Tranby Croftin uhkapeliskandaali

Tranby Croftin uhkapeliskandaali (engl. myös "Royal baccarat scandal", ) oli Yhdistynyttä kuningaskuntaa laajalti puhuttanut uhkapelaamiseen liittyvä skandaali 1890-luvulla. Skandaalin aihe oli lähellä Kingston upon Hullia Tranby Croftin kartanossa syyskuussa 1890 pelatut kaksi baccarat-peliä, joissa väitösten mukaan everstiluutnantti sir William Gordon-Cumming olisi toistuvasti huijannut. Huolimatta siitä, että paikalla olijat olivat herrasmiessopimuksella luvanneet olla keskustelematta asiasta ja Gordon-Cumming jopa painostettu lopettamaan täysin uhkapelien pelaaminen, levisi tieto asiasta pian ulkopuolisille. Gordon-Cumming, joka oli koko ajan vannonut syyttömyyttään, nosti syytteet kunnianloukkauksesta useita pelitilanteissa läsnä olleita vastaan. Yksi paikalla olleista (joskaan ei syytetyistä) oli kruununprinssi Edvard eli tuleva kuningas Edvard VII. Oikeus kuitenkin totesi syytetyt syyttömiksi huolimatta näiden todistusten ristiriitaisuuksista. Gordon-Cumming erotettiin armeijan palveluksesta tapauksen tuomaan kielteiseen maineeseen vedoten, vaikka suuri yleisö olikin ollut hänen puolellaan oikeusjutussa. Hän kuoli vuonna 1930.
Tapauksen alku.
Baccarat-pelit, joissa Gordon-Cummingin väitettiin huijanneen, pelattiin Tranby Croftin kartanossa 8. ja 9. päivä syyskuuta 1890. Ensimmäisessä Tranby Croftin kartanon isäntä, laivanvarustaja Arthur Wilson, väitti nähneensä Gordon-Cummingin lisäävän pelimerkkejä omaan kassaansa. Jälkimmäisessä pelissä, jossa Gordon-Cumming voitti 225 puntaa, samaa väittivät jo useat läsnäolijat.
Gordon-Cumming sai kuulla syytöksistä 10. syyskuuta, jolloin hänet pakotettiin allekirjoittamaan lupaus, ettei enää koskaan pelaisi korttipelejä. Myös muut Tranby Croftin baccarat-peleihin osallistuneet allekirjoittivat lupauksen merkkinä siitä, että olivat nähneet sen, ja prinssi Edvard kehotti kaikkia vaikenemaan asiasta jahka he lähtisivät kartanosta.
Vuodenvaihteessa 1890–1891 Gordon-Cumming sai kuulla Lontoon yläluokan tietävän hänen väitetyistä edesottamuksistaan Tranby Croftissa. Hän yritti 27. tammikuuta 1891 viimeisen kerran ratkaista asian ilman oikeudenkäyntiä vaatimalla eräiltä paikalla olleilta 5 000 punnan korvausta, mutta turhaan. Hän nosti lopulta kanteet viittä Tranby Croftissa paikalla ollutta vastaan 6. helmikuuta 1891.
Uhkapelaaminen ja baccara vuonna 1890.
Baccara on peli, johon osallistuu kaksikymmentä pelaajaa, pankkiiri ja jakaja; käytössä on useita korttipakkoja pelaajamäärästä riippuen. Korttien arvot ässästä ysiin vastaavat niiden pistemäärää, kun taas kympit ja kuvakortit lasketaan nollaksi. Pelaajalle jaetaan kaksi korttia, ja hän laskee korttiensa yhteispistemäärän ottamatta huomioon kymppejä ja kuvakortteja sekä käyttäen pelkkää yksinumeroista lukua pisteenä: kuningas ja kuutonen ovat siis arvoltaan kuusi; kaksi kasiakaan yhteensä on kuusitoista, mutta pistearvo on kuusi. Kaksi kuvakorttia lasketaan nollaksi eli baccarat’ksi. Pelin idea on saada yhdeksän pistettä. Pelaaja voi pyytää saada yhden lisäkortin käteensä. Panokset asetetaan pelaajan ja pankin välille, ja vettä lyödään sen käden puolesta, joka on lähimpänä ysiä. 
Baccaran historia juontaa juurensa 1400-luvun Italiaan. Pelin keksijäksi katsotaan Felix Falgier, joka antoi pelille nimen ”baccara”, mikä tarkoittaa ”ei mitään”. Nimi kuvastaa pelin keskeistä ominaisuutta: kympeillä ja vastaavilla korteilla ei ole arvon merkitystä. Myöhemmin peli levisi Ranskaan, missä sitä kutsuttiin nimellä Chemin de Fer (“rautatien tie”) ja se sai nopeasti suosiota hovissa. Myöhemmin ranskankielinen muoto ”baccara” vakiintui ja levisi ympäri maailmaa.
Vuonna 1886 Lontoon korkeimman oikeuden tuomioistuin määräsi Parks — Jenks vastaan Turpin -asiassa, että baccara oli onnenpeli eikä taitopeli, ja siksi se oli laiton uhkapelikäytännöissä. Tapausta käsitellyt The Times kuvasi baccaraa ”uutena pelinä, joka perustuu osittain onneen, jossa voi hävitä 1000 puntaa 20 minuutissa”. Kun asianajaja pyysi kotimaanministeri Henry Matthewsia selventämään kantaa baccaraan julkisissa klubeissa ja yksityistalouksissa, kotimaanministeriön virkailija Godfrey Lashington totesi, ettei tuomiossa ole mitään, mikä tekisi baccaran laittomaksi, kunhan sillä ei pelata rahasta. 
Entinen varakotimaanministeri ja historioitsija Roy Hattersley huomauttaa, että vaikka baccara oli laitonta, ”vielä pahempaa monien englantilaisten silmissä oli se, että oli suosittu Ranskassa”.