Islannin kulttuuri

Islannin kulttuuri on pohjoisgermaanisen islantilaisten kansan kulttuuria Islannissa. Se tunnetaan muun muassa keskiaikaisesta saagakirjallisuudestaan. Reykjavík on kulttuurikaupunki, jossa sijaitsee esimerkiksi teattereita, oopperatalo ja museoita. 
Kieli.
Islanti kuuluu pohjoisgermaanisten kielten länsiskandinaaviseen haaraan norjan ja fäärin kielten kanssa.
Kirjallisuus.
Keskiaikainen runous ja saagat.
Islantilaiset edda- ja skaldirunot edustavat komeinta keskiajan kirjallisuutta Euroopassa. Skaldirunous kertoi ruhtinaitten teoista. Runoilijat eli skaldit esittivät niitä hoveissa, pidoissa ja hautajaisissa. Mitallisesti taidokkaiden kertomarunojen lisäksi heidän toimenaan oli sepittää nopeasti myös lyhyitä runoja. Edda-kokoelmilla viitataan Runo-Eddaan ja Proosa-Eddaan, jotka kertovat vanhasta mytologiasta. Runo-Edda on kokoelma vanhoja, tuntemattomien tekijöiden kansanrunoja. "Völsungain saaga" esittää proosamuodossa Runo-Eddan sankarilaulujen sisällön. Proosa-Edda eli Snorrin Edda on Snorri Sturlusonin 1200-luvulla kokoama oppikirja skaldirunoilijoille.
Keskiaikaisen kertomakirjallisuuden keskeisen osan muodostavat saagat. Joskus myös sukusaagoiksi kutsutut islantilaissaagat kertovat Islannin asuttaneista suvuista, niiden jälkeläisistä ja heidän vaiheistaan. Arvostetuimpia sukusaagoista ovat "Poltetun Njállin saaga" ja "Lohilaaksolaisten saaga". Muita ovat esimerkiksi "Grönlantilaisten saaga" ja "Viinimaan saaga", jotka kertovat Grönlannin ja Vinlandin (Newfoundland) asuttamisesta. Parhailla saagoilla on suuri kirjallinen maine. Niiden kerronta on toteavaa, vuoropuhelut lyhyitä ja ytimekkyydessään vaikuttavia. Etenkin 1300- ja 1400-luvuilla Islannissa kirjoitettiin runsaasti eurooppalaisista ritariromaaneista vaikutteita saaneita kotoperäisiä ritarisaagoja ja muinaissaagoja. Saagojen karuus ja dramaattisuus ovat antaneet aineksia Islannin uudemmalle kirjallisuudelle. 
1600- ja 1700-luvut.
1600-luvulla Islannissa laadittiin runsaasti virsirunoutta. Maan keskeisin kirjailija oli luterilainen pappi Hallgrímur Pétursson. Hänen virsikokoelmansa "Passíusálmar" on yksi Islannin suosituimpia teoksia. Stefán Ólafsson tunnetaan puolestaan sekä uskonnollisista että maallisista runoistaan. Samaan aikaan kasvoi myös kiinnostus Islannin kirjalliseen historiaan, ja esimerkiksi Arngrímur Jónsson pyysi latinankielisissä teksteissään tanskalaisia ja ruotsalaisia tutkijoita huomiomaan myös islantilaista perinnettä ja kirjallisuutta. Árni Magnússon puolestaan keräsi vuosisadan lopulla varhaisia islantilaisia käsikirjoituksia.
Eggert Ólafssonin teoksissa yhdistyi 1700-luvun rationalismi kansallismieliseen romantiikkaan. Piispa Finnur Jónsson puolestaan kirjoitti kristinuskon historian Islannissa teoksessaan "Historia Ecclesiastica Islandiæ".
1800-luku.
Islannissa 1800-luvulla lähti uusi romanttisten runoilijoiden nousukausi. Kirjalliseen elämään vaikuttivat vuosisadan alussa erityisesti filologi Hallgrímur Scheving, runoilija ja leksikografi Sveinbjörn Egilsson ja filosofi ja matemaatikko Björn Gunnlaugsson. Bjarni Thorarensen puolestaan kirjoitti kansallismielistä runoutta, josta tuli 1800-luvun lyyrisen runouksen malli. Jónas Hallgrímsson oli puolestaan runomitan taitava käyttäjä, ja hän oli perustamassa kirjallisuusteoriaa ja kirjallisuuden käytäntöjä uudistamaan pyrkitty "Fjölnir"-aikakauslehteä.
1800-luvun puolivälissä nousivat esille uudet runoilijat, kuten lyyrikko Benedikt Gröndal, luontorunoilija Steingrímur Þorsteinsson, joka kirjoitti myös satiirisia epigrammeja ja lyyrikko Matthías Jochumsson. Näistä Steingrímur ja Matthías käänsivät ymös muun muassa Shakespearen teoksia islanniksi. Grímur Thomsenin runot olivat puolestaan aikalaisiaan karumpia ja jylhempiä. Vuosisadan lopun johtohahmoja olivat puolestaan Þorsteinn Erlingsson, uusromanttinen mystikko Einar Benediktsson ja Stephan G. Stephansson. He vaikuttivat vielä 1900-luvun alussa.
Proosakirjallisuus kehittyi myös 1800-luvulla. Jón Thoroddsenia kutsutaan Islannin romaanikirjallisuuden ”isänä”, ja hänen teostaan "Piltur og stúlka" (1850) pidetään ensimmäisenä islantilaisena romaanina. Hänen toinen romaaninsa "Maður og kona" jäi kesken, mutta se julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen 1876.
Moderni kirjallisuus.
1800-luvun lopulta 1900-luvun alkuun.
Islannin modernin kirjallisuuden katsotaan alkaneen 1870-luvun lopulla, jolloin nuoret kirjailijat alkoivat vaikuttua tanskalaisen kriitikon Georg Brandesin ajatuksista. 1900-luvun alkupuolen kirjailijoista monet, kuten Jóhann Sigurjónsson, Gunnar Gunnarsson ja Gudmundur Kamban kirjoittivat ennen Islannin itsenäistymistä tanskaksi.
Islannin itsenäisyystaistelun aikana monet poliitikot olivat kääntyneet vanhojen saagojen pariin osoittaakseen islantilaisten kulttuurihistoriaa. Islannin saatua 1918 suvereniteettinsa monet kirjailijat kääntyivät pois vanhoista tarinoista. Þórbergur Þórðarsonin "Bréf til Láru" (1924) yhdisti kirjeitä, esseitä, novellia, fantasiaa ja huumoria, ja se oli vakiinnuttamassa modernismia Islannin kirjallisuuteen. Samaan aikaan kirjailija Halldór Laxness kertoi kirjeessään, kuinka hän ei tiennyt yhtään tylsempää ja vanhentuneempaa kirjallisuutta kuin Snorri Sturlusonin ja muiden keskiajan henkilöiden työt. Hänen mukaansa saagojen primitiiviset yhteydet olivat turhia modernissa maailmassa.
Monet kirjailijat kuvasivat tarkasti maaseudun ihmisten tuntemuksia ja rankkaa elämää. Tällaisiin 1900-luvun alkupuoliskon kirjailijoihin kuuluvat Jón Trausti, Gunnar Gunnarsson ja Guðmundur G. Hagalín. 1900-luvun alkupuoliskon kukoistuskausi huipentui, kun Halldór Laxnessille myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto 1955. Hän sai vaikutteita muun muassa kääntymisestään katolisuuteen sekä sosialismista. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat "Salka Valka", "Läpi harmaan kiven", "Islannin kello" ja "Laulu sankareista".
Uusista runoilijoista 1900-luvun alun merkittävimpiä olivat Davíð Stefánsson, Tómas Guðmundsson, Jón Helgason ja Steinn Steinarr. Kolme ensin mainittua olivat traditionalisteja, jotka käyttivät yksinkertaista säerakennetta. Steinn Steinarr oli puolestaan saanut vaikutteita surrealismista ja kokeili abstrakteja muotoja. Hänen kokoelmansa "Ljóð" (1937) oli tuomassa modernismia islantilaiseen runouteen.
Toisen maailmansodan jälkeinen aika.
Toinen maailmansota vaikutti paljon islantilaiseen kulttuuriin, sillä maa oli strategisesti tärkeän sijaintinsa takia ensin Britannian ja sitten Yhdysvaltain miehittämä. Tämä näkyi sodan jälkeen kirjallisuudessa, sillä monissa kirjoissa käsiteltiin joko nostalgisesti vanhaa maaseutuyhteiskuntaa tai modernia tietoisuutta menetyksestä ja ahdistuksesta.
Modernismi palasi Islannin taiteeseen 1960-luvulla. Kuvataiteen jälkeen se läpäisi myös kirjallisuuden. Thor Vilhjálmsson muutti Islannin kulttuurikenttää. Hän käytti hyödyksi vanhoja myyttejä, kansantarinoita ja saagoja ja kirjoitti uudesta sirpaloituneesta maailmankatsomuksesta. Hänen novellinsa olivat yleismaailmallisia ja rauhattomia. Hänen tunnetuin teoksensa on "Harmaasammal hehkuu" (1986).
Thor Vilhjálmssonin lisäksi modernismin jatkumoon osuivat Svava Jakobsdóttir, joka oli toisen aallon feminismin johtavia hahmoja, ja Guðbergur Bergsson, jona teos "Tómas Jónsson metsölubók" järisytti lukijoita kuvaamalla Islannin sodan jälkeistä yhteiskuntaa ja sen sekasortoista kulttuuria, moraalittomuutta ja tekopyhyyttä.
Islannin proosassa toisen maailmansodan keskeisiä piirteitä ovat olleet realismin sekoittuminen fantasiaan ja huumoriin sekoitettuna yleiseen synkkyyteen. Thor Vilhjálmssonin lisäksi vanhoja tekstejä ovat hyödyntäneet muun muassa Einar Már Guðmundsson, joka on kirjoittanut sekä proosaa että runoutta ja joka yhdistää kansantarinoita historiaan, ja ironisesti kirjoittava Einar Kárason sekä Kristmann Guðmundsson. Runoilija Gerður Kristný puolestaan teki teoksessaan "Verikavio" feministisen tulkinnan islantilaisen historiallisen kirjallisuuden väkivaltaisuudesta.
Hannes Péturssonin varhaisissa runoissa on selvästi nähtävissä uuden eurooppalaisen runomitan vaikutus islantilaiseen kirjallisuuteen. Hän siirtyi myöhemmin perinteisempään säejärjestelmään. Hänen kanssaan samaan aikaan kirjoittivat muun muassa Þorsteinn frá Hamri, Sigurður Pálsson, Matthías Johannessen ja Ingibjörg Haraldsdóttir.
"Nordic noir" -suunnan rikoskirjallisuus on ollut suosittua erityisesti 2000-luvun alkupuolella, ja Reykjavíkin alamaailmasta ovat kirjoittaneet monet tekijät. Tunnetuimpia suunnan kirjailijoita ovat Arnaldur Indriðason ja Yrsa Sigurðardóttir.
Elokuva.
Islannin ensimmäinen elokuvaesitys oli vuonna 1903, ja varhaisin säilynyt elokuva on vuodelta 1906. Ennen vuotta 1980 Islannissa tehtiin vain joitakin elokuvia. Niistä tunnetuimmat ovat Loftur Guðmundssonin ohjaamia. Hänen lyhytfarssinsa "Ævintýri Jóns og Gvendar" (1923) oli ensimmäinen islantilainen fiktioelokuva ja hänen elokuvansa "Milli fjalls og fjöru" (1949) oli ensimmäinen islantilainen pitkä elokuva.
Monet islantilaiset ohjaajat olivat 1970-luvulla opiskelleet Euroopan mannermaalla, ja he työskentelivät alkujaan pääosin Islannin televisiossa yleisradioyhtiö Ríkisútvarpiðille, mutta tilanne muuttui vuonna 1978, kun perustettiin Islannin elokuvasäätiö. Seuraavana vuonna alettiin kuvata kolmea islantilaista elokuvaa. Niistä ensimmäisenä ensi-iltansa sai tammikuussa 1980 Ágúst Guðmundssonin ohjaama "Maan lapset".
Islantilaisista elokuvista 1980-luvulla kansainvälistä huomiota sai erityisesti Hrafn Gunnlaugssonin viikinkielokuvat. Niistä "Korpin lento" esitettiin Berliinin elokuvajuhlilla. Friðrik Þór Friðrikssonin elokuva "Luonnon lapset" (1991) oli ehdolla parhaaseen vieraskielisen elokuvan Oscariin. Tämä herätti yleisesti kiinnostusta islantilaiseen elokuvaan, ja kansainväliselle yleisölle alettiin esittää monipuolisemmin islantilaisia elokuvia.
Baltasar Kormákur sai huomiota 2000-luvulla. Musta komedia "Reykjavik, 101" käsitteli Reykjavíkin elämää: seksiä ja huumeita. Kormákurin elokuva "Syvyys" (2012) oli suosittu, ja se käynnisti myös hänen kansainvälisen uransa. Hän pääsi ohjaamaan myös Yhdysvaltoihin, ja hänen ensimmäinen Hollywood-elokuvansa oli "2 Guns" (2013). Dagur Kári sai huomiota muun muassa elokuvilla "Nói Albiino – kylmyyden vanki" (2003), joka kertoo rauhattomasta teini-ikäisestä talvisessa pikkukaupungissa, ja englanninkielinen "Hyvä sydän" (2009), joka sai ensi-iltansa Toronton elokuvajuhlilla.
Hafsteinn Gunnar Sigurðssonin ohjaamasta elokuvasta "Á annan veg" (2011) tehtiin uudelleenfilmatoisinti Yhdysvalloissa. Benedikt Erlingssonin "Hross í oss" (2013) oli puolestaan suosittu independent-elokuva. Se kertoo hevosen näkökulmasta ihmisten ja hevosten yhteenkietoutuneesta elämästä surrealistiseen sävyyn.
Vuodesta 2004 lähtien Islannissa on järjestetty joka syksy Reykjavikin kansainväliset elokuvajuhlat.
Musiikki.
Perinteet.
Historiallisissa lähteissä esitetään Islannissa harjoitetun kolmea erilaista laulumusiikkia. Niihin kuuluvat epäviralliset ja esoteeriset skaldien resitoinnit, kertomuksien laulaminen ja loitsut.
"Rímur"-perinne syntyi 1300-luvun lopulla, ja se oli 1900-luvulle asti taiteellisen viestinnän suosituin muoto. Sillä viitataan pitkiin tarinallisiin runoihin, joissa oli toistuvia säkeitä ja joita laulettiin melodiaan. "Rímur"-runoja esitettiin maatiloilla epävirallisissa iltatapaamisissa, joita kutsuttiin nimellä "kvöldvaka". Niissä oli koolla suurperheen jäseniä kuuntelemassa "kvaeðamaðurin" eli laulajamestarin pitkiä resitointeja.
"Tvísöngur" on eräänlainen "organum"-menetelmä, joka on tunnettu Islannissa keskiajalta asti. Siinä kaksi laulajaa yksinkertaisemmillaan laulaa rinnakkain "cantus firmus -melodiaa joko pyhästä tai maallisesta lähteestä.
Harppu on keskiaikaisista soittimista useimmiten vanhoissa lähteissä mainittu. Sillä kuitenkin saatetaan viitata mihin tahansa jousisoittimeen, vaikka välillä sillä tarkoitetaan jotain tiettyä soitinta. Perinteisiä islantilaisia soittimia ovat jousella soitettavat "fiðla" ja "langspil".
Taidemusiikki.
Islannin ensimmäinen ammattimainen pianisti-säveltäjä oli Sveinbjörn Sveinbjörnsson, joka muun muassa sävelsi Islannin kansallislaulun. Hän oli aktiivinen pääasiassa ulkomailla, mutta hän innoitti monia säveltämään. Suurin osa hänen seuraajista oli amatöörejä, mutta esimerkiksi Sigvaldi Kaldalónsin lauluja esitetään edelleen 2000-luvulla.
Islannin parlamentin Allting vuoden 1930 tuhatvuotisjuhla innoitti uuteen kehitykseen maan musiikissa, ja Reyjkavíkissa perustettiin musiikkiseura edistämään musiikkikoulun ja sinfoniaorkesterin asiaa. Samana vuonna perustetun yleisradioyhtiö Ríkisútvarpiðin musiikkijaoston johtajaksi tuli Páll Ísólfsson, joka oli pitkään myös Reyjkavíkin musiikkikoulun johtaja ja 30 vuoden ajan Reykjavíkin katedraalin urkuri. Pállin rinnalla Islannin modernin taidemusiikin suurimpia vaikuttajia oli Jón Leifs, joka pyrki kehittämään kansallisen sävellystyylin. Hän oli myös 1945 perustamassa säveltäjien seuraa.
Islannin kansallisteatteri ja sinfoniaorkesteri perustettiin 1950, ja Reykjavíkin taidefestivaali järjestettiin ensimmäisen kerran 1970. Jón Ásgeirssonin säveltämä ensimmäinen islanninkielinen ooppera "Thrymskviða" sai 1974 ensi-iltansa. Íslenska óperan perustettiin 1982 ja Akureyrissä perustettiin 1993 Pohjois-Islannin sinfoniaorkesteri.
Populaarimusiikki.
Ensimmäinen islantilainen kansainvälistä menestystä saanut rockyhtye oli 1980-luvulla The Sugarcubes. Sen laulajasta Björkistä tuli kansainvälinen tähti. Hänen jälkeensä kansainvälistä huomiota ovat saaneet Sigur Rós, Of Monsters and Men, Ásgeir Trausti ja Emiliana Torrini.
Reykjavíkissa järjestetään vuosittain jazzfestivaalit. Borgarfjörðurissä sijaitsevassa Reykholtissa on joka kesä klassisen musiikin festivaalit.
Kuvataide.
Islannin kuvataide oli pitkään kirkkotaidetta, ja vasta 1800-luvulla aloittivat ensimmäiset ammattimaiset maalliset kuvataiteilijat. Heidän määränsä alkoi tästä kasvaa hiljalleen, ja monet heistä maalasivat alkujaan islantilaisten kylien elämää. He korostivat töissään maansa luonnetta ja kauneutta.
Islantilainen kulttuuri oli ollut pari vuosisataa eristyksissä, mutta 1800-luvulla maa alkoi myös kuvataiteessa avautua. Sigurður Guðmundsson oli ensimmäinen, joka keskittyi maalaustaiteeseen Islannissa. Hän oli opiskellut Tanskan kuninkaallinen taideakatemia ja maalasi muotokuvia ja alttaritauluja sekä teki teatterilavastuksia. Islantilaisista 1890-luvulla Kööpenhaminassa opiskelivat Einar Jónsson, Þórarinn B. Þorláksson ja Ásgrímur Jónsson. Einar sai vaikutteita kuvanveistoon 1800-luvun symbolismista ja Þórarinn ja Ásgrímur erikoistuivat maisemamaalaukseen. Einarin veistokset ovat mystisiä, ja niissä yhdistyvät kuoleman ja ylösnousemuksen teemat.
Islantilaiseen maalaustaiteeseen vaikutti vuosien 1918–1930 välillä postimpressionismi, mutta kuvanveistossa kannatettiin samaan aikaan varsin yksinkertaista ja klassista muotokieltä. Henri Matissen alaisuudessa opiskellut Jón Stefánsson toi taiteeseen vaikutteita Paul Cézannelta. Jón sai paljon seuraajia, muun muassa Islannin ensimmäiset kotimaassa opiskelleet ja työskennelleet naistaiteilijat Kristín Jónsdóttirin ja Júlíana Sveinsdóttirin. Finnur Jónsson puolestaan edusti islantilaisessa taiteessa harvinaista saksalaista ekspressionismia.
Osa taiteilijoista omaksui ekletisen lähestymistavan eivätkä seuranneet tunnettuja liikkeitä. Jóhannes Sveinsson Kjarval esimerkiksi yhdisteli laavamaisemissaan fantasiaelementtejä symbolismiin ja Nabis-ryhmän ideoihin. Kjarval oli Ásgrímur Jónsson oppilas, ja hänen varhaiset työnsä ovat varsin suosittuja. Yksi Reykjavíkin taidemuseon rakennuksista on myös nimetty hänen mukaansa.
Kuvanveistäjistä Nína Sæmundsson omaksui Aristide Maillolin pehmeän eteläeurooppalaisen tyylin, kun taas Ásmundur Sveinsson aloitti klassismilla mutta siirtyi sitten kubismiin ja lopulta ekspressionismiin. Ásmundurin kineettiset teokset käsittelevät Islantia, sen tarinoita ja kansaa.
Islannin taide kansainvälistyi voimakkaasti vuosien 1930–1945 aikana. Suurimmat vaikutteet tulivat postkubismilta ja skandinaaviselta ekspressionismilta. Taiteilijat keskittyivät tavallisten ihmisten elämään merellä ja maaseudulla, kun aiemmin maisemamaalaus oli ollut hallitsevassa asemassa. Snorri Arinbjarnar, Gunnlaugur Scheving ja Thorvaldur Skúlason yhdistivät kubismia esittävään taiteeseen, ja Sigurjón Ólafsson puolestaan toi puolestaan ensimmäisenä primitiivisen ekspressionismin kuvanveistoon.
Abstrakti taide hallitsi kenttää vuosina 1945–1965. Ensin vallalla olivat geometriset abstraktiot ja noin vuodesta 1956 lyyriset abstraktiot. Svavar Guðnason oli tehnyt abstraktia taidetta jo vuodesta 1937. Hän piti kesällä 1945 ekspressionistisen abstraktin taiteen näyttelyn Reykjavíkissä. Cobra-ryhmän vaikutteita Islantiin toi syysnäyttelyt vuosina 1947 ja 1948. Valtýr Pétursson ja þorvaldur Skúlason olivat vuodesta 1950 geometristen abstraktioiden johtohahmoja, ja Gerður Helgadóttir toi tyyliä kuvanveistoon. Lyyrisen abstraktion edelläkävijöitä oli puolestaan Nína Tryggvadóttir, ja informalismia edusti Kristján Davíðsson.
Abstraktin taiteen suosio hiipui nopeasti vuoden 1965 jälkeen, ja Islannin taiteen keskeisimmäksi vaikuttajiksi nousivat uusi realismi, pop-taide ja neodada. Erró yhdisti surrealismia ja pop-taidetta, mutta hänen asui Pariisissa ja hänen vaikutuksensa islantilaiseen taiteeseen oli vähäinen. Enemmän vaikutti Reykjavíkissa vuosina 1957–1964 asunut Dieter Roth, joka inspiroi monia nuoria taiteilijoita. Nämä uudet taiteilijat olivat tuomassa myös Fluxus-liikenttä Islantiin. Jóhann Eyfells oli puolestaan tuomassa uusia ideoita kuvanveistoon.
Islannin ja Alankomaiden välillä oli taideyhteys, ja esimerkiksi Hreinn Friðfinnsson sekä Kristján ja Sigurður Guðmundsson asettuivat työskentelemään Alankomaihin. Heidän välityksellään varsinkin islantilainen käsitetaide sai paljon vaikutteita Alankomaista. Vuoden 1980 jälkeen nuoret taiteilijat kääntyivät käsitetaiteen sijaan takaisin maalaustaiteeseen ja alkoivat saada innoitusta Saksasta, Sveitsistä, Italiasta ja Yhdysvalloista.
Keittiö.
Islantilaiselle ruokakulttuurille on ominaista kalan sekä lampaan ja karitsan lihan runsas käyttö. Kirjailija Halldór Laxnessin mukaan Islannissa ”elämä on suolakalaa”. Juhlissa syödään savustettua lammasta.
Perinteinen maitotuote "skyr" muistuttaa kermaista rahkaa. Keskitalven Þorrablót-juhlan aikaan syödään ”súrmatur” eli heran avulla säilöttyä ruokaa, verimakkaraa, kärvennettyjä lampaanpäitä ja säilöttyjä pässin kiveksiä, sekä erityisenä erikoisuutena hapatettua haita (hákarl). Tislatun viinan eli brenniviinin kutsumanimi on ”musta kuolema”.
Käsityöperinne.
Muun muassa kudonta, hopeaseppäperinne ja puunveisto ovat kuuluneet islantilaiseen käsityöläisyyteen. Keskiajalla tekstiilit tehtiin kutomalla villasta, ja ne värjättiin joko luonnollisilla tai kasviksista saaduilla väreillä. Pellava, silkki ja kuvioidut tekstiilit olivat tuontitavaraa, ja kirjonta oli tärkein tekstiilien koristelutapa. Myöhäiskeskiajalta on säätynyt vain kirkollisia tekstiilejä, mutta kirjontaa käytettiin kirjallisten lähteiden perusteella satulahuovissa, kalusteissa ja vaatteissa.
Neulonta levisi Islantiin 1500-luvulla kauppiaiden mukana, ja siitä tuli nopeasti suosittua. Neulomalla alettiin tehdä huiveja, lakkeja, sukkia ja käsineitä. Neulekoneet yleistyivät 1900-luvulla, ja samalla käsityöperinne hiipui. Siitä tuli myös lähinnä naisten työtä, kun aiemmin myös miehet olivat neuloneet. Perinteinen islantilainen villapaita, jossa on raglanhihat ja sahalaitakuvio yläosassa ja hihoissa, on nimeltään "lopapeysa". Se kehittyi toisen maailmansodan jälkeen, kun käsityöperinne uudistui. Samaan aikaan tekstiilityöt laajenivat myös kuvataiteen puolelle, ja taidetekstiilejä varten työpajoja ovat perustaneet muun muassa Ásgerður Búadóttir, Sigridur Johnasdóttir ja Leifur Breiðfjörð.
Metallintyöstöllä on Islannilla pitkät historiat, sillä maaseudun syrjäisten tilojen piti olla omavaraisia. Lähes jokaisella tilalla oli paikka, jossa sepät tekivät rautaisia viikatteita ja hevosenkenkiä. Sepät saattoivat myös valaa kuparia ja tehdä messinkiä. Messingistä tehtiin öljylamppuja, nappeja ja solkia.
Koristelussa käytettiin 1600- ja 1700-luvuilla Kristus-monogrammia, ristiä ja kaiverruksia. Messingillä päällystettiin 1600–1800-luvuilla koristeellisia naisten satuloita, joissa messinkiin leimattiin eläin- ja kasviaiheita sekä päivämäärä ja omistajan nimi. Juomasarvi reunuksia koristeltiin messingillä tai hopealla. Nuuskasarvia tehtiin kaskelottien hampaista tai mursujen syöksyhampaista, ja ne yleensä koristeltiin hopealla.
Hopeaseppien perinne ulottuu aina keskiajalla asti. Kirkoissa ja kodeissa oli jo tuolloin monia Islannissa tehtyjä hopeaesineitä, ja maaseudulla hopeasepät tekivät koristeita naisten vaatteisiin. Filigraanikoristelut olivat yleisiä napeissa ja vöissä, ja sepät tekivät hopeasta myös lusikoita ja pieniä astioita. Kirkkoja varten tehtiin myös kalkkeja. Isommat hopeaesineet tuotiin yleensä Tanskasta. Kultasepistä tunnetuin oli 1700-luvulla Tanskassa työskennellyt Sigurður Þorsteinsson, jonka esineitä kuljetettiin myös Islantiin.
Islantilaiset metallitaiteilijat ovat 1900-luvulla ottaneet vaikutteita saaren karusta maastosta. Jens Guðjónssonin korujen ja astioissa tämä näkyy pintojen tekstuureissa. Jensin työ on innoittanut myös monia nuorempia käsityöläisiä, kuten korutaiteilija Gudbrandur Jezorskia.
Tiedotusvälineet ja julkaisutoiminta.
Islannin mediakentän keskeisin piirre on sen pienuus. Islanti on pieni maa ja kielialue, joten sen mediatoimijat ovat varsin pieniä. Paikallisten tiedotusvälineiden asema on heikko, ja yleisradioyhtiö Ríkisútvarpið (RÚV) hallitsee kenttää. Sen televisiokanavan RÚV:n osuus katsojaluvuista oli 2020-luvun alussa noin 65 prosenttia. Osuus on harvoin laskenut alle 50 prosentin. RÚV:n radiokanavien Rás 1 ja Rás 2 osuus kuuntelijoista oli samaan aikaan hieman yli 50 prosenttia. RÚV saa rahoitusta yleisradioverosta. Sen tehtäväksi on asetettu islannin kielen ja kulttuurin edistäminen.
Yksityisten kanavien ja sanomalehtien omistussuhteet ovat 2000-luvulla vaihdelleet huomattavasti, sillä alalla on tapahtunut paljon muutoksia. Yksityiset yritykset toimivat usein tappiolla tai varsin pienellä voitolla. Vielä 2020-luvun alussa yksityisiä markkinoita hallitsi kolme yritystä, Sýn, Torg ja Árvakur. Näistä Torg meni konkurssiin 2023.
Sýn omistaa televisio- ja radiokanavia sekä toiseksi luetuimman verkkouutissivuston "Vísirin". Árvakur puolestaan julkaisee Islannin vanhinta sanomalehteä "Morgunblaðiðia" ja sen verkkojulkaisua "mbl.is", joka on Islannin luetuin uutissivusto.
Torgin konkurssin jälkeen "Morgunblaðið" jäi Islannin ainoaksi koko maassa joka päivä ilmestyväksi sanomalehdeksi. Torg julkaisi vuoteen 2023 ilmaista ja joka päivä ilmestynyttä "Fréttablaðið"-lehteä. DV oli puolestaan viikoittain ilmestynyt iltapäivälehti ja verkkosivusto, joka lopetti paperilehden koronapandemian aikana 2021. Iceland Monitor on puolestaan Morgunblaðiðin omistama englanninkielinen uutissivusto.
OECD:n vuoden 2019 tutkimuksen perusteella islantilaisista peräti 93 prosenttia käyttää verkon uutislähteitä. Osuus oli suurempi kuin missään muussa tutkimuksen maassa. Internetin käyttö on Islannissa muutenkin yleistä, ja vuoden 2020 Eurostatin tilastojen mukaan lähes 99 prosenttia 16–74-vuotiaista käytti internetiä säännöllisesti.
Lehtien ja kirjojen painosmäärät asukaslukuun suhteutettuina ovat maailman korkeimpia.
Urheilu.
Islannin kansallislaji on "glima"-niminen, keskiajalta periytyvä painimuoto. Islanti on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1908. Sillä on tyypillisesti alle kymmenen urheilijan joukkue talviolympialaisissa, mutta kesäolympialaisissa se on osallistunut myös joukkuelajeihin jolloin olympiajoukkuekin on suurempi. Maa on saanut kaksi pronssia (Bjarni Friðriksson 1984 judosta, Vala Flosadóttir 2000 seiväshypystä) ja kaksi hopeamitalia (Vilhjálmur Einarsson 1956 kolmiloikasta ja käsipallojoukkue 2008).
Islannin käsipallomaajoukkue on voittanut olympiahopeaa vuonna 2008 sekä EM-pronssia vuonna 2010. Jalkapallo on myös hyvin suosittu urheilulaji Islannissa; maassa on yhteensä 21 508 rekisteröityä pelaajaa ja 145 seuraa. Miesten maajoukkue oli kesäkuussa 2017 FIFA-rankingissa sijalla 22. Eiður Guðjohnsen on maajoukkueen paras maalintekijä. Maan paras saavutus jalkapallossa on vuoden 2016 EM-kisoista, joissa se ylsi puolivälieriin saakka. Kyseessä oli myös Islannin ensimmäinen esiintyminen jalkapallon EM- tai MM-kisoissa.
Islanti on saavuttanut menestystä myös voimamieskilpailuista. Magnús Ver Magnússon ja Jón Páll Sigmarsson voittivat kumpikin neljästi maailman vahvin mies -kilpailun. Koripallossa maan ainoa NBA-pelaaja on Pétur Guðmundsson. Islannissa on väkilukuunsa nähden vahva shakkikulttuuri.