tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Dysmorfinen ruumiinkuvan häiriö

Dysmorfinen ruumiinkuvan häiriö ("body dysmorphic disorder" eli BDD) on mielenterveysongelma, josta kärsivä henkilö on jatkuvasti tyytymätön omaan kehoonsa tai tiettyyn osaan kehostaan. Häiriö kuuluu pakko-oireisten häiriöiden spektriin ja merkitsee kirjaimellisesti epämuotoisuuteen liittyvää ruumiinkuvahäiriötä. Häiriöstä kärsivää henkilöä vaivaa jokin normaali tai vain lievästi poikkeava kehonosa, kuten nenä tai korvat. Henkilö myös kokee ulkonäkönsä vastenmieliseksi, sosiaalisia suhteita haittaavaksi, rumaksi tai jopa toisissa inhoa herättäväksi. Oletettu poikkeavuus ja yritykset peitellä sitä saattavat viedä valtaosan yksilön ajatusmaailmasta ja ajankäytöstä ja johtavat usein vetäytymiseen sosiaalisista kontakteista. Monet turvautuvat leikkauksiin, joiden he kokevat korjaavan ulkonäköään. Häiriön kanssa samanaikaisesti esiintyy tavallisesti ahdistusta ja masennusta. Potilaat myöntävät monesti huolestuneisuutensa olevan liiallista, mutta he eivät useinkaan pääse tunteesta eroon.
Hanga Roa

Hanga Roa on Tyynellä valtamerellä sijaitsevan, Chilelle kuuluvan Pääsiäissaaren pääkaupunki. Se sijaitsee saaren lounaisrannikolla. Yli 87 % saaren asukkaista asuu kaupungissa. Kaupungin nimi on rapanuita ja kääntyy kuta kuinkin muotoon "leveä lahti".
Hanga Roa on saaren ainoa kaupunki, ja siellä sijaitsevat lähes kaikki saaren kaupat, hotellit ja ravintolat. Vuonna 2013 kaupunkiin avattiin uusi sairaala. Kaupungin elinkeinoelämää hallitsevat matkailu ja kalastus.
Kävelymatkan päässä kaupungista sijaitsee keskus, joka tekee arkeologisia tutkimuksia Pääsiäissaarella.
Farssi

Farssi on hullutteleva ja ilveilevä komedian laji. Farssissa esiintyy usein karkeaa ja alatyylistä huumoria, tilanteet ja henkilöhahmot ovat liioiteltuja ja groteskeja, tapahtumat ovat yllättäviä, epätodennäköisiä ja absurdeja, ja juoni on mutkikas ja nopeasti etenevä.
Piirteet.
Farssit perustuvat usein inhimillisiin perustarpeisiin ja vaistoihin, kuten syömiseen, juomiseen, leikkimiseen, paritteluun ja auktoriteetin pilkkaamiseen.
Farsseista tehdään yksinkertaisia, oleelliseen keskittyviä, sopivasti liioittelevia ja ajallisesti tiiviitä. Tyypillisesti niissä luodaan ensin odotuksia, jotka sitten jätetään yllättävällä tavalla täyttämättä. Farsseissa hyödynnetään perinteisiä komiikan välineitä, kuten toistoa, liioittelua, käänteisiä rooleja ja erilaisia yhteensopimattomuuksia.
Farssin elementtejä ovat ensinnäkin jokin tapahtumien lähtökohtana toimiva arkipäiväinen tilanne; toisekseen fyysistä toimintaa, kuten takaa-ajoja, piileskelyjä tai kaatumisia; kolmanneksi erilaisia huijauksia, kuten valepukuja ja väärinkäsityksiä; ja neljänneksi esteitä, kuten auktoriteettihenkilöitä.
Farsseissa esiintyy usein typeryyttään tai tilapäisen esteen vuoksi kyvyttömiä uhreja; sattuman, onnettomuuden tai väärinkäsitysten seurauksena muuttuvaa kohtaloa; antagonistisia esineitä ja koneita, jotka menevät väärään aikaan päälle ja pois päältä; sisääntuloja ja ulosmenoja; sekä kolhuistaan huolimatta rikkoutumattomia ihmisiä. Farssien hahmot eivät vammaudu brutaalistakaan väkivallasta, koska farssien väkivalta on piekmminkin symbolista kuin oikeaa väkivaltaa.
Farssit voidaan jakaa neljään alalajiin. Nöyryytys- tai petosfarssissa kaikki huumori kohdistuu yhteen uhriin. Muutosfarssissa tilanne kääntyy toistuvasti päälaelleen. Tasapainofarssissa on kaksi vastakkaista mutta samansuuruista voimaa, jotka eivät saa toisistaan koskaan yliotetta. Lumipallofarssissa virheet tai väärinkäsitykset johtavat nopeasti eteneviin tapahtumiin, jotka vievät kaikki hahmot mukanaan.
Tunnettuja farssin edustajia ja kehittäjiä ovat olleet muun muassa näytelmäkirjailijat Aristofanes, Molière, Georges Feydeau, Ray Cooney, Michael Frayn ja Dario Fo. Varhaisia elokuvafarsseja tekivät muun muassa Charlie Chaplin, Keystone Kops ja Marx-veljekset. Television tilannekomedioista farssimaisia ovat esimerkiksi "Pitkän Jussin majatalo", "Lucy ja minä" ja "Pesä kolmelle".
Kambera

Kambera (omakielinen nimi: "Hilu Humba") on austronesialainen kieli, jota puhutaan Indonesiassa. Suurin osa sen puhujista asuu Sumban saaren itäosissa ja kieltä kutsutaan joskus nimellä "sumban kieli". Kielellä on noin 240 000 äidinkielistä puhujaa (2009). Kamberan läheisiä sukulaiskieliä ovat mm. mamboru ja wanukaka. Kielen katsotaan olevan elinvoimainen..
Kamberaa kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Raamattu on käännetty kamberaksi vuonna 1995.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähteet:
Vokaalit.
Lähteet:
Äitijumalatar

Äitijumalatar on ikivanha jumaluus, jonka on ymmärretty synnyttävän elämää ja luovan edellytyksen viljan kasvulle.
Äitijumalattareksi on luettu useita erityyppisiä jumalattaria, jotka edustavat luovuutta, synnytystä, hedelmällisyytä, sukupuoliyhteyttä, hoivaa sekä kasvun kiertokulkua. Niinkin erilaisia hahmoja kuin kivikautiset venukset ja Neitsyt Maria on pidetty äitijumalattarina.
Äitijumalatar ja Äiti Maa/Maaemo sekoitetaan usein keskenään, mutta nämä tulisi katsoa omiksi jumalatartyypeiksi. Äiti Maa on kosminen ja ikuinen hahmo, hedelmällinen kaiken lähde, kun taas äitijumalatar on erityinen ja yksilöllinen elinvoiman lähde sekä voimakkaasti seksuaalinen jumalatar, jonka on oltava säännöllisin väliajoin yhdynnässä. Äitijumalattaret ovat usein taivaallisen parin toinen puolisko, ja mytologioissa kuvataan usein heidän puolisoitaan, jotka voivat monesti olla myös kuolevaisia miehiä.
Useimpien äitijumalatarten myyteille ovat tyypillisiä jumalattaren katoamiset ja ilmestymiset sekä hänen jumalallisen avioliittonsa juhlinta. Hänen katoamisellaan on kosmisia seurauksia: seksuaalisuus ja kasvu sammuvat. Äitijumalattaren paluu, mieskumppanin valinta ja yhdyntä hänen kanssaan palauttavat hedelmällisyyden. Tämän jälkeen jumalattaren puoliso siirretään usein syrjään tai lähetetään alamaailmaan, jotta hänet voidaan korvata seuraavana vuonna.
Äitijumalattaren toinen tärkeä muoto korostaa hänen äitiyttään. Äitijumalatar on taivaallisen lapsen suojelija ja hoitaja – ja välillisesti koko ihmiskunnan. Tämä jumalattaren muoto esiintyy usein kuvataiteissa runsaspovisena tai monirintaisena hahmona, joka pitelee lasta.
Äitijumalatar takaa elämän jatkumisen ja on maan jumaluus. Maasta kasvaa vilja, ja maahan ihminen palaa kuoltuaan. Äitijumalatar valvoo ikuista kiertokulkua. Äitijumalatarta voidaan sanoa myös "suureksi äidiksi". Kivikauden luolataiteessa esiintyvä lihava nainen lienee äitijumalatar. Myöhemmin neoliittisen kauden maanviljelijät tekivät savesta pieniä äitijumalattaren patsaita. Nuoremman kivikauden maanviljeilijäyhteiskunnat olivat matriarkaatteja, joissa suku laskettiin äidin, ei isän mukaan.
Äitijumalatarta palvottiin Roomassa nimillä Magna Mater, Rhea ja Gaia. Kreikassa ja Vähässä-Aasiassa tämä jumaluus oli nimeltään Kybele.
’Auhelawa

'Auhelawa (myös nuakata, kurada, ulada ja 'urada) on austronesialainen kieli, jota puhutaan ainoastaan Papua-Uuden-Guinean Milne Bayn provinssiin kuuluvalla Normanby-saarella ja lisäksi Nuakata-saarella. Kielellä on noin 1 200 äidinkielistä puhujaa (1998), joista 360 puhuu sitä ainoana kielenään. 'Auhelawan lähin sukulaiskieli on duau, jonka kanssa sillä on sanallista samankaltaisuutta noin 52 %. Raamattu on käännetty 'auhelawanin kielelle.
Lähteet.
Ortoreksia

Ortoreksia ("orthorexia nervosa") on syömishäiriö, jonka taustalla on pakkomielteinen halu syödä mahdollisimman terveellisesti. Käsitteen teki tunnetuksi yhdysvaltalainen lääkäri Stephen Bratman vuonna 1997.
Häiriön kuva.
Tyypillinen ortorektikko saattaa kuluttaa suurimman osan päivästään aterioiden suunnitteluun, ruoka-aineiden hankintaan ja ruoan valmistamiseen. Ortorektikot voivat myös yrittää käännyttää ystäviään oikeinsyöjiksi, ja he saattavat tuntea ylemmyydentunnetta ”epäterveellisesti” syöviä kohtaan.
Haitat.
Toisin kuin anoreksiaa sairastava henkilö, ortorektikko ei yritä syödä mahdollisimman vähän vaan mahdollisimman ”oikein”. Ortoreksia voi kuitenkin aiheuttaa liiallista laihtumista ja johtaa anoreksiaan. Ortorektikon ruokavalio voi muuttua niin rajoittuneeksi, että energia ja ravinteet jäävät saamatta, mistä seuraa puutostiloja, kuten silmänalusten tummumista.
Ortoreksia ei useinkaan ole hengenvaarallista, mutta se voi rajoittaa elämää kohtuuttomasti ja äärimuodossaan muuttuu henkiseksi vankilaksi. Ruokavaliosta poikkeaminen voi aiheuttaa sietämätöntä ahdistusta ja syyllisyyttä epäonnistumisesta. Ortoreksia voi rajoittaa tavanomaista arkea ja sosiaalista elämää, sillä usein ortorektikon mielestä ainoastaan kotona tehtyä ruokaa voi syödä ja muualla tarjottu on syömäkelvotonta.
Syyt.
Ortoreksiaan sairastuvat tyypillisimmin ihmiset, jotka pyrkivät elämään terveellisesti ja hallitsemaan elämäänsä. He haluavat syömiseen tiukat ja selkeät ohjeet, jotka antavat heille turvallisuudentunnetta.
Yleisyys.
Ortorektikkoja arvellaan olevan jo enemmän kuin anorektikkoja ja bulimikkoja.
Hoito ja paraneminen.
Ortoreksia on helppohoitoisempi kuin muut syömishäiriöt, ja jo keskusteluapu voi auttaa.
PDP-8

PDP-8 on Digital Equipment Corporationin 1960-luvulla valmistama minitietokone. Se oli ensimmäinen laajasti myyty PDP-sarjan tietokone. PDP-8 oli myös ensimmäinen laite, josta käytettiin minitietokone-sanaa.
Tietokone käytti diodi-transistori-logiikkaa (DTL).
Ensimmäinen PDP-8-malli vastasi fyysiseltä kooltaan pientä pakastinta. Myöhemmin koneesta ilmestyi myös hieman pienempiä malleja, esimerkiksi pöydälle mahtuva PDP-8/E. Esittelyvuotena 1965 PDP-8:n hinta oli 18 500 dollaria.
Tietokone oli suosittu ja aikansa parhaiten myyviä tietokoneita: sitä myytiin .
PDP-8 oli 12-bittinen kone, eli sen sananleveys oli 12-bittiä ja keskusmuisti koostui . Muun muassa ohjelmalaskurin rekisteri oli 12-bittiä. Muisti oli toteutettu ferriittirengastekniikalla ja sitä saattoi olla koneessa 4 096 – 32 768 sanaa eli 6–48 kilotavua. Käskykanta oli hyvin yksinkertainen, ja varsinaisia rekistereitä oli ensimmäisissä malleissa vain yksi. Syöttö- ja tulostuslaitteina oli aluksi vain kytkimiin ja valoihin perustuva etupaneeli, reikänauhanlukija ja tekstipäätteenä käytetty kaukokirjoitinlaite. Myöhemmin oli käytettävissä myös magneettinauha, RS-232-sarjaväylä, levykeasema ja kiintolevy.
Tietokoneelle oli useita käyttöjärjestelmiä kuten RTS/8 reaaliaikainen käyttöjärjestelmä (RTOS) ja TSS-8 osituskäyttöjärjestelmä.
Intersil 6100 -mikroprosessori toteuttaa tietokoneen käskykannan.
PDP-8:n kehitystyötä johti Edson D. deCastro, joka myöhemmin perusti Data Generalin.
Ferriittirengasmuisti

Ferriittirengasmuisti (englanniksi "magnetic core memory" tai lyhyesti arkikielessä "core") on varhainen tietokoneen keskusmuistin toteutustapa. Se perustuu pieniin keraamisiin ferriittirenkaisiin, joihin tieto tallennetaan magneettikentän polariteetin avulla. Se on haihtumaton muisti, jonka sisällön säilyttämiseen ei tarvita sähköenergiaa.
Ferriittirengasmuisti kehitettiin 1940-luvun lopulla. Ensimmäinen muistia käyttänyt tietokone oli MIT:n Whirlwind I vuonna 1953. Siitä tuli vallitseva tietokoneiden muistityyppi 1960-luvun alussa, jolloin se korvasi rumpumuistin ja elektroniputkimuistin kaltaiset ratkaisut. Ferriittirengasmuisteja käytettiin yleisesti vielä 1970-luvulla, jolloin niiden hakuajat olivat 600 nanosekunnin luokkaa. Muistia käytettiin korkeaa luotettavuutta vaativissa kohteissa kuten Apollo Guidance Computer.
Useampi henkilö on hakenut patenttia muistityypille: Frederick Viehe vuonna 1947, An Wang vuonna 1949, RCA:n Jan Rajchman vuonna 1950 ja MIT:n Jay Forrester vuonna 1951.
Muistityyppiin viittaavaa core-sanaa käytetään vieläkin tietokoneslangissa etenkin ilmauksessa "coredumppi", joka tarkoittaa ohjelman kaatumisen yhteydessä syntyvää keskusmuistivedosta. Vedos tallentuu Unix-käyttöjärjestelmissä yleensä "core"-nimiseen tiedostoon.
Rumpumuisti

Rumpumuisti on varhainen tietokoneen keskusmuistin toteutustapa. Sen olennaisin osa on suuri pyörivä metallinen sylinteri, joka on päällystetty magneettisella tallennusmateriaalilla. Rummun sisältöä käsitellään sen varressa olevilla liikkumattomilla luku-kirjoituspäillä.
Rumpumuisti on keskusmuistina hyvin hidasta, koska jokaisen luku- ja kirjoitusoperaation yhteydessä on odotettava, että rumpu on pyörähtänyt oikealle kohdalle. Se oli kuitenkin edullinen ja useimpiin tarkoituksiin käyttökelpoisin ratkaisu ennen kuin ferriittirengasmuistia alettiin tuottaa sarjatuotantona.
Rumpumuistin pohjana olevan magneettirummun keksi Gustav Tauschek Itävallassa vuonna 1932. Eräänlaisia rumpumuisteja oli kuitenkin käytössä jo tätä aiemmin, esimerkiksi mekaanisissa soittorasioissa melodian tallentamiseen käytetyt piikilliset sylinterit. Myös Charles Babbage kaavaili analyyttiseen koneeseensa tämän kaltaista mekaanista rumpumuistia konekäskyjen suoritusvaiheiden tallentamiseen.
Luna 3

Luna 3 () oli avaruusluotain, joka otti ensimmäiset valokuvat Kuun Maahan näkymättömästä puolesta. Luotain laukaistiin 4. lokakuuta 1959 2.24 UTC. Se ohitti Kuun 7. lokakuuta. Kuvista näkyi, ettei Kuun takana ollut juurikaan meriksi nimitettyjä basalttitasankoja. Yksi niistä harvoista on Mare Moscoviense eli Moskovanmeri. ”Merettömyys” näkyy kuvien valkoisuudessa.
Luna 3.
Luna 3. Lunik 3 eli ”AMS” laukaistiin Sputnik 1:n 2-vuotispäivänä.
Luna 3 oli perusmuodoltaan sylinteri, jonka molemmissa päissä oli puolipallot. Sen ulkopinnoilla olivat aurinkopaneelit. Luna 3:ssa oli ensimmäistä kertaa avaruustekniikan historiassa asennonsäätölaite, jota tarvittiin kameroiden suuntaamiseen kohti kuuta. Siinä oli aurinkoantureita, kuuanturi, gyroskooppeja ja logiikkapiirejä.
Luotaimen kamera oli Leningradissa kehitetty Jenisei. Kaksi kuvaa valotettiin samaan aikaan 500 mm ja 200 mm objektiivien läpi 35 mm ilmakuvausfilmille. Valokuvauksen jälkeen filmi kulki automaattisesti kehitys- ja kiinnityskemikaalien läpi ja se kuivattiin. Filmi skannattiin katodisädeputki-skannerilla ja valomonistinputken avulla. Laitteessa oli kaksi toimintatilaa jolla se voi skannata filmin 1000 pikselin resoluutiolla 1,25 juovaa sekunnissa tai nopeasti 50 juovaa sekunnissa. Tämän jälkeen kuva siirrettiin Boguslavskin RNII KP -tutkimuskeskuksessa kehittämällä jatkuvan kantoaallon FM-lähettimellä.
Luna 3:n rata oli ellipsi, joka meni Kuun taakse. Ensimmäistä kertaa toisen taivaankappaleen rataa käytettiin tarkoituksella muuttamaan avaruuslaitteen rataa.
Luna 3 asetettiin Kuun lähellä pituusakseli kohti Aurinkoa, ja 7. lokakuuta noin puoli kuudelta aamulla Luna 3 oli Auringon ja Kuun välissä. Silloin otettiin 40 minuutissa ainakin 29 kuvaa. Kuvien siirto Maahan alkoi filmin kehityttyä. Kolmen päivän kuluttua kuvauksesta Luna saapui 480 000 kilometrin päähän Maasta, ja sen oli tarkoitus lähettää lisää kuvia suuremmalla nopeudella luotaimen ollessa ratansa alimmalla kohdalla 47 500 kilometrin päässä Maasta. Kuun ohitus tapahtui 8 000 kilometrin päästä.
Tarkoitus oli kiertää Kuu monta kertaa, mutta luotain mykistyi jossain vaiheessa kuvien lähettämisen jälkeen.
Luna 3:n kuvat olivat nykymittapuun mukaan heikkolaatuisia, mutta niissä näkyi selvästi, että Kuun maahan näkymättömällä puolella oli vain suhteellisen harvoja tummia alueita, ”meriä”. Kuvien huono laatu johtui huonosta radioyhteydestä ja siitä, että Aurinko valaisi Kuuta niin kuin täydessä Kuussa, jolloin varjot olivat heikkoja.
Kuvissa oli 70 % Kuun kääntöpuolta, 30 % Maahan näkyvää puolta. Venäläiset nimesivät monia Kuun alueita, mm. Moskovan meren, tummapohjaisen Tsiolkovskin kraatterin sekä Neuvostovuoret eli Sovjet-harjanteen. Vuonna 1960 Neuvostoliitto yritti laukaista kaksi Luna 3 -tyyppistä alusta, mutta epäonnistui.
Edvard Musta prinssi

Edward Musta prinssi, KG, (15. kesäkuuta 1330 Oxfordshire – 8. kesäkuuta 1376) oli Englannin kuningas Edvard III:n ja tämän puolison, kuningatar Philippa de Hainaultin vanhin poika ja Rikhard II:n isä. Hänestä ei tullut kuningasta, sillä hän kuoli vuotta aiemmin kuin isänsä.
Elämäkerta.
Edvard syntyi Woodstockin palatsissa Oxfordshiressa. Vuonna 1333 hän sai Chesterin jaarlin, vuonna 1337 Cornwallin herttuan ja vihdoin 1343 Walesin prinssin arvon. Hän hallitsi nimellisesti vuosina 1339, 1340 ja 1342 isänsä Edvard III:n ollessa sotaretkillä.
Edvard toimi englantilaisten komentajana satavuotisessa sodassa. Hän oli lahjakas sotilasjohtaja ja kunnostautui jo Crécyn taistelussa vain 16-vuotiaana 1346. Kymmenen vuotta myöhemmin, syksyllä 1356, prinssi Edvard oli sotaretkellä Etelä-Ranskassa, missä hänen armeijansa ryösti ja hävitti vaurasta aluetta. Kesällä 1356 prinssi Edvard lähti joukkoineen marssimaan pohjoiseen Normandiaa kohti. Hän johti englantilaiset voittoon Poitiers'n taistelussa, jonka aikana Ranskan kuningas Juhana II joutui vangiksi. Prinssi Edvard toi vankinsa Lontooseen keväällä 1357. 
Prinssi Edvard jatkoi Edvard III:n aloittamaa tapaa käyttää harjoitettuja pitkäjousimiehiä. Walesilaisen pitkäjousen kantomatkan ja tulinopeuden ylivertaisuus mannermaiseen jalkajouseen nähden oli suurimpia tekijöitä Englannin satavuotisen sodan alkumenestyksiin. Yhtenä ensimmäisistä Edvard otti joukoilleen käyttöön yhtenäisen univormun. Edvardin terveys oli mennyt sotaretkillä, ja hän kuoli jo vuonna 1376 ehtimättä nousta Englannin valtaistuimelle. Kuninkuuden peri Edvardin poika, josta tuli kuninkaana Rikhard II.
Lisänimi.
Nimityksen Musta prinssi ( tai vain "Black Prince") Edvard sai 200 vuotta kuolemansa jälkeen; aikalaiset eivät sitä käyttäneet. Nimityksen alkuperä on epäselvä; joidenkin mukaan se tulee hänen käyttämästään mustasta haarniskasta. Kyseessä voi olla myös ranskalaisten kronikoitsijoiden viittaus Edvardin ranskalaisille aiheuttamiin tappioihin. Aikalaiset käyttivät hänestä nimeä "Edward of Woodstock" (Edvard Woodstockilainen) syntymäpaikan Woodstockin mukaan.
Mania

Mania on mielialahäiriö, jossa mieliala on epänormaalisti ja pysyvästi kohonneena ja kiihtyneenä mielialana, jota jatkuu vähintään viikon. Mieliala voi olla myös ärtyisä. Maanisessa tilassa oleva henkilö voi ajautua hakemaan mielihyvää tavoilla, joista on hänelle itselleen haittaa. Hän voi esimerkiksi käyttää rahaa yli varojen, sortua uhkapeleihin tai sopimattomaan sosiaaliseen käytökseen. Maanikkoa on kuitenkin vaikeaa hoitaa, sillä hän itse kokee olonsa hyväksi.
Manian oireisiin kuuluu tyypillisesti ylikorostunut itsetunto, vähentynyt unen tarve, puheliaisuus, kokemus ajatuksen kulun lennokkuudesta, huomiokyvyn häiriintyminen, lisääntynyt päämäärätietoinen toiminta ja taipumus sellaiseen mielihyvää tuottavaan toimintaan, jolla on suuri mahdollisuus johtaa kärsimystä aiheuttaviin seuraamuksiin. Jos näitä oireita esiintyy merkittävissä määrin yhdessä kohonneen mielialan kanssa, voidaan epäillä maniaa. Diagnoosin edellytyksenä on myös, että mielialahäiriö on niin vakava, että se aiheuttaa merkittävää haittaa ihmissuhteissa, työkyvyssä ja sosiaalisissa tilanteissa tai että sairaalahoito on välttämätöntä, jotta henkilö ei vahingoittaisi itseään tai muita. Päihteiden ja fysiologisten häiriöiden aiheuttamat oireet on myös rajattava pois, ellei kyseessä ole kaksisuuntainen mielialahäiriö.
Maaniset vaiheet kuuluvat osana myös kaksisuuntaiseen mielialahäiriöön. Maanisia tiloja voi esiintyä myös psyykelääkkeiden sivuvaikutuksena tai tiettyjen huumeiden käytön yhteydessä. Myös neurologiset häiriötilat voivat tuottaa maanisia oireita.
Mania voi aiheuttaa tarkkaavaisuuden ja päättelykyvyn heikentymistä sekä tapaturmia. Siihen liittyy usein myös nukahtamisvaikeudet. Maniassa univajeen vaikutus on kaksisuuntainen. Se aiheuttaa univajetta, joka puolestaan lisää maniaa, joka ilmenee mm. ylivilkkautena ja haastavana käytöksenä. Siten myös unen puute voi aiheuttaa maniaa.
Kiilopää

Kiilopää on 546 metrin korkuinen, muodoltaan kiilamainen tunturi Urho Kekkosen kansallispuistossa, Saariselällä Raututunturien alueella. Kiilopää on Inarin ja Sodankylän rajalla ja kuuluu UK-puisto-Sompio-Kemihaara-Natura 2000 -luonnonsuojelualueeseen.
Kiilopään kalkkipitoinen kallioperä ja lukuisat lähteiset purot sekä monipuolinen pienilmasto ovat vaikuttaneet siihen, että Kiilopään alueella on monipuolinen ja erityislaatuinen kasvisto. Laajan paljakka-alueen huipuilla tavataan normaalia arktista lajistoa, kuten riekonmarjaa, sielikköä ja uuvanaa. Hieman alempana esiintyvät esimerkiksi lapinkuusio, kurjenkanerva ja sammalvarpio. Muinaisen jääjärven purkausuomien pohjilla ja rinteillä kasvaa vaivaispajua ja muita lumenviipymien lajistoa.
Suomen Latu Kiilopää.
Saariselän alueelle suuntautuvat vaellukset aloitetaan usein Kiilopäältä. Kiilopään juurella sijaitsee Suomen Latu Kiilopää, joka on Suomen Ladun omistama hotelli ja retkeilykeskus. Aikaisemmin kohde on tunnettu nimellä Tunturikeskus Kiilopää, Kiilopään Eräkeskus ja Kiilopään Koulutuskeskus. Se tarjoaa majoitus- ja ravintolapalvelujen lisäksi liikunta- ja retkeilypalveluita. Hotellin pihasta alkaa kolme eripituista luontopolkua, joilla on mahdollista tutustua tunturiluontoon. 
Ajoreitti Kiilopäälle erkanee nelostieltä Sodankylän Kakslauttasen kohdalla. Ensimmäinen tie rakennettiin tähän jo vuonna 1963. Parkkipaikalta on kahden kilometrin kävely huipulle.
Annika Sörenstam

Annika Sörenstam (s. 9. lokakuuta 1970 Tukholma) on ruotsalainen ammattilaisgolfaaja. Hän pelasi ammattilaisena vuosina 1992–2008. Häntä pidetään yhtenä maailman menestyksekkäimmistä naisgolfaajista.
Sörenstam voitti urallaan 72 LPGA-turnausta, joista 10 major-turnauksen voittoa. Hän ansaitsi uransa aikana palkintorahaa yli 22 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Vuonna 2003 Sörenstam valittiin World Golf Hall of Fameen.
Sörenstam lopetti uransa kauden 2008 jälkeen. Vuonna 2021 hän aloitti kansainvälisen golfliiton puheenjohtajana.
Kent Weeks

Kent R. Weeks (s. 1941) on yhdysvaltalainen arkeologi ja egyptologi. Kuuluisaksi hän tuli kaivauksistaan Kuninkaiden laakson haudassa KV5. Weeks on yksi nykyajan arvostetuimmista egyptologeista.
Lapsuus ja opiskelu.
Kent Weeks syntyi Everettissä, Washingtonissa. Hän päätti jo kahdeksanvuotiaana ryhtyä egyptologiksi. Weeks opiskeli antropologiaa Washingtonin yliopistossa Seattlessa, jossa hän suoritti maisterintutkinnon. Ensimmäistä kertaa Weeks vieraili Egyptissä vuonna 1963, jolloin hän työskenteli kaivauksilla Nubiassa. Egyptin matkansa aikana hän tapasi ja meni naimisiin Susan Howen kanssa. Weeks sai tohtorinarvon Yalen yliopistosta vuonna 1970.
Työura.
Vuonna 1978 Weeks aloitti Theban Mapping Project -nimisen projektin, jonka tarkoituksena oli mitoittaa ja kuvata kaikki Theban nekropolin haudat ja monumentit. Projektin päämääränä oli luoda tietokanta, jota voidaan käyttää hyväksi tulevissa kaivauksissa ja näin välttää turhaa työtä. Tietokannasta on saatavilla myös yleisölle tarkoitettu Macromedia Flashillä toteutettu versio.
Vuonna 1987 Weeks alkoi tutkia tarkemmin Ramses IX:n haudan koillispuolta, josta hän löysi pitkään tuntemattomana olleen haudan (KV5). Haudassa oli käynyt aikaisemmin muun muassa James Burton 1800-luvulla, mutta se oli sittemmin unohtunut ja sisäänkäynti hautautunut. Weeksin johtama ryhmä aloitti haudassa kaivaukset ja pian he huomasivatkin haudan olevan suurin Kuninkaiden laakson haudoista. Haudan löydyttyä Theban Mapping Project keskittyi suurimmaksi osaksi sen tutkimiseen, mutta sen alkuperäinen tavoite pysyi yhä voimassa. Kent Weeks on kirjoittanut haudan kaivauksista päiväkirjaa, joka on myöhemmin myös julkaistu.
Weeks on ollut egyptologian professorina Kairon amerikkalaisessa yliopistossa vuodesta 1988 lähtien.
Alatornio

Alatornio () on entinen Suomen kunta Lapin maakunnassa. Kunta liitettiin Tornioon vuonna 1973.
Alatornion naapurikunnat olivat Karunki, Kemin maalaiskunta, Rovaniemen maalaiskunta, Tervola, Tornio ja Ylitornio sekä Ruotsin puolella Haaparanta ja Övertorneå.
Historia.
Alun perin Alatornio on ollut osa laajaa Pohjanlahdelta Jäämerelle ulottunutta pirkkalaisten nautinta-aluetta. 1600-luvulle tultaessa alueella toteutettiin seurakunnallinen jako niin, että alinen Tornionjokilaakso muodosti oman Alatornion seurakunnan. Alatorniosta erotettiin Tornion kaupunki vuonna 1621. Karunki erotettiin Alatorniosta 1745. Vuoden 1809 Haminan rauhan jälkeen kolmasosa silloisesta Alatornion seurakunnasta jäi Ruotsin puolelle. Tätäkin osaa kutsuttiin Alatornioksi (Nedertorneå) ja myöhemmin 1900-luvulla Haaparannaksi pääkylän mukaan. 
Vuonna 1925 Tornioon liitettiin osia Alatornion kunnan Putaan kylästä. Sen jälkeen Alatorniosta irrotettiin lisää alueita Tornion kaupunkiin ennen lopullista kunnan yhdistämistä Tornion kaupunkiin. Putaan kylän rautatiealue liitettiin 1944 Tornioon. Vuonna 1957 Tornioon liitettiin vielä loput Putaan kylästä, Röyttän kylä satama-alueineen, osa Pirkkiöstä, pieni osa Kivirannan ja Yliraumon kyliä. Lopulta koko Alatornion kunta laajoine maaseutuineen yhdessä Karungin kunnan kanssa liitettiin 1973 Tornion kaupunkiin. 
Alatornion seurakunta perusti yhdessä Karungin ja Tornion seurakuntien, sekä Tornion seurakuntayhtymän kanssa uuden Tornion seurakunnan vuoden 2007 alusta.
Nähtävyyksiä.
Alatornion kirkko, kivikirkko Tornion joen suistossa Haaparantaa vastapäätä on tunnettu historiallinen Ruotsin vallan loppuvaiheen rakennus, (alkujaan 1400-luvulta, laajennettu 1797 Jacob Rijf).
Kylät ja kulmakunnat.
Alatorniossa on 21 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1967):
Kulmakuntia ovat lisäksi Kuusiluoto, Luotomäki ja Pudas.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Alatornion taajamat olivat Alavojakkala (528 asukasta), Arpela (439 asukasta), Kaakamo (615 asukasta), Kiviranta (901 asukasta), Kyläjoki (344 asukasta), Pirkkiö (367 asukasta), Pudas (28 asukasta), Ruottala (229 asukasta), Tornion keskustaajama (3 asukasta) ja Yliraumo-Alaraumo (790 asukasta). Näistä Pirkkiö, Pudas, Tornion keskustaajama ja Yliraumo-Alaraumo sijaitsivat osin myös Tornion puolella sekä Ruottala Kemin maalaiskunnan puolella. Niiden kohdalla on mainittu pelkästään Alatornion puolella asunut asukasmäärä. Vuonna 1960 määritellyistä taajamista Ylivojakkala kasvoi vuonna 1970 Alavojakkalan kanssa yhteen.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Alatornion väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Vuonna 1957 Alatorniosta liitettiin Tornioon alue, jossa oli 1 140 asukasta.
Alatornio nykypäivänä.
Nykyään Alatornio näkyy nimenä tunnetussa torniolaisessa urheiluseurassa Alatornion Pirkat.
Alaveteli

Alaveteli () on entinen Suomen kunta Pohjanmaalla. Alaveteli liitettiin yhdessä Teerijärven kunnan kanssa Kruunupyyhyn vuoden 1969 alussa. Tuolloin Alavetelin asukkaista 65 % oli ruotsinkielisiä, 7 % suomenkielisiä ja 28 % kaksikielisiä. Alavetelin naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Kaarlela, Kaustinen, Kruunupyy ja Kälviä.
Alueella on noin 1 700 asukasta ja keskustana nykyisin "Murikan" kylä. Alavetelin läpi virtaa Perhonjoki, jossa on lukuisia koskia, joista mainittakoon voimalaitoksestaan tunnettu Kaitforsinkoski sekä Tastin- ja Murikankosket. Kaustisen rajalla Perhonjokeen yhtyvät Ullavanjoki ja Köyhäjoki. Alavetelissä on myös useita järviä, kuten Seljesjärvi, Emmesjärvi, Isojärvi ja Loulusjärvi. Alueen elinkeinoista maatalous on yhä tärkeällä sijalla. 
Alavetelin kirkko on rakennettu 1753. Siihen mahtuu noin 500 henkilöä. Malliltaan se on ristikirkko. Siellä toimii evankelisluterilainen Alavetelin seurakunta. 
Kuuluisin alaveteliläinen lienee Anders (Antti) Chydenius, joka ajoi elinkeinovapautta merkantilistista talouspolitiikkaa silloin harjoittaneeseen Ruotsiin. Pohjanmaan rannikkokaupungeille hän onnistui hankkimaan tapuli- eli ulkomaankauppaoikeuksia toimiessaan pappissäädyn edustajana Ruotsin valtiopäivillä.
"Seljesjärven" rannalla, "Seljesharjun" päässä, sijaitsee turistikeskus, jossa on leirintäalue, kahvila, uimaranta, veneenvuokrausta ja mahdollisuus urheilukalastukseen. Seljesharju kohoaa muutaman metrin Pohjanmaalle tyypillisen suoalueen yläpuolelle. Seljesjärvi on 60 hehtaarin kokoinen ja siihen istutetaan joka vuosi 2 500–3 000 kg kirjolohta. Vuosittain toukokuussa järjestettävistä "Lohenkalastuskauden avajaisista" on muodostunut suosittu tapahtuma. 
Toinen vuosittainen perinne on "Alaveteliviikko".
Kylät ja kulmakunnat.
Alavetelissä on 3 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1967):
Kulmakuntia ovat lisäksi Brännkärr, Gåsjärv, Haavisto, Jolkka, Murikka (Murik), Tast ja Ämmänen (Emmes).
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Alavetelin taajamat olivat kirkonkylä (203 asukasta) ja Tast (365 asukasta).
Historiaa.
Kokkolan seudulla on ollut suomalaisasutusta jo ennen ruotsalaisten saapumista, jonka on katsottu tapahtuneen 1200-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Ruotsalaisasutuksen koillisrajana oli Perhonjoki, kunnes se siirtyi vuoden 1323 Pähkinäsaaren rauhan myötä pohjoisemmaksi Pattijoelle. Kaarlelan emäpitäjän ruotsalaisasutus levisi tämän jälkeen pohjoisemmaksi Perhonjoen yli Lohtajan tienoille saakka. Pysyvän asutuksen syntyessä Alaveteli muodostui miltei täysin ruotsinkieliseksi.
Alavetelistä tuli Kokkolan kappeliseurakunta vuonna 1752, ja itsenäiseksi seurakunnaksi se muodostettiin vuonna 1896.
Liikenne.
Alavetelin halki kulkee valtatie 13 Kokkolasta Jyväskylän ja Mikkelin kautta Lappeenrantaan. Alavetelin kirkonkylästä on matkaa Kokkolan keskustaan vajaat 20 kilometriä. Lähin rautatieasema on Seinäjoki–Oulu-radalla Kokkolassa.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Alavetelin väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960.
Angelniemi

Angelniemi on entinen Suomen kunta, joka toimi vuosina 1916–1966. Kunta liitettiin vuoden 1967 alussa Halikon kuntaan, josta se oli aikanaan erotettu. Angelniemi sijaitsi Turun ja Porin läänissä ja sen keskuskylä oli Kokkila.
Angelniemi sijaitsee Halikonlahden rannalla. Sen alueesta puolet sijaitsee mantereella ja puolet Kemiön saaren pohjoisosassa. Saaren ja mantereen välillä liikennöi edelleen Kokkilan lossi, joka yhdistää entisen kunnan osat toisiinsa. Kunnan naapurikunnat olivat Halikko, Kemiö, Paimio, Perniö, Sauvo ja Uskela. Nykyisin entisen kunnan alueella asuu 398 ihmistä, mutta kesäasutus kasvattaa väkilukua huomattavasti.
Angelniemen kyläyhdistys osti vuonna 2000 Angelniemen seurojentalon Halikon kunnalta ja pitää sitä yllä kunnostamalla ja järjestämällä toimintaa.
Etymologia.
Angelniemen nimen taustalla on Angelan kylä, josta on ensimmäinen maininta 1500-luvulta. Angelniemi on vakiintunut alueen nimeksi kuitenkin vasta 1700-luvun lopulla. Angelan nimen taustalla lienee angervon paikallinen nimitys angelma tai ankelia.
Vanhastaan aluetta on kutsuttu Halikon alaiseksi Korven kappeliksi. Sen rinnalla on kulkenut myös nimitys Päärnäspään kappeli läheisen Päärnäspään kylän vuoksi. Korpi tai Korpinen on ollut yleisemmin käytössä asiakirjoissa. Nimen korpi taustalla saattaa olla vanhat raja- ja nautinta-alueet. Halikonlahden itärantaa on kutsuttu Merikorveksi ja länsirannan sisäosia Maakorveksi. Halikonlahdella on myös Korvensalmi. Nimi Korpi on jäänyt pois Angelniemen vakiintuessa.
Historia.
Angelniemen kappeliseurakunta perustettiin 1659. Kunta itsenäistyi Halikosta vuonna 1916, ja liitettiin takaisin Halikkoon 1967. Angelniemen asukasmäärä oli suurimmillaan 1950-luvulla.
Maantiede.
Angelniemi muodostuu mantereenpuoleista ja Kemiön saaren puoleisesta osista. Saaren puolta angelniemeläiset kutsuvat Luodoksi. Kokkilanselkä erottaa Angelniemen osat toisistaan. Valtaosa väestöstä asuu mantereella.
Kemiön saaren pohjoiskulman lisäksi Angelniemeen kuuluvat saaret Luotsisaari, Angelansaari, Pikkusaari ja Karhusaari. Merkittävimmät vesistöt ovat Angelniemen pohjoisosassa Sauvon puolelle virtaava Ruonanjoki sekä Halikonlahteen laskevat Topjoki ja Karviaistenoja.
Angelniemen kirkko sijaitsee saaren puolella, mutta Angelniemen vanha keskusta Kokkila mantereen puolella.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Angelniemen väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960 ja lakkautusta edeltäneenä vuonna 1966.
Urheilu.
Angelniemellä toimii menestynyt suunnistusseura Angelniemen Ankkuri.
Kylät.
Ahtmaa, Angela, Asila, Esselpää, Isokylä (Storby), Kanamäki, Karviainen, Kokkila, Myllyperä, Paatelmaa (Båtsholm), Peksala, Päärnäspää, Pöylä (Böylä), Sapalahti (Kallmusnäs), Tammenpää, Toppjoki, Torkkila, Tuiskula, Valttila.
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Angelniemellä ei ollut taajamia, mutta Halikon Vartsalan taajamasta osa ulottui Angelniemen puolelle.
Kulttuuri.
Murre.
Angelniemen alueella puhutun kielen perustana on itäinen Lounais-Suomen murre. Angelniemen murre kuuluu Lounais-Suomen itäryhmän rantaryhmään.
Freedom Call

Freedom Call on saksalainen vuonna 1998 perustettu power metal -yhtye. 
Historia.
Kaverukset Chris Bay ja Daniel Zimmermann perustivat Freedom Callin vuonna 1998 Zimmermanin toisen yhtyeen, Gamma Rayn ollessa tauolla. Hieman myöhemmin kokoonpano täydentyi, kun Ilker Ersin ja Sascha Gerstner liittyivät yhtyeeseen.
Yhtyeen ensimmäinen albumi "Stairway to Fairyland" julkaistiin vuoden 1999 alussa, ja yhtye esiintyi ensimmäistä kertaa livenä Angran ja Edguyn Ranskan kiertueella lämmittelijänä. Saman vuoden elokuussa Freedom Call aloitti "Taragon" EP:n äänityksen, ja seuraavan levyn "Crystal Empiren" äänitykset alkoivat vuoden loppupuolella.
Sascha Gerstner lähti yhtyeestä vuoden 2001 maaliskuussa, sanoen että haluaa muodostaa oman yhtyeen, eikä halua soittaa enää metallimusiikkia (hän kuitenkin myöhemmin liittyi Helloweeniin). Gerstnerin tilalle tuli sveitsiläinen Cédric Dupont, joka on myös Symphorce -yhtyeen kitaristi.
Vuoden 2002 tammikuussa uudistunut kokoonpano aloitti seuraavan albumin "Eternityn" äänitykset. Myöhemmin samana vuonna yhtye teki kiertueen Blind Guardianin kanssa, jonka aikana äänitettiin "Live Invasion" livealbumi. Tällä kiertueella oli myös mukana yhtyeen tuleva kosketinsoittaja, Nils Neumann, joka liittyi yhtyeeseen pysyvästi kiertueen jälkeen.
Maaliskuussa 2005 julkaistiin yhtyeen seuraava albumi "The Circle of Life", jonka jälkeen Dupont ja Ersin lähtivät yhtyeestä. Heidät korvasivat Lars Rettkowitz ja Armin Donderer.
Toiseksi uusin albumi "Dimensions" julkaistiin Euroopassa 23. huhtikuuta 2007, ja se kuulostaa Zimmermannin mukaan enemmän "Eternity":ltä kuin kokeellisempi edellinen albumi "The Circle of Life".
29. tammikuuta 2010 julkaistiin albumi Legend of the Shadowking ja vuonna 2012 Land of the Crimson Dawn. Bändi julkaisi uusitulla kokoonpanollaan 2014 levyn Beyond. Uusin levy Master of Light ilmestyi 2016.
Torinon papyrus

Torinon papyrus (myös Torinon kaanon tai Torinon kuningasluettelo) on hieraattisilla hieroglyfeillä kirjoitettu papyrus. Se laadittiin mahdollisesti Ramses II:n hallituskauden aikana. Papyrus on saanut nimensä Torinon egyptiläisestä museosta, jossa sitä säilytetään nykyään. Papyruksen hankki konsuli Bernardino Drovetti Theban nekropoliista noin vuonna 1820. Tuolloin papyrus oli ilmeisesti melko hyvässä kunnossa, mutta sen siirtyessä Torinon museon kokoelmiin se oli hajonnut jo yli 160 osaan. Nykyään se on 170 cm pitkä ja 41 cm leveä.
Torinon papyruksen merkitystä ei aiemmin ymmärretty, kunnes Jean-François Champollion aloitti sen tutkimisen. Vaikka hän sai kappaleet järjesteltyä, oli papyrus huonon kuntonsa takia hyvin puutteellinen. Papyruksesta on saatu kuitenkin luettua huomattavasti tietoa. Pääosa siitä on luetteloa ihmisten ja instituutioiden nimistä sekä näiden verotiedoista. Mielenkiintoisin osa papyruksesta on kuitenkin sen kääntöpuolella. Siellä on listattuna mm. jumalia, esi-isien henkiä sekä myyttisiä ja todellisia kuninkaita hallitusaikoineen. Papyruksen alku ja loppu on kuitenkin tuhoutunut, joten se kattaa vain osan kuninkaista. Papyruksessa on mahdollisesti ollut johdanto, joka on nykyisin kadonnut. Loppuosa on katkennut 17. dynastian ajalta, joten sen tarkkaa laatimisajankohtaa ei voida tietää. 
Koska kuningasluettelon alkuperästä ei ole tietoa, ei voida tietää, oliko luettelo sen kirjoittaman kirjurin itse laatima vai pelkkä kopio jo valmiista luettelosta. Luettelon kirjoittaminen veroraportin kääntöpuolelle on myös erikoista, sillä yleensä asiakirjat kirjoitettiin puhtaalle papyrukselle.
Torinon papyrus on merkittävä myös siksi, että se luettelee kaikki hallinneet kuninkaat. Monet faaraot (mm. Seti I ja Ramses II) laativat luetteloita "esi-isistään". Näillä luetteloilla oli kuitenkin enemmänkin poliittinen merkitys, sillä niihin valittiin vain vahvat ja kuuluisat kuninkaat ja vähemmän merkittävät tai muuten "epämieluisat" jätettiin kokonaan pois (mm. Akhenaten ja Tutankhamon). Torinon papyruksessa on mainittu jopa hyksokuninkaat, joita yleisesti vihattiin muinaisessa Egyptissä. Papyrus eroaa muista luetteloista myös siten, että siinä kuninkaat on ryhmitelty ja heidän hallitusaikansa on mainittu. Ryhmittely perustuu kuninkaiden hallituskaupunkeihin, eivätkä ryhmät vastaa Manethon käyttämiä dynastioita. Hallitusajat on ajoittain mainittu jopa kuukausien ja päivien tarkkuudella. 1. ja 2. dynastian kuninkaille on tosin annettu niin pitkiä hallitusaikoja, että ne tuskin pitävät paikkaansa.
Torinon papyrus on huonosta kunnostaan huolimatta yksi tärkeimmistä lähteistä muinaisen Egyptin kronologiaa tutkittaessa.
Kaari (rakennustekniikka)

Kaari on muurattu rakenneosa, jonka tarkoitus on kattaa aukko muurissa ja kannattaa paitsi itsensä myös yläpuolinen muuri. Toiminnallisesti kaari on pieni holvi, ja osien nimitykset ovat samat. Nykyrakennuksissa kaaren tilalla käytetään yleensä raudoitettua palkkia.
Kaarimuotoja.
Madalletut kaaret jakautuvat "segmenttikaariin", "elliptisiin kaariin" ja "sankakaariin". Sankakaari on useammista ympyräkaaren segmenteistä yhdistetty.
Korotetut kaaret jakautuvat "suippokaariin" (huippukaariin), "paraabelikaariin", elliptisiin kaariin ja "sankakaariin". Suippokaaret voivat olla korotettuja, normaalisia tai madallettuja (madallettu suippokaari on korotettu kaari).
Korotettu kaari on vahvempi rakenne kuin matalampi kaari; täydellisin kaari on ylösalaisen ketjukäyrän (hyperbolinen kosini) muotoinen, sillä tässä rakenteessa esiintyy ainoastaan puristusjännityksiä.
Anjala (Suomen entinen kunta)

Anjala on entinen Suomen kunta Kymenlaaksossa Kymijoen länsipuolella. Nykyisin kunnan alue kuuluu Kouvolan kaupunkiin. Kunnan keskusta oli Anjalan kirkonkylä.
Anjalan naapurikunnat olivat Elimäki, Kouvola, Kymi, Ruotsinpyhtää ja Sippola.
Historia.
Anjalan rukoushuonekunta on perustettu Elimäelle vuonna 1692. Kappeliseurakunnaksi se muodostui vuonna 1789 ja itsenäistyi 1863. Itäuusmaalainen Anjalan kunta kuului Uudenmaan lääniin, mutta 1949 se yhdistettiin pääasiassa Viipurin läänin länsiosasta 1945 perustettuun Kymen lääniin. Sen väkiluku 1944 oli 3 974 henkilöä.
Anjalan kunta yhdistettiin vuonna 1975 Sippolan kunnan kanssa Anjalankosken kauppalaksi, josta tuli 1977 kaupunki. Vuonna 2009 kunnan alueesta tuli muun Anjalankosken kanssa osa Kouvolaa.
Kymijoessa entisten Anjalan ja Sippolan kuntien rajalla on Ankkapurha (Anjalankoski), jonka pituus oli 850 metriä ja pudotus 8,1 metriä.
Kylät ja kulmakunnat.
Anjalassa on 4 rekisterikylää (tieto vuodelta 1967):
Kulmakuntia ovat lisäksi Junkkari, Kaukasuo, Korpi ja Takamaa.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Anjalan taajamat olivat kirkonkylä (2 202 asukasta) ja Ummeljoki (1 414 asukasta). Lisäksi Sippolasta Inkeroinen ulottui 21 asukkaan ja Myllykoski 13 asukkaan verran Anjalan puolelle.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Anjalan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Kulttuuri.
Murre.
Anjalan alueella puhutun kielen perustana on kaakkoishämäläinen murre, joka kuuluu hämäläismurteisiin. Anjalan murre kuuluu kaakkoishämäläisen murteen Iitin ryhmään.
Työajan lyhennysvapaa

Työajan lyhennysvapaalla eli pekkaspäivillä tai pekkasilla tarkoitetaan eräisiin suomalaisiin työehtosopimuksiin sisältyvää menettelyä, jossa työntekijä ansaitsee palkallista vapaata perustuen työajan pituuteen. Palkallista vapaata ansaitaan, mikäli työehtosopimuksen mukainen säännöllinen työaika on sama kuin työaikalain mukainen säännöllinen työaika, kahdeksan tuntia vuorokaudessa tai 40 tuntia viikossa. Useissa työehtosopimuksissa säännöllinen työaika on kuitenkin tätä lyhyempi, esimerkiksi 7,5 tai 7,25 tuntia vuorokaudessa ja vastaavasti 37,5 tai 36,25 tuntia viikossa, eikä näiden sopimusten perusteella siten ansaita työajan lyhennysvapaata.
Työajan lyhennysvapaan tarkoituksena on tasata työaika keskimäärin 36,6 tuntiin viikossa eli 1 732 tuntiin vuodessa (vuosi 2004). Päivittäisen 8 tunnin työajan lyhennys on nykyään 21 minuuttia ja sen saa tavanomaisesti kerryttää käytettäväksi myöhemmin, jolloin ne voi käyttää palkallisena vapaana, esimerkiksi noin yhden kokonaisen työpäivän kuukaudessa. Osa työnantajista sallii kertyneiden vapaiden liittämisen työntekijän vuosiloman jatkoksi. Lyhyissä määräaikaisissa työsuhteissa työajan lyhennysvapaa voidaan hyvittää työntekijälle palkan yhteydessä maksettavana työajan lyhennyskorvauksena.
Nimityksenä "pekkaspäivät" tai "pekkaset" juontaa vuoteen 1984, jolloin työajan lyhentämiseen tähtääviin päätöksiin osallistui ratkaisevasti valtioneuvoston kanslian tulopoliittinen selvitysmies Matti Pekkanen.
Otto Schily

Otto Georg Schily (s. 20. heinäkuuta 1932 Bochum) on saksalainen lakimies, poliitikko ja Saksan liittotasavallan sisäasiainministeri 1998–2005.
Schily opiskeli oikeustiedettä ja valtio-oppia Münchenissä, Hampurissa ja Berliinissä ja valmistui 1962. Hän sai asianajajan oikeudet 1963.
Schily kiinnostui opiskeluaikoinaan politiikasta ja oli lähellä Saksan sosialistista opiskelijaliittoa ("Sozialistischer Deutscher Studentenbund"). Tuolloin hän ystävystyi Rudi Dutschken ja Horst Mahlerin kanssa. Samoin hän toimi asianajajana myös Benno Ohnesorg -oikeudenkäynnissä. Vuonna 1971 Schily toimi RAF:n lähipiirissä vaikuttaneen Mahlerin puolustusasianajajana ja 1975–1977 Gudrun Ensslinin puolustusasianajajana. Tuolloin Schily oli yksi merkittävimmistä henkilöistä, jotka kyseenalaistivat terroristien tehneen itsemurhan.
Schily oli vihreän puolueen ("Die Grünen") perustajia 1980. Hänet valittiin Saksan liittopäiville 1983. Hän oli siten ensimmäisiä kansanedustajiksi nousseita vihreitä. Vihreiden sisällä hän edusti ”realisteja” ("Realo") ja piti mahdollisena liittoutumista sosiaalidemokraattien kanssa.
Schily erosi vihreistä 1989 ja liittyi sosiaalidemokraatteihin. Vuodesta 1990 alkaen hänet on valittu Saksan liittopäiville sosiaalidemokraattisen puolueen jäsenenä. Vuoden 1998 vaalien jälkeen Schily nousi sisäasiainministeriksi Gerhard Schröderin hallituksessa, johon myös vihreät ("Bündnis 90/Die Grünen") osallistuivat.
Sisäministerinä toimineen Schilyn politiikka erottui selvästi hänen nuoruuden aikaisesta toiminnastaan. Vuoden 2001 terrori-iskujen jälkeen Schily on edustanut niin kutsuttua kovaa linjaa ja ajoi läpi muun muassa biometrisin tunnistein varustettujen passien käyttöönoton.
Diana Ross

Diane Ernestine Earle Ross, taiteilijanimeltään Diana Ross (s. 26. maaliskuuta 1944 Detroit, Michigan, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen soul-, R&amp;B- ja poplaulaja sekä näyttelijä. Hän on aikansa menestyneimpiä laulajia niin soolourallaan kuin The Supremes -yhtyeen kanssa.
Vuonna 1976 "Billboard"-lehti nimesi Rossin vuosisadan parhaaksi naisesiintyjäksi. Vuonna 1993 "Guinnessin ennätystenkirja" julisti Rossin kaikkien aikojen menestyneimmäksi naisartistiksi. Rossilla on ollut Yhdysvaltain listalla kaikkiaan 18 ykkössingleä, joista kuusi soolouralta ja loput The Supremesin kanssa. Ainoastaan muutama artisti on yltänyt samaan tai parempaan.
Ura ja yksityiselämä.
Rossin ura alkoi vuonna 1959, kun hän liittyi The Primettes -lauluyhtyeeseen. Vuonna 1961 hän teki sopimuksen Motown-levy-yhtiön kanssa, ja The Primettes nimettiin uudelleen The Supremesiksi. Vuonna 1970 Ross julkaisi sooloalbumin "Diana Ross". Vuonna 1972 hän teki debyyttinsä näyttelijänä elokuvassa "Lady Sings the Blues". Elokuvaa ja Rossia oli etukäteen kritisoitu rankasti ja Rossin näyttelijäntaitoja epäilty. Elokuvasta tuli kuitenkin jättimenestys, ja Ross nimettiin Oscar-palkintoehdokkaaksi parhaan näyttelijättären sarjassa.
Rossilla on viisi lasta: Rhonda Suzanne Silberstein (s. 1971), Tracee Joy Silberstein (s. 1972), Chudney Lane Silberstein (s. 1975), Ross Arne Naess (s. 1987) ja Evan Olav Naess (s. 1988). 
Michael Jackson nimesi vuonna 2002 allekirjoittamassaan testamentissa Diana Rossin lastensa toissijaiseksi huoltajaksi. Jackson oli Rossin hyvä ystävä.
Varistaipaleen kanava

Varistaipaleen kanava sijaitsee Heinäveden kunnan Varistaipaleen kylässä. Se yhdistää Juojärven Varisveteen yhdessä Taivallahden kanavan kanssa. Kanava kuuluu Kallaveden reitin itäiseen haaraan Juojärven reittiin, joka yhdistyy Varisvedellä Heinäveden reittiin. Kanava on pudotuskorkeudeltaan Suomen suurin ja maan ainoa nelisulkuinen kanava. Kanavan neljän sulun putouskorkeus on 13,3–14,2 metriä. Vuosina 1911–1913 rakennettu kanava on pituudeltaan 1 100 metriä. Sen läpi voivat kulkea alukset, joiden suurin pituus on enintään 31,2 metriä, leveys 7,1 metriä, syväys 1,8 metriä ja mastonkorkeus 12,5 metriä. 
Sulkuportit ovat tyypiltään salpausportteja tyhjennys- ja täyttöluukuilla. Ylä- ja alaportit ovat puuportteja kun taas kolmet keskiportit ovat puolestaan teräksisiä. Kanavan ylittää kääntösilta, jonka alikulkukorkeus on suljettuna 1,7 metriä. Sillan ja sulkuporttien koneistot ovat tekniikaltaan sähkömekaanisia.
Sulutus kanavassa kestää yhteensä lähes tunnin. Varistaipale on Heinäveden kanavista ainoa, jossa on yhä miehitys. Kanavalta on kaukokäyttöyhteys Taivallahden kanavalle sekä etävalvonta Heinäveden ja Tahkon reittien kanaville.
Kanavan vieressä on kanavamuseo, jossa museorakennuksena toimii 1910-luvun rakentamistyyliä edustava entinen renkitupa. Kesällä 2004 pidettiin perinneuittotapahtuma "Naiset nipunlaskussa". Vuosina 2007, 2014 ja 2017 järjestettiin uudet uittonäytökset.
Heinäveden ja Juojärven reittien kanavien käyttö- ja kunnossapitotehtävistä vastaa Väyläviraston urakoitsijana Arctia Meritaito Oy.
Karvio

Karvio on kylä pohjoisella Heinävedellä, Valtatie 23:n ja Heinäveden reitin varrella. 
Karvio on Heinäveden kirkonkylän jälkeen Heinäveden toiseksi suurin taajama. Kylässä toimii luokka-asteiden 0-6 alakoulu, Karvion koulu. Valtatien vierellä on Neste-huoltoasema, päivittäistavarakauppa asiamiesposteineen, seurakuntakoti ja muutamia muita palveluja. Karvionkosken eteläpuoli on rakennettua aluetta sen pohjoispuolen ollessa rakentamatonta. Kosken länsipuolella sijaitsee Lomakeskus Karvio, jossa on mahdollista yöpyä mökeissä, caravan- tai camping-alueella sekä vierasvenesatamassa.
Kylä valittiin Mikkelin läänin vuoden kyläksi 1993. 
Karvionkoski ja Karvion kanava.
Heinäveden reitti laivaväylineen kulkee Karvion kohdalla Karvionkoskena, joka yhdistää Varisveden Kermajärveen. Koski kuuluu luokkaan 2 ja sen korkeus on 1,21 metriä. Se ja Kermankoski ovat Heinäveden reitin suosituimmat kalastuskosket. Karvionkoskeen istutetaan kalaa syksyisin ja se on oivallinen myös melontaan. Kosken yli kulkee 11 metriä korkea betonirakenteinen silta. Karvionkosken kiertää itäpuolelta vesiliikenteen mahdollistava Karvion kanava, joka on Heinäveden reitin vanhin kanava, rakennettu 1895–1896. Kanavassa on yksi sulku ja sitä ympäröi rakennusajan tyylin mukaisesti kaunis kanavapuisto. Kanavan äärellä on kanavanvartiotorni, joka ei kuitenkaan enää ole säännöllisessä käytössä. Kanava on automatisoitu ja on itsepalvelukäyttöinen.
Kuittua

Kuittua on yksi Pohjois-Karjalassa sijaitsevan Heinäveden kunnan kylistä. Kylä sijaitsee läntisellä Heinävedellä.
Petruma

Petruma on kylä Pohjois-Karjalassa sijaitsevan Heinäveden kunnan itäosassa. Petruman kylä sijaitsee Kermajärven pohjoispuolella ja Karvion itäpuolella.
Petrumassa on muun muassa hevostalli ja maatiloja. Petruman kyläkoulu lakkautettiin vuosia sitten. Petruman kappeli on Heinäveden seurakunnan siunauskappeli Petruman hautausmaalla.
Petruma on myös kylässä sijaitseva keskikokoinen järvi, josta voi kalastaa rapuja, haukia ja ahvenia. Se on suosittu kalastus- ja retkeilyjärvi.
Rummukkala

Rummukkala on kylä Heinäveden kunnan länsiosassa Pohjois-Karjalassa. Rummukkalassa Iso-Rummukka -järven rannalla on paljon asutusta ja mökkejä.
Sarvikumpu

Sarvikumpu on kylä Heinäveden kunnan itäosassa Pohjois-Karjalassa.
Sarvikummussa toimii muun muassa kyläkauppa ja kauppapuutarha myymälöineen. Kylällä on myös tanssilava, käsityöasema ja Hyrskeen urheilukenttä. Kylällä on oma kyläyhdistys. 
Sarvikummussa 1990-luvun alkupuolelle saakka toiminut, 1950-luvun alussa rakennettu kyläkoulu lakkautettiin liian pienien oppilasmäärien vuoksi. Sittemmin Petrumantien varrella sijaitsevaa alakoulun rakennusta käytettiin kyläläisten yhteistilana ja esimerkiksi vaalihuoneistona. Remonttikuntoinen rakennus on sittemmin laitettu myyntiin tai vuokralle.