tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Carles Mundó

Carles Mundó i Blanch (s. 1976 Vic) on katalonialainen poliitikko. Hän toimi Katalonian aluehallinnon oikeusministerinä Carles Puigdemontin johtamassa hallituksessa, joka järjesti 1. lokakuuta 2017 kansanäänestyksen Katalonian itsenäistymisestä. Espanja nosti kansanäänestyksen järjestämisen takia kaikkia Katalonian hallituksen ministereitä vastaan syytteet "kapinasta", josta voidaan tuomita Espanjan lain mukaan jopa 30 vuodeksi vankilaan. Syytteitten seurauksena viisi ministeriä (Carles Puigdemont, Antoni Comín, Lluís Puig, Meritxell Serret ja Clara Ponsatí) lähtivät maanpakoon Belgiaan, mutta kahdeksan Espanjassa oikeuden kuultaviksi mennyttä ministeriä (Mundón lisäksi Oriol Junqueras, Joaquim Forn, Jordi Turull, Raül Romeva, Dolors Bassa, Josep Rull ja Meritxell Borràs) määrättiin tutkintavankeuteen 2. marraskuuta 2017. Jo aiemmin tutkintavankeuteen oli määrätty kahden kansanäänestystä ajaneen kansalaisjärjestön puheenjohtajat Jordi Sànchez ja Jordi Cuixart.
Vangittujen ministerien perheenjäsenet ja asianajaja ovat raportoineet henkisestä kidutuksesta ja muusta epäasiallisesta kohtelusta 2. marraskuuta 2017 tapahtuneen kuljetuksen aikana tuomioistuimesta vankilaan. Ministerit joutuivat istumaan koko kuljetuksen ajan käsiraudoissa kädet selän takana ilman turvavöitä auton ajaessa kovaa vauhtia, minkä seurauksena he saivat ruhjeita. Mundón kerrottiin saaneen vammoja käsiraudoista. Lisäksi ministereille soitettiin nöyryyttämistarkoituksessa Espanjan kansallislaulua monta kertaa peräkkäin kuljetuksen aikana, ja vankilaan saavuttaessa jotkut heistä pakotettiin riisuuntumaan ja heille tehtiin ruumiintarkastus, jollainen tehdään yleensä vain huumekauppiaille, joitten oletetaan yrittävän salakuljettaa huumeita vankilaan.
Mundó vapautettiin tutkintavankeudesta 4. joulukuuta 2017, mutta hän joutui maksamaan 100 000 euron takuut. Samassa yhteydessä vapautettiin osa muistakin vangituista ministereistä takuita vastaan, mutta Puigdemontin hallituksen varapääministeri Oriol Junqueras ja sisäministeri Joaquim Forn sekä kansalaisjärjestöjen puheenjohtajat Jordi Sànchez ja Jordi Cuixart joutuivat yhä jäämään vankilaan. Uusissa Katalonian parlamenttivaaleissa 21. joulukuuta 2017 Mundó valittiin Katalonian parlamenttiin Katalonian tasavaltalaisen vasemmiston listalta, mutta hän ilmoitti 9. tammikuuta 2018 luopuvansa kansanedustajan paikastaan henkilökohtaisista syistä. Maaliskuussa 2018 Espanjan korkeimman oikeuden tuomari Pablo Llarena yksilöi tarkemmin, millä rikosnimikkeellä ketäkin poliitikkoa tultaisiin syyttämään oikeudessa. Tässä yhteydessä Mundón osalta kapinasyyte ( lievennettiin syytteeksi "kansalaistottelemattomuudesta" () ja "julkisten varojen väärinkäytöstä" ().
Marjatta Brummer

Kerttu Marjatta Brummer, o.s. "Korvenkontio", myöhemmin "Rankka" ja "Rankka-Persson" (31. lokakuuta 1915 Pieksämäki – 30. maaliskuuta 2007 Tukholma, Ruotsi) oli suomalaissyntyinen, Ruotsissa vaikuttanut arkkitehti. Hän oli vuodesta 1949 naimisissa arkkitehti Per Perssonin kanssa, ja hänen poikansa on Patrik Brummer.
Brummerin vanhemmat olivat filosofian tohtori Valio Armas Korvenkontio (ent. Brummer) ja Inkeri Laaksonen. Hän suoritti ylioppilastutkinnon Helsingissä 1934, valmistui Helsingin Teknillisestä korkeakoulusta 1944 ja Kuninkaallisesta taidekorkeakoulusta 1948. Hän työskenteli vuoteen 1947 professori Jussi Paatelalle sekä arkkitehdeille Ragnar Ypyä, Dag Englund ja Erkki Huttunen, meni arkkitehti Sture Frölénin toimistoon Tukholmaan 1947, sitten HSB:n liittoon Tukholmassa 1950 ja toimi vuodesta 1956 arkkitehtina yhdessä puolisonsa kanssa heidän toimistossaan AB Per Persson – Marjatta Rankka.
Brummer suunnitteli muun muassa kouluja ja asuinalueita Hagsätraan ja Fruängeniin. Jarl Bjurströmin kanssa hän voitti arkkitehtikilpailun asuinalueesta Jönköpingissä. Maire Gullichsenin sekä Alvar ja Aino Aallon kanssa hän perusti Ruotsiin Artekin toimipisteen.
Zuzana Čížková

Zuzana Čížková (s. 10. joulukuuta 1982 Praha) on tšekkiläinen kuvanveistäjä ja taidemaalari.
Čiżková vietti lapsuutensa Brandýs nad Labemin kaupungissa. Hän vietti paljon aikaa isoisänsä, joka oli restauroija, kanssa. Hän opiskeli kuvanveistoa ja kiventyöstämistä Hořicen kaupungin kuvanveisto-oppilaitoksissa. Taideopintojaan hän jatkoi Prahassa Taiteen, Arkkitehtuurin ja Muotoilun akatemiassa Kurt Gebauerin oppilaana. Hän valmistui vuonna 2011. Jo opiskeluaikanaan Čiżková keskittyi perinteisten materiaalien kuten kipsin ja kiven käsittelyyn. Myöhemmin hän erikoistui uudenlaiseen betonitekniikkaan, jonka kehitti yhdessä sementtiä tutkivan instituutin kanssa.
Ranskassa Čiżkován työt herättivät kiinnostusta ja hän osallistui Salon des Artistes Independantsiin vuosina 2006 ja 2007. Hänen töitään on ollut esillä myös Baselissa, Sveitsissä. Iso- Britanniassa hänelle myönnettiin Winton Train Award vuonna 2009. Uransa varrella Čiżková on tehnyt lukuisia julkisia teoksia eri kaupunkeihin. Niitä on Prahassa, Brandýs nad Labemissa ja Poděbradyssa.
Antti Evävaara

Antti Evävaara (s. 20. kesäkuuta 1952 Helsinki) on suomalainen huonekalusuunnittelija.
Hän valmistui huonekalukonservaattoriksi Ilmajoelta ja vietti vuodet 1978–1983 Länsi-Berliinin Kreuzbergissä, jossa hän entisti vanhoja huonekaluja kuten barokki- ja rokokoohuonekaluja yrityksessään. Palattuaan Suomeen 1983 Evävaara perusti Porvooseen saman alan yrityksen nimeltä Intarsia ja koulutti samalla museoiden konservaattoreita.
Vuonna 1985 Evävaara esitteli "Irma"-tuolin Habitare-sisustusmessuilla. Se oli ensimmäinen menestys, jota valmistettiin satoja kappaleita. Hänen huonekalunsa, etenkin vuonna 1987 valmistunut "Pesä"-tuoli, levisivät moniin Suomen suurlähetystöihin eri maissa. "Pesä" on myös Designmuseon kokoelmissa.
Vuonna 1989 Evävaara suunnitteli epäsymmetrisen ovaalinmuotoisen "Sofia"-pöydän, jonka ranskalainen Philippe Starck valitsi kirjaansa. Tunnetuimpia Evävaaran veistoksellisista huonekaluista ovat "Toro"-lipasto (1990), "Vekki"-tuoli (1991), "Liekki"-tuoli(1996), Martelalle suunniteltu "Hellas"-sarja (1996) sekä "Arcade"-tuoli(2000). "Wind"-tuoli (2008) sai Saksan suurimman arkkitehtilehden AIT:n palkinnon. Myöhempiä tuotteita ovat "Boox Boox" (2016), "Slide"-hyllymoduulit (2015) ja "Sail"-tuoli (2017).
Silence-tuotesarja.
Evävaara suunnitteli vuonna 2002 hiljaisten, henkilökohtaisten tilojen luomiseen tarkoitetun "Silence"-tuotesarjan, johon kuuluu "Silence Sound Center" -tuoli. Sitä on kutsuttu ”maailman pienimmäksi konserttisaliksi”, ja tuoleja on toimitettu muun muassa Frankfurtin lentoasemalle sekä L’Oréalin ja muiden suuryritysten toimistoihin. Vuonna 2013 julkaistiin hiljainen työpiste "Silence Phone Box" ja sen muunnelma, yhden hengen videoneuvottelutila "Visioo Box", joka palkittiin keväällä 2015 Pariisin Bureaux Expo -tapahtumassa.
Hyvinvointi.
Hyvinvointialalle tehdyistä projekteista merkittävin on Orimattilan Kehräämölle vuonna 2009 valmistunut Hemmottelukeidas Hellimö ja sen yhteyteen vuonna 2011 rakentunut ekologinen elämyshotelli Teltta. Musik Spa 2008 palkittiin kansainvälisessä World Spa Award -kilpailussa. Evävaara suunnitteli 2009 matalaäänitaajuudella toimivan hierovan divaanin.
Silence Sound Center

Silence Sound Center tuoli on Antti Evävaaran vuonna 2002 suunnittelema tuoli. Tuolissa voi työskennellä rauhassa, ja se sulkee hyvin ulkopuoliset hälyäänet.
Evävaaran suunnittelu päivittyi uudelle tasolle vuonna 2002 Silence-tuolin myötä. Silence-tuotteet ovat hiljaisten, henkilökohtaisten tilojen luomiseen tarkoitettuja tuotteita. Silence Sound Center -tuolin myötä Evävaaraa on pidetty yhtenä funktionaalisten huonekalujen edelläkävijöistä maailmassa. Silence Sound Center -tuolia on kutsuttu maailman pienimmäksi konserttisaliksi, tuoleja toimitettu mm. Frankfurtin lentokentälle, Centre Pompidouhun, Bordeaux'n Cité du Viniin, museoihin, kirjastoihin ja useisiin kansainvälisiin toimistoihin mm. Siemensille ja Boschille. Tuolin saa myös ilman äänijärjestelmää. Tuolia myy ja markkinoi EvavaaraDesign.
Silence-tuolin jälkeen 2013 tuli Silence Phone Box - puhelinkoppi, hiljainen työpiste. Silence Phone Box muuttuu myös yhden hengen videoneuvottelutilaksi Visioo Boxiksi.
Ensimmäisen kerran Silence-tuoli esiteltiin vuonna 2002 Hannoverissa Contract World -arkkitehtitapahtumassa ja vuonna 2004 Kölnin Orgatec-huonekalumessuilla Interstuhlin osastolla. Kölnissä Silence Sound Center tuoli sai suuren huomion mediassa ensimmäisenä tämän tyyppisenä tuoliratkaisuna.
Aiheesta muualla.
Kirjat: Veistokselliset Huonekalut 2016, Antti Evävaara
Aline MacMahon

Aline MacMahon (3. toukokuuta 1899 McKeesport, Pennsylvania, Yhdysvallat – 12. lokakuuta 1991 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, jonka teatteriura Broadwayllä kesti vuodesta 1921 vuoteen 1975. Hän näytteli 43 elokuvassa ja ehdokkaana parhaan naissivuosan Oscar-palkintoon elokuvasta "Lohikäärmeen satoa".
Nuoruus ja perhe.
Aline MacMahon syntyi McKeesportissa 1899. Hänen isänsä William Marcus MacMahon oli "Munsey’s Magazinen" päätoimittaja. Hänen äitinsä Jennie MacMahon aloitti oman näyttämöuransa 53-vuotiaana.
MacMahon oli naimisissa kaupunkisuunnittelija ja arkkitehti Clarence Steinin kanssa.
Ura.
MacMahon aloitti viihdeuransa jo varhain, sillä hänen ensimmäinen ammattilaisesiintymisensä tapahtui vuonna 1914, jolloin hän lausuntaesityksessään lausui muun muassa William Shakespearen näytelmien kohtauksia. Hän valmistui Barnard Collegesta vuonna 1920 ja aloitti siellä näyttelemisen koulun draamakerhossa.
MacMahon ensimmäinen rooli Broadwayllä oli Internet Broadway Databasen mukaan näytelmässä "The Madras House", jota esitettiin syksyllä 1921. Hänen näyttämäuransa kesti lähes 55 vuotta, sillä hänen viimeinen roolinsa oli vuoden 1975 näytelmässä "Trelawny of the Wells".
MacMahonin ensimmäinen elokuvarooli oli elokuvassa "Five Star Final" (1930). Hän näytteli yhteensä 43 elokuvassa, ja hän oli usein valkokankaalla sivurooleissa. Hänen elokuviaan ovat muun muassa "The Mouthpiece", "Kultakalat 1933", "Oi nuoruus", "Back Door to Heaven", "Liekki ja nuoli", "The Eddie Cantor Story" ja "Takaisin elämään". Vuonna 1944 MacMahon oli ehdokkaana parhaan naissivuosan Oscar-palkintoon elokuvasta "Lohikäärmeen satoa".
MacMahon johti vuonna Equity Library Theatrea ja järjesti sen kautta useita yhteisöteatteriesityksiä. Hän oli myös aktiivinen monissa avustusjärjestöissä.
Haaksbergen

Haaksbergen on kunta ja kaupunki itäisissä Alankomaissa Overijsselin provinssissa Twenten alueella.
Buurserbeek virtaa Haaksbergenin kunnan läpi.
Haaksbergenin monsteriauto-onnettomuus.
28. syyskuuta 2014 monsteriauto törmäsi katsomoon Haaksbergenissä. Onnettomuudessa kuoli kolme katsojaa mukaan lukien yksi lapsi. Silloisen pormestarin Hans Gerritsenin mukaan kaksitoista ihmistä loukkaantui.
Malva Schalek

Malva Schalek (tunnettu myös nimellä Malvina Schalková, 18. helmikuuta 1882 Praha – 24. toukokuuta 1944 / 24. maaliskuuta 1945 Auschwitz) oli tšekkoslovakialainen taidemaalari.
Elämänvaiheita.
Schalekin vanhemmat olivat saksaa kotikielenään puhuvia, juutalaisia intellektuelleja. He olivat myös aktiivisia tšekkien kansallisessa liikkeessä. Malva oli Schalekien perheen neljästä lapsesta nuorin. Perhe omisti huonekalumyymälän sekä kirjakaupan jossa kaupungin älymystö tapasi toisiaan.
Perheen isän kuoltua äiti solmi uuden avioliiton Ludvig Schnitzerin kanssa ja perhe muutti Hohenelbeen. Schalek osoitti nuorena suurta taiteellista lahjakkuutta ja perhe lähetti hänet Münchenin Frauenakademiin opiskelemaan maalaustaidetta. Opintojaan hän jatkoi Wienissä. Siellä hän osallistui aktiivisesti taide-elämään ja sai muotokuvatilauksia. Hän maalasi myös juutalaisen ylemmän keskiluokan elämää kuvailevia teoksia.
Saksa liitti Itävallan itseensä Anschlussissa alkuvuodesta 1938. Wienissä kansallissosialistit aloittivat ensiksi väkivaltaiset hyökkäykset juutalaisia kohtaan. Ne muuttuivat pian järjestelmällisiksi vainoiksi. Schalek katsoi sukulaistensa kanssa viisaammaksi palata Tšekkoslovakiaan. Toinen mukana seuranneista sukulaisista oli Oswald Richter, sosialistipoliitikko, joka murhattiin Buchenwaldin keskitysleirissä. Wieniin Schalekilla jäi ateljee täynnä maalauksia.
Vuonna 1939 Saksa miehitti myös Tšekkoslovakian. Schalek asui Böömin-Määrin protektoraattin alueella ja joutui juutalaisvainojen uhriksi. Hänet vangittiin ja vietiin Theresienstadtin keskitysleirille. Kurjissa olissa hänen terveytensä heikkeni, mutta hän teki siellä noin 100 työtä, jotka kuvasivat elämää getossa. Hän teki niitä värikynillä, vesiväreillä ja lyijykynällä. Geton vapauttanut puna-armeija löysi ne 1945. Berliinin juutalaisen museon kuraattori Tom L. Freudenheim pitää niitä merkittävimpinä holokaustista selvinneinä taideteoksina.
Scahalek kieltäytyi maalaamasta natseja avustaneen lääkärin muotokuvaa. Sen vuoksi hänet siirrettiin Auschwitziin ja hänen kuolinaikansa on jäänyt epäselväksi.
Volkswagen Passat (NMS)

Volkswagen Passat NMS ("New Midsize Sedan") on Volkswagenin vuodesta 2011 lähtien Yhdysvaltojen, Kiinan ja Etelä-Korean markkinoille valmistama ylemmän keskiluokan neliovinen sedan. Se perustuu samalle pohjalevylle kuin vuosina 2005–2014 valmistettu eurooppalainen Passat. Kiinassa mallin rinnalla myytiin myös eurooppalaista Passatia nimellä Volkswagen Magotan. Vuonna 2019 esiteltyä toista NMS-sukupolvea myydään ainoastaan Pohjois-Amerikassa. Kiinan markkinoille esiteltiin täysin oma Passat-mallinsa, joka perustuu samalle MQB-pohjalevylle kuin uusin eurooppalainen Passat.
Ensimmäinen sukupolvi (2011–2019).
Ensimmäisen sukupolven malli esiteltiin Detroitin autonäyttelyssä tammikuussa 2011. 
Yhdysvaltain markkinoilla moottoreina olivat aluksi viisisylinterinen 2,5-litrainen (170 hv) bensiinimoottori, 3,6-litrainen VR6 (280 hv) ja 2,0-litrainen (140 hv) TDI-dieselmoottori. 2,5-litrainen korvattiin vuonna 2014 samantehoisella, mutta paremmin vääntävällä ja taloudellisemmalla 1,8 TSI -moottorilla. Dieselmoottori poistui valikoimasta vuonna 2015 Volkswagenin päästöhuijausskandaalin seurauksena. 3,6 VR6 puolestaan poistui vuonna 2018.
Kiinassa moottorit olivat 1,4 TSI (131/150 hv), 1,8 TSI (160/179 hv), 2,0 TSI (200/220 hv) ja 3,0 VR6 (250 hv). Etelä-Koreassa myytiin ainoastaan 1,8-litraista 170-hevosvoimaisena.
Syksyllä 2015 Passat sai aiempaa kapeammat ajovalot sekä uudet puskurit ja etusäleikön. 
Toinen sukupolvi (2019–).
Toinen sukupolvi esiteltiin Detroitin autonäyttelyssä tammikuussa 2019. Se perustuu edelleen samalle pohjalevylle kuin edeltäjänsä, mutta autoa on kuitenkin päällisin puolin nykyaikaistettu.
Ainoa moottorivaihtoehto on 2,0-litrainen (174 hv) bensiinimoottori. Voimansiirtona on kuusiportainen automaattivaihteisto.
Andrea (laulaja)

Teodora Rumenova Andrejeva (; s. 23. tammikuuta 1987 Sofia) on bulgarialainen pop-folk-laulaja, joka käyttää taiteilijanimeä Andrea (). 
Ennen soolouraansa Andrea esiintyi laulaja Costi Ionițăn kanssa. He muodostivat duon nimeltä Sahara. Duo oli mukana Shaggyn kappaleella ”Champagne”.
Joan Lorring

Joan Lorring, alk. Madeline Ellis (17. huhtikuuta 1926 Brittiläinen Hongkong – 30. toukokuuta 2014 Sleepy Hollow, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti uransa radiosta mutta siirtyi elokuvien pariin vuonna 1944. Parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuuden hän sai elokuvasta "Vilja viheriöi". Lorring esiintyi myös neljässä Broadwayllä-näytelmässä ja siirtyi uransa loppuvaiheessa myös televisiotuotantoihin.
Nuoruus ja perhe.
Madeline Ellis syntyi Hongkongissa vuonna 1926. Hän lähti äitinsä kanssa Yhdysvaltoihin vuonna 1939 ennen Japanin tekemää valtausta.
Lorring oli naimisissa endokrinologian erikoislääkärin Martin Sonenbergin kanssa. Heillä oli liitostaan kaksi lasta.
Ura.
Lorring aloitti viihdeuransa radiosta Kaliforniassa, mihin hän oli äitinsä kanssa asettunut. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli "Laulu Venäjästä" (1944). Tämän jälkeen hän teki sopimuksen Warner Bros. -elokuvayhtiön kanssa. Lorring oli ehdolla parhaan naissivuosan Oscar-palkintoon elokuvasta "Vilja viheriöi" (1945). Warnerille hän teki myös elokuvat "Kolme muukalaista" (1946) ja "Musta hansikas" (1946). Molemmissa hänen vastanäyttelijöitään olivat Sydney Greenstreet ja Peter Lorre.
Broadwayllä Lorring oli mukana neljässä tuotannossa. Niistä huomattavin oli "Come Back, Little Sheba", josta hän voitti vuonna 1950 Donaldson-palkinnon. Lorringin kaikki neljä Broadway-näytelmää esitettiin 1950-luvulla. "Come Back, Little Sheba" oli tuotannossa vuonna 1950 ja viimeinen "A Clearing in the Woods" vuonna 1957.
Televisioon Lorring teki pitkiä elokuvia ja televisiosarjaesiintymisiä. Hän toisti Oscar-ehdokasroolinsa vuoden 1956 televisioelokuvassa "The Corn Is Green" ja näytteli PBS:n tuottamassa elokuvassa "The Star Wagon". Lorring näytteli myös saippuasarjassa "Ryan’s Hope" ja vieraili televisiosarjoissa "Alfred Hitchcock esittää" ja "Lemmenlaiva". 1970-luvulla Lorring näytteli myös 22 "The CBS Radio Mystery Theater" -radiokuunnelmasarjan jaksossa.
Amrita Sher-Gil

Amrita Sher-Gil (30. tammikuuta 1913 Budapest – 5. joulukuuta 1941 Lahore) oli merkittävä unkarilais-intialainen taidemaalari. Häntä on pidetty yhtenä merkittävimmistä avant-garde-taiteilijoista ja Intian nykytaiteen perustajana.
Elämänvaiheita.
Amrita Sher-Gilin isä oli sikhiaristokraatti Umrao Singh Sher-Gil Majithia ja äiti Marie Antoniette Gottesmann, Unkarin juutalainen oopperalaulaja.
Sher-Gilin lahjakkuus huomattiin jo hänen lapsuudessaan. Hän aloitti piirtämisen ja maalaamisen jo lapsena pyytäen perheen palvelijoita malleikseen. Lapsuuttaan Sher-Gil luonnehti yksinäiseksi ja hän kertoi aloittaneensa silloin koko elämänsä mittaisen sisäisen äänensä tutkimisen.
Perhe koki Unkarissa talousvaikeuksia ja muutti vuonna 1921 Intiaan, Shimlaan, Himalajan juurelle. Perheen isä Umrao oli kiinnostunut valokuvauksesta ja säilyneet valokuvat kertovat perheen viettäneen etuoikeutetun yläluokan elämää.
Amritan äiti palasi tyttärensä kanssa Eurooppaan, Italiaan, vuonna 1924. Katolisessa tyttökoulussa Sher-Gil ei viihtynyt sen ankaran kurin takia, mutta hän pääsi kouluaikana näkemään italialaisten renessanssimestareiden teoksia, jotka innostivat hänet maalaustaiteeseen. Hänen kapinallisuutensa vallitsevia totuuksia kohtaan nousi pinnalle ja hän julisti koulussa olevansa ateisti.
Vuonna 1929, vain 16-vuotiaana, Sher-Gil lähti Pariisiin opiskelemaan maalaustaidetta. Opiskelupaikkana oli École National des Beaux-Arts. Hän maalasi tuolloin omakuvia ja muotokuvia ystävistään. Ranskassa vallitsi tuolloin maalaustaiteessa akateeminen realismi ja se vaikutti hänen taiteeseensa. Hän ihaili erityisesti Suzanne Valadonia. Pariisin vuosinaan hän osallistui aktiivisesti seuraelämään ja hänellä oli rakkaussuhteita naisten ja miesten kanssa. Hänen maalauksensa herättivät huomiota ja vuonna 1933 niitä oli esillä Grand Salon de Parisissa. Sher-Gil oli nuorin ja ainoa aasialainen taiteilija joka sai kyseisen kunnian.
Boheemielämä ja taideopiskelu kestivät viisi vuotta ja Sher-Gil palasi Intiaan. Nyt hänen maalauksensa olivat täysin intialaisia niin aiheiltaan kuin sielultaan. Hän kuvasi köyhiä maalaisia ja kerjäläisiä. Vuonna 1937 hän teki maalausmatkan Etelä-Intiaan ja matka selvensi hänen maalaustyyliään.
25-vuotiaana Sher-Gil yllätti perheensä iloisesti ilmoittamalla menevänsä naimisiin. Puolisosta perhe ei tosin ollut iloinen. Sulhanen oli äidille sukua, hän oli unkarilainen lääkäri Victor Egan. Avioliitto solmittiin Unkarissa vuonna 1938. Sher-Gil sanoi, että tunsi itsensä heikoksi ja tarvitsi itselleen aviomiehen pitämään hänestä huolta.
Aviopari palasi Intiaan vuonna 1939. Vuonna 1941 Sher-Gilin terveys heikkeni ja nykyään arvellaan, että kuolema johtui hänelle tehdyn abortin jälkiseurauksista.
Arvioita elämäntyöstä.
Intian hallitus on julistanut Amrita Sher-Gilin töiden olevan kansallisaarteita. Valtaosa hänen töistään on esillä Intian kansallisessa modernin taiteen galleriassa. Toisaalta kansallismielisesti ajattelevat intialaiset ovat moittineet häntä siitä, että hänen töissään ei näy merkkiäkään Intian itsenäisyystaistelusta.
Nykyään Sher-Gilin värikkäitä ja eloisia maalauksiaan pidetään klassikkoina sekä Intian että Euroopan taiteessa.
Charlotte Dujardin

Charlotte Susan Jane Dujardin CBE (s. ) on brittiläinen ratsastaja ja moninkertainen olympiavoittaja. Hän on voittanut kouluratsastuksessa kaikkiaan kolme olympiakultaa, yhden hopean ja kaksi pronssia: Lontoossa 2012 hän voitti sekä yksilö- että joukkuekilpailun, Rio Janeirosta 2016 tuomisena oli yksilökilpailun kulta ja joukkuekilpailun hopea, ja vuodelle 2021 siirretyistä Tokion olympialaisista hän sai pronssia sekä yksilö- että joukkuekilpailusta. Hänen hevosensa on ollut aiemmissa kilpailuissa Valegro ja Tokion olympialaisissa Gio.
Dujardin on voittanut Valegrolla ratsastaen myös monia MM- (2014 Normandy) ja EM-mitaleja (2011 Rotterdam, 2013 Herning, 2015 Aachen), useimmat kultaisia. 
Joulukuussa 2016 Valegro-ratsu (hollanninpuoliverinen ruuna, tallinimeltään ”Blueberry” eli suomeksi ”Mustikka”) jäi 14-vuotiaana eläkkeelle kilpailuista Lontoon Olympia Horse Show:n virheettömäksi luonnehditun esityksen jälkeen. "”Haluan päästää hänet (hevosen) eläkkeelle hänen ollessaan huipulla koska hän ei ole minulle mitään velkaa”", sanoi Dujardin. Tämän jälkeen Dujardin testasi useita ratsuja Tokion 2020 olympialaisia silmälläpitäen.
EM-kilpailuissa 2019 Dujardinin suoritus joukkuekilpailussa hylättiin, kun hänen hevosensa kyljestä löytyi jälkitarkastuksessa verta, ja tämän seurauksena Iso-Britannia putosi tuloksissa neljänneksi eikä Dujardin saanut osallistua henkilökohtaiseen kilpailuun.
Heinäkuussa 2024, vain muutama päivä ennen Pariisin olympialaisten avajaisia, julkisuuteen tuli video, jossa Charlotte Dujardin ruoskii maneesissa kuvatussa piaffe-kouluratsastusliikkeen harjoitustilanteessa toisen, 19-vuotiaan ratsastajan ratsastamaa hevosta lukuisia kertoja takajaloille. Hevosenruoskimisvideo johti pikaiseen, Kansainvälisen ratsastajainliiton (FEI) antamaan väliaikaiseen kilpailukieltoon, ja mitalitoivona pidetyn Dujardin eväämiseen Pariisin olympialaisista. Lehdistölle video vuodettiin vasta kiellon antamisen jälkeen. Myöhemmin hänelle määrättiin tapauksesta vuoden pituinen kilpailukielto.
Charlotte Dujardinin ratsatusura alkoi jo 2-vuotiaana. Rahoittaaksen lastensa ratsastusharrastusta hänen isoäitinsä ja vanhempansa hankkivat kehityskelpoisia poneja, joita perhe koulutti kunnes ne voitiin myydä voitolla. Perheellä oli myös muutamia esteratsuja. Grand Prix -luokan kouluhevosella hän pääsi ratsastamaan ensimmäisen kerran 14-vuotiaana. Dujardinin ensimmäinen oma Grand Prix -tason kouluratsu hankittiin isoäidiltä saaduilla perintörahoilla. Hän hakeutui 16-vuotiaana brittiläisen kouluratsastaja Carl Hesterin talleille ja työskenteli siellä pitkään palkatta hevostenhoitajana. Hän hoiti ja koulutti myös talliin kuulunutta Valegroa. Hevonen oli ostettu edullisesti, noin 4 600 eurolla Hesterin tallille, koska hevonen ei ollut monien, jopa olympiatason kilpailutuomarin mielestä pystynyt näyttämään riittävää lahjakkuutta tai potentiaalia huippuhevoseksi. Yhdessä Dujardinin kanssa Valegro teki kuitenkin sittemmin ratsastushistoriaa. 
Dujardinin elämästä on kirjoitettu ainakin yksi kirja, maaliskuussa 2018 julkaistu englanninkielinen "Charlotte Dujardin: The Girl on the Dancing Horse".
Pihlaja (laulaja)

Pihlaja (oikealta nimeltään Titta Pihlajamaa) on suomalainen tamperelais-helsinkiläinen artisti ja lauluntekijä.
Hänen albuminsa "Kirjoitettu tähtiin" ja "Paha Barbi" ovat ylittäneet kultarajan Spotifyssa. Pihlaja on ollut ehdolla vuoden tulokkaaksi Emma-gaalassa vuonna 2021 sekä vuonna 2023 kategoriassa Vuoden Rap/R&amp;B. Pihlajan tunnetuimpiin kappaleisiin kuuluvat ”Tatuoitu”, ”Mama sano”, ”Paha Barbi”, ”Pojat” feat. Yeboyah, ”Picasso” feat. costee sekä yhteiskappaleet ”Bändäri” Ettan kanssa ja ”Sisko” ABREUn kanssa. Hän levyttää Sony Music Finlandille.
Alexander Johansson

Alexander Johansson (s. 30. marraskuuta 1988 Värnamo, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SHL-joukkue Linköping HC:ssa. Johansson on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös keskellä. Johansson on tunnettu pelityyliltään varsin röyhkeästi pelaavana kahden suunnan hyökkääjänä.
Ura.
Seuraura.
Johansson on Gislaveds SK:n kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin IF Troja-Ljungbyyn. Johansson debytoi seuran miesten joukkueessa vain 17-vuotiaana Ruotsin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla maan I-divisioonassa kaudella 2005–2006. Kauden 2007–2008 päätteeksi hän oli nostamassa Troja-Ljungbyä HockeyAllsvenskaniin. Kaudella 2009–2010 Johansson nousi joukkueen varakapteeniksi. Kaudeksi 2010–2011 hän siirtyi jatkamaan Allsvenskan-uraansa Rögle BK:hon. Johansson eteni joukkueen kanssa Kvalserieniin sekä keväällä 2011 että 2012, joista jälkimmäinen kevät päättyi sarjanousuun Elitserieniin.
Kaudeksi 2012–2013 Johansson siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Elitserien-joukkue Växjö Lakers HC:hen. Hän teki Elitserien-debyyttinsä runkosarjan avauskierroksella 15. syyskuuta 2012 Frölunda HC:tä vastaan. Johanssonin Elitserien-uran avausmaali syntyi hänen viidennessä ottelussaan 24. syyskuuta 2012 vieraissa Linköpings HC:tä vastaan. Kaikkiaan Johanssonin tulokaskausi toi 50 runkosarjaottelussa tehot 5+6=11. Hänen teholukemansa +3 oli Lakersin yli puolet kaudesta pelanneista paras Jonas Holøsin ohella. Kaudella 2013–2014 Johansson teki SHL:n (ent. Elitserien) runkosarjassa 17 tehopistettä. Pudotuspeleissä hän oli tehoilla 6+4=10 Lakersin paras pistemies ja Johansson jakoi joukkueen sisäisen maalipörssin voiton Robert Rosénin kanssa. Maaliskuussa 2014 hän teki Lakersin kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Johansson nousi kaudella 2014–2015 Lakersin varakapteeniksi. Hän voitti Mestarien liigassa joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +5. Johansson kauden päätteeksi Ruotsin-mestaruuden. Kaudeksi 2016–2017 hän siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Färjestad BK:hon. Johansson nousi heti joukkueen varakapteeniksi ja teki SHL:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 15+17=32. Hän oli joukkueen toiseksi paras pistemies Johan Rynon jälkeen. Pudotuspeleissä Johansson oli tehoilla 3+3=6 Färjestadin paras pistemies Joel Eriksson Ekin kanssa. Elokuussa 2017 hänen sopimustaan joukkueen kanssa pidennettiin kolmella vuodella kevääseen 2021 saakka. 
Kaudella 2017–2018 Johansson nousi Färjestadin kapteeniksi. Hänen runkosarjansa jäi loukkaantumisten vuoksi kuitenkin vain 28 ottelun mittaiseksi.
Maajoukkueura.
Johansson on pelannut Ruotsin A-maajoukkueessa kolme ottelua ilman tehopisteitä. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Sweden Hockey Gamesissa 9. helmikuuta 2017 Göteborgissa Tšekkiä vastaan. Johansson merkittiin heti Ruotsin ykkösketjun vasempaan laitaan Johan Rynon ja Andreas Thuressonin viereen. Hän sai ottelussa myös yhden kahden minuutin jäähyn poikittaisesta mailasta.
Muuta.
Johanssonin isä Mikael pelasi omalla urallaan kymmenen Elitserien-ottelua Västra Frölunda IF:ssä kaudella 1979–1980.
Sigrid (laulaja)

Sigrid Solbakk Raabe (s. 5. syyskuuta 1996), taiteilijanimeltään Sigrid, on norjalainen laulaja ja lauluntekijä. Vuonna 2017 hän saavutti kansainvälistä menestystä singlellään ”Don’t Kill My Vibe”. Tammikuussa 2018 hän voitti BBC Music Sound of 2018 -palkinnon.
Nuoruus.
Sigrid syntyi Ålesundissa, Norjassa. Hänen veljensä Tellef Raabe on muusikko, ja hänellä on myös sisko. 17-vuotiaana Sigridillä oli siskonsa kanssa yhtye, joka sai nimen Sala Says Mhyp hänen kuolleen kissansa Salan mukaan.
Ura.
Sigrid aloitti uransa vuonna 2013 singlellä ”Sun”.  
Vuonna 2016 Sigrid sai levytyssopimuksen Island Recordsilta. Single ”Don’t Kill My Vibe” julkaistiin vuonna 2017. Kappale oli mukana myös "" -videopelin soundtrackilla. Sigrid esiintyi Readingin festivaaleilla elokuussa 2017.
Vuonna 2018 Sigrid julistettiin BBC:n Sound of 2018 -voittajaksi.
Yksityiselämä.
Sigrid asuu Bergenissä.
Toronton satama

Toronton satama on luonnonsatama Ontariojärven pohjoisrannalla Donjoen suulla ja sen ympäristössä. Sen pohjoispuolella on Kanadan merkittävimpiin kuuluva Toronton miljoonakaupunki. Nykyään satama-alue käsittää koko Torontonlahden sisältäen sisemmän ("inner") ja ulomman ("outer") sataman, joiden välissä on Keating Channel. Vanha matala Ashbridge Bay on täytemaalla peitetty. Taloudellisesti Toronton satama on yksi maailman merkittävimmistä sisävesien kauppasatamista.
Toronton sataman laivaliikenne on nykyään ympärivuotista, mutta ennen toista maailmansotaa se toimi vain jäättömänä aikana huhtikuusta marraskuuhun. Liikenne on länteen hoidettu aiemmin maanteitse ja rautateitse, koska Eriejärven ja Ontariojärven välillä on Niagaran putous. Itäänpäin Atlantille on Ylä-Kanadan liikennettä hoidettu vesitse Saint Lawrencejokea myöten. Sijainti on antanut periaatteellisen edun Toronton satamalle verrattuna Twin Port -järjestelmälle eli Minnesotan Duluthin ja Wisconsinin Superiorin yhteissatamalle Huronjärven länsipuolella Yhdysvalloissa.
Kaye Scott

Kaye Scott (s. 2. kesäkuuta 1984 Sydney, Uusi Etelä-Wales) on australialainen nyrkkeilijä. Hän on kaksinkertainen arvokisamitalisti.
Scott aloitti nyrkkeilyn harrastamisen 21-vuotiaana. Naisten kilpanyrkkeily oli vielä tuohon aikaan kielletty Uuden Etelä-Walesin osavaltiossa. Kielto poistettiin vuonna 2009 ja Scott otteli tuolloin ensimmäisen ottelunsa. Hänen ensimmäinen valmentajansa oli Daniel Fleming. Myöhemmin häntä on valmentanut itsekin arvokisoihin nyrkkeilyurallaan osallistunut Jamie Pittman.
Scott on otellut useissa painoluokissa. Vuonna 2012 hän osallistui Qinhuangdaon MM-kilpailuihin 69-kiloisissa, vuonna 2014 Jejun MM-kilpailuihin sekä Glasgow’n Kansainyhteisön kisoihin 75-kiloisissa ja vuonna 2016 Astanan MM-kilpailuihin 81-kiloisissa. Hän voitti Astanassa MM-hopeaa. Vuonna 2017 hän palasi välisarjaan, 69-kiloisiin, ja voitti muun muassa Puolan Gliwicessä järjestetyn kansainvälisen Silesian Open -turnauksen. Vuonna 2018 Scott edusti maataan Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa ja voitti niissä pronssia voitettuaan puolivälierissä nigerialaisen Itunu Oriolan, mutta hävittyään välierissä walesilaiselle Rosie Ecclesille. 
Scott on ammatiltaan personal trainer.
Maria Fernanda Amorim

Maria Fernanda Amorim (o.s. de Oliveira Ramos, s. 1934/1935) on portugalilainen perijätär ja miljardööri. Hän peri kolmen tyttärensä kanssa edesmenneen miehensä Américo Amorimin (1934–2017) varallisuuden. Tämän isoisä perusti vuonna 1870 Corticeira Amorim -korkkiteollisuusyhtiön, josta puolet Américo Amorim kuollessaan omisti. Arviolta noin 34 prosenttia maailman korkkitammimetsistä kasvaa Portugalissa ja maa tuottaa noin 50 prosenttia maailmanlaajuisesta korkkituotannosta. Corticeira Amorim vastasi noin neljänneksestä maailman korkkituotannosta. Taloudelliselta arvoltaan merkittävämpi on noin 18 prosentin osuus portugalilaisesta öljy- ja kaasuyhtöstä Galp Energia, jonka hallitusta Amorimin vanhin tytär Paula johtaa. Lisäksi perhe peri merkittäviä omistuksia useissa yrityksissä (Banco Portugues de Investimento, 25 % vaatetusyritys Tom Ford Internationalista ja 37 % Banco Unicosta Mozambikissa). Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes arvioi Amorimin perheen varallisuudeksi 5,1 miljardia dollaria.
Amorim on Portugalin Grijossa asuva leski. Hänellä on kolme lasta.
Pauline Oliveros

Pauline Oliveros (30. toukokuuta 1932 Houston, Texas – 24. marraskuuta 2016 Kingston, New York) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hänet tunnetaan kehittämästään uniikista meditatiivisesta ja improvisatorisesta lähestymistavastaan musiikkiin nimeltään "deep listening".
Oliveros opiskeli Houstonin yliopistossa 1950-luvun alussa ja siirtyi sitten San Francisco State Collegeen, josta hän sai kandidaatin arvon sävellyksessä vuonna 1957. Valmistuttuaan hän toimi itsenäisenä avantgardemusiikin esittäjänä ja säveltäjänä. Vuonna 1961 hän oli mukana perustamassa San Franciscon nauhamusiikkikeskusta, joka viisi vuotta myöhemmin siirtyi Oaklandin Mills Collegeen ja tuli tunnetuksi nimellä Center for Contemporary Music (Nykymusiikin keskus). 
Oliveros opetti Kalifornian yliopistossa, San Diegossa vuosina 1967–81. Hänen sävellystyyliinsä alkoivat tässä vaiheessa vaikuttaa alkuperäisamerikkalaiset kulttuurit ja Kaukoidän uskonnot, erityisesti buddhalaisuus. Hänen sävellyksissään hyödynnettiin luonnollisia ääniä, kuten esittäjien hengitystä, ja improvisaation elementeistä tuli musiikissa keskeisiä. Vuonna 1981 Oliveros asettui New Yorkin Kingstoniin, jossa hän jatkoi työskentelemistään vapaana esittäjänä ja säveltäjänä. Vuonna 1985 hän perusti Pauline Oliveros -järjestön, josta vuonna 2005 tuli uudelta nimeltään Deep Listening -instituutti. 
Oliveros sai säveltäjänä useita tilauksia, toimi eri yliopistojen nimikkosäveltäjänä ja esiintyi kansainvälisesti. Hän myös kirjoitti näkemyksistään musiikista useissa kirjoissa, joiden joukkoon lukeutuvat "The Roots of the Moment: Collected Writings 1980-1996" (1998) ja "Deep Listening: A Composer's Sound Practice" (2005). Oliveros sai useita palkintoja muun muassa John Simon Guggenheim Memorial Foundationilta, National Endowment for the Artsilta ja ASCAP:lta.
Jørgen Brekke

Jørgen Brekke (s. 26. huhtikuuta 1968) on norjalainen kirjailija.
Brekke on koulutukseltaan opettaja. Hän on työskennellyt toimittajana ja henkilökohtaisena avustajana. Hänen esikoisteoksensa on rikosromaani "Armon piiri", joka on käännetty monille kielille. Hän sai teoksesta palkinnot Norlis debutantpris ja Maurits Hansen-prisen - Nytt Blod parhaasta norjalaisesta rikosesikoisesta.
Brekken teosten tapahtumaympäristö on Trondheim. Päähenkilö on trondheimilainen poliisi Odd Singsaker. Kahdessa ensimmäisessä romaanissa tapahtumat liikkuvat myös historiassa, mutta kolmas "Menneskets natur" tapahtuu vain nykyajassa. "Doktor Fredrikis kabinett" on 1700-luvulle sijoittuva rikosromaani. Teoksessa "Paradisplaneten" yhdistyvät historia, filosofia ja kirjallisuus, ja "Avgrunnsblikkissä" rikostutkija Singsaker saa tutkittavakseen uusia ja vanhoja asioita.
Teokset.
Suomennetut teokset.
 – WSOY: 2011. – WSOY, 2013 – (Tasku-Kniga.). 
 – WSOY: 2013. – Johnny Kniga, 2014] (Tasku-Kniga.)
Helen Boatwright

Helen Boatwright (o.s. "Strassburger"; 17. marraskuuta 1916 Sheboygan, Wisconsin, Yhdysvallat – 1. joulukuuta 2010 Jamesville, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen taidemusiikin laulaja, äänialaltaan sopraano.
Ura.
Boatwright aloitti opiskelun Anna Shram Irvingin johdolla ja opiskeli myöhemmin laulamista professori Marion Simsin johdolla Oberlin-musiikkikonservatoriossa Ohiossa. Hän sai musiikissa kandidaatin arvonsa vuonna 1939 ja maisterin arvonsa 1943. 
Boatwrightista tuli ammattimainen oratoriolaulaja, mutta hän esiintyi myös oopperassa, tulkitsi 1900-luvun lauluohjelmistoa ja omisti aikaansa varhaiselle musiikille. Hänen uransa sopraanona kesti viisi vuosikymmentä. Hän lauloi muiden muassa Paul Hindemithin Collegium Musicumin, Alfred Mannin Cantata Singersin ja Johannes Somaryn Amor Artis Choralen kanssa. Hän teki useita levytyksiä; näiden joukossa ovat Charles Ivesin laulujen tulkintoja sisältävät julkaisut, joissa pianistina säestää John Kirkpatrick.
Boatwright opetti New Havenissa vuosina 1945–64, ja myöhemmin hän työskenteli muun muassa Syracusen yliopistossa ja Peabody-musiikkikonservatoriossa. Hän teki New Yorkin -debyyttinsä New Yorkin kaupungintalossa vuonna 1967. 
Yksityiselämä.
Boatwrightin puoliso oli viulisti, kapellimestari, säveltäjä Howard Boatwright, jonka kanssa hän usein esiintyikin. Pariskunta avioitui 25. kesäkuuta 1943, ja aviomies kuoli vuonna 1999. Pariskunnalle syntyivät lapset Howard Leake, Alice Karth ja David Alexander Boatwright.
Holly Taylor

Holly Taylor (s. 31. lokakuuta 1997) on Kanadassa syntynyt yhdysvaltalainen näyttelijä ja tanssija. Hän aloitti uransa Broadway-tuotannossa "Billy Elliot" 11-vuotiaana Sharon Percyn roolissa ja jatkoi roolissa lähes kaksi vuotta. Hän on näytellyt Paige Jenningsiä FX:n tv-sarjassa "Americans".
Hän on myös näytellyt useissa tv-mainoksissa.
Elämä ja ura.
Holly Taylor syntyi Middletonissa, Nova Scotiassa, Kanadassa, 31. lokakuuta 1997, vanhemmilleen Margaretille ja Markille . Hänellä on vanhempi veli nimeltään Philip. Kun perhe muutti New Jerseyyn vuoden 2000 alussa alkoi Taylor käydä tanssitunneilla, kolmevuotiaasta lähtien. Noin vuotta myöhemmin hän yllätti vanhempansa ilmoittamalla, että hän tulisi tanssimaan Broadwaylla kun hän kasvaisi isoksi. 11-vuotiaana Taylor tanssi kahdeksassa näytöksessä viikossa musikaalissa "Billy Elliot "Imperial Theatressa New Yorkissa.
Taylor kävi koulua yläasteella kotikaupungissaan New Jerseyssä niin paljon kuin "Billy Elliotin" aikataulu teki sen mahdolliseksi, ja piti koulumenestystään kiitettävällä tasolla. Hänet kutsuttiin Johns Hopkinsin lahjakkaiden lasten ohjelmaan, ja seuraavana vuonna lahjakkaiden lasten kansainväliseen opiskelijavaihto-ohjelmaan.
Taylorin aika "Billy Elliotissa" kesti 22 kuukautta. Sen jälkeen hän alkoi suunnata yhä enemmän näyttelemiseen, vaikka hän oli niin ujo, että se oli vaikeaa aluksi. "Mutta sitten, mitä enemmän olen alkanut tehdä sitä, sitä enemmän tulin ulos kuorestani ja enemmän nautin siitä", hän sanoi.
Taylor teki koe-esiintymisvideon vakoojatrilleri-televisiosarjaan "Americans "Los Angelesissa ja suostui ohjelmaan tavattuaan sen tuottajat New Yorkissa.
Taylor on asunut Waynessa, New Jerseyssä siitä lähtien kun hän oli kaksivuotias. Hän valmistui Wayne Hills High Schoolista vuonna 2016.
Taylor on opiskellut Kean Universityssa Unionissa, New Jerseyssä.
Janis Taylor

Janice Kathleen "Janis" Taylor (o.s. "Schuster"; s. 10. maaliskuuta 1946 Westfield, New York) on yhdysvaltalaissyntyinen taidemusiikin laulaja, äänialaltaan mezzosopraano. Hän sai Kanadan kansalaisuuden vuonna 1972. Hän sai alkujaan pianistin ja klarinetistin koulutuksen, mutta häntä rohkaisi laulamisen pariin toinen musiikin opiskelija, Robert Taylor, josta sittemmin tuli hänen aviomiehensä ja managerinsa.
Muutettuaan Montrealiin vuonna 1967 aloitti laulun opiskelemisen Bernard Diamantin johdolla. Hän on myös suorittanut opintoja Lina Narduccin, Antonio Narduccin, Stevenson Barrettin, Gérard Souzayn ja Danielle Valinin kanssa. Hän debytoi resitalistina Montrealissa vuonna 1971. Orkesterin kanssa hän esiintyi ensimmäistä kertaa Kanadassa vuonna 1973, Yhdysvalloissa 1979 ja Euroopassa 1980. Pariisissa Tayloria kuultiin ensimmäistä kertaa vuonna 1986. 
Uransa alkuvaiheissa Taylor keskittyi pikemminkin resitaali-, oratorio- ja orkesterimateriaaliin kuin oopperaan. Hänen ohjelmistoonsa ovat kuuluneet muiden muassa Messias-oratorio, Missa solemnis ja Verdin requiem. Erityisesti hän on suuntautunut Gustav Mahlerin tulkitsemiseen. Oopperan laulamisen Taylor aloitti vuonna 1975. Hän on tulkinnut oopperan puolella Harry Somersin, Pjotr Tšaikovskin, Dmitri Šostakovitšin, Arnold Schönbergin, Benjamin Brittenin, Richard Wagnerin, Wolfgang Amadeus Mozartin ja Jules Massenet'n rooleja. Vuonna 1980 Taylor otti pääasialliseksi asuinpaikakseen New Yorkin, vaikkakin hän piti myös Kanadan kansalaisuutensa.
Sherri Saum

Sherri M. Saum (s. 1. lokakuuta 1974) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Lena Adamsin roolissa draamasarjassa "The Fosters" (2013-2018), televisiorooleissa "Beggars and Choosers", "Asema 62" ja "Terapiassa" sekä rooleistaan saippuaoopperoissa "Sunset Beach", ja "One Life to Live".
Varhainen elämä.
Saum syntyi Dayton, Ohiossa saksalaiselle äidille ja afroamerikkalaiselle isälle. Hän aloitti uransa "ModelSearch-America -tapahtumassa" lähellä hänen kotiaan Kettering, Ohiossa. Hänet löydettiin lukion aika mallintöihin. Hän teki töitä lähinnä kesällä, ennen kuin hän muutti New Yorkiin työskentelemään täysipäiväisesti newyorkilaiseen mallitoimistoon Images Managementiin. Saum opiskeli Ohion osavaltionyliopistossa Columbuksessa, ja New Yorkin yliopistossa New Yorkissa.
Ura.
Saum aloitti näyttelijän uransa NBC:n saippuaoopperassa, "Sunset Beach" , Vanessa Hartin roolissa koko sarjan ajan, vuodesta 1997 vuoteen 1999. Vuonna 1999 hän sai Daytime Emmy-palkinnon ehdokkuuden erinomaisesta suorituksesta nuorena naisnäyttelijänä draamasarjassa. Myöhemmin, vuonna 1999, Saum palkattiin pysyvästi Showtimen komedia-draamasarjaan "Beggars and Choosers" (1999-2000), ja hän vieraili myös sarjoissa "Girlfriends" ja "Siskoni on noita". Elokuuta 2001 syyskuuhun 2003 hän näytteli toisessa ABC:n saippuasarjaroolissa Keri Reynoldsina "One Life to Livessa".
Saum näytteli 2006–2007 Natalien roolia FX :n draamasarjassa "Asema 62". Hän näytteli myös televisioelokuvassa "Relative Stranger" ja indie-elokuvassa "Ten Stories Tall". Vuonna 2009 hän näytteli Bessin roolissa HBO:n draamasarja "Terapiassa" toisella kaudella." Muutaman seuraavan vuoden aikana hän vieraili CW:n "Gossip Girlissä", CBS:n "Unforgettablessa," ABC:n "Body of Proof" ja "Kosto -"sarjoissa. Vuonna 2011, Saum sai päähenkilön roolin ABC:n draama pilottijaksoon "Grace" (kirjoittanut Krista Vernoff), yhdessä Abigail Spencerin ja Eric Robertsin kanssa, mutta sarjaa ei valittu tehtäväksi.
Vuonna 2012 Saum valittiin yhdessä Teri Polon kanssa päärooleihin Jennifer Lopezin tuottamaan draamasarjaan "Fosterit." Sarja sai ensi-iltansa 3. kesäkuuta 2013. Vuonna 2015, hän vieraili toisessa ABC-sarjassa, "How to Get Away with Murder".
Henkilökohtainen elämä.
19. toukokuuta 2007 Saum meni naimisiin pitkäaikaisen poikaystävänsä ja entisen "One Life to Live" -kanssanäyttelijänsä Kamar de los Reyesin kanssa New Yorkissa. Joulukuussa 2013 Saumin edustaja ilmoitti parin odottavan kaksosia. Kaksospojat syntyivät toukokuussa 2014.
Marika Rökk

Marika Karoline Rökk (3. marraskuuta 1913 Kairo, Egypti, silloinen Osmanien valtakunta – 16. toukokuuta 2004 Baden bei Wien, Itävalta) oli unkarilainen tanssija, näyttelijä ja laulaja, joka sai paljon julkisuutta 1930- ja 1940-luvun Saksassa. Häntä pidettiin Saksan vastineena Ginger Rogersille.
Unkarin Budapestissa kasvanut Marika Rökk pääsi jo 15-vuotiaana ammattimaiseksi viihdetanssijaksi "Hoffmann-Girls"-ryhmään. Vuonna 1933 hän esiintyi Budapestissä päätähtenä revyyssä "Stern in der Manage". Vuodesta 1934 hän kuului Saksassa UFA-elokuvayhtiön henkilöstöön. Hänen ensimmäinen UFA-elokuvaroolinsa oli filmissä "Leichte Kavallerie" (1935), joka teki hänestä elokuvatähden, joskin hän oli jo aiemmin mukana muutamissa unkarilaisissa ja brittiläisissä komedioissa kuten Why "Kiss Me Sergeant" (1930) ja "Why Sailors Leave Home" (1930). 
Hänen tunnetuimpia elokuvaroolejaan ovat filmit "Hallo Janine!" (1939), "Unelmieni tyttö" ("Die Frau meiner Träume", 1944) ja "Kind der Donau" (1950). 
Vuonna 1940 Rökk avioitui elokuvaohjaaja Georg Jacobyn kanssa. Yhdessä he tekivät muun muassa elokuvat "Frauen sind doch bessere Diplomaten" (värifilmi, 1939-41) ja Kora Terry (1940). Hänen rooleihinsa sisältyi usein tanssi- ja laulunumeroita. Hänen tavallisena tanssiparinaan oli Johannes Heesters.
Hän sai Bambi-palkinnon vuosina 1948, 1968, 1987, 1990 ja 1998.
Jukka Arvassalo

Jukka Arvassalo on suomalainen radio- ja televisiotoimittaja, joka työskenteli Yleisradiossa vuodesta 1976 vuoteen 2015.
Arvassalo opiskeli journalistiikkaa Tampereen yliopiston radio- ja tv-linjalla ja aloitti Yle-uransa Lappeenrannan aluetoimituksesta 1970-luvun lopulla. Hän kuului tuolloin taistolaiseen Toimittajaliittoon. 1980-luvulla hän työskenteli Kouvolan-toimituksessa, kunnes siirtyi vuonna 1990 perustettuun Radiomafiaan. 1990-luvun lopulla Arvassalo oli toimittajana Yle TV1 -kanavan opetusohjelmissa, josta hän palasi radion asiaohjelmiin.
Hänen viimeisiä ohjelmiaan ennen eläkkeellä jääntiä olivat "Arvolataamo", "Syntymäpäiväsankareita" ja ”maailmanparannusohjelma” "Arvassalo ry".
USS Montgomery (C-9)

USS Montgomery (runkonumero C-9) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1891 vesille laskettu Montgomery-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus.
Alus tilattiin Columbia Iron Worksiltä Baltimoresta Marylandistä, missä köli laskettiin helmikuussa 1890. Alus laskettiin vesille 5. joulukuuta 1891 kumminaan neiti sophia Smith ja otettiin palvelukseen 21. kesäkuuta 1894 Norfolkin laivastontelakalla päällikkönään Charles W. Davis.
Palvelus.
Alus liitettiin palvelukseen otettaessa Pohjois-Atlantin laivueeseen ja palveli Yhdysvaltain itärannikolla ja Karibianmerellä. Espanjan–Yhdysvaltain sodassa alus risteili huhtikuussa 1898 lähellä Kuubaa ja Haitia ja toukokuussa se liittyi Havannaa piirittävään laivastoon. Alus valtasi 5. toukokuuta kaksi alusta, "Lorenzon" ja "Frasquiton". Alus myös tulitti viikkoa myöhemmin espanjalaisten hallussa pitämiä linnakkeita.
Huhtikuussa 1899 alus siirrettiin Etelä-Atlantin laivueeseen, jolloin se operoi pitkin Etelä-Amerikan Atlantin puoleista rannikkoa ennen paluutaan Yhdysvaltoihin. Alus poistettiin palveluksesta 15. syyskuuta 1900 New Yorkissa.
Alus palautettiin palvelukseen 15. toukokuuta 1902, jolloin se liitettiin Pohjois-Atlantin laivueen Karibian-divisioonaan. Alus oli Länsi-Intian saaristossa, kunnes se poistettiin palveluksesta 15. syyskuuta 1904 Philadelphiassa.
Alus palautettiin palvelukseen 2. tammikuuta 1908, ja se operoi 5. laivastoalueella torpedoiden koealuksena. Vuosina 1914–1918 alus kuului Maryland Naval Militiaan. Alus nimettiin 14. maaliskuuta 1918 uudelleen "USS Annistoniksi" ja se liitettiin Yhdysvaltain laivaston partio-osaston 2. divisioonaan valvomaan merialuetta ja suojaamaan saattueita Atlantin rannikolla ja Karibianmerellä. Alus poistettiin palveluksesta 16. toukokuuta 1918 Charlestonissa Etelä-Carolinassa. Alus poistettiin 25. elokuuta 1919 alusluettelosta ja myytiin 14. marraskuuta.
Echo (musiikkipalkinto)

Echo on saksalainen musiikkialan palkinto, jota myöntää Deutsche Phono-Akademie, joka on Bundesverband Musikindustrien (BVMI) kulttuuri-instituutti. Palkintoja on jaettu vuosittain vuodesta 1992 lähtien alan saksalaisille ja ulkomaisille edustajille. Palkintoa edelsi Deutscher Schallplattenpreis, jota oli jaettu vuodesta 1963. Yhtenä palkitsemisperusteena on edellisen vuoden myynti.
Hiphop/Urban National -sarjassa palkinto myönnettiin vuonna 2018 levylle "JBG3", jonka sanoituksissa on juutalaisvihamielisiä viittauksia. Palkitseminen on herättänyt Saksassa suurta julkista huomiota, ja jotkut palkitut ovat palauttaneet palkinnon.
Barbara Pentland

Barbara Pentland (2. tammikuuta 1912 Winnipeg – 5. helmikuuta 2000 Vancouver) oli kanadalainen säveltäjä, pianisti ja musiikkipedagogi. Hän aloitti musiikin tekemisen yhdeksän vuoden iässä. Hän kävi koulunsa Montrealissa ja opiskeli säveltämistä sitten Pariisissa. Vuonna 1936 hän pääsi stipendillä jatkamaan opintojaan Juilliard Graduate Schooliin New Yorkiin, jossa häntä opettivat Frederick Jacobi ja Bernard Wagenaar, sekä Berkshire Music Centreen, jossa hän työskenteli Aaron Coplandin kanssa.
Toisen maailmansodan aikana Pentland pääsi opettamaan The Royal Conservatory of Musiciin Torontoon. Vuonna 1949 Harry Adaskin kutsui hänet liittymään juuri perustetun Brittiläisen Kolumbian yliopiston musiikkiosaston henkilökuntaan, johon hän kuului, kunnes erosi vuonna 1963.
Pentlandin varhainen musiikkituotanto on saanut vaikutteita César Franckin ja Vincent d'Indyn ranskalaisesta myöhäisromanttisesta kromaattisesta perinteestä. Pentland innostui 1930-luvulla vanhasta musiikista ja etenkin gregoriaanisesta laulusta. Hän sai vaikutteita Aaron Coplandin, Igor Stravinskin ja Béla Bartókin uusklassistisesta sävelkielestä, mutta ryhtyi sittemmin hyödyntämään sarjallisia tekniikoita. 
Pentland sai kunniatohtorin arvot Simon Fraser -yliopistosta ja Manitoban yliopistosta. Hänestä myös tehtiin Kanadan ritarikunnan jäsen. Viimeisinä vuosinaan Pentland kärsi heikosta terveydentilasta, jonka johdosta hän ei kuolemaansa edeltäneen vajaan vuosikymmenen aikana enää kyennyt säveltämään.
Sarah Habel

Sarah Evelyn Habel (s. 30. heinäkuuta 1982 Michigan, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt televisiosarjoissa "Underemployed" ja "Riverdale".
Habel suoritti tutkinnon Michiganin osavaltionyliopistossa.
Ura.
Yliopiston jälkeen Habel työskenteli teatterien näyttämöillä Lontoossa, New Yorkissa ja Wild Swanin lastenteatterissa. Habel teki ensimmäisen elokuvaroolinsa Drew Barrymoren ohjaamassa elokuvassa "Roller Girl".
Vuonna 2012 Habel valittiin yhdeksi pääroolin esittäjäksi MTV:n humoristiseen draamasarjaan "Underemployed".
Vuonna 2017 hän vieraili muutamassa jaksossa The CW -kanavan draamasarjassa "Riverdale", sekä oli suuressa roolissa Syfyn jännityselokuvassa "Atomica".
Karin Mortensen

Karin Mortensen (s. 26. syyskuuta 1977 Århus) on tanskalainen käsipalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän on Tanskan maajoukkueen pelaajana voittanut olympiakultaa Sydneyssä 2000 ja Ateenassa 2004 sekä osallistunut myös vuoden 2012 Lontoon olympialaisiin, joissa Tanska sijoittui yhdeksänneksi.. Hän voitti Euroopan-mestaruuden kotikisoissaan 2002. Hän lopetti maajoukkueuransa vuonna 2012 pelattuaan 233 maaottelua.
Seuratasolla Mortensen on edustanut Horsens HK:ta, Ikast-Bording EH:ta, SK Århusia ja FIF Copenhagenia.