Jekaterina Dolgorukova

Jekaterina Mihailovna Dolgorukova (); (14. marraskuuta 1847 Volhynia, Venäjän keisarikunta, nyk. Ukraina tai Moskova – 15. helmikuuta 1922 Nizza, Ranskan kolmas tasavalta) oli venäläinen aatelinen, vuodesta 1880 ruhtinatar Jurjevskaja, keisari Aleksanteri II:n rakastajatar ja tämän lyhytaikainen toinen puoliso. Aleksanteri II:n salamurhan jälkeen vuonna 1881 hän muutti lapsineen Ranskaan. Ranskassa Jekaterina tuhlasi suuren omaisuutensa ja kuoli varattomana vuonna 1922.
Suku ja koulutus.
Dolgorukovan isä ruhtinas, kapteeni Mihail Mihailovitš Dolgorukov (1816–1865) oli taloudellisesti riippuvainen maaorjuudesta, joka toi hänelle tuloja. Keisari Aleksanteri II kielsi maaorjuuden vuonna 1861. Jekaterinan lisäksi perheeseen kuului neljä veljeä ja yksi sisar. Kun isä tuhlasi koko omaisuuden ja kuoli pennittömänä, perheen huonon taloudellisen tilanteen vuoksi Jekaterinan äiti Vera Gavrilovna Višnevskaja (1820–1867) lähetti tyttärensä hoviministeri Vladimir Adlerbergin avulla opiskelemaan vuosiksi 1860–1865 aatelisneidoille tarkoitettuun Smolnan instituuttiin keisarin kustannuksella vapaaoppilaana. Monet instituutin oppilaista olivat yläluokkaisista, mutta huonossa taloudellisessa asemassa olevista perheistä.
Suhde keisari Aleksanteri II:n kanssa.
Aleksanteri II:n puolison keisarinna Maria Aleksandrovnan terveys alkoi heikentyä tämän synnytettyä kahdeksannen lapsensa vuonna 1860. Lääkärit määräsivät ettei Maria saanut tulla enää raskaaksi, koska se vaarantaisi hänen terveytensä, joten keisarinna ei myöskään enää voinut olla seksuaalisessa kanssakäymisessä aviomiehensä kanssa. Maria Aleksandrovna vietti aikaa lähinnä terveyskylpylöissä ja talvisin hän oleskeli Krimillä.
Jekaterina Dolgorukova kiinnitti keisarin huomion tämän ja keisarinnan virallisella vierailulla Smolnan insituutissa vuonna 1864. Joulukuussa 1865 Jekaterina tapasi Kesäpuistossa englanninsetteri Milordia ulkoiluttaneen 47-vuotiaan keisarin. Aleksanteri II alkoi viedä 16-vuotiasta Jekaterinaa kävelyille ja vaunuajeluille joka päivä Kesäpuistossa sekä oli kiinnostunut tytön liberaaleista mielipiteistä. Eräs luotettu hovipalvelija mainitsi asiasta Katjan entiselle johtajaopettajattarelle, joka lähetti serkkunsa Vera Šebekon kertomaan tilanteesta Katjan äidille. Šebeko oli keisarin entinen rakastajar ja hänestä tuli myöhemmin Jekaterinan hovinainen.
Katjan ja keisarin välillä alkoi 13. heinäkuuta [J: 1. heinäkuuta] 1866 Belvederen huvilassa Pietarhovin alueella suhde, joka kesti lopulta neljätoista vuotta. Aluksi he tapailivat keisarin työhuoneessa Talvipalatsissa. He tekivät yhdessä toukokuussa 1867 matkan Pariisiin, virallisesti Aleksanteri II vieraili poikansa Aleksandrin ja Vladimirin kanssa Pariisin maailmannäyttelyssä.
Tytön isä ruhtinas Mihail Mihailovitš Dolgorukov oli kuollut vuonna 1865. Keisari nimitti Jekaterinan vaimonsa hovineidoksi vuonna 1868 toisten tietojen mukaan vuonna 1876. Tässä vaiheessa myöskään tytön äiti ei enää ollut elossa. Aleksanteri II vuokrasi Jekaterinalle asunnon Pietarista Anglijskaja naberežnajan varrelta ja lupasi ottaa tämän vaimokseen heti, kun se vain olisi mahdollista. Toukokuussa 1872 Jekaterina synnytti pojan Aleksanterin työhuoneen sohvalla Talvipalatsissa. Katja seurasi keisaria lapsineen myös tämän Saksan vierailulle vuonna 1873 ja Krimille, jossa hän asui Livadian palatsin lähistöllä sijaitsevassa Bjuk-Sarain huvilassa. Terroristien esitettyä uhkauksia Jekaterina Dolgorukovaa kohtaan, Aleksanteri siirsi tämän vaivihkaa huhtikuussa 1878 lapsineen Talvipalatsin neljänteen kerrokseen lähelle hoviväen asuntoja, aviovaimo Maria Aleksandrovna asui kolmannessa kerroksessa. Eräitten tietojen mukaan Dolgorukovan huoneet sijaitsivat keisarin huoneitten yläpuolella, joitten väliin asennettiin hissi. Lapset eivät viettäneet öitä Talvipalatsissa. Suhteen paheksuntaa kuvaa myös väite siitä, että keisarinna olisi joutunut kuulemaan Dolgorukovan lasten ääniä omien huoneittensa yläpuolella.
Avioliitto.
Kesäkuun alussa [J: 22. toukokuuta] 1880 keisarinna Maria Aleksandrovna kuoli tuberkuloosiin. Jo 46 (toisen lähteen mukaan 40) päivän päästä keisarinnan kuolemasta Aleksanteri ja Jekaterina Dolgorukova avioituivat 6. heinäkuuta Katariinan palatsissa, vaikka perinteisesti keisarin olisi pitänyt kunnioittaa kuollutta puolisoaan vuoden mittaisella suruajalla. Pari solmi niin kutsutun morganaattisen eli epäsäätyisen avioliiton: puolisoiden yhteiskunnallinen asema ei ollut tasavertainen. Näitä liittoja pidettiin Venäjällä tuolloin sopimattomina. 
Ruhtinatar Jurjevskaja -arvonimen saaneen Dolgorukovan ja pariskunnan yhteisten lasten Georgin (1872–1913), Olgan (1873–1925) ja Jekaterinan (1878–1959) sukunimeksi tuli vuonna 1878 Jurjevski ja arvonimeksi ruhtinas tai ruhtinatar. Kaikki jälkeläiset menivät naimisiin venäläisperäisen aatelisen kanssa, ja puolisot olivat heidän pikkuserkkujaan. Pariskunnalla oli alkujaan kaksi poikaa, nuorempi pojista kuoli muutama viikko syntymänsä jälkeen maaliskuussa 1876. Boris syntyi äkillisesti helmikuussa Talvipalatsissa, ja vietiin heti syntymänsä jälkeen pois. Dolgorukova jäi toipumaan synnytyksestä palatsiin. 
Leskeys ja maanpako.
Keisari Aleksanteri II:n ja Jekaterina Dolgorukovan välinen avioliitto kesti vain seitsemän kuukautta, sillä Aleksanteri II sai surmansa pommiattentaatissa 13. maaliskuuta 1881. Aleksanteri II:sta valtaistuimelle seurasi hänen poikansa Aleksanteri III. Aleksanteri III oli antanut isälleen lupauksen, että hän pitäisi Jekaterinasta huolta sitten kun isä kuolee. Dolgorukova sai Aleksanteri III:lta noin 3,4 miljoonan ruplan eläkkeen (~ 49 miljoonaa dollaria vuoden 2017 valuutassa) sillä ehdolla, että muuttaa pois Talvipalatsista. Huhtikuun 10. päivä 1881 kenraali, poikkeustila-ajan ministeri Mihail Loris-Melikov taivutteli Dolgurukovan eli ruhtinatar Jurjevskajan muuttamaan lapsineen Pieneen marmoripalatsiin, jonka Aleksanteri III osti hänelle isänsä testamentin määräysten mukaan vuonna 1881 Pietarista. Palatsin toiseen kerrokseen Dolgorukova perusti Aleksanteri II:n muistoa kunnioittavan museon, joka oli avoinna yleisölle.
Kansa hyljeksi Jekaterinaa niin, että tämä oleskeli vuodesta 1882 lähtien lähinnä ulkomailla ja vieraili Venäjällä vain satunnaisesti. Hän palasi käymään Venäjällä Nikolai II:n hallituskaudella tyttärensä Olgan häissä vuonna 1895. Hän vetosi toistuvasti keisari Nikolai II:een pyytääkseen elatusapunsa korottamista ja saadakseen kertakorvauksia, jotka myönnettiin osittain.
Hän myi omaisuuteensa Venäjällä ja muutti Ranskaan lopullisesti vuonna 1912/1913. Siellä hänellä oli 20 palvelijan talous, talot Pariisissa ja Biarritzissa, ja lisäksi Villa Georges -niminen huvila boulevard Dubouchage'lla Nizzassa. Matkustamiseen Jekaterina käytti yksityistä junavaunua. Hän säilytti Aleksanteri II:n veristä univormua ja teetti tämän työhuoneesta Talvipalatsissa jäljennöksen, jossa hän kirjoitti omat muistelmansa. 
Jekaterina Dolgorukova kuoli 74-vuotiaana Nizzan huvilassaan helmikuussa 1922. Tällöin hän oli jo velkaantunut ja myynyt omaisuutensa suurimmaksi osaksi pois alle sen todellisen arvon. Hänet on haudattu Nizzan Venäläiselle hautausmaalle, 'een.
Kirjeenvaihto keisarin kanssa.
Jekaterina Dolgorukova ja keisari Aleksanteri II kirjoittivat toisilleen päivittäin kirjeitä ja sähkeitä. Aleksanteri II:n kuoleman jälkeen tämän poika ja seuraaja Aleksanteri III etsi rakastavaisten kirjeitä kiivaasti. Aleksanteri III aikoi hävittää kirjeenvaihdon, mikä ei kuitenkaan onnistunut: Dolgorukova oli lähettänyt kirjeet Lontooseen, ja niitä säilytettiin pankkiholvissa. Ranskankielisiä kirjeitä ei ollut allekirjoitettu, ja rakastavaiset käyttivät seksiaktista kiertoilmaisua. 
Jekaterina Dolgorukova haki kirjeet säilöstä, koska aikoi käyttää niitä Aleksanteri II:n elämäkerran kirjoittamisessa. Kirjoitustyöhön oli tarkoitus ryhtyä yhdessä sihteeri Nikolai Markoffin kanssa. Markoff kuoli vuonna 1948, ja näin kirjeet siirtyivät Jekaterinan entisen sihteerin Eugenie Seudoux’n haltuun. Venäjän valtio osti 4 000 kirjettä Rothschildin suvulta. Vuonna 2007 Pariisissa myytiin 22 kirjettä ja Lontoossa Christie’s-huutokauppakamarissa yhdeksän kirjettä, joista maksettiin 7 400 puntaa.
Dolgorukova kirjoitti vuonna 1882 diplomaatti Maurice Paléologuen avulla kirjan Aleksanteri II:sta, jonka tämä julkaisi vuonna 1922 ranskaksi salanimellä Victor Laferte.