Andrei Kurkov

Andrei Jurjevitš Kurkov (, , s. 23. huhtikuuta 1961 Budogoštš, Leningradin alue, Neuvostoliitto) on yksi suosituimpia ja kansainvälisesti menestyvimpiä ukrainalaisia kirjailijoita. Kurkov kirjoittaa venäjäksi. Hän on työskennellyt myös toimittajana ja elokuvien käsikirjoittajana. Toimittajana hän kirjoittaa ukrainaksi.
Elämä ja ura.
Kurkov syntyi Pietarissa, jossa hänen isänsä työskenteli ilmavoimien koelentäjänä ja äitinsä lääkärinä. Isä komennettiin Ukrainaan, kun Kurkov oli kaksivuotias. Sen jälkeen, vuodesta 1964 lähtien Andrei Kurkov on asunut Ukrainassa. Hän valmistui vuonna 1983 Kiovan kasvatustieteellisestä vieraiden kielten valtioninstituutista (nyk. Kiovan kansallinen kielitieteellinen yliopisto). Vuosina 1985–1987 hän työskenteli vartijana Odessan vankisiirtokunnassa numero 51.
Kurkov valmistui japanin kielen kääntäjäkoulusta. Hän työskenteli Dnipro-kustantamon toimittajana, Dovženko-elokuvastudion käsikirjoittajana ja Bell Collegen luennoijana (Cambridge, Englanti). Vuodesta 1988 hän on ollut englanninkielisen PEN-keskuksen jäsen. Lisäksi Kurkov on Ukrainan elokuvakäsikirjoittajien liiton jäsen (vuodesta 1993) ja kansallisen kirjailijaliiton jäsen (vuodesta 1994). Vuodesta 1998 hän on ollut Euroopan elokuva-akatemian jäsen ja sen Felix-palkinnon (Euroopan elokuvapalkinto) juryn pysyvä jäsen. Vuonna 2011 hänet valittiin June slovo -kirjallisuuskilpailun tuomaristoon. 
Kurkov aloitti kirjoittamisen lukiossa. Hän on kirjoittanut yli 20 romaania tai lastenkirjaa. Hänen käsikirjoituksiinsa pohjautuen on tuotettu yli 20 pitkää elokuvaa ja dokumenttia. Kurkov on harvoja Neuvostoliiton jälkeisen ajan kuvaaja, jonka teokset ovat nousseet Euroopassa luetuimpien kirjojen kärkikymmenikköön. Hänen suosituinta romaaniaan "Kuolema ja pingviini" myytiin Ukrainassa 150 000 kappaletta, joka on ukrainalaisten nykykirjailijoiden ennätys. - Kurkovin kirjoja on käännetty yli 35 kielelle.
Kurkovista tuli 2005 persona non grata eli ei-toivottu henkilö Venäjällä. Hänen kirjojensa jakelu lakkasi Venäjän federaatiossa, ja yhteys venäläiseen kustantajaan loppui. Tapahtumien yhtenä mahdollisena syynä voi Kurkovin mukaan olla hänen Oranssin vallankumouksen (2004) aikaan pitämänsä ja lehdistössä julkaistut puheet. Puheissa hän lausui negatiivisia arvioita Venäjän virallisesta politiikasta ja toi esiin maan sekaantumisen Ukrainan vuoden 2004 presidentinvaaleihin.
Kurkovin venäjänkieliset teokset on 1900-luvun lopulta lähtien julkaissut harkovalainen Folio-kustantamo. Vuodesta 2005 lähtien kaikki aikuislukijoille tarkoitetut teokset oli Venäjällä julkaissut pieterilainen Amfora-kustantamo. 
Andrei Kurkovin teksti on yleensä täynnä mustaa huumoria, sosialistiselle ja sitä seuranneelle yhteiskuntajärjestelmälle nauramista. Hän on sanonut, että venäläisen kirjallisuuden huumori on peräisin Ukrainasta, ja henkinen yhteys näkyykin ukrainalaiskirjailijoihin Mihail Bulgakoviin ("Saatana saapuu Moskovaan") ja Nikolai Gogoliin, mutta myös Mihail Zoštšenkoon, joka piikittelee kirjoissaan neuvostoarkea. Terävää ja herkullista kerrontaa sisältävä Kurkovin "Kiovan korva" sijoittuu yli sadan vuoden takaiseen Ukrainaan, ja Kurkov kirjoitti sen ennen kuin Venäjä hyökkäsi Ukrainaan 2022, mutta "fiktion repsottavan verhon takaa näkyy, sitä mitä nyt on", kuten Jaana Seppänen kirjoittaa "Parnassossa".
Kurkovin laajaa tuotantoa on suomennettu niukasti, neljä romaania. Esikoissuomennoksen "Kuolema ja pingviini" (suom. 2006 Eero Balk) lisäksi on suomennettu teokset "Harmaat me­hi­läi­set" (2023, suom. Arja Pikkupeura), "Kuolleen miehen kaveri" (2024, suom. Riku Toivola). ja "Kiovan korva" (2025, suom. Arja Pikkupeura).