Jim Pembroke

James Francis ”Jim” Pembroke (27. tammikuuta 1946 Lontoo, Britannia – 8. lokakuuta 2021 Kansas City, Missouri, Yhdysvallat) oli brittiläinen rockmuusikko. Pembroke tuli tunnetuksi lähinnä Suomessa, jonne hän saapui ensimmäisen kerran vappuaattona 1965 Lontoossa au pairina työskennelleen varkautelaisen tyttöystävänsä Maija Tikkasen kutsumana.
Jim Pembroke tuli tunnetuksi parhaiten progressiivista rockia esittäneen Wigwamin keulakuvana ja pääasiallisena laulajana. Ennen Wigwamia hän oli mukana perustamassa Blues Section -yhtyettä.
Tanssilavan viereltä Blues Sectioniin.
Saavuttuaan Suomeen Pembroke vietti aikaansa Maija Tikkasen huomassa Varkauden seudulla. Jussi Raittinen oli kuullut ”brittiläisestä kundista, joka oli opiskellut samassa taidekoulussa kuin Rollarit”. Varkauden Kämärillä Jussi ja Eero Raittinen pyysivät Pembrokea ensimmäisen kerran lavalle yhtyeensä The Boysin kanssa. Hän esitti vierailevana solistina joitain kappaleita. Samoihin aikoihin toimeentulostaan huolestunut Pembroke oli lähettänyt keikkajärjestäjä Jorma Weneskoskelle kirjeen ja kertonut itsestään. Eksoottisesta ja ilmeisen lahjakkaasta britistä innostunut Weneskoski vastasi kirjeeseen ja Pembroke muutti Helsinkiin.
Jim Pembroken tärkeimpiä yhtyeitä tästä eteenpäin olivat Weneskosken suojissa majaillut Beatmakers ja siitä kehittynyt The Pems. Alkuvuodesta 1967 Pembroke liittyi Blues Section -yhtyeeseen, joka hajosi kesällä 1968. Tänä aikana Pembroke tutustui Love Records -levy-yhtiöön, jonka suojissa hän teki sekä musiikki- että toimistotöitä.
Wigwam syntyy.
Vuoden 1969 alussa Blues Sectionin jäsenet Pembroke, Nikke Nikamo, Ronnie Österberg ja Mats Huldén olivat perustamassa Blues Sectionin raunioille uutta yhtyettä. Nimen taustasta Pembroke oli kertonut: ”Wigwam, se on sellainen intiaanien teltta, jossa ne pitävät nuotiota tai polttavat rauhanpiippua, ja sieltä tulee savua”.
Uudessa yhtyeessä Pembroke lauloi ja sävelsi. Yhtyeeseen liittynyt urkuri Jukka Gustavson osti myöhemmin sähköpianon, jota Pembroke opetteli soittamaan jo aiemmin hallitsemansa pianon ohella.
Jukka Gustavsonin ja Pekka Pohjolan teemat, sävellykset ja sovitukset olivat usein kunnianhimoisia ja kokeilevia, kun taas Pembroken kirjoittamat kappaleet olivat yleensä huomattavasti popmaisempia The Beatlesin ja The Bandin hengessä. Yhtyeen ensimmäinen levy "Hard N’ Horny" olikin selvästi jakautunut Gustavsonin säveltämään ja sanoittamaan A-puoleen ja Pembroken tekemään B-puoleen.
Progesta poppiin.
Vuonna 1974 ilmestyneen "Being"-levyn jälkeen sekä Gustavson että Pohjola erosivat Wigwamista alkukesästä 1974. Yhtye siirtyi samana kesänä toistaiseksi tauolle. Pembroke, Wigwamin rumpali Ronald ”Ronnie” Österberg sekä vuodenvaihteessa yhtyeeseen liittynyt kitaristi Pekka ”Rekku” Rechardt päättivät kuitenkin koota yhtyeen uudelleen. Pembroke oli nyt yhtyeen ainoa laulaja. Progressiivisesti suuntautuneiden Gustavsonin ja Pohjolan poistuttua Pembroke pääsi toteuttamaan itseään poprock-säveltäjänä. ”Halusin vain laatia pop-lauluja Beatlesin ja Kinksin tyyliin”, hän totesi myöhemmin.
Vuoden 1975 "Nuclear Nightclub" -albumista alkaen Pembroke oli yhdessä kitaristi Rechardtin kanssa yhtyeen pääasiallinen säveltäjä ja sanoittaja, kunnes yhtye hajosi useiksi vuosiksi 1970-luvun lopussa.
1980-luvulla Pembroke soitti useissa eri kokoonpanoissa ja vieraili useiden suomalaisten artistien levyillä säveltäjänä, sanoittajana tai laulajana, minkä lisäksi hän sävelsi musiikkia tv-elokuviin.
Vuonna 1990 Pembroke ja Rechardt alkoivat duokeikoillaan esittää Wigwamin kappaleita. Yhtye herätettiinkin pian uudelleen henkiin, mutta toiminta lakkasi jo parin vuoden jälkeen. 1990-luvun jälkipuoliskon Pembroke vietti Yhdysvaltain Kansas Cityssä soitellen paikallisten muusikoiden kanssa, joihin hän oli tutustunut aikaisemmin Wigwamin yrittäessä epäonnistuneeksi osoittautunutta maailmanvalloitustaan.
Vuosituhannen vaihteessa Jim Pembroke palasi naimisiin menneenä miehenä Eurooppaan, ja Wigwamin kokoontuessa uudelleen Pembroke oli jälleen mukana. Hän asui viimeiset vuotensa Kansas Cityssä. Pembroke on haudattu Kansas City, Kansasiin, tarkemmin Shawnee Missioniin.
Wigwamin ulkopuolella.
Pembroke julkaisi seitsemän sooloalbumia. Ensimmäinen oli ”puoliteatraalinen” "Wicked Ivory" (1972), jonka tekijäksi ilmoitettiin Hot Thumbs O'Riley. 1970-luvulla soololevyjä julkaistiin vielä kaksi. 1980 Jim Pembroke Band julkaisi albumin "Flat Broke". Seuraavana vuonna julkaistiin "Party Upstairs", jolla Pembroken kanssa soittaa pääasiassa vain kitaristi Jukka Orma. Vuonna 1985 Kojo ja Pembroke julkaisivat yhteisalbumin "Bee tai Pop". Viimeiseksi Pembroken albumiksi jäi vuonna 2014 julkaistu "If the Rain Comes".
Jim Pembroke sävelsi, sanoitti ja lauloi monien Suomen kärkikastin artistien levyillä. Pembroke sävelsi Suomea Euroviisuissa edustaneet kappaleet Riki Sorsan ”Reggae OK” (1981) ja Kojon ”Nuku pommiin” (1982). 1970-luvun lopulla Pembroke myös kirjoitti Remu Aaltosen pyynnöstä Hurriganesille sanoituksia ja sävellyksiä. Niitä julkaistiin vuonna 1978 yhtyeen albumilla Hanger, jolla Pembroke esiintyy nimellä Jim Kowalzskij kitaristina ja taustalaulajana. Pembroke oli toisinaan myös yhtyeen keikoilla mukana pianistina. Hän lauloi yhtyeen "Jailbird"-albumilla yhden kappaleen.
Sekä Kojon että Sorsan 1980-luvun alun albumien materiaalista suurin osa oli Jim Pembroken käsialaa. Riki Sorsan kanssa Pembroke ystävystyi niin, että he asuivat jonkin aikaa kämppäkavereina.
Pembroke harrasti muun muassa kilpashakkia.
Tunnustuksia.
Pembrokelle myönnettiin Suomen valtion taiteilijaeläke 2013.
The Pems.
Yhtyeen historia.
Jim Pembroke &amp; The Pems oli vuosina 1965–1966 toiminut englantilais-suomalainen yhtye. Yhtye perustettiin Jim Pembroken säestysyhtyeeksi hänen Suomessa olonsa aikana ja se jopa teki vuonna 1966 singlen "I don’t mind, I got mine / Any day". Yhtye sai julkisuutta teettämällä esiintymisasuikseen paidat Suomen, Neuvostoliiton, Ruotsin, Norjan ja Tanskan lipuista.
Yhtye hajosi Pembroken palattua Englantiin. Palattuaan takaisin Suomeen Pembroke liittyi Blues Sectioniin.