tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Carmelita Jeter

Carmelita Jeter (s. 24. marraskuuta 1979) on yhdysvaltalainen pikajuoksija.
Jeter voitti Osakan MM-kisoissa 2007 MM-pronssia 100 metrin juoksussa ajalla 11,02 s. Pikaviestissä hän sai kultaa juostuaan alkuerissä Yhdysvaltain joukkueessa. Kauden lopussa hän voitti 100 metrillä . Berliinin MM-kilpailuissa 2009 Jeter voitti toistamiseen MM-pronssia 100 metrillä. Thessalonikissa syyskuussa 2009 hän voitti 100 metrin juoksun kautta aikain kolmanneksi parhaalla ajalla 10,67 s. Shanghaissa 20. syyskuuta hän juoksi kautta aikain toiseksi parhaan ajan 10,64 s. Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 hän juoksi alun perin kolmanneksi ajalla 7,05 s, mutta nousi myöhemmin hopealle kun toiseksi juossut LaVerne Jones-Ferrette hylättiin dopingkäryn takia. 
Daegun MM-kilpailuissa 2011 Jeter voitti maailmanmestaruuden 100 metrillä ajalla 10,90 ja 4 × 100 metrin viestissä ja sijoittui toiseksi 200 metrillä ajalla 22,37. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sai 100 metrillä hopeaa ajalla 10,78 ja 200 metrillä pronssia ajalla 22,14. Pikaviestissä hän juoksi ankkuriosuuden Yhdysvaltojen voittaessa kultaa maailmanennätysajalla 40,82. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän sai pronssia 100 metrillä ajalla 10,94.
Hän on voittanut Yhdysvaltojen-mestaruuden 100 metrillä 2009, 2011 ja 2012 sekä sisäratojen mestaruuden 60 metrillä 2010.
Pakoros II

Pakoros II tai Pacorus II oli Parthian kuningas noin vuosina 78–105. Hänen isänsä oli Vonones II ja Vologases I oli hänen veljensä.
Vologases nimitti poikansa Vologases II:n seuraajakseen (hallitsi noin 78–80), mutta Pacorus kapinoi häntä vastaan ja kukisti hänet lopulta. Pacoruksen aikana Parthiaa vaivasivat sisällissodat ja kuninkuutta havittelivat muun muassa Artabanus III (noin 80–90) ja Vologases III vuodesta 105 eteenpäin. Pakoros kuoli noin vuonna 105 ja hänen seuraajakseen tuli hänen veljensä Osroes I.
Maurice André

Maurice André (21. toukokuuta 1933 Alès – 25. helmikuuta 2012 Bayonne) oli ranskalainen trumpetisti. Hän opiskeli Pariisin konservatoriossa. Hän voitti vuonna 1955 kansainvälisen kilpailun Genevessä. 
André nousi huomattavaan kansainväliseen maineeseen 1960-luvulta alkaen. Hän on tehnyt satoja levytyksiä, muun muassa barokkimusiikkia. Koska trumpetille kirjoitettu ohjelmistoa vähän, hän on tehnyt soittimelleen useita transkriptioita.
André on aikansa huomattavimpia vaskipuhallintaitajia. Häneltä ovat saaneet vaikutteita useat tunnetut nuoremmat muusikot, kuten Wynton Marsalis.
Visan Pallo

Visan Pallo oli kemiläinen juniorijalkapalloseura.
Visan Pallolla oli yli 350 poika- ja tyttöpelaajaa, joista yli 150 junioria harrasti lajia ympäri vuoden. Seuran edustusjoukkueena toimi PS Kemi Kings. Aktiivisia ohjaajia, valmentajia ja toimihenkilöitä oli yli 40.
Visan Pallon B-tytöt nousivat kauden 2007 päätteeksi Suomen toiseksi korkeimmalle sarjatasolle ykkösdivisioonaan. Kauden 2009 syksyllä B-tytöt nousivat Suomen korkeimmalle sarjatasolle SM-sarjaan. Visan Pallo sijoittui sarjassa toiseksi viimeiseksi ja näin ollen kaudella 2010 B-tytöt pelasivat jälleen ykkösdivisioonaa. Kauden 2010 päätteeksi Visan Pallon naisjoukkue nousi naisten kakkosdivisioonaan. 
Suomen jalkapallomaajoukkueen entinen päävalmentaja ja pitkäaikainen maajoukkuepelaaja Jukka Ikäläinen aloitti uransa Visan Pallon edeltäjässä Karihaaran Visassa. 
Visan Pallo omisti osan Junkohallista, joka on Pohjois-Suomen suurin jalkapallohalli.
Visan Pallo lakkautettiin 2011. Seuran naisjalkapalloilu siirtyi Visan Pallon ja Kemin Innon naispelaajien pohjalta perustettuun Merilappi United -seuraan.
Manuel Alexandre

Manuel Alexandre Abarca (11. marraskuuta 1917 Madrid, Espanja – 12. lokakuuta 2010 Madrid, Espanja) oli espanjalainen näyttelijä.
Manuel Alexandre opiskeli alun alkaen lakia, mutta näytteleminen meni pian sen edelle. Hän pääsi teatterikouluun Madridiin ja teki ensiesiintymisensä ammattiteatterissa 1945 ja elokuvassa 1947. Hänet palkittiin vuonna 1996 Gijónin kansainvälisillä elokuvajuhlilla parhaana miesnäyttelijänä elokuvasta "El angel de la guarda".
Alexandre esiintyi espanjalaisten elokuvien ohella televisiossa, ja hänen uransa jatkui aina 2000-luvulle saakka. Hänelle myönnettiin vuonna 2003 Goya-palkinto elämäntyöstä.
Luis García Berlanga

Luis García Berlanga (12. kesäkuuta 1921 – 13. marraskuuta 2010) oli espanjalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja.
Berlanga syntyi Valenciassa ja debytoi ohjaajana vuonna 1951. Hän oli maansa elokuvataiteen keskeisiä nimiä, ja ohjauksien joukkoon lukeutuvat muiden muassa "Tervetuloa Mr. Marshall" (1953), "Plácido" (1961) ja "Pyöveli" (1963). 
Berlangalle myönnettiin vuonna 1986 Asturian ruhtinaan palkinto ja Goya-palkinto vuonna 1993. Hän oli lisäksi ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi vuonna 1961. Vain 42-vuotiaana kuollut muusikko Carlos Berlanga oli hänen poikansa.
Taisteluosasto Peiper

Taisteluosasto Peiper (, lyhennettynä "KG Peiper") oli komentajansa Joachim Peiperin mukaan nimetty Ardennien taisteluun osallistunut Waffen-SS-taisteluosasto. 
Taisteluosasto muodostettiin SS-panssaridivisioona Leibstandarte-SS Adolf Hitlerin 1. panssarirykmentistä sekä 2. panssarikrenatöörirykmentistä ja 501. raskaasta SS-panssarivaunupataljoonasta. Taisteluosasto oli osa Josef ”Sepp” Dietrichin komentamaa 6. SS-Panssariarmeijaa.
Taisteluosaston tehtävä oli murtaa yhdysvaltalaisten linjat Ardenneilla ja edetä Huyn kaupunkiin valtaamaan Maas-joen yli kulkevat sillat. Tehtävä epäonnistui ja taisteluryhmä joutui saarroksiin. Peiper sai ohjattua miehensä takaisin omien puolelle. Tällöin osaston vahvuus oli pudonnut noin 5 000:sta noin 800 sotilaaseen.
Taisteluosasto suoritti useita yhdysvaltalaisten sotavankien ja belgialaisten siviilien teloituksia operaation aikana. Kuuluisin tapaus on Malmedyn verilöyly 17. joulukuuta 1944.
Claude Chabrol

Claude Chabrol [klod šabrol] (24. kesäkuuta 1930 Pariisi – 12. syyskuuta 2010 Pariisi) oli ranskalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja sekä satunnaisesti näyttelijä. Hän kuuluu la nouvelle vaguen eli uuden aallon edustajiin.
Ura.
Ensimmäisten elokuvien suosio.
Chabrol sai jo varhaisella elokuvallaan "Ystävykset" ("Le Beau Serge", 1958) Jean Vigo -palkinnon vuonna 1959. "Ystävyksiä" pidetään ensimmäisenä ranskalaisen uuden aallon elokuvana. Chabrol sai seuraavalla elokuvallaan "Rohkea nuoruus" (1959) Berliinin elokuvajuhlien Kultaisen karhun.
"Ystävyksien" tuoton ansiosta Chabrol pystyi kuvaamaan "Rohkean nuoruuden". Hän auttoi myös muita elokuvaohjaajia, esimerkiksi rahoitti Éric Rohmerin elokuvan "Leijonan merkki" (1959), Philippe de Brocan elokuvat "Lemmenleikit" ("Les Jeux de l'amour", 1960) ja "Leiki ja lemmi!" ("Le Farceur", 1960) sekä Jacques Rivetten elokuvan "Pariisi kuuluu meille" (1960). Chabrol oli teknisenä neuvonantajana Jean-Luc Godardin ensimmäisessä elokuvassa "Viimeiseen hengenvetoon".
Hiipuminen ja paluu.
Ensimmäisten elokuvien jälkeen Chabrolin suosio hiipui. Monet hänen 1960-luvun alun ja puolivälin elokuvistaan eivät juurikaan saaneet kehuja kriitikoilta eivätkä yleisöltä. Tuona aikana hän ohjasi muun muassa taide-elokuvat "Lukittu ovi" ja "Kuumat suhteet". Chabrol teki myös kaksikielisiä tuotantoja, joiden pääosissa oli Hollywood-tähtiä. Elokuvassa "Shamppanjamurhat" oli pääosissa Anthony Perkins ja elokuvassa "Tehtävä ilman armoa" Jean Seberg.
Vuonna 1968 Chabrol tapasi tuottaja André Génovèsin, joka antoi hänelle vapaat kädet uuden elokuvan tekemiseen. Samana vuonna ensi-iltaan tullut "Naarashirvet" ("Les biches", 1968) palautti Chabrolin arvostuksen. "Naarashirvet" on psykologinen elokuva, joka käsittelee seksuaalista alistamista, ja sen pääosissa on hänen toinen vaimonsa Stéphane Audran. Vuosina 1967–1973 Chabrol tuotti useita suosittuja draamaelokuvia, joissa Audran näyttelee. Näihin kuuluvat "Mies, nainen, rakastaja", "Tämän miehen on kuoltava" ja "Isku sydämeen". Chabrolin arvostetuin työ tuolta ajalta on kuitenkin "Teurastaja" (1970), jossa opettaja rakastuu pienen kylän teurastajaan, jolla on intohimo nuorten naisten tappamiseen.
Viimeiset vuosikymmenet.
Myöhempinä vuosinaan Chabrol ei saavuttanut enää huippuvuosiensa tasaisuutta. Onnistuneisiin elokuviin lasketaan kuitenkin "Mustapukuisen naisen arvoitus" (1978) ja "L'enfer" (1994), joka perustuu 30 vuotta vanhaan käsikirjoitukseen, jonka Henri-Georges Clouzot oli hylännyt sydänkohtauksensa jälkeen 1964. Chabrol jatkoi aktiivisena kuolemaansa saakka. Hän teki yhteensä noin 60 elokuvaa. Hänen viimeinen työnsä oli "Bellamy", jonka pääosassa näyttelee Gérard Depardieu.
COSCO

COSCO eli China Ocean Shipping (Group) Company () on yksi maailman suurimmista linjaliikennettä harjoittavista varustamoista. Se on Kiinan valtionyritys. Kiinan valtio muodosti COSCOn yhdistämällä China Ocean Shippingin ja China Shipping Companyn vuonna 2016. Vuonna 2017 COSCO hankki omistukseensa kilpailleen Orient Overseas Container Linen (OOCL).
COSCO oli vuonna 2017 OOCL-yrityskaupan jälkeen maailman kolmanneksi suurin varustamo. COSCOa suurempia olivat tanskalainen Maersk Line ja sveitsiläinen Mediterranean Shipping Company (MSC).
Yhtiöryhmä sisältää kuusi noteerattua yritystä ja sillä on yli 300 koti- ja ulkomaista tytäryhtiötä. Ryhmä tuottaa palveluita monella alalla kuten rahdinkuljetus, laivanrakennus, laivojen korjaus, terminaalitoiminnot, kiinteistöala, tietotekniikka sekä konttien valmistus, kauppa ja rahoitus. Ryhmä omistaa ja operoi noin 600 laivaa, joiden yhteinen kantavuus on 35 miljoonaa tonnia. Näin suuri laivojen mahdollistaa vuosittaisen rahdin määrän nousun yli 300 miljoonan tonnin.
COSCO on Kiinan suurin irtotavaran kuljettaja ja se luetaan myös yhdeksi maailman suurimmista irtotavaran merikuljettajista. Lisäksi yhtiöryhmä on Kiinan suurin matkustajaliikenteen harjoittaja, jolla on noin 50 aikataulunmukaista reittiä ympäri maailman.
COSCO omistaa 51 prosenttia Pireuksen satamasta. COSCO omistaa myös määrävän omistusosuuden Zeebruggen sataman konttiterminaalista Belgiassa, 35 prosenttia Euromax-terminaalista Rotterdamissa Alankomaissa, Khalifa 2 -konttiterminaalin Abu Dhabissa ja Vado-konttiterminaalin Italiassa.
Stéphane Audran

Stéphane Audran (8. marraskuuta 1932 Versailles – 27. maaliskuuta 2018) oli ranskalainen näyttelijä.
Audran esiintyi mm. Oscar-palkituissa elokuvissa "Porvariston hillitty charmi" (Buñuel: "La charme discret de la bourgeoisie", 1972) ja "Ranskalainen illallinen" (Axel: "Babettes gæstebud", 1987). Muita rooleja oli esimerkiksi elokuvissa "Teurastaja" ("Le boucher", 1970) ja "Mustapukuisen naisen arvoitus" ("Violette Nozière", 1978). 
Audran oli vuosina 1964–1980 naimisissa ohjaaja Claude Chabrolin kanssa; hän oli sitä ennen ollut naimisissa näyttelijä Jean-Louis Trintignant'n kanssa. Hänelle myönnettiin kaksi Bafta-palkintoa (molemmat 1974), Berliinin kansainvälisten elokuvajuhlien Hopeinen karhu (1968) ja parhaan naissivuosan esittäjän César (1979).
Susanthika Jayasinghe

Susanthika Jayasinghe (s. 17. joulukuuta 1975) on entinen srilankalainen pikajuoksija.
Jayasinghe karsiutui Göteborgin MM-kisoissa 1995 100 metrin juoksun toisissa alkuerissä ajalla 11,76. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti Ateenan MM-kisoissa MM-hopeaa 200 metrin juoksussa ajalla 22,39. Vuonna 1999 hän karsiutui Sevillan MM-kisoissa 100 metrin alkuerissä ajalla 11,42 ja sijoittui GP-finaalissa 200 metrillä kahdeksanneksi. Sydneyn olympialaisissa 2000 hän karsiutui 100 metrin välierissä ajalla 11,33, mutta voitti olympiapronssia 200 metrillä ajalla 22,28. KOK:n päätöksellä pronssi muutettiin myöhemmin hopeaksi Marion Jonesin jäätyä kiinni dopingista. Seuraavana vuonna hän juoksi Lissabonin sisäratojen MM-kisoissa 200 metrillä neljänneksi.
Jayasinghe sijoittui 2002 Kansainyhteisön kisoissa 100 metrillä neljänneksi ajalla 11,08. Myöhemmin samana vuonna hän voitti Aasian-mestaruuskisoissa kultaa sekä 100 että 200 metrillä ja juoksi yleisurheilun maailmancupissa kolmanneksi 100 metrillä ja neljänneksi 200 metrillä. Pariisin MM-kisoissa 2003 hän karsiutui 100 metrin alkuerissä. Neljä vuotta myöhemmin Osakan MM-kisoissa hän karsiutui 100 metrin alkuerissä, mutta voitti MM-pronssia 200 metrillä.
Jayasinghe ilmoitti helmikuussa 2009 lopettavansa kilpauransa.
Huittisten jäähalli

Huittisten jäähalli (mainosnimeltään Telilä-areena) on Huittisissa vuonna 1996 valmistunut jäähalli. Se toimii II-divisioonassa pelaavan Lauttakylän Lujan kotihallina. Jäähallia hallinnoi Huittisten Jäähalli Oy. Hallissa on mahdollisuus pelata myös curlingia, kaukalopalloa, ringetteä ja harrastaa taitoluistelua. Jäähallin kaukalon koko on 28 x 58 m.
Brad McCrimmon

Byron Brad McCrimmon (29. maaliskuuta 1959 Dodsland, Saskatchewan – 7. syyskuuta 2011 Jaroslavl, Venäjä) oli kanadalainen jääkiekkoammattilainen, joka pelasi vuodesta 1979 vuoteen 1997 NHL-liigassa. Puolustajana pelanneen McCrimmonin seurat olivat Boston Bruins, Philadelphia Flyers, Calgary Flames, Detroit Red Wings, Hartford Whalers ja Phoenix Coyotes.
Boston Bruins varasi McCrimmonin varausvuorolla 15 vuonna 1979.
Pelaajauransa jälkeen McCrimmon toimi jääkiekkovalmentajana. Hän kuoli lento-onnettomuudessa 7. syyskuuta 2011, kun Lokomotiv Jaroslavlin joukkuetta kuljettanut kone syöksyi maahan. McCrimmon oli aloittanut Lokomotivin päävalmentajana keväällä 2011. Ennen nimittämistään Lokomotivin päävalmentajaksi hän oli toiminut apuvalmentajana NHL-seuroissa New York Islanders, Calgary Flames, Atlanta Thrashers ja Detroit Red Wings sekä päävalmentajana juniorisarja WHL:n Saskatoon Bladesissä.
Hector Takayama

Héctor Rubén Takayama Tohara (s. 5. huhtikuuta 1972 Lima, Peru) on perulainen japanilaistaustainen jalkapalloilija, joka pelasi Suomessa Veikkausliigaa FC Jazzn joukkueessa. 
Takayama saapui Jazzin testiin alkuvuodesta 2000 yhdessä kahden muun perulaisen Gino ja Eric Alguedasin kanssa. Takayama oli heistä ainoa, joka sai sopimuksen seuraan. Hän teki avauskaudellaan liigassa 25 ottelussa 6 maalia ja oli myös joukkueensa paras maalintekijä yhdessä Matti Santahuhdan kanssa. Takayama sai sopimuksen Jazziin myös seuraavaksi kaudeksi pelaten 24 ottelussa ja tehden 2 maalia. Jazz ei kuitenkaan tehnyt hänen kanssaan enää sopimusta kaudeksi 2002 ja näin Takayama palasi kotimaahansa syyskuussa 2001.
Suomen lisäksi Takayamalla on pitkä kokemus Perun pääsarjasta, jossa hän on edustanut useita eri joukkueita. Hän on myös pelannut Japanin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Nykyään Takayamalla on oma jalkapallokoulu Perun pääkaupungissa Limassa.
Lena Zavaroni

Lena Zavaroni (4. marraskuuta 1963 – 1. lokakuuta 1999) oli skottilainen lapsilaulaja ja TV-juontaja.
Hänen isänsä sukujuuret ovat Italiassa ja kotipaikkansa Isle of Buten Rothesay. Hän tuli laajemmalti tunnetuksi Hughie Greenin ohjelmassa "Opportunity Knocks".
Hänen albuminsa "Ma, He’s Making Eyes at Me" teki hänestä kymmenvuotiaana nuorimman brittilistan kymmenen kärkeen yltäneen artistin. Suomen listoilla hän oli korkeimmillaan seitsemäntenä.
Hän kuoli 35 vuoden iässä vaikeaan anoreksia nervosa -syömishäiriöön.
Jussi Lappi-Seppälä

Johannes (Jussi) Lappi-Seppälä (sukunimi vuoteen 1915 Seppälä, 26. helmikuuta 1911 Tampere – 24. tammikuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, rakennushallituksen pääjohtaja ja kokoomuksen kansanedustaja. Lappi-Seppälä kirjoitti 1930-luvulla myös muutamia poikien seikkailukirjoja.
Elämäkerta.
Lappi-Seppälän vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Seppälä ja Karoliina Aleksandra Sundell. Hän pääsi ylioppilaaksi 1931 ja valmistui diplomi-arkkitehdiksi 1936. Lappi-Seppälä oli Arkkitehtuuritoimisto Lappi-Seppälä ja Martaksen perustaja yhdessä Iikka Martaksen kanssa ja toimi toimiston johtokunnan puheenjohtajana 1935–1960. Lappi-Seppälä toimi maatalousministeriössä asutusasiainosaston arkkitehtina 1938–1945 ja rakennustoimiston päällikkönä 1945–1949. Tämän jälkeen Lappi-Seppälä oli Helsingin maistraatin raatimiehenä ja Helsingin yliopiston puurakennusopin opettajana 1949–1953 ja rakennushallituksen pääjohtajana 4. tammikuuta 1954–1971. Lappi-Seppälän nimitys rakennushallituksen pääjohtajaksi aiheutti 1950-luvulla niin sanotun arkkitehtisodan. Arkkitehtiliitto oli ajanut puheenjohtajaansa Alvar Aaltoa tähän virkaan, ja vastalauseeksi Aallon syrjäyttämiselle liitto julisti rakennushallituksen työt liiton jäsenten saartoon. Tätä saartoa jatkui vuoteen 1957.
Näiden tehtävien ohella Lappi-Seppälä oli valtiovarainministeriön sotavahinkojen korvaustoimiston toimistopäällikkönä 1940–1942, Maatalousseurojen keskusliiton jälleenrakennusvaliokunnan johtavana arkkitehtina 1942–1949 ja "Miten rakennan" -lehden päätoimittajana 1945–1967.
Lappi-Seppälä oli kokoomuksen kansanedustajana 1945–1953 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Hän oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä ja presidentin valitsijamiehenä vuosien 1950 ja 1956 presidentinvaaleissa. Lappi-Seppälällä oli myös lukuisia luottamustehtäviä eri järjestöissä ja yrityksissä. Hän sai professorin arvonimen 1969.
Lappi-Seppälä oli naimisissa Aamu Aulikki Kotivalo Koskimiehen kanssa 1936–1965. Avioeron jälkeen hän avioitui 1965 Mirja Inkeri Teräsvirran (ent. Wilenius) kanssa. Suomentaja Jyrki Lappi-Seppälä (s. 1945) on hänen poikansa.
Kirjallista tuotantoa.
== Lähteet =
Internalismi ja eksternalismi

Internalismi ja eksternalismi ovat filosofisia termejä, joista ensin mainittu viittaa johonkin sisäiseen ja viimeksi mainittu johonkin ulkoiseen. Niitä käytetään useassa eri yhteydessä:
Filosofiassa:
Muilla aloilla:
George Starkey

George Starkey (8. tai 9. kesäkuuta 1628 – 1665 Lontoo) oli Amerikassa ja Englannissa vaikuttanut alkemisti ja lääketieteen harjoittaja. Starkey kirjoitti useat teoksensa salanimellä Eirenaeus Philalethes.
Starkey syntyi Bermudalla vuonna 1628. Hänen isänsä oli skotlantilaistaustainen puritanisti pappi, joka kuoli Starkeyn ollessa yhdeksänvuotias. Starkey sai koulutuksensa Harvardissa. Master of Arts -tutkinnon hän suoritti joskus ennen vuotta 1650, todennäköisesti vuonna 1649. Hän muutti Englantiin vuonna 1650, missä hän opetti kemiaa muiden muassa Robert Boylelle. Starkey kirjoitti useimmat teoksensa salanimellään, mutta julkaisi kirjoituksia myös omalla nimellä. Hänen töillään oli vaikutusta muiden muassa Isaac Newtoniin, John Lockeen ja Gottfried Leibniziin.
Stolberg

Stolberg on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, läntisessä Saksassa Reininmaalla. Sen naapurikaupunkeja ovat Aachen, Eschweiler, Hürtgenwald, Langerwehe, Roetgen ja Simmerath. Kaupunki kuuluu Kölnin hallintopiiriin ja Aachenin kaupunkialueeseen. Vuoden 2022 lopussa kaupungin asukasluku oli 56 455. Sen pinta-ala on 98,48 neliökilometriä.
Historia.
Varhaisin maininta Stolbergista historiallisissa lähteissä sijoittuu 1100-luvulle. Vuoden 1600 tienoilla siitä muodostui tärkeä messinginvalmistuksen keskus, kun protestanttiset messinginvalmistajat pakenivat sinne Aachenista uskonvainojen ja taloudellisten rajoitteiden vuoksi. Stolberg menetti kuitenkin merkityksensä messingin valmistuksen keskuksena 1800-luvun keskivaiheilla, kun sinkki saapui markkinoille. Monet messinginvalmistajat Stolbergissa tuolloin vaihtoivat toisille teollisuudenaloille, kuten lasi- ja tekstiiliteollisuuteen.
Stolberg oli osa Jülichin herttuakuntaa vuoteen 1794 saakka, jolloin sen miehitti Ranska ja siitä tuli osa Eschweilerin kantonia Roerin departementissa. Wienin kongressin jälkeen vuonna 1815 Stolbergin hallinta siirtyi Preussille.
Stalingrad Cowgirls

Stalingrad Cowgirls oli vuonna 2005 perustettu Sallasta kotoisin ollut suomalainen rockyhtye . Yhtye soitti punk-henkistä rockmusiikkia. Trion jäsenistä Enni ja Riina Kivelä ovat sisaruksia. Yhtye kertoi heinäkuun lopussa 2012 lopettavansa.
Historia.
Keväällä 2006 yhtye tuli toiseksi Rovaniemellä järjestetyssä Simerock-bändikilpailussa. Saman vuoden toukokuussa yhtye sai mahdollisuuden nauhoittaa demo Nightwish-kitaristi Emppu Vuorisen kanssa tämän kotistudiolla.
Useampikin levy-yhtiö oli kiinnostunut tekemään sopimuksen yhtyeen kanssa ja lopulta maaliskuussa 2007 yhtye teki levytyssopimuksen Warner Musicin kanssa. Samana vuonna yhtyeellä oli viisikymmentä esiintymistä. Se oli lämmittely-yhtyeenä muun muassa Iggy &amp; The Stoogesille, Muselle, Eppu Normaalille, Avril Lavignelle ja Negativelle. 
Debyyttialbumi "Somewhere High" ilmestyi syyskuussa 2007. Albumi nousi korkeimmillaan Suomen virallisen albumilistan sijalle 30. Lisäksi Stalingrad Cowgirls oli ehdolla vuoden 2007 yhtyetulokas-Emman saajaksi. 
Vuonna 2009 Stalingrad Cowgirls esiintyi Japanissa sekä toimi Moskovassa lämmittely-yhtyeenä Mötley Crüelle.
Yhtyeen toinen albumi "Kiss Your Heart Goodbye" julkaistiin Suomessa 5. toukokuuta 2010 sekä Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa 27. syyskuuta 2010. Albumi nousi Suomen virallisen albumilistan sijalle 27.
Albumin ensimmäinen single "Baby Girl" nousi YleX:n soittolistalle sekä YleX Himotuimmat -listan ykköseksi viikoilla 15, 20 ja 27 .
Vuonna 2010 yhtye esiintyi muun muassa YleXPop 2010 -festivaaleilla, teki lyhyet kiertueet Kiinassa , Saksassa, Norjassa ja Ruotsissa sekä toimi lämmittely-yhtyeenä Michael Monroelle ja Billy Idolille.
Stalingrad Cowgirlsin jäsenet ilmoittivat 31. heinäkuuta 2012 yhtyeen lopettavan toimintansa ja kertoivat lopettamispäätöksestä ja sen taustoista blogissaan "Save a Horse – Ride a Cowgirl.". Viimeisen kerran yhtye esiintyi 11. elokuuta 2012 Rovaniemellä.
Musta-antilooppi

Musta-antilooppi tai mustahevosantilooppi ("Hippotragus niger") on isoantilooppien alaheimoon kuuluva nautaeläinlaji. 
Musta-antilooppi on väritykseltään tumman ja valkoisen kirjava. Uroksen ruumis on suurimmaksi osaksi musta, mutta alapuoli ja osa naamaa ovat puhtaan valkeat. Naaras on tätä vaaleampi ja ruskeampi. Niskassa on vahva, korkea harja. Sarvet ovat kaarevat ja varsin pitkät, mutta ne ovat naaraalla lyhyemmät. Aikuisten yksilöiden säkäkorkeus on 120–140 cm ja paino 200–270 kg.
Musta-antiloopin levinneisyysalue ulottuu Itä-Afrikasta Etelä-Afrikan Transvaaliin. Antiloopit elävät savannilla 10–20 yksilön laumoissa ja laiduntavat enimmäkseen ruohoa. Kantoaika on yhdeksän kuukautta.
Musta-antiloopin angolalainen alalaji "Hippotragus niger variani" on äärimmäisen uhanalainen.
Väinö Kallio

Väinö Johannes Kallio (sukunimi aikaisemmin Suni) (17. huhtikuuta 1897 Pihlajavesi – 9. helmikuuta 1938 Petroskoi) oli suomalainen kirvesmies ja sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustaja. 
Kallion vanhemmat olivat renki Aapo Eemil Vilhelminanpoika ja Hilda Maria Miinantytär. Hän kävi kansakoulua kolme luokkaa ja työskenteli sitten kirvesmiehenä Kaskisissa. Vuonna 1917 Kallio oli kirvesmiehenä Jyväskylässä ja liittyi Suomen sisällissodan alkaessa punakaartiin. Sodan jälkeen Kallio vangittiin poliittisista syistä mutta hän karkasi vankilasta Ruotsiin. Vuodesta 1920 Kallio oli SKP:n jäsen ja vuonna 1921 hän opiskeli illegaalisesti SKPn propagandistien kursseilla Pietarissa. Kallio palasi Suomeen vuonna 1921, suoritti asevelvollisuutensa Vaasassa 1922–1923 ja oli sen jälkeen puuseppänä Pietarsaaressa.
Kallio oli sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustajana 1929–1930 edustaen Vaasan läänin pohjoista vaalipiiriä. Kallio pidätettiin kommunistisen kirjallisuuden levittämisestä ja hän joutui uudelleen vankilaan vuonna 1930, jolloin myös hänen edustajantoimensa katsottiin lakanneen. Kallio oli myös Pietarsaaren kaupunginvaltuutettuna sekä jäsenenä ja osuusliike Varman edustajistossa.
Vapauduttuaan vankeudesta marraskuussa 1932 Kallio siirtyi joulukuussa Neuvostoliittoon, jossa hän toimi työnjohtajana Petroskoissa. Hän sai Neuvostoliiton kansalaisuuden 1934 ja oli sitten Sunun sovhoosilla puoluetyöntekijänä 1934 ja kirvesmiehenä 1936. Vuosina 1935–1938 hän työskenteli Kontupohjan paperikombinaatilla Kulmuksan metsätyömaalla.
Kallio vangittiin 1. tammikuuta 1938 vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta toiminnasta syytettynä. Kallio tuomittiin ammuttavaksi ja hänet teloitettiin Petroskoin lähellä 9. helmikuuta 1938. Hänen maineensa palautettiin 1958.
Kallio oli naimisissa vuodesta 1923 Anna Taipaleen kanssa. Heillä oli yksi poika.
Johann Bernoulli

Johann Bernoulli (myös "Jean" ja "John", 27. heinäkuuta 1667 – 1. tammikuuta 1748) oli sveitsiläinen matemaatikko, joka kuului tunnettuun matemaatikkojen sukuun. Hän kehitti differentiaalilaskentaa ja löysi ratkaisun katenoidikäyrälle.
Bernoulli opiskeli Baselin yliopistossa lääketiedettä, lähti sitten Geneveen ja myöhemmin Pariisiin, jonka matemaatikkopiireissä hän tutustui Guillaume de l’Hôpitaliin. L’Hôpital ihaili Bernoullia, joka ymmärsi Leibnizin kehittämiä laskentamenetelmiä, ja palkkasi Bernoullin opettamaan itseään. Opetus jatkui myöhemmin kirjeenvaihdon muodossa. L'Hôpital julkaisi myöhemmin matematiikan oppikirjoja, ja häneen nimiinsä kirjattu L’Hôpitalin sääntö on itse asiassa Bernoullin kehittämä – asia, joka harmitti Bernoullia suuresti.
Vuonna 1695 Bernoulli sai professorin viran Hollannissa Groningenin yliopistossa. Hänen poikansa, joista tuli myös matemaatikkoja, syntyivät siellä. Hollannin vuosinaan Johann Bernoulli joutui kiistoihin veljensä Jacob Bernoullin kanssa, sekaantui Leibnizin ja Newtonin väliseen erimielisyyteen, oli syytettynä uskonnollisesta harhaoppisuudesta ja menetti tyttärensä taudeille. Johann Bernoulli muutti perheineen takaisin Sveitsiin, missä hän sai tuberkuloosiin menehtyneen veljensä viran Baselin yliopistossa. Hän oli arvostettu tiedemies, monet yliopistot yrittivät houkutella häntä professorikseen, ja hänestä tuli Pariisin, Berliinin, Lontoon, Pietarin ja Bolognan tiedeakatemioiden jäsen. Hänen hautakivessään lukee "Oman aikansa Arkhimedes".
Bernoulli oli kuuluisan sveitsiläisen matemaatikon Leonhard Eulerin opettaja Baselin yliopistossa.
Keuruun soittajapojat

Keuruun Soittajapojat on keuruulainen puhallinorkesteri, jonka juuret johtavat vuoteen 1952. Orkesterin perusti opettaja Erkki Haapamäki (1918-1989), joka toimi sen johdossa 30 vuoden ajan vuoteen 1982 saakka. Perustamisen aikoihin alkupääomaksi saatiin Keuruun Pohjoislahden Maamiesseuran lahjoittamat soittimet, joiden varassa voitiin aloittaa kahdeksanhenkisellä soittokunnalla. Musiikin harrastus vahvistui entisestään, kun Keuruun työväenyhdistys lahjoitti omistamansa soittimet soittokunnalle. Soittajien määrä oli kasvanut jo kahdeksaantoista.
Vuosien saatossa orkesteritoiminta on tarjonnut harrastuksen useille sadoille nuorille, joista moni on myöhemmin hakeutunut Erkki Haapamäen esimerkin mukaisesti musiikin tai opetusalan ammattilaisiksi.
Toiminta.
Toiminnan laajentuessa perustettiin kaksi orkesteritasoa: A-orkesteri kokeneemmille soittajille ja B-orkesteri, joka tarjoaa harjoittelu- ja esiintymismahdollisuuden aloitteleville muusikoille. Koulutusjärjestelmässä kokeneet soittajat antavat yksityisopetusta aloittelijoille. Soittajapoikien jäsenillä on ollut mahdollisuus opiskella musiikkia myös Partaharjun, Sulasolin ja Soittajapoikien omilla musiikkileireillä.
Keuruun Soittajapojat on perinteisesti ollut vakioesiintyjä paikallisissa tapahtumissa, kuten kansallisten juhlapyhien juhlallisuuksissa, vappumatineoissa sekä varuskunnan ja paikallisten yhdistysten juhlatilaisuuksissa.
Riisi (täsmennyssivu)

Riisi voi viitata seuraaviin asioihin:
Kalervo Loimu

Vilho Jalo Kalervo Loimu, vuoteen 1906 Lindberg (24. toukokuuta 1906 Asikkala – 26. toukokuuta 1975 Helsinki) oli Mannerheim-ristin ritari numero 158.
Kalervo Loimun vanhemmat olivat kauppamatkustaja Robert Emil Lindberg ja Matilda Kiikka ja puoliso vuodesta 1941 Evi Pahlman. Loimu tuli ylioppilaaksi 1926, oli varusmiehenä Kajaanin Sissipataljoonassa 1926–1927, suoritti Reserviupseerikoulun 1927 ja valmistui Kadettikoulusta 1929. Hän toimi Tampereen Rykmentin nuorempana upseerina 1929–1930 ja Reserviupseerikoulun opetusupseerina ja komppanianpäällikkönä 1930–1939. Talvisodassa Loimu oli Päämajan huolto-osastossa toimistoesiupseeri ja Osasto Pajarin esikuntapäällikkö. Jatkosodassa Jalkaväkirykmentti 53:n komentajana toiminut Loimu nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 16. lokakuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä everstiluutnantti. Loimu jatkoi sotilasuralla vielä sotien jälkeen, hän erosi vakinaisesta palveluksesta 2. divisioonan esikunnan osastopäällikkönä 11. toukokuuta 1953. Erottuaan palveluksesta hän työskenteli vakuutusyhtiön osastopäällikkönä. 
Loimu on haudattu Honkanummen hautausmaalle, (kortteli 21, linja 27, hauta 395).
Yhdysvaltain Grand Prix 2001

Yhdysvaltain Grand Prix 2001 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 30. syyskuuta 2001 Indianapolis Motor Speedway -radalla Yhdysvalloissa. Kilpailun voitti McLaren-kuljettaja Mika Häkkinen, jolle voitto oli hänen uransa 20. ja samalla viimeinen.
Kilpailu oli ensimmäinen suuri urheilutapahtuma Yhdysvalloissa Syyskuun 11. päivän terroritekojen jälkeen. Hetkellisesti oli epävarmaa, päästäisiinkö kilpailua ajamaan lainkaan. Valtavan Formula 1-sirkuksen saaminen Yhdysvaltoihin oli haasteellista, kun lentokentät olivat erityisen tarkkoja turvallisuudesta. Suuri osa talleista lisäsi kunnianosoituksia autojensa värityksiin.
Aika-ajot.
Aika-ajot ajettiin kilpailua edeltäneenä päivänä, lauantaina 29. syyskuuta 2001.
Paalupaikan valtasi Ferrari-kuljettaja Michael Schumacher, joka lopulta voitti tiukan aikakamppailun Mika Häkkisen kanssa. Paalupaikka oli saksalaiselle jo kauden kymmenes.
Häkkinen kiitteli vielä aika-ajojen jälkeen pidetyssä lehdistötilaisuudessa fanejaan vuosia jatkuneesta kannustuksesta ja toivoi ettei tämä lehdistöilaisuus jäisi hänen uransa viimeiseksi.
Toivo Ilomäki

Toivo Osmo Ilomäki (25. elokuuta 1917 Sääksmäki – 4. maaliskuuta 1965 Hämeenlinna) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 155. 5. divisioonan 24. tykkikomppaniassa (24. TykK) panssarintorjuntatykin ampujana toiminut Ilomäki nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 2. lokakuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä korpraali.
Hän on ainoa sotilas, joka on saanut kaikki viisi panssarintuhoojan merkkiä eli leveän kuviollisen nauhan ja neljä kapeaa kuviotonta nauhaa yli viidentoista panssarivaunun tai rynnäkkötykin tuhoamisesta. 
Kokonaissaldo on 21 panssariajoneuvoa, joista 17 yhdessä taistelussa. Jo aiemmin hän osoitti tarkkuutensa yksittäisten pistemaalien tuhoajana, mutta varsinaisiin oikeuksiin hänen tarkkuutensa pääsi vasta kesällä 1944, kun hän sai aseekseen saksalaisen 75 K/40 -panssarintorjuntatykin siihen asti käyttämänsä venäläisen 45 mm sotasaalistykin tilalle.
Kirjailija Mauri Sariola kertoo kirjassaan "Näin tekivät ritarit", että Ilomäki oli aluksi vain ammusten kantaja, koska alkuperäinen tykin ampuja oli mustasukkainen tehtävästään. Laukaukset menivät kuitenkin mihin sattuivat, ja se suututti Ilomäkeä, koska kyseinen tykki oli venäläinen 45-millinen, jonka ammusten sytyttimet saattoi herkistää äärimmilleen - siis äärimmäisen tehokas kohdalleen osuessaan. 
Ammukset menivät aina vain roimasti ohi, kunnes lopulta joukkueenjohtaja, luutnantti ja myöhemmin myös Mannerheim-ristin ritari Esko Kausti hermostui ja vaihtoi miestä tykin takana. Ilomäki osui ensimmäisellä laukauksella siihen, mihin oli luvannut, jolloin Kausti totesi ehdottomaan sävyyn:
 Ja luottamus osoittautui oikeaksi 
Ritari Ilomäen 75 K/40 -tykki putkeen maalattuine voitonmerkkeineen on nykyisin Parolan Panssarimuseossa.
Toivo Kirppu

Toivo Kirppu (2. huhtikuuta 1920 Säkkijärvi – 25. joulukuuta 1986 Vihti) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 154. Konekivääriryhmän johtajana Jalkaväkirykmentti 2:ssa (8./JR 2) toiminut Kirppu nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 2. lokakuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä alikersantti. Sotien jälkeen Kirppu toimi maanviljelijänä kotitilallaan Ylämaalla sekä talonmiehenä Uudenmaan maamieskoulussa ja Vihdin kotiteollisuuskoulussa.
”Ylipäällikkö on pvm:llä 2.10.44 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi alikersantti Toivo Kirpun. Alikersantti Kirppu on koko sodan ajan toiminut konekiväärimiehenä osoittautuen häikäilemättömän rohkeaksi ja reipasotteiseksi taistelijaksi. Sodan alkuvaiheissa hän kunnostautui erikoisesti vapaaehtoisena partiomiehenä. Vihollisen kesäkuussa -44 aloittamaa suurhyökkäystä torjuttaessa ansioitui alikersantti Kirppu varsinkin Kinkijevan ja Nurmoilan taisteluissa pysäyttäen ryhmineen ylivoimaisen vihollisen monet hyökkäykset. Myöskin Viteleenjoen viivytystaisteluissa hän osoitti erikoista rohkeutta taistellen yksin konekivääreineen vihollisen jo saartaessa tukikohdan taakse. Joukkojemme murtautuessa ulos piti alikersantti Kirppu edestäpäin hyökkäävän vihollisen loitolla, kunnes toiset pääsivät irti ja murtautui sitten konepistoolin avulla vihollisketjun läpi palaten 1½ vuorokautta metsissä seikkailtuaan omien puolelle. Saatuaan ryhmänsä jälleen koolle hän jälleen kunnostautui Tulemajoen taisteluissa torjuen ryhmineen neljä joenylitysyritystä, jotka vihollinen teki useita veneitä ja polkusiltoja käyttäen.”
Tauno Paronen

Tauno Ilmari Paronen (23. syyskuuta 1912 Viipuri – 3. helmikuuta 1998 Kotka) oli metsänhoitaja ja Mannerheim-ristin ritari numero 151. 
Parosen vanhemmat olivat maanviljelijä Kalle Paronen ja Edla Katariina Jantunen ja puoliso vuodesta 1947 sairaanhoitaja Helvi Helena Saarilahti. Paronen tuli ylioppilaaksi Viipurin maanviljelyslyseosta 1932, suoritti metsänhoitotutkinnon 1938 ja virkatutkinnon 1939. Paronen toimi Haapa Oy:n metsänhoitajana 1939-1944, Joensuun työvoimapiirin metsätyömaatarkastajana ja liikennepiirin kuljetuspäällikkönä vuoden 1945 alusta ja Pohjois-Karjalan hankintapiirin päällikkönä saman vuoden kesästä.
Paronen suoritti asevelvollisuutensa 1932-1933 jalkaväessä, reservin vänrikiksi hänet ylennettiin 1934, luutnantiksi 1940 ja kapteeniksi 1941. Talviosodassa Paronen toimi konekiväärijoukkueen ja partio-osaston johtajana ja jatkosodassa konekivääri- ja kiväärikomppanian päällikkönä ja pataljoonan komentajana. Paronen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 22. elokuuta 1944.
Metsäneuvoksen arvonimen Paronen sai vuonna 1974.
Ville Väisänen (sotilas)

Ville Väisänen (17. helmikuuta 1918 Sonkajärvi – 28. kesäkuuta 1944 Tali) oli Mannerheim-ristin ritari numero 145. Rajajääkäripataljoona 2:ssa panssarintorjuntakiväärimiehenä palvellut korpraali (ylennetty korpraaliksi 18.9.1941) Väisänen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 12. heinäkuuta 1944.
Perhe.
Ville Väisänen (MR 2, VM 2) syntyi Sonkajärvellä ja kävi neljä luokkaa kansakoulua. Hänen vanhempansa olivat maatyömies, teurastaja Juho Väisänen ja Anna Maria Martikainen. Isän kuoltua Väisänen kierteli huutolaispoikana Vänninmäen kylän taloissa, viimeksi Kotalehdossa. Vänninmäen kyläkirjassa kerrotaan Väisäsen käyneen kansakoulua hyvällä menestyksellä. Sodassa kuolivat myös hänen isoveljensä sotilassairaalassa ja pikkuveljensä tarkka-ampujan luotiin.
Taistelupaikat.
Tyrjä, Elisenvaara, Kurkijoki, Salmenkaita, Muolaa, Kivennapa, Valkeasaari, Lempaala, Tali.
Mannerheim-ristin ritari.
Mannerheim-ristin nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa Väisäsen tuhonneen jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana panssarintorjuntakiväärillä panssarivaunun ja edelleen asemasodan aikana useita vihollispesäkkeitä ja panssarintorjuntatykkejä. Lisäksi mainitaan erityisesti Väisäsen Talin–Ihantalan taistelussa tuhoamat kahdeksan vihollispanssarivaunua. Väisänen katosi Talin–Ihantalan taistelussa 28. kesäkuuta 1944, hän mahdollisesti räjähti kuoliaaksi panssarinyrkkikasaan osuneesta osumasta. Hänet on siunattu kentälle jääneenä Kemin sankarihautaan.
Fiktiossa.
Åke Lindmanin elokuvassa Tali-Ihantala 1944 näyttelijä Markku Hyvösen esittämä korpraali Väisänen tuhoaa kaksi neuvostoliittolaista T-34-panssaria saksalaisilla panssarinyrkeillä.
Veikko Toivio

Veikko Eerikki Toivio (12. tammikuuta 1914 Metsäpirtti – 8. maaliskuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 143. Pataljoonankomentajana Jalkaväkirykmentti 49:ssä toiminut Toivio nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 9. heinäkuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli majuri. Toivio toimi Edvin Laineen Tuntematon sotilas -filmatisoinnin sotilasasiantuntijana. Hänet on haudattu Malmin hautausmaalle Helsinkiin.
Eino Kiiveri

Eino Kiiveri (3. maaliskuuta 1923 Parikkala – 15. heinäkuuta 1993 Punkaharju) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 140. Ryhmänjohtajana Jalkaväkirykmentti 49:ssä toiminut Kiiveri nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 9. heinäkuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä korpraali.
Kiiveri osallistui ryhmänsä kaikkiin partioihin ja pataljoonansa iskujoukkoon. Hän muun muassa kulki puoli tuntia vihollisasemissa korsuja tuhoten ja kranaattiensa loputtua jatkoi etsimillään viholliskranaateilla. Kiiveri raivasi yksin tiensä vihollistukikohtaan, tuhosi vartiomiehen ja palasi viholliskonekivääri mukanaan omalle puolelle. Puolustusvaiheessa Kiiveri nouti vihollisen asemista patruunatäydennystä.
Sodan jälkeen Kiiveri toimi yksityisyrittäjänä rakennusalalla.
Sofia Boutella

Sofia Boutella (s. 3. huhtikuuta 1982 Bab El Oued) on Algeriassa syntynyt ranskalainen hip-hop-tanssija, malli ja näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa Niken mainoksissa. Hänen isänsä on säveltäjä ja koreografi Safy Boutella.
Boutella on näytellyt muun muassa elokuvissa "" (2015), "Star Trek Beyond" (2016), "Atomic Blonde" (2017), "The Mummy" (2017) ja "Climax" (2018).
Elämäkerta.
Boutella syntyi Algeriassa, josta hän muutti 10 vuoden ikäisenä perheensä kanssa Ranskaan. Ennen muuttamista hän oli aloittanut tanssin opiskelun. Heti Ranskaan muutettuaan hän aloitti GRS-tanssin opiskelun. Myöhemmin hän vaihtoi tanssityylin hip-hopiin.
Hänet "löysi" Blanca Li, tunnettu koreografi, joka työskenteli muun muassa Daft Punkin kanssa. Sittemmin hän teki erilaisia rooleja elokuviin ja televisiosarjoihin, kuten "Sous le soleil" ja "Les Cordier, juge et flic". 
Sofia tanssi myös Vagabond Crewn rinnalla, oli mukana luomuksessa nimeltä "Chienne de vie" ja Aphrodite-ryhmässä, jonka oli perustanut Vagabond Crewn Momo. 
Nike teki hänestä mainoskasvonsa tarkoituksenaan saada julkisuuskuvaansa lisää hip-hoppia ja naisellisuutta, mikä tarjosi hänelle tilaisuuden tehdä yhteisytyötä koreografi Jamie Kingin kanssa. Sittemmin hän on tehnyt töitä monien tähtien kanssa kuten Madonna, Jamiroquai ja Rihanna. Hän osallistui Madonnan The Confessions Tour -kiertueelle vuonna 2005 ja "Sweet and sticky" -kiertueelle vuosina 2008-2009.
Internalismi ja eksternalismi (tietoteoria)

Internalismi ja eksternalismi ovat tietoteoriassa uskomusten oikeutusteorioihin liittyviä näkökantoja. Internalismin mukaan kaikki mitä tarvitaan uskomuksen oikeutukseen on suoraan tietoisuuden saatavilla. Internalismin mukaan siis uskomuksen oikeuttavat tekijät ovat joko toisia uskomuksia tai erilaisia kokemuksia. Eksternalismin mukaan uskomusten oikeutukseen vaikuttavat puolestaan vain tietoisuuden ulkopuoliset ("external") seikat.
Internalistisia oikeutusteorioita ovat ennen kaikkea fundamentalismi, jonka mukaan on olemassa perususkomuksia, joista muut uskomukset riippuvat ja jotka oikeuttavat muut uskomukset, sekä koherentismi, jonka mukaan uskomukset ovat oikeutettuja, jos ne sopivat yhteen muiden uskomusten kanssa. Eräs eksternalistinen oikeutusteoria on puolestaan reliabilismi, jonka mukaan uskomukset oikeuttaa tiedon tuottavan prosessin luotettavuus.
Eräs suosituimmista internalismia puoltavista perusteluista perustuu havaintoon siitä, että jos kuvittelemme ihmissubjekteja, jotka olisi kokonaan irrotettu ympäristöstään (esimerkiksi pahan kartesiolaisen demonin kaltaisen olennon toiminnan seurauksena), emme kuitenkaan ajattele, että nämä ihmiset lakkaisivat olemasta rationaalisia sen suhteen, ottavatko he havaitsemansa asiat sellaisina kuin ne ilmenevät. Tämä uuden pahan demonin argumentti internalismin puolesta (ja eksternalismia vastaan), jonka on ensimmäisenä esittänyt Stewart Cohen, perustuu siihen, että meidän kaltaisemme ihmisyksilöt ovat yhtä oikeutettuja uskomuksissaan kuin mekin uskoessamme mitä uskomme. Koska ajatuskokeeseen kuuluu, että näiden ihmisten uskomukset eivät ole luotettavien mekanismien tuottamia tai havaintokokemuksen takaamia, väite siitä, että uskomustemme oikeutus perustuisi tällaisiin asioihin, vaikuttaa kokevan haasteen. Eksternalistit ovat tarjonneet ongelmaan useita vastauksia, mutta tietoteoreetikot eivät ole yksimielisiä siitä, ovatko vastaukset olleet onnistuneita.
Ettore Scola

Ettore Scola (10. toukokuuta 1931 Trevico – 19. tammikuuta 2016 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja.
Scola debytoi käsikirjoittajana vuonna 1953 ja ohjasi ensimmäisen elokuvansa vuonna 1964. "Mehän rakastimme toisiamme niin paljon" ("C’eravamo tanto amati") oli vuonna 1974 huomattava kansainvälinen menestys.
Elokuvan "Tanssit" ("Le bal") ohjaus toi Scolalle vuonna 1984 sekä César-palkinnon että Berliinin elokuvajuhlien Hopeisen karhun. Muihin tunnettuihin Scolan elokuviin kuuluu "Kohtaaminen Roomassa" ("Una giornata particolare", 1977).
Scola voitti Golden Globen vuonna 1978. Lisäksi muutamat hänen elokuvistaan olivat ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi. Scola palkittiin Cannesin elokuvajuhlilla, ja hän oli useaan otteeseen ehdolla Kultaisen palmun saajaksi.
Scola jatkoi uraansa 2000-luvulle saakka. Hän kuoli 84-vuotiaana roomalaisessa sairaalassa 19. tammikuuta 2016.
Ivana Helsinki Paola Suhonen

Ivana Helsinki Paola Suhonen on suomalainen muotitalo. Paola Suhonen perusti Ivana Helsinki -tuotemerkin siskonsa Pirjo Suhosen kanssa vuonna 1998, aluksi nimi oli Ivana Finlandia. Ivana Helsinki on ensimmäinen pohjoismainen yritys, joka on valittu Pariisin muotiviikon päänäytöksiin ja New Yorkin muotiviikkojen viralliseen näytöskalenteriin. Ivana Helsingin brändiin kuuluvat suomalainen käsityö, kirkkaat värit ja omaperäiset kuvioinnit. Tuotemerkin alla tuotetaan nykyään myös elokuvia. Toimitusjohtajana toimii siskosten isä Pentti Suhonen. Ivana Helsingin toimistotilat ja konseptimyymälä sijaitsevat Helsingin Marjaniemessä. Vuonna 2012 Ivana Helsinki avasi toisen konseptimyymälänsä New Yorkin Nolita-kaupunginosaan. Yritys toimii virallisesti nimellä Markkinointi P. Suhonen Oy.
Historia.
Paola Suhonen perusti Ivana Helsinki -tuotemerkin siskonsa Pirjo Suhosen kanssa vuonna 1998. Ensimmäinen mallisto lanseerattiin saman vuoden elokuussa. Materiaalina oli yksi ainoa kangas, tummansininen denim ja mallistossa seitsemän tuotetta. Kansainvälisessä mediassa Ivana Helsingin tyyli on saanut hyvin huomiota.
Vuonna 2007 Ivana Helsinki osallistui Diamond, Stripes and Revolver -mallistollaan ainoana pohjoismaisena yrityksenä ja ensimmäisenä suomalaisena yrityksenä Pariisin muotiviikoille. Seuraavana vuonna yritys valittiin Pariisin muotiviikon päänäytöksiin ensimmäisenä pohjoismaisena yrityksenä. Syyskuussa 2010 Ivana Helsinki esitteli ensimmäisen mallistonsa New Yorkin muotiviikkojen virallisessa IMG-kalenterissa.. Ivana Helsinki on ainoa pohjoismainen muodinalan toimija, joka on hyväksytty sekä Pariisin että New Yorkin muotiviikkojen viralliseen näytöskalenteriin.
Vuonna 2010 Ivana Trump ilmoitti haastaneensa Ivana Helsingin oikeuteen nimensä hyödyntämisestä. Tammikuussa 2011 nimen kirjoitusasua muutettiin muotoon Ivana Helsinki Paola Suhonen.
Ivana Helsinki 15 vuotta – Matkalla kotiin -näyttely.
Ivana Helsinki kaikki mallistot 15 vuoden ajalta olivat vuonna 2013 esillä Designmuseossa. Näyttelyn nimi oli "Ivana Helsinki 15 vuotta – Matkalla kotiin".
Kokemukset työkulttuurista.
Ylen haastattelemien entisten Ivana Helsingin työntekijöiden ja harjoittelijoiden mukaan ketjun pop-up-myymälöiden myyntityöstä vastasivat pääasiassa palkattomat harjoittelijat. Haastateltujen mukaan Paola Suhonen käyttäytyi työntekijöitään kohtaan aggressiivisesti, minkä lisäksi työntekijät joutuivat tekemään yrityksen toimintaan liittymättömiä töitä. Suhonen on jyrkästi kiistänyt väitteet.. Suhoseen kohdistuneet väitteet ovat kohdanneet mediassa myös kovaa arvostelua. Ivana Helsingistä esitettyjen väitteiden on katsottu olleen osa sosiaalisen median vaikuttajien generoimaa Suhoseen kohdistunutta maalituskampanjaa.
Vertigo (kappale)

Vertigo oli Maltan edustuskappale vuoden 2007 Eurovision laulukilpailussa. Kappaleen esitti Olivia Lewis.
Kappale kertoo Lewiksen suhteen vaikeuksista, jotka aiheutuvat hänen rakastajansa teoista. Hän tuntee tämän huimauksena, miettien jatkavansa yksin lopettaen suhteensa ennemmin kuin sopivan asiat.
Musiikkityyliltään Vertigo muistuttaa itämaista musiikkia ja se sisältää keskiaasialaisia ja kaukoitäisiä aineksia, esimerkkinä gongi, jota lyödään muutamaan otteeseen kappaleen aikana. Lewis esiintyi kisoissa päällään silkistä tehty asu antaen vivahduksen Kiinasta.
Malta ei yltänyt edellisessä kilpailussa kymmenen parhaan joukkoon, joten kappale esitettiin karsinnassa kahdentenakymmenentenä. Karsinnan äänestyksessä se sai 15 pistettä ollen lopulta 25. sijalla 28 esiintyjästä ja pudoten loppukilpailusta. Tämä aiheutti maalle sen ensimmäisen putoamisen loppukilpailusta sitten ensiesiintymisen ja kaikkien aikojen huonoimman sijoituksen.
Alppienajokoira

Alppienajokoira () eli alppienmäyräajokoira on itävaltalainen koirarotu. Se tunnetaan Ranskassa ja toisinaan myös Englannissa nimellä "alppienbassetti" (, ). Rotu muistuttaa pieniä sveitsinajokoiria, mutta on rakenteeltaan niitä hieman vankempi.
Ulkonäkö.
Alppienajokoira on keskikokoinen, matalaraajainen, suorakaiteen muotoinen ja rakenteeltaan vankka metsästyskoira. Pää on hieman kiilamainen, kuono-osa hiukan kalloa pitempi. Kirsu on musta ja huulet kuivat. Korvat ovat suuret, pyöreäkärkiset ja leveät. Koiran turkki on kaksikerroksinen: runsasta pohjavillaa peittää vahva peitinkarva. Karvan pituus on rungossa 3–5 cm. Suositeltavin väri on tumma kauriinpunainen, jossa voi olla joukossa mustia karvoja. Valkoiset merkit eivät ole toivottuja. Myös musta punaruskein merkein hyväksytään, tällöin rinnassa voi olla valkoinen täplä.
Alkuperä.
Alppienajokoiran kantamuoto kehittyi Erzgebirge-vuoristossa, mistä se kulkeutui Itävaltaan. Sen nykyisessä kotimaassa jalostukseen käytettiin sekä itävaltalaisia ajavia koiria että mäyräkoiraa, joista jälkimmäiseltä se on perinyt nykyisen kokonsa. Tavoitteena oli luoda hitaasti ajava ja samalla sen verran korkearaajainen koira, että se pystyy helposti työskentelemään vaikeakulkuisessa alppimaastossa. Rodulla on hyvin kuuluva ja kantava haukku, ja sen tärkeimpiä saaliseläimiä ovat jänikset, kettu ja metsäkauris. Rotu on suosittu Steiermarkissa ja Kärntenissä, mutta hyvin harvinainen Itävallan ulkopuolella.
Tulitikkutehtaan tyttö

Tulitikkutehtaan tyttö on Aki Kaurismäen käsikirjoittama ja ohjaama elokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1990. Se on Kaurismäen niin sanotun työläistrilogian kolmas ja viimeinen osa. 
Kaurismäki sai elokuvasta parhaan ohjauksen Jussin, Kati Outinen naispääosa-Jussin, Elina Salo naissivuosa-Jussin ja Esko Nikkari miessivuosa-Jussin. Berliinin elokuvajuhlilla 1990 elokuva sai kansainvälisen evankelisen elokuvaraadin Interfilmin pääpalkinnon ja kansainvälisen katolisen filmiraadin OCIC:n kunniamaininnan.
Arviot.
Kriitikko kirjoittaa arviossaan, että elokuva on toteutettu hienovaraisesti niin että siitä on syntynyt merkkiteos, toisin kuin olisi voinut käydä osaamattomissa käsissä. Teoksen sentimentaalisuus kasvaa pakahduttaviin mittoihin.
Vuonna 1992 kuusikymmentä suomalaista elokuvakriitikkoa äänesti itsenäisyyden 75-vuotisjuhlan kunniaksi kaikkien aikojen parhaasta kotimaisesta elokuvasta. Valituksi tulivat tasaäänin "Tulitikkutehtaan tyttö" ja Mikko Niskasen "Kahdeksan surmanluotia".
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Tulitikkutehtaan tytön" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.