tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kelsey Nakanelua

Kelsey Nakanelua (s. 22. joulukuuta 1966 Hawaji, Yhdysvallat) on uransa lopettanut pikajuoksija, joka edusti urallaan Amerikan Samoaa. Nakanelua osallistui kahdesti kesäolympialaisiin 100 metrin juoksussa. Kummallakaan kerralla hän ei selvinnyt jatkoon alkueristä. Vuoden 2000 kesäolympialaisissa hän juoksi ajan 10,93 mikä riitti toiseksi viimeiseen sijaan omassa alkuerässään. 2004 kesäolympialaisissa hän sijoittui alkuerässään seitsemänneksi.
Nakaneluan henkilökohtainen ennätys ja samalla Hawajin osavaltion ennätys on vuonna 1995 juostu 10,59. Tulosta ei kuitenkaan ole hyväksytty Amerikan Samoan ennätykseksi, joka myös on Nakaneluan juoksema 10,81 vuodelta 2001. Hän pitää hallussaan myös 400 metrin Samoan ennätystä 49,45, jonka hän juoksi Oseanian mestaruuskilpailuissa Adelaidessa vuonna 2000.
Andrea Vargas

Andrea Carolina Vargas (s. 28. toukokuuta 1996) on costaricalainen pika-aitajuoksija. Hän voitti 100 metrin aitajuoksussa kultaa Pan-Amerikan kisoissa 2019 ajalla 12,82 juostuaan alkuerissä silloisen ennätyksensä 12,75. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän paransi ennätyksekseen alkuerissä 12,68, välierissä 12,65 ja loppukilpailussa 12,64, ja hän sijoittui lopputuloksissa viidenneksi. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän karsiutui välierissä, samoin Eugenen MM-kilpailuissa 2022.
Carl August Standertskjöld (1855–1935)

Carl August ”Adi” Standertskjöld (5. maaliskuuta 1855 Tula, Venäjän keisarikunta – 7. maaliskuuta 1935 Helsinki, Suomi) oli suomalainen vapaaherra ja teollisuusjohtaja, joka perusti Enson puuhiomon ja paperitehtaan Jääskeen.
Elämänvaiheet.
Standertskjöldin vanhemmat olivat kenraaliluutnantti Carl August Standertskjöld vanhempi ja Fanny Augusta Nykopp. Hän syntyi Tulassa, jossa hänen isänsä vuokrasi Venäjän valtion kivääritehdasta. Standertskjöld kävi vuosina 1869–1871 keisarillisen paašikoulun Pietarissa ja opiskeli vuosina 1873–1876 puunjalostusta ja paperinvalmistusta Hannoverin teknillisessä opistossa Saksassa. Hän oli vuodesta 1876 isänsä perustaman Inkeroisten puuhiomon teknillisenä johtajana ja vuosina 1885–1887 sen johtajana. Vuonna 1887 Standertskjöld osti J. G. Litzeniltä Vuoksen rannalla Jääskessä sijainneen Pelkolan kartanon, jonka mukana hän sai omistukseensa puolet läheisen Räikkölänkosken vesivoimasta. Hän rakennutti kosken luo puuhiomon, joka valmistui vuonna 1889. Samana vuonna hän perusti Enso Träsliperi Aktiebolag (Enson Puuhiomo Oy) -osakeyhtiön, jossa hän oli enemmistöosakas. Standertskjöld keksi yritykselle nimen Enso sanan ”ensi” muunnelmana korostaakseen sitä, että kyseessä oli ensimmäinen Vuoksen vesivoimaa käyttävä yritys.
Standertskjöldin tehtaan ympärille syntyi Enson tehdasyhdyskunta. Tehtaan tuotannon kasvattamiseksi Vuoksi padottiin tehtaan kohdalla vuosina 1897 ja 1907. Tehdas valmisti kartonkia ja puumassaa ja oli vuosisadanvaihteesta alkaen yksi alansa suurimpia toimijoita Euroopassa. Vuodesta 1907 puuhiomon yhteydessä oli myös paperikone. Standertskjöld oli yhtiönsä toimitusjohtaja sekä vuosina 1889–1903 ja 1906–1911 myös hallituksen puheenjohtaja. Hän myi lopulta yhtiön ja tehtaan vuonna 1912 Aktiebolaget W. Gutzeitille.
Standertskjöld oli vapaaherrallisen Standertskjöld-suvun edustajana valtiopäivien aatelissäädyssä 1882, 1885, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Hän oli Pohjoismaiden Osake-Pankin hallintoneuvoston puheenjohtaja vuosina 1889–1891. Standertskjöld omisti Koiskalan kartanon Nastolassa vuosina 1880–1893 ja Brödtorpin kartanon Pohjassa vuosina 1912–1916. Viimeiset vuotensa hän asui sukutalossaan Helsingin Pohjoisrannassa. Hänen kotinsa oli 1920–1930-luvulla Helsingin seurapiirielämän keskus ja tunnettu ylellisistä talvijuhlistaan.
Standertskjöldin puoliso oli vuodesta 1876 hänen pikkuserkkunsa Anna Matilda Augusta Standertskjöld. Heillä oli kuusi lasta. Kenraalimajuri Harry Alfthan oli Standertskjöldin vävy. Standertskjöldin veljiä olivat kartanonomistaja Herman Standertskjöld-Nordenstam, ratsumestari Karl Henrik Johan Standertskjöld ja tilanomistaja Emil Standertskjöld, joista kaksi viimeksi mainittua olivat myös Enso-yhtiön suurosakkaita.
Armas Fredman

Armas Urho Fredman, sukunimi vuodesta 1940 "Rauhamies," (26. elokuuta 1888 Halikko – 25. joulukuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen elokuva-alan studiopäällikkö, lavastaja ja kuvausapulainen.
Fredman oli kuvaajan apulaisena jo Suomi-Filmin vuonna 1920 valmistunutta ensimmäistä elokuvaa Ollin oppivuodet kuvattaessa. Hän oli kuvausapulaisena kaikkiaan 25:ssä Suomi-Filmin elokuvassa vuosina 1921-1931. Fredman oli sitten Suomi-Filmin studiopäällikkönä 1928–1935 kunnes hän siirtyi vuonna 1936 Jäger-Filmi Oy:n palvelukseen lavastajaksi. Jäger-Filmin palveluksessa hän lavasti viisi elokuvaa vuosina 1936–1940. Fredman oli myös pienten sivuosien esittäjänä ainakin 11 elokuvassa vuosina 1923–1939.
Armas Fredmanin tytär Maija-Liisa (Maisu) Fredman (myöhemmin Siiriäinen) oli 1937–1938 näyttelijänä kolmessa Jäger-Filmin elokuvassa.
Izumi (Kagoshima)

Izumi () on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Kagoshiman prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin pohjoisosassa Yatsushironmeren rannikolla ja rajautuu Kumamoton prefektuurin Minamatan kaupunkiin. Kaupunki on rakentunut Izumin tasangolle. Izumissa on 53 436 asukasta (lokakuussa 2019) ja sen pinta-ala on 329,98 neliökilometriä. 
Edo-kaudella Izumin alue kuului Satsuman daimiokuntaan. Kaupunkioikeudet Izumi sai kuntaliitoksen myötä vuonna 1954. Kaupunki laajeni huomattavasti vuonna 2006, kun siihen liitettiin Nodan ja Takaonon maaseutukaupungit. Izumi on teollisuuskaupunki, jossa on muun muassa elektroniikka- ja kemianteollisuutta sekä alkoholien valmistusta. Rannikoalueiden täyttömailla viljellään riisiä, vehnää, kasviksia ja hedelmiä. Kaupungin merkittävimpiin nähtävyyksiin kuuluu Izumin kurkien talvehtimisalue, jossa talvehtii vuosittain loka–maaliskuussa noin 10 000 kurkea seitsemästä eri kurkilajista.
Kaupunkia palvelevat suurnopeusjunayhteys Kyūshū Shinkansen ja Hisatsu orenji -rautatie.
Beatrice Nedberge Llano

Beatrice Nedberge Llano (s. 14. joulukuuta 1997 Bergen) on norjalainen moukarinheittäjä. Hän on voittanut kultaa alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa 2016 sekä saavuttanut hopeaa alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2015 ja pronssia alle 23-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2017.
Beatrice Nedberge Llano osallistui 2019 Dohassa yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailujen moukarinheiton karsintaan, mutta jäi karsintaryhmässään sijalle 14 tuloksella 65,55 eikä näin selviytynyt jatkoon. Hän karsiutui loppukilpailusta myös Eugenen MM-kilpailuissa 2022 ja saman vuoden Münchenin EM-kilpailuissa, Budapestin MM-kilpailuissa 2023, Rooman EM-kilpailuissa ja Pariisin olympialaisissa 2024 sekä Tokion MM-kilpailuissa 2025.
Hän on voittanut moukarinheitossa Norjan mestaruuden vuosina 2015–2017, 2019–2021 ja 2023–2025. Maaliskuussa 2019 hän heitti Arizonassa, Yhdysvalloissa uuden Norjan ennätyksen 71,43 m. Hän paransi ennätyksen lukemiin 72,10 Eugenessa kesäkuussa 2022 ja tulokseen 73,08 Ramonassa huhtikuussa 2025.
Beatrice Nedberge Llano on äitinsä puolelta norjalainen ja isänsä puolelta chileläinen. Hänen sisarensa Paula Nedberge Llano on kilpaillut kansallisella tasolla seiväshypyssä voittaen pronssia maan mestaruuskilpailuissa neljästi vuosina 2010–2015.
Trigger (täsmennyssivu)

Trigger voi tarkoittaa seuraavia:
Raphael Wallfisch

Raphael Wallfisch (s. 15. kesäkuuta 1953 Lontoo) on brittiläinen sellisti.
Wallfisch on sellisti Anita Lasker-Wallfischin ja pianisti Peter Wallfischin poika. Wallfisch harjoitteli lapsena aluksi viulun- ja pianonsoittoa, mutta siirtyi sitten sellon pariin 8-vuotiaana. Hän opiskeli kotimaassaan Amaryllis Flemingin (1967–1969) ja sitten Royal Academy of Musicissa Derek Simpsonin (1970–1973) johdolla. Ulkomailla hän suoritti opintoja Amadeo Baldovinon (Italia, 1969) ja Gregor Piatigorskyn (Yhdysvallat) johdolla. Piatigorskyn johtamien opintojen aikana hän sai mahdollisuuden esiintyä useissa resitaaleissa Jascha Heifetzin rinnalla. Vuonna 1977 hän sai Firenzen kansainvälisessä Gaspar Cassadò -kilpailussa ensipalkinnon. Tämän jälkeen Wallfisch esiintyi säännöllisesti resitalistina, orkestereiden solistina ja vuodesta 1980 alkaen kahdentoista vuoden ajan duona Peter-isänsä kanssa. Hän on tehnyt opetustyötä kotimaassaan, Saksassa ja Sveitsissä.
Wallfisch aloitti vuonna 1982 levyttämisen Chandos-levymerkille. Hänen varhaisten levytystensä joukossa ovat tulkinnat Samuel Barberin sellokonsertosta ja Dmitri Šostakovitšin ensimmäisestä sellokonsertosta sekä Pjotr Tšaikovskin musiikin levytys, joka sisältää alkuperäisversion "Rokokoo-muunnelmista". Wallfisch ehti noin vuosikymmenen saatossa tehdä yli 20 levytystä Chandosille. 1990-luvulla hän alkoi laajentaa levytystoimintaansa myös muille levymerkeille. Hän on 2000-luvulla levyttänyt muiden muassa Šostakovitšin kaikki selloteokset, Alexander von Zemlinskyn sellosonaatin sekä Frédéric Chopinin, Simon Laksin ja Karol Szymanowskin sellosonaatit. Wallfisch on tehnyt levytyksiä myös monista brittiläisistä sellokonsertoista. Hän on tehnyt läheistä yhteistyötä monien säveltäjien kanssa. Hänelle ovat tehneet uusia teoksia Peter Maxwell Davies, Kenneth Leighton, James MacMillan, John Metcalf, Paul Patterson, Robert Simpson, Robert Saxton, Roger Smalley, Giles Swayne, John Tavener ja Adrian Williams.
Wallfischin soittama instrumentti on Gennaro Gaglianon sello vuodelta 1760.
Heräte

Heräte tai herätin () on tietokannoissa tapahtumaan reagoiva toiminto, joka voi tehdä muun toiminnon kuten suorittaa proseduurin tai suorittaa jonkin lisätoiminnon.
Tapahtuma voi olla muun muassa uuden rivin lisääminen, rivin muuttaminen tai rivin poistaminen.
Tapahtuman sanotaan "laukaisevan" herätteen ehtojen mukaisen toiminnon yhteydessä.
Heräte voidaan suorittaa ennen varsinaisen muutoksen valmistumista (BEFORE), muutoksen jälkeen (AFTER) tai muutoksen sijaan (INSTEAD OF).
Mikko Perkola

Mikko Perkola (s. 1977) on suomalainen gambisti, laulaja ja säveltäjä. Hän opiskeli alttoviulun ja viola da gamban soittamista Sibelius-Akatemiassa ja Haagin kuninkaallisessa konservatoriossa. Hänen opettajinaan toimivat Arvo Haasma, Markku Luolajan-Mikkola ja Wieland Kuijken.
Runous on vaikuttanut vahvasti Perkolan musiikkiin. Hän on säveltänyt kappaleita muiden muassa Tommy Tabermannin, Aila Meriluodon ja Arto Mellerin runoihin. Hän on esiintynyt UMO Jazz Orchestran kanssa. Hän on myös osallistunut kokeellisiin ja poikkitaiteellisiin hankkeisiin; hän on esimerkiksi työskennellyt multimedian parissa ja esiintynyt solistina sähköistetyllä viola da gamballa. Hänen uraansa on kuulunut kiertäminen vanhusten hoivalaitoksissa, vankiloissa ja vastaanottokeskuksissa tekemässä esiintymisiä, joiden yhteydessä on myös annettu kuulijoille mahdollisuus esityksiin osallistumiseen. Perkola on pyrkinyt haastamaan klassisen musiikin piirissä ilmenevää elitismiä. Hän on toiminut Hiljaisuus-festivaalin taiteellisena johtajana.
Perkola on Suomalaisen barokkiorkesterin gambisti, mutta on keskittynyt pääasiassa toimintaan sen ulkopuolella. Tämä johtuu hänen mukaansa sekä viola da gambaa vaativan orkesteriohjelmiston vähäisyydestä että hänen keskittymisestään uuteen ja kokeelliseen taiteeseen. Perkola on soittanut myös muiden muassa Phantasm-kokoonpanossa, Concerto Palatinossa, Norsk Barokkorkesterissa ja Reykjavíkin kamariorkesterissa. Hän on pitänyt resitaaleja Wieland Kuijkenin, Laurence Dreyfusin, Topi Lehtipuun, Hans-Ola Ericssonin, Anna Lindalin ja Markku Luolajan-Mikkolan kanssa. Perkola on levyttänyt Naxos-levymerkille Aapo Häkkisen kanssa Johann Sebastian Bachin sekä François Couperinin ja Alba Recordsille Jean-Philippe Rameaun teosten tulkintoja.
Perkola on toiminut laulajana ja säveltäjänä Tekijä tuntematon -yhtyeessä. Hän on voittanut Äänisädepalkinnon vuonna 2017 näytelmästä Licking Things.
Marin (sukunimi)

Marin tai Marín on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Hannes Kuokkanen

Hannes Kuokkanen (15. maaliskuuta 1895 Jyväskylä – 30. marraskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen peruukkimestari ja elokuva-alan naamioitsija.
Jyväskylän Kuokkalasta kotoisin ollut Hannes Kuokkanen meni 1911 parturioppiin Heikki Ollilaisen parturiliikkeeseen Jyväskylään ja valmistui 1914 parturiksi ja peruukkimestariksi. Hän toimi sitten neljän vuoden ajan Ollilaisen apulaisena. Vuonna 1921 Kuokkanen perusti oman peruukkiliikkeen nimellä "H. Kuokkasen Peruukkiliike" Uuteenkaupunkiin ja opiskeli myös omin päin maskeeraamista. Kuokkanen siirsi liikkeensä vuonna 1926 Helsinkiin Suomen Kansallisteatterin pyynnöstä ja muutti sinne myös itse perheineen. Liike toimii edelleen osoitteessa Itäinen Teatterikuja 5 lähellä Kansallisteatteria. Kansallisteatterissa Kuokkanen vastasi peruukkien ja viiksien teosta sekä maskeerauksesta iltaisin, omaa liikettään hän hoiti päivällä. Hannes Kuokkanen oli Suomen Kansallisteatterin peruukkimestarina 1926–1974. Hän teki opintomatkoja Saksaan 1920- ja 1930-luvuilla sekä myös Wieniin ja Prahaan. Kuokkasen liike on tehnyt peruukkeja sekä teatteri- että yksityiskäyttöön. Liike valmisti myös omia maskeerausvärejä 1950-luvulle saakka kunnes siirtyi myymään teollisesti valmistettuja maskeeraustuotteita. 
Elokuva-alalla Hannes Kuokkanen aloitti 1927 ja toimi naamioitsijana kymmenessä mykkäelokuvassa vuosina 1927–1930. Äänielokuvaan siirtymisen jälkeen Kuokkanen oli naamioitsijana vuosina 1931–1942 21:ssä sekä Suomi-Filmin että Suomen Filmiteollisuuden elokuvassa. Tämän lisäksi Kuokkanen teki peruukit kahdeksaan elokuvaan vuosien 1929 ja 1952 välillä ja oli 1931 avustajana elokuvassa Rovastin häämatkat ja 1955 pienessä cameoroolissa elokuvassa Pastori Jussilainen.
Hannes Kuokkasen nuorempi veli oli naamioitsija Aarne Kuokkanen (1904–1982).
Toshikazu Yamanishi

 
Toshikazu Yamanishi (, s. 15. helmikuuta 1996) on japanilainen kävelyn olympiamitalisti, kaksinkertainen maailmanmestari ja maailmanennätyksen haltija.
Yamanishi voitti alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuden 10 000 metrin ratakävelyssä Donetskissa 2013 ajalla 41.53,80. Hän voitti Taipein universiadeissa 2017 kultaa 20 kilometrin kävelyssä ajalla 1.27.30. Hän kuului kävelyn MM-joukkuekilpailussa 2018 kultaa voittaneeseen Japanin joukkueeseen 20 kilometrin kävelyssä. Henkilökohtaisessa kilpailussa hän sijoittui neljänneksi. Saman vuoden Jakartan Aasian kisoissa hän saavutti hopeaa 20 kilometrin kävelyssä ajalla 1.22.10.
Yamanishi voitti kävelyn Aasian-mestaruuskilpailuissa 2019 kultaa 20 kilometrilä ajalla 1.17.15. Hän voitti saman matkan maailmanmestaruuden Dohassa ajalla 1.26.34. Hän saavutti 20 kilometrin kävelyssä pronssia vuonna 2021 käydyissä Tokion olympialaisissa. Hän voitti kävelyn MM-joukkuekilpailuissa 20 kilometrin henkilökohtaisen kilpailun ja sai joukkuehopeaa 2022. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän voitti 20 kilometrillä kultaa ajalla 1.19.07. Budapestin MM-kilpailuissa 2023 hän oli 20 kilometrillä 24:s.
Yamanishi käveli 20 kilometrin maailmanennätyksen 1.16.10 Kobessa 16. helmikuuta 2025.
Henkilökohtaiset ennätykset.
Ulkoradat.
ME = maailmanennätys
AR = maanosan (Aasian) ennätys
Hagia Sofian riimukirjoitukset

Hagia Sofian riimukirjoitukset ovat tuhat vuotta vanhoja, aikanaan Konstantinopolin keisarihovin varjagikaartissa palvelleiden viikinkien piirtokirjoituksia Hagia Sofian silloisessa kirkossa, nykyisessä Istanbulissa. 
Ensimmäisen Hagia Sofian riimukirjoituksen löysi vuonna 1964 professori Alfred Westerholm. Teksti on rakennuksen eteläisen gallerian ylimmän huoneen balustradissa. Tekstistä voi lukea ainoastaan kirjaimet "alftan", jonka on tulkittu tarkoittavan skandiaavista etunimeä Halvdan. Vuonna 1975 tutkija Folke Högberg löysi toisen tekstikatkelman, jonka tulkinnasta on kaksi eri mielipidettä. Jos teksti tulkitaan kirjaimiksi "ari:k", se voisi olla katkelma sanasta "are", joka tarkoittaa "teki nämä riimut". Löytäjä Högberg teki myöhemmin toisen tulkinnan: sana olisi "Árni", joka viittaisi etunimeen "Arne".
Ellen Sylvin

Linda Ellen Amalia Sylvin (myöhemmin "Walton") (15. joulukuuta 1903 Kajaani – 20. huhtikuuta 1974 Lontoo) oli suomalainen Suomi-Filmin varhaisissa mykkäelokuvissa esiintynyt näyttelijä ja tanssija, joka muutti sittemmin Englantiin.
Kajaanilaisen suurperheen tytär Ellen Sylvin osallistui "Filmiaitta"-lehden filmitähtikilpailuun jo 1924 mutta ei tullut vielä silloin valituksi. Oscar Lindelöf löysi kuitenkin hänet, ja hän oli Aho Soldan &amp; C:o:n koekuvauksissa. Ensimmäisen kerran Sylvin esiintyi Oscar Tengströmin ohjaamassa elokuvassa "Kyllä kaikki selviää" vuonna 1926, ja pääosassa hän oli ensimmäisen kerran samana vuonna Uuno Hirvosen komediassa "Meren ja lemmen aallot". Sylvin aloitti sitten viisi vuotta kestäneen yhteistyön Suomi-Filmin kanssa esiintyen elokuvissa "Muurmanin pakolaiset" (1927), "Nuori luotsi" (1927), "Tukkijoella" (1928) ja "Korkein voitto" (1929). Hän oli sen jälkeen vielä pienemmissä rooleissa elokuvissa "Kahden tanssin välillä" (1930) ja äänielokuvassa "Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin" (1931), jossa hänen ääntään ei kuitenkaan kuultu. 
Ellen Sylvin meni naimisiin 1938 englantilaisen juristin Henry Bowyer Waltonin kanssa, ja he asettuivat asumaan Lontooseen. He patentoivat 1940-luvulla itse kehittelemänsä hiuskihartimen Isossa-Britanniassa, Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Ellen Walton kuoli Lontoossa huhtikuun lopulla 1974, 70-vuotiaana.
Villilintujen parissa

Villilintujen parissa on suomalainen vuonna 1927 valmistunut pitkä luontodokumenttielokuva. Elokuvan tuotti Aho, Soldan &amp; Co jonka omistivat kirjailija Juhani Ahon pojat Heikki Aho ja Björn Soldan, he vastasivat myös elokuvan käsikirjoituksesta, kuvauksesta ja leikkauksesta. Dokumenttielokuvan rahoittajina olivat muun muassa kauppaneuvos Karl Fazer sekä Suomen Teollisuusliitto. Elokuvassa käytettiin ennsimmäisen kerran Suomessa teleobjektiivia lintujen kuvauksessa. Elokuvan julisteet maalasi taiteilija Lennart Segerstråle ja osan valokuvista otti Gösta Saurén. Elokuva sai runsaasti kiitosta arvostelijoilta mutta sen yleisömenestys jäi vaatimattomaksi. Elokuvasta on säilynyt vain vajaita kopioita ja siitä puuttuvat Hangossa, Sandskärissä ja Suursaaressa kuvatut jaksot. 
Elokuvan koostui kolmesta osasta. Ensimmäisessä osassa ollaan syksyllä 1926 kauppaneuvos Karl Fazerin omistamalla riistanhoitoalueella Jokioisissa. Erämaassa sijaitsevalle kaurapellolle on jätetty kuhilaita jotka houkuttelevat teeriparven ruokailemaan. Keväällä kuvatussa osassa nähdään teerien soidinmenoja. Elokuvan toisessa osassa tutustutaan huhtikuussa 1927 Karjalan kannaksella Muolaan kuuluisaan Äyräpään lintujärveen ja nähdään joutsenten lisäksi villihanhia, sinisorsia, telkkiä, nokikanoja, harmaalokkeja, töyhtöhyyppiä, kuoveja, ruskea suohaukka ja merikotka. Elokuvassa nähdään myös lintujärven alueen hoitaja Topi Tourunen ja lintuja maalaamassa oleva taiteilija Lennart Segerstråle. Elokuvan kolmannessa osassa matkataan touko-kesäkuussa 1927 Helsingistä purjeveneellä Ahvenanmaan saaristoon kauppaneuvos Karl Fazerin omistamalle Klåvskärin riistanhoitoalueelle jossa esitellään merilintuja kuten haahkoja, punajalkakiisloja eli riskilöitä, ruokkeja, selkälokkeja, kalatiiroja, raukutiiroja ja harmaalokkeja. Elokuvassa oli myös kuvia kalastajaveneiden kilpapurjehduksesta Hangossa, laulaja Helge Lindbergin omistamasta Sandskärin saaresta sekä välähdyksiä Suursaaren uimarantaelämästä.
Aapo Häkkinen

Aapo Häkkinen (s. 1976 Helsinki) on suomalainen cembalisti ja kapellimestari.
Häkkinen aloitti musiikkiopintonsa Cantores minores -poikakuorossa. Hän kiinnostui cembalonsoitosta 13-vuotiaana ja opiskeli Sibelius-Akatemiassa opettajinaan Elina Mustonen sekä urkujensoitossa Olli Porthan. Vuosina 1995–1998 hän opiskeli Bob van Asperenin johdolla Sweelinck-konservatoriossa (Amsterdam) ja vuosina 1996–2000 Pierre Hantaïn johdolla Pariisissa. Hän osallistui myös Gustav Leonhardtin mestarikursseille ja opiskeli orkesterin- ja kuoronjohtoa. Ensikonserttinsa Helsingissä hän piti vuonna 2000.
Suoritettuaan solistidiplominsa vuonna 1998 Häkkinen voitti toisen palkinnon ja VRT-palkinnon Bruggen kansainvälisessä cembalokilpailussa. Vuonna 1997 hän sai Pohjois-Saksan radion erikoispalkinnon italialaisen musiikin tulkinnoistaan. Hän on esiintynyt solistina useimmissa Euroopan maissa, Turkissa, Israelissa, Yhdysvalloissa, Meksikossa, Brasiliassa, Japanissa, Kiinassa, Etelä-Koreassa ja Vietnamissa. Hän on esiintynyt myös lukuisten orkesterien ja kuorojen johtajana. Muusikkoja, joiden kanssa hän on tehnyt yhteistyötä, ovat olleet muiden muassa Vivica Genaux, Reinhard Goebel, Monica Groop, Werner Güra, Pierre Hantaï, Erich Höbarth, Soile Isokoski, Topi Lehtipuu, Julia Ležneva, Riccardo Minasi, Carolyn Sampson ja Dmitri Sinkovski. Häkkinen on johtanut muiden muassa Georg Friedrich Händelin, Joseph Haydnin, Giacomo Carissimin, Giovanni Battista Pergolesin, Georg Philipp Telemannin, Giovanni Paisiellon ja Claudio Monteverdin oopperoiden esityksiä.
Häkkinen on toiminut vuodesta 2003 lähtien Helsingin Barokkiorkesterin taiteellisena johtajana.
Häkkinen sai vuonna 2018 Helsingin kaupungin Vuoden taiteilija -palkinnon. Sen perusteluihin kuului keväällä toteutettu Leopold Koželuhin "Kustaa Vaasa" -oopperan moderni ensiesitys.
Häkkinen on juontanut omaa ohjelmaansa Classic FM:ssä. Hän esiintyy säännöllisesti cembalon ohella myös uruilla, klavikordia ja fortepianoa. Hän on levyttänyt muiden muassa Girolamo Frescobaldin, William Byrdin, Joseph Haydnin, Claudio Monteverdin, Johann Sebastian Bachin, François Couperinin, Franz Xaver Richterin ja Robert Schumannin teoksia. Hän on toimittanut 1600-luvun firenzeläisen kosketinsoitinmusiikin julkaisusarjan Ut Orpheus Edizionille. Hän on opettanut Sibelius-Akatemiassa ja kansainvälisillä mestarikursseilla. Hän toimii Musiikkitalon Vanhan musiikin sarjan ja Janakkalan barokkifestivaalin taiteellisena johtajana.
Häiden vietto Karjalan runomailla

Häiden vietto Karjalan runomailla on suomalainen vuonna 1921 valmistunut pitkä kansatieteellinen dokumenttielokuva. Elokuvan tuotti Kalevalaseura. Suojärvellä kuvatussa elokuvassa esiteltiin rekonstruoituja perinteisiä rajakarjalaisia häämenoja. Elokuvan suunnittelusta vastasi kansatieteilijä, professori U. T. Sirelius ja sen ohjauksesta vastasi kansanmusiikin ja kansanrunouden asiantuntija, professori A. O. Väisänen. Elokuvan näyttelijät olivat paikallisia Suojärven ja Porajärven asukkaita. Säveltäjä Armas Launis sovitti elokuvaa varten musiikkia "Seitsemän veljestä"- ja "Kullervo"-oopperoistaan. Elokuvan yleisömenestys oli keskinkertainen, ulkomaita varten tehtiin elokuvan englanninkielisin tekstein varustettu versio nimellä Wedding in poetic Karjala. 
Elokuva kuvattiin kesällä 1920 Suojärvellä, kuvausretkikuntaan kuuluivat johtajana toiminut U. T. Sirelius, kuvaajana taiteilija J. W. Mattila, folkloristiikan asiantuntijana Väinö Salminen ja kansanmusiikin sekä suorasanaisen kansanrunouden tuntijana sekä taloudenhoitajana ja elokuvan ohjaajana A. O. Väisänen. Elokuva koostuu viidestä osasta: kosinta, sulhasen kodin katsojaiset, läksiäiset, häämatka ja häät sulhasen kotona. Lopussa on vielä lyhyt kaskeamista kuvaava jakso. Häidenvietto ei vastannut suojärveläistä perinnettä vaan oli Kalevalaseuran retkikunnan tekemä rekonstruktio. Morsiamen kotia esitti suojärveläinen Bomban talo ja sulhasen kotia toinen vaatimattomampi suojärveläinen talo. Sulhasta esitti Benjamin Trofimov (myöh. Tervas) ja morsianta Lyyli Home, kanteleen soittajana elokuvassa oli Iivana Brelo. Elokuvan sisäkuvauksia varten rakennettiin hirsinen pirttirakennelma Suojärven Kuikkaniemeen. Rakennelma oli suunniteltu niin, että sisäkuvaukset voitiin tehdä luonnonvalossa, koska Suojärvellä ei tuohon aikaan vielä ollut sähkövirtaa käytettävissä.
Aiheesta muualla.
Bloor Street

Bloor Street on Kanadan Ontariossa sijaitseva itä-länsi-suuntainen tie. Se toimii keskeisenä liikenneväylänä Toronton suurkaupunkialueella. Bloor Street on myös tärkeä kauppakatu, jonka kalliiden kauppojen reunustamaa katuosuutta Toronton Yorkvillen kaupunginosassa on kutsuttu nimityksellä ”Mink Mile”. Toronton metron linjan kaksi linjaus seuraa pitkälti Bloor Street -tietä. Kadulle on päätetty rakentaa pysyvät erilliset kaistat polkupyöräliikenteelle Spadina Avenuen ja Bathurst Streetin väliselle osuudelle. Bloor Street on nimetty Yorkvillen kylän perustajan Joseph Blooren mukaan.
Wesley Moraes

Wesley Moraes Ferreira da Silva (s. 26. marraskuuta 1996 Juiz de Fora) on brasilialainen jalkapalloilija, joka pelaa hyökkääjänä. Hän on pituudeltaan 191-senttimetrinen. Hän edustaa belgialaista Club Bruggea lainalla Englannin Valioliigan Aston Villasta.
Wesley siirtyi kesällä 2015 kotimaastaan slovakialaiseen Trenčínin joukkueeseen, jossa hän pelasi puolen vuoden aikana 18 liigaottelua ja teki niissä kuusi maalia. Mestarien liigan karsinnassa hän teki toisessa osaottelussa Steaua Bukarestia vastaan kaksi maalia, jotka eivät kuitenkaan auttaneet hänen seuraansa jatkoon. Tammikuussa 2016 hän siirtyi belgialaiseen Club Bruggeen, jossa hän pelasi 3,5 vuoden aikana 107 liigaottelua ja teki niissä 32 maalia. Hän voitti Belgian mestaruuden vuonna 2016, jolloin myös hänen entinen seuransa Trenčín voitti Slovakian mestaruuden, ja jälleen vuonna 2018. Belgian supercupin hän voitti 2018. Mestarien liigassa Wesley pelasi kahtena kautena yhteensä 11 ottelua ja teki niissä kaksi maalia, molemmat syksyllä 2018 Monacoa vastaan. Kesällä 2019 hän siirtyi englantilaisseura Aston Villaan. Hän teki ensimmäisen kauden 21 valioliigaottelussaan viisi maalia. Tammikuussa hän loukkaantui ja joutui jäämään pitkäksi aikaa syrjään kentiltä. Hän palasi kentille huhtikuun 2021 lopulla ja pelasi kauden aikana vielä kolme valioliigaottelua ja seuraavan kauden alussa yhden. Elokuussa 2021 hän palasi kauden 2021–2022 loppuun kestävällä lainasopimuksella Club Bruggeen.
Wesley pelasi Brasilian maajoukkueessa ensimmäisen kerran marraskuussa 2019, kun hän pääsi ystävyysottelussa Argentiinaa vastaan vaihtopelaajana loppuminuuteiksi kentälle.
Douglas Luiz

Douglas Luiz Soares de Paulo (s. 9. toukokuuta 1998 Rio de Janeiro) on brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pituudeltaan 178-senttimetrinen. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Nottingham Forestia lainalla Italian Serie A:n Juventuksesta.
Seurajoukkueura.
Douglas Luiz aloitti liigauransa kotimaassaan vuonna 2016 Vasco da Gaman joukkueessa, jossa pelasi 14 Série B:n ja 11 Série A:n ottelua. Kesällä 2017 englantilaisseura Manchester City osti hänet, mutta seuraavat kaksi kautta hän oli lainalla espanjalaisseura Gironassa, jossa hän pelasi 38 pääsarja La Ligan ottelua. Kesällä 2019 Aston Villa osti hänet. Kaudella 2019–2020 Luiz pelasi Valioliigan 36 ottelustaan 24:ssä täyden ajan ja teki kolme maalia, elokuussa Bournemouthia, lokakuussa Norwich Cityä ja tammikuussa Watfordia vastaan. Kaudella 2020–2021 hän pelasi 33 valioliigaottelua ja seuraavalla kaudella 34, joissa teki kaksi maalia. Kaudella 2022–2023 hän teki pelaamissaan 37 valioliigaottelussa kuusi maalia ja antoi kuusi maalisyöttöä. Kaudella 2023–2024 hän oli avauskokoonpanossa 35 valioliigaottelussa, ja teki yhdeksän sekä syötti viisi maalia. Konferenssiliigan 12 ottelussa hän antoi neljä maalisyöttöä.
Douglas Luiz siirtyi kesäkuussa 2024 Juventukseen 50 miljoonan euron siirtosummalla. Debyyttikaudellaan Juventuksessa hän pelasi 19 Serie A:n ottelua, joista vain kolme avauskokoonpanossa. Mestarien liigassa Douglas Luiz debytoi 17. syyskuuta 2024 ottelussa PSV Eindhovenia vastaan ja pelasi kaudella 2024–2025 Mestarien liigassa kuusi ottelua. Kesän 2025 seurajoukkueiden MM-kilpailuissa hän pelasi 45 minuuttia alkulohkon ensimmäisessä ottelussa Al-Ainia vastaan, mutta ei pelannut turnauksessa muissa otteluissa.
Elokuussa 2025 Douglas Luiz siirtyi englantilaisseura Nottingham Forestiin yksivuotisella lainasopimuksella. Lainasopimus velvoittaa Nottingham Forestin ostamaan hänet kesällä 2026 pysyvästi tiettyjen ehtojen täyttyessä.
Maajoukkueura.
Douglas Luiz on pelannut Brasilian alle 20- ja alle 23-vuotiaiden maajoukkueissa. Hän oli viidessä ottelussa avauskokoonpanossa Brasilian voittaessa olympiakultaa Tokiossa 2021. Brasilian A-maajoukkueessa hän pääsi vaihtopelaajana kymmeneksi minuutiksi kentälle marraskuussa 2019 ystävyysottelussa Etelä-Koreaa vastaan. Elokuun 22. päivään 2025 mennessä hän on pelannut 18 A-maaottelua, joissa kuusi kertaa avauskokoonpanossa. Hän kuului vuoden 2021 Copa Américassa Brasilian hopeamitalijoukkueeseen ja pelasi avauskokoonpanossa viimeisen alkulohko-ottelun Ecuadoria vastaan sekä tuli vaihdosta kentälle Perua vastaan pelatun välieräottelun lopussa. Hän on pelannut kahdeksan MM-karsintaottelua.
Yksityiselämä.
Douglas Luiz seurustelee jalkapalloilija Alisha Lehmannin kanssa. He siirtyivät Aston Villasta Juventukseen samanaikaisesti kesällä 2024.
Kottby lågstadieskola

Kottby lågstadieskola on Helsingin Käpylässä sijaitseva noin 170 oppilaan peruskoulu, joka antaa ruotsinkielistä opetusta luokille 1–6. Kaupunginarkkitehti Claus Tandefeltin suunnittelema koulurakennus osoitteessa Pohjolankatu 45 on vuodelta 1957, ja sitä on laajennettu ja korjattu vuonna 2000. Rakennuksen ulkoseinää koristaa Outi Leinosen kävyn siemeniä kuvaava taideteos ”Lentoon” (2000). Viereinen Otto-Iivari Meurmanin puisto toimii koulun pihana.
Arabianrannassa on toiminut vuodesta 2009 sivukoulu Arabias kvarterskola, joka antaa opetusta luokille 1–2.
Helsingin kaupunki on päättänyt korvata nykyisen koulurakennuksen suuremmalla rakennuksella, johon mahtuu myös yläkoulu. Vanha koulurakennus puretaan kesällä 2022, ja uuden rakennuksen odotetaan valmistuvan 2024. Koulu toimii rakentamisen ajan väistötiloissa Onnentiellä.
Rolf Martinsson

Rolf Martinsson (s. 1956) on ruotsalainen säveltäjä.
Martinsson opiskeli Malmön musiikkiakatemiassa ja pääsi sen sävellysprofessoriksi vuonna 2006. Hän on tyyliltään postmodernisti. Hänen teoksiaan on esitetty muiden muassa Suntory-salissa, Musikvereinissa, Carnegie Hallissa, Concertgebouwissa, Salzburgin Festspielhausissa, Konzerthaus Berlinissä ja Royal Festival Hallissa. Martinsson on Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäsen.
Martinsson on ollut Alankomaiden filharmonikkojen, Malmön sinfoniaorkesterin ja Helsingborgin sinfoniaorkesterin nimikkosäveltäjänä. Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Lisa Larssonin, Anne Sofie von Otterin, Martin Fröstin, Håkan Hardenbergerin, Alan Gilbertin, Christian Lindbergin, Edicson Ruizin, Santtu-Matias Rouvalin, Manfred Honeckin, Vasili Petrenkon, Sakari Oramon, Andrew Manzen, Andris Nelsonsin ja Neeme Järven kanssa. Martinssonin ensisijainen kustantaja on Gehrmans musikförlag. Tietyissä maissa häntä edustaa Boosey &amp; Hawkes.
Martinsson teki kansainvälisen läpimurtonsa trumpettikonsertollaan "Bridge", jonka hän sävelsi Håkan Hardenbergeria varten. Solisti myös levytti sen BIS-levymerkille. Useat orkesterit ovat tilanneet Martinssonilta uusia teoksia; esimerkiksi "Konsertto orkesterille" valmistui tilaustyönä Tukholman kuninkaalliselle filharmoniselle orkesterille. Martinsson on myös oopperasäveltäjä; Ruotsin kuninkaallinen ooppera tilasi häneltä teoksen "Amy". Martinsson on saanut Christ Johnson -palkinnon.
Conor Hourihane

Conor Hourihane (s. 2. helmikuuta 1991 Cork) on irlantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa kaudella 2021–2022 Englannin mestaruussarjassa pelaavaa Sheffield Unitedia lainassa Englannin Valioliigan Aston Villasta.
Hourihane pelasi Sunderlandin junioreissa ja siirtyi vuonna 2010 Ipswich Towniin mutta aloitti liigauransa kaudella 2011–2012 Plymouth Argylen joukkueessa neljännellä sarjatasolla Englannin kakkosliigassa. Vuonna 2014 hän siirtyi ykkösliigassa pelaavaan Barnsleyyn, joka kaudeksi 2016–2017 nousi mestaruussarjaan. Tammikuussa 2017 Hourihane siirtyi samassa sarjassa pelaavaan Aston Villaan. Hän pelasi kolmen mestaruussarjakautensa aikana 126 liigaottelua ja teki niissä 25 maalia. Keväällä 2019 Aston Villa nousi Valioliigaan, jossa Hourihane teki ensimmäisen maalinsa viidennessä ottelussaan Norwich Cityä vastaan lokakuussa 2019, toisen maalinsa kahdeksannessa ottelussaan Newcastle Unitedia vastaan marraskuussa ja kolmannen maalinsa 12. ottelussaan jälleen Norwich Cityä vastaan tapaninpäivänä. Hän pelasi kauden aikana Valioliigassa 27 ottelua, joista 18 ottelua avauskokoonpanossa.
Hourihane pelasi Irlannin A-maajoukkueessa ensimmäisen ottelunsa maaliskuussa 2017 Islantia vastaan. Ensimmäisen maajoukkuemaalinsa hän teki kymmenennessä maaottelussaan maaliskuussa 2019 EM-karsintaottelussa Georgiaa vastaan. Heinäkuun 2020 loppuun mennessä hän on pelannut 17 maaottelua ja tehnyt niissä tuon yhden maalin.
Raitasaha-ahven

Raitasaha-ahven ("Serranus scriba") on saha-ahventen heimoon kuuluva subtrooppinen merikala. Sitä tavataan Atlantin itäosassa, Välimeressä ja Mustassameressä. Lajin entinen nimi oli harlekiiniahven, mutta tätä nimeä käytetään nykyään "Serranus tigrinus" -lajista. 
Koko ja ulkonäkö.
Raitasaha-ahven kasvaa 28 senttimetrin pituiseksi, ja sillä on paksu ruumis, iso pää ja todella suuri suu ruumiin kokoon verrattuna. Raitasaha-ahvenen kidassa on terävät hampaat. Kala on punaoranssin värinen tummine siniharmaine pystyraitoineen. Raidat ovat leveämpiä ja tummempia pyrstön leveisyydessä. Pyrstöevä on tummankeltaisenoranssi, ja selkäevät ovat keltaisia oransseine viivoineen ja pisteineen. Vatsa- ja rintaevät ovat tavallisesti yksivärisen vaaleankeltaisia. Päässä on monia punaruskeita viivoja, jotka muistuttavat arabialaisia kirjaimia (mistä tieteellinen nimikin kertoo). Takaruumiin molemmilla puolilla on iso kirkkaansininen alue. 
Elinympäristö ja ravinto.
Raitasaha-ahven viettää paljon aikaa kallioisissa luolissa, yleensä yksin tai pienissä ryhmissä. Kala tulee ulos ravinnon perässä ja syö erilaisia äyriäisiä, kaloja ja matoja. 
Lisääntyminen.
Raitasaha-ahvenet ovat kaksineuvoisia ja voivat hedelmöittää itsensä. Kuteminen on kausittaista ja kuun vaiheiden ohjaamaa. 
Käyttö.
Raitasaha-ahvenella on vain vähäinen taloudellinen merkitys, mutta sen liha on muiden sukunsa kalojen tapaan maukasta. Se on yksi ranskalaisen bouillabaisse-kalakeiton tavallisista aineksista.
Suomen metsät ja metsätalous

Suomen metsät ja metsätalous on suomalainen vuonna 1929 valmistunut pitkä dokumenttielokuva. Elokuvan tuotti Aho, Soldan &amp; Co, tilaajana oli Keskusmetsäseura Tapio. Vuoden 1928 aikana kuvatun elokuvan suunnittelusta ja ohjauksesta vastasivat professori Olli Heikinheimo ja metsänhoitaja Torsten Rancken. Elokuvan kutsuvierasesitys oli jo Suomen Metsänhoitoyhdistyksen 50-vuotisjuhlien yhteydessä Helsingin Kino-Palatsissa 10. joulukuuta 1928, yleisöensi-ilta oli seuraavan vuoden maaliskuussa. 
Elokuvassa esiteltiin aluksi Suomen tärkeimmät metsätyypit ja niiden puulajit sekä esiteltiin metsien merkitystä Suomen taloudelle. Seuraavaksi kuvattiin hakkuiden suunnittelua, puiden leimausta, kaatoa, karsintaa ja katkontaa sekä kuljetusta rantojen varastopaikoille. Seuraavaksi kuvattiin metsänuudistusta ja uusien taimien kasvatusta siemenistä. Siementen hankinta ja metsän kylvö osuudessa esiteltiin käpyjen keräämistä sekä niistä saatujen siementen kylvöä perattuun tai kulotettuun metsämaahan. Taimitarhatyö ja metsän istutus osuudessa oli vuorossa kuvaus taimien istutuksesta ja kuusen taimien kasvatuksesta, tässä osuudessa oli kuvia Teijon tehtaan ja Oy Karl Forsström Ab:n taimitarhoista. Metsän istutuksen tuloksia näytti elokuvassa Robert Mantel joka esitteli 51 vuotta aiemmin Punkaharjulle istuttamiaan Siperian lehtikuusia sekä 50 vuotta sitten kylvämiään kuusia. Viimeksi elokuvassa näytettiin ensin soiden kuivatusta puroja perkaamalla ja ojia kaivamalla metsänkasvua varten ja sitten puutavaran kuljetusta vesitse ensin puro- ja jokiuittoina ja sitten järvillä hinaajien vetämissä tukkilautoissa. Elokuvan lopussa oli vielä idyllisiä näkymiä Suomen luonnosta. 
Elokuvaa kuvattiin kevättalvella 1928 Pekkalan kartanon mailla Ruovedellä ja Tuomarniemen metsäkoululla Inhassa. Tuomarniemessä kuvattiin paljaaksihakkuita ja puunsiementen hankikylvöä.
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2019 – miesten maraton

Miesten maraton yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa 2019 oli Dohassa 5. lokakuuta 2019 järjestetty maraton.
"Kaikki ajat paikallista aikaa (UTC+3)."
Tulokset.
Loppukilpailu järjestettiin 5. lokakuuta kello 23.59.
Torsten Rancken

Torsten Rancken (23. marraskuuta 1889 Oulu – 13. toukokuuta 1981 Tammisaari) oli suomalainen metsänhoitaja. 
Rancken suunnitteli ja ohjasi yhdessä professori Olli Heikinheimon kanssa vuonna 1929 valmistuneen dokumenttielokuvan Suomen metsät ja metsätalous. Hän kuvasi myös 1934 valmistuneen matkailudokumentin Pääsiäismatka hiihtäjien paratiisiin jossa kuvattiin matkaa loskaisesta Helsingistä Äkäslompoloon Yllästunturin juurelle kevättalvella 1934. Molempien elokuvien tuottajana oli Aho &amp; Soldan.
Kouhinsalo

Kouhinsalo on Päijänteen saari Keski-Suomessa Korpilahdella Jyväskylässä.
Maantietoa.
Saari on 3,5 kilometriä pitkä, 3,1 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 3,92 neliökilometriä . Saari voidaan katsoa Putkilahteen kuuluvaksi, joka silloin alkaisi Kouhinsalon salmista ja se muodostuisi sokkeloisten salmien, saarien ja lahtien muodostamasta kokonaisuudesta . Saaren länsipuolen rannat ovat alttiina Vanhanselän aallokolle, joka pääsee rantaan Kilvensalon ja Hiironiemen välistä. Etelässä saaren erottaa mantereesta Haljaalansalmi, joka on 80–250 metriä leveä. Salmen itäpuoli suuntautuu lahdelle, jossa on heti vastassa Viljamensaari ja koilliseen päin työntyvä, 150–250 metriä leveä ja 600 metriä pitkä kannas Latvakanta. Kannas päättyy leveään niemenkärkeen, jossa sen erottaa mantereesta kapea ja lähes umpeenkasvanut Koivusalmi. Saaren pohjoispuolella sijaitsee Otava eli Otavavesi, joka kapenee länteen päin mennessä Hiirosalmeksi, joka on 5–150 metriä leveä. Otava työntyy etelään 900 metriä pitkänä Haapapohjan lahtena. Saaren länsiranta on kalliosta rantaa, jossa on pieniä lahtia ja niemiä. Suurin lahti on Ikaanlahti, jonka vieressä on pitkä Ikaanniemi. Saaressa on korkeudeltaan kolme yli 100-metristä mäenselännettä. Ne sijaitsevat etelärannan tuntumassa, saaren luoteisosassa ja niistä pienin saaren lounaispuolella. Saaren korkein mäki sijaitsee kallioisella pohjoispuolella ja se kohoaa 34 metrin korkeuteen Päijänteestä. Saarella toimii kolme maatilaa ja sen rannoille on rakennettu lähes 30 vapaa-ajan asuntoa, joihin tulee tiet Koivusalmen ylittävältä sillalta, jonne tie tulee Putkilahden kylältä. Myös saaren pohjoispäässä on pieni silta ja saaren kaakkoiskärjessä on pengertie pieneen saareen.
Luontoarvoja.
Saaren Latvankannassa sijaitsevat matalat niittymäiset rannat ovat paikoin luhtamaata, saraikkoa ja järviruovikkoa. Niillä viihtyvät monet sellaiset lintulajit, jotka pesivät rantavyöhykkeellä. Alueet sisältyvät luonnonsuojelualueeseen, jotka on koottu Natura 2000-hankkeen Putkilahden alueeseen (226 hehtaaria, FI0900098), ja johon sisältyy muita alueita Viljamensaaresta ja Sööringistä sekä kauempana Ylisjärven rannasta kohoavasta Housuvuoresta.
Historiaa.
Vuosina 1820–1832 perattiin Päijänteen laskujokea Kymijokea sen yläjuoksulla ja erityisesti Kalkkisten koskea, minkä vuoksi Päijänteen vedenpinta laski 1,2 metriä. Silloin Koivusalmen on täytynyt tulla niin matalaksi, että siitä olisi alkanut sen maatumisprosessi ja umpeenkasvu.
Vuoden 1940 taloudellisessa kartassa Kouhinsalossa oli kuusi maatilaa. Niiden pellot sijaitsivat pääasiassa veden äärellä rannassa, mutta Kouhilla on sisäosissakin peltomaata. Saarelle tuli Putkilahdelta tie, joka kapeni kärrypoluksi ennen saarta ja saaressa polkuverkosto laajeni hajautuen kulkemaan taloista taloihin. Kartan mukaan siltaa ei vielä tuolloin ollut.
Vuoden 1972 peruskartassa on kaikki maatilat viljelykäytössä. Kartassa näkyy Kouhin ja Haapalahden talojen välisellä tiellä kansakoulun rakennus. Seuraavassa vuosien 1987 ja 1988 kartoissa on Ikaan talon pellot metsitetty ja Koivusalmen niemen peltoalat ovat pienentyneet. Vuonna 1972 kartassa ohitettiin Koivusalmi mahdollisesti pengertietä pitkin.
Kiiltopujokolibri

Kiiltopujokolibri ("Chalcostigma stanleyi") on kolibreihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta Andeilta.
Koko ja ulkonäkö.
Kiiltopujokolibri voi kasvaa 10–12 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat hieman toisistaan ulkonäöltään. Kiiltopujokolibrikoiras on yleisväritykseltään tumman ruskea. Selkä ja pitkä ja voimakkaasti haarautunut pyrstö ovat tumman siniset. Kurkussa on kiiltävä laikku, joka on yläosastaan vihreä ja alaosastaan violetti. Lajin naaras on kauttaaltaan tumma ja kurkkulaikkua ei ole. Kiiltopujokolibrin nokka on lyhyehkö ja suora.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Kiiltopujokolibri elää alueella, joka ulottuu Ecuadorista Boliviaan. Se on vuoristolaji, jota tavataan kivikkoisilta ruohikko- ja pensaikkomailta sekä "Polylepis"-metsistä 2 500–4 500 metrin korkeudella. Linnun ravintoa on pääasiallisesti kukkien mesi ja se syö myös hyönteisiä.
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2019 – miesten 4 × 100 m

Miesten 4 × 100 metrin viestijuoksu yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa 2019 järjestettiin Khalifa International Stadiumilla 4.–5. lokakuuta.
"Kaikki ajat paikallista aikaa (UTC+3)."
Tulokset.
Alkuerät.
Erien kolme parasta (Q) ja seuraavat kaksi nopeinta (q) etenivät välieriin.
Loppukilpailu.
Loppukilpailu järjestettiin 5. lokakuuta kello 22.17.
Yrjö Haila

Yrjö Antero Haila (s. 19. maaliskuuta 1947 Helsinki) on suomalainen eläintieteilijä ja Tampereen yliopiston ympäristöpolitiikan emeritusprofessori.
Haila väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1983 aiheesta "Ecology of island colonization by Northern land Birds: a quantitative approach". Hän toimi vuodesta 1986 Helsingin yliopistossa eläintieteen dosenttina ja vuosina 1995–2014 Tampereen yliopiston Ympäristöpolitiikan professorina. Vuonna 2002 hänet valittiin Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi. Haila on toiminut Tutkijaliitossa ja oli vuosina 1987–1993 sen julkaiseman Tiede &amp; edistys -lehden päätoimittajana.
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2019 – naisten 4 × 100 m

Naisten 4 × 100 metrin viestijuoksu yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa 2019 järjestettiin Khalifa International Stadiumilla 4.–5. lokakuuta.
"Kaikki ajat paikallista aikaa (UTC+3)."
Tulokset.
Alkuerät.
Erien kolme parasta (Q) ja seuraavat kaksi nopeinta (q) etenivät välieriin.
Loppukilpailu.
Loppukilpailu järjestettiin 5. lokakuuta kello 22.05.
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2019 – naisten 5 000 m

Naisten 5 000 metrin juoksu yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa 2019 järjestettiin Khalifa International Stadiumilla 2.–5. lokakuuta.
"Kaikki ajat paikallista aikaa (UTC+3)."
Tulokset.
Alkuerät.
Erien viisi parasta (Q) ja seuraavat viisi nopeinta (q) etenivät loppukilpailuun.
Loppukilpailu.
Loppukilpailu järjestettiin 5. lokakuuta kello 21.25.
Santosh Gangwar

Santosh Kumar Gangwar (s. 1. marraskuuta 1948) on intialainen poliitikko, joka on toiminut Jharkhandin kuvernöörinä vuodesta 2024. Hän on ollut valtioministerinä Atal Bihari Vajpayeen ja Narendra Modin hallitusten useissa eri ministeriöissä, muun muassa talous-, öljy-, tiede-, yritys-, tekstiili- ja vesiministeriöissä.
Gangwar on hindunationalistisen Rashtriya Swayamsevak Sangh -järjestön jäsen. Vuonna 1975 julistetun poikkeustilan aikana hänet pidätettiin silloisen hallituksen vastustajana. Gangwar on tullut valituksi Lok Sabhaan vuodesta 1989 Bareilyn vaalipiiristä, poikkeuksena vuosi 2009 jolloin hän hävisi parlamenttivaaleissa kongressipuolueen ehdokkaalle. Kyseisen tappion jälkeen Intian kansanpuolue asetti hänet johtamaan puolueen toimintaa Odishassa.
Gangwarin toimiessa tekstiiliministerinä vuosina 2014–2016, hänen ansionaan pidettiin Koillis-Intian käsityöperinteen tukemista. Tekstiiliministeriöstä hänet siirrettiin talousministeriöön, jossa hän oli vastuussa muun muassa Intian seteliuudistuksesta. Vuonna 2018 hän aiheutti kohua väittämällä, että Intian kaltaisessa suuressa valtiossa raiskauksia tapahtuu eikä niitä välttämättä pystytä täysin estämään. Kommenteistaan huolimatta hän allekirjoitti hallituksen aloitteen, jonka myötä alle 12-vuotiaan raiskaamisesta saa kuolemantuomion. Seuraavana vuonna hän aiheutti uuden kohun työministeriössä väittämällä, että Pohjois-Intian nuoret ovat kyvyttömiä saamaan töitä vaikka työpaikkoja löytyisikin.
Gangwar sairastaa pigmenttihäiriö vitiligoa.
Brittany Brown

Brittany Brown (s. 18. huhtikuuta 1995) on yhdysvaltalainen pikajuoksija. Hän saavutti 200 metrin juoksussa hopeaa Dohan MM-kilpailuissa 2019. Budapestin MM-kilpailuissa 2023 hän oli 100 metrillä seitsemäs. Hän saavutti Pariisin olympialaisissa 2024 pronssia 200 mwetrillä ajalla 22,20.
Brown voitti Yhdysvaltain sisäratojen mestaruuden 300 metrin juoksussa 2019.
Brownin ennätys 100 metrin juoksussa on heinäkuussa 2023 Eugenessa juostu 10,90 ja 200 metrillä kesäkuussa 2024 niin ikään Eugenessa juostu 21,90. Vuonna 2018 hän juoksi 200 metrillä parhaimmillaan ajan 22,42, ja vuonna 2019 hän paransi ennätystään ensin MM-kilpailujen alkuerissä aikaan 22,33 ja loppukilpailussa aikaan 22,22.
Vladimir Sajkovic

Vladimir Sajkovic, käytti Suomessa taiteilijanimeä Walle Saikko (12. tammikuuta 1912 – 22. kesäkuuta 2002 South Hadley, Massachusetts, Yhdysvallat) oli venäläissyntyinen elokuvanäyttelijä ja myöhemmin venäjän kirjallisuuden professori Yhdysvalloissa. Hän oli Suomessa avustajana Valentin Vaalan elokuvissa Mustalaishurmaaja (1929) ja Mustat silmät (1929 ja sen jälkeen hän oli Shemeikan roolissa Nyrki Tapiovaaran elokuvassa Juha (1937). 
Yhdysvaltoihin muutettuaan Sajkovic oli perustamassa Mount Holyoke Collegen venäjän kielen ja kirjallisuuden osastoa South Hadleyssä Massachusettsissa. Hän toimi myös Massachusettsin yliopiston Venäjän kirjallisuuden professorina.
Raevyn Rogers

Raevyn Rogers (s. 7. syyskuuta 1996) on yhdysvaltalainen keskimatkan juoksija. Hän saavutti 800 metrin juoksussa hopeaa Dohan MM-kilpailuissa 2019 ja pronssia vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa.
Rogers voitti alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2013 kultaa viestissä ja saavutti pronssia 800 metrillä. Vuosina 2015–2017 hän voitti Yhdysvaltain yliopistomestaruuden 800 metrillä ja viimeisenä vuonna myös 4 × 400 metrin viestissä. Sisäratojen MM-kilpailuissa 2018 hän sijoittui 800 metrillä viidenneksi. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti hopeaa vuoden parhaalla ajallaan 1.58,18. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän oli 800 metrillä kuudes ja Budapestin MM-kilpailuissa 2023 neljäs.
Rogersin ennätys 800 metrin juoksussa on elokuussa 2021 Tokion olympiafinaalissa juostu 1.56,81. Ensimmäisen kerran hän alitti kahden minuutin rajan yliopistomestaruuskilpailuissa Eugenessa kesäkuussa 2015 ajallaan 1.59,71.
Ville Rajakaltio

Wilhelm (Ville) Johan Abraham Rajakaltio, vuoteen 1936 Brüning (31. heinäkuuta 1908 Ii – 14. joulukuuta 1984 Oulu) oli teollisuusneuvos ja everstiluutnantti, joka toimi perustamansa betoni- ja rakennustuoteyrityksen johdossa 1950-luvulta 1970-luvulle ja vaikutti laajasti rakennusalan ja elinkeinoelämän järjestöissä. 
Ville Rajakaltion vanhemmat olivat eläinlääkäri Johan Brüning ja Lahja Paavola ja puoliso vuodesta 1935 Inkeri Linnea Katariina Wilksman. Rajakaltio suoritti oppikoulun 1927 ja Kadettikoulun 1932. Hän toimi puolustusvoimien palveluksessa upseerin tehtävissä 1932–1935 ja rajavartiolaitoksen palveluksessa 1935–1941. Suomen sisällissotaan Rajakaltio osallistui lähettinä, Talvisodassa hän toimi huoltopäällikkönä Ilomantsissa ja Jatkosodassa hän oli pataljoonan komentaja Jalkaväkirykmentti 32:ssa. Huoltokoulu 1:n johtajana hän toimi 1945–1946. Oltuaan Pohjolan Rakentaja -yhtiön toimitusjohtaja 1945–1948 hän perusti Rajaville-yhtiön vuonna 1950, toimien sen johdossa. Rajakaltio sai teollisuusneuvoksen arvon 1967, reservin everstiluutnantiksi hänet ylennettiin 1966.