Fredrik Vilhelm II

Fredrik Vilhelm II (); (25. syyskuuta 1744 Berliner Stadschloss, Berliini – 16. marraskuuta 1797 Marmorpalais, Potsdam) oli järjestyksessään neljäs Preussin kuningas. Hän hallitsi vuodesta 1786 kuolemaansa vuoteen 1797 asti.
Suku.
Fredrik Vilhelm oli kuningas Fredrik Vilhelm I:n pojan, prinssi August Wilhelmin (1722–1758) ja herttuatar Luise Amalie von Braunschweig-Wolfenbüttelin (1722–1780) vanhin poika. Hänellä oli kolme sisarusta, joista prinssi Heinrich (1747–1767) kuoli 20-vuotiaana naimattomana ja prinsessa Wilhelmina (1751–1820) avioitui Oranian prinssi Vilhelm V:n kanssa, heidän poikansa oli Alankomaitten kuningas Vilhelm I. 
Hänestä tuli Preussin kruununprinssi isänsä kuoltua vuonna 1758, sillä tämän veljellä, Fredrik Vilhelm I:n vanhimmalla pojalla, Preussin kuningas Fredrik II Suurella ei ollut jälkeläisiä.
Kruununprinssin koulutus.
Vuonna 1747 Fredrik II Suuri otti kolmivuotiaan veljenpoikansa pois perheensä hoidosta; tämä oli asunut Berliinin Kronprinzenpalaisissa ja Oranienburgin linnassa. Poika tuotiin Berliinin kaupunkilinnaan ja päätettiin kouluttaa valistuksen hengessä. Vaikka tuolloin oli jo tiedossa minkälainen pedagogiikka sopii lapsille, pientä Friedrich Wilhelmiä kohdeltiin edelleen pienoisaikuisena. Aikalaiset pitivät loogista ajattelua edellytyksenä järjen syntymiselle ihmisessä. Tämä ajatus sai Fredrik II:n valitsemaan matemaatikon nelivuotiaan veljenpoikansa opettajaksi.
Pierre Louis Moreau de Maupertuis ehdotti kuninkaalle sveitsiläistä tutkija Nicolas de Béguelinia. Béguelin oli opiskellut lakia ja matematiikkaa, työskennellyt sitten Wetzlarin keisarillisessa kamarioikeudessa ja ollut Preussin hovin palveluksessa vuodesta 1743. Hän oli jo ollut henkilökohtaisessa yhteydessä Fredrik II:een ja nautti hänen arvostuksestaan. Béguelin sääteli tiukasti neli- ja viisivuotiaan prinssin päiväohjelmaa: aamulla prinssi opiskeli saksaa ja ranskaa, Euroopan kuningashovien kieltä. Keskipäivällä hän otti vastaan hovimiehiä ja tutustui diplomaattiseen etikettiin. Lounaan jälkeen kielitunnit jatkuivat kirjallisessa muodossa, sillä hän osasi lukea ja kirjoittaa jo viisivuotiaana. Vasta sen jälkeen hänellä oli aikaa leikkiä. Mutta jopa tähän aikaan päivästä hänen täytyi näytellä oppimaansa nukkejen avulla. Kruununprinssi Friedrich Wilhelm söi illallista hovivirkamiesten seurassa. Jo pienestä pitäen hän osallistui iltaisin ooppera- ja teatteriesityksiin sekä karnevaaleihin ja muihin hovitilaisuuksiin. Ennen nukahtamista hänelle luettiin satukirjoja, kuten Gulliverin retket, Tuhat ja yksi yötä sekä Kettu Repolainen.Fredrik II puuttui koulutukseen jatkuvasti. Hovimiesten vastaanottamisessa keskipäivällä hän vaati, että Friedrich Wilhelmiä ei pitäisi rohkaista olemaan vaatimaton ja pidättyvä, kuten tuolloin oli tapana. Mahdollisena kruununperijänä hänen piti Fredrik II:n tahdon mukaisesti saavuttaa aateliston kunnioitus "rohkeudellaan". Melko ujo Friedrich Wilhelm ei pysynyt vastaamaan setänsä vaatimuksiin. Suuret odotukset, joita lapsen käytökselle ja jokapäiväiselle esiintymishalulle asetettiin, jättivät vain vähän tilaa vapaa-ajalle ja lasten harrastuksille. Jos prinssi ei halunnut suorittaa tiettyjä tehtäviä tai oli uhmakas, Béguelin otti pois hänen lempilelunsa tai jopa uhkasi lyödä häntä.
Friedrich Wilhelmille opetettiin matematiikkaa, lakia, filosofiaa ja historiaa. Kuninkaallisen tiedeakatemian jäsenet toimivat mentoreina. Tulevalla kuninkaalla oli vankka tietämys erityisesti Kreikan, Rooman, Assyrian ja juutalaisten historiasta. Toisinaan Béguelin kevensi oppitunteja ottamalla prinssin tutustumiskäynneille Berliiniin tehtaisiin, työpajoille ja taideateljeihin. Opinto-ohjelmassa oli myös tanssia, miekkailua ja ratsastusta. Friedrich Wilhelm ei kuitenkaan saanut kuningas Fredrikin määräyksestä kunnollista koulutusta, joka olisi valmistanut hänet hallitsevan monarkin hallintotehtäviin.
Vuonna 1751 kuningas valitsi Friedrich Wilhelmin sotilaskoulutukseen lukeneen ja korkeasti koulutetun majurin, kreivi Heinrich Adrian von Borcken, jolla ei ollut pedagogisia taitoja. Raporteista, joita Borckenin täytyi kirjoittaa säännöllisesti Fredrik II:lle pojan edistymisestä, käy ilmi, että murrosikäinen Friedrich Wilhelm käyttäytyi usein uhmakkaasti ja häntä rangaistiin lyömällä. Kun tämäkään ei auttanut, Borcke kielsi prinssiä pitämästä yhteyttä nuorempaan veljeensä Heinrichiin. Fredrik II hyväksyi tämän kurinpitokäytännön. 19. elokuuta 1754 hän käski Friedrich Wilhelmin muuttamaan Berliinistä Potsdamiin omaan hoviinsa Sanssoucin linnaan. Kuningas totesi, että hänen tavoitteenaan oli muuttaa Friedrich Wilhelmin herkkä ja pidättyväinen luonne."”Koska hän (Friedrich Wilhelm) on hieman ujo, käskin kaikkia luokseni tulleita kiusaamaan häntä saadakseni hänet puhumaan. Olen vakuuttunut, että pian hän ei enää nolostu kenenkään edessä."" 
- Kuningas Fredrik II:n kirje nuoremmalle veljelleen August Wilhelmille, Friedrich Wilhelmin isälle
Kuningas.
Fredrik II kuoli elokuussa 1786 ja kruununprinssi Friedrich Wilhelmistä tuli 42-vuotiaana kuningas Fredrik Vilhelm I. Hän muutti hovin takaisin Berliiiniin ja sisustutti uudelleen 29 huonetta Berliner Stadtschlossissa uusklassiseen tyyliin. Kaupungin kulttuurielämä alkoi vilkastua oopperalla, teatterilla, konserteilla ja paraateilla. 
Fredrik Vilhelm epäonnistui monissa hallintotoimissaan ja eivätkä hänen neuvonantajansa Johann Christoph Woellner ja Hans Rudolf von Bischoffwerder olleet kyllin päteviä. Kuningas pyrki sensuurin ja uskonto ediktin avulla jarruttamaan valistusaatteen leviämistä, ja häntä on usein pidetty setänsä ja edeltäjänsä Fredrik Suuren vastakohtana.
Hän ei kyennyt jatkamaan setänsä käyttämää hallintomallia, jossa hallitsija itse hoiti asiat henkilökohtaisesti työpöytänsä äärestä. Preussin valtakuntaa hallittiin suosikeista muodotetussa kabinetissa. Tästä huolimatta Preussin kuningaskunta laajeni huomattavasti: se hankki itselleen Ansbachin ja Bayreuthin, kun rajakreivi Carl Alexander luopui alueistaan vuonna 1791, ja se sai Danzigin (Gdańsk), Thornin (Toruń) ja suuren osan Puola-Liettuasta, mukaan luettuna Varsova, Puolan toisessa jaossa vuonna 1793 ja Puolan kolmannessa jaossa vuonna 1795.
Avioliitot ja lapset.
Kruununprinssi Friedrich Wilhelm avioitui serkkunsa, prinsessa Elisabeth Christine Ulrike von Braunschweig-Wolfenbüttelin (1746–1840) kanssa 14. heinäkuuta vuonna 1765 Charlottenburgissa. Hän oli Braunschweig-Lüneburgin herttua Carl I:n ja Fredrik II Suuren sisaren, Preussin prinsessa Philippine Charlotten kolmanneksi vanhin tytär.
Heille syntyi yksi tytär:
Järjestetty avioliitto purkautui 18. huhtikuuta 1769 molempien uskottomuuden vuoksi.
Toisen avioliittonsa kruununprinssi Friedrich Wilhelm solmi kolme kuukautta myöhemmin maakreivitär Friederike Luise von Hessen-Darmstadtin (1751–1805) kanssa 14. heinäkuuta 1769 Charlottenburgin linnassa. Hän oli Hessen-Darmstadtin maakreivi Ludwig IX:n ja kreivitär Caroline von Zweibrücke von der Pfalzin tytär. Morsiamen suku oli Euroopan johtaviin valtakuntiin kuuluvan Preussin kuningashuoneen arvolle suhteellisen mitätön, mikä loukkasi kruununprinssiä sekä myös se, ettei hän saanut taaskaan avioitua rakkaudesta.
Heille syntyi kahdeksan lasta, joista kaksi kuoli jo pienenä: 
Puolisot elivät erillään ja kruununprinsessa Friederike Luise oli eristetty elämään Potsdamissa, vailla niitä etuja, joita Fredrik II Suuri oli suonut kruununprinssin edelliselle puolisolle. Kruununprinsessa pystyi elämään sen kanssa, että kruununprinssillä oli useita rakastajattaria ja jopa virallinen rakastajatar vuodesta 1777 lähtien. Vuodesta 1783 lähtien he asuivat pysyvästi erillään molempien tahdosta. Kuningattarena ollessaan hän sai muuttaa Berliiniin vuonna 1786, jossa hän emännöi hovia jotensakin epäorganisoidusti ja etiketistä tietämättömänä. Hän käytti vuotuista 51 000 taalerin määrärahaansa suunnittelematta, mikä johti siihen ettei hänellä välillä ollut varaa ostaa polttopuuta talouteensa Montbijoun linnaan. Myös lasten kasvatus ja huolenpito sekä varsinkin kruununprinssin koulutus olivat kuningattaren osalta retuperällä. Myöskään kuningas ei välittänyt aviolapsistaan. Vanhemmiten, leskikuningattarena Friederike Luisesta tuli eksenterinen ja hän näki henkiä sekä kummituksia, nukkui päivisin ja eli öisin. 
Toisen puolisonsa kanssa avioituneena ollessaan kruununprinssi Friedrich Wilhelm avioitui 7. huhtikuuta 1787 Charlottenburgin linnan kappelissa kolmannen kerran morganaattisesti hovinainen, kreivitär Julie Amalie Elisabet von Voßin (1766–1789) kanssa. Hän sai laillisen puolisonsa, kuningattaren luvan sillä ehdolla että tämä maksoi hänen 100 000 taalerin velkansa. 
Heille syntyi poika: 
Neljännen kerran hän avioitui jo kuninkaana ollessaan 11. huhtikuuta 1790 Charlottenburgin linnassa, taas morganaattisesti ja syyllistyen kaksinnaimiseen, hovinainen, kreivitär Sophie Juliane von Dönhoffin (1768–1838) kanssa. He erosivat riitaisesti vuonna 1792.
Heille syntyi kaksi lasta:
Eniten Fredrik Vilhelmiin kuitenkin vaikutti intellektuelli ja voimakastahtoinen Wilhelmine Encke (1753–1820), joka oli vuosina 1769−1782 hänen rakastajattarensa ja sai virallisen rakastajattaren aseman vuonna 1777. Kruununprinssi naitti tämän vuonna 1782 kamariherra Johann Friedrich Rietzin (1755–1809) kanssa, mutta suhde Wilhelminen kanssa jatkui. Suhteen päätyttyä hänestä tuli kuninkaan lähin uskottu ja neuvonantaja. Fredrik Vilhelm antoi hänelle talon Charlottenburgissa, vuotuisen 30 000 taalerin määrärahan ja vuosina 1794-1796 rakennutti hänelle palatsin Pfaueninselille sekä antoi hänelle arvonimen Lichtenaun kreivitär. Wilhelmine vaikutti paljon erilaisiin taidehankintoihin ja hänen mielipiteensä säätelivät Potsdamin Marmoripalatsin rakentamista sekä sisustamista.
Heille syntyi vuosina 1770-1780 viisi lasta, joista yksi eli aikuiseksi asti:
Ulkopolitiikka.
Kuningas solmi Itävallan keisari Frans I:n kanssa puolustusliiton ja liittyi siten vallankumoussotaan Ranskaa vastaan. Tämä sota päättyi Preussin osalta erillisrauhaan Baselissa vuonna 1795. Kuningas keskittyi sen jälkeen sotaan Puolaa vastaan. Puolan jaoissa vuosina 1795 ja 1795 Preussi sai haltuunsa laajoja alueita. 
Ulkopolitiikassa Fredrik Vilhelm teki yhteistyötä Pyhän Rooman keisari Leopold II:n kanssa ja liittyi Itävalta-Preussin liittoon 7. helmikuuta 1792, pääasiallisena tarkoituksena luoda yhteisrintama Ranskan vallankumousta vastaan. Ensimmäisen liittoutuman sodassa Fredrik Vilhelmin huoli saada osuutensa Puolasta johti hänet käymään sotaa puolella teholla, ja vuonna 1795 hän vetäytyi koalitiosta tekemällä erillisen Baselin erillisrauhan.
Sisäpolitiikka.
Sisäpolitiikassa kuningas saavutti helpon suosion poistamalla valtion kahvin ja tupakan monopolin, vaikka tulonmenetys jouduttiinkin kompensoimaan nostamalla oluen, jauhojen ja sokerin valmisteveroa. Fredrik Vilhelmin tunnetuin sisäpoliittinen toimi oli "Religionsedikt" ("Uskonto käsky") vuonna 1788, joka oli suurelta osin hänen suosikkinsa Johann Christoph von Wöllnerin työtä. Se tunnusti suvaitsevaisuuden periaatteen laillisuuden, mutta samalla rajoitti uskonnonopetuksen vapautta ja sitoi papiston rajoitettuun käsitykseen protestanttisuudesta. Vaikka sitä pantiin innokkaasti täytäntöön, Immanuel Kant sai nuhteet ja useat tärkeät aikakausijulkaisut muuttivat ulkomaille sensuurin välttämiseksi, säädös osoittautui tehottomaksi. Huomattava lakiuudistus "Allgemeines Preussisches Landrecht", Preussin yleinen maanlaki, sisälsi useita liberaaleja säädöksiä, julkaistiin kuitenkin vuonna 1794.
Taiteiden suosija.
Fredrik Vilhelmin valtakaudella kulttuuritoiminta kukoisti, enimmäkseen Berliinissä. Maalaustaidetta, arkkitehtuuria ja teatteria tuettiin sekä erityisesti musiikkia. Taiteen suunta kääntyi ranskalaisvaikutuksesta saksalaiseksi. Wolfgang Amadeus Mozart ja Ludwig van Beethoven vierailivat kuninkaan luona ja omistivat hänelle kamarimusiikkia. Hallitsija itse soitti selloa, jota hän harjoitteli kaksi tuntia päivittäin. Brandenburgin portti ja Potsdamin Marmoripalatsi rakennettiin hänen valtakautensa aikana.
Perintö.
Lokakuun alussa 1797 Fredrik Vilhelmin II vetäytyi Berliinin hovista. Hän ei enää koskaan lähtenyt rakennuttamastaan Potsdamin Marmoripalaisista. Vain harvat uskotut, kuten kreivitär Lichtenau, sekä ranskalaiset aateliset, jotka olivat paenneet ennen Ranskan vallankumousta, kokoontuivat kuolevan kuninkaan ympärille. Marraskuun 9. päivänä 1797 Fredrik Vilhelm luovutti hallitusasiat pojalleen, koska ei enää fyysisesti kyennyt siihen hengenahdistuksen ja mahdollisesti kihdistä johtuvan liikuntakyvyttömyyden vuoksi. Fredrik Vilhelm II kuoli nojatuolissaan istuen 53-vuotiaana sydänkohtaukseen 16. marraskuuta 1797 kello 8.58 Potsdamissa Marmoripalatsin paneloidussa työhuoneessa. Hänet haudattiin Berliinin tuomiokirkkoon. 
Fredrik Vilhelmin kuollessa Preussi oli vararikossa ja sekaannuksen tilassa. Maan armeija oli rappeutunut ja kuningashuone epäsuosittu. Muun muassa kuninkaan Puolan sodat olivat saattaneet talouden huonoon kuntoon. Fredrik Vilhelmiä seurasi kuninkaana hänen poikansa, Fredrik Vilhelm III.&lt;br&gt;