaja ja sotilas, joka oli aseistettu keihäin ja heittokeihäin. Taistelussa vaunulla rynnäköitiin vihollista kohti tavoitteena aiheuttaa pakokauhua. Keskipitkältä matkalta käytettiin heittokeihäitä, ja läheltä keihäitä. Tällaiset raskaat hitaat onagerien vetämät vaunut eivät olleet erityisen ketteriä ja niillä oli mentävä lähelle vihollista, jotta asevaikutus oli tehokasta.
Sumerissa oli käytössä raskas, isompi ja hitaampi sotavaunu. Siinä oli neljä pyörää ja miehistönä neljä miestä. Ajaja, soturi ja kaksi kilvenkantajaa. Soturi oli aseistettu keihäillä ja heittokeihäillä.
Sotavaunuja käytettiin laajasti mesopotamiassa 3000-2500 eaa. Kevyempi, liikkuvampi kaksipyöräinen, kahden miehen vaunu ilmestyi vasta vuosisatojen kehityksen jälkeen.
Varsinaiset sotavaunut.
Myöhemmin, vuosien 2000–1500 eaa. aikana, syntyi paljon tehokkaampi kevyt vaunu: kaksi puolapyörää ja taka-akseli, miehistönä kaksi miestä ja vetoeläiminä hevoset. Kun tällaiset vaunut yhdistettiin yhdistelmäjouseen, alkoi sodankäynnin vallankumous, ja kyseinen uusi asejärjestelmä levisi nopeasti Babyloniasta yli Etu-Aasian, Egyptin, Kreetan ja Kreikan.
MS Roslin

MS Roslin oli saksalainen pirtulaiva, joka ajoi karille Kokkolan lähellä lokakuussa vuosien 1930–1932 välillä. 
Roslin oli kolmella moottorilla varustettu entinen Saksan laivaston alus, jossa oli teräsrunko ja tammipuinen vuoraus. Kolmekymmentä metriä pitkä kapearunkoinen alus oli hyvin nopea ja sopi siksi pirtun salakuljetukseen. Alus oli matkalla Virosta Kemiin, ja se jätti matkan varrella pirtulastia eri paikkoihin Suomen rannikolla. Laivassa oli 20 hengen virolainen miehistö ja kaksi päällikköä, joista toinen, virolainen, kulki maitse sopimassa pirtulastien luovutuksista ja toinen, saksalainen, oli itse aluksella. Laivalla arvellaan olleen sen lähtiessä matkaan Virosta noin 250 000 litran pirtulasti. 
Roslin ajoi Kokkolan seudulla kovassa pohjoistuulessa Krunnin edustalla oleviin Kuolemankiviin ja sai vuodon ollessaan parhaillaan valmistelemassa pirtuerän luovutusta kuljetettavaksi maihin paikallisten kalastajien veneellä. Vuoto pysyi kuitenkin pumppujen avulla hallinnassa ja laiva päätettiin ohjata läheisen Päiväniemen Kuolinlahteen. Muutaman sadan metrin päässä rannasta se ajoi kuitenkin vedenalaiseen kiveen kapealla väylällä ja sai uuden, pahan vuodon. Laivan miehistö päätti hylätä aluksen, mutta ennen lähtöään he hakkasivat lisää reikiä aluksen pohjaan ja sytyttivät hylyn palamaan. 
Hylkyyn oli jäänyt 30 000 litraa pirtua kymmenen litran peltikanistereissa ja parin seuraavan päivän aikana lähiseudun asukkaat keräsivät tätä lastia ja piilottivat sitä eri paikkoihin. Poliisi sai kuitenkin vihiä asiasta ja pidätti osan lastin piilotukseen osallistuneista, jotka kuulusteluissa paljastivat kanistereiden piilopaikat. Lisäksi poliisi haltuun jäi palaneeseen hylkyyn vielä jäänyt pirtu.
Roslinin virolainen miehistö nousi Helsingissä laivaan, joka ajoi Suomenlahdella sodanaikaiseen miinaan ja upposi vieden virolaiset mukanaan. Laivan saksalainen kapteeni pelastui, koska hän ei ollut lähtenyt samassa laivassa.
Kokkolan sukelluskerhon urheilusukeltajat löysivät Roslinin hylyn toukokuussa 1970. Hylystä on nostettu jonkin verran esineistöä, muun muassa pari kansiluukkua.
Luke Simpkin

Luke Simpkin (s. 5. toukokuuta 1979 Derby, Englanti) on uransa lopettanut brittiläinen raskaansarjan nyrkkeilijä. 
Simpkin on oikeakätinen, eli nyrkkeilytermein Orthodox, ja hän on 1,88 metriä pitkä.
Ura.
Simpkin aloitti paidattomana nyrkkeilyn vuonna 1998. Ensimmäisessä ottelussaan hän kohtasi debyyttiotteluaan tekevän Simon Taylorin. Heti seuraavassa ottelussaan hän joutui Crish P. Bacona, jonka ura oli tuolloin lukemissa 6–0, vastaan. Simpkin osoitti kuitenkin olevansa taistelija, eikä antanut helpolla periksi. Hän joutui kuitenkin nöyrtymään häviten ottelun lopulta pistein.
Seuraavassa ottelussaan Simpkin palasi voittojen tielle. Yksipuolinen ottelu Jason Flisheriä vastaan päättyi Simpkinin voittoon 5. erän jälkeen.
Luken ura on tällä hetkellä lukemissa 11 (8 KO) 31 (9 KO) 3 = 45.
Simpkin on otellut Prizefighterissä.
Amatööri

Amatööri tarkoittaa yleisterminä jonkin "harrastajaa" tai "harrastelijaa" erotukseksi ammattilaisesta. Urheilussa palkka erottaa ammattilaisen amatööristä. Sanana "amatööri" perustuu latinan verbiin "amare", rakastaa. Tästä johdettu "amator", kirjaimellisesti "rakastaja", viittaa siihen, että amatööri voi suhtautua intohimoisesti (ammattilaista intohimoisemmin) kiinnostuksensa kohteeseen, harrastukseen. Arkikielessä tunnettuja käsitteitä ovat esim. radioamatööri, amatöörinäyttelijä, amatööriurheilija, harrastajamaalari ja amatöörielokuva.
Suomenkielinen sana "harrastaja" (eli sellainen joka suhtautuu kohteeseen "hartaasti", rakastaen) vastaa sanaa amator; "harrastelija"-sanassa puolestaan on vähättelevä vivahde.
Amatööri -sanan suomenkieliseksi vastineeksi on ehdotettu mm. "harturi".
Urheilun amatöörit.
Lähes kaikissa kilpaurheilulajeissa on eri sarjat amatööreille ja ammattilaisille. Palkan lisäksi joissakin kilpaurheilulajeissa amatöörit erottaa ammattilaisista ulkoisten piirteiden avulla. Esimerkiksi nyrkkeilyssä amatöörit ottelevat paidat päällä kun vastaavasti ammattilaiset ottelevat paidatta. Joukkuepeleissä amatöörisarjoja kutsutaan "puulaakisarjoiksi" (nimitys viittaa joukkueiden historialliseen muodostumiseen saman yhtiön (ruotsin "bolag") väestä). Kilpapurjehduksen arvokilpailuissa jaetaan omat palkinnot myös amatööreille. 
Urheilukilpailujen historiassa Olympialaisiin ovat saaneet osallistua vain amatööriurheilijat, mutta nykyään amatöörejä ja ammattilaisia on hyvin vaikea erottaa toisistaan ja vuodesta 1988 sääntö poistettiin. Kansainvälinen olympiakomitea esti Paavo Nurmen osallistumisen vuoden 1932 Olympialaisiin julistamalla Nurmen ammattilaiseksi.
John W. Bricker

 
John W. Bricker (6. syyskuuta 1893 Mount Sterling, Ohio – 22. maaliskuuta 1986 Columbus, Ohio) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko ja lakimies.
Bricker toimi Ohion osavaltion apulaisoikeusministerinä 1923–1927 ja oikeusministerinä 1933–1937. Hänet valittiin kolmesti Ohion kuvernööriksi vuosina 1939–1945. Hän oli republikaaniehdokas Thomas Deweyn varapresidenttiehdokas vuoden 1944 presidentinvaaleissa, jossa Dewey ei kuitenkaan voittanut. Vuosina 1947–1959 Bricker toimi Yhdysvaltain senaatin jäsenenä.
Laila Järvinen

Laila Emilia Järvinen (o.s. Pesonen, 17. helmikuuta 1895 Viipuri – 28. joulukuuta 1969 Helsinki) oli kääntäjä ja kuvataiteilija, joka muistetaan etenkin Tove Janssonin ja Astrid Lindgrenin kirjojen suomentajana.
Järvisen vanhemmat olivat viipurilainen tukkukauppias Pekka Pesonen ja Emilia Pesonen (o.s. Mölsä). Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1915 ja opiskeli sen jälkeen Taideteollisessa Keskuskoulussa 1915–1918 sekä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1919. Hän oli koulutukseltaan piirustuksenopettaja, muttei koskaan harjoittanut tätä ammattia. Järvisen aviomies oli varatuomari Kauno Järvinen, ja pariskunnalla oli kolme lasta. 
Järvisen ensimmäinen suomennos oli saksalaisen Artur W. Justin matkakirja "Siperiaan – vapaaehtoisesti" vuonna 1932. Just oli tutustunut Järviseen Moskovassa, jossa tämä asui perheineen jonkin aikaa miehensä työn vuoksi, ja ehdottanut, että tämä kääntäisi kirjan ja etsisi sille suomalaisen kustantajan. Kustantajaksi valikoitui WSOY, joka alkoi nopeasti tilata Järviseltä lisää käännöksiä. Järvisen suomentajan ura kesti 36 vuoden ja 77 käännöksen ajan. Tunnetuimmaksi hän tuli Tove Janssonin ja Astrid Lindgrenin teosten suomentajana: Janssonilta hän suomensi kahta lukuun ottamatta kaikki muumikirjat, Lindgreniltä muun muassa Peppi Pitkätossu -sarjan ja Melukylän lapset -sarjan. Lisäksi hän suomensi englantilaisia lasten- ja nuortenkirjallisuuden klassikkoja, kuten Enid Blytonin Seikkailu-sarjan sekä Eve Garnettin "Kulmakujan perheen". Hänen viimeiseksi käännöstyökseen jäi osallistuminen "Tuhannen ja yhden yön tarinat" -teossarjan suomentamiseen 1968. 
Suomentajan työnsä ohessa Järvinen loi uraa taidemaalarina. Hän osallistui ensimmäiseen taidenäyttelyynsä 1928 ja osallistui viipurilaisten taiteilijoiden yhteisnäyttelyyn Tukholmassa 1948. Hän myös täydensi taideopintojaan kahdella opintomatkalla Pariisiin vuosina 1928 ja 1951. Järvisen huomattavimmat taideteokset ovat kolme alttaritaulua, jotka hän maalasi Äyräpään, Saaren ja Paavolan kirkkoihin. Näistä jäljellä ovat vain kaksi jälkimmäistä, sillä Äyräpään kirkko tuhoutui talvisodassa.
With His Hot and Blue Guitar

Johnny Cash with His Hot and Blue Guitar on countrymuusikko Johnny Cashin esikoisalbumi, joka julkaistiin 11. elokuuta 1957. Se sisältää muun muassa hänen menestyssinglensä ”I Walk the Line”, ”Cry Cry Cry”, ”So Doggone Lonesome” ja ”Folsom Prison Blues”. Albumin tuotti Sam Phillips ja sen julkaisi Sun Records.
Albumista julkaistiin uusi versio 23. heinäkuuta 2002. Uusintapainoksessa on viisi ylimääräistä kappaletta, joista kolme oli albumin alkuperäisten kappaleiden erilaisia versioita.
Abel Ikonen

Abel Johan Ikonen (12. elokuuta 1887 Mikkelin maalaiskunta – 28. helmikuuta 1947 Mikkelin maalaiskunta) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat puuseppä Abel Ikonen ja Edla Fredfors.
Opinnot.
Ennen jääkäriuraa Abel Ikonen kävi kansakoulun ja käsityöläiskoulun sekä opiskeli kirjaltajaksi. Hän suoritti Haminan taistelukoulun sisällissodan jälkeen vuonna 1918. 
Jääkäriaika.
Ikonen toimi kirjaltajana Mikkelissä ja noin neljä vuotta Itävallassa kunnes lähti matkaan marraskuussa 1915 laivalla Kotkan satamasta, määränpäänään Saksan Sassnitz. 
Sieltä hän jatkoi matkaansa Libauhun ja liittyi 19. marraskuuta 1915 vapaaehtoisena Saksan armeijan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 15. marraskuuta pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan. Ikonen osallistui ensimmäisen maailmansodan taisteluihin itärintamalla Latviassa Misse-joella, Riianlahdella, Dumbessa ja Aa-joella. Libauhun palattuaan Ikonen suoritti lääkintäaliupseerikurssin vuonna 1917.
Suomen sisällissota.
Abel Ikonen saapui jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918 Valkoiseen Suomeen, Vaasaan vääpeliksi ylennettynä. Suomen sisällissodassa hän toimi lääkintävääpelinä 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonassa ja osallistui taisteluun Tampereesta, missä hän haavoittui lievästi jalkaan 3. huhtikuuta 1918. Sodan loppuajan hän vietti Vaasan sotasairaalassa ja toipilaana.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Sisällissodan jälkeen Ikonen palveli lääkintävääpelinä edelleen 2. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muuttui Porin jalkaväkirykmentti n:o 2:ksi, josta hänet siirrettiin 16. lokakuuta 1918 samanlaiseen toimeen Sortavalan rajavartioryhmän I pataljoonaan ja edelleen 2. huhtikuuta 1919 Terijoen rajavartiopataljoonaan sekä 15. maaliskuuta 1920 Käkisalmen läänin rykmenttiin. Hänet siirrettiin 21. huhtikuuta 1921 I Polkupyöräpataljoonaan, jonka nimi muutettiin myöhemmin Jääkäripataljoona 1:ksi. Abel Ikonen toimi lipunkantajana Helsingissä järjestetyssä Polkupyöräpataljoona 1:n lippujuhlassa 16. toukokuuta 1923, missä pataljoonan lippu vihittiin käyttöön. Juhlassa lippu-upseereina toimivat luutnantit A. Vanonen ja V. Hietala.
Talvi- ja jatkosota.
Talvisotaan Abel Ikonen osallistui lähettiupseerina Kannaksen Armeijakunnan esikunnassa. Välirauhan aikana hän toimi samassa tehtävässä Maavoimien esikunnassa, josta hänet siirrettiin Toimituskomppaniaan ja edelleen Jääkäripataljoona 1:een. Hieman myöhemmin hänet siirrettiin 2. Prikaatin II Patteristoon sekä edelleen Ratsuväkiprikaatin esikuntaan. Jatkosodan sytyttyä hän palveli edelleen Ratsuväkiprikaatissa, kunnes hänet siirrettiin toimistoupseeriksi 20:een Sotilassairaalaan, jonka jälkeen hän toimikin sodan aikana useissa sotilassairaaloissa ja koulutuskeskuksissa toimistoupseerina, kunnes vuonna 1944 hänet siirrettiin Suur-Saimaan suojeluskuntapiirin hänen palveluskelpoisuutensa laskun takia. Armeijan vakinaisesta palveluksesta hän erosi 31. heinäkuuta 1944. Abel Ikonen kuoli Mikkelin maalaiskunnassa Kyyhkylän hoitokodissa ja haudattiin Vapaussodan invalidien veljeshautaan Mikkelin maaseurakunnan, Rouhialan hautausmaalle.
Frances Sternhagen

Frances Hussey Sternhagen (13. tammikuuta 1930 Washington D.C. – 27. marraskuuta 2023 New Rochelle, New York) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, jolla oli pitkä ura näytelmissä, televisiossa ja elokuvissa.
Sternhagen syntyi Washingtonin kaupungissa. Hänen isänsä John Meier Sternhagen oli tuomari ja äiti Gertrude o.s. Hussey työskenteli sairaanhoitajana ensimmäisessä maailmansodassa ja oli myöhemmin kotiäiti. Perheessä ei ollut muita lapsia.
Sternhagen opiskeli Vassar Collegessa ensin historiaa mutta vaihtoi sitten draamaopintoihin. Hän näytteli sekä Broadway- ja Off-Broadway-tuotannoissa. Hän voitti kaksi Tony-palkintoa, vuosina 1973 ja 1995, ja niiden lisäksi hän oli ehdolla viisi kertaa. Off-Broadway-näytelmistä hän voitti kolme Obie-palkintoa, ja vuonna 2013 hän sai Obien elämäntyöpalkinnon. Samana vuonna hän näytteli viimeisen kerran teatterissa.
Sternhagenilla oli myös useita rooleja televisiossa, kuten sarjoissa "Terveydeksi", "Teho-osasto" ja "Sinkkuelämää". "Terveydeksi"- ja "Sinkkuelämää"-rooleistaan hän sai yhteensä kolme Emmy-ehdokuutta. Valkokankaalla hän näytteli muun muassa elokuvissa "Piina", "Kahdet kasvot", "The Mist – usva" ja "Julie &amp; Julia". Hänen viimeiseksi elokuvakseen jäi vuoden 2014 "Niin se käy".
Sternhagenilla oli miehensä Thomas Carlinin (k. 1991) kanssa kuusi lasta.
Steven Bauer

Steven Bauer (s. Esteban Ernesto Echevarría Samson; 2. joulukuuta 1956 Havanna) on kuubalais-yhdysvaltalainen näyttelijä. Bauer esiintyi 1970-luvun viimeisinä vuosina sarjassa "¿Qué Pasa, USA?". Hänet on nähty myös lukuisissa menestyselokuvissa, kuten "Scarface – arpinaamassa" (1983). Hän on ollut ehdolla Golden Globe -palkinnon saajaksi vuosina 1984 ja 1991. Hän on myös näytellyt Don Eladio Vuentea televisosarjassa "Breaking Bad" (2011) ja sen spin-offissa "Better Call Saul" (2017; 2020), sekä Avi Rudinia televisiosarjassa "Ray Donovan" (2013–2020).
Hän syntyi Havannassa, Kuubassa, mutta perhe pakeni Yhdysvaltoihin 4. heinäkuuta 1960 ja asettui Miamiin, Floridaan.
Espanjan Sahara

Espanjan Sahara (, arabiaksi الصحراء الإسبانية, "As-Sahrā'a Al-Isbānīyah", virallisesti vuosina 1884–1958 Espanjan alueet Saharassa, vuosina 1958–1976 Saharan provinssi) oli Espanjan siirtomaa nykyisen Länsi-Saharan alueella vuosina 1884–1976. Alueen hankinta oli viimeisiä kertoja, kun Espanjan imperiumiin hankittiin lisää alueita, ja sen menettämisen aikaan yksi viimeisiä valtion siirtomaita.
Tietokoneasentaja

Tietokoneasentaja on sähköalan ammattitutkinto, jonka suorittanut hallitsee IT-laitteistot, verkot ja ympäristöt kokonaisvaltaisesti. Tutkintoon kuuluu pakollisena Tukesin STM-3, tietokonetekniikka ja tietoliikenne/lähiverkkojen kaapelointi, valinnaisiin osiin kuuluvat muun muassa lähiverkon työasemajärjestelmät/palvelimet sekä reititinverkot ja niiden liittäminen julkisiin verkkoihin. 
Tutkinnon suorittamiseksi tulee olla aiempi sähköalan perustutkinto tai usean vuoden aiempi työkokemus alalta. Nykyisin tutkintoon kuuluu myös useita sertifiointeja, muun muassa Microsoftin MCP ja F-Securen erilaiset asiantuntijasertifioinnit.
Paul Mazursky

Paul Mazursky (25. huhtikuuta 1930 New York – 30. kesäkuuta 2014 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, elokuvakäsikirjoittaja ja näyttelijä. 
Mazursky syntyi New Yorkin Brooklynissä ja valmistui Brooklyn Collegesta vuonna 1951. Hänen isovanhempansa olivat juutalaisia maahanmuuttajia Ukrainasta.
Mazurskyn pitkä ura sai alkunsa esiintymisestä Stanley Kubrickin elokuvassa "Fear and Desire" (1953). Hän teki myös televisiotyötä ja oli viidesti ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi. 
Kriitikko Markku Soikkeli kirjoitti 1990-luvun alussa: ”Ohjaaja Paul Mazursky on elokuvan keskinkertaisia suuruuksia. Hänen ohjauksensa ovat miellyttäviä, ei enempää ei vähempää. Mazurskyllä on myös erityislahja ohjata keski-ikäisten elämää pohtivia ihmissuhdetarinoita.”
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat vuonna 2004 peräti kolme Mazurskyn elokuvaa maailman kaikkien aikojen tuhannen parhaan joukkoon: "Bob &amp; Carol &amp; Ted &amp; Alice (1969), Harry ja Tonto" (1974) sekä "Vihassa ja rakkaudessa" (1989).
Toivo Tarjanne

Toivo Tarjanne (8. helmikuuta 1893 Helsinki – 23. elokuuta 1988) oli suomalainen lakimies, joka toimi oikeuskanslerina ja korkeimman oikeuden presidenttinä.
Elämä.
Tarjanteen vanhemmat olivat arkkitehti Onni Tarjanne ja Margareta Josefiina ”Iina” Veijola (1865–1942). Tarjanne pääsi ylioppilaaksi 1912 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1914 ja mol. oik. kandidaatiksi 1921. Hän oli esittelijänä korkeimmassa hallinto-oikeudessa 1930–1931, kauppa- ja teollisuusministeriön nuorempana hallitussihteerinä 1931–1932 ja vanhempana oikeuskanslerin sihteerinä 1932 sekä hoiti apulaisoikeuskanslerin ja oikeuskanslerin virkoja 1937–1941.
Tarjanne toimi Vaasan läänin maaherrana 1943–1944 ja oli syyttäjänä sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä 1945–1946. Hän oli oikeuskanslerina 1944–1950 ja sen jälkeen korkeimman oikeuden presidenttinä 1950–1963. Tarjanne nimitettiin 22. lokakuuta 1953 hovioikeuksien aluerajoja pohtineen komitean puheenjohtajaksi.
Toivo Tarjanteen serkku oli lakimies Päivö Tarjanne.
Nathan Söderblom

Lars Olof Jonathan (Nathan) Söderblom (15. tammikuuta 1866 Trönö, Ruotsi – 12. heinäkuuta 1931 Uppsala, Ruotsi) oli ruotsalainen teologi ja uskontotieteilijä sekä Uppsalan arkkipiispa. Hän sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1930. Hänen muistopäiväänsä vietetään Ruotsin kirkossa 12. heinäkuuta.
Elämäkerta.
Söderblom syntyi Gävleborgin läänissä Trönön kunnassa, nykyiseltä nimeltään Söderhamn. Hänen isänsä oli syvästi uskonnollinen pappi.
Söderblom opiskeli Uppsalan yliopistossa. Hän ei aluksi tiennyt mitä ryhtyisi opiskelemaan, mutta päätyi lopulta seuraamaan isänsä jälkiä. Söderblom oli Uppsalan yliopiston oppilaskunnan puheenjohtajana vuodet 1892–1893. Käytyään Yhdysvalloissa hän suoritti 1892 teologian kandidaatin tutkinnon ja hänet vihittiin papiksi.
Vuodet 1894–1901 Söderblom toimi pappina Pariisissa, jossa hänen seurakuntalaisinaan olivat myös Alfred Nobel ja August Strindberg sekä useat pohjoismaiden tunnetut taiteilijat. Tänä aikana hän myös väitteli vertailevan uskontotieteen alalta zarathustralaisuudesta Sorbonnen yliopiston protestanttisessa tiedekunnassa, johon hän kirjoittautui opiskelijaksi ensimmäisenä ulkomaalaisena. Vuonna 1897 hänet kutsuttiin San Remoon, jossa hän johti Nobelin muistomessun.
Palattuaan Ruotsiin Söderblomista tuli Uppsalan yliopiston uskontohistorian professori, ja vuonna 1912 hänestä tuli Leipzigin yliopiston uskontotieteen professori. Hän päätti kuitenkin vuonna 1914 valita kokonaan Ruotsin ja otti vastaan Uppsalan arkkipiispan viran. Arkkipiispana hän tuli tunnetuksi rauhantyöstään, johon hän sai herätteen ensimmäisestä maailmansodasta. Vuonna 1921 hänet valittiin Ruotsin akatemian jäseneksi ja vuonna 1930 hänelle myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto.
Hän kuoli sydänkohtaukseen Uppsalassa, ja hänet on haudattu Uppsalan tuomiokirkkoon lähelle arkkipiispa Laurentius Petrin hautaa. Myös hänen vaimonsa Anna on haudattu hänen vierelleen ja he ovat viimeiset Uppsalan tuomiokirkkoon haudatut henkilöt.
Perhe.
Söderblom avioitui 29. huhtikuuta 1894 Anna Forsellin kanssa, ja heillä oli lapset:
Virsirunoilija ja -säveltäjä.
Söderblom on kirjoittanut, kääntänyt ja säveltänyt virsiä.
Ruotsin kirkon virsikirja.
Ruotsin kirkon virsikirjassa (Den svenska psalmboken 1986) on yksi hänen kirjoittamansa ja kääntämänsä virsi sekä yksi hänen sävellyksensä, jolla lauletaan viittä virttä:
Mack Mattingly

Mack Francis Mattingly (s. 7. tammikuuta 1931) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän istui Yhdysvaltain senaatissa Georgiasta vuosina 1981–1987.
Mattingly syntyi Indianassa ja valmistui Indianan yliopistosta. Hän palveli neljän vuoden ajan Yhdysvaltain ilmavoimissa ja toimi vuosina 1975–1977 Georgian republikaanien puheenjohtajana. Jäätyään valitsematta toiselle kaudelle senaattiin hän toimi vuosina 1987–1990 sotilasliitto Naton apulaispääsihteerinä ja vuosina 1992–1993 Yhdysvaltain Seychellien-suurlähettiläänä.
Mattingly meni vuonna 1957 naimisiin Carolyn Longcampin kanssa ja sai kaksi tytärtä. Hän jäi leskeksi vuonna 1997, mutta meni uusiin naimisiin vuonna 1998.
Bun Cook

Frederick Joseph "Bun" Cook (18. syyskuuta 1903 Kingston, Ontario – 19. maaliskuuta 1988) oli kanadalainen jääkiekkoilija. Hyökkääjänä pelannut Cook edusti New York Rangersia Boston Bruinsia National Hockey Leaguessa ja Saskatoon Crescents seuraa Pacific Coast Hockey Association -liigassa.
Bun Cook pelasi "Bread Line" -ketjussa veljensä Bill Cookin ja Frank Boucherin kanssa. Ketju jäi jääkiekon historiaan tehtyään maalin kevään 1928 Stanley Cupin loppuottelun jokaisessa pelissä.
Frank Boucher

Francois X. Boucher (7. lokakuuta 1901 – 12. joulukuuta 1977) oli kanadalainen jääkiekkoilija, joka edusti Ottawa Senatorsia ja New York Rangersia National Hockey Leaguessa sekä Vancouver Maroons -seuraa Pacific Coast Hockey Association -sarjassa. 
Boucher pelasi keskushyökkääjänä ketjussa, jossa laidoilla pelasivat veljekset Bill ja Bun Cook. He johdattivat Rangersin kolmesti Stanley Cupin lopputteluihin, joista kaksi kertaa newyorkilaisjoukkue selvisi voittajana.
Doug Atkins

Douglas Leon ”Doug” Atkins (8. toukokuuta 1930 Humboldt, Tennessee – 30. joulukuuta 2015 Knoxville, Tennessee) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja.
Atkins syntyi Tennesseessä ja aloitti NFL-uransa vuonna 1953. Hän pelasi puolustuksen linjamiehenä Cleveland Brownsissa, Chicago Bearsissa ja New Orleans Saintsissa ennen vetäytymistään vuonna 1969.
Atkins kuuluu sekä Pro Football Hall of Fameen että College Football Hall of Fameen.
Sings the Songs That Made Him Famous

Johnny Cash Sings the Songs That Made Him Famous on countrymuusikko Johnny Cashin toinen albumi. Se julkaistiin 13. marraskuuta 1958. Albumin tuottivat Sam Phillips ja Jack Clement, ja sen julkaisi Sun Records -levy-yhtiö.
Albumi sisältää muun muassa erään Cashin tunnetuimmista kappaleista: I Walk the Linen.
Varèse Sarabande -levy-yhtiö julkaisi albumista uuden painoksen vuonna 2003. Tässä uusintapainoksessa on lisänä neljä ylimääräistä kappaletta.
Terry Moore

Terry Moore (s. 7. tammikuuta 1929) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli. Hän syntyi ja kasvoi Kaliforniassa oikeana nimenään Helen Luella Koford.
Moore nousi maineeseen 1940-luvulla ja otti tunnetuimman taiteilijanimensä käyttöön vuonna 1948. Hän oli vuonna 1953 ehdolla parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon saajaksi roolista elokuvassa "Tule takaisin, pikku Sheba" (1952). 
Moore on saanut tähden Hollywood Walk of Famella. Näyttelijä Grant Cramer (s. 1961) on hänen poikansa.
Otto Lambsdorff

Otto Friedrich Wilhelm Freiherr von der Wenge Graf Lambsdorff, josta on yleisesti käytetty nimeä Otto Graf Lambsdorff (20. joulukuuta 1926 – 5. joulukuuta 2009), oli saksalainen Vapaan demokraattisen puolueen poliitikko. Hän toimi Länsi-Saksan talousministerinä vuosina 1977–1982 ja 1982–1984 sekä puolueensa johtajana vuosina 1988–1993. 
Lambsdorff syntyi Aachenissa. Hänen sukunsa alkuperä on jäljitetty 1300-luvun Westfaleniin. Hänen isänsä oli saksalainen liikemies, joka pakeni bolševikkivallankumousta Venäjältä Saksaan vuonna 1917. Nuori Otto osallistui toiseen maailmansotaan, jossa hän menetti toisen jalkansa. Hän toimi aktiivisesti kansainvälisessä yhteistyöjärjestössä nimeltä trilateraalinen komissio.
Lambsdorff nousi talousministeriksi liittokanslerin Helmut Schmidtin hallitukseen 1977 ja jatkoi samassa tehtävässä Helmut Kohlin hallituksessa vuodesta 1982. Hän joutui kuitenkin eroamaan talousministerin virasta korruptioepäilyjen takia niin kutsutun Flick-skandaalissa 1984. Vaikka suurin osa häntä vastaan nostetuista syytteistä kaatui, hän sai kuitenkin tuomion laittoman tuen vastaanottamisesta. Hän jatkoi kuitenkin politiikassa tämän jälkeenkin. Hänen veljenpoikansa Alexander Graf Lambsdorff valittiin vuonna 2004 Euroopan parlamenttiin.
Pudotuspelit

Pudotuspelit () on urheilussa pelijärjestelmä, jossa joukkueet tai pelaajat kohtaavat toisensa pareittain. Otteluparien voittajat jatkavat seuraavalle kierrokselle, kunnes jäljellä on enää kaksi kaikki ottelunsa voittanutta. Joskus myös putoamissarja pelataan pudotuspelimenetelmällä. Tällöin siitä usein käytetään suomessakin englanninkielistä nimitystä playout. Tällaisissa käänteisissä pudotuspeleissä otteluparien voittajat säilyvät sarjassa, ja hävinneet jatkavat pelaamista putoamista vastaan kohdaten toisensa tai mahdollisia nousijoita.
Pudotuspelien otteluparit pelataan tyypillisesti "paras kolmesta", "paras viidestä" tai "paras seitsemästä" -menetelmällä. Näissä otteluparin voittamiseen edellytetään vastaavasti kahta, kolmea tai neljää voittoa. Pudotuspeleihin osallistuvien määrä on tyypillisesti numeron kaksi kokonaislukupotenssi kuten 2, 4, 8 tai 16. Joissakin kilpailuissa runkosarjassa parhaiten menestyneet pääsevät kuitenkin suoraan pudotuspelien ylemmälle tasolle, ja seuraavaksi parhaat pelaavat keskenään pudotuspelien ensimmäiset kierrokset.
Cup-muotoisessa pelityylissä jatkoon menijä ratkaistaan "kerrasta poikki" eli niin sanotulla "paras yhdestä" -menetelmällä tai kahden ottelun yhteistuloksen perusteella. Pelissä voidaan joutua pelaamaan myös jatkoaika, jos yhteistulos on mahdollisen vierasmaalisäännönkin jälkeen tasan.
Pudotuspeliottelun nimi määräytyy sen mukaan, kuinka monta kilpailijaa turnauksessa on vielä jäljellä. Toisin kuin esimerkiksi englannissa tai ruotsissa, suomen kielessä pelin nimessä murto-osia lasketaan välieristä eikä loppuottelusta. Turnauksessa jäljellä olevien kilpailijoiden määrä on alla olevan taulukon sarakkeessa N.
Pudotuspeliotteluita pelataan muun muassa jääkiekossa, koripallossa, lentopallossa ja salibandyssa. Cup-muotoisia otteluja suositaan jalkapallossa.
Joukkuelajit.
Yleensä joukkuelajeissa, kuten jääkiekossa tai salibandyssä, otteluparien runkosarjassa paremmin sijoittunut joukkue saa niin sanotun kotiedun, mikä tarkoittaa, että ensimmäinen ottelu pelataan kyseisen joukkueen kotihallissa. Myös otteluparit määräytyvät runkosarjan sijoituksen perusteella. Tyypillisesti runkosarjan voittaja kohtaa kahdeksanneksi sijoittuneen, mutta esimerkiksi salibandyssa runkosarjan voittaja saa valita vastustajansa sijoille 5.–8. sijoittuneista joukkueista.
Luettelo psykologeista

Luettelo tunnetuista psykologeista.
Lisäksi muita psykologian kehittymiseen vaikuttaneita henkilöitä:
Hana

Hana on venttiili, jota käytetään nesteen tai kaasun päästämiseen pois putkistosta. 
Arkielämässä yleinen hanan versio on vesihana.
Useimmat hanat valmistetaan käyttäen raakamateriaalina (noin 60 %) messinkiä. Messingin lisäksi käytetään muita metalliseoksia, muun muassa sinkkiä. Pintamateriaalina hanoissa käytetään yleisesti kromia.
Hanoja on suunniteltu eri käyttötarkoituksiin. Keittiöhanoissa on usein pitkä juoksuputki, joka helpottaa kannujen ja pullojen täyttämistä. Keittiöhanoista löytyy usein myös astianpesukoneliitäntä ja säädin, jonka kautta astianpesukoneen käyttöveden saantia hallitaan. Keittiöhanoja käytetään myös kodinhoitohuoneissa niiden käytännöllisen mallin ja pesukoneliitännän takia.
Historiaa.
Vielä 1960-luvulla keittiöissä ja saniteettitiloissa oli erilliset hanat kylmälle ja lämpimälle käyttövedelle. Juoksuputki saattoi kuitenkin olla yhteinen; tällaisen "sekoitushanan" oli Thomas Campbell esitellyt jo 1880-luvulla. Veden virtauksen ja lämpötilan säätöön tarvittiin siis kahta kättä, kunnes 1970-luvulle tultaessa yhdellä kädellä käytettävät yksiotehanat alkoivat yleistyä. Niiden ensimmäisiä valmistajia Euroopassa olivat tanskalainen Damixa ja suomalainen Oras. Britanniassa erilliset hanat kylmälle ja lämpimälle vedelle ovat säilyneet yleisimpänä vaihtoehtona aiemmista rakennusmääräyksistä ja niistä syntyneestä perinteestä johtuen.
Pesuallas- ja suihkuhanojen asennus.
Hana asennetaan lavuaarin yläpuolelle tai suihkussa poistoviemärin yläpuolelle. Hanaan kytketään lämmin- ja kylmävesiputket hanojen kuparista tai metallivaipalla suojatusta, joustavasta pex-muovista valmistettuihin liitosputkiin. Itse hana kiinnitetään pöydässä olevaan asennusreikään tai seinään erillisten kiinnityskappaleiden avulla.
Albert Giger

Albert Giger (7. lokakuuta 1946 – 4. syyskuuta 2021) oli sveitsiläinen maastohiihtäjä, joka kilpaili 1960- ja 1970-luvuilla. Hän oli mukana talviolympialaisissa 1968, 1972 ja 1976. Hän voitti olympiapronssia 4x10 km viestissä Sapporossa 1972.
Ijiraq (kuu)

Ijiraq on Saturnuksen epäsäännöllistä rataa kiertävä kuu, joka löydettiin 23. syyskuuta 2000. Se tunnettiin väliaikaisella nimellä S/2000 S6 vuoteen 2003, jolloin se nimettiin Ijiraqiksi. Nimensä se on saanut kuvitteellisesta Michael Kusugakin lastenkirjan hahmosta. Se kuuluu Saturnuksen kuitten inuitti-ryhmään.
Ijiraqin uskotaan olevan Kozain resonanssissa eli sen eksentrisyys ja inklinaatio vaihtelevat.
Korisliiga-kausi 2005–2006

Korisliiga-kausi 2005–2006 oli 66. kausi, jolloin pelattiin miesten koripallon Suomen mestaruudesta. Korisliiga-kauteen sarjanousijana lähti viiden vuoden tauon jälkeen pääsarjatasolle noussut Torpan Pojat ja hallitsevana mestarina Lappeenrannan NMKY.
Kauden päätteeksi Lappeenrannan NMKY voitti historiansa toisen Suomen mestaruuden. Finaalisarjan hävinnyt Joensuun Kataja voitti hopeaa ja Espoon Honka pronssia. Runkosarjan voitti Joensuun Kataja. Vuoden pelaajaksi valittiin hopeajoukkueen Petri Virtanen. Talousvaikeuksiin ajautunut Aura Basket ei osallistunut runkosarjan hävittyään SM-karsintasarjaan ja siitä syystä joukkue suljettiin ulos sarjasta. Aura Basket lopetti toimintansa kauden jälkeen.
NBA-tähti Dennis Rodman pelasi marraskuussa 2005 Korisliigaa Torpan Poikien riveissä yhden runkosarjan ottelun. Helsingin jäähallissa pelattu ottelu keräsi jäähallin katsomoihin 7420 katsojaa, mikä on kaikkien aikojen ennätysyleisö koripallon miesten SM-sarjassa.
Runkosarja.
Runkosarja käynnistyi 30. syyskuuta 2005 ja päättyi 18. maaliskuuta 2006. Korisliigan 12 joukkuetta pelasivat kaikki nelinkertaisen sarjan. Runkosarjan kahdeksan parasta joukkuetta pääsivät kevään pudotuspeleihin.
SM-karsintasarja.
Runkosarjan kahden heikoimmin sijoittuneen joukkueen oli tarkoitus pelata I-divisioonan toiseksi ja kolmanneksi tulleen joukkueen kanssa kaksinkertaisen sarjan yhdestä Korisliiga-paikasta. Aura Basketin vetäydyttyä karsintasarjasta, sarja pelattiin kolmen joukkueen voimin. I-divisioonan voittaja, Team Componenta nousi suoraan Korisliigaan. SM-karsintasarja alkoi 22. maaliskuuta ja päättyi 2. huhtikuuta.
Pudotuspelit.
Pudotuspelit pelattiin paras viidestä -järjestelmällä eli kolme voittoa riitti ottelusarjan voittoon. Pronssimitalit jaettiin kuitenkin kahden ottelun yhteistuloksen perusteella.
Nina Baldytševa

Nina Viktorovna Baldytševa (o.s. Fjodorova, , 18. heinäkuuta 1947 – 27. tammikuuta 2019) oli Neuvostoliittoa edustanut maastohiihtäjä. Hän kilpaili 1970- ja 1980-luvuilla ja voitti kolme mitalia talviolympialaisissa. Ensimmäisissä olympialaisissaan Sapporossa 1972 hän kilpaili vain 5 kilometrillä ja sijoittui kymmenenneksi. Innsbruckissa 1976 hän voitti kultaa 4 × 5 kilometrin viestissä ja saavutti henkilökohtaisen pronssin 5 kilometrillä. Lisäksi hän sijoittui 10 kilometrillä neljänneksi. Vuoden 1980 talviolympialaisissa Lake Placidissa hän saavutti hopeaa 4 × 5 kilometrin viestissä sekä sijoittui viidenneksi 5 kilometrillä ja kuudenneksi 10 kilometrillä.
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa hän sai myös kolme mitalia. Vuoden 1970 maailmanmestaruuskilpailuissa hän voitti kultaa 3 × 5 kilometrin viestissä ja saavutti henkilökohtaisen pronssin 5 kilometrin matkalla. Vuoden 1974 maailmanmestaruuskilpailuissa hän voitti kultaa 4 × 5 kilometrin viestissä ja sijoittui viidenneksi 5 kilometrillä.