Keskuspankki

Keskuspankki on julkinen, voittoa tuottamaton, taloudellinen ja poliittinen laitos, jolla on rahavarannon hallintaan liittyviä erityistehtäviä. Keskuspankkeja säätelee hallituksilta saatu mandaatti, joka määrittää niiden päämäärät ja ehdot, joilla ne rahavarantoa kontrolloivat.
Keskuspankit muokkaavat rahapolitiikkaa, vaikuttavat vaihtokursseihin ja varjelevat taloudellista vakautta. Keskuspankkien päätökset vaikuttavat taloudellisiin muuttujiin, jotka määrittävät talouskasvua, tuotantoa ja kansallisia kehityslinjauksia. Niiden päätöksillä on myös vaikutuksia kansainväliseen taloudelliseen ja monetaariseen yhteistyöhön.
Valtion keskuspankilla on yksinoikeus laskea liikkeelle valuuttaa, joka on maan laillinen maksuväline. Keskuspankki lainaa hallitukselle rahaa kiinteällä ja suhteellisen pienellä korolla. Sekä lainoitus että valuutan liikkeellelasku tuottavat keskuspankille voittoa. Varojaan keskuspankit sijoittavat muun muassa valtion obligaatioihin.
Keskuspankki ohjaa ja valvoo liikepankkeja. Keskuspankki ostaa ja myy arvopapereita muuttaakseen rahakantaa ja säädelläkseen lyhyen ajan nimelliskorkoja.
Historia.
Alkuaika (1668–1800).
Keskuspankkien historia ulottuu 1600-luvulle, jolloin Ruotsin valtionpankki (perustettu 1668) tunnustettiin ensimmäiseksi keskuspankiksi. Se toimi osakeyhtiönä, lainasi varoja valtiolle ja hoiti kaupan selvitystehtäviä. Vuonna 1694 perustettu Bank of England, myös osakeyhtiö, keskittyi valtion velan ostamiseen ja tuli aikansa tunnetuimmaksi keskuspankiksi.
Myöhemmin Euroopassa perustettiin muita keskuspankkeja, kuten Banque de France (1800), joka Napoleonin aloitteesta vakautti valuuttaa Ranskan vallankumouksen hyperinflaation jälkeen ja tuki valtion rahoitusta.
Varhaiset keskuspankit laskivat liikkeeseen yksityisiä seteleitä, joilla oli usein setelimonopoli. Ne toimivat paitsi valtion rahoittajina myös yksityisinä pankkeina, jotka pitivät muiden pankkien talletuksia ja palvelivat pankkien pankkeina. Suurten varantojensa ja laajan kirjeenvaihtopankkiverkostonsa ansiosta ne kehittyivät viimeisen keinon luotonantajiksi, tarjoten hätärahoitusta finanssikriisien aikana.
Muutoskausi.
Monet keskuspankeista perustettiin hallinnoimaan kultakantaa, joka sitoi valuutan arvon kiinteään kultapainoon vuoteen 1914 asti. Keskuspankit pitivät hallussaan kultavarantoja taatakseen setelien vaihdettavuuden kultaan ja nostivat diskonttokorkoja varantojen laskiessa houkutellakseen ulkomaista kultaa. Kultakanta toimi talouden nimellisenä ankkurina, sitoen rahan tarjonnan ja hintatason kullan arvoon, mikä edisti hintavakautta mutta rajoitti keskuspankkien kykyä tukea reaalitaloutta.
Keskuspankit oppivat toimimaan viimeisenä lainanantajana talouskriiseissä, kuten satovahinkojen, konkurssien tai sotien aiheuttamissa likviditeettipuutteissa. Englannin keskuspankki alkoi 1800-luvulla reagoida pankkipaniikkeihin, mutta aluksi se suojeli omia kultavarantojaan, mikä pahensi kriisejä vuosina 1825, 1837, 1847 ja 1857. Talouskirjailija Walter Bagehotin ehdottama "vastuullisuuden periaate" velvoitti keskuspankin asettamaan pankkijärjestelmän edun omien etujensa edelle. Bagehotin sääntö – lainojen myöntäminen luotettavia vakuuksia vastaan korkealla rangaistuskorolla – otettiin käyttöön, ja Englannissa vältettiin finanssikriisit vuoden 1866 jälkeen lähes 150 vuoteen.
Yhdysvalloissa keskuspankkitoiminta kohtasi vastustusta. Kaksi varhaista keskuspankkia (1791–1811 ja 1816–1836) perustettiin Englannin mallin mukaan, mutta epäluulo rahoitusvallan keskittymistä kohtaan esti niiden toimilupien uusimisen.
Vuosina 1836–1861 "vapaan pankkitoiminnan" aikakaudella osavaltiot sallivat pankkitoiminnan vähäisellä sääntelyllä, mikä johti konkurssiaaltoihin, lukuisiin seteleihin ja pankkipaniikkeihin. Sisällissodan aikana luotu kansallinen pankkijärjestelmä yhtenäisti valuuttaa mutta ei tarjonnut viimeistä lainanantajaa, joten pankkipaniikit jatkuivat. Vuoden 1907 kriisi johti lopulta Federal Reserve -järjestelmän perustamiseen vuonna 1913. Sen tehtävänä oli tarjota joustava valuutta, joka sopeutui talouden muutoksiin, ja toimia viimeisenä lainanantajana rahoitusvakauden turvaamiseksi.
Nykyaikainen keskuspankkijärjestelmä.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen keskuspankit alkoivat painottaa työllisyyttä, reaalitaloutta ja hintavakautta, mikä heijasti laajempia yhteiskunnallisia muutoksia, kuten äänioikeuden laajentumista ja työväenliikkeiden kasvua. 
1900-luvulla monet keskuspankit kansallistettiin. Myös Yhdysvaltain Fed menetti itsenäisyytensä väliaikaisesti. Vuonna 1951 palautettu itsenäisyys ei ole absoluuttista, sillä Fed raportoi kongressille, joka voi muuttaa keskuspankkilakia. Muut keskuspankit saivat itsenäisyytensä takaisin pääosin 1990-luvulla.
Suuren laman jälkeen kehittyneet maat loivat rahoitusalan turvaverkon, joka sisälsi talletussuojan, tiukan sääntelyn, korkokaton ja palomuurit rahoitus- ja kaupallisten laitosten välille, mikä esti pankkikriisit 1930-luvun lopulta 1970-luvun puoliväliin.
1970-luvulla suuri inflaatio ja rahoitusinnovaatiot, kuten korkokattojen kiertäminen, johtivat sääntelyn purkamiseen ja pankkialan epävakauteen. Esimerkkejä olivat Franklin Nationalin (1974) ja Continental Illinoisin (1984) konkurssit sekä 1980-luvun säästö- ja lainakriisi. Vastauksena "liian suuret kaatumaan" -pankit pelastettiin, mikä lisäsi moraalikatoa. Vuoden 1980 talletuslaitosten sääntelyn purkamista koskeva laki ja Basel I -sopimukset korostivat pankkien pääomavaatimuksia varovaisuuden edistämiseksi.
Nykyajan haasteet.
Nykyaikana omaisuusmarkkinoiden nousu- ja laskusuhdanteet, kuten osake- ja asuntomarkkinoiden kuplat, ovat haaste. Ortodoksinen politiikka välttää nousujen hillitsemistä taantumien pelossa mutta tarjoaa likviditeettiä laskujen jälkeen, kuten Alan Greenspan teki vuoden 1987 romahduksen jälkeen. Tämä toistui 1990- ja 2000-lukujen kriiseissä, mutta liiallinen likviditeetti, kuten vuoden 2001 teknologiakriisin jälkeen, saattoi voimistaa asuntomarkkinoiden kuplaa.
Keskuspankkien tulevaisuuden haasteita ovat hintavakauden, reaalitalouden kasvun ja rahoitusvakauden tasapainottaminen. Hintavakaus edellyttää uskottavaa politiikkaa, jota tukee selkeä viestintä, kuten Fedin 1990-luvun inflaatiopelkoon vastaaminen. Reaalitalouden vakaus voi vaatia väliaikaista poikkeamista inflaatiotavoitteesta taantumien lieventämiseksi, jos pitkän aikavälin uskottavuus säilyy. Rahoitusvakaus paranee matalassa inflaatiossa, mutta kriiseissä, kuten vuoden 2007 subprime-kriisissä, tarvitaan runsasta likviditeettiä luotettavia vakuuksia vastaan rangaistuskorolla. Kriisin jälkeen likviditeetti on poistettava nopeasti.
Muita haasteita ovat rahoitusinnovaatioiden, kuten subprime-johdannaisten, aiheuttamat riskit, selkeän inflaatiotavoitteen käyttöönotto Yhdysvalloissa, globalisaation ja ulkoisten shokkien huomioiminen sekä hintatason tavoitteen harkinta nollainflaatiolla. Viimeksi mainittu voi estää inflaation kasaantumisen mutta sisältää deflaation riskin, mikä tekee sen käyttöönotosta epätodennäköistä lähitulevaisuudessa.
Tehtävät.
Rahoitusvakaus.
Rahoitusvakauden ylläpitäminen on noussut keskuspankkien keskeiseksi tehtäväksi. Kultakannan aikana keskuspankit kehittivät viimeisen lainanantajan roolin Bagehotin säännön mukaisesti, mutta maailmansotien välisenä aikana pankkikriisit, erityisesti Yhdysvalloissa, paljastivat rahoitusjärjestelmien haurauden.
Euroopassa kriiseihin vastattiin julkisilla pelastustoimilla, kun taas Yhdysvallat otti vastaavan lähestymistavan käyttöön rajoitetusti Reconstruction Finance Corporationin kautta.