Hiitolanjoki

Hiitolanjoki (paikallisesti myös Kokkolanjoki, ) on Venäjän ja Suomen alueella virtaava 62 kilometriä pitkä joki. Suomen puolella joki virtaa Etelä-Karjalassa Rautjärven kunnan Simpeleellä ja Venäjän puolella se virtaa Karjalan tasavallan Lahdenpohjan piirissä. Joki laskee Laatokkaan Lahdenpohjan piirin Hiitolassa.
Joen nimi on vanhoissa suomalaisissa Karjalan kartoissa vielä Kokkolanjoki ja samoin lukee vielä vuoden 1995 peruskartassa , mutta nykyään suomalaiset kutsuvat sitä myös Hiitolanjoeksi . Kuitenkin myös nimitys Hiitolanjoki on vanha, ja se esiintyy Kokkolanjoki-nimen rinnalla jo ainakin 1800-luvun lopulta alkaen. Joen alajuoksun viimeiset kilometrit ovat olleet vanhoissa suomalaiskartoissa ja nykyisissä venäläisissä kartoissa nimeltään Asilanjoki (Асиланйоки tai Аиланйоки, "Ailanjoki" ). Joen valuma-aluetta kutsutaan Hiitolanjoen vesistöalueeksi.
Joen kulku.
Hiitolanjoki alkaa Simpelejärvestä ja Kivijärvestä Simpeleellä. Taajaman lounaispuolella Hiitolanjokeen yhtyy sen suurin sivujoki Silamusjoki. Hiitolanjoen yläjuoksulla on ollut kolme vesivoimalaitosta, joiden padot purettiin ja niiden kosket ennallistettiin. Ainoa jäljelle jäänyt pato on Metsä Board Simpeleen pato. Joki virtaa Suomen puolella noin 8 kilometriä ja se ylittää Venäjän vastaisen rajan Kangaskoskella. Venäjällä on joen pituus 54 kilometriä ja joessa on yhteensä neljätoista koskea. Joen alkukilometrit ovat jyrkkiä ja sama jatkuu Venäjällä Kalliokoskelle asti, jolloin pudotusta on kertynyt yli 30 metriä. Kalliokosken alapuolella on joessa lyhyt meanderoiva osuus, kunnes joki saapuu Syrjäkoskelle. Joki alkaa kulkea mutkitellen jokilaaksossa, jonka se on itse kuluttamut maastoon. Metsätaival, joka alkoi Suomesta, päättyy entisen Uusikylän peltoaukealle. Se on nykyään avointa niittymaata, jota ei enää viljellä aktiivisesti. Joki virtaa niityillä Hiitolaan asti, jonka se ohittaa vajaan kilometrin päästä pohjoisessa. Sahakoskessa on vanhan voimalan rauniot. Alempana sijaitsee Hiitolan entinen kirkonkylä (), jonka joki ohittaa vajaa kilometrin päästä. Joki virtaa Veijalanjärven läpi ja jatkaa Asilanjokena neljä kilometriä laskien Asilassa Laatokkaan.
Jokimaisema ja joen käyttö.
Hiitolanjoki on vanha vesireitti, kalastuspaikka, kuljetus- ja uittoväylä sekä myllyjen, sahojen ja vesivoimaloiden voimanlähde. Ennen 1940-luvun alueluovutuksia koko joen vesistöalue kuului Suomelle. Nykyisen Suomen puoleisista koskista Juvankoski, Ritakoski, Lahnasenkoski ja Kangaskoski oli valjastettu sähköntuotantoon, mutta voimalaitoksista ei ole nykyään toiminnassa enää yksikään. Hiitolanjoen yläjuoksun pienet kosket Ali-Juvankoski, Rapukoski ja Uudensillankoski ovat virranneet aina vapaina. Ne sijaitsevat Juvankosken ja Ritakosken välissä: Uudensillankoski on ensimmäinen koski Hiitolanjoen ja Silamusjoen yhtymäkohdan alapuolella.
Kangaskosken, Lahnasenkosken ja Ritakosken voimalaitokset pysähtyivät ennallistuksien myötä vuosien 2021–2023 aikana. Hiitolanjoki on erittäin uhanlaisen Laatokan järvilohen tärkein nousujoki. Nykyisin Laatokan lohi pääsee nousemaan Suomen puolella ennallistetun Ritakosken yläpuolelle. Ritakosken vapauttaminen pääsi alkamaan kesällä 2023: voimala pysähtyi heinäkuun lopussa ja elokuussa alkoi padon purkaminen. Matkailun ja virkistyskäytön mahdollisuuksia Hiitolanjoella kehitetään edelleen eri tavoin.
Voimalaitokset sekä teollistuminen.
Hiitolanjoen luontopolun varrella kuutostieltä valtakunnan rajalle päin oleva Ritakosken voimalaitos valmistui vuonna 1920. Voimalan putouskorkeus oli neljä metriä ja vuosituotanto noin 2 200 MWh. Voimalaitoksen omisti aiemmin Hiitolanjoen Voima Oy. Seuraava voimalaitos jokea alaspäin eli Lahnasenkoski valmistui jo vuonna 1911. Se on tiettävästi vanhin puurakenteinen vesivoimala Suomessa. Voimalan putouskorkeus oli kahdeksan metriä ja vuosituotanto noin 4 500 MWh. Sen omisti Vantaan Energia Oy. Jokea hieman alavirtaan Lahnasenkoskesta sijaitsee Kangaskosken vuonna 1925 valmistunut voimalaitos, jonka omisti Hiitolanjoen Voima Oy. Siinä oli tiettävästi ensimmäinen Suomessa käytössä ollut Kaplan-turbiini. Voimalan putouskorkeus oli kuusi metriä ja vuosituotanto noin 3 300 MWh. Ylävirran puolella Metsä Board Simpeleen tehdasalueella toimi Juvankosken vuonna 1948 valmistunut voimalaitos, joka pysäytettiin syyskuussa 2021. Koskessa ollutta lähes kahdeksan metrin putousta "Juvanpauhua" tultiin aikoinaan ihailemaan kauempaakin. Juuri Juvankosken putouskorkeus ja kosken veden virtauksen voima on estänyt Laatokan lohen nousun Kivijärven ja edelleen Simpelejärven puolelle jo ennen kuin Juvankoski 1890-luvun lopulla tapahtuneen Simpeleen tehtaiden perustamisen myötä valjastettiin teolliseen käyttöön. Juvankosken voimalan rakennettu putouskorkeus oli 8,8 metriä ja vuosituotanto noin 3 500 MWh. Hiitolanjoen voimaloista 1918 rakennettua Sahakoskea, seuraavana vuonna valmistunutta Kalliokoskea ja 1924 rakennettua Syrjäkoskea ei ole olemassa joitakin raunioita lukuun ottamatta.
Hiitolanjoen varren varhaisia teollistajia oli Parikkalassa syntynyt Matti Roiha (1863-1917), joka osti Juvankosken 1896 300 markalla ja perusti sinne sahan vuonna 1899. Samana vuonna hän sai luvan paperitehtaalle, jonka toiminta päättyi kuitenkin vararikkoon kolmen vuoden päästä 1902. Roiha osti myös Ritakosken myllyn lankarullatehdasta varten, mutta ajautui henkilökohtaiseen konkurssiin. Rahoittajat hankittuaan hän oli vielä perustamassa Kangaskoskelle puuhiomoyhtiö Kangaskoski Aktiebolagia, joka sekin teki vararikon, vuonna 1903. Aktiebolag Simpele, joka perustettiin Juvankoskelle ruskeaa käärepaperia valmistamaan vuonna 1905, osoittautui sen sijaan menestyksekkääksi yhtiöksi.
Joen keskivirtaama on joensuussa 14,7 m³/s (MQ ). Valuma-alueen pinta-alasta on suoperäistä maata 10 % ja metsämaata 75 %.
Luontoarvoja.
Joen kalakanta.
Hiitolanjoessa elää useita Suomessa erityissuojelua (EU:n direktiivin perusteella) tarvitsevaa kalalajia: järvilohi, toutain, kivisimppu, nahkiainen, pikkunahkiainen ja rantaneula eli -nuoliainen. Samalla joessa esiintyy Laatokan lohen myötä koko Suomen mittakaavassa ainoa edelleen luonnonvaraisesti lisääntyvä järvilohikanta.
Näiden sekä muiden Suomen vesistöissä yleisesti esiintyvien kalalajien ohella Hiitolanjoessa esiintyy myös muun muassa töröä, turpaa ja seipiä. Lisäksi joessa on aiemmin esiintynyt ankeriaitakin.
Muut lajit.
Jokihelmisimpukkaa eli raakkua on historiallisen kirjallisuuden mukaan varmuudella esiintynyt Hiitolanjoessa,
mutta tietoa lajin esiintymisestä nykypäivänä ei ole.
Vedenlaatu.
Joen vedenlaatua on tutkittu tarkemmin vasta 2010-luvulla. Luvut ilmoitetaan tässä ensin yläjuoksulta ja sitten alajuoksulta. Vedenväri on silloin 125 deg ja 46 deg, happamuustaso pH 7,00 ja pH 7,23, kokonaisfosforipitoisuus 52,8 μg/l ja 35,2 μg/l ja kokonaistyppipitoisuus 1030 μg/l ja 740 μg/l (μg/l eli mikrogrammaa litrassa vettä).
Lohikalojen kutu.
Hiitolanjoessa on jo alajoella 7,5 hehtaaria lohikaloille soveliaita kutualueita neljässä koskessa. Vesistöalueella elää lohta 2–6 vuotta järvissä ja 3–4 vuotta joessa. Yli kaksivuotiaat lohet muodostavat noin 80 % populaatiosta, josta noin 40 % on uroksia. Lohen nousu käynnistyy toukokuun lopulla ja lokakuun loppupuoliskolle. Suurin vaellusmäärä muodostuu juuri ennen kutua. Lohipopulaatio oli suurimmillaan vuosina 1890–1910, jolloin oli laskettu yli 1 000 yksilöä. Määrät ovat vähentyneet niin, että 1900-luvun lopulla oli jokeen nousijoita enää 250–300 yksilöä, ja 2000-luvulla enää 150 yksilöä.
Joen ennallistaminen luonnontilaan.
Joen teollistaminen haittasi suuresti järvilohen nousua kutemaan, ja mm. WWF Suomi toimi aktiivisesti kutuesteiden purkamiseksi. Vuonna 2019 Etelä-Karjalan virkistysaluesäätiö teki sopimuksen Ritakosken ja Kangaskosken voimalaitosten lunastamisesta. Lahnasenkoski oli päätynyt säätiön omistukseen jo aiemmin. Säätiö purki muiden yhteistyötoimijoiden kanssa kaikki kolme patoa ja kunnosti kosket luonnontilaisiksi. Kangaskosken pato purettiin ja koski ennallistettiin vuonna 2021, Lahnasenkoski vuonna 2022 ja Ritakoski vuonna 2023.
Hiitolanjoen yläjuoksun kolme patoamatonta pientä koskea kunnostettiin jo aiemmin vaelluskalojen kutupaikoiksi: Uudensillankoski vuonna 1999, Rapukoski ja Ali-Juvankoski vuonna 2007. Kesäkuussa 2024 Rapukoskella toteutettiin täydennyskunnostus, jossa koskea levennettiin ja siihen tehtiin uusia poikastuotantoalueita.
Liikenneyhteydet.
Valtatie 6:lta on noin 250 metrin matka Hiitolanjoen Ritakoskelle ja noin kahden kilometrin matka Kangaskoskelle. Simpeleen rautatieasemalta on yli kilometrin matka Ritakoskelle ja lähes kolmen kilometrin matka Kangaskoskelle.
Hiitolanjoen valuma-alue.
Yleistä.
Hiitolanjoki kuuluu Nevan vesistöalueessa Laatokan valuma-alueen Hiitolanjoen valuma-alueeseen, jonka pääuoma joki on. Hiitolanoki laskee Laatokkaan, jonka laskujoki Neva laskee Pietarissa Itämeren Suomenlahteen. Vesistöalueen koko laajuus on 1 340 neliökilometriä tai 1 370 kilometriä , ja se jaetaan seitsemään pienempään valuma-alueeseen.
Sivujoet.
&lt;section begin="hiitolanjoki" /&gt;Hiitolanjoen suurimpina sivu-uomina on kaksi sivujokea ja muutamat sivuojat, jotka on lueteltu alla sijaitsevassa taulukossa. Taulukon tietojen lähteet on esitelty taulukon alla ja eritelty riveittäin taulukon oikeassa sarakkeessa.
Lähteet: 1 = sivujoen oma artikkeli, 2 = luettu Venäjän vesistörekisterin tietokannasta (), 3 = katsottu Internetin karttapalveluista , 4 = katsottu joen venäjänkielisen wikipedian artikkelista, 5 = Karttapaikan verkkopalvelu, 6 = katsottu vanhoista suomalaiskartoista , 7 = katsottu Suomen ympäristökeskuksen VALUE-palvelusta ()&lt;section end="hiitolanjoki" /&gt;