tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kun taivas repeää

Kun taivas repeää on MTV3-kanavalla joulukuussa 1997 esitetty suomalainen neliosainen draamasarja. Pääosissa ovat Eeva Palonen ja Matti Ristinen. Sarjan ovat käsikirjoittaneet Kirsti Manninen ja Markku Onttonen, joka on myös ohjannut sarjan. Lopputunnusmusiikin kappaleen "Kun taivas repeää" esittää Kristiina Elstelä.
Sarjassa kerrotaan lääkintälotta Ainon (Eeva Palonen) elämästä lääkintäkurssien loputtua elokuussa 1943 ja työnteosta kenttäsairaalassa Raudussa heinäkuuhun 1944 asti. Ainon elämään saapuu luutnantti Lauri Salmi (Matti Ristinen), jonka kaukopartioleiri sijaitsee vähän matkan päässä kenttäsairaalasta.
Sarjaan on tehty jatkosarja, joka on nimeltään Taivas sinivalkoinen. Molemmat sarjat on julkaistu VHS:nä vuonna 2001 sekä DVD:nä vuonna 2006.
Vastaanotto.
"Helsingin Sanomien" Jukka Kajava kirjoitti sarjan ensimmäisen jakson esityksen alla, että itse sodan kokenut sukupolvi ymmärtää yksityiskohtaisesti taustoitettua sarjaa ehkä parhaiten, kun taas nuoremmat ikäryhmät saattavat rasittua historiallisista yksityiskohdista ja asioiden toistosta. Alleviivaava käsikirjoitus ei hänestä ole parasta tv-teatteria, vaan muistuttaa paikoin Hilja Valtosen viihdetarinoita.
Julija Tabakova

Julija Gennadijevna Tabakova (, s. 1. toukokuuta 1980) on venäläinen pikajuoksija.
Tabakova kilpaili 2002 sisäratojen EM-kisoissa, joissa hän karsiutui 60 metrin välierissä ajalla 7,30 ja 200 metrin juoksun välierissä ajalla 23,78. Myöhemmin samana vuonna hän karsiutui Münchenin EM-kisoissa 200 metrin välierissä ajalla 23,32, mutta oli mukana Venäjän joukkueessa, joka voitti 4 x 100 metrin viestijuoksussa EM-pronssia. Seuraavana vuonna hän voitti Venäjän mestaruuden 100 metrin juoksussa ja karsiutui Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa 200 metrin välierissä. Pariisin ulkoratojen MM-kisoissa hän karsiutui 100 metrin välierissä ajalla 11,36, mutta oli mukana voittamassa pikaviestissä MM-pronssia. Vuonna 2004 Tabakova voitti Venäjän sisäratojen mestaruuden 60 metrillä. Samana vuonna hän oli Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 60 metrillä seitsemäs ajalla 7,17. Ateenan olympialaisissa hän karsiutui 100 metrin välierissä ajalla 11,25, mutta saavutti pikaviestissä olympiahopeaa.
Lilt

Lilt oli The Coca-Cola Companyn lanseeraama hedelmäinen virvoitusjuoma, jota oli saatavilla ainoastaan Irlannissa, Gibraltarilla ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Virvoitusjuoma lanseerattiin vuonna 1975. Erilaisia Lilt-merkkejä olivat muun muassa tavallisen Liltin lisäksi Diet Lilt, joka nimettiin uudelleen Lilt Zeroksi. Liltiä oli saatavilla greipin, ananaksen ja mangon makuisena. Liltin iskulause oli "totally tropical taste." The Coca-Cola Company lopetti Liltin valmistamisen vuonna 2023.
Harku

Harku (, ) on kunta Harjumaan maakunnassa, Virossa. Se sijaitsee Suomenlahden rannikolla Tallinnan länsipuolella rajoittuen Tallinnan lisäksi Sauen ja Lääne-Harjun kuntiin sekä Keilan kaupunkiin..
Harkun asukasluku on 14 356 (1.1.2018) ja pinta-ala 159,02 neliökilometriä. Kunnan keskustaajama on Tabasalu, jonka asukasluku on 2 858.
Asutut paikat.
Kunta koostuu kahdesta pienkauppalasta (alevik) sekä 21 kylästä.
Adra, Harkujärve, Humala, Ilmandu, Kumna, Kütke, Laabi, Liikva, Muraste, Naage, Rannamõisa, Suurupi, Sõrve, Tiskre, Tutermaa, Türisalu, Vahi, Vaila, Viti, Vääna, Vääna-Jõesuu.
Väestö.
Vuonna 2011 Harkun kunnassa oli 14 181 asukasta, joista 12 252 (86,4 %) oli virolaisia, 1 509 (10,6 %) venäläisiä ja 408 (2,9 %) muita kansallisuuksia.
Viroon asettunut suomalaiskirjailija Ville Hytönen on vuodesta 2020 asunut perheineen Harkun Suurupin kylässä, joka on tunnettu vanhoista puisista majakoistaan.
Ystävyyskunnat.
Harku on Euran kunnan ystävyyskaupunki.
Huhu

Huhu on vahvistamaton kiertävä väite, joka on ajankohtainen ja merkityksellinen niille ihmisille, jotka sitä levittävät. Vaikka huhun levittäjät itse uskovatkin huhun todenmukaisuuteen, siitä ei ole varmuutta. Joskus huhu voi jatkaa kiertämistä senkin jälkeen, kun se on virallisesti todettu paikkaansapitämättömäksi.
Huhu heijastaa usein ihmisten omia oletuksia ja epäilyksiä asioiden tilasta. Huhu voi kuvata joko toivottua asiaintilaa tai pelättyä asiaintilaa.
Huhut voivat koskea monenlaisia asioita, kuten yhteisön asioita, työpaikan asioita, kauppojen tuotteisiin liittyviä asioita tai uutistapahtumiin liittyviä asioita. Huhuja liikkuu etenkin kriisien, konfliktien ja henkilökohtaisten traumojen yhteydessä, ja ne heijastavat tällöin kyseisten tilanteiden aiheuttamia pelkoja ja ahdistusta. Myönteinen huhu voi kertoa jostain hyvästä asiasta, joka on kohta tapahtumassa.
Kaupunkitarina voidaan nähdä eräänä huhun tyyppinä. Toisin kuin juoru, huhu kertoo yleensä merkittävistä asioista mutta ei välttämättä ihmisistä. Uutisesta huhun erottaa se, että huhu on vahvistamaton. Huhuja syntyykin silloin, kun vahvistettua tietoa ei ole saatavilla, tai kun totuus on epäselvä.
Dana Zátopková

Dana Zátopková (omaa sukua Ingrová, 19. syyskuuta 1922 Fryštát, nyk. Karviná, Tšekkoslovakia – 13. maaliskuuta 2020 Praha, Tšekki) oli tšekkiläinen naisten keihäänheiton olympiavoittaja.
Urheilu-ura.
Tšekkoslovakiaa edustanut Zátopková voitti olympiakultaa Helsingin kisoissa vuonna 1952 tuloksella 50,47 m (vain tuntia myöhemmin kuin hänen aviopuolisonsa Emil Zátopek oli voittanut kultaa 5 000 metrin juoksussa) ja hopeaa Roomassa 1960 tuloksella 53,78 m. Melbournen kisoissa 1956 hän sijoittui neljänneksi tuloksella 49,83 m. Ensimmäisissä olympialaisissaan Lontoossa 1948 hän oli seitsemäs tuloksella 39,94.
Euroopanmestaruuden Zátopková saavutti 1954 Bernissä (tulos 52,91 m) ja 1958 Tukholmassa (56,02 m). Brysselin EM-kilpailuissa 1950 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 41,34 m. Hän heitti keihään maailmanennätyksen 55,73 metriä Prahassa 1. kesäkuuta 1958 mutta menetti sen jo vajaat kaksi kuukautta myöhemmin.
Zátopkova voitti myös yhteensä 13 keihäänheiton Tšekkoslovakian mestaruutta vuosina 1946-1960.
Yksityiselämä.
Zátopková syntyi itäisessä Sleesiassa ja opiskeli lukiossa Uherské Hradištěssa, jossa hänen isänsä toimi armeijan everstinä. Ennen keihäänheittoa hän harrasti käsipalloa ja voitti kaupunkinsa joukkueessa vuoden 1949 Tšekkoslovakian mestaruuden. Zátopková aloitti keihäänheiton työskennellessään tyttöjen liikuntaopistossa Zlínissä. Hän osoittautui nopeasti lajissa luonnonlahjakkuudeksi.
Dana tapasi tulevan aviomiehensä Emil Zátopekin Zlínissä yleisurheiluottelussa Belgradia vastaan vuonna 1947. Muutama päivä ennen ottelua Dana oli rikkonut Tšekkoslovakian naisten keihäänheiton ennätyksen samalla stadionilla, minkä kunnianosoitusseremonian aikana pari tututstui toisiinsa. Seuraavien kuukausien aikana he näkivät toisiaan useissa Tšekkoslovakian yleisurheilukisoissa ja pian aloittivat seurustelun. Sattumalta Danan isä oli ollut Emilin komentaja Uherské Hradištěssa. He kumpikin myös jakoivat täsmälleen saman syntymäpäivän. Zátopekit menivät naimisiin Lontoon olympialaisten jälkeen 24.10.1948. Avioliitto kesti aina Emilin kuolemaan saakka vuonna 2000.
Zátopkova kuoli vuonna 2020 Prahan sotilassairaalassa. Sekä Danan, että Emilin hautapaikka sijaitsee Rožnov pod Radohoštěmin kylässä Itä-Määrissä.
Kunnianosoitukset.
Zátopkoválle on myönnetty Kopřivnicen, Uherské Hradištěn sekä Prahan kunniakansalaisuudet.
Populaarikulttuurissa.
Vuoden 2021 Zátopek-elokuvassa Zátopkováa näytteli Martha Issová, joka sai roolisuorituksestaan ehdokkuuden parhaasta naispääosasta Česky lev palkintogaalassa.
Suzuki S

Suzuki-Solifer S on Soliferin valmistama enduro-mopo. Siinä on Suzuki PV:n nelivaihteinen moottori. Mopoa valmistettiin vuosina 1984–1989.
Suzuki Solifer S on seuraaja vuonna 1983 esitellylle Solifer TS 50 S -mopolle, ja eroa vuoden 1984–1985 malleihin ei ole kuin moottorissa (edeltäjässä Tomos), hieman erilaisessa rungossa ja keltaisissa muoviosissa. Ässän runko perustuu vuonna 1981 esiteltyyn Solifer TS-50-runkoon.
Jousitus on Paiolin valmistama, ja 1984–1985 vuosimallin mopoissa oli stereoperä, eli takana kaksi iskunvaimenninta. Etuteleskoopit pysyivät samoina koko mopon valmistuksen ajan. Mopon muoviosat on valmistanut Acerbis. 
Vuonna 1986 ”Ässä” uudistui: Polttoainetankki muuttui korkeammaksi (tilavuus ei kuitenkaan kasvanut), istuin muuttui korkeammaksi takaosasta ja meni osittain tankin päälle, takalokasuoja ja takavalo vaihtuivat, etulokasuojaan lisättiin keltainen kehys ja taakse tuli monojousitus. Vuodesta 1986 Suzuki Solifer S pysyi muuttumattomana mopon valmistuksen lopettamiseen saakka.
Omarion

Omari Ishmael Grandberry (s. 12. marraskuuta 1984 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat), taiteilijanimeltään Omarion, on yhdysvaltalainen R&amp;B-laulaja ja näyttelijä. Hän oli ennen laulaja yhtyeessä nimeltä B2K. Hänen kolmas studioalbuminsa Ollusion julkaistiin 12. tammikuuta 2010. Tällä hetkellä Omarion toimii myös tv- ohjelman America's Best Dance Crew uusimpana tuomarina.
Lapsuus.
Omari Ishmael on Leslie Burrellin ja Trent Grandberryn vanhin seitsemästä lapsesta. Hänen nuorempi veljensä O'Ryan on myös laulaja. Omarion aloitti esiintymisen viiden vuoden ikäisenä.
B2K.
Vuonna 2001 Omarion perusti yhtyeen nimeltä B2K. Omarion lisäksi yhtyeeseen kuuluivat Jarell "J-Boog" Houston, Dreux "Lil' Fizz" Frederic ja DeMario "Raz-B" Thornton. Yhtyeeltä ehti kolmen vuoden aikana ilmestyä kaksi albumia, debyyttialbumi "B2K" ja "Pandemonium". Lisäksi he esiintyivät tanssielokuvan You Got Served soundtrackilla. Enempää levyjä ei tullut, ja B2K ilmoitti hajoavansa. B2K ehti pysyä koossa vuodesta 2001 vuoteen 2004.
Sooloura.
Melkein vuoden päästä B2K:n hajoamisesta Omarion julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa nimeltään O. Joulukuussa 2006 Omarion julkaisi toisen albuminsa, 21. "Entourage" on levyn ensimmäinen single ja toinen on "Ice Box", jonka tuottaja on Timbaland.
Näyttelijäura.
Omarion on näytellyt myös elokuvissa, "You Got Served" ja "Fat Albert". Omarion on myös elokuvassa "Somebody Help Me" Darryl Jenningsin roolissa. "You Got Served"-elokuvalle on tulossa jatkoa, "You Got Served 2", joka ilmestyy vuoden 2008 puolella. Omarion on nähty lisäksi elokuvissa The Bernie Mac Show (2004), One on One (2004), Cuts (2005), The Proud Family Movie (äänenä 50 Cent, 2005) ja Reggaeton (2007)
Solon (yritys)

Solon SE (Solon AG für Solartechnik) on saksalainen energiayritys. Se perustettiin 1997 Berliinissä. Yritys on julkinen. Vuonna 1998 Solon listattiin pörssiin Saksassa. 2006 yritys valittiin TecDAX:n eli 30 suurimman saksalaisen teknologiayrityksen joukkoon (muita: ErSol Solar Energy Q-Cells SolarWorld Nordex). Yrityksen markkina-arvo vuoden 2006 lopussa oli 221 € miljoonaa. Solon myy aurinkokennoja ja järjestelmätekniikkaa (atk) (osuus 42 % 2006). Liikevaihto oli 346 milj. € (2006). Hän on työskennellyt yrityksessä vuodesta 2002. Työntekijöitä on 511 (2006). Viennin osuus liikevaihdosta oli 60 % (2006) ja 12 % (2005). Sekä tuotanto että työntekijöiden määrä kasvoivat 50 % 2006/2005. Tuotantoa on Saksassa, Sveitsissä, Itävallassa ja Italiassa (2006). Tuotantokapasiteetti oli 2006 lopussa 120 MW.
Solon avasi 1.9.2006 Baijeriin aurinkopuiston Gut Erlasee 12 MW. Se oli valmistuessaan maailman suurin aurinkokennopuisto. Alue on entinen viinitila. Puistossa on 1 500 "Solon-Movers" -moduulia. Energia riittää viereisen kaupungin Arnsteinin kulutukseen. 
USA:ssa Solon tekee tutkimusyhteistyötä Global Solar Energyn kanssa. Ohutfilmikennotuotanto aloitetaan (2008). Italiasta on yritysosto moduulivalmistaja S.E. Project. Sveitsiläinen tytäryritys asp ag tekee järjestelmätekniikkaa (atk).
Osake.
Suurimpiin osakkeenomistajiin sisältyi 2006:
Komono

Komono oli Japanissa feodaaliajalla šogunaattia poliisijoukoissa kokopäiväisesti poliisitehtävissä toimiva, samurailuokkaan kuulumaton henkilö "chōnin", joka tavallisesti toimi suoraan samurailuokkaan kuuluvan "dōshin"in alaisena poliisipartiossa. Komono sai kaupungin maistraatilta eli "machi-bugyō-shō"lta säännöllistä, joskin pientä, palkkaa tehtävänkuvansa vastineeksi. Komonon tehtäviin kuului silminnäkijöiden kuulustelu, partiointi valvottavien kohteiden tarkkailu sekä muut mahdolliset dōshinin antamien tehtävien suorittaminen tai täytäntöön pano.
Komonon toimenkuva.
Komono partioi yksin tai yhdessä dōshinin kanssa määrätyllä alueella pitäen yhteyttä paikalliseen asujaimistoon, kauppiaisiin ja käsityöläisiin. Jos epäilyttäviä asioita tuli partioitaessa julki, dōshin saattoi lähettää komonon komentaman ryhmän vapaaehtoisia paikalle asiaa selvittämään.
Jutte − poliisin virkavallan symboli.
Toisin kuin samurai-säätyiset yoriki ja dōshin, alempisäätyisellä komonolla ei ollut oikeutta kantaa pitkää miekkaa. Komono olikin useimmiten aseistettu "jutte"-nimisellä (joskus kutsuttiin nimellä "jitte"), joka oli koukulla varustetulla rautapamppu. Jutte olikin Edo-kauden poliisivirkamiesten symboli, joka virantoimituksessa toimi virkamerkkinä, kun se nostettiin näkyviin suoralle kädelle. Sitä käyttivät poliisin virkatehtävissä sekä samurait että chōnin-luokasta tulevat alemmat poliisivirkamiehet. Jutten kahvaan kiinnitetyn punosnyörin väristä saattoi päätellä oliko sen haltija komono, okappiki vai samurai-säätyä. Komonolla juten nyöri ja tupsu olivat väriltään vihreät. Juten menestyksellinen käyttö pidätyksessä vaati suurta taituruutta ja rohkeutta kun vastassa oli terävällä miekalla varustettu samurai.
Komonon erityistaidot.
Komonot olivat usein pidätystaitojen ("taihojutsu") ammattilaisia tai jonkin aseen erityistaitajia. Partioissa komonot käyttivät yleensä erilaisia salkoaseita (tsukubō "työntösauva", sodegarami "hihaantarttuja" ja sasumata "haarukkakeihäs"), puisia sauvoja (bō- tai jō-sauva), pidätetyn sidontataitoja "(Ittatsu-ryū hojōjutsu)" () tai nawajutsu (), tikkaita tai jopa työnnettäviä kärryjä tehdäkseen aseistetut pidätettävät vaarattomiksi. Usein aseistettu pidätettävä otettiin hallintaan salkoasein ja sauvoin, riisuttiin aseista, sidottiin ja vietiin lähimpään vartiotupaan säilytettäväksi. 
Komono vastaa nykyaikana poliisin viroista lähinnä konstaapelia.
Regio-Shuttle

Regio-Shuttle on sveitsiläisen rautatiekalustovalmistajan Stadler Railin valmistama kevyt dieselmoottorivaunu.
Yleistä.
Valmistuksen aloitti vuonna 1996 Adtranz. Vaunu pohjapinta-alasta 65 % on 600 mm korkeudella kiskoista eli matalalattiaista. Vaunun voimanlähteenä on kaksi MAN SEn valmistamaa Euro II normit täyttävää 257 kW tehoista dieselmoottoria. Vaunutyyppiä käytetään pääasiassa Saksassa. Vuoden 2007 kevääseen mennessä vaunua oli valmistettu lähes 360 kappaletta.
Täällä Pohjantähden alla (vuoden 1968 elokuva)

Täällä Pohjantähden alla on Edvin Laineen ohjaama suomalainen historiallinen draamaelokuva vuodelta 1968. Se pohjautuu Väinö Linnan romaanitrilogian "Täällä Pohjantähden alla" kahteen ensimmäiseen osaan. Elokuva oli Suomessa vuoden katsotuin ja on yhä kaikkien aikojen neljänneksi katsotuin kotimainen elokuva . Vuonna 1970 elokuva sai jatko-osan, "Akseli ja Elina", joka perustuu kirjasarjan kolmanteen osaan. Vuonna 1973 edellä mainituista tehtiin kokoomaelokuva "Pohjantähti.
"Täällä Pohjantähden alla" sai vuonna 1969 kolme Jussi-palkintoa: paras ohjaus (Edvin Laine), paras miespääosa (Kalevi Kahra) ja paras lavastus (Ensio Suominen). Lisäksi Väinö Linna palkittiin erikois-Jussilla.
Heikki Aaltoilan säveltämän elokuvan keskeinen musiikillinen teema on ”Akselin ja Elinan häävalssi”, josta on sittemmin tullut suosittu häävalssi Suomessa.
Elokuvassa "Täällä Pohjantähden alla" on useita samoja näyttelijöitä kuin Laineen "Tuntemattomassa sotilaassa" (1955), joka perustuu niin ikään Linnan alkuperäistekstiin. Näistä mainittakoon Matti Ranin, Veikko Sinisalo, Leevi Linko, Aarne Laine, Kaarlo Halttunen, Olavi Ahonen, Kosti Klemelä, Mikko Niskanen, Tapio Hämäläinen, Ekke Hämäläinen, Taneli Rinne ja Heikki Heino.
Juonitiivistelmä.
"Täällä Pohjantähden alla" alkaa Koskelan torpan perustamisesta 1880-luvulla ja kertoo kuvitteellisen Pentinkulman ihmisten elämästä noin vuoteen 1920. Keskeinen teema on torpparien epävakaa asema ja heidän tavoitteensa parantaa elinolojaan. Tärkeässä roolissa ovat myös maaseudun yläluokka, kuten papin perhe, ja köyhälistö, jonka sosioekonominen asema on heikompi kuin torpparien. Elokuvan tarina ulottuu aina Suomen sisällissodan loppuun asti. Elokuva on melko uskollinen Linnan alkuperäistekstille. Lopun taistelukohtauksessa kuvataan Syrjäntaan taistelua.
Žukovski

Žukovski () on 102 729 asukkaan kaupunki (2010) Moskovan alueella noin 40 kilometriä Moskovasta kaakkoon.
Kaupunki tunnetaan Venäjän ilmailuteknologian keskuksena ja tiedekaupunkina (naukograd). Žukovskissa sijaitsevia tutkimuslaitoksia ovat:
Žukovskissa sijaitsee myös ainakin osa suurten lentokonevalmistajien (Suhoi, Iljušin, Tupolev, MiG) toimitiloista. 
Kaupungin lähellä sijaitsee Gromovin instituutin Ramenskojen lentoasema, jossa on koelentotoimintaan liittyen Euroopan suurin kiitotie. Se on 5,4 kilometriä pitkä ja 120 metriä leveä.
Lentokentällä järjestetään joka toinen vuosi suuri kansainvälinen MAKS-ilmailunäytös. 
Žukovski on myös Moskovan alueen yleisurheilun keskuksia, jossa avattiin vuonna 2005 "Meteor"-niminen stadion.
Historia.
Paikkakunnalla sijaitsi aiemmin rautatieläisten "Otdyh"-niminen datša-asutus. Sen alueelle siirrettiin vuonna 1935 jo aiemmin Moskovassa perustettu Venäjän aerodynamiikan keskusinstituutti TsAGI. Vuonna 1938 taajama sai nimekseen "Stahanovo" neuvostoliiton kuuluimman iskutyöläisen kaivosmies Aleksei Stahanovin mukaan. Vuonna 1947 nimi muutettiin Žukovskiksi kuuluisan aerodynaamikon ja TsAGIn perustajan Nikolai Žukovskin mukaan.
Pohjantähti (elokuva)

Pohjantähti on vuonna 1973 julkaistu suomalainen elokuva. Elokuva on lyhennetty kokonaisuus Edvin Laineen kahdesta aiemmasta elokuvasta "Täällä Pohjantähden alla" (1968) ja "Akseli ja Elina" (1970). Elokuvat perustuvat Väinö Linnan romaanisarjaan "Täällä Pohjantähden alla". 
Elokuvat yhdistävän leikkaustyön teki Suomeen edellisenä vuonna muuttanut unkarilainen elokuvaleikkaaja István Szintai. "Pohjantähti"-elokuvaan ei tehty uusia alkutekstejä, niinpä István Szintain nimeä ei mainita niissä lainkaan. Alkuperäisten elokuvien yhteispituus oli 321 minuuttia; "Pohjantähti"-elokuvan pituudeksi tuli 202 minuuttia.
Kriitikot suhtautuivat versioon yllättäen melko myönteisesti, ja sitä pidettiin selkeänä, toimivana ja puhuttelevana. Tiivistelmä oli suunniteltu kansainväliseen vientiin, eikä se ollut erityinen katsojamenestys. Televisiossa se esitettiin ensi kerran joulun alla 2012.
Erakkoampiaiset

Erakkoampiaiset (Eumeninae) on yhteiskunta-ampiaisten lisäksi toinen Suomessa esiintyvistä ampiaisryhmistä (alaheimoista). Suomessa erakkoampiaisia on tavattu 29 lajia, mikä on selvästi enemmän kuin niiden lähisukulaisia yhteiskunta-ampiaisia. Erakkoampiaiset eroavat niistä mm. pienemmän kokonsa sekä huomattavasti solakamman ruumiinrakenteensa perusteella . Erityisesti takaruumiin tyvi, eli ensimmäinen selkäkilpi, on erakkoampiaisilla huomattavasti kapeampi. Suomen lajit ovat kaikki mustia keltaisin kuvioin varustettuna. Eri erakkoampiaislajeja on yleensä melko vaikea erottaa toisistaan.
Toisin kuin yhteiskunta-ampiaiset, erakkoampiaiset elävät nimensä mukaisesti yksin. Naaras rakentaa jälkeläisilleen pesän puun koloon, kasvin varteen tai maahan, minkä jälkeen se saalistaa muiden hyönteisten toukkia jälkeläistensä ravinnoksi pesäänsä. Lopulta naaras sulkee pesän suuaukon, jolloin  erakkoampiaisen toukat jäävät pesän suojiin syömään niille kerättyä ravintoa. Toukat ovat pesässä seuraavaan kesään saakka, jolloin ne aikuistuvat ja kaivautuvat ulos pesästä. Useille lajeille, kuten pikkusorjoampiaiselle ("Symmorphus bifasciatus"), kelpaavat pesäpaikoiksi myös rakennusten seinien pienet rakoset, joten niitä tapaakin useimmiten istuskelemasta rakennusten seinillä. Moni erakkoampiaislaji pesii mielellään ihmisten rakentamiin hyönteishotelleihin. Samoilla paikoilla voi tavata myös erakkoampiaisten pesäloisia, jotka pyrkivät munimaan niiden pesiin. Pesäloisia on mm. kultapistiäisissä (Chrysididae). 
Erakkoampiaisia saattaa ilmaantua sisätiloihin talvella polttopuiden mukana tai esimerkiksi ikkunan välissä olevasta pesästä. 
Suomessa tavatut erakkoampiaislajit:
Täällä Pohjantähden alla (vuoden 2009 elokuva)

Täällä Pohjantähden alla on Timo Koivusalon ohjaama suomalainen draamaelokuva vuodelta 2009. Se perustuu Väinö Linnan "Täällä Pohjantähden alla" -romaanitrilogiaan. Elokuvan jatko-osa "Täällä Pohjantähden alla II" sai ensi-iltansa seuraavan vuoden syyskuussa.
Elokuvan kuvaukset alkoivat Villilän studioilla Nakkilassa keväällä 2008 ja ne kestivät vuoden loppuun asti. Villilän lisäksi elokuvaa kuvattiin myös muun muassa Tampereella, Tammelassa, Porissa, Ahlaisissa, Punkalaitumella, Niinisalossa ja Haapamäellä. 
"Täällä Pohjantähden alla" -elokuvien tuotannossa olivat mukana Yle TV2, Suomen elokuvasäätiö sekä Walt Disney Studios Motion Pictures Finland, joka vastasi myös elokuvien teatterilevityksestä. Tuotannon yhteenlaskettu kokonaisbudjetti oli noin 4,8 miljoonaa euroa.
Elokuva oli ehdokkaana vuoden 2010 Jussi-gaalassa viidessä kategoriassa: paras elokuva, paras miessivuosa (Heikki Nousiainen ja Esko Roine), paras naissivuosa (Miia Selin) ja paras puvustus, muttei lopulta saavuttanut yhtään Jussia.
Vastaanotto.
"Tv-Nytin" viisi kriitikkoa antoi elokuvalle keskimäärin 2,2 tähteä.
Elokuvan saama kritiikki oli pääosin kuitenkin positiivista. Verkkolehti "Uuden Suomen" Mikko Piela sanoo Koivusalon kehittyneen ohjaajana ja tekevän varmakätistä, joskin yllätyksetöntä jälkeä. Hän kehuu myös näyttelijätyötä ja toteaa: ”Tähän kyläyhteisöön tekee mieli uskoa”. "Suomen Kuvalehden" Kalle Kinnunen sanoo uutta Pohjantähteä ensimmäiseksi Koivusalon elokuvaksi, jota katsoessa ei ole koko ajan vaivaantunut olo. Hän sanoo elokuvaa sujuvaksi toisinnoksi Edvin Laineen elokuvasta, mutta näkee Koivusalon heikkouksiksi vetämättömän kuvakerronnan ja näyttelijäohjauksen puutteen.
Täällä Pohjantähden alla II

Täällä Pohjantähden alla II on suomalainen elokuva, jonka ohjasi Timo Koivusalo Väinö Linnan "Täällä Pohjantähden alla" -romaanisarjan pohjalta. Elokuvasarjan ensimmäinen osa sai ensi-iltansa vuonna 2009.
Tuotanto.
Koivusalon ensimmäinen Täällä Pohjantähden alla -elokuva perustui Väinö Linnan romaanitrilogian kahteen ensimmäiseen osaan, toinen elokuva kävi läpi kolmannen osan tapahtumia. Kahta elokuvaa kuvattiin limittäin Villilän studioilla Nakkilassa helmikuun 2008 ja helmikuun 2009 välisenä aikana. Elokuvassa näytteli noin 150 ammattinäyttelijää ja yli tuhat avustajaa. Musiikin sävelsi Jaakko Kuusisto ja sen esittäjänä oli Sinfonia Lahti. Elokuvan tuotantokustannukset olivat 1,6 miljoonaa euroa, Suomen elokuvasäätiön tukia se sai 673 764 euroa. Elokuvan ensi-ilta oli 24. syyskuuta 2010, mutta se nähtiin ennen sitä Kino Ylläs -tapahtumassa Kolarissa 3. syyskuuta 2010. Elokuvalla oli elokuvateattereissa 68 489 katsojaa.
M/S Amber

M/S Amber () on kyproslaisen POL-FIN Shipping Company Limitedin omistukseen rekisteröity ro-ro-rahtialus. Aluksen rakentaminen on aloitettu vuonna 1992 Mačvanska Mitrovicassa, Serbiassa ja loppuun työt on saatettu norjalaisella Fosen Mekaniske Verksted -telakalla. Kuollutta painoa "Amberilla" on 5 400 tonnia ja jääluokitus on 1A Super eli se pystyy useimmissa jääolosuhteissa kulkemaan yksin. Alus on rekisteröity Norjan lipun alle ja sen kotisatama on Trondheim. 
Amberin sisaraluksia ovat M/S Birka Shipper, M/S Birka Exporter, M/S Birka Transporter, M/S Aknoul ja M/S Ahtela.
Käyttöhistoria.
Vuonna 1992 alus laskettiin vesille Serbiassa, josta se hinattiin Fosen Mekaniske Verksted -nimiselle telakalle Fevagiin, Norjaan, jossa alus rakennettiin valmiiksi. Vuonna 1993 alus luovutettiin puolalaisen Rederi A/S Amberin omistukseen, joka rekisteröi aluksen Norjan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Trondheim. Aluksen isännöinti annettiin puolalaiselle Euroafrica Shipping Linesille. Samana vuonna POLFIN RoRo aloitti liikennöinnin aluksella Suomen ja Gdynian välillä.
Tammikuussa 1997 Amber siirtyi POLFIN Finncarriersin liikenteeseen, reitille Helsinki–Kotka–Gdynia–Szczecin. 15. helmikuuta 1998 alus aloitti liikenteen linjalla Helsinki–Travemünde–Århus. Jälleen syyskuussa 1998 reitti vaihtui: Turku–Travemünde–Hanko–Turku–Lyypekki. Tammikuun alussa 2003 Amber siirtyi reitille Lyypekki–Kaliningrad–Pietari.
25. heinäkuuta–6. elokuuta 2007 välisen ajan Amber oli kuivatelakalla. Myöhemmin vuonna 2007 alus siirtyi kyproslaisen POL-FIN Shipping Company Limitedin omistukseen.
Tendō-ryū naginatajutsu

 Tendō-ryū naginatajutsu () on klassinen japanilainen bujutsu-koulukunta, jossa harjoitellaan naginatajutsua, miekkailua (kenjutsu), sauvankäyttötaitoja ("jōjutsu") sekä ketjusirppitaitoja ("kusarigamajutsu"). Tendō-ryū naginatajutsun perusti Kashima shintō-ryūta opiskellut, Tsukahara Bokudenin oppilas, Saito Hangan Denkibo Katsuhide myöhäisellä Muromachi-kaudella vuonna 1582.
Perinteen päämestarit.
Koulukunnan päämestarit Meiji-kaudelta lähtien:
Doris Laine

Doris Linnea Laine-Almi (31. lokakuuta 1931 Helsinki – 15. joulukuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen balettitanssija, tanssialan vaikuttaja ja Suomen Kansallisbaletin ensimmäinen naisjohtaja vuosina 1984–1992. Hän opiskeli Helsingissä ja Moskovan Teatterikorkeakoulussa ja Bolshoi.
Laine toimi Suomen Kansallisbaletin tanssijana vuosina 1947–1976, joista vuodet 1956–1976 ensitanssijana. Vuosina 1964–1966 hän oli Lontoon Royal Festival Balletin ensitanssija. Laine oli 1950- ja 1960-luvuilla tunnetuimpia suomalaisia tanssijoita ulkoimailla. Hänen tunnetuimpiin rooleihinsa kuului Illusia baletissa "Pessi ja Illusia". Suomen Kansallisbaletin johtaja Laine oli vuodet 1984–1992, ja tätä seurasi kahden vuoden kausi Berliinin Komische Operin johtajana 1992–1995. Lisäksi Laine oli taiteen keskustoimikunnan puheenjohtaja vuosina 1995–1997 sekä Kuopio tanssii ja soi -festivaalin taiteellinen johtaja 1982–1992.
Vuodesta 1975 Laine johti ja opetti kansantanssiryhmä Katrillia., jota hän oli aktiivisesti mukana perustamassa. Hän oli Helsingin kansainvälisen balettikilpailun perustaja.
Laineelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1957 ja professorin arvonimi vuonna 1992. Hän sai Suomen Kulttuurirahaston 40 000 markan arvoisen tunnustuspalkinnon vuonna 1985.
Laineen puoliso oli professori Alfons Almi vuodesta 1952 tämän kuolemaan 1991 asti.
Jalkaväkirykmentti 58 (jatkosota)

Jalkaväkirykmentti 58 oli jatkosodassa Suomen maavoimien rykmentti, jonka perustamisesta vastasi Etelä-Pohjanmaan Läntinen suojeluskuntapiiri. Rykmentin yksiköt koottiin Isojoelta, Kauhajoelta, Karijoelta, Teuvalta, Jurvasta sekä Jalasjärveltä. Suuria tappioita rykmentti kärsi Kiteen taisteluissa 1941.
Rykmentti liitettiin perustettaessa 19. divisioonaan, joka oli osa VII armeijakuntaa. 
Rykmentille on pystytetty Jalasjärven kirkonkylään muistokivi. 
Komentajat.
Rykmentinkomentajina olivat:
Pekka Ojamaa

Pekka Edvard Ojamaa (11. kesäkuuta 1947 Helsinki – 9. joulukuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen lavastaja ja pukusuunnittelija.
Ojamaa toimi lavastajana vuodesta 1969 ja suunnitteli lavastuksia ja pukuja lähes kaikkiin Suomen teattereihin. Hän teki myös runsaasti vierailuja Pohjoismaihin, viime vuosinaan erityisesti Norjaan, sekä muualle Etelä-Amerikkaa myöten. Ojamaalla oli myös pitkä kokemus opetustehtävistä Taideteollisessa korkeakoulussa ja Teatterikorkeakoulussa. Ojamaa hoiti taiteilijaprofessuuria vuosina 1993–1998 ja toimi sen jälkeen lavastustaiteen professorina Taideteollisessa korkeakoulussa. Aivan viime vuosinaan Ojamaa toimi ennen kaikkea pienemmissä teattereissa Helsingin ulkopuolella.
Ausdruckstanz

Ausdruckstanz eli ilmaisutanssi tarkoittaa 1900-luvun alun Saksassa kehittynyttä ekspressionistista tanssisuuntausta. Tanssityyli on osa kehityskaarta, josta moderni tanssi ja monet muut nykytanssin muodot ovat syntyneet. Se liittyy läheisesti eurooppalaisen tanssiteatterin kehitykseen.
Kuten vapaan tanssin, myös ilmaisutanssin kehityksen pohjana Saksassa oli kyllästyminen balettiin. Monet tanssijat pitivät vanhaa balettia kuolleena järjestelmänä, joka ei anna yleisölle enää mitään. Vanhan järjestelmän murtamiseksi tanssijat alkoivat tehdä kokeiluja uusien tanssimuotojen luomiseksi. Saksaan perustettiin 1910-luvulta alkaen lukuisia eri tanssi- ja liikuntakouluja, mutta varsinainen tanssin kehityksen kulta-aika oli ensimmäisen maailmansodan jälkeen 1920-luvulla.
Uuteen tanssikulttuuriin vaikutti voimakkaasti jo 1800-luvulla kehittynyt fyysisen ilmaisun koulukunta. François Delsarte (1811–1871) oli ranskalainen eleilmaisun tutkija, jonka kehittämää Delsarte-järjestelmää käytettiin sekä näyttämötaiteilijoiden että tanssijoiden koulutuksessa. Modernin tanssin pioneerit Isadora Duncan ja Ruth St. Denis olivat nuorena Delsarte-koulujen oppilaita. Delsarte ei itse ehtinyt julkaista näkemyksiään, sillä hänen kirjoituksensa tuhoutuivat ennen hänen kuolemaansa tulipalossa. Delsarten näkemyksiä kehitti edelleen Émile Jaques-Dalcroze (1865–1950), joka korosti rytmisen kokonaisliikunnan opetusmetodeissaan musiikin merkitystä fyysisyyden rinnalla. Monet ilmaisutanssin ja eurooppalaisen modernin tanssin tanssin varhaisista edustajista opiskelivat Dalcrozen johdolla, muun muassa Mary Wigman.
Sekä Delsarte- että Dalcroze-järjestelmä käsittelivät elettä ja liikettä laajemmin kuin rajoitettuun liikesanastoon sitoutunut baletti. Delsarte-järjestelmä sitoi sisäisen tunteen ja kokemuksen ulkoisiin eleisiin ja liikkeisiin. Ilmaisutanssin edustajat jakoivat tämän ekspressionistisen näkemyksen ja korostivat sitä, että tanssi on nimenomaan liikettä sisältä ulospäin. Lisäksi molemmilla järjestelmillä oli yhtymäkohtia varhaisen modernin tanssin suuntausten taustalla olleeseen ihmis- ja maailmankuvaan.
Ekspressionistisen tanssin merkittävin edustaja oli tanssija ja koreografi Mary Wigman (1886–1973). Toinen keskeinen vaikuttaja oli varhaisen modernin tanssin monitoimimies Rudolf von Laban (1879–1958). Myöhempiä tämän tanssimuodon suuria edustajia oli Mary Wigmanin oppilas, tanssija-koreografi Dore Hoyer (1911–1967), joka esitti sooloissaan tyylipuhdasta Ausdruckstanzia.
Nicholas Ray

Nicholas Ray (oik. Raymond Nicholas Kienzle Jr., ) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Ray tunnetuimmat ohjaustyöt ovat "Johnny Guitar" ja "Nuori kapinallinen".
Rayn tunnetuimmat työt ovat Helena Yläsen mukaan "vitaalisten, seksuaalisuudessaan varmojen aikuisten melodraaman rajoja kolkuttelevia tahtojen taisteluita."
Ura.
Ray syntyi ja kasvoi Wisconsinissa. 1931 hän muutti nimensä Nick Rayksi ja vuotta myöhemmin hän muutti New Yorkiin. New Yorkissa hän oli mukana vasemmistolaisessa teatterimaailmassa. Hän näytteli muun muassa Elia Kazanin ensimmäisessä teatteriohjauksessa ja työskenteli Joseph Loseyn kanssa. 1940 hän siirtyi radioon ja 1945 Hollywoodiin, jossa hän työskenteli Elia Kazanin ensimmäisessä elokuvassa "Brooklynissä kasvoi puu".
Muutaman elokuvan jälkeen Ray palasi New Yorkiin ja ohjasi Broadwayllä Duke Ellingtonin musikaalin "Beggar's Holiday" 1946.
SS Murata

SS Murata eli Società Sportiva Murata on jalkapalloseura San Marinon kaupungista (Muratan kylästä) San Marinosta. Seura on perustettu vuonna 1966. Joukkue pelaa San Marinon jalkapallon mestaruussarjassa. Kaudella 2006-2007 seura vei maansa mestaruuden toisen kerran peräkkäin. Ne ovatkin seuran ainoat mestaruudet liigasta. San Marinon Cupin voiton seura on napannut vuosina 1997 ja 2007. Seura sai kaudeksi 2007-2008 maansa mestarina paikan Mestarien liigan karsintaan ensimmäisenä sanmarinolaisseurana. Aiemmin San Marinon mestari oli päässyt vain UEFA Cupiin.
Se arvottiin Mestarien liigan ensimmäisellä karsintakierroksella suomalaista TamU:a vastaan. Joukkuetta pidetään eurooppalaisittain kääpiönä ja se putosi kauden 2006 UEFA Cupin karsinnassa Kyproksen APOEL Nikosialle yhteismaalein 1-7. Silti Muratassa pelaa kaksi takavuosien kovaa nimeä: Serie A:ssa pelannut hyökkääjä Massimo Agostini ja vuoden 1994 brasilialainen maailmanmestari, keskuspuolustaja Aldair, jonka vanha seurakaveri Agostini sai houkuteltua osallistumaan karsintaan TamU:a vastaan.
Seuran nykyinen puheenjohtaja on Davide Graziosi.
Joukkueen kokoonpano on vuonna 2020 seuraavanlainen: 
Saavutukset.
San Marinon liigamestaruus (3): 2006, 2007, 2008
Coppa Titano (3): 1997, 2007, 2008
Trofeo Federale (3): 2006, 2008, 2009
Sankin kōtai

Sankin kōtai () oli Tokugawa-shōgunaatin Japanissa Edo-kaudella harjoittama poliittinen käytäntö. Sen mukaan jokaisen daimion tuli jättää vaimonsa ja perijänsä shōgunaatin hallintokaupunkiin Edoon panttivangeiksi sekä matkustaa itse kausittain oman daimiokuntansa ja Edon välillä viettäen vuoden Edossa ja vuoden hanissaan. Osalle daimioista aikaväli oli puoli vuotta. Politiikan tarkoituksena oli hallita daimioita ja estää heitä kapinoimasta shōgunaattia vastaan.
Perheenjäsenten jättäminen Edoon panttivangeiksi oli jossain määrin käytössä jo ennen sankin kōtain voimaantuloa. Virallisesti kaikkia kattava käytäntö astui voimaan Tokugawa Iemitsun määräyksestä vuonna 1636. Tämän jälkeen sankin kōtaista muodostui daimoiden elämää voimakkaasti hallitseva toimintatapa. Järjestelmän vuoksi monet daimiot ylläpitivät Edossa kartanoita palvelijoineen ja vartioineen. Ylimääräiset kartanot ja jatkuva matkustaminen aiheuttivat huomattavaa rasitusta daimioiden taloudelle, mikä esti heitä kokoamasta bakufua uhkaavia sotajoukkoja.
Suurimmillaan daimioiden mukana matkustavien alaisten määrä nousi jopa useisiin tuhansiin. Vuosien kuluessa mukana kulkevien palvelijoiden ja sotilaiden lukumäärää jouduttiin supistamaan määräyksillä, koska suurten joukkojen katsottiin aiheuttavan kohtuutonta rasitusta tavalliselle kansalle.
Vuoden 1862 lopussa sankin kōtai -järjestelmän määräyksiä lievennettiin, jotta daimot kykenisivät paremmin valmistautumaan mahdollisena pidettyyn sotaan länsimaalaisia vastaan. Daimioiden ei tarvinnut enää viettää Edossa kuin yksi vuosi kolmesta. Heillä oli myös lupa viedä perheensä pois Edosta. Järjestelmää yritettiin myöhemmin ottaa uudelleen käyttöön, mutta shōgunaatin valta daimioihin oli tuolloin heikentynyt niin paljon, etteivät korkeimmat daimiot enää suostuneet vastaamaan shōgunaatin vaatimukseen. Hovin kehotuksesta shōgunaatti lopulta luopui yrityksistä järjestelmän palauttamiseksi.
Tiepistiäiset

Tiepistiäiset (Pompilidae) on tiepistiäismäisten yläheimoon (Pompiloidea) kuuluva pistiäisheimo. Tiepistiäiset ovat yksineläviä petopistiäisiä, joita esiintyy etenkin trooppisilla alueilla. Useimmat lajit ovat huomattavan kirkasvärisiä ja monilla lajeilla on myös värikkäät siivet varoituksena saalistajille.
Monista muista petopistiäisistä poiketen tiepistiäiset ovat pitkälle erikoistuneet saalistamaan hämähäkkejä toukkiensa ravinnoksi. Niillä onkin monia anatomisia sopeutumia, jotka mahdollistavat nopean ja ketterän liikkumisen pistiäisen saalistaessa usein sen itsensä kokoista hämähäkkiä. Munimiseen valmis naaras kaivaa maahan kolon ja lähtee etsimään sopivaa hämähäkkiä. Sellaisen löydettyään naaras, tavallisesti kamppailun jälkeen, lamauttaa hämähäkin pistämällä siihen myrkkyä ja raahaa saaliin pesäkoloon, jossa se munii yhden munan hämähäkin vatsapuolelle. Tämän jälkeen emo sulkee pesän ja siirtyy tekemään uutta. Kuoriuduttuaan pistiäistoukka syö liikuntakyvyttömän hämähäkin, koteloituu ja tulee ulos pesästä muodonvaihdoksen jälkeen. Aikuiset yksilöt elävät kukkien medellä.
Tiepistiäiset eivät ole aggressiivisia, mutta niiden pisto on tavallisesti ihmisellekin varsin kivulias. Erityisen tuskallisina pidetään varsin kookkaiden "Pepsis"- ja "Hemipepsis"-sukuihin kuuluvien tiepistiäisten pistoa. Nämä suvut tunnetaan englanninkielisellä nimellä "tarantula hawk" viitaten niiden tapaan saalistaa toukilleen lintuhämähäkkejä.
Lamborghini Gallardo

Lamborghini Gallardo on italialaisen Lamborghinin valmistama, Gran Turismo ja superauto-luokkiin kuuluva yksi suorituskykyisimmistä vakioautoista. Myös Gallardo Spyder -avomallina valmistettu auto esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2003.
Gallardo on ensimmäinen Lamborghinin valmistama automalli, jonka voidaan sanoa soveltuvan jossain määrin myös arkiajoon. Muun muassa tämän vuoksi siitä on tullut merkin historian eniten myyty automalli. Marraskuussa 2005 rikottiin 3 000 valmistetun kappaleen raja ja vuoden 2007 oli autoja valmistettu jo yhteensä 5 000 kpl. Auto on myös sisustettu aiempia malleja ylellisemmin ja muun muassa muoviosia on korvattu nahalla.
Tekniikka.
Alumiinikorisen Gallardon saa joko kuusivaihteisella manuaalivaihteistolla tai automatisoidulla mekaanisella vaihteistolla (E-gear) varustettuna.
Moottori.
Autossa on V10-moottori keskellä pitkittäin.
Mitat.
Murcielagoon verrattuna auto on 280 mm lyhyempi ja akseliväli on 105 mm pienempi.
Gallardo Superleggera.
Superleggera-versio esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2007. Tässä mallissa perusmallista lähtöisin olevan moottorin maksimiteho on 530 hv eli 10 hv enemmän kuin perusmallissa. Painoa on pudotettu 100 kg (USA 70 kg). Kiihdytys 0-100 km/h vie 3,8 sekuntia, eli 0,5 sekuntia perusmallia nopeammin. Auton kevyt kokonaispaino on saavutettu runsaalla hiilikuidun käytöllä. Mm. konepelti (läpinäkyvä), diffuusori, sivupeilit, ovipaneelit ja keskitunneli on valmistettu hiilikuidusta.
Peter Cook

Peter Edward Cook (17. marraskuuta 1937 – 9. tammikuuta 1995) oli brittiläinen koomikko, jota pidetään johtavana hahmona 1960-luvun brittiläisessä komediabuumissa. Stephen Fry on kutsunut häntä 'hauskimmaksi mieheksi, joka koskaan on vetänyt henkeä'.
Alkuvaiheet.
Peter Cook syntyi Devonissa kolmen lapsen perheeseen ainoana poikana. Hän opiskeli Cambridgen yliopistossa, jossa hän kirjoitti ja esitti sketsejä Cambridge Footlights Clubissa. Hänestä tuli tähti ensimmäisessä menestysrevyyssään "Beyond the Fringe" yhdessä Dudley Mooren, Alan Bennettin ja Jonathan Millerin kanssa. Mooren kanssa hän esitti merkittäviä rooleja lukuisissa elokuvissa ja tv-sarjoissa, kuten "Not Only... But Also", "The Wrong Box", "Bedazzled" ja "Derek &amp; Clive".
"Not Only... But Also" ja 60-luku.
Cookin komediayhteistyö Mooren kanssa johti suosittuun ja kriitikoiden ylistämään sketsisarjaan "Not Only... But Also". Ohjelman suosiosta huolimatta BBC lopulta tuhosi suurimman osan sarjan nauhoituksista, koska formaattiin upposi liikaa rahaa. Kun Cook sai tietää, että sarja lopetettaisiin, hän tarjoutui ostamaan loput nauhat, mutta BBC kieltäytyi tekijänoikeuslakien vuoksi. Vain kahdeksan alkuperäisestä 22 episodista säilyi.
Vuonna 1968 Cook ja Moore alkoivat tuottaa neljä yhden tunnin mittaista sketsisarjaa nimeltä "Goodbye Again". Sarja perustuisi Not Only... But Alsosta tuttuihin Pete ja Dud-hahmoihin. Sarja ei ollut yhtä laadukas ja Cook joutui usein turvautumaan lunttilappuihin vuorosanojen unohtelun takia. Moore joutui usein paikkaamaan aukkoja Cookin dialogissa. Sarjasta julkaistiin VHS- ja DVD-kokoelmat vuonna 2005. John Cleese oli mukana esiintymässä ja hänet voi nähdä sarjan ensimmäisissä osissa.
Kuolema.
Cook alkoi juopotella rankasti äitinsä kuoltua vuonna 1993, ja hän menehtyi vuonna 1995 sisäiseen verenvuotoon 57-vuotiaana. Hänet tuhkattiin ja tuhkat haudattiin St. Johnin kirkon viereen Hampsteadiin, lähelle Cookin taloa.
Cookia pidetään suunnattoman merkittävänä hahmona brittiläisessä komediassa. Cook-faneja ovat muiden muassa Monty Python, Hyväkkäät (The Goodies) ja Chris Morris. Lisäksi koomikko Russell Brand on sanonut Cookin vaikuttaneen häneen. Kymmenen vuotta Cookin kuoleman jälkeen Channel 4 järjesti "The Comedian's Comedian" -äänestyksen, jossa Cook sijoittui ensimmäiseksi päihittäen monia merkittäviä koomikoita, kuten Groucho Marxin, John Cleesen, Eric Morecamben, Ohukaisen ja Paksukaisen, Bill Hicksin ja Woody Allenin.
Maserati MC12

Maserati MC12 italialaisen Maseratin valmistama superauto, joka on teknisesti läheistä sukua Ferrari Enzolle. Autosta on esitelty myös Corsa ja Versione Corse -erikoismallit.
MC12 esiteltiin luokittelumallina FIA:n GT sarjaa varten. Luokittelu vaati 25 kappaleen valmistamista katukäyttöön. 25 kappaleen sarja oli valmistettu ja myyty vuoden 2004 lopussa, potentiaalisia asiakkaita oli kuitenkin enemmän ja se mahdollisti uuden 25 kappaleen sarjan tekemisen. Kaikkien autojen piti olla alun perin samanvärisiä (valkosinisiä, joka oli Maseratin käyttämä väriyhdistelmä kilpa-autoissa 50-luvulla) mutta kolme autoa löytyy kuitenkin eri värisenä: yksi hopea, yksi tumman harmaa ja yksi tumman sininen. Autossa on irrotettava kovakatto, kori on hiilikuitua ja alustassa on kaksi alumiinista apurunkoa. Vaihteistona on ohjauspyörän vivuilla vaihdettava 6-vaihteinen Cambiocorsa -automatisoitu manuaalivaihteisto. Autossa on keskimoottori.
Kehitys.
Maserati MC12:n kehittely alkoi kun Ferrari omisti Maseratin, jotta se voisi luoda FIA GT -sarjaan kilpa-auton Maseratille. Sen alkuperäinen nimi oli "MCC" ("Maserati Corse Competizione") ja Giorgio Ascanellin oli tarkoitus kehitellä autoa samanaikaisesti "MCS:n", maantieversion, kanssa. Korin muoto kehiteltiin tuulitunnelitesteissä Giorgetto Giugiaron ideasta, vaikka suurimman osan muotoilusta on tehnyt Frank Stephenson. MCC:n korin muoto oli hyvin samanlainen kuin MC12:n, mutta esimerkiksi autojen etuspoilerit olivat erilaiset. Andrea Bertolini oli auton päätestiajaja kehityksen aikana (vaikkakin osan testeistä teki Michael Schumacher), ja testasi MCC:tä säännöllisesti Fiorano Circuit -radalla. Kun MCC:tä kehitettiin pidemmälle, MCS katosi ja lopullinen nimi, MC12, julkaistiin.
Auto perustuu voimakkaasti Enzo Ferrariin: niissä on molemmissa sama moottori, Ferrari Dino V12, pienillä muutoksilla, sama vaihdelaatikko (nimi on tosin muutettu "Maserati Cambiocorsaksi") ja sama runko ja raideväli. Maserati MC12:ssa on oma korirakenne, joka on leveämpi, pidempi ja hieman korkeampi. Tuulilasi on kuitenkin ainut ulkoinen osa, joka on yhteinen Enzon kanssa. Tämä kokomuutos suurentaa MC12:n downforcea.
MC12 Corsa.
Bolognan autonäyttelyssä joulukuussa 2006 esiteltiin MC12 Versione Corse -erikoismalli, jota valmistettiin ainoastaan 12 kappaletta. Se perustuu MC12 GT1 -malliin ja sen maailmanlaajuinen markkinointi alkoi joulukuussa. Auton veroton hinta on 1 000 000 euroa. Versione Corsessa on 767 hv tehoinen moottori, eli runsaat 120 hv enemmän kuin perusmallissa. Lisäksi manuaalivaihteiston tilalla on sähköhydraulisesti toimiva Cambiocorsa-vaihteisto ja ohjaamoon on lisätty myös matkustajan istuin. Tietyt tekniset ratkaisut aiheuttavat sen, että auto ei sovellu normaaliin liikenteeseen. Huippunopeus on noin 326 km/h ja kiihdytys 0–200 km/h vie n. 6,4 sekuntia. Auton omapaino on noin 1 150 kg.
Ilmajoen seurakunta

Ilmajoen seurakunta on Ilmajoen kunnan alueella toimiva seurakunta, joka kuuluu Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Lapuan hiippakunnan Etelä-Pohjanmaan rovastikuntaan. Seurakunnassa oli 10 475 jäsentä vuonna 2022, ja sen kirkkoherra on Jani Latva-Nikkola.
Historiaa.
Ilmajoen seurakunnan alue kuului alun alkaen muun suomenkielisen Etelä-Pohjanmaan tavoin suureen Kyrönjoensuun/Pohjankyrön emäseurakuntaan, jonka keskus oli nykyinen Isokyrö. 
Ilmajoen kappeliseurakunta perustettiin vuonna 1516 Kyrön emäseurakunnan yhteyteen. Tuolloin Suomen viimeinen katolinen piispa Arvid Kurki vihki Ilmajoen kappelin Pyhän Annan ja apostoli Jaakobin kunniaksi. Vuonna 1532 Ilmajoesta tuli itsenäinen kirkkopitäjä, jolloin se sai myös oman kirkkoherransa.
Ilmajoen emäpitäjän alue käsitti nykyiset Alavuden, Jalasjärven, Kauhajoen, Kurikan, Peräseinäjoen ja Seinäjoen alueet. 1600- ja 1700-kuvulla Ilmajoen asutus tihentyi ydinalueella ja myös Alavus, Kauhajoki ja Jalasjärvi olivat voimakasta uudisasutusaluetta. Vuonna 1638 Ilmolan kappelin paikalle rakennettiin tornillinen pitkäkirkko, jonka yhteyteen nousi vuonna 1693 pohjalaismallinen renessanssitapuli. 
Ilmajoen kirkkopitäjään muodostettiin 1600-luvulla uusia kappeliseurakuntia: Kauhajoki (1627), Kurikka (1672), Alavus (1674) ja Jalasjärvi (1689). Ilmajoen kirkkopitäjä hajaantui lopullisesti kuitenkin vasta 1800-lopulla, jolloin loputkin kappeliseurakkunat muutettiin itsenäisiksi seurakunniksi.
Ilmajoen vanha kirkko purettiin, kun kokkolalaisen Matti Hongan rakentama nykyinen kirkko valmistui vuonna 1765. Ilmajoen ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa vuonna 1860 kirkkoherra Carl Rudolf Forsmanin toimesta. Tätä ennen opetusta oli jo annettu Ala-Lauroselan talossa. Ilmajoen kunnallishallinto erotettiin seurakunnasta vuonna 1866.
Herätysliikkeet.
Ilmajoen seurakunta kuuluu muun Seinäjoen eteläisen ja läntisen alueen tavoin voimakkaaseen ja yhtenäiseen evankelisen herätysliikkeen tukialueeseen.
Kirkkoherrat.
Seurakunnassa ovat olleet seuraavat kirkkoherrat:
Tramontana

Tramontana on espanjalainen yksi- tai kaksipaikkainen urheiluauto, jonka muotoilussa on otettu vaikutteita muun muassa Formula 1 -autoista. Se on valmistettu Gironassa, Costa Bravassa. Tramontana esiteltiin ensimmäisen kerran vuoden 2005 Geneven autonäyttelyssä. Kaksipaikkaisessa mallissa matkustaja istuu kuljettajan takana hieman kuljettajaa korkeammalla. Auton konepellissä oleva merkki on tehty puhtaasta valkokullasta. Autoja aiotaan valmistaa vain 12 kappaleen vuosivauhtia, kun tuotanto vuonna 2008 lähtee kunnolla käyntiin.
Nimi "Tramontana" viittaa voimakkaasen vuoristotuuleen.
Runko.
Auton runko on valmistettu alumiinista ja hiilikuidusta, jotta autosta on saatu mahdollisimman kevyt.
Tekniikka.
Vaihteisto on kuusivaihteinen manuaalivaihteisto. Jousitus on toteutettu joka kulmassa kaksin koiranluin.
Moottorit.
Moottori on DOHC V12 -moottori.
Futility, or the Wreck of the Titan

Futility, or The Wreck of Titan on Morgan Robertsonin kirjoittama novelli vuodelta 1898. Se kertoo tarinan kuvitteellisesta aikoinaan maailman suurimmasta ja ylellisimmästä matkustajalaivasta "Titanista" sekä sen haaksirikosta huhtikuussa 1898. Kirjalla on hyvin paljon yhtäläisyyksiä neljätoista vuotta myöhemmin tapahtuneen "RMS Titanicin" haaksirikon kanssa. Robertson kirjoitti kirjan pukeakseen sanoiksi oman turhautumisensa sen ajan viktoriaaniseen yhteiskuntajärjestelmään.
Alkuperäinen vuoden 1898 novelli ilmestyi nimellä "Futility", eikä se saanut paljonkaan huomiota osakseen. Vuonna 1912, pian Titanicin uppoamisen jälkeen, novelli julkaistiin uudelleen pienin muutoksin nimellä "The Wreck of Titan".
Juoni.
Tarinan päähenkilö on John Rowland, Kuninkaallisesta laivastosta erotettu upseeri, joka on erottamisensa jälkeen ratkennut alkoholistiksi ja pudonnut yhteiskunnan alimpaan kerrokseen. Nyt hän työskentelee brittiläisellä matkustajaristeilijä "Titanilla" kansimiehenä. "Titan" lähtee matkalleen New Yorkista kohti Englantia matkustajinaan rikkaita kuuluisuuksia. Eräänä yönä "Titan" törmää jäävuoreen ja alkaa upota. Pelastusveneitä on vain puolelle matkustajista, mutta edes niin moni ei pelastu, vaan ainoastaan 13 henkeä, joiden joukossa on Rowland sekä hänen entisen rakastajattarensa tytär. Rowland on tavannut rakastajattarensa ja tämän tyttären "Titanilla" ja pelastaa tyttären haaksirikosta hyppäämällä jäälle. Loppuosa kirjasta seurataan Rowlandin seikkailuja pohjoisella Atlantilla, missä hän muun muassa tappaa ihmisen ja syö tämän. Rowland ja tyttö pelastuvat, kun he löytävät ajelehtivan pelastusveneen, ja pian eräs laiva noukkii heidät kyytiinsä. Rowlandin palattua Englantiin elämä palaa taas raiteilleen ja hän pääsee parlamenttiin töihin. Kirja loppuu siihen, kun Rowland vastaanottaa viestin entiseltä rakastajattareltaan, joka kutsuu Rowlandin tapaamaan häntä ja tytärtään.
Yhtäläisyydet Titanicin kanssa.
Edellä mainituista yhtäläisyyksistä huolimatta kirjan ja "Titanicin" haaksirikon välillä on tärkeitä eroavaisuuksia. "Titan" lähti matkaan New Yorkista, kun taas "Titanic" Southamptonista. "Titanin" haaksirikkoyönä oli sumuista, kun taas "Titanicin" upotessa oli täysin kirkasta ja tyyntä. Lisäksi "Titan" upposi paljon nopeammin kuin "Titanic", ja se myös kaatui ennen katoamistaan pinnan alle. Tärkein eroavuus on selviytyjien määrä: "Titanicilta" pelastui 706, kun taas "Titanilta" vain 13.