tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Maria Leszczyńska

Maria Karolina Zofia Felicja Leszczyńska (23. kesäkuuta 1703 Breslau, Sleesia – 24. kesäkuuta 1768 Versailles'n palatsi, Ranskan kuningaskunta) oli puolalainen prinsessa, josta tuli Ludvig XV:n puolisona Ranskan kuningatar.
Suku ja koulutus.
Marian isä oli Stanisław Leszczyński, Lothringenin herttua, joka vuosina 1704–1709 ja 1733–1736 oli Puola-Liettuan kuningas. Hänen äitinsä oli Katarzyna Opalińska (1680–1747), joka oli Poznańin linnanherra, magnaatti, kreivi Jan Karol Opalińskin ja Międzyrzeczin starostin tyttären, Sofia Anna Czarnkowskan tytär. Hänellä oli vanhempi sisar Marianna "Anna" Leszczyńska (1699–1717), joka kuoli 18-vuotiaana keuhkokuumeeseen. Tytär sai hyvän koulutuksen ja puhui sujuvasti viittä kieltä. Varaton perhe ei tarjonnut suuria myötäjäisiä, joten monia kosijoita ei ollut odotettavissa.
Avioliitto.
Marian ja Ludvigin avioliiton järjesti vuonna 1725 Ludvigin serkku Louis Henri de Bourbon. Tarkoituksena oli turvata Ranskalle kruununperillinen, ja siksi Ludvig hylkäsi aikaisemman kihlattunsa, kuusivuotiaan Filip V:n ja Elisabet Farnesen tyttären Espanjan infanta Mariana Viktorian (1718–1781).
Pari vihittiin avioliittoon Fontainebleaun linnassa 5. syyskuuta 1725. Edellisenä päivänä tavanneet nuoret näyttivät kiintyneiltä toisiinsa, ja avioliiton sanotaan pannun käytäntöön samana yönä. Heillä oli seitsemän vuoden ikäero, Ludvig oli vasta 15-vuotias ja Maria 22-vuotias. Avioliiton ensimmäiset kahdeksan vuotta olivat onnellisia, mutta Ludvig menetti kiinnostuksensa jatkuvien synnytysten ja raskauksien uuvuttamaan Mariaan ja keskittyi vuodesta 1733 lähtien rakastajattariinsa. Maria puolestaan muuttui yhä uskonnollisemmaksi, harjoitti hyväntekeväisyyttä ja perusti köyhille tytöille oppilaitoksia. Hän nautti hyvästä ruoasta ja ystävien seurasta sekä piti lukemisesta, piirtämisestä ja musiikista.
Maria oli hurskas ja arka kuningatar, joka vietti suurimman osan ajastaan ​​eristäytyneenä oman hovinsa kanssa. Hän oli muusikko, soitti taitavasti tyttäriensä Adelaïden ja Victorian kanssa klavesiinia, osallistui konserttehin ja oopperoihin, luki paljon ja pelasi seurapelejä hovinaistensa kanssa. Vuoden 1737 jälkeen hän ei jakanut vuodettaan kuninkaan kanssa. Lääkärit kielsivät Marialta aviolliset velvollisuudet vuonna 1738 koetun keskenmenon jälkeen. Tämä loukkasi herkkätuntoista kuningasta niin, ettei hän koskaan enää hakenut intiimiä yhteyttä puolisoonsa. Maria oli syvästi järkyttynyt 36-vuotiaan poikansa Ludvigin kuolemasta tuberkuloosiin vuonna 1765, ja hän kuoli itse 65-vuotiaana kesäkuussa 1768.
Lapset.
Kahdentoista vuoden aikana Maria synnytti kymmenen lasta, joista kolme kuoli jo lapsuusiässä: 
Kardinaali Fleuryn neuvosta muut prinsessat paitsi kaksoset ja Adélaïde viettivät lapsuutensa poissa Versaillesista, Fontevraudin luostarissa. Seitsemän lapsista eli aikuisikään asti.
Paragua (1888)

Paragua oli Espanjan laivaston vuonna 1888 valmistettu teräsrunkoinen Samar-luokan tykkivene, joka oli suunniteltu palvelemaan Filippiineillä.
Valmistus.
Alus tilattiin Cavitesta Filippiineiltä. Alus valmistui vuonna 1888.
Palvelus.
Espanjan–Yhdysvaltain sodan alkaessa alus oli Luzonilla. Yhdysvaltain maavoimat valtasi ja tuhosi aluksen 29. toukokuuta 1899.
Myöhemmin Yhdysvaltain laivasto otti aluksen palvelukseen. Alus poistettiin palveluksesta 19. huhtikuuta 1911 Hongkongissa ja alusluettelosta 17. kesäkuuta 1911, minkä jälkeen alus myytiin.
Khasonkan kieli

Khasonkan kieli (myös "khasonke, khassonke, kasonke") on khasonkojen puhuma mandelainen kieli Malin Bafoulabén ja Kayesin piireissä sekä Senegalissa ja Gambiassa. Khasonka on piirteiltään hyvin samanlainen kuin länsimaninka, mutta sosiolingvistisistä syistä sitä pidetään erillisenä kielenä.
Khasonka on yksi Malin kansalliskielistä. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan sitä puhuu 1,2 % maan väestöstä. Koko puhujamäärän arvioidaan olevan yli 130 000 henkeä.
Panay (1886)

Panay oli Espanjan laivaston vuonna 1886 valmistunut rautarunkoinen Manileno-luokan tykkivene.
Valmistus.
Alus tilattiin Hongkongista, missä se valmistui vuonna 1886.
Palvelus.
Espanjan-Yhdysvaltain sodassa alus valvoi Panayn aluetta. Sodan jälkeen alus myytiin 3. kesäkuuta 1899 Yhdysvalloille.
Alus liitettiin Yhdysvaltain laivastoon. Alus myytiin 15. huhtikuuta 1920 romutettavaksi.
Pelicano (1871)

Pelicano (ex-"Caiman") oli Espanjan laivaston vuonna 1871 valmistettu puurunkoinen Pelicano-luokan tykkivene.
Palvelus.
Alus palveli aluksi todennäköisesti Espanjan aluevesillä, mutta sen jälkeen urasta on vain vähän tietoja lukuun ottamatta palvelusta Fernado-Pon alueella.
Pilar (1881)

Pilar oli Espanjan laivaston vuonna 1881 valmistunut rautarunkoinen Pilar-luokan tykkivene, joka oli suunniteltu palvelemaan Espanjassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Cartaenasta. Alus valmistui vuonna 1881.
Palvelus.
Espanjan-Yhdysvaltain sodan alkaessa alus oli Cartagenassa. Aluksen myöhempi kohtalo on tuntematon.
Borgströmin tupakkatehdas

Borgströmin tupakkatehdas oli Helsingin Kruununhaassa Meritullinkatu 1:ssä vuodesta 1839 sijainnut tupakkatehdas, jonka perusti kauppaneuvos Henrik Borgström vanhempi vuonna 1834. Tehdas lopetti toimintansa 1928.
Vuonna 1857 valmistui tehtaan kaksikerroksinen kivirakennus, jota myöhemmin korotettiin ja laajennettiin lisärakennuksilla vuosina 1865, 1873 ja 1888. 
Tehtaan omisti Henrik Borgströmin jälkeen hänen poikansa kauppaneuvos Johan Leonard Borgström ja vuodesta 1903 tämän poika Arthur Travers-Borgström. Tehdas toimi vuodesta 1904 osakeyhtiönä nimellä "H. Borgström J:r Tobaksfabrik Ab" ja se oli 1900-luvun alussa Helsingin suurin tupakkatehdas, jossa oli vuonna 1913 700 työntekijää vuosituotannon arvon ollessa 4 miljoonaa markkaa. Tehtaan savukemerkkejä olivat muun muassa "Kaukasiska", "Kalif", "Prima", "Odessa" ja "Tilaus" sekä sikarimerkeistä tunnetuin "Fennia". Tehdas valmisti myös piipputupakkaa. Tehdasta laajennettiin Meritullintorin varteen vuonna 1904 valmistuneella viisikerroksisella tehdasrakennuksella, jonka suunnitteli Waldemar Aspelin. 
Suomen sisällissodan aikana Helsingin valtauksen yhteydessä huhtikuussa 1918 tupakkatehtaan päätyrakennus ja tehtaan eteläpuolella sijaitseva Helsingin päävartion sellisiipirakennus saivat vaurioita saksalaisen laivasto-osaston tykistötulessa.
Yhtiön osakkeet siirtyivät 1919 Strengbergin tupakkatehtaan omistaneelle "Ab Ph. U. Strengberg &amp; C:o Oy":lle. Borgströmin tupakkatehtaan toiminta päättyi elokuussa 1928 ja yhtiö sulautettiin Strengbergiin 1929. Meritullinkadun kiinteistö jäi Strengbergiin omistukseen ja vuosina 1946–1966 kiinteistön omisti "Oy Armiro Ab", jolle Strengbergin kiinteä omaisuus myytiin 1946. Vuonna 1966 Armiron omistamat kiinteistöt myytiin Gilbert von Rettigille (1928–1994).
Ponce de León (1895)

Ponce de León oli Espanjan laivaston vuonna 1895 vesillelaskettu teräsrunkoinen Diego Velasques -luokan tykkivene, joka oli suunniteltu palvelemaan Kuubassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Clydebankiltä Skotlannista. Alus laskettiin vesille syyskuussa 1895 ja valmistui seuraavana vuonna.
Palvelus.
Palvelukseenoton jälkeen alus siirrettiin Puerto Ricoon päällikkönään luutnantti J. Cristelli. Espanjan-Yhdysvaltain sodassa alus kävi joitakin tuloksettomia tulitaisteluita saartavia Yhdysvaltain laivaston aluksien kanssa. Sodan jälkeen alus lähti 1899 manner-Espanjaan, missä se modernisoitiin. Lokakuussa 1916 törmäsi purjelaiva "San Josen" kanssa Guadalqivirin suulla lähellä Chempionaa matkalla Huelvasta Cádiziin. Törmäyksen seurauksena alus upposi ilman henkilövahinkoja.
Prueba (1877)

Prueba oli Espanjan laivaston vuonna 1877 valmistettu puurunkoinen tykkivene.
Valmistus.
Alus valmistettiin 1877 Caviten telakalla Filippiineillä.
Palvelus.
Espanjan-Yhdysvaltain sodan alkaessa alus oli jo huonossa kunnossa. Aluksen myöhemmät vaiheet eivät ole tiedossa.
Salamandro (1874)

Salamandro oli Espanjan laivaston vuonna 1874 valmistettu puurunkoinen Pelicano-luokan tykkivene.
Palvelus.
Alus palveli Espanjan aluevesillä, mutta sen jälkeen urasta on vain vähän tietoja lukuun ottamatta palvelusta Guineanlahdella Fernado-Pon alueella.
Täyttä höyryä

Täyttä höyryä () on Terry Pratchettin kirjoittaman Kiekkomaailma-kirjasarjan 35. osa. Englanninkielinen alkuteos ilmestyi vuonna 2013, ja se on viimeinen Kiekkomaailma-kirja, joka julkaistiin Pratchettin elinaikana. Pratchett ehti kirjoittaa valmiiksi vielä yhden Kiekkomaailmaan sijoittuvan, Tiffany Särkysestä kertovan nuortenromaanin "The Shepherd's Crown", joka ilmestyi muutama kuukausi kirjailijan kuoleman jälkeen vuonna 2015. Uusia kirjoja ei ole enää postuumisti tulossa.
Juoni.
Stoo Latin seudulla asuu nuori keksijä Dick Simnel. Dickin ollessa pikkupoika hänen isänsä kuoli pajassa tapahtuneessa räjähdysonnettomuudessa. Tämän jälkeen Dick vannoi tekevänsä höyrystä palvelijansa. Dick sattuu eräänä päivänä menemään kirjastoon, jossa hän löytää matematiikan. Dick alkaa opiskella ahkerasti ja vuosien jälkeen hän palaa isänsä pajaan. Muutamien kokeiden jälkeen hänelle selviää, mitä isä oli tehnyt väärin. Hän alkaa parannella isänsä töitä, ja pajassa syntyy koko Kiekkomaailmaa mullistava keksintö – Rautapalkki, ensimmäinen höyryveturi.
Dick matkaa keksintöineen Ankh Morporkiin tapaamaan liikemies Harri Kuningasta. Tieto koneesta, jonka avulla voitasiin kuljettaa tavaroita ja ihmisiä paikasta toiseen pelkän veden ja hiilen voimalla, kantautuu pian lordi Vetinarin korviin. Vetinari antaa Tahmee von Lipwigille jälleen tehtävän. Tämän olisi valvottava kaupungin edustajana junaradan rakennusta. Kaupunkilaiset ovat erittäin kiinnostuneita junasta ja Harri Kuninkaan tontin ympärillä käykin kova kuhina, kun väki haluaa nähdä Rautapalkin ja päästä sen kyytiin.
Samaan aikaan Überwaldin kääpiöyhteisössä Schmaltzbergissa joukko perinteiden nimiin vannovia ääriajattelijoita kehittelee vallankumousta kääpiöiden Alhaista Kuningasta vastaan. Mitkään höyryjunan kaltaiset uudet keksinnöt eivät myöskään sovi heidän ajatteluunsa. Nämä kääpiöt alkavat tehdä rautatieläisiä vastaan hyökkäyksiä, ja Tahmee von Lipwig saa käyttää kaikki keinonsa pelastaakseen sekä junan että oman nahkansa. Avukseen hän saa Sam Vimesin johtaman joukon vartiostolaisia.
Samar (1887)

Samar oli Espanjan laivaston vuonna 1887 valmistettu teräsrunkoinen Samar-luokan tykkivene, joka oli suunniteltu palvelemaan Filippiineillä.
Valmistus.
Alus tilattiin Cavitesta Filippiineiltä. Alus valmistui vuonna 1887.
Palvelus.
Espanjan-Yhdysvaltain sodan alkaessa alus oli Luzonilla. Yhdysvaltain maavoimat valtasi aluksen.
Yhdysvaltain laivasto otti 26. toukokuuta 1899 aluksen palvelukseen. Alus poistettiin palveluksesta 6. syyskuuta 1920 ja myytiin 11. tammikuuta 1921.
Senufokielet

Senufokielet ovat senufojen puhumien gurilaisten kielten ryhmä Norsunluurannikon pohjoisosassa, Malin kaakkoisosassa, Burkina Fason lounaisosassa sekä Ghanassa. Siihen kuuluvat muun muassa senari, mamara ja supyire.
Ryhmään kuuluu noin kaksikymmentä kieltä, jotka voidaan jakaa kolmeen tai seitsemään alaryhmään. Yhteisiä piirteitä gurilaisten kielten kanssa ovat suffikseihin perustuvat nominiluokat ja verbin aspekti. Muiden gurilaisten kielten SVO-sanajärjestyksen sijaan senufokielten sanajärjestys on SOVAdv. Eräät tutkijat ovatkin kyseenalaistaneet niiden kuulumisen gurilaisiin kieliin.
Sandoval (1895)

Sandoval oli Espanjan laivaston vuonna 1895 vesillelaskettu teräsrunkoinen Alvarado-luokan tykkivene, joka oli suunniteltu palvelemaan Kuubassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Clydebankiltä Skotlannista. Alus laskettiin vesille syyskuussa 1895.
Palvelus.
Palvelukseenoton jälkeen alus siirrettiin Kuubaan Santiagoon päällikkönään luutnantti Escandella. Espanjan-Yhdysvaltain sodan alkaessa alus osallistui Santiagon sataman miinoittamiseen. Toukokuussa alus siirrettiin Guantanamoon. Alus esti 19. toukokuuta apuristeilijä "USS St. Louisia" ja hinaaja "USS Wompatuckia" katkaisemasta lähettimenjohtoa, joka kuitenkin katkaistiin seuraavana päivänä. Aluksen jouduttua 7. heinäkuuta risteillijä "USS Marbleheadin" ja apuristeilijä "USS Yankeen" tuleen, se vetäytyi Joanlahden matalikoille. Ennen Guantanamon valtausta aluksen miehistö tuhosi aluksensa.
Muutamaa päivää valtauksen jälkeen Yhdysvaltain laivasto aloitti aluksen kunnostamisen. Hinaaja "USS Potomac" siirsi aluksen "USS Vulcanin" kyljelle 9. syyskuuta 1898. Alus liitettiin Yhdysvaltain laivastoon vielä samana päivänä. Alus myytiin 1919 yksityiseksi jahdiksi, minä se jatkoi ainakin vuoteen 1924.
Telegramma (1869)

Telegramma oli Espanjan laivaston vuonna 1869 valmistunut puurunkoinen Activo-luokan tykkivene.
Valmistus.
Alus tilattiin M. Braidilta Brooklynistä New Yorkista, missä se valmistettiin 1869. Aluksen valmistuskustannukset olivat 242 500 pesetaa ($48 500)
Palvelus.
Alus poistettiin laivaston alusluettelosta vuonna 1894. Espanjan-Yhdysvaltain sodan alkaessa alus oli huonossa kunnossa ja se romutettiin 1898.
Korkeasaari (Espoo)

Korkeasaari on yksi Espoon kaupungin ulkoilusaarista. Se sijaitsee Linholmsfjärdenin merialueella. Espoon virallisessa kaupunginosajaossa Korkeasaari kuuluu Westendiin, jonka manneralue sijaitsee runsaan kilometrin Korkeasaaresta länteen. Korkeasaaren itäpuolella sijaitsee Niittysaaret, joiden itäpuolitse kulkee Espoon ja Helsingin välinen raja. Korkeasaaren läheisyydessä on useita venesatamia, kuten Koivusaari noin kilometri koillisen suuntaan.
Korkeasaaren pinta-ala on 6,5 hehtaaria. Nimensä mukaisesti se kohoaa lähisaariaan korkeammalle, erityisesti pohjoisosastaan. Luontonsa puolesta Korkeasaari kuuluu välisaaristoon. Runsaan kilometrin verran suhteellisen vilkasliikenteisestä Länsiväylästä etelään sijaitseva saari on metsäinen ja sen rannoilla on kapea rantaniittyvyöhyke. Rantakallioita on lähinnä saaren länsiosassa. Saaren koillisosassa on hienohiekkainen ranta. Korkeasaaresta muutama kymmenen metriä lounaaseen sijaitsee Korkeasaaren nurmiluoto eli Högholms Gräsgrund ja muutama sata metriä länteen Korkeasaarenkupu eli Högholmskobben, joka on pienehkö kallioluoto.
Högholm-nimensä saari on saanut 1600-luvulla, kenties aiemminkin. Suomenkielinen, kirjaimellisesti käännetty nimi saarelle annettiin 1900-luvun alkupuolella. Myös Espoon Suvisaaristossa Moisöfjärdenin merialueella on Högholmen-niminen saari. Kaikkiaan vastaavannimisiä saaria on Suomenlahdessa kymmenittäin.
Korkeasaaren lähisaaria ovat muun muassa Tvijälp, Vehkasaari, Niittysaaret ja Käärmesaari.
Vladimir Stasov

Vladimir Vasiljevitš Stasov (; 14. tammikuuta 1824 Pietari, Venäjän keisarikunta – 23. lokakuuta 1906 Pietari) oli huomattava venäläinen taidehistorioitsija ja musiikkikriitikko. Hän oli myös Pietarin keisarillisen tiedeakatemian kunniajäsen. 
Stasov julkaisi muun muassa Mihail Glinkan ja Modest Musorgskin elämäkerrat. Hän tutki myös venäläistä kansanrunoutta.
New Frontiers

New Frontiers on Nasan vuonna 2002 aloittama miehittämätön tiedeavaruusohjelma, jonka tarkoituksena on tutkia useita eri Aurinkokunnan taivaankappaleita, mukaan lukien kääpiöplaneetta Pluto. 
Vuoden 2024 lopussa meneillään on kolme New Frontiers -avaruuslentoa ja yksi suunnitteilla:
Nasa on kannustamassa kansainvälisiä tieteilijöitä lähettämään avaruuslento-ehdotuksia avaruusohjelmaan.
Julia Sarah Stone

Julia Sarah Stone (s. 24. marraskuuta 1997 Vancouver) on kanadalainen näyttelijä. Stonen läpimurtorooli oli vuonna 2011 julkaistussa nuortenelokuvassa "The Year Dolly Parton Was My Mom", josta hänelle myönnettiin Young Artist -palkinto. Televisiossa hänet tunnetaan ehkä parhaiten sarjoista "Jälkiä jättämättä" ja "Aftermath". Stone opiskeli psykologiaa Brittiläisen Kolumbian yliopistossa.
Stone käyttää toista nimeään, jottei häntä sekoiteta australialaiseen laulajaan Julia Stone.
Nuoruus.
Stone liittyi kuusivuotiaana peruskoulun näytelmäkursseille ja oli varma tulevasta urastaan jo yhdeksänvuotiaana. Koulunäytelmien jälkeen hän sai useita pieniä rooleja indie-elokuvissa.
Ura.
Stonen ensimmäinen elokuvarooli oli vuonna 2009 julkaistussa lyhytelokuvassa "A Brush of Red". Vuonna 2011 hän sai tunnustusta voitettuaan Young Artist -palkinnon roolistaan nuortenelokuvassa "The Year Dolly Parton Was My Mom".
Vuonna 2013, Stonen ollessa 16-vuotias hän sai ensimmäisen suuren televisioroolin rikosdraamasarjasta "Jälkiä jättämättä". Hänen roolihahmo Lyric oli kolmiodraamaan jumittunut ilotyttö, jonka synkkä tarina on kertomisen arvoinen, sanoi Stone juteltuaan roolista äitinsä kanssa.
Kanadalainen ohjaaja Lindsay MacKay valitsi Stonen päärooliin nuortenelokuvaan "Wet Bum", jonka ensiesitys oli vuoden 2014 Toronton elokuvajuhlissa. Stone näytteli Bruce McDonaldin ohjaamassa draamaelokuvassa Weirdos, jonka ensiesitys oli vuoden 2016 Toronton elokuvajuhlissa.
Stone valittiin Dana Copelandin rooliin Syfyn draamasarjaan Aftermath vuonna 2016.
Marraskuussa 2016 ohjaajat Carlos ja Jason Sanchez kiinnittivät Stonen tähdittämään vuonna 2017 julkaistuun draamaelokuvaan "Allure". Tämä oli kolmas Toronton elokuvajuhlissa julkaistu Stonen näyttelemä elokuva.
Flanderin Matilda

Matilda (noin 1031 – 2. marraskuuta 1083) oli Alfred Suuren jälkeläinen, josta tuli Vilhelm Valloittajan puolisona Englannin kuningatar.
Matildan haudasta löytyneen luurangon perusteella hänen tiedetään olleen varsin lyhytkasvuinen. Muita varmoja tietoja hänen elämästään ei paljoakaan ole.
Matilda ja Normandian herttua Vilhelm menivät naimisiin suunnilleen vuonna 1050. Paavi vastusti avioliittoa, koska he olivat kaukaisia sukulaisia keskenään. Heille syntyi yhdeksän lasta, joista seitsemän jäi eloon lapsuuden jälkeen: Robert II, Richard (kuoli noin 1074), Adeliza, Cecilia, Vilhelm Punainen, Constance, Adela ja Henrik I. Vilhelmin sotiessa Englannissa Matilda toimi Normandian sijaishallitsijana. Vuonna 1068 Vilhelm vei Matildan Englantiin, missä hänet kruunattiin kuningattareksi. Esikoispoika Robert ja Vilhelm kiistelivät Normandian herruudesta, ja Matildan kerrotaan lahjoittaneen salaa varoja pojalleen.
Jane Colden

Jane Colden (27. maaliskuuta 1724 – 10. maaliskuuta 1766) oli yhdysvaltalainen kasvitieteilijä. Hänet tunnetaan ensimmäisenä naisena, joka oli perehtynyt Linnén taksonomiseen järjestelmän, ja joka luetteloi ja luokitteli Pohjois-Amerikan luonnonkasveja sen mukaan.
Elämänvaiheet.
Jane Colden oli kymmenlapsisen perheen viides lapsi ja toinen tytär. Hänen isänsä oli skottisyntyinen Cadwallader Colden ja äitinsä Alice Christie Colden (tai Christy Colden). Cadwallader kävi Edinburghin yliopistoa. Vuonna 1710 hän muutti Pohjois-Amerikkaan, mutta palasi Britanniaan 1715 ja avioitui Skotlannissa, josta palasi vaimonsa kanssa Amerikkaan 1716. Isä Colden toimi muun muassa New Yorkin provinssin varakuvernöörinä sekä maanmittarina. Tohtori Cadwallader Colden oli itsekin innostunut kasvitieteilijä ja oli kirjeenvaihdossa muun muassa Carl von Linnén ja Jan Fredrik Gronoviuksen kanssa.
Naiset eivät saaneet 1700- ja 1800-luvuilla opetusta latinan tai kreikan kielissä, joita oleellisesti tarvitaan kasvitieteessä. Naisten kohdalla botaniikkaa pidettiin lähinnä vain ajanvietteenä, eikä vakavasti otettavana tieteellisenä työnä. Myöskään Jane ei muodollista koulutusta saanut, vaan vanhemmat hoitivat lasten koulutuksen itse. Jane oppi kasvitiedettä isältään ja kirjoista. Isältään hän oppi Linnén järjestelmän, mutta latinaa hän ei opiskellut. Isän kirjeistä on saatu tietoa Janesta ja hänen kasvitieteellisestä osaamisestaan. Jane muun muassa löysi ja luetteloi kasveja, joita toiset eivät sitä ennen olleet löytäneet. Aktiivinen botanisti Jane oli noin 25-vuotiaasta avioitumiseensa asti.
Usea Jane Coldenin aikalainen piti hänen työtään arvossa, kuten John Bartram, John Clayton, Peter Collinson sekä Alexander Garden. Garden julkaisi vuonna 1756 yhden Janen lajikuvauksista julkaisussa "Essays and Obsevations, Physical and Literary". Kuvaus koski "Gardenia-suvun" kukkaa, jonka Colden nimesi Gardenin kunniaksi. Colden ja Garden olivat kirjeenvaihdossa, ja tämän seurauksena ensimmäinen julkaisi useita tieteellisiä artikkeleita. Nykyään British Museum omistaa yhden Jane Coldenin käsikirjoituksista: "Flora Nov-Eboracensis", jossa on kuvaus 341 kasvista sekä satoja piirroksia. Kasveista kerrotaan niiden tieteellinen ja kansanomainen nimi, ja monesta on kerrottu perimätietoa kasvin lääkinnällisestä käytöstä. Kirjeissä Janen kuvituksia kehutaan kauniisti väritetyiksi, mutta ilmeisesti nämä piirrokset eivät ole säilyneet, vaan käsikirjoituksen piirrokset ovat yksinkertaisia viivapiirroksia.
Myöhäiset vaiheet.
Vuonna 1759 Jane Colden avioitui leskeksi jääneen skotlantilaisen lääkärin William Farquharin kanssa. Pari sai yhden lapsen. Seitsemän vuotta myöhemmin, vain 42-vuotiaana, Colden kuoli. Myös hänen lapsensa kuoli samana vuonna. Ilmeisesti Jane Colden ei jatkanut kasvitieteellistä työtään avioliiton jälkeen.
Agnes (marttyyri)

Agnes (noin 291 – noin 304) oli roomalainen kristityn perheen tytär, jota kunnioitetaan pyhänä marttyyrina monissa kristityissä kirkkokunnissa. Hän oli kaunis ja tavoiteltu morsian, mutta Agnes oli päättänyt omistaa elämänsä Kristukselle. Kerrotaan että pettyneet kosijat ilmiantoivat hänet viranomaisille kielletyn kristinuskon harjoittamisesta. Hän sai kuolemantuomion, joka katolisen perimätiedon mukaan toteutettiin 21. tammikuuta 304, kun Agnes oli 12- tai 13-vuotias. Teloituspaikalle on rakennettu 400-luvulla Sant’Agnese in Agone kirkko.
Agneksen vertauskuva on lammas, koska hänen nimensä muistuttaa latinan sanaa agnus, lammas. Hän on New Yorkin kaupungin nimikkopyhä.
Konstantin Okulov

Konstantin Okulov (s. 18. helmikuuta 1995 Novosibirsk, Venäjä) on venäläinen jääkiekkohyökkääjä, joka pelaa KHL-joukkue TsSKA Moskovassa. Hän on edustanut KHL:ssa myös Sibiriä, josta siirtyi TsSKA:an tammikuussa 2017. Kaudella 2013–2014 Sibirissä alkaneella KHL-urallaan hän on 10.4.2020 pelannut 248 runkosarjaottelua tehopistein 62+61=123 ja 34 pudotuspeliottelua tehopistein 9+10=19. Venäjän jääkiekkomaajoukkueessa Okulov on pelannut 14 A-maaottelua.
Shenmue (pelisarja)

Shenmue on Segan julkaisema toimintaseikkailupelisarja, jonka kehittäjä on maineikas Yū Suzuki. Kaksi ensimmäistä osaa on julkaistu Sega Dreamcast -konsolille.
Sarjaan on julkaistu kolmas osa "Shenmue III" pitkän tauon jälkeen. Suzukin mukaan pelisarjaan kuuluisi kokonaisuudessaan neljä tai viisi peliä.
Hannu Litmanen

Hannu Litmanen (s. 10. syyskuuta 1958) on uransa lopettanut suomalainen pesäpalloilija. Vuosina 1980–1992 Litmanen pelasi SM-sarjassa ja Superpesiksessä 261 runkosarjaottelua kasvattajaseuransa Siilinjärven Ponnistuksen ja Siilinjärven Pesiksen joukkueissa. Ulkopelissä Litmasen pelipaikka oli kakkospolttajana. Litmanen valittiin 11 kertaa Itä–Länsi-otteluun ja 9 kertaa Liitto–Lehdistö-otteluun.
Hannu Litmasen veljiä ovat SiiPeä valmentanut Ilmo Litmanen ja Superpesiksessä pelannut Heikki Litmanen sekä veljenpoikiaan Superpesiksessä pelaavat Matias Litmanen ja Henri Litmanen.
Riku Kytösalmi

Riku Kytösalmi (s. 23. syyskuuta 1970 Imatra) on suomalainen uransa lopettanut pesäpalloilija. Vuosina 1988–2002 Kytösalmi pelasi SM-sarjassa ja Superpesiksessä 330 runkosarjaottelua Imatran Pallo-Veikkojen, Oulun Lipon ja Koskenkorvan Urheilijoiden joukkueissa. Kytösalmen kasvattajaseura on Imatran Pallo-Veikot. Ulkopelissä Kytösalmen pelipaikka oli kolmospolttajana. Kytösalmi valittiin 10 kertaa Itä–Länsi-otteluun ja 3 kertaa Liitto–Lehdistö-otteluun. 
Kytösalmi voitti urallaan kolme 3 SM-kultaa sekä 4 SM-hopeaa. Vuonna 2001 Kytösalmi tuomittiin pesäpallon sopupeliskandaaliin osallisena törkeästä petoksesta ja kolmesta avunannosta petokseen viiden kuukauden ehdolliseen vankeuteen. Tuomion saamisen jälkeen Kytösalmi palasi kahden vuoden tauon jälkeen pesäpallokentille, tehden yksivuotisen sopimuksen Koskenkorvan urheilijoiden kanssa, jonka jälkeen hän lopetti uransa vuonna 2002. Kytösalmi voitti vuonna 2002 vuoden jokeri -palkinnon.
Mihail Naumenkov

Mihail Naumenkov (s. 19. helmikuuta 1993 Moskova, Venäjä) on venäläinen jääkiekkopuolustaja. Hän on edustanut KHL:ssa myös Admiralia, jossa aloitti KHL-uransa kaudella 2013–2014, mutta siirtyi jo kesken kauden TsSKA:an. 10.4 2020 mennessä pelaamissaan 302 KHL:n runkosarjaottelussa kerännyt tehopisteet 9+40=49 ja 73 pudotuspeliottelussa tehopisteet 3+7=10.
Anja Rummukainen

Anja Ilmi Päivikki Rummukainen (12. kesäkuuta 1939 Enso – 22. heinäkuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen pesäpalloilija. Vuosina 1958–1978 Rummukainen pelasi naisten SM-sarjassa 150 runkosarjaottelua Helsingin Pallo-Tovereiden ja Puna-Mustien joukkueissa. Ulkopelissä Rummukaisen pelipaikka oli polttolinjassa. Rummukainen valittiin 13 kertaa Itä–Länsi-otteluun. Hänet valittiin vuonna 2012 pesäpallon kunniagalleriaan. 
Pesäpallo uran jälkeen Rummukainen voitti tenniksessä useita senioreiden Suomen mestaruuksia sekä kaksinpelissä (7 kappaletta) että nelin-pelissä (5 kappaletta). Rummukainen oli ammatiltaan lääkintävoimistelija.
Baijerin kansannousu 1705–1706

Vuosien 1705 ja 1706 Baijerin kansannousu oli kapina itävaltalaista Habsburgin monarkiaa vastaan, joka valtasi Baijerin Espanjan perimyssodan aikana. Kapina alkoi marraskuussa 1705 ja loppui 18. maaliskuuta 1706. Henric L. Wuermeling kutsuu kapinaa modernin historian ensimmäiseksi vallankumoukseksi.
Tapahtumat.
Itä-Baijerin, Ala-Baijerin ja Innviertelin alueet olivat mukana kansannousussa. Kapinalliset ottivat haltuunsa linnoituksia ja kyliä. Braunaun parlamentin tapaaminen pidettiin joulukuussa 1705, siis kauan ennen Ranskan vallankumousta ja saksalaista parlamentarismia. Tapaaminen pidettiin Braunaussa, joka oli silloin osa Baijeria, 21. joulukuuta 1705 paroni von Paumgartenille kuuluvassa majatalossa. 
Kun kansannousu alkoi marraskuussa 1705, siinä oli mukana myös itävaltalaisia, mutta tämä muuttui, kun kapinalliset yrittivät vallata Baijerin pääkaupungin Münchenin. Epäonnistuneen hyökkäyksen seurauksena yöllä 25. joulukuuta 1705 itävaltalainen rivistö kohtasi talonpoikaisarmeijan Münchenin ulkopuolella Sendlingissä. Tämä taistelu tunnetaan nimillä Sendlingin murhan yö ja Sendlingin joulupäivän verilöyly. Baijerin Oberlandista tulleet kapinalliset joutuivat keisari Joosef I:n joukkojen lyömiksi. Tässä taistelussa kuoli noin 1 100 miestä Baijerin puolelta ja noin 40 miestä Itävallan puolelta. Jotkut kapinallisista tapettiin sen jälkeen kun he olivat antautuneet. Noin kaksi viikkoa myöhemmin 8. tammikuuta Aidenbachin taistelussa kuoli noin 4 000 baijerilaista, ja se johti kansannousun loppumiseen.
Kansannousun loppu.
11. tammikuuta 1706 kapinan valtuuskunta matkusti Salzburgiin neuvottelemaan rauhasta. 13. tammikuuta Schärdingin kaupunki antautui ja Chamin ja Braunaun kaupungit seurasivat sitä. Viimeinen antautunut kaupunki oli Burghausen, joka antautui 18. tammikuuta.
Jennifer Holt

Jennifer Holt (oikealta nimeltään "Elizabeth Marshall Holt", 10. marraskuuta 1920 Hollywood – 21. syyskuuta 1997 Dorset, Britannia) oli yhdysvaltalainen elokuva- ja televisionäyttelijä. Hänen isänsä Jack Holt ja veljensä Tim Holt olivat myös elokuvanäyttelijöitä, ja kaikki kolme esiintyivät lännenfilmeissä, vaikkakaan eivät kertaakaan samassa elokuvassa. 
Holt sai roolin vuonna 1941 Hopalong Cassidy-elokuvasta "Stick to Your Guns" ja allekirjoitti sen jälkeen kuusivuotisen sopimuksen Universal-yhtiön kanssa. Tällöin hän otti käyttöön etunimen Jennifer. Kaikkiaan Holt esiintyi 45 elokuvassa, joista 37 on lännenfilmejä. Holtin mieluisin rooli oli vuoden 1948 elokuvassa "The Hawk of Powder River", jossa hän esitti lainsuojattomien johtajaa. 
Holt esiintyi myös television lastenohjelmissa ja sai mainetta niihin sopivista roolihahmoista. 
Holt oli naimisissa seitsemän kertaa, ja useat puolisot olivat elokuva-alalta. Puolisoista tunnetuin on näyttelijä William Bakewell.
Bo Hopkins

Bo Hopkins (alk. "William Mauldin Hopkins", 2. helmikuuta 1938 Greenville, Etelä-Carolina – 28. toukokuuta 2022 Van Nuys, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi uransa aikana lukuisissa elokuvissa ja televisiosarjoissa. Hän näytteli esimerkiksi elokuvissa "Svengijengi ’62" (1973), "Keskiyön pikajuna" (1978) ja "Juhlat ovat ohi" (1979). Televisiorooleja hänellä oli muun muassa lännensarjoissa "Virginialainen", "Gunsmoke" ja "Bonanza" sekä saippuasarjassa "Dynastia".
Triakontaani

Triakontaani eli n-triakontaani (C30H62) on 30-hiilinen suoraketjuinen alkaani, jossa kaikki hiilet ovat sitoutuneet toisiinsa yksinkertaisella sidoksella. Se on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan kiinteää. Triakontaanin rakennekaava on CH3(CH2)28CH3, moolimassa 422,826 g/mol, sulamispiste 65,9 °C, kiehumispiste 451 °C, tiheys 0,8097 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3) ja CAS-numero 638-68-6. Triakontaani ei käytännössä liukene veteen, mutta liukenee hieman etanoliin ja hyvin bentseeniin.
Yhdistettä esiintyy kasveissa ja kukkien tuoksuissa sekä semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Pindoni

Pindoni (C14H14O3) on aromaattisiin ketoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään rodentisidina eli jyrsijätuholaisten torjuntaan.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa pindoni on keltaista tai ruskehtavankeltaista kiteistä ainetta. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin. Vaikutusmekanismiltaan pindoni muistuttaa varfariinia. Se estää K-vitamiinistä riippuvaisten hyytymistekijöiden muodostumisen ja siten veren hyytymisen. Pindoni on myrkyllistä myös ihmisille ja sille altistumisesta oireina voivat olla runsas verenvuoto, veriset ulosteet ja vatsa- ja selkäkivut.
Valmistus ja käyttö.
Pindonia valmistetaan dimetyyliftalaatin ja pinakolonin välisellä kondensaatioreaktiolla. Pindonia käytetään muun muassa Yhdysvalloissa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa kanien, hiirten ja rottien hävittämiseen. Alun perin yhdiste tuotiin markkinoille hyönteismyrkyksi.
Storm Shadow (ohjus)

Storm Shadow, ranskalaiselta nimeltään SCALP (Système de Croisière Autonome à Longue Portée) on brittiläis-ranskalainen lentokoneesta laukaistava risteilyohjus, jota valmistaa MBDA. Se perustuu aiempaan MBDA Apache -ohjukseen, joka on tarkoitettu kiitoteiden tuhoamiseen.
Ohjuksen massa on 1300 kg. Se on täysin itsenäinen ja käyttää inertia- ja GPS-ohjausta ja maaston muotojen seurantaa (Tercom). Ohjuksessa on Turbomeca Microturbo TRI 60-30 -suihkumoottori, jonka ansiosta enimmäisnopeus on 0.8 Mach.
Ohjusta voi käyttää Tornado GR4/IDS, Rafale, Saab Gripen, Mirage 2000D, Eurofighter Typhoon ja F-35 -koneissa. Se on tarkoitettu täsmäiskuihin liikkumattomia kohteita kuten lentotukikohtia, tutka-asemia, viestikeskuksia ja satamia vastaan.
Yhdistyneen kuningaskunnan puolustusministeriö solmi 1,13 miljardin punnan sopimuksen MBDA Systemsin kanssa ohjuksen kehittämisestä vuonna 1997. Ranskan Direction Générale de l’Armement teki kehityssopimuksen samana vuonna. Italia ja Arabiemiirikunnat tilasivat ohjuksia 1999. Kreikka tilasi ohjuksia 2000 ja 2003 Mirage 2000-5 Mk2 -koneilleen.
Ohjusta käytettiin ensi kerran taistelussa Irakin sodassa Operaatio Telicissä.
Rencontres d’Arles

Rencontres d’Arles [ʁɑ̃kɔ̃tʁə daʁl], aiemmin "Rencontres internationales de la photographie d’Arles", on Etelä-Ranskan Arlesissa vuosittain järjestettävä valokuvataiteen kansainvälinen festivaali. Vuonna 1970 aloitettu kesätapahtuma on yksi maailman vanhimmista, suurimmista ja arvostetuimmista valokuva-alan katselmuksista. Vuonna 2017 festivaaleilla kävi 125 000 vierasta.
Heinä-syyskuussa järjestettävän festivaalin ydin muodostuu kymmenistä yhtäaikaisista valokuvanäyttelyistä ja iltaisin valokuvien projisoinnista ulkotiloissa. Näyttelyt tuotetaan usein yhteistyössä ranskalaisten ja ulkomaisten alan museoiden kanssa. Joinakin vuosina osa ohjelmistoa on vierailevan taiteellisen johtajan suunnittelemaa, kuten vuonna 2004 Martin Parrin, vuonna 2006 Raymond Depardonin, vuonna 2008 Arlesissa syntyneen muotisuunnittelija Christian Lacroix’n ja vuonna 2009 Nan Goldinin. Näyttelypaikkoina on Arlesissa sellaisiakin tiloja joihin yleisöllä ei muuten ole pääsyä, kuten vanhoja roomalaisajan rakennuksia sekä tyhjille jääneitä teollisuustiloja. Festivaalin keskuspaikkana on SNCF-rautatieyhtiön vanhasta konepajasta kunnostettu valokuvakeskus L’Atelier des Forges. Näyttelyiden lisäksi ohjelmistoon kuuluu muun muassa keskustelutilaisuuksia ja työpajoja, jotka painottuvat festivaalin avajaisviikolle.
Tapahtuman perustivat vuonna 1970 valokuvaaja Lucien Clergue, kirjailija Michel Tournier ja historioitsija Jean-Maurice Rouquette.
Palkintoja ja kilpailuja.
Vuodesta 2002 festivaaleilla on jaettu palkintoja, joiden kohteet ja kriteerit ovat vaihdelleet usein. 2010-luvun lopulla palkintoja on neljä: "Prix Découverte" (25 000 euroa) nuorelle ”löydölle”, "Prix du Livre d’Auteur" ja "Prix du Livre Historique" (kumpikin 8 000 euroa) uusille kuvateoksille ja vanhojen kuvien kokoelmateoksille, sekä "Prix Photo-Texte" (6 000 euroa) valokuvausta ja tekstiä yhdistäville teoksille. Vuodesta 2016 on lisäksi jaettu naisvalokuvaajille tarkoitettua palkintoa "Prix de la Photo Madame Figaro-Arles" (10 000 euroa). Vuonna 2016 Arlesissa alettiin pitää virtuaalitodellisuutta hyödyntävien teosten katselmusta, jonka pääpalkinto on 10 000 euroa.
1980-luvun puolivälistä alkaen festivaalien ohjelmistoon kuului alle 35-vuotiaille valokuvaajille tarkoitettu European Kodak Award -kilpailu rahapalkintoineen. Arlesin loppukilpailua edelsivät maakohtaiset karsinnat. Vuodesta 1992 kilpailu muuttui katselmukseksi nimeltä Kodak European Panorama of Young Professional Photography. Sittemmin Arlesin alkuperäinen pääsponsori Kodak on vetäytynyt festivaalin tukemisesta menetettyään asemiaan valokuvauksen digivallankumouksessa.
Suomalaiskuvaajia Arlesissa.
Vuoden 1986 festivaaleilla Suomi oli ensi kertaa esillä Arlesissa, kun Arno Rafael Minkkinen ja Markus Leppo kokosivat sinne katsauksen suomalaiseen valokuvaukseen. Sittemmin suomalaisista valokuvaajista ovat olleet laajemmin esillä ainakin Minkkinen (1994), Susanna Majuri (Work in Progress -pääpalkinto 2005), Pentti Sammallahti (yksityisnäyttely 2005), Tuomo Manninen (2007) ja Nelli Palomäki (Discovery-palkintoehdokkuus 2012).
Mariam Hakobyan

Mariam Hakobyan armeniaksi Մարիամ Հակոբյան (s. 1949 Jerevan) on armenialainen kuvanveistäjä.
Hakobyan valmistui Jerevanissa Valtiollisesta kuvataideinstituutista vuonna 1974 on kuulunut Armenian taiteilijaliittoon vuodesta 1979. Hän on toiminut liitossa kuvanveistäjien jaoksen sihteerinä. Hän on perustanut NorEon-keskuksen jonka tehtävänä on auttaa armenialaisia taiteilijoita ammatillisissa kysymyksissä ja tuoda heitä esille maailman taide-elämässä. 
Uransa varrella Hakobyan on pitänyt satoja näyttelyitä niin kotimaassaan kuin ulkomaillakin. Hänen grafiikkaansa ja pienoisveistoksiaan on monissa yksityiskokoelmissa ja museoissa eripuolilla maailmaa. Hänet on palkittu Italiassa vuonna 1998, Kiinassa 2001, Liettuassa vuonna 2003 ja Venäjällä 2004. Itävallan armenialainen yhteisö tilasi häneltä teoksen "Usko" kunnioittamaan Armenian 1700 vuotta pitkää taivalta kristittynä valtiona. Teos on Wienissä.
Liukoselluloosa

Liukoselluloosa () on valkaistua kemiallista massaa, jonka selluloosapitoisuus on 95 prosenttia tai korkeampi.
Valmistus.
Liukoselluloosaa valmistetaan samanlaisella prosessilla kuin tavallista selluloosaa sillä erotuksella, että hemiselluloosa liuotetaan pois ennen keittoa. Nimitys "liukosellu" juontaa tästä liuotusprosessista.
1980-luvun alussa liukosellua valmistivat Suomessa Rauma-Repola, Ahlström, Serlachius ja Keski-Suomen Selluloosa. Vuonna 1991 valmistus Suomessa loppui kokonaan, kunnes vuonna 2012 Stora Enson Uimaharjun tehdas aloitti liukosellun valmistuksen. Maaliskuussa 2021 Stora Enso ilmoitti lopettavansa liukoselluloosan valmistuksen.
Käyttökohteet.
Liukosellusta voidaan valmistaa selluloosajohdannaisia, kuten viskoosia, selluloosa-asetaattia ja sellofaania. Suomessa valmistettu liukosellu myytiin lähes kokonaan Kiinaan kankaiden raaka-aineeksi.
Kiiltonahkajäkälä

Kiiltonahkajäkälä ("Peltigera polydactylon") on nahkajäkälien sukuun kuuluva jäkälä. Sen yläpinta on kuivana harmaanruskea ja kiiltävä. Alapinnan verkkosuonitus on ruskea tai musta. Liuskat ovat noin 10–15 millimetriä pitkiä. Kasvustot ovat enintään 20 senttimetriä halkaisijaltaan. Esiintyy koko Suomessa, mutta on Lapissa harvinaisempi. Kasvaa tienvarsilla ja kedoilla paljaalla maalla tai sammalilla kivien ja kallioiden raoissa.
Kiiltonahkajäkälän jäkäläaineena eli sekundaarisena aineenvaihduntatuotteena esiintyy tenuioriinia (C26H24O10), metyyligyroforaattia (C25H22O10), gyroforahappoa (C24H20O10) ja triterpenoideja, kuten zeoriinia (C30H52O2), dolikorritsiinia (C32H54O3) ja peltidaktyliinia (C32H54O3).
Piennarnahkajäkälä

Piennarnahkajäkälä ("Peltigera ponojensis") on nahkajäkälien sukuun kuuluva jäkälä. Sen yläpinta on harmaa tai ruskettuva ja huopakarvainen. Alapinnan suonet ovat vaaleita. Liuskat ovat noin yhden senttimetrin levyisiä. Kasvaa paljaalla kivennäismaalla teiden varsilla ja kedoilla. Piennarnahkajäkälältä jäkäläaineet eli sekundaariset aineenvaihduntatuotteet puuttuvat.
Jazmín Chebar

Jazmín Chebar (s. 1973 Buenos Aires) on argentiinalainen vaatesuunnittelija. Häntä pidetään yhtenä maansa parhaista suunnittelijoista ja hän suunnittelee "sekä rentoja että muodollisia vaatteita ranskalaistyylisiin boutiquehin". 
Chebarin vanhemmilla oli oma tunnettu muotiliike Buenos Airesissa. Tytär esitteli aluksi siellä omia suunnitelmiaan. Koulunsa päätettyään hän muutti New Yorkiin, missä hän opiskeli Parsons The New School for Designissä sekä muodin markkinointia että suunnittelua. Sen jälkeen hän työskenteli Valentino n ja Donna Chabarin ateljeissa. 
Kotimaahansa Chebar palasi vuonna 1997. Hän avasi oman liikkeensä ja kaksi vuotta myöhemmin uuden. Hän aloitti myös suunnittelemiensa vaatteiden viemisen Yhdysvaltoihin. Vuonna 1999 hänet kutsuttiin Pariisin muotiviikoille. Vuonna 2002 hän aloitti yhteistyön Claudio Drescherin kanssa tehdäkseen Chebarin tuotemerkistä kasvava ja merkki laadusta, yksilöllisyydestä ja eksklusiivisuudesta. Nykyään Chebar on maansa huippumerkki ja sillä on Argentiinassa 14 liikettä. Lisäksi liikkeitä on myös Boliviassa, Paraguayssa, Uruguayssa, Chilessä, Perussa ja Meksikossa.
Pentakosaani

Pentakosaani eli n-pentakosaani (C25H52) on 25-hiilinen suoraketjuinen alkaani, jossa kaikki hiilet ovat sitoutuneet toisiinsa yksinkertaisella sidoksella. Se on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan kiinteää ainetta. Pentakosaanin rakennekaava on CH3(CH2)23CH3, moolimassa 352,691 g/mol, sulamispiste 53,3 °C, kiehumispiste 401,9 °C, leimahduspiste 120 °C (c.c), tiheys 0,812 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3) ja CAS-numero 629-99-2. Pentakosaani ei käytännössä liukene veteen, mutta liukenee kloroformiin ja bentseeniin.
Yhdistettä esiintyy kasveissa ja kukkien tuoksuissa sekä semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Mark Withers

Mark Withers (25. kesäkuuta 1947 Binghamton, New York – 22. marraskuuta 2024) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi vuonna 1981 televisiosarjassa "Dynastia", jossa hän näytteli Steven Carringtonin (Al Corley) ex-poikaystävää Ted Dinardia. Withers vieraili myös muun muassa sarjoissa "Wonder Woman", "Magnum", "Santa Barbara", "Dallas", "Päivien viemää", "L.A. Law", "Matlock", "Criminal Minds – FBI-tutkijat" ja "True Blood".
Adélaïde Labille-Guiard

Adélaïde Labille-Guiard (11. huhtikuuta 1749 Pariisi – 24. huhtikuuta 1803 Pariisi), tunnettu myös nimellä Adélaïde Labille-Guiard des Vertus oli ranskalainen taidemaalari. Hän keskittyi tuotannossaan miniatyyreihin ja muotokuviin.
Labille-Guiard syntyi porvarisperheeseen. Hänen isänsä omisti kaupan "A La Toilette", jossa työskenteli nuori Jeanne Bécu eli myöhemmin kuuluisa Madame du Barry. Se, miten myöhemmin kuuluisa taiteilija sai koulutuksensa tai miten hän pääsi kosketuksiin taidepiirien kanssa, on melko huonosti tunnettu.
Perhetuttuihin kuului kuitenkin taiteilija François-Andere Vincent, joka opetti Labille-Guiardille miniatyyrimaalausta. Hän järjesti myös Labille-Guiardille mahdollisuuden esitellä töitään Académie de Saint-Lucissa. Ensimmäisen avioliittonsa Labille-Guiard solmi 20-vuotiaana virkamies Louis-Nicolas Guiardin kanssa.
Vuonna 1783, 31. toukokuuta Labille-Guiard hyväksyttiin "Académie royale de peinture et de sculpturen" opiskelijaksi. Toinen kuuluisa naistaiteilija Elisabeth Vigée-Lebrun hyväksyttiin opiskelemaan samana päivänä. Kuningas Ludvig XVI:n täti, Marié Adelaide otti Labille-Guiardin suojatikseen ja hänen kauttaan alkoi tulla ylhäisöltä muotokuvatilauksia. Muotokuvamaalarina Labille-Guiard oli suosittu.
Suosittuna muotokuvamaalarina Labille-Guiardilla oli suhteita Ranskan kuninkaallisiin ja yläluokkaan. Tämä teki hänestä Ranskan suuren vallankumouksen aikaan vuosina 1789 poliittisesti epäluotettavan henkilön. Vuonna 1793 hänet määrättiin hävittämään maalaamiaan muotokuvia.
Mielipiteiltään Labille-Guiard oli kuitenkin kaukana konservatiiveista. Vuonna 1790 hän kampanjoi näkyvästi naisten oikeudesta päästä opiskelemaan taideakatemiaan. Hän sai tilauksia myös kansalliskokouksen jäseniltä ja hän maalasi muun muassa Robespierren muotokuvan. Vuonna 1795 hänelle myönnettiin työskentelytila Louvresta ja 2000 livren eläke. Hänestä tuli näin ensimmäinen ranskalainen nainen, joka sai perustaa oman ateljeen ja opettaa oppilaitaan Louvressa.
Ensimmäisestä aviomiehestään Labille-Guiard oli eronnut jo vuonna 1777, mutta laillisen vahvistuksensa se sai vasta vuonna 1793. Uuden avioliiton hän solmi entisen opettajansa kanssa 8. kesäkuuta 1799 François-André Vincentin kanssa. Tämän jälkeen hän signeerasi maalauksensa usein nimellä Madame Vincent. Hän jatkoi näyttelyiden pitämistä vuoteen 1800.
Kurt Björk

Kurt Emil Björk (20. huhtikuuta 1938 Kokkola – 19. huhtikuuta 2010 Vaasa) oli suomalainen taidemaalari. 
Björk opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa Helsingissä 1957–1960 ja piti ensimmäisen näyttelynsä 1965. Björk kuvasi 1970-luvun maalauksissaan maaltapaon ja Ruotsin muuton vaikutuksia Pohjanmaan maaseudulla. Hän siirtyi sittemmin lyyrisempään maisema- ja luontomaalaamiseen ja maalasi talvimaisemia, avohakkuiden jälkiä sekä eläimiä. Björk osallistui myös taidepolitiikkaan ja oli muun muassa valtion kuvataidetoimikunnan jäsenenä 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa.
Melanie Milburne

Melanie Milburne, oikea nimi Ris Wilkinson, on australialainen rakkausromaaneja kirjoittava kirjailija.
Wilkinsonin kirjoja oli vuonna 2013 myyty yli kymmenen miljoonaa 25 kielellä. Hän on saanut useita alan kirjallisuuden palkintoja. Hän on naimisissa lääkärin kanssa ja kirjoittaa toisinaan lääkäriromansseja. Hän on ollut kilpauimari.
Wilkinson on kustantajansa Harlequin Mills and Boonin myydyimpiä kirjailijoita.
Meritxell Serret

Meritxell Serret i Aleu (s. 1975 Vallfogona de Balaguer) on katalonialainen poliitikko. Hän edustaa Katalonian tasavaltalaista vasemmistoa ja toimi Katalonian aluehallinnon maatalousministerinä Carles Puigdemontin johtamassa hallituksessa, joka järjesti 1. lokakuuta 2017 kansanäänestyksen Katalonian itsenäistymisestä. Serret lähti Puigdemontin ja kolmen muun ministerin (Antoni Comín, Lluís Puig ja Clara Ponsatí) kanssa Belgiaan maanpakoon Espanjan nostettua kansanäänestyksen järjestämisen takia heitä vastaan syytteet "kapinasta", josta voidaan tuomita Espanjan lain mukaan jopa 30 vuodeksi vankilaan. Espanja antoi heistä myös eurooppalaisen pidätysmääräyksen, mutta perui sen myöhemmin 5. joulukuuta 2017.
Uusissa Katalonian parlamenttivaaleissa 21. joulukuuta 2017 yhä maanpaossa ollut Serret valittiin uudelleen parlamenttiin. Hän kuitenkin ilmoitti 28. tammikuuta 2018 samaan aikaan Ponsatín ja Puigin kanssa luopuvansa parlamenttipaikastaan varmistaakseen pääministeriäänestyksessä itsenäisyysmielisen enemmistön, sillä Espanjan korkein oikeus oli torpannut maanpaossa olevilta edustajilta oikeuden valtuuttaa toisen edustajan äänestämään istunnossa puolestaan.
Serretin kohdalla kapinasyytettä () lievennettiin maaliskuussa 2018 syytteeksi "kansalaistottelemattomuudesta" () ja "julkisten varojen väärinkäytöstä" (). Espanja uusi 23. maaliskuuta 2018 aiemmin jäädytetyn eurooppalaisen pidätysmääräyksen Puigdemontista ja useasta muusta maanpaossa olevasta katalaanipoliitikosta, mukaan luettuna Serret, joka ilmoittautui itse poliisille Belgiassa 5. huhtikuuta 2018 yhdessä muitten Belgiassa yhä olleitten eli Comínin ja Puigin kanssa. Heitä ei kuitenkaan pidätetty ja he saivat odottaa Espanjan vaatiman luovutuksen oikeuskäsittelyä Belgiassa vapaana. Heille ei myöskään määrätty takuita, eikä passeja takavarikoitu, vaikka heiltä kiellettiinkin Belgiasta poistuminen. 16. toukokuuta 2018 Belgian oikeus ilmoitti, että Serretiä, Comínia ja Puigia ei luovuteta Espanjaan.
Eino Lainio

Eino "Eka" Lainio (11. syyskuuta 1913 Viipuri – 30. tammikuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen taidegraafikko, kirjailija ja kuvittaja. 
Eino Lainion vanhemmat olivat typografi Emil Lainio ja Vilhelmiina Lainio o.s. Niskanen. Hän kävi viisi luokkaa Viipurin lyseota ja opiskeli sitten 1932–1935 Viipurin taidekoulussa. Hän osallistui ensimmäiseen näyttelyynsä Viipurin Taiteilijaseuran jäsenenä 1930-luvun lopulla. Lainion Viipurin koti tuhoutui talvisodan pommitusten aikana helmikuussa 1940 niin että hänelle jäi ainoaksi muistoksi siitä musta ja nokinen kuparinen kahvipannu. Lainio muutti sitten Viipurista Helsinkiin.
Lainio oli jatkosodan aikana 1941–1944 merenkulkuhallituksen palveluksessa merikarttalaitoksen kartanpiirtäjänä. Sodan jälkeen hän oli työssä kolmessa mainostoimistossa Ilmo Oy:llä, Erva-Latvalalla 1946–1951 ja Markkinointi Viherjuurella ateljeepäällikkönä 1960-luvulla.
Lainiosta tuli Grafian, silloisen Taidepiirtäjäin Liiton jäsen vuonna 1942 ja hän oli liiton johtokunnassa 1954–1963 sekä liiton puheenjohtajana 1964–1967. Lainio oli Grafian kokoelmien säätiön hallituksen jäsenenä vuodesta 1968 ja hänestä tuli Grafian kunniajäsen 2003. Lainio toimi Karjalan Liiton taiteellisena avustajana ja suunnitteli vuodesta 1953 alkaen liiton joulujulkaisun "Joulukanteleen" kansikuvat.
Lainio toimi kuvittajana ja graafisena suunnittelijana ja toimitti alan perusteokset "Suomen käyttögrafiikkaa" ja "Suomen piirustustaide I ja II". Lainio suunnitteli myös paljon ex libriksiä ja hänen oma ex libriksensä kuvasi Viipurin kellotornia. Eläkkeellä ollessaan hän kirjoitti, kuvitti ja kustansi 8-osaisen kirjasarjan jonka aiheisiin kuuluivat meri, kalliopiirrokset ja Viipuri. 
"Eino Lainion Säätiö" ("EKLA-säätiö") perustettiin 1992. Säätiö tukee Suomea ja Suomen sukulaiskansoja koskevien taiteellisten tai tieteellisten teosten esittämistä, suunnittelua tai julkaisua sekä ylläpitää säätiön omistamaa kuvituspiirustusten ja maalausten näyttelyä.
Luettelo Lauri Markkasen saavutuksista

Tämä on luettelo koripalloilija Lauri Markkasen saavutuksista. Markkanen on saavuttanut urallaan useita palkintoja ja rikkonut lukuisia ennätyksiä.
NBA.
Pohjoismaiden ennätykset.
Lähde: Sports-Reference LLC.
Uran yhteismäärät
Otteluennätykset