tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Bernhard Weimar

Bernhard Saksi-Weimar () (16. elokuuta 1604 Weimar – 18. heinäkuuta 1639 Neuenburg am Rhein) oli saksalainen kenraali ja palkkasoturi kolmikymmenvuotisen sodan aikana. Hän taisteli protestanttien, Alankomaiden, Ruotsin ja Ranskan palveluksessa vuosina 1621–1639. Hän komensi Ruotsin armeijaa yhdessä Kustaa Hornin kanssa vuosina 1632–1634 ja itsenäistä, Ranskan rahoittamaa armeijaa Reinillä vuosia 1635–1639. Hän oli Saksi-Weimarin herttuan Juhana III:n yhdestoista ja nuorin poika.
Sotilasura.
Sotilasuransa Weimar aloitti kolmikymmenvuotisen sodan alussa palvelemalla vuosina 1621–1623 ja 1625–1627 protestanttien armeijassa. Hollannin armeijan palveluksessa hän oli vuosina 1623–1625 ja 1627–1630. Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolfin liittyessä kolmikymmenvuotiseen sotaan, Weimar siirtyi hänen palvelukseensa vuonna 1630.
Ruotsalaisten armeijassa Weimar yleni nopeasti, ollen mukana muun muassa Alte Vesten taistelussa. Jo Lützenin taistelussa vuonna 1632 hän oli ratkaisevassa roolissa voittaen taistelun, kun hän otti Ruotsin armeijan komentoonsa Kustaa II Aadolfin kaaduttua. 
Weimar johti yhdessä Kustaa Hornin kanssa ruotsalaisten armeijaa Nördlingenin taistelussa vuonna 1634, jossa katoliset murskasivat ruotsalaiset. 
Ura itsenäisenä palkkasoturina.
Nördlingenin taistelun jälkeen Weimar johdatti protestanttisen armeijan rippeet Elsassiin ja siirtyi Ranskan palvelukseen vuonna 1635. Hän johti menestyksekkäästi Ranskan rahoittamaa, mutta itsenäistä armeijaa sotien Reinillä katolisia vastaan. Vuosina 1637–1638 Weimar saattoi toimia suhteellisen vapaasti Etelä-Saksassa, koska Matthias Gallasin johtama keisarillinen pääarmeija keskittyi Johan Banérin johtamien ruotsalaisten ahdisteluun Pohjois-Saksassa.
Kesällä 1637 Weimar taisteli menestyksekkäästi Franche-Comtéssa. Sotaretken jälkeen hän ylitti Reinin elokuun alussa Rheinaussa ja kohtasi Johann von Werthin johtamat keisarilliset taistelussa, jonka Weimar voitti. Syyskuussa Weimarin oli kuitenkin pakko vetäytyä takaisin Reinin länsirannalle, minkä jälkeen hän siirtyi talvimajoitukseen Baselin hiippakuntaan. Weimar ei ollut saanut Ranskan lupaamaa rahallista tukea, minkä vuoksi hänen armeijansa oli kutistunut alle 4 000 mieheen.
Talvella 1637–1638 Weimar teki onnistuneen sotaretken Korkea-Reinillä. Ensimmäinen menestys tuli, kun Hohentwielin linnoituksen komentaja siirtyi varuskuntansa kanssa Württembergin herttua Eberhardin puolelta Weimarin puolelle. Tämän jälkeen Weimar otti haltuunsa Itävallan Waldstädten valtaamalla Reinin varrella olevat Säckingenin, Laufenburgin, Waldshutin. Hän voitti baijerilaiset Rheinfeldenissä, jonka jälkeen valtasi Rheinfeldenin, Neuenburgin ja Freiburgin. Tämän jälkeen hän piiritti Breisachia elokuusta–joulukuuhun 1638 ja valtasi kaupungin katolisten auttamisyrityksistä huolimatta. Breisach oli tärkeä tukikohta espanjalaisen tien varrella. 
Weimarin tavoitteena oli luoda valtauksistaan Elsassissa ja Reinillä oma herttuakunta, mutta hän kuoli isorokkoon ennen kuin pääsi sopimukseen kardinaali Richelieun kanssa. Tämän jälkeen Weimarin alainen myi vallatut linnoitukset Ranskalle, mikä johti Ranskan vaikutusvallan huomattavaan kasvuun alueella.
Gunnar Sahlstein

Georg Karl Gunnar Sahlstein (3. tammikuuta 1879 Kuopio – 10. tammikuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen kihlakunnantuomari ja kokoomuksen kansanedustaja ja ministeri.
Sahlsteinin vanhemmat olivat lääninrahastonhoitaja "Herman Werner Sahlstein" ja "Hulda Sofia von Fieandt". Hän pääsi ylioppilaaksi 1898 ja suoritti oikeustutkinnon 1902 ja sai varatuomarin arvon 1905. Sahlstein oli senaatin oikeusosaston ylimääräisenä kopistina 1907–1911, avustajana asianajokonttorissa Helsingissä 1907–1911 sekä Halikon tuomiokunnan vt. tuomarina 1911–1914. Hän palveli Turun hovioikeudessa ylimääräisenä virkamiehenä 1914, kanslistina 1914–1917, kirjaajana 1917, notaarina 1917–1918, viskaalina 1918, taloudenhoitajana 1917–1919 sekä asessorina 1918–1928. Viimeksi Sahlstein oli Euran tuomiokunnan tuomarina Raumalla 1928–1935.
Sahlstein oli kokoomuksen kansanedustajana Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä 1927–1932. Hän toimi eduskunnan lakivaliokunnan puheenjohtajana 1927–1930, sekä pankkivaliokunnan puheenjohtajana 1931 ja 1932. Sahlstein oli sisäasiainministerinä Ingmanin II hallituksessa 1924–1925.
Kunnallispolitiikassa Sahlstein oli mukana Turun kaupunginvaltuuston jäsenenä ja rahatoimikamarin puheenjohtajana sekä Rauman kaupunginvaltuuston jäsenenä. Hän oli myös Kuopion läänin läntisen vaalipiirin ja Turun läänin eteläisen vaalipiirin keskuslautakunnan sihteerinä.
Leonard Hjelmman

Alexander Leonard Hjelmman (22. kesäkuuta 1869 Rantasalmi – 7. huhtikuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen matemaatikko, joka toimi puolustusministerinä Kallion II hallituksessa 1925–1926 Kokoomuksen edustajana.
Hjelmmanin isä oli henkikirjoittaja Alexander Johan Hjelmman ja äiti Hilda Sofia Lindeberg. Hän valmistui insinööriksi Polyteknillisestä opistosta 1890 ja filosofian kandidaatiksi 1900 Helsingin yliopistosta. Opistoon hän tuli insinööritieteiden apuopettajaksi 1894, täydentäen matematiikan opintojaan Göttingenissä, Berliinissä ja Pariisissa 1897–1898. Opiston deskriptiivisen ja projektiivisen geometrian nuoremmaksi opettajaksi Hjelmman tuli 1901 ja toimi sitten opiston muututtua Teknilliseksi korkeakouluksi matematiikan professorina vuodesta 1908 aina vuoteen 1937 saakka. Hän oli korkeakoulun yleisen osaston esimies 1911–1919 ja korkeakoulun rehtori 1919–1937. 
Hjelmman julkaisi matemaattisia ja teknisiä tutkimustuloksia, oli Suomalaisten teknikkojen seuran perustajajäsen, puheenjohtaja kahteen otteeseen ja kunniajäsen vuodesta 1926. Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen hän oli 1917–1934, toimien pitkään valtuuston varapuheenjohtajana. Hän oli myös jäsen Helsingin kaupunginhallituksessa ja useissa eri komiteoissa. Hjelmman oli Tarton yliopiston kunniatohtori, ja vuonna 1949 hän sai tekniikan kunniatohtorin arvon.
Kokoomuksen ministerinä Hjelmman muun muassa edisti armeijan hankintasuunnitelmien toteuttamista.
Hjelmmanin oli puoliso vuodesta 1901 Elsa Katarina Lindeberg (1875–1924).
Lähteet.
Vuodeosasto

Vuodeosastoilla sairaaloissa ja terveyskeskuksissa hoidetaan potilaita, jotka jäävät vähintään yön yli hoidettaviksi tai tarkkailtaviksi. Osastoilla on tyypillisesti useita huoneita ja jokaisessa huoneessa on yhdestä useampaan moottoroitua vuodetta, joilla potilaat makaavat. Vuodeosastoille voidaan ottaa potilaita esimerkiksi ensiavun kautta, leikkausten jälkeen tai toisista sairaaloista lähetettyinä. Varsinkin suurissa sairaaloissa vuodeosastot on jaettu erikoisalojen tai osaston käyttötarkoituksen mukaan: sairaalassa voi olla esimerkiksi sisätautien, keuhkotautien ja lastentautien osastot, kirurginen vuodeosasto ja kuntoutusosastoja. Erikoistuneita vuodeosastoja ovat myös kriittisesti sairastuneita potilaita hoitavat teho-osastot.
Vuodeosastoilla on yleensä jatkuvasti työskentelemässä useita terveydenhuollon ammattihenkilöitä, tavallisimmin sairaanhoitajia tai lähihoitajia sekä etenkin arkipäivisin lääkäreitä ja muita vuodeosaston tarpeiden mukaan määräytyviä ammattilaisia. Vuodeosastolla voidaan esimerkiksi tehdä erilaisia laboratorio- ja röntgentutkimuksia, järjestää kuntoutusta, fysioterapiaa ja toimintaterapiaa, valmistella potilas leikkaukseen tai muuhun toimenpiteeseen ja järjestää saattohoitoa.
Lapsilla ja aikuisilla on yleensä erilliset vuodeosastot. Vuodeosastoilla on yleensä vierailuajat.
Vuodeosastojen resurssit.
Vuodeosastojen henkilöresurssit pitää mitoittaa potilasmäärän mukaan, jotta hoito onnistuisi tarkoituksenmukaisesti. Vuodeosastojen ylikuormittuneisuus lisää potilashaittoja ja vähentää potilastyytyväisyyttä. Samalla se kasvattaa työntekijöiden masennuksen riskiä ja lisää hoitohenkilöstön masennuslääkkeiden käyttöä. Lääkkeiden käytön on todettu kasvavan, kun potilaiden määrä ylittää selvästi osaston kapasiteetin.
Sigurd Mattsson

Kaarle Sigurd Mattsson (19. kesäkuuta 1892 Helsinki – 26. kesäkuuta 1970 Hämeenlinna) oli suomalainen agronomi, maaherra ja ministeri.
Mattsson toimi kansanopiston opettajana vuosina 1915–1919 ja oli Valion palveluksessa vuosina 1919–1921. Vuosina 1921–1930 hän toimi MTK:n sihteerinä ja vuosina 1930–1959 Hämeen läänin maaherrana. Mattsson sai maanviljelysneuvoksen arvonimen vuonna 1942.
Sigurd Mattsson on haudattu Hämeenlinnaan Ahveniston hautausmaalle. 
Maalaisliittoa edustanut Mattsson oli maatalousministerinä Sunilan I hallituksessa 1927–1928 ja Sunilan II hallituksessa 1931–1932.
Eemil Hynninen

Eemil Hynninen (15. maaliskuuta 1882 Joroinen – 9. lokakuuta 1947 Helsinki) oli suomalainen maatalous- ja sosiaalipoliitikko, joka toimi Oy Alkoholiliike Ab:n pääjohtajana.
Henkilöhistoria ja ura poliitikkona.
Hynnisen vanhemmat olivat maanviljelijä Aapeli Hynninen ja Fredrika Halonen. Hynnisen puoliso vuodesta 1912 oli Beda Johanna Málen. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1907, toimi Pellervo-seuran kirjallisena sihteerinä 1911-1916 ja samaan aikaan Helsingin maanviljelyslyseon opettajana sekä Maataloustuottajain keskusliiton sihteerinä ja tutkimustoiminnan johtajana 1918-1923. Lisensiaatiksi Hynninen valmistui 1924 (väitöskirja "Ulkotyöväen palkkasuhteen kehitys Suomen suurimmissa kaupungeissa 19. vuosisadalla ennen elinkeinovapautta"). Hän toimi Suomen edustajana Rooman kansainvälisessä maatalousinstituutissa 1924-1927, Pellervo-seuran toimitusjohtajana 1928-1936 sekä Oy Alkoholiliike Ab:n sosiaalijohtajana 1937-1939, kunnes hänestä tuli sen pääjohtaja 1940. Hynninen oli myös muun muassa Pienviljelijäin keskusliiton varapuheenjohtaja sekä Suomen Yleisradion ja Henkivakuutusyhtiö Salaman johtokunnan jäsen, samoin kuin Osuuskassojen keskuslainarahaston hallintoneuvoston jäsen. 
Hynninen toimi kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä Sunilan I hallituksessa 1927–1928 ja sosiaaliministerinä Kivimäen hallituksessa 1932–1935, edustaen Maalaisliittoa.
Kirjallinen tuotanto.
Hynninen julkaisi maaseudun oloja, maataloutta ja maatalouteen liittyvää osuustoimintaa koskevia teoksia sekä monta vuotta kestäneen työn tuloksena laajan kriittisen tutkielman "Uskontomme historiallisena ilmiönä ja sen perusarvot" (1945).
E. A. Tuomivaara

Eino Aarne (E. A.) Tuomivaara (sukunimi vuoteen 1906 Hägglund) (13. helmikuuta 1887 Säkkijärvi – 17. kesäkuuta 1975 Ikaalinen) oli suomalainen poliitikko, joka toimi Maalaisliiton ja IKL:n kansanedustajana sekä ministerinä. Koulutukseltaan hän oli agronomi.
Tuomivaaran vanhemmat olivat kauppalaivuri "Karl Teodor Hägglund" ja "Alina Ahonen". Hän pääsi ylioppilaaksi 1907 ja suoritti agronomin tutkinnon 1912. Tuomivaara oli Alhaisten kartanon tilanhoitajana Hattulassa 1908–1910, Marlebäckin tilanhoitajana 1912–1916 Iitissä ja Lahden kansanopiston maatalousaineiden opettajana 1913–1919. Vuosina 1919–1940 Tuomivaara toimi Viipurin läänin Uudenkirkon maamieskoulun johtajana ja maatalousaineiden opettajana. Hän oli myös Itä-Hämeen ja Viipurin läänin maanviljelysseurojen kesäkonsulenttina 1914–1918 ja 1920–1924, Itä-Hämeen maanviljelysseuran vs. sihteerinä 1918, Lahden kasvitarha- ja talouskoulun johtajana 1918 ja Uudenkirkon kotitalouskoulun johtajana 1929–1933.
Talvisodan jälkeen Tuomivaara toimi Loimaan maamieskoulun johtajana ja opettajana 1940–1952 sekä Loimaan kotitalouskoulun johtajana 1950–1952. Tämän ohella Tuomivaara oli sotavuosina pika-asutustoimikunnan jäsenenä 1940–1941 ja Tuomolan koulutilan va. hoitajana 1941–1944. Vuodesta 1953 lähtien hän eli talonomistajana Ikaalisissa elämänsä loppuun saakka.
Politiikassa Tuomivaara oli Maalaisliiton kansanedustajana Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä 1924–1930 ja IKL:n kansanedustajana Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä 1933 ja Viipurin läänin itäisestä vaalipiiristä 1933–1939 ja 1941–1945. Hän tuli edustaja Aleksanteri Koskenheimon tilalle 25. helmikuuta 1933 ja edustaja Paavo Susitaipaleen tilalle 3. tammikuuta 1941. Maalaisliittoon kuuluessaan Tuomivaara oli sosiaaliministerinä Svinhufvudin II hallituksessa 1930–1931. Tuomivaara oli myös presidentin valitsijamiehenä vuosien 1925, 1931, 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa.
Erkki Paavolainen

Erkki Paavolainen (17. toukokuuta 1890 Kivennapa – 18. maaliskuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen kouluneuvos ja kansanopiston johtaja joka toimi kokoomuksen kansanedustajana ja ministerinä.
Ura.
Paavolaisen vanhemmat olivat maakauppias "Pietari Paavolainen" ja "Maria Kääpä". Hän pääsi ylioppilaaksi 1908 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1915 ja kauppakoulunopettajan tutkinnon 1916. Paavolainen oli Karjala-lehden päätoimittajana 1917–1920, 1944–1952 ja 1954–1955 sekä lehden avustavana toimittajana 1953–1960. Hän oli Viipurin työväenopiston vt. johtajana 1919–1920, kokoomuksen Viipurin läänin piirisihteerinä 1919 sekä Uudenkirkon, myöhemmin Kanneljärven kansanopiston johtajana ja yhteiskunnallisten aineiden opettajana vuosina 1920–1953.
Paavolainen toimi Karjalan kulttuurirahaston sihteerinä ja asiamiehenä 1923–1960 sekä Karjalan liiton toiminnanjohtajana 1940–1942 ja liiton sanomalehtisihteerinä 1942–1944. Paavolainen oli päätoimittajana Nuorisoseura-lehdessä vuodesta 1917 lähtien, Karjalan Aamu -lehdessä 1942–1960, ja Kansanopistolehdessä 1955–1960. Hän oli myös Palautetun alueen neuvottelukunnan sihteerinä ja Suomenlahden rannikon huoltoalueen, Karjalan asiain ja Siirtoväenasiain neuvottelukunnan jäsenenä.
Paavolainen oli kokoomuksen kansanedustajana Viipurin läänin itäisestä vaalipiiristä vuosina 1924–1927, 1929–1933 ja 1936–1945 sekä Kymen läänin itäisestä vaalipiiristä 1945–1948 ja Kymen läänin vaalipiiristä 1948–1951. Hän oli sosiaaliministerinä Sunilan II hallituksessa 1932. Paavolainen oli myös presidentin valitsijamiehenä vuosien 1931, 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa. Kunnallispolitiikassa hän oli mukana Viipurin läänin Uudenkirkon kunnanvaltuuston varapuheenjohtajana ja Kanneljärven kunnanvaltuuston jäsenenä.
Paavolainen sai kouluneuvoksen arvonimen 1950.
Erkki Paavolaisen poika oli Turun yliopiston poliittisen historian professori Jaakko Paavolainen ja tytär kriitikko Katri Veltheim. Kansanedustaja Pekka Paavolainen oli Erkki Paavolaisen veli.
Sosiolingvistiikka

Sosiolingvistiikka tutkii kieltä ja sen käyttöä suhteessa sosiaaliseen ympäristöön. Se kuvaa kieltä sosiaalisena ilmiönä, tarkastelee kielellisten ja sosiaalisten tekijöiden välisiä yhteyksiä sekä etsii yhteiskunnallisia syitä kielen vaihtelun ja muutokseen.
Sosiolingvistiikka on kielitieteen osa-alue, mutta sillä on yhteyksiä myös sosiologiaan ja muihin yhteiskuntatieteisiin kuten sosiaalipsykologiaan. Sosiologisesti painottunutta tutkimusta voidaan nimittää myös kielisosiologiaksi. Sosiolingvistiikkaa pidetään usein soveltavana kielitieteenä, vaikka se voi olla hyvinkin teoreettisesti suuntautunutta.
Sosiolingvistiikassa on tutkittu muun muassa seuraavia aiheita:
Sosiolingvistiikan katsotaan alkaneen Yhdysvalloista 1950–60-luvuilla, vaikka sillä oli edeltäjänsä jo 1920–30-lukujen Neuvostoliitossa. Strukturaalis-funktionaalista lähestymistapaa sovelsivat murrekysymyksiin ensimmäisinä Uriel Weinreich ja muut Euroopasta Pohjois-Amerikkaan muuttaneet tutkijat, mutta varsinaisesti sosiolingvistiikan perustajiksi (”perustajaisiksi”) katsotaan yleensä Weinreichin oppilas William Labov, joka aloitti nimenomaan kvantitatiivisen variaationtutkimuksen, sekä John J. Gumperz ja Dell Hymes, jotka yhdistivät sosiolingvistiikkaan antropologisen näkemyksen, mikä johti tieteenalan toiseen päähaaraan. Terminä "sosiolingvistiikka" (engl. "sociolinguistics") esiintyy ensi kertaa luultavasti Haver C. Currien vuoden 1952 artikkelin otsikossa (”Projections of sociolinguistics”).
Etenkin varhaisvaiheen sosiolingvistiikassa keskeinen väite oli, että ”kieli heijastaa yhteiskuntaa”. Tällainen yksisuuntainen ajattelu (ts. piirteiden kulku vain yhteiskunnasta kieleen) kuului erityisesti sosiolingvistiikan variationistiseen ja metodologialtaan kvantitatiiviseen ensimmäiseen aaltoon (kuten sosiolingvisti Penelope Eckert on asiaa kuvannut). Siinä kielelliset muuttujat pyrittiin suoraviivaisesti kytkemään kielenulkoisiin tekijöihin kuten sosiaaliseen luokkaan, koulutustasoon, ikään tai sukupuoleen. Toisessa aallossa korostettiin pikemmin ryhmäidentiteettejä ja sosiaalisia verkostoja, ja kolmannessa aallossa sosiolingvistiset piirteet alettiin nähdä indekseinä, joita hyväkseen käyttämällä kielenpuhuja saattoi kääntää piirteiden suunnan kielestä yhteiskuntaan. Kolmannen aallon tutkimus on aiempia vahvemmin suuntautunut etnografiaan.
Suomeen ja muihin pohjoismaihin päähaaroista rantautui ensimmäisenä labovilainen variaationtutkimusmetodi. Sen esittelivät Suomessa tutkijayleisölle Matti Leiwo "Virittäjä"-lehden artikkelissaan vuonna 1969 (oltuaan opiskelijana Bloomingtonissa 1968–69) sekä Heikki Paunonen Labovin väitöskirjan kirja-arviossaan samassa lehdessä vuonna 1971. Samassa vuosikymmenenvaihteessa alkoi myös sosiolingvistisesti suuntautunut Helsingin puhekielen tutkimus Terho Itkosen aloitteesta.
Lionel Van Deerlin

Lionel Van Deerlin (25. heinäkuuta 1914 Los Angeles – 17. toukokuuta 2008 San Diego) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko ja kolumnisti.
Van Deerlin istui vuosina 1963–1981 Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä Kaliforniasta. Hän oli "The San Diego Union-Tribunen" viikoittainen kolumnisti ja kuollessaan San Diego State Universityn emeritusprofessori.
Tiibetiläiset

Tiibetiläiset (; ) ovat keskiaasialainen etninen ryhmä, jonka kotiseutu on Tiibet. Tiibetiläisiä on noin kuusi miljoonaa.
Tiibetiläisillä on omaleimainen kulttuuri, johon ovat vaikuttaneet muun muassa asuminen ankarissa vuoristo-olosuhteissa. Heidän pääuskontonsa on buddhalaisuus, jonka omaleimaista versiota kutsutaan länsimaissa useasti lamalaisuudeksi. Tiibetiläisten hengellinen johtaja on Dalai-lama. Tiibetiläiset puhuvat tiibetiä, joka jakaantuu useiksi toisilleen vaikeasti ymmärrettäväksi murteiksi.
Kiinan sortopolitiikan takia tiibetiläisiä asuu runsaasti pakolaisina Intiassa, Nepalissa ja länsimaissa. Tiibetiläiset ovat aika ajoin joutuneet Kiinassa todellisten sortotoimien kohteeksi, jossa heitä pyritty kiinalaistumaan monin eri tavoin, esimerkiksi tiibetiläisten omia uskonnollisia perinteitä on pyritty kieltämään taantumuksellisina.
Tiibetiläisten perimä on sopeutunut vuoriston vähähappiseen ilmaan. Tiibetiläisistä 88 %:lla on noin 8 000 vuotta sitten syntynyt mutaatio EGLN1-geenissä, jonka avulla heidän ruumiinsa ei ylireagoi vähähappiseen ilmaan. Henkilöillä ilman mutaatiota veren punasolut saattavat paisua, mikä voi johtaa sydänkohtaukseen. Toinen korkean asuinalueen sopeutuma löytyy geenistä EPAS1, jonka tiibetiläistä muotoa ei tavata missään muualla maailmassa. Geeni vaikuttaa veren happea kuljettavan hemoglobiinin määrään.
Charles Vanik

Charles Albert Vanik (7. huhtikuuta 1913 – 30. elokuuta 2007) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän syntyi Clevelandissa, Ohiossa, ja toimi uransa varhaisvaiheessa mm. kaupunginvaltuutettuna 1938–1939 sekä osavaltion senaattorina 1940–1942. 
Charles Vanik opiskeli lakia ja valmistui Western Reserve Universitystä. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1955–1981.
Vanikin isovanhemmat olivat Tšekkoslovakiasta. Hän kuoli 94-vuotiaana kotonaan Floridan Jupiterissa.
Don Edwards

William Donlon ”Don” Edwards (6. tammikuuta 1915 – 1. lokakuuta 2015) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko ja lakimies. 
Edwards opiskeli San Jose High Academyssä sekä Stanfordin yliopistossa, josta hän valmistui vuonna 1936. Hän toimi sen jälkeen lakimiehenä ja vuosina 1940–1941 FBI:n erityisagenttina. 
Don Edwards istui Yhdysvaltain edustajainhuoneessa Kaliforniasta vuosina 1963–1995. Hän lähti kongressista juuri ennen 80-vuotispäiväänsä. "Don Edwards San Francisco Bay National Wildlife Refuge" Kaliforniassa on nimetty hänen mukaansa.
Kiichi Miyazawa

Kiichi Miyazawa (, 8. lokakuuta 1919 – 28. kesäkuuta 2007) oli japanilainen poliitikko, joka toimi Japanin pääministerinä 5. marraskuuta 1991–9. elokuuta 1993.
Miyazawa syntyi Fukuyamassa, Hiroshiman prefektuurissa, ja valmistui Tokion yliopistosta. Hän liittyi talousministeriöön vuonna 1942 ja tuli vuonna 1953 valituksi Japanin parlamentin ylähuoneeseen. Hän siirtyi alahuoneeseen 1967. 
Miyazawa toimi ennen pääministeriyttään muun muassa ulkoministerinä (1974–1976) ja vuodesta 1987 talousministerinä. Jälkimmäisestä virasta hän joutui kuitenkin eroamaan nk. Recruit-skandaalin yhteydessä.
Miyazawa toimi vuosina 1999–2002 jälleen Japanin talousministerinä. Hän jätti parlamentin vuonna 2003.
Effoa

Effoa (vuoteen 1937 Finska Ångfartygs Aktiebolaget, vuosina 1937–1976 Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiö – Finska Ångfartygs Aktiebolaget, lyhenne suomeksi SHO ja ruotsiksi FÅA) oli vuosina 1883–1990 toiminut suomalainen laivayhtiö. Se oli yksi nykyisen Silja Linen edeltäjäyhtiöistä.
Historia.
Yhtiön perusti vuonna 1883 kapteeni Lars Krogius. Yhtiön alkuperäinen nimi oli Finska Ångfartygs Aktiebolaget (FÅA), vuodesta 1937 Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiö – Finska Ångfartygs Aktiebolaget (SHO). Yhtiö perustettiin hoitamaan höyrylaivaliikennettä Suomen ja Englannin välille. Ensimmäinen laiva, "S/S Sirius", aloitti liikennöinnin Hulliin vuonna 1884. Yhtiön alukset kuljettivat maataloustuotteita, kuten voita, sekä etenkin matkustajia, jotka jatkoivat matkaa Hullista Yhdysvaltoihin siirtolaisiksi. Toiminta laajeni vähitellen niin, että vuonna 1929 yhtiöllä oli jo 44 laivaa ja vuonna 1939 55 laivaa.
Säännöllinen liikenne Turusta Tukholmaan alkoi vuonna 1904 yhteistyössä turkulaisen Bore-varustamon kanssa. Ruotsalainen Svea-varustamo liittyi yhteistyöhön vuonna 1918. Helsingfors Ångfartygs Aktiebolaget sulautui FÅA:an vuonna 1920. Yhteistyö varustamoiden välillä matkustajaliikenteessä tiivistyi asteittain, ja vuonna 1957 Bore, Svea ja SHO perustivat yhteisen varustamon Oy Siljavarustamo – Siljarederiet Ab:n, josta tuli myöhemmin markkinointiyhtiö Oy Silja Line Ab. Vuonna 1975 perustettiin yhdessä Finnlinesin kanssa yhteinen markkinointiyhtiö Finncarriers huolehtimaan Itämeren ja Pohjanmeren rahtiliikenteestä.
FÅA osti meripelastus- ja hinaustoimintaa harjoittavan Neptun Oy:n osakkeiden enemmistön vuonna 1910. Neptun toimi tytäyrhtiönä, kunnes se lakkautettiin ja sulautettiin osaksi Effoaa vuonna 1989. 
SHO:n pääkonttoriksi valmistui vuonna 1955 Helsingin Etelärantaan toimistotalo samalle paikalle, jossa yhtiön konttori oli aloittanut toimintansa vuonna 1883. Talo tunnetaan nykyään Kirkon talona.
Ruotsinkielinen nimilyhenne FÅA lausuttiin suunnilleen "eff-o-a", ja yhtiö muutti nimensä virallisesti Effoaksi vuonna 1976. Yhtiö lopetti itsenäisen toimintansa vuonna 1990, kun se sulautui Johnson Linen kanssa EffJohniksi. EffJohn muutti vuonna 1995 nimensä Silja Oy:ksi.
Effoan aluksia.
Hangossa Effoan laivoja on muistettu antamalla Gunnarsinrannan kaduille nimet Astreantie, Uraniantie, Polariksentie ja Arcturuksentie.
Emma Caulfield

Emma Caulfield, alk. Emma Chukker, (s. 8. huhtikuuta 1973 San Diego, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, jonka läpimurtorooli oli Anya Jenkins televisiosarjassa "Buffy, vampyyrintappaja". Hän näytteli kostodemoni Anyaa sarjan kolmannelta kaudelta alkaen ja teki satunnaisia vierailuja aina sarjan viidennelle kaudelle asti, jonka jälkeen hänestä tuli sarjan vakituinen näyttelijä kunnes se päättyi vuonna 2003. Hän on myös näytellyt muun muassa televisiosarjoissa "Beverly Hills 90210" ja "Monk" sekä elokuvissa "Darkness Falls" (2003) ja "Bandwagon" (2004). Joskus hänen nimensä esiintyy muodossa Caufield.
Elämänvaiheet.
Caulfield on kuvaillut teinikäistä itseään "musikaaliteatterinörtiksi". Hän aloittikin näyttelijän opintonsa jo lukioikäisenä sandiegolaisissa La Jolla Playhousessa ja Old Globe Theatressa. Jälkimmäisessä hänet palkittiin kunniamaininnalla "Excellence in Theatre Arts". Myöhemmin Caulfield opiskeli psykologiaa San Franciscon yliopistossa. Hän kuitenkin keskeytti opintonsa panostaakseen uraansa näyttelijänä. Caulfield on ollut kerran naimisissa, mutta on sittemmin eronnut. Hänen läheisiin ystäviinsä kuuluvat hänen "Buffyn" aikaiset kollegansa Alyson Hannigan, Anthony Head ja Tom Lenk.
Ura.
Caulfiedin ensimmäisiä rooleja televisiossa oli Susan Keats nuortensarjassa "Beverly Hills 90210". Hän näytteli sarjassa vuosina 1995–1996 ja ehti olla mukana noin 30 jaksossa. Seuraavaksi hän sai roolin saippuasarja "General Hospitalista", jossa hän esitti Lorraine Milleria. Lisäksi Caulfield vieraili muutamissa muissa televisiosarjoissa.
"Buffy".
Vuonna 1998 Caulfield sai pienen roolin televisiosarjasta "Buffy, vampyyrintappaja". Hän esitti niin kutsuttua viikon hirviötä, kostodemoni Anyankaa, kolmannen kauden jaksossa "Toivomus". Jakson päätteeksi Anyanka muuttui takaisin ihmiseksi. Caulfieldia pyydettiin uusimaan roolinsa vielä saman kauden myöhemmässä jaksossa "Kaksoisolento", jossa ihmisnimen Anya ottanut entinen kostodemoni yritti saada voimiaan takaisin. Caulfield palasi rooliin vielä muutamaan otteeseen enimmäkseen juonellisista syistä. Sarjan luoja Joss Whedon kuitenkin piti hahmosta ja näyttelijästä, ja Anya jäi sarjaan. Caulfield näytteli Anyaa lähes jokaisessa "Buffyn" seuraavan kauden jaksossa. Viidennen kauden alkaessa hänet kohotettiin sarjan vakituisen näyttelijän asemaan. Caulfield jatkoi Anyana aina sarjan loppuun asti vuoteen 2003.
Muut työt.
"Buffyn" jälkeen Caulfield näytteli elokuvassa "Darkness Falls" (2003). Se oli hänen ensimmäinen elokuvansa. Vuonna 2004 hän oli mukana tv-elokuvassa "I Want to Marry Ryan Banks" ja tuotti elokuvan "Bandwagon" yhdessä ystävänsä Karri Bowmanin kanssa. Caulfield myös näytteli elokuvassa. Samana vuonna hän vieraili yhden jakson verran televisiosarjassa "Monk".
Al-Anbar

Anbarin maakunta () on yksi Irakin yhdeksästätoista kuvernementistä (maakunnasta). Se sijaitsee Irakin länsiosassa. Sen pinta-ala on 138 228 neliökilometriä, josta valtaosa asumatonta aavikkoa, ja se on Irakin laajin maakunta (32 prosenttia valtion pinta-alasta). Maakunta rajoittuu lounaassa Saudi-Arabiaan, lännessä Jordaniaan ja luoteessa Syyriaan. Pohjoisessa sen naapurina on Ninawan sekä idässä Saladinin, Bagdadin, Babilin, Karbalan ja Najafin maakunnat.
Maakunnan asukasluku oli vuoden 1997 väestönlaskennassa 1 023 736. Vuoden 2014 alussa väkiluvuksi arvioitiin runsas 1,48 miljoonaa. Anbarin maakunnan pääkaupunki on Ramadi (Ar-Ramādī), joka sijaitsee Fallujan tavoin maakunnan itäosassa lähellä Bagdadia. Asukkaista suurin osa on sunnimuslimeja. 
Historia.
Al-Anbarin maakunnan nimi oli vuoteen 1962 asti Dulaim ja vuosina 1962-1976 Ramadi.
Vuosien 2003–2010 Irakin sodassa se oli aluksi Irakin vastarintaliikkeiden tärkein tukialue. Erityisesti Fallujassa käytiin rajuja taisteluita. Yli neljäsosa Irakissa kuolleista amerikkalaissotilaista sai surmansa al-Anbarissa. Vuonna 2006 sunnikapinalliset kääntyivät al-Qaedaa vastaan, ja ottivat alueen turvallisuuden vastuulleen. Yhdysvallat poistui alueelta 2008. 
Syksyllä 2014 jihadistijärjestö Isis on saanut suurimman osan maakuntaa hallintaansa. Yli kolmannes maakunnan väestöstä (558 000 henkeä) oli pelkästään tammi–elokuussa 2014 lähtenyt kotoaan evakkoon suojaan väkivallan varalta.
Toukokuussa 2015 Isis onnistui valtaamaan maakunnan hallintokeskuksen, Ramadin kaupungin.
Hallinnollinen jako.
Maakunta jakautuu aluehallinnon toisella tasolla paikallishallitoa varten kahdeksaan piirikuntaan. Maakunnan väestö 1 482 044 (1/2014) jakautui piirikuntiin seuraavasti:
Piirikunnat jakautuvat edelleen alipiirikuntiin (subdistrict), ja aluehallinnon neljännellä tasolla sijaitsevat kaupungit.
Jessica Folcker

Jessica Elisabeth Angelique Folcker (s. 9. heinäkuuta 1975 Täby) on ruotsalainen laulaja.
Folcker opiskeli lapsesta saakka musiikkikoulussa ja haaveili ammattilaulajan urasta. Toive toteutui hänen ryhdyttyään Ace of Basen ja Dr. Albanin taustalaulajaksi. Hän esitti myös kertosäkeen Leila K:n hitillä "Electric". Folcker oli vuonna 1994 ehdolla Miss Ruotsi -kilpailussa. 
Folckerin esikoisalbumi "Jessica" julkaistiin vuoden 1998 syksyllä. Levy oli syntynyt lauluntekijä-tuottaja Max Martinin yhteistyöstä. Hän sai levyllään kansainvälisiä ihailijoita, ja Ruotsissa listan kärkeen nousivat singlet "How Will I Know Who You Are" ja "Tell Me What You Like". Molemmat myivät platinaa. 
Folcker on kilpaillut Melodifestivalenissa euroviisupaikasta kolmesti, vuosina 2005, 2006 ja 2014. Ensimmäinen ruotsinkielinen albumi julkaistiin vuonna 2005. Folcker on vieraillut Bomfunk MC’s:n levyllä Burnin' Sneakers kappaleella "(Crack It) Something Going On".
Folckerin isä on kotoisin Senegalista.
Voimaballadi

Voimaballadi on rockmusiikin alalaji, jolle on tyypillistä balladeiksi kutsuttujen hitaiden kappaleiden esiintyminen. Mahtipontiset "power balladit" olivat yleisiä 1980-luvun glam metal -yhtyeiden tuotannossa. Sellaisten yhtyeiden kuin Bon Jovin, Def Leppardin, Poisonin, Scorpionsin ja Whitesnaken tuotannossa oli paljon voimaballadeja. Myös eräiden muiden tyylilajien edustajat ovat tunnettuja voimaballadeista, kuten esimerkiksi Bryan Adams, Cher, Celine Dion, Foreigner ja Styx.
Voimaballadin ja perinteisen balladin erona voitaneen pitää bändisovituksia. Voimaballadille on ominaista viimeistään kappaleen loppuun mentäessä särötettyjen ”voimasointujen” käyttö kitaroissa muuten pehmeän musiikillisen ilmaisun taustalla. Balladin perinteisessä ilmaisussa voimasoinnuille ei nähty tarvetta. Hyvänä esimerkkinä toimii Evanescence-yhtyeen "My Immortal"-single, josta on kaksi hyvin erilaista sovitusta. Alkuperäinen albumiversio sisältää vain solisti Amy Leen herkän tulkinnan pianon säestämänä, mutta musiikkivideota varten äänitettiin myös versio koko yhtyeen voimin.
Hammaskivi

Hammaskivi ("calculus dentalis, odontoliitti") on hammassairaus, jossa suun bakteereista ja kalkkisuoloista muodostuu kerrostumaa hampaan pinnalle. 
Plakki eli bakteerimassa kovettuu hammaskiveksi syljen ja bakteerien aineenvaihdunnan vaikutuksesta. Hammaskiveä muodostuu ensin hampaiden vapaille pinnoille ienrajaan, johon myös plakki tavallisesti kertyy. Hammaskivi aiheuttaa ikenissä gingiviitin eli ientulehduksen, joka ilmenee ikenien verenvuotona hampaita harjatessa. Hammaskiveä poistetaan ultraäänen ja raaputtamisen avulla.
Joskus voidaan käyttää termejä supragingivaalinen ja subgingivaalinen hammaskivi. Ensimmäinen viittaa ikenenpäälliseen hammaskiveen ja jälkimmäinen ikenenalaiseen hammaskiveen.
Ruotsin Sanomat

Päivälehti Ruotsin Sanomat oli sanomalehti "Viikkoviestin" jatkaja. Jukka Tuurala osti 1998 lakkautusuhan alla olleen "Viikkoviestin". Lehti alkoi ilmestyä 1. syyskuuta 2003 viisipäiväisenä päivälehtenä "Ruotsin Sanomat". Lehden toimitus sijaitsi Vällingbyssä Tukholmassa.
"Viikkolehden" tilaajia oli ollut noin 7 000 ja lehden toiminta oli tappiollista 2003, kun päätös päivälehdeksi siirtymiseksi tehtiin. Lehden tilanne kuitenkin ajautui yhä huonommaksi. Tilaajamäärä putosi puoleen ja lehti meni konkurssiin 7. huhtikuuta 2005.
Vakinaista henkilökuntaa lehdellä oli toistakymmentä avustajien lisäksi.
"Ruotsin Sanomissa" julkaistiin STT:n ja TT:n välittämiä uutisia, pääkirjoituksia vähemmistöpolitiikasta, yleisönosastolla käytiin kiivaitakin keskusteluja ja lehdessä oli myös novelleja, runoja ja kolumneja. Eräs lehden tunnetuimmista avustajista oli Asko Sahlberg.
Surukeijukala

Surukeijukala ("Gramma melacara") on keijukaloihin kuuluva kala.
Ulkonäkö ja koko.
Surukeijukala on purppuranpunainen mustaa otsaa lukuun ottamatta. Se kasvaa noin 10 cm pitkäksi.
Alkuperä.
Surukeijukala on kotoisin Karibialta. Siellä se elää syvemmällä kuin muut keijukalat, tyypillisesti 20–30 metrin syvyydessä.
Käyttäytyminen.
Surukeijukala on reviiritietoinen ja aggressiivinen lajitovereita ja joskus muitakin suunnilleen samannäköisiä kaloja kuten lilakeijuahvenia ja purppurakeijuahvenia kohtaan. Sen sijaan se ei vahingoita selkärangattomia, joten se sopii riutta-akvaarioon.
Ravinto.
Surukeijukala syö lihapitoista ruokaa.
MEMS-Pico

MEMS-Pico on kiinalainen pikosatelliitti, joka laukaistiin avaruuteen 25.5.2007.
Sen toteutti Zhejiangin yliopisto ja Kiinan tiedeakatemian alainen "Shanghai Institute of Microsystem and Information Technology". Satelliitissa kokeiltiin MEMS-teknologioita, pieniä kiihtyvyysantureita, gyroskooppeja ja infrapuna-sensoreita. 
MEMS-Pico ei omaa asennonsäätöjärjestelmää eikä propulsiojärjestelmää. Täten siinä ei ole liikkuvia osia (gyroskoopit perustunevat lasertekniikkaan). Se on muodoltaan 26-tahkoinen pallomainen kappale. Pinnasta osa on aurinkokennojen peittämä (ala: 270 neliösenttimetriä), joka mahdollistaa satelliitin pitemmän toiminnan kuin akku- tai paristokäyttöisenä. Sähkötehon tuotto on 2 wattia. 
Satelliitin hyötykuormana on MEMS IR-sensori ja CMOS-kamera. Tärkeä osa satelliittia on sen S-kaistan tietoliikennejärjestelmä (komentojen vastaanotto 2100 MHz ja sanomien (4096 bps) lähetys maahan 2300 MHz taajuudella).
Diadeemikeijuahven

Diadeemikeijuahven ("Pseudochromis diadema") on keijuahveniin kuuluva kala. Värikästä, aggressiivista diadeemikeijuahventa pidetään meriakvaariokalana.
Koko ja ulkonäkö.
Diadeemikeijuahven kasvaa noin 6–8 cm pitkäksi. Vartalon yleisväri on keltainen, selkää pitkin kulkee heleän pinkki juova.
Alkuperä.
Diadeemikeijuahven elää luonnossa Tyynellämerellä: Indonesian, Thaimaan, Malesian ja Filippiinien ympäristön koralliriutoilla.
Käyttäytyminen.
Diadeemikeijuahven on aggressiivinen laji ja puolustautuu itseään isompia kaloja vastaan. Se sopii muuten riutta-akvaarioon, mutta syö sieltä katkaravut.
Ravinto.
Diadeemikeijuahvenet syövät pieniä äyriäisiä.
Veteraanikuorma-autoseura

Veteraanikuorma-autoseura ry (aiemmin: Veteraanikuorma-autojen Seura ry) on valtakunnallinen, vanhojen tavara-autojen ja muiden hyötyajoneuvojen entistämistä, sekä näihin liittyvän perinteen ja historiatiedon tallentamista edistävä harrastajajärjestö. Seura on yksi Suomen ajoneuvohistoriallinen keskusliitto - SAHK ry:n 31:stä itsenäisestä jäsenjärjestöstä. Vuoden 2024 lopussa oli yhdistyksellä 1003 henkilöjäsentä ja 127 kannatusjäsentä.
SA-HK ry:n ja viranomaisten yhteistyönä ovat syntyneet useat tämän päivän harrastustoimintaa tukevat päätökset; museoajoneuvopäätös, MR-rekisteritunnukset, museoajoneuvojen katsastusjärjestelmä, ajoneuvoveron alentaminen, sekä dieselveron ja käyttömaksun poistaminen museoajoneuvoilta. 
Tavoitteidensa toteuttamiseksi seura mm. järjestää jäsenistölleen vuosittain kokoontumisia ja matka-ajoja eri puolille Suomea sekä ajoneuvojen entisöintiä käsitteleviä neuvontatilaisuuksia. 
Seura tuottaa kuorma-autoperinnettä, ajoneuvojen entistämistä ja kuljetuskulttuuria käsitteleviä kirjallisia julkaisuja ja AV-tallenteita, sekä kerää ja taltioi alaan liittyvää materiaalia. Jäsenlehti "VetKu" tuotetaan pääosin jäsenistön aineistosta, ja se toimii jäsenistön keskinäisenä yhdyssiteenä ja informaatiokanavana. Julkaisua tuotetaan neljä numeroa vuodessa. Seuralla on omat, kuorma-autojen historiaan perehtyneet ja näiden entisöintiin erikoistuneet museoajoneuvotarkastajat. 
Vetku.
Yhdistyksen jäsenjulkaisu on Vetku. Se löytyy Lehtiluukku-palvelusta.
Lehden vanhimpia numeroita on saatavilla PDF-tiedostoina.
Tapahtumia.
Vuodesta 2014 alkaen on järjestetty vanhojen kuorma-autojen yksipäiväinen näyttely samaan aikaan kakspäiväisen Classic Motorshow:n kanssa sen ensimmäisenä lauantaipäivänä Kukonkoivussa entisellä Teilikankaan Esso-asemalla, myöhemmällä St1:llä lukuunottamatta Covid-19:n aikaa. Sen jälkeen on säännöllisesti järjestetty "Old Trucks Lahes" tapahtuma alken 2023 säännöllisesti Kujalassa uudella teollisuusalueella Originatorin pihalla. Välivuotena 2021 siellä järjestettiin koenäyttely.
Yhdistys on osallistunut myös Classic Motorshow:hin ainakin 2016. Silloin aiheena olivat Sisu-kuorma-autot. 
Lahes tarkoittaa Lahdessa. Se on puhekielinen ja liioiteltu muoto t:n astevaihtelusta d:ksi itäsuomalaiseen tapaan ja lopulta d:n katoamisesta. Tämä inessiivi paljastaa lahtelaisen puhujan.
Perinnekuorma-auto.
Republic 20 on Veteraanikuorma-autojen seura ry:n omistama kuorma-auto, joka on valmistettu vuonna 1920. Suomen Osuuskauppojen Keskuskunta tuotti Yhdysvalloista osat 57 Republic -kuorma-auton runkoon ja kokosi ne Vallilassa. Kuorma-autojen lavat valmistettiin Suomessa. Viimeinen kuorma-auto pelastettiin Leppävaarasta autopurkaamolta vuonna 1959. 
Auto on entistettynä alkuperäistä vastaavaan kuntoon ja rekisteröity museoajoneuvoksi.
Sjællandin alue

Sjællandin alue (suomeksi myös "Sjellannin alue", ) on yksi Tanskan viidestä alueesta (). Alueen pinta-ala on 7 225,8 neliökilometriä ja vuoden 2022 lopussa siellä oli 849 629 asukasta. Väestötiheys alueella oli 115,9 asukasta neliökilometriä kohti. 
Sjællandin alue muodostettiin 1. tammikuuta 2007 osana Tanskan kuntauudistusta. Alueeseen kuuluu kolme entistä amtia: Roskilden amt, Storstrømin amt ja Länsi-Sjællandin amt. Sjællandin alueeseen kuuluu 17 kuntaa. Alueen suurin kunta on Roskilde. Alueen hallinnollinen keskus on Sorø. Aluevaltuustoon kuuluu 41 jäsentä.
Alueen päätehtävä on terveydenhuollosta vastaaminen. Vuonna 2020 Sjællannin alue käytti terveysmenoihin 18,6 miljardia Tanskan kruunua. Alueella toimii useita erityisryhmille tarkoitettuja instituutioita, minkä lisäksi alue vastaa aluesuunnittelun tehtävistä kuten julkisesta liikenteestä. Alueet eivät voi periä veroja, vaan ne rahoitetaan valtion ja kuntien maksuilla.
Tehtävät.
Terveydenhuollon 18,6 miljardin kruunun menoissa vuonna 2020 suurimmat erät olivat somaattiset sairaalat 12,2 miljardilla Tanskan kruunulla, psykiatria 1,4 miljardilla Tanskan kruunulla ja yleissairaanhoito 1,5 miljardilla Tanskan kruunulla. Alueen sairaaloiden rakenne on mututunut alueen muodostumisen jälkeen lisääntyneen erikoistumisen myötä. Alueen sairaalaverkko perustuu neljään päivityssairaalaan, jotka sijaitsevat Holbækissa, Slagelsessa, Køgessa ja Nykøbing Falsterissa. Alueen suurin sairaala on Sjællannin yliopistollinen sairaala Køgessa. Uusi sairaala on rakennettu valtion tuella ja ensimmäinen osa otettiin käyttöön vuonna 2022.
Sjællannin alueella psykiatrialla on oma organisaationsa, joka on erillinen somaattisesta sairaalajärjestelmästä. Piiripsykiatrian lisäksi on psykiatrisia sairaaloita, jotka sijaitsevat mm. Slagelsessa, Nykøbing Falsterissa ja lähellä Roskildea.
Pääkaupunkialuella otettiin käyttöön vuonna 2013 kattava hätäapujärjestelmä, jossa hoitajat ohjaavat potilaat oikeisiin palveluihin tehokkaasti. Vuosina 2016–2017 Pääkaupunkialue ja Sjællandin alue ottivat käyttöön yhteisen IT-järjsetelmän "Sundhedsplatformen", joka kerää potilastiedot yhteen.
Aluevaltuusto.
Tanskassa on viisi aluevaltuustoa, joista jokaiseen kuuluu 41 jäsentä. Jäsenet valitaan neljän vuoden välein kunnallisvaalien yhteydessä.
Ensimmäiset uuden hallintojaon mukaiset paikallisvaalit järjestettiin 15. marraskuuta 2005. Aluevaltuuston ensimmäinen puheenjohtaja oli Venstre-puoluetta edustanut entinen Roskilden läänin pormestari ja maakuntaliiton puheenjohtaja Kristian Ebbensgaard. Vuoden 2009 vaaleissa kärkiehdokas aluevaltuuston puheenjohtajan tehtävään oli sosiaalidemokraattien Tommy Kamp Køgen, mutta hän vetäytyi vaalikampanjan aikana. Uudeksi puheenjohtajaksi valittiin 66-vuotias Slagelsen pormestari Steen Bach Nielsen. Vuoden 2014 vaalien jälkeen puheenjohtajaksi nousi Venstren Jens Stenbæk, joka oli aiemmin Tornvedin kunnanjohtaja ja Holbækin apulaispormestari. Stenbæk siirtyi vuonna 2017 energiayhtiö Andelin puheenjohtajaksi ja hän vetäytyi politiikasta. Vuoden 2017 vaaleissa aluevaltuuston puheenjohtajaksi valittiin sosiaalidemokraattien Heino Knudsen.
Keski-Jyllannin alue

Keski-Jyllannin alue () on yksi Tanskan viidestä alueesta (). Alueen pinta-ala on 13 008,0 km² ja vuoden 2022 huhtikuussa siellä oli 1 357 612 asukasta. Väentiheys alueella oli 102,0 asukasta neliökilometriä kohti. Alueen pääkaupunki on Viborg, mutta alueen suurin taajama on Aarhus.
Keski-Jyllannin alue muodostettiin 1. tammikuuta 2007 osana Tanskan kuntauudistusta. Alue kuuluu entinen Ringkøbingin amt, suurin osa Aarhusin amtista, suurin osa Viborgin amtista ja pohjoisosa Vejlen amtista.
Aluevaltuusto.
Tanskassa on viisi aluevaltuustoa, joista jokaiseen kuuluu 41 jäsentä. Jäsenet valitaan neljän vuoden välein kunnallisvaalien yhteydessä.
Zhejiangin yliopisto

Zhejiangin yliopisto () on yksi Kiinan vanhimmista ja arvostetuimmista yliopistoista. Yliopisto perustettiin vuonna 1897 ja se sijaitsee Hangzhoussa Zhejiangin maakunnassa Shanghaista 170 km lounaaseen. Yliopisto kuuluu Kiinan kärkiyliopistojen C9-liittoumaan.
Historia.
Zhejiangin yliopiston edeltäjä Qiushin akatemia perustettiin vuonna 1897 ja se oli yksi ensimmäisistä nykyaikaisista korkeamman asteen oppilaitoksista Kiinassa. Sittemmin sen nimeä muutettiin monta kertaa ja se sai nykyisen nimensä 1. huhtikuuta 1928. Kiinan–Japanin sodan syttymisen seurauksena yliopisto siirrettiin Guizhouhun ja se palasi Hangzhoun kaupunkiin vuonna 1946. Vuonna 1952 Kiinan oppilaitosjärjestelmää uudistettiin ja Zhejiangin yliopistosta erotettiin joitakin laitoksia, joista tuli itsenäiset Hangzhoun yliopisto, Zhejiangin maatalousyliopisto ja Zhejiangin lääketieteellinen yliopisto. Ne yhdistettiin takaisin Zhejiangin yliopistoon 15. syyskuuta 1998.
Toiminta.
Yliopisto on kuulunut Kiinan 1990-luvulla alkaneiden yliopistojen kehittämisohjelmien (Projekti 211, Projekti 985) joukkoon ja on mukana myös uudemmassa (2016–) Double First Class -ohjelmassa. Yliopiston resursseja on lisätty huomattavasti, kansainvälinen taso on noussut paljon ja opiskelijamäärä kasvanut.
École nationale supérieure des mines de Paris arvioi Zhejiangin yliopiston vuonna 2009 maailman 89. parhaaksi yliopistoksi ja QS World University Rankings arvioi sen vastaavaksi sijaksi vuonna 2014 144. Kiinan hallintoakatemia arvioi sen puolestaan maan kolmanneksi parhaaksi yliopistoksi Tsinghuan- ja Pekingin yliopistojen jälkeen. Vuonna 2020 tuhat tutkimuksen huippuyliopistoa maailmasta kokoava Shanghain ARWU-yliopistoranking luokitteli sen maailmanlistansa jaettuun sijalle 58, joka oli Kiinan yliopistojen kolmanneksi korkein sijoitus. Englanninkieltä korostava THE-yliopistoranking (2021) arvosti yliopiston maailmanlistan sijalle 94, viidenneksi parhaana Kiinan yliopistoista.
Vuonna 2014 yliopistossa oli yhteensä 46 666 opiskelijaa. Henkilökuntaa yliopistolla on yhteensä 8 291 ja heistä professoreja on 1 418. Vuonna 2018 opiskelijamäärä oli jo 54 641, joista alempaa korkeakoulututkintoa opiskeli 25 425 ja ylempää tai jatkotutkintoa 29 216 opiskelijaa. Jos osa-aikaiset opiskelijat lasketaan mukaan, yliopiston opiskelijamäärä olin 62 122.
Zhejiangin yliopistossa on seitsemän kampusta: Zijingang, Yuquan, Xixi, Huajiac, Zhijiang, Zhoushan ja Haining.
Pohjois-Jyllannin alue

Pohjois-Jyllannin alue () on yksi Tanskan viidestä alueesta (). Alueen pinta-ala on 7 885,5 km² ja vuoden 2022 lopussa siellä oli 594 925 asukasta. Väentiheys alueella oli 74,8 asukasta neliökilometriä kohti. Alueen pääkaupunki ja suurin taajama on Aalborg.
Pohjois-Jyllannin alue muodostettiin 1. tammikuuta 2007 osana Tanskan kuntauudistusta. Alueeseen kuuluvat entiset Nordjyllandin amt, osa Viborgin amtista ja pieni osa Aarhusin amtista.
Aluevaltuusto.
Tanskassa on viisi aluevaltuustoa, joista jokaiseen kuuluu 41 jäsentä. Jäsenet valitaan neljän vuoden välein kunnallisvaalien yhteydessä.
Etelä-Tanskan alue

Etelä-Tanskan alue () on yksi Tanskan viidestä alueesta (). Alueen pinta-ala on 12 261,7 km² ja vuoden 2022 lopussa siellä oli 1 236 926 asukasta. Väentiheys alueella oli 99,8 asukasta neliökilometriä kohti. Alueen pääkaupunki on Vejle, mutta suurin taajama on Odense.
Etelä-Tanskan alue luotiin 1. tammikuuta 2007 osana Tanskan kuntauudistusta. Alue muodostettiin yhdistämällä Fynin amt, Riben amt ja Etelä-Jyllannin amt sekä osa Vejlen amtista.
Aluevaltuusto.
Tanskassa on viisi aluevaltuustoa, joista jokaiseen kuuluu 41 jäsentä. Jäsenet valitaan neljän vuoden välein kunnallisvaalien yhteydessä.
Kirkon viestintäpalkinto

Kirkon viestintäpalkinto on kirkkohallituksen joka toinen vuosi myöntämä palkinto, joka annetaan tunnustuksena kristillisen sanoman, kristillisen tiedon tai kristinuskon mukaisten elämänarvojen ansiokkaasta välittämisestä viestinnän keinoin. Sen myöntäminen perustuu kahden edeltävän vuoden ansioihin. Palkinnon suuruus oli 7 500 euroa vuonna 2018. Vuonna 2025 palkintosumma oli 5 000 euroa.
Sen edeltäjä vuoteen 2010 saakka oli Kirkon tiedonvälityspalkinto, joka jaettiin vuosittain tammikuussa Kirkon tiedotuskeskuksen perustamisen vuosipäivänä eli niin kutsuttuna KT:n päivänä.
Onsajanmatala

Onsajanmatala on asumaton saari Iin kunnan vesialueella Perämerellä. Se sijaitsee rantamatalikolla Myllykankaan kylän edustalla vajaan puolen kilometrin päässä rannikosta.
Saari on matala ja se on pääasiassa koivumetsän sekä leppäpensaikon peittämä. Saaren eteläkärki on kivikkoinen ja jatkuu osittain vedenpinnan yläpuolelle näkyvänä karikkona kohti etelää.
Aggtelekin kansallispuisto

Aggtelekin kansallispuisto on kansallispuisto Unkarin pohjoisosassa Aggtelekin karstialueella Borsod-Abaúj-Zemplénin läänissä. Puisto perustettiin vuonna 1985 ja se lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1995.
Kansallispuisto on pinta-alaltaan 198,92 neliökilometriä, josta 39,22 neliökilometriä on tarkennetussa suojelussa. Se sijaitsee noin 700–900 m. korkeudessa. Keski-Euroopan suurin stalaktiittiluolasto nimeltään Baradla-Domican luolat sijaitsee alueella. Se on 25 kilometriä pitkä ja jatkuu Slovakian puolelle.
Radio Sputnik

Radio Sputnik oli suomalainen venäjänkielinen radioasema, joka toimi Suomessa FM-taajuudella. Lähetyksen kuuluvuusalue ylsi E18-valtatietä Viipurista Helsinkiin, mukaan lukien kolme rajanylityspaikkaa. Radio Sputnik tarjosi sekä venäläisiä että neuvostoaikaisia hittejä ympäri vuorokauden. Lisäksi kanava lähetti uutisia, mainoksia ja erilaisia teema- ja asiaohjelmia.
Radio Sputnik aloitti lähetyksensä 21. syyskuuta 1999 ja viralliset avajaiset olivat 29. syyskuuta 1999. Suomen Gallup Oy:n kesällä 2000 tekemän tutkimuksen mukaan 75 prosenttia venäläisistä matkailijoista kuunteli Radio Sputnikia Suomen vierailunsa aikana. Saman vuoden syksynä jo 89 prosenttia kyselyyn osallistuneista Suomessa asuvista venäjänkielisistä kuunteli radioasemaa säännöllisesti. Radio Sputnik toimi vuoden 2015 huhtikuusta heinäkuuhun nimellä Spirit FM, kunnes Radio Sputnik aloitti taas vanhalla nimellään Spirit FM:n rinnalla. Samalla se muutti musiikkilinjansa rockmusiikkiin ja sen alalajeihin.
Kesäkuussa 2018 ilmoitettiin, että Radio Sputnikin ja Spirit FM:n taajuudet siirtyivät Basso Median käyttöön. Basso Media käynnisti kaksi uutta radiokanavaa, jotka eivät jatkaneet lopettaneiden radiokanavien brändeillä.
21. kesäkuuta 2018 Radio Sputnikin entisillä taajuuksilla aloitti lähetykset I LUV 2K.
Seeprapreussinahven

Seeprapreussinahven ("Dascyllus aruanus") on koralliahveniin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö.
Seeprapreussinahven kasvaa noin 7 cm pitkäksi. Siinä on kolme mustaa pystyraitaa.
Alkuperä.
Seeprapreussinahven elää luonnossa Indopasifisella merialueella.
Käyttäytyminen.
Nuoret seeprapreussinahvenet piileksivät korallisen suojissa ja viihtyvät ryhmässä, mutta aikuiset yksilöt ovat aggressiivisia etenkin lajitovereita kohtaan.
Ravinto.
Seeprapreussinahvenet syövät luonnossa pieniä katkarapuja, mutta oppivat syömään liha- ja leväpitoista akvaariokalanruokaa.
Christian Prudhomme

Christian Prudhomme (s. 11. marraskuuta 1960) on Tour de Francen järjestävän yrityksen toimitusjohtaja. Tähän tehtävään hänet valittiin vuonna 2005 ja hänen edeltäjänsä oli Jean-Marie Leblanc, jonka aikana hän toimi apulaisjohtajana nimitystään edeltävät kaksi vuotta.
Ennen liittymistään Tour de Francen johtajistoon hän toimi urheilutoimittajana Ranskan valtion omistamalla yksityisellä TV-kanavalla France Télévisions. Hän on selostanut useita vuosia Tourin tapahtumia, ja hän myös toimi juontajana suositussa ja tunnetussa urheiluohjelmassa "Stade 2".
Hän toimi vuodesta 1998 lähtien Equipe TV:n päätoimittajana, mutta uransa aikana hän on toiminut urheilutoimittajana myös Europe 1:ssä sekä TV 5 -kanavalla.
Aurora (lehti)

Aurora on Turun yliopiston julkaisema, vuodesta 1994 lähtien ilmestynyt sidosryhmälehti. Lehdessä kerrotaan yliopistolla tehtävästä tutkimuksesta ja esitellään yliopiston toimintaa. Aurora ilmestyy kuusi kertaa vuodessa verkkolehtenä ja lukijoiden on mahdollista tilata sähköpostiin lehden uutiskirje.
Aurora ilmestyi painettuna lehtenä vuosina 1994–2023. Lehti on ollut luettavissa verkossa vuodesta 2000 lähtien.
Seitsemän (televisiosarja)

Seitsemän on vuonna 2001 Yle TV1:llä esitetty suomalainen televisiosarja. Se on TV1:n Kotikatsomon viides niin sanottu kausisarja. Ensiesityksellä sen jokainen jakso keräsi yli miljoona katsojaa. Sarja on esitetty uusintana kesällä 2003 ja 2010 sekä syksyllä 2025. 
Juoni.
Viiden perheen taloyhtiö voittaa lotossa pääpotin, 28,8 miljoonaa markkaa. Yksi miljoonien arvoinen lottokuponki kuitenkin katoaa.
Vastaanotto.
"Seura"-lehden Henrik Waltter Rehnström piti sarjaa syksyn 2025 uusintakierroksen alla herkullisena ja hyvin aikaa kestäneenä kuvauksena tavallisten ihmisten heikkouksista.