tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Frank Robson

Frank Robson (27. huhtikuuta 1946 Bradford on Avon, Iso-Britannia – 16. marraskuuta 2024 Lahti) oli brittiläissyntyinen laulaja, pianisti ja urkuri, joka tuli Suomeen ensimmäisen kerran vuonna 1967.
Robson oli tavannut lontoolaisessa pubissa suomalaisia. Yhtyeensä kiertueen loputtua odottamatta Tukholmaan vuonna 1967 hän soitti päähänpistosta Lontoossa saamaansa suomalaiseen puhelinnumeroon ja tuli sitä myötä Suomeen. Juuri tuolloin Suomessa oli kysyntää englantia äidinkielenään puhuvalle rockmuusikolle, jolla oli alan kokemusta Lontoosta. Lontoossa hän oli soittanut muun muassa Small Faces -yhtyeen kanssa.
Suomessa Robson sai nopeasti töitä yhtyeessä Mosaic, jonka solisti Kirill Babitzin oli lähtenyt soolouralle taiteilijanimellä Kirka. Mosaicin levyttämän singlen molemmat kappaleet olivat Robsonin käsialaa. Seuraavaksi Robson pyydettiin paikkaamaan Jim Pembroken jättämää aukkoa Blues Sectioniin, jonka kanssa hän samoin levytti kaksi kappaletta. Kesällä 1968 hän teki 50 keikkaa ja palasi niiden jälkeen Englantiin, kun yhtye hajosi.
Robson ajatteli palanneensa pysyvästi Englantiin, mutta pian hänet pyydettiin takaisin Suomeen perusteilla olleeseen Tasavallan Presidenttiin. Hän oli mukana yhtyeen kahdella ensimmäisellä levyllä, mutta ennen kolmatta levyä "Lambertlandia" hänet erotettiin. Robsonin kannalta oli valitettavaa, että juuri tässä vaiheessa yhtye lähti Englantiin ja teki siellä paljon huomiota saaneita keikkoja. Robson sai kuitenkin myöhemmin vielä uuden mahdollisuuden, kun yhtye koottiin uudelleen 1999 ja teki vuonna 2006 vielä yhden levyn, "Six Completen". Sen kappaleet ovat Jukka Tolosen ja Robsonin käsialaa.
Robson julkaisi viisi soololevyä. Hän toivoi vielä voivansa tehdä levyn, vaikka sairasti vuodesta 2013 nielusyöpää, ja monen leikkauksen jäljiltä hänen lauluäänensä ei ollut enää entisensä. Toiveita kuitenkin herätti Robsonin luonnehdinta, jonka mukaan hänen äänensä on “jossakin Joe Cockerin ja Louis Armstrongin välimaastossa eli aika raspi”. Robsonin varhaisista levyistä "Robson" ja "Stay Awhile" on julkaistu uudelleen, julkaisijana Svart Records. Sama levy-yhtiö on julkaisemassa myös kokoelman Robsonin varhaisia singlejä, kaikkiaan 14 kappaletta.
Robsonilla oli kaksi tytärtä, joista Jenny Robson on laulaja.
Kortteliralli

Kortteliralli on nuorisokulttuurin muoto, jossa autolla tai moottoripyörällä ajetaan ilman päämäärää. Korttelirallista käytetään alueesta riippuen eri slangisanoja, kuten pilluralli tai torimunkki. Korttelirallin harrastaminen keskittyy pääasiassa viikonloppuiltoihin ja sisältää useissa tapauksissa alkoholin käyttöä, sosiaalista kanssakäymistä ja musiikin kuuntelua. 
Korttelirallista kantautuu usein melua pitkienkin matkojen päähän, mikä voi häiritä tuntuvasti asumismukavuutta kaupungin keskustoissa. Ylinopeudella ajaminen aiheuttaa myös vaaratilanteita muille liikkujille, kuten jalankulkijoille ja pyöräilijöille. Suomen laki kieltää, tulkinnasta riippuen, korttelirallin häiritsevänä ajona taajamassa. Sitä katsotaan kuitenkin usein läpi sormien. Alkoholinkäytöstä voi seurata myös rattijuoppoutta ja järjestyshäiriöitä. 
Kortteliralli keskittyy perinteisesti kaupunkien keskustoihin, jossa saatetaan ajaa useita tunteja peräkkäin samaa reittiä edestakaisin. Hiljaisilla teillä nopeudet nousevat usein suuriksi, välillä kohtalokkain seurauksin.
Etelä-Karjalan poliisilaitoksen (nykyinen Kaakkois-Suomen poliisilaitos) ylikonstaapelin Kai Siparin mukaan kortteliralli on vähentynyt muun muassa kaupunkien keskustojen liikennejärjestelyjen takia.
Jukka Nieminen

Jukka E. Nieminen (s. 1967) on tamperelainen muinaishistorian harrastaja, kirjailija, toimittaja ja elokuvantekijä. Nieminen tunnetaan muinaishistorian harrastajana, ja hän on kirjoittanut aiheesta useita kirjoja. Nieminen on kirjoittanut myös rajatieto- ja kauhukirjallisuutta sekä näitä aihepiirejä sivuavia lehtiartikkeleita. Nieminen toimi "Hermeetikko"-lehden päätoimittajana vuosina 2006−2011.
Niemisen teos "Muinaissuomalaisten kadonnut kuningaskunta" valittiin "Ultra"-lehden yleisöäänestyksellä 2011 Vuoden Rajatietokirjaksi. "Muinaistutkija"-lehden artikkelissa (4/2010) teosta luonnehdittiin epäuskottavaksi näennäistieteeksi. 
Teoksessaan "Muinaissuomalaisten kadonnut kuningaskunta" (Salakirjat, 2010) Nieminen esittää, että läntisessä ja eteläisessä Suomessa, erityisesti Satakunnan alueella kirkot on tietoisesti rakennettu niin sanotusti kirkkomitan eli 33,3 kilometrin etäisyydelle toisistaan.
Kirjassaan "Megaliittikivien arvoitus" (Salakirjat, 2016) Nieminen esittää, että tietyntyyppiset toistensa päälle nostetut megaliittikivet ovat mahdollisesti erilaisissa kulttikäytöissä tai muissa käytännön tarkoituksissa olleita ihmisen aikaansaamia teoksia, eikä luonnonilmiöitä, niin kuin tähän asti oli päätelty. Rannansiirtymän perusteella ne on tehty noin 800 vuotta ennen kuin asutusta Suomessa valtavirran tieteessä ajatellaan olleen. Niemisen käsitysten mukaan kyse on aiemmin kokonaan tuntemattomasta alkusuomalaisten kulttuurista, jonka levinneisyys korreloi Yoldiameren ylimmän rantaviivan muodostaman saariston kanssa. Tiedemaailma ei ole toistaiseksi kommentoinut Niemisen ajatuksia.
Vuonna 2013 Nieminen ohjasi ja näytteli pääosan kartanokummitus-aiheisessa lyhytelokuvassa "Vaivaistalo". Hän on myös näytellyt ja ohjannut lyhytelokuvan "Niina – palkkionmetsästäjä", joka julkaistiin vuonna 2016. Lisäksi Nieminen on ohjannut ja käsikirjoittanut tieteiskauhuelokuvan "Prioni", joka julkaistiin vuonna 2017.
Etnia

Etnia ry on suomalainen yhdistys, joka perustettiin vuonna 1989. Järjestön alkuperäinen nimi oli Uhanalaisten kansojen ja kulttuurien puolesta - Fjärde världen ry, joka muutettiin Etnia ry:ksi vuonna 2004. 
Etnia ry on kansalaisjärjestö, joka ajaa alkuperäiskansojen oikeuksia ja pyrkii edesauttamaan kansojen mahdollisuuksia harjoittaa omaa kulttuuriaan ja säilyttää perinteiset asuinsijansa. Yhdistys tiedottaa alkuperäiskansojen tilanteesta maailmalla. Yhdistys tekee työtä alkuperäiskansojen ja niiden kulttuurien säilyttämiseksi sekä suojelemiseksi.
Yhdistys on tavoittanut ihmisiä erilaisten kulttuuritapahtumien kautta. Sen pääasialliset tiedotuskanavat ovat olleet "Ensimmäiset kansat -lehti" ja "Etnia-filmifestivaali". Ensimmäiset kansat -lehti ilmestyi neljä kertaa vuodessa. Lehdessä käsiteltiin alkuperäiskansojen kulttuuria, heidän historiaansa ja nykytilannettaan. Etnia-filmifestivaali järjestettiin alun perin pienimuotoisena videofestivaalina vuonna 2000. Vuodesta 2002 festivaali kulki aluksi eri maanosien nimillä, koska festivaalin alkuperäiskansateemojen vuoksi käsiteltiin vuosittain yhden maantieteellisen alueen tilannetta, joko Aasiaa, Afrikkaa tai Latinalaista Amerikkaa. Festivaali oli alun perin ilmainen. Vuonna 2005 festivaali saavutti suuren suosion ja yli 3000 kävijän rajan. Festivaalista tuli myöhemmin maksullinen.
Etnia-filmifestivaalin yhteydessä järjestettiin Turussa keskustelutilaisuuksia ja musiikillisia iltamia. Keskustelutilaisuuksiin osallistuivat suomalaiset ja ulkomaalaiset elokuvaohjaajat sekä dokumentaristit, joilla oli kokemusta alkuperäiskansojen parissa työskentelystä. Kotimaisista ohjaajista keskusteluihin osallistuivat mm. Jouko Aaltonen, Arto Halonen ja Markku Lehmuskallio. Ulkomaisista ohjaajista keskusteluihin osallistuivat mm. iranilainen Bahman Ghobadi ja burkinalainen Dani Kouyaté. Heidän lisäkseen keskusteluihin osallistui usein joku alkuperäiskansan edustaja, kuten bolivialainen viljelijä Humberto Claros tai botswanalainen san-kansan edustaja Moronga Tanago. Musiikkitapahtumissa esiintyivät mm. Ruotsissa asuva kongolainen Marius Billy (Gobenson) ja Turussa asuva kuubalainen Carlos d'l Puerto yhtyeineen. 
Vuonna 2006 Etnia ry. oli mukana Euroopan ja Aasian maiden kansalaisjärjestöjen tapaamisessa, AEPF:ssä.
Yhdistys oli vuoteen 2013 aktiivisesti mukana erilaisissa tilaisuuksissa. Sen toimintaan liittyivät erilaiset tiedotuskiertueet esimerkiksi alkuperäiskansojen elinalueilla tapahtuvasta öljynporauksesta ja uraanin louhinnasta. Näiden tilaisuuksien lisäksi yhdistys osallistui kehitysyhteistyöprojekteihin Intiassa ja Ugandassa. Intiassa tehty työ käsitteli Intian adivasien maaoikeuksia ja Ugandassa yhdistys tuki Kampalassa toimivaa naistenradioasemaa, Mama FM:ää (yhteistyössä Turussa toimivan Radio Robin Hoodin kanssa), joka pyrkii vahvistamaan naisten asemaa Ugandassa.
Josh Hartnett

Josh Hartnett (s. 21. heinäkuuta 1978 Saint Paul, Minnesota) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja tuottaja.
Lapsuus.
Hartnett syntyi Saint Paulissa Minnesotassa. Hänen vanhempansa olivat eronneet, joten hänen isänsä Daniel Hartnett ja äitipuoli Molly kasvattivat hänet. Hänen biologinen äitinsä muutti takaisin San Franciscoon pian erottuaan Hartnettin isästä, mutta Hartnett kasvoi Saint Paulissa. Hän näytteli ensimmäistä kertaa koulun näytelmässä kahdeksannella luokalla. Hän valmistui vuonna 1996 South High Schoolista, joka sijaitsee Minneapolisissa. Hartnett pelasi amerikkalaista jalkapalloa high schoolissa, mutta lopetti loukattuaan polvensa. Hän aloitti näyttelemisen lopetettuaan jalkapalloilun.
Ura.
Huhtikuussa 1997 Josh Hartnett esitti Michael Fitzgeraldin roolia yhdysvaltalaisessa televisiosarjassa "Cracker". Ennen elokuvarooleja Hartnett esitti pieniä osia televisiosarjoissa sekä mainoksissa. Hartnettin ura sai alkunsa ja hän sai nyt suurempia rooleja, esimerkiksi elokuvissa "Kauhun oppitunnit," "Pearl Harbor", "Virgin Suicides" ja "Isku Mogadishuun". Josh Hartnett sai nyt julkisuutta monin tavoin. Hänet on monta kertaa listattu seksikkäiden näyttelijöiden listalle, sekä kerran hänet valittiin seksikkäimmäksi kasvissyöjäksi.
Yksityiselämä.
Hartnett tapaili lukioajan tyttöystäväänsä Ellen Fensteriä muutaman vuoden ajan. Pari erosi kuitenkin helmikuussa 2004, minkä jälkeen Hartnett on yhdistetty muun muassa vastanäyttelijäänsä Kirsten Dunstiin sekä Scarlett Johanssoniin.
Pitäjänmäen yritysalue

Pitäjänmäen yritysalue () on Pitäjänmäen kaupunginosaan kuuluva, runsaasti työpaikkoja tarjoava läntisen Helsingin osa-alue. Alueella asui noin 3 800 henkeä vuonna 2024 ja työpaikkoja se tarjosi yli 22 700 hengelle vuonna 2022.
Alueen asuinrakennukset, joista suuri osa on melko uusia, sijoittuvat rantaradan eteläpuolelle. Liikenteellisesti vilkkaiden väylien rajaaman kaupunginosan viihtyisyyttä lisää sen naapuristossa etelässä oleva Talin ulkoilupuisto ja viheralue. Vantaanjoen muinainen uoma, nyttemmin pieni Mätäjoki kulkee Pitäjänmäen yritysalueen keskellä olevan Strömbergin puiston läpi matkallaan mereen. 
Pitäjänmäen yritysalueella on päiväkoti ja Strömbergin koulu (peruskoulu) esikouluineen. Alueella annetaan myös ammatillista ja ylempää koulutusta (esimerkiksi Ammatti-instituutin Taitotalo / Amiedu, Sibelius-Akatemian kansanmusiikkiosasto). 
Nimi.
Alueen nimi oli aikaisemmin "Pitäjänmäen teollisuus­alue" (), mutta vuoden 2013 alussa se muutettiin kaupunginhallituksen päätöksellä Pitäjänmäen yritysalueeksi. Uusi nimi oli jo ennestään ollut vakiintumassa käyttöön, sillä alueella toimii monenlaisia yrityksiä mutta enää vähenevässä määrin teollisuutta.
Liikenne.
Alueen liikenneväylistä keskeisimpiin kuuluu 1904 rakennettu Helsingin ja Turun välinen rantarata. Radan lähiliikennettä palvelevista asemista niin Valimo kuin Pitäjänmäkikin sijoittuvat Pitäjänmäen yritysalueelle. Muita valtaväyliä ovat aluetta idässä rajoittava Vihdintie (seututie 120, samalla raja Haagaan) sekä pohjoisessa Kaupintie (raja Marttilaan) ja Vihdintien liikenneympyrästä alkava Pitäjänmäentie (seututie 110, tämä jatkuu Espoon puolella Turuntienä; radan pohjoispuoliselta osaltaan toimii samana rajana Reimarlaan).
Rakennushistoriaa ja yritystoimintaa.
Rantaradan läheisyyteen nousi 1900-luvun alkupuolella merkittävä teollisuusalue Strömbergin valimon yhteyteen radan eteläpuolelle. Raskaampaa teollisuutta edustaa alueella yhä ABB. Ajan saatossa toimitiloja on rakennettu lisää.
Arkkitehtonisesti kiinnostavana kohteena pidetään Pitäjänmäen yritysalueella muun muassa Valion pääkonttoria (1974, osoitteessa Meijeritie 6). Valion Tietokonekeskuksen (1985) suunnitteli Antti Katajamäki ja Tutkimuskeskuksen (1994) Osmo Syrjänen.
Pitäjänmäen yritysalueen konttoreissa tehdään nyttemmin erityisesti informaatioteknisen alan tutkimusta, tuotekehitystä, suunnittelua ja muuta toimistotyötä. Alueella on suuryritysten (esimerkiksi ABB, CGI ja Fujitsu) ohella paljon vilkasta pientä ja keskisuurta yritystoimintaa esimerkiksi myynnin, huollon ja laitekorjaamojen palvelujen piirissä. Alueella toimii esimerkiksi Halvan makeistehdas. Lisäksi Telia on rakentanut alueelle suuren datakeskuksen.
Rauhala

Rauhala tarkoittaa seuraavia asioita:
Maantieteellisiä paikkoja:
Sukunimenä:
Bindura

Bindura on kaupunki Zimbabwessa. Se sijaitsee Mazowen laaksossa noin 88 kilometriä Hararesta koilliseen ja on Keski-Mashonamaan suurin asutuskeskus. 
Bindura on ollut nykyisellä nimellään olemassa vuodesta 1913 lähtien. Sitä ennen se tunnettiin nimellä Kimberley Reefs sinne vuonna 1901 avatun kultakaivoksen mukaan. Vuonna 1913 kaupunkiin rakennettiin rautatie. Nykyään alueella toimii myös nikkelikaivos.
Binduran väkiluku oli vuoden 1982 väestönlaskennan aikaan 18 243. Kaupungissa sijaitsee mm. Binduran tieteellisen koulutuksen yliopisto (BUSE).
Naji Hakim

Naji Subhy Paul Irénée Hakim (s. 31. lokakuuta 1955, Beirut) on libanonilainen säveltäjä ja urkuri. Hän opiskeli urkujensoittoa yksityisesti Jean Langlais'n johdolla sekä Pariisin konservatoriossa opettajinaan Roger Boutry, Jean-Claude Henry, Marcel Bitsch, Rolande Falcinelli, Jacques Castérède ja Serge Nigg. Isänsä toivomuksesta hän suoritti musiikkiopintojen ohella myös insinöörin tutkinnon. Tekniikan alalla Hakim ei ole kuitenkaan työskennellyt päivääkään.
Hakim on voittanut urallaan kansainvälisiä urkukilpailuja Haarlemissa, Beauvais'ssa, Lyonissa, Nürnbergissä, St Albansissa, Strasbourgissa ja Rennesissä. Hän on toiminut urkurina muun muassa Pariisin Sacré-Cœurissä 1985–1993. Vuonna 1993 Hakim valittiin Olivier Messiaenin toivomuksesta tämän seuraajaksi Pariisin Pyhän Kolminaisuuden (La Trinité) kirkon urkuriksi.
Hakim on ollut 1980-luvulta alkaen yksi merkittävimmistä ranskalaisen urkuri-säveltäjä-improvisoija-perinteen edustajista. Hänen sävellyksistään "Symphonie en Trois Mouvements " sai Amis l’Orgue -palkinnon 1994 ja "Embrace of Fire" menestyi Anton Heillerin muistokilpailussa Yhdysvaltain Tennesseessä 1986. Vuonna 1991 Académie des Beaux-Arts myönsi hänelle André Caplet -sävellyspalkinnon.
Naji Hakim konsertoi maailmanlaajuisesti urkurina ja improvisoijana. Hän pitää mestarikursseja ja toimii analyysin professorina Boulogne-Billancourtin konservatoriossa sekä vierailevana professorina Royal Academy of Musicissa Lontoossa. Hakim on kirjoittanut myös oppikirjoja musiikkianalyysistä ja urkuimprovisaatiosta. 
Vuonna 2000 Hakim kutsuttiin jäseneksi Rooman Consociatio Internationalis Musicae Sacrae -järjestöön. Vuonna 2002 Hakim sai Kaslikin yliopiston kunniatohtorin arvon. Paavi Benedictus XVI antoi Hakimille 2007 tunnustuksen tämän ansioista katolisen kirkon hyväksi.
Sävellystuotanto.
Hakimin tuotantoon kuuluu sinfonia orkesterille "Les Noces de l’agneau", kuusi konserttoa, yli 40 urkuteosta, kamarimusiikkia uruille ja muille soittimille, teoksia pianolle, cembalolle, harpulle, kaksi viulusonaattia, oratorion, messuja ja muuta vokaalimusiikkia.
Spirit of Nature

Spirit of Nature (täydellinen nimi Spirit of Nature Wood Architecture Award) on vuonna 2000 ensimmäisen kerran jaettu kansainvälinen arkkitehtuuripalkinto, jota jakoi suomalainen Puu kulttuurissa -yhdistys kahden vuoden välein Lahdessa Sinfonia Lahden kansainvälisen Sibelius-festivaalin yhteydessä. Palkintoa on rahoittanut Suomen Metsäsäätiö. Palkinnonsaajien töitä on nähtävissä Lahden Sibeliustalon ympäristössä sijaitsevassa Puuarkkitehtuuripuistossa. 
Spirit of Nature Wood Architecture Award -palkinnon myötä Puu kulttuurissa ry halusi tukea ja nostaa esiin kansainvälisellä tasolla arkkitehtuuria, jossa puulla materiaalina on keskeinen asema.
Palkinto myönnettiin rakennustaiteellisista ansioista henkilölle tai ryhmälle, joka on töissään osoittanut puumateriaalin etevää ja luovaa käyttöä. Vuonna 2000 palkinnon arvo oli 50 000 euroa ja sittemmin 40 000 euroa. Vuonna 2015 palkintona ei myönnetty rahaa.
Vuonna 2010 jaettiin ensimmäisen kerran Young Spirit of Nature -palkinto, jolla kannustettiin Suomessa opiskelevia arkkitehtiopiskelijoita luovaan puun käyttöön. Palkinnon suuruus oli 5 000 euroa.
Puu kulttuurissa ry:n toiminnan tarkoituksena oli edistää ja vaalia kulttuuriperintöä, jossa on läsnä luonto. Suomalaisen musiikin, kuvataiteiden ja arkkitehtuurin maine lepäsi yhdistyksen mukaan tämän perinnön varassa. Spirit of Nature -palkinnon myötä yhdistys haluaa edesauttaa ja vaalia perinteeseen liittyvien kestävien arvojen jatkumista.
Puu kulttuurissa -yhdistyksen toiminta päättyi vuonna 2016. Yhdistyksen historiikin "Puu kulttuurissa ry 1998-2016" kirjoitti Tuomas Salo.
Salav Alijev

Salav Magomedsalihovitš Alijev (k. 2. joulukuuta 2021) oli kumykkinationalisti ja poliitikko Dagestanissa Venäjällä. Hän oli perustamassa Kumykkien kansanpuoluetta (tai "Tenglikiä") vuonna 1990. Alijev uskoi, että kumykit ovat keskiaikaisten kasaarien jälkeläisiä. Tämä ja Kasaarien kaanikunnan sekä Kumykkien kuningaskunnan sijainti innoittivat hänen visiotaan kumykkien hallitsemasta itsenäisestä Dagestanista. Hänen kritisoijansa ovat huomauttaneet, että sellainen valtio olisi vähemmistönsä hallitsema.
Magomedali Magomedov

Magomedali Magomedovitš Magomedov (, 15. kesäkuuta 1930 Levaši, Levašin piiri Dagestanin ASNT – 2022) oli dagestanilainen poliitikko ja maan pitkäaikainen johtaja. Hän oli Dagestanin valtioneuvoston puheenjohtaja vuosina 1994–2006. Kansallisuudeltaan hän on dargini.
Magomedov valmistui Dagestanin teatteri-instituutista vuonna 1952 ja Dagestanin maatalousinstituutista vuonna 1968. 
Hänestä toimi vuodet 1983–1987 Dagestanin ASNT:n ministerineuvoston puheenjohtajana. Hän oli yksi harvoista johtajista, jotka säilyttivät asemansa Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen. Magomedov valittiin Dagestanin valtioneuvoston puheenjohtajaksi 26. heinäkuuta 1994. Toiselle kaudelle hänet valittiin 26. kesäkuuta 1998 ja kolmannelle kaudelle 25. kesäkuuta 2002.
Magomedov erosi tehtävästään kesken virkakauden 19. helmikuuta 2006 ilman selvää syytä. Hänen seuraajakseen valittiin seuraavana päivänä Muhu Alijev.
Suukko (makeinen)

Suukko on tanskalainen ympäri maailmaa eri nimillä tunnettu makeinen. Tanskassa 1800-luvulla kehitettyä makeista on kutsuttu nimellä "flødeboller" eli ’kermapulla’. Makeista on kutsuttu myös nimellä "negerkys", josta suomalainen nimi "neekerinsuukko" on tullut. Nimitys "crembo"/"krembo" makeiselle on tullut Israelista, jossa makeista kutsuttiin alun perin eurooppalaiseen tapaan nimellä "roš kuši" eli ’neekerin pää’. Myöhemmin nimityksestä luovuttiin ja siirryttiin käyttämään nimitystä "krembo". Krembo on yhdistelmä heprean kielen sanoista "krem" (kerma) ja "bo" (sisällä). Krembossa on pyöreän keksin päällä munavaahtoa, joka on kuorrutettu ohuesti suklaalla. Makeinen on kääritty alumiinifolioon. Israelissa tätä herkkua syödään vain talvisaikaan mutta runsain määrin.
Suukot Suomessa.
Suomessa makeista valmistaa nykyisin Brunberg. Alkujaan makeista valmistivat muutkin (esimerkiksi Hellas nimellä Neekerin suudelma 1920-luvulla), mutta Brunberg aloitti sen teollisen tuotannon Porvoossa vuonna 1951. Pysyviä makuja on kolme: mansikka, vanilja ja mokka. Lisäksi kausittain saatavilla olevia tai olleita makuja ovat ainakin talvisuukko (puolukka-karpalo), kevätsuukko (sitruuna-lime), tropical (ananas-banaani-passion-persikka), banaani sekä toffee. 
Suomessa makeista on kutsuttu neekerinsuukoksi tai -pusuksi vanhempaa perua olevan saksankielisen nimityksen, "Negerkuß", mukaan. Nimi muutettiin vuonna 2001 "Brunbergin suukoksi," vaikka suukon nimen vaihtamisesta saatu palaute oli ollut Brunbergin toimitusjohtajan Tom Brunbergin mukaan ”lähes sataprosenttisesti vastustavaa”. Samalla muutettiin pakkauksen kuvaa neutraalimmaksi: karikatyyrin tapaan kuvattujen mustaihoisten hahmojen huulia pienennettiin ja kaislahame muuttui kankaiseksi. Myös Saksassa makeisen nimitys on muutettu suklaasuukoksi (). Maaliskuussa 2020 Brunberg ilmoitti, että suuteleva pariskunta poistuu pakkauksista kesään mennessä. Tilalle tulee piirretty kuva Porvoon kaupungista.
Varsta

Varsta on riihipuinnissa käytetty puinen työväline. Varstan alkumuodon voidaan olettaa olleen yksinkertainen keppi, jolla hakattiin jyvät irti tähkistä. Kehittyneempi muoto oli oksavarsta, jossa oli erikseen suora oksavarsi ja rungon palasesta muodostuva jäykkä lapa. Kehittynein varstatyyppi on nivelvarsta, jossa on suora varsi ja lyömäri. Lyömäri on kiinnitetty varteen liikkuvaksi käyttäen nahkaremmiä, vitsaslenkkiä, narua tai puunaulaa. Nivelvarstat kehittyivät varsin erilaisiksi eri osissa Suomea.
Varstoja käytettiin myös hätäaseena sodankäynnissä keskiajalla, joskin sen käytöstä on vain vähän historiallisia todisteita keskiaikaisessa Euroopassa. Varstaan saattoi olla tällöin kiinnitetty esimerkiksi metalliketju, jonka toisessa päässä oli piikkipallo. Aasiassa tällainen asetyyppi oli lähellä nunchakua.
Aapeli

Aapeli on suomalainen miehen etunimi. Aapelin nimipäivä on 2. tammikuuta. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan vuoden 2021 loppuun mennessä Aapeli on Suomessa annettu nimeksi 3 966 miehelle. Aapeli on ollut almanakassa vuodesta 1890.
Vladimir Torlopov

Vladimir Aleksandrovitš Torlopov (komiksi Торлопов Öльöксан Володь, , s. 14. marraskuuta 1949 Syktyvkarissa) on Venäjän federaatioon kuuluvan Komin tasavallan entinen päämies. Kansallisuudeltaan hän on komi. Torlopov on naimisissa ja hänellä on kaksi tytärtä.
Torlopov valmistui Komin valtiollisesta kasvatustieteellisestä instituutista vuonna 1971. Vuonna 1990 hänet valittiin Komin parlamenttiin. Torlopov valittiin tasavallan päämieheksi suoralla kansanvaalilla joulukuussa 2001. Hän voitti virkaatekevän päämiehen Juri Spiridonovin saaden 40 prosenttia annetuista äänistä. Torlopovin virkakausi alkoi 15. tammikuuta 2002. Vuonna 2010 hänen tilalleen nimitettiin Vjatšeslav Gaizer.
Corinne Hermès

Corinne Hermès (o.s. Miller, s. 16. marraskuuta 1961 Lagny-sur-Marne) on ranskalainen laulaja.
Hermès voitti vuoden 1983 Eurovision laulukilpailun, jossa hän edusti Luxemburgia kappaleella "Si la vie est cadeau". Sen oli säveltänyt Jean-Pierre Millers ja sanoittanut Alain Garcia.
Hermès'ltä on ilmestynyt albumi "Vraie" (2006).
Aasianvilliaasi

Aasianvilliaasi ("Equus hemionus") on Aasiassa elävä hevoseläin, jonka tieteellisestä luokittelusta on ollut monenlaisia näkemyksiä. Esimerkiksi kulaani ja onageri on toisinaan luokiteltu erillisiksi lajeiksi. Nykyisin yleensä katsotaan, että kaikki Aasiassa tavattavat villiaasit paitsi kiangi ("Equus kiang") ovat aasianvilliaasin alalajeja. Näitä aasialaisia villiaaseja on aikaisemmin sanottu "puoliaaseiksi", koska ne muistuttavat hevosen ja afrikanvilliaasin välimuotoa. 
Aasianvilliaasi on lajina silmälläpidettävä, ja sen alalaji syyrianvilliaasi on jo kuollut sukupuuttoon.
Villiaasi on aroeläin. Se tarvitsee säännöllisesti vettä, vaikka tuleekin toimeen niukalla ravinnolla. Aasit kestävät niin kylmiä lumimyrskyjä kuin kuumia hiekkamyrskyjäkin. Villiaasien suurin vihollinen on ihminen, maatalouden vuoksi aasit ovat joutuneet ahtaammalle, mutta myös sudet tappavat yksin joutuneita aaseja.
Yleistä aasianvilliaasista.
Aasialaiset villiaasit elivät laajoilla alueilla Punaiselta mereltä Pohjois-Intiaan ja Tiibetiin, jossa aasien oli sopeuduttava erilaiseen ilmastoon ja ympäristöön. Mitä idempänä aasit asuivat, sitä massiivisempia ja vahvempia eläimet olivat.
Aasianvilliaaseja esiintyy Etelä-Mongoliassa, Turkmenistanissa, Afganistanissa, Pohjois-Iranissa, Pakistanissa, Intiassa ja Tiibetissä. Aaseja tavataan aavikoilta ja puoliaavikoilta, joilla ne syövät heiniä ja suolakkokasveja. Lähistöllä pitää olla myös juomapaikka; talvella ja keväällä ne pärjäävät lumella ja vesipitoisella heinällä. Jos juomapaikka on laidunpaikasta enintään 20 kilometrin päässä, käy lauma päivittäin juomassa, jos se taas on kauempana, riittää, että juomassa käydään 2–3 kertaa viikossa. Alueilla, joilta juomapaikoille on yli 100 km, ei ole aaseja.
Aasianvilliaasi muistuttaa ulkonäöltään hevosen ja afrikanvilliaasin välimuotoa: sillä on pienemmät korvat kuin afrikanvilliaasilla, mutta hevoseen verrattuna sillä on isompi pää ja häntä on aasimainen. Aasianvilliaasin korkeus vaihtelee metrin ja 150 senttimetrin välillä ja se painaa normaalisti 250 kilogrammaa. Aasianvilliaasin ääntely muistuttaa enemmän hevosten hirnuntaa kuin afrikkalaisten aasien kiljuntaa.
Aasianvilliaasit vähenevät jatkuvasti karjanhoidon ja metsästyksen vuoksi. Aasit ovat hyvin arkoja ja pysyttelevät poissa lammaslaumojen lähettyviltä. Pedoilta aasi pääsee karkuun nopeiden jalkojensa ansiosta, ja jos susi saakin sen kiinni, aasi puolustautuu rohkeilla potkuilla kavioillaan suoraan päin petoeläintä. Laumastaan jäänyt tai sairas eläin saattaa kuitenkin jäädä susien saaliiksi.
Tamma synnyttää yleensä toukokuussa ja pysyttelee jälkeläisensä kanssa aluksi lauman ulkopuolella. Kesän lopulla muodostuu perhekuntia, joihin kuuluu tamma, ori sekä vuoden tai kahden ikäinen varsa. Talveksi perhekuntia yhdistyy ja muodostuu suurempia laumoja. Villiaasit saadaan kesyyntymään helposti ja ovat uskollisia omistajalleen, mutta kotieläimiä niistä ei ole oikein koskaan saatu.
Astra

Astra on SES-Astran televisiolähetyksiä välittävä satelliitti. Niistä ensimmäinen eli Astra 1A lähetettiin 11. joulukuuta 1988 geostationaariselle radalle sijainnille 19,2 astetta itään. Nykyään Astra 1A on poistunut käytöstä ja Astra 1 -asemapaikassa on useita satelliitteja, joiden kautta lähetetään muun muassa digitv- ja HDTV -kanavia.
Muita ovat:
Lisäksi SES-Astra toimii sijainnilta 5'E (Sirius, kohdealueena Pohjoismaat ja Suomi).
Nikolai Fjodorov

Nikolai Vasiljevitš Fjodorov (, , s. 9. toukokuuta 1958 Tšedino, Tšuvassien ASNT, Neuvostoliitto) on Venäjän federaatioon kuuluvan Tšuvassian tasavallan presidentti. Kansallisuudeltaan hän on tšuvassi.
Fjodorov oli Venäjän oikeusministeri 14. heinäkuuta 1991 – 24. maaliskuuta 1993. Tšuvassian presidentiksi hänet valittiin 21. tammikuuta 1994. Fjodorov oli markkinareformin kannattaja ja hänet valittiin uudelleen presidentiksi vuosina 1998 ja 2001. Hän riitaantui Venäjän presidentin Boris Jeltsinin kanssa vuonna 1995, lupaamalla tšuvassialaisille palvelusmiehille, että he saavat palvella erillään Venäjän joukoista Tšetšeniassa.
Luxemburg Eurovision laulukilpailussa

Luxemburg osallistui Eurovision laulukilpailuun ensimmäistä kertaa vuonna 1956, joten se oli yksi sen alkuperäisistä osallistujamaista. Luxemburg on voittanut kilpailut viisi kertaa: 1961, 1965, 1972, 1973 ja 1983. Luxemburg jätti väliin vuoden 1959 kilpailun. Maa vetäytyi kilpailuista vuoden 1993 jälkeen, mutta palasi 31 vuoden jälkeen vuonna 2024. 
Luxemburg on esittänyt kappaleensa pääosin ranskaksi, mutta luxemburgin kielellä laulettiin vuosina ja sekä osin myös .
Luxemburgin sijoitukset.
Huom! Vuosien 1956–1974 pisteet "eivät" ole vertailukelpoisia vuodesta 1974 eteenpäin olevien pisteiden kanssa erilaisen pisteytysjärjestelmän vuoksi.&lt;noinclude&gt;
Nykyinen pistejärjestelmä.
Vuonna 1975 kehitettiin uusi äänestyskäytäntö. Jokaisesta osallistujavaltiosta annetaan ääniä 10 parhaimmalle esitykselle. Parhaalle esitykselle annetaan 12 pistettä, toiselle 10 pistettä ja seuraaville pisteet 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2 ja 1.
Kaksi semifinaalia.
Vuonna 2008 otettiin käyttöön kahden semifinaalin järjestelmä. Suurimmat rahoittajamaat ja edellisen vuoden voittaja ovat automaattisesti finaalissa. Kaikki muut valtiot kilpailevat finaalipaikasta kahdessa semifinaalissa, joista jatkoon pääsee yhteensä 20 maata.
Luxemburgin äänestyshistoria (1975–2025).
Luxemburgin antamat pisteet.
Ainoastaan finaalissa annetut pisteet näkyvät taulukossa. Luxemburg ei osallistunut kilpailuihin vuosina 1994–2023. Vuodesta 2024 lähtien annetuissa pisteissä yhtäsuuruusmerkin vasemmalla puolella on ensin puhelinäänestyspisteet ja sitten raatipisteet, oikealla puolella on pisteet yhteensä.
Luxemburgin saamat pisteet.
Mukaan on laskettu ainoastaan Luxemburgin finaalissa saadut pisteet. Luxemburg ei osallistunut kilpailuihin 1994–2023. Vuodesta 2004 lähtien myös semifinaaleissa karsiutuneet maat ovat voineet äänestää finaalissa. Vuodesta 2024 lähtien annetuissa pisteissä yhtäsuuruusmerkin vasemmalla puolella on ensin puhelinäänestyspisteet ja sitten raatipisteet, oikealla puolella on pisteet yhteensä.
Kapellimestarit.
Vuosina 1956–1998 Eurovision laulukilpailussa lauluja säesti suuri viihdeorkesteri jousineen, puhaltimineen ja komppiryhmineen. Jokainen maa lähetti kilpailuun oman kapellimestarin, joka vastasi laulun sovituksesta ison orkesterin säestämänä.
Gregorius IV

Paavi Gregorius IV:n oli paavina syyskuusta 827 – 25. tammikuuta 844. Hänen oikea nimensä on tuntematon sekä syntymäpaikka ja -aika ovat tuntemattomat. Myös hänen kuolinpaikkansa on tuntematon. Gregorius IV tunnetaan siitä, että hän nimitti Ansgarin Hampurin ja Bremenin arkkipiispaksi ja Pohjolan apostoliksi.
Gregorius IV oli 101. paavi ja hän hallitsi Valentinuksen (paavina alle vuoden 827) ja Sergius II:n (paavina 844-847) välissä.
A-kilta

A-killat ovat rekisteröityjä, itsenäisiä yhdistyksiä, jotka tuottavat paikkakunnallaan päihdetoipujille vertaistukea ja päihteetöntä toimintaa. Toimintaan voivat osallistua kaikki päihdetoipujat, heidän läheisensä sekä toipumisen edistämisestä kiinnostuneet. Kaikkea A-kiltatoimintaa yhdistää kuusi arvoa: päihteettömyys, kokemuksellisuus, toiminnallisuus, vapaaehtoisuus, yhteisöllisyys ja yhteistoiminta. A-kiltatoiminta on poliittisesti ja uskonnollisesti sitoutumatonta.
Alkujaan A-killat olivat A-klinikoiden asiakkaiden asiakasjärjestöjä, mutta 1960- ja 1970-luvuilla niistä alkoi kehittyä itsenäisiä yhdistyksiä. Ensimmäinen A-kilta perustettiin Turussa vuonna 1962 nimellä Turun A-asiakas Ketju. A-killat perustettiin alkoholista eroon pyrkivien toimesta. Nykyisin toiminnassa on mukana myös muista päihteistä eroon pyrkiviä.
A-kilta on SOSTEn jäsenjärjestö. 
Rekisteröityneinä yhdistyksinä A-kiltoja on Suomessa noin 90, joista aktiivisesti toimii noin 60. A-killat harjoittavat monipuolista yhteistoimintaa keskenään (aluetoiminta). A-killat ovat usein paikkakunnallaan oman kuntansa sosiaali- ja terveystoimen kanssa kiinteässä yhteistoiminnassa. Sosiaali- ja terveysjärjestöjen avustuskeskus rahoittaa usein A-kiltojen hankkeita muun muassa asuntolatoimintaa. Yleistä on, että A-kilta tarjoaa toimintakeskuksessaan palveluita (ruokailu, peseytyminen, pyykinpesu, lehtien luku, sauna, harrastustoiminta tms.) kaikille niitä tarvitseville riippumatta yhdistyksen jäsenyydestä. Monella paikkakunnalla A-killan toimintakeskuksesta on muodostunut lähiseudun päihdetoipujien palvelupiste, josta löytyy usein internetyhteydet niitä tarvitseville. 
A-kiltojen jäsenistä noin kolmasosa on naisia, ja heidän osuutensa on jatkuvasti kasvanut. Jäseniä A-killassa on keskimäärin noin 50, suurimmissa A-killoissa jäseniä on useita satoja. Palveluiden käyttäjiä on moninkertaisesti jäsenmäärään nähden.
Toimintansa A-killat järjestävät itsenäisesti mahdollisuuksiensa ja resurssiensa mukaan. Monella A-killalla on osto- tai palvelusopimuksia oman kuntansa kanssa, jolloin niillä saattaa olla palkattua henkilökuntaa. Useimmiten A-kilta toimii kuitenkin vapaaehtoispohjalta. Erilaisilla työllistämistuilla työllistettyjen ja yhdyskuntapalvelua suorittavien sijoituspaikkoina A-killoilla on merkittävä asema.
A-Kiltojen Liitto ry on A-kiltojen valtakunnallinen keskusjärjestö, joka toimii julkisella rahoituksella. Sen toimipaikka on Tampereella.
A-kiltojen nimestä ja muusta A-kiltatoiminnasta kirjoitettaessa on vakiintunut käytäntö, että alkukirjain A kirjoitetaan isona. A-kiltojen slogan on: Selvästi parempi.
Kopiopaperi

Kopiopaperi on edullista, keskitasoista paperia, jota käytetään muun muassa kopiokoneissa sekä tulostimissa.
Useimmissa maissa yleisin käytetty kopiopaperin arkkikoko on ISO 216 -standardin mukainen A4 (210 x 297 mm). Muun muassa Yhdysvalloissa, Kanadassa, Meksikossa, Filippiineillä ja Chilessä käytetään Yhdysvaltojen kirjekokoa (, koko 8,5 x 11 tuumaa).
Yleisin kopiopaperi painaa 80 g/m².
Kengo Kuma

Kengo Kuma (, s. 1954 Kanagawa) on Tokiossa asuva japanilainen arkkitehti ja kirjailija.
Kengo Kuma valmistui arkkitehdiksi Tokion yliopistosta vuonna 1979. Vuosina 1985–1986 hän jatkoi opintojaan New Yorkissa Columbian yliopistossa.
Kuma haluaa rakentaa paikallisista materiaaleista. Hän on käyttänyt materiaaleina runsaasti bambua ja japaninsetriä, samoin kiveä ja maata. Kuman opiskellessa arkkitehdiksi suosittiin yleisesti betonia ja terästä. Näistä materiaaleista Kuma ei kuitenkaan milloinkaan innostunut.
Kengo Kuma on saanut lukuisia arkkitehtuuripalkintoja. Vuonna 2002 hänelle myönnettiin Spirit of Nature -palkinto, jota suomalainen Puu kulttuurissa -yhdistys jakaa kahden vuoden välein Lahdessa. Kuma oli toinen palkittu, ensimmäinen oli italialainen Renzo Piano.
Palkinnon perusteluissa todettiin, että Kuma ymmärtää materiaalien taitavan käytön merkityksen ja mahdollisuudet työssään. "Monia Kuman töitä luonnehtii hienostunut puun käyttö ja syvä ymmärtämys puun luonteesta rakennusmateriaalina. Hän on onnistuneesti yhdistänyt uusia ja perinteisiä elementtejä ja luonut täysin modernia arkkitehtuuria, joka on silti hienovaraisesti ja huolellisesti sopeutettu olemassa olevaan ympäristöön", palkintolautakunta arvioi.
Kuma on kirjoittanut useita kirjoja ja kymmenittäin artikkeleja arkkitehtuurista.
Vuonna 2015 hän voitti vuoden 2020 Tokion uuden olympiastadionin suunnittelukilpailun, kun edesmenneen brittiläis-irakilaisen Zaha Hadidin alkuperäinen suunnitelma oli kaatunut lähes kahden miljardin euron kustannuksiin.
Rakentaminen alkoi joulukuussa 2016 ja se kestää 3 vuotta marraskuuhun 2019, jos viivästyksiä ei tule, mikä on epätodennäköistä.
Maja Blagdan

Maja Blagdan (s. 16. toukokuuta 1968, Split Kroatia) on kroatialainen poplaulaja. 
Blagdan aloitti uransa yhtyeessä Stijene. Hän edusti Kroatiaa Eurovision laulukilpailussa 1996 kappaleella "Sveta ljubav" ja sijoittui neljänneksi 98 pisteellä.
Pater patriae

Pater patriae (lat., "isänmaan isä") oli antiikin Roomassa arvonimi, jonka senaatti antoi poikkeuksellisen ansioituneelle kansalaiselle. Sen sai ensimmäisenä Cicero osallisuudestaan Catilinan salaliiton kukistumiseen vuonna 63 eaa. Seuraavaksi sen sai Julius Caesar, joka oli saanut myös ikuisen diktaattorin valtuudet ja tullut näin käytännössä yksinvaltiaaksi. Vuonna 2 eaa. senaatti antoi arvonimen Augustukselle, joka ei kuitenkaan käyttänyt sitä säännöllisesti keisarina. Tämän jälkeen arvonimi annettiin monille keisareille usein pitkän hallintokauden jälkeen, erityisesti jos keisari oli senaatin suuresti arvostama. Kunnianosoituksesta saattoi kieltäytyä ja Suetoniuksen mukaan Nero tekikin näin ensimmäisenä hallintovuonnaan, kun hänelle arvonimeä ensimmäisen kerran tarjottiin.
Luettelo roomalaisista "pater patriae" -arvonimen haltijoista.
Neljää ensimmäistä lukuun ottamatta kaikki arvonimen saaneet olivat keisareita.
Lokka

Lokka on Sodankylän kuntaan kuuluva kylä kunnan koillisosassa, Keski-Lapissa. Kylässä on noin 100 asukasta. Lokan kylä on antanut nimen Lokan tekoaltaalle, jonka kaakkoisrannalla se sijaitsee.
Elinkeinoja.
Luontaiselinkeinot ovat edelleen tärkeitä Lokan kylän asukkaille. Kylässä harjoitetaan poronhoitoa ja se kuuluu Kemin-Sompion paliskuntaan. Lokan tekoallas on kylälle tärkeä kalastusalue.
Kylässä toimii osuuskunta, joka jalostaa luontaiselinkeinojen tuotteita.
Historiaa.
Lokan seudun ensimmäiset asukkaat olivat lappalaisia, joiden talvikylä sijaitsi nykyisen kylän eteläpuolella. Suomalaisia ilmestyi Lokan seuduille 1600-luvulla. 
Suomen itsenäistyttyä kylä koki rajan levottomuutta Venäjän puolelta tulleiden kolttien tehdessä ryöstöretkiä. Jatkosodan aikana Neuvostoliiton partisaanit hävittivät kymmenen taloa käsittäneen kylän tekemässään hyökkäyksessä 14. heinäkuuta 1944, ja surmasivat samalla 21 kylän asukasta. Hieman myöhemmin Lapin sodan aikana saksalaiset polttivat osan kylästä asukkaiden ollessa evakuoituina. He palasivat jälleenrakentamaan kotikyläänsä keväällä 1945. Jälleenrakennustöihin osallistui 1940-luvun lopulla myös Kansainvälisen Vapaaehtoisen Työleirijärjestön vapaaehtoisia eri puolilta Eurooppaa ja Pohjois-Amerikkaa.
Vuonna 1967 rakennettu Lokan tekoallas merkitsi suurta muutosta seudun luonnossa ja asukkaiden olosuhteissa. Rakennustyömaa tarjosi työtä, mutta tutut metsästysmaat ja kalavedet jäivät altaan alle.
Naurskajan piiri

Naurskajan piiri () on hallinnollinen alue eli piiri (район) Tšetšenian tasavallan pohjoisosassa.
Perustietoja.
Naurskajan piirin pinta-ala on 2 205 neliökilometriä. Lännestä itään alue on noin 40 kilometriä leveä, pohjois-etelä-suunnassa noin 60 kilometriä. Maasta on maatalouskäytössä 2 045 neliökilometriä ja teollisuuden käytössä 3,9 neliökilometriä. Idässä piiri rajoittuu Šelkovskajan piiriin, pohjoisessa ja lännessä Dagestanin tasavaltaan ja Stavropolin aluepiiriin ja etelässä Groznyin ja Nadteretšnyn piiriin. Piirin hallinnollinen keskus on Naurskajan kylä.
Piirissä on 13 organisoitua itsehallintoyksikköä ja 29 maaseututyyppistä asutusta. Asukkaita 44 302.
Historiaa.
Naurskajan piiri perustettiin 23. tammikuuta 1935 Sosialististen neuvostotasavaltojen liiton korkeimman neuvoston päätöksellä. Ensimmäiset asukkaat alueelle tulivat jo huomattavasti aikaisemmin. Noin 230 vuotta sitten Volgalta ja Donilta saapuneet ihmiset ryhtyivät asuttamaan Terek-joen vasenta rantaa ja pian syntyivät ensimmäiset asutukset: kasakkakylät Naurskaja, Mekenskaja, Kalinovskaja, Ištšerskaja. 1770-luvulla Jemeljan Pugatšov oli nostattamassa kapinaa myös Ištšerskajassa.
1800-luvulla alueelle syntyi lukuisia uusia asutuksia kuten Nikolajevskaja (1848), Saveljevskaja (1886), lohkotila Kapustin (1823), Kretšetov (1885), Kornejevo (1866), Selivankin (1888) ja lohkotila Postnyi (1870) ja Klinkov (1892). Vuoteen 1916 Naurskajassa oli 16, Klinkovissa 27 ja koko alueella 70 lohkotilaa ja kaikkiaan 750 kotitaloutta. Vuoteen 1917 saakka alueen talous koostui lähes yksinomaan maataloudesta.
Sokos Hotel Presidentti

Original Sokos Hotel Presidentti on Helsingin Kampissa sijaitseva hotelli, joka kuuluu Sokos Hotels -ketjuun. Se sijaitsee Kampin keskuksen pohjoispuolella ja käsittää kokonaan Salomonkadun, Olavinkadun, Eteläisen Rautatiekadun ja Jaakonkadun välisen korttelin.
Hotellin avasi käyttöön 11. syyskuuta 1980 tasavallan presidentti Urho Kekkonen yhdessä pääministeri Mauno Koiviston kanssa. Arkkitehtien Jaakko Kontio, Kalle Räike ja Seppo Kilpiä suunnittelema hotelli oli valmistuessaan Pohjoismaiden toiseksi suurin.
Alkuaan Presidentti oli osuusliike Elannon omistama ja kuului vuodesta 1986 Ramada-ketjuun. Hotellin yhteydessä toimi Raha-automaattiyhdistyksen omistama kasino Casino Ray vuosina 1991–2004, kunnes se muutti Rautatientorille ja sai nimekseen Casino Helsinki. Rakennuksen pohjakerroksessa toimi Kosmos-Filmin enimmäkseen neuvostoliittolaisia elokuvia esittäneet elokuvasalit Kosmos 1 ja 2, joissa oli yhteensä liki 500 istumapaikkaa. Tilat on muutettu auditorioksi.
Elannon ja Helsingin osuuskaupan liiketoimintojen yhdistyessä HOK-Elannoksi Presidentti tuli osaksi S-ryhmän Sokotel-yhtiön Sokos Hotels -ketjua vuonna 2005. Mittava peruskorjaus ja huoneuudistus tehtiin vuosina 2016–2018. Taiteilija Paola Suhosen suunnittelema huonekonsepti ilmentää joka kerroksessa eri tavoin suomalaisuutta.
Original Sokos Hotel Presidentti on yksi suurimmista Helsingin kokous- ja tapahtumahotelleista ja sen yhteydessä toimivat myös "Bistro Manu" ja "Pub Adjutantti".
Historia.
Aikaisemmin hotellin paikalla oli Turun kasarmin muonavarasto ja hevostalli. Myöhemmin alueen eteläosa oli Helsingin linja-autoaseman lähtölaiturialueena ja pohjoisosassa oli huoltoasema, jonka paikalle muodostettiin uusi hotelli Presidentin kortteli. Hotellin rakennuttajina olivat osuusliike Elanto, Polar-rakennusyhtiöt, Rakennustyöläisten liitto ja kommunistien omistama matkatoimisto Lomamatkat Oy.
Hotellin betonijulkisivu ei ollut julkisivulautakunnan Kampin alueelle antamien ohjeiden mukainen, mutta se toteutui silti. Arkkitehtiopiskelijat kritisoivat hotellin ja muun Kampin alueen rakentumista pelkästään liiketaloudellisin eikä lainkaan sosiaalisin perustein.
Ivo Pogorelić

 
Ivo Pogorelić (s. 20. lokakuuta 1958 Belgrad) on kroatialainen pianisti.
Ura.
Pogorelić aloitti pianonsoiton opintonsa Belgradissa ollessaan 7-vuotias. Viisi vuotta myöhemmin hän siirtyi Moskovaan, jossa hän myöhemmin valmistui Moskovan konservatoriosta. Vuosina 1980–1996 Pogorelić oli naimisissa pianisti Aliza Kezeradzen kanssa, jonka johdolla hän oli aiemmin myös opiskellut.
Pogorelić voitti vuonna 1978 Casagrande-kilpailun Italian Ternissä ja vuonna 1980 Montrealin kansainvälisen musiikkikilpailun. Hän osallistui vuonna 1980 myös Kansainväliseen Frédéric Chopin -pianokilpailuun Varsovassa mutta karsiutui kolmannella kierroksella. Protestiksi argentiinalainen Martha Argerich lähti tuomaristosta.
Pogorelić piti ensimmäisen resitaalinsa New Yorkin Carnegie Hallissa vuonna 1981. Myöhemmin samana vuonna hän esiintyi myös Lontoossa. Hän on esiintynyt muun muassa Bostonin sinfoniaorkesterin, Lontoon sinfoniaorkesterin, Chicagon sinfoniaorkesterin, Wienin filharmonikkojen, Berliinin filharmonikkojen ja Pariisin orkesterin kanssa. Hän on tehnyt levytyksiä Bachin, Beethovenin, Brahmsin, Chopinin, Lisztin, Mozartin, Musorgskin, Prokofjevin, Rahmaninovin, Ravelin, Scarlattin, Skrjabinin ja Tšaikovskin teoksista.
Aiheesta muualla.
Virallinen sivu
EuroManx

EuroManx oli brittiläinen lentoyhtiö, jonka kotikenttä oli Ronaldswayn lentoasema Mansaarella. Yhtiö perustettiin 7. elokuuta 2002, ja se aloitti lennot 19. elokuuta. EuroManxin perusti Allan Keen.
Yhtiö lopetti toimintansa vuonna 2008.
Laivasto.
EuroManx käytti toimintansa aikana seuraavia konetyyppejä:
Alexandra Babitzin

Alexandra ”Ake” Babitzin (myös Aleksandra Babitzin, s. 1. tammikuuta 1981) on suomalainen laulaja. Hänen isänsä oli Kirka.
Babitzin osallistui vuonna 1991 Tenavatähti-kilpailuun tätinsä Muska Babitzinin levyttämällä kappaleella ”Pidä kii” ja selviytyi semifinaaliin saakka. Myöhemmin Babitzin on laulanut muun muassa Anssi Kelan ”Puistossa”-kappaleen kertosäkeen "Nummela"-albumilla. Hän on ollut mukana myös Alimo&amp;Controlin ”Älä kuuntele mua” -kappaleella. Hän on myös esiintynyt kokoonpanossa nimeltä Alexandra Babitzin &amp; Band. Hän on tehnyt yhteistyötä myös Siiri Nordinin kanssa: Babitzin on taustalaulajana Nordinin molemmilla albumeilla sekä mukana livekokoonpanossa. Lisäksi Babitzin on ollut tekemässä kappaleita Nordinin kahdelle soololevylle "Me too" (2006) ja "Lyö tahtia" (2008). Hän on tehnyt myös "Playboy"-kappaleen. Nordin ja Babitzin vierailevat myös "Ipanapa liikenteessä" -levyllä.
Kaniikki

Kaniikki tai kanunki () oli alun perin katolisessa kirkossa kanoniseen yhteiselämään sitoutunut pappi, sittemmin joko tuomiokirkon pappi tai tuomiokapitulin jäsen, kuoriherra eli tuomioherra. Esimerkiksi Turun hiippakunnan tuomiokapituliin kuului 1200-luvulla neljä kaniikkia. Kaniikki-nimitys on edelleen käytössä katolisessa ja anglikaanisessa kirkossa (tuomiokapitulin jäsen, tuomioherra).
Nimitys on alun perin johdettu kreikan sanasta κανωνικος "säännösten alainen", jolla tarkoitettiin kirkonmiestä, joka asui tuomiokirkon alueella ja oli omistautunut noudattamaan kirkon säännöstöä eli kaanonia.
Turussa Kastussa sijaitsee Kaniikintie. Salossa Kuusjoella on Kanunki-niminen kylä.
Jack Buckner

Jack Richard Buckner (s. 22. syyskuuta 1961) on brittiläinen kestävyys- ja keskimatkojen juoksija.
Buckner oli jo nuoruudessaan lahjakas juoksija. Opiskellessaan Workshop Collegessa Nottinghamshiressa hän juoksi 15-vuotiaana Englannin koululaisten mestaruuskilpailujen viidenneksi 1 500 metrin juoksussa ajalla 4.16,90. Kolme vuotta myöhemmin hän voitti maansa nuorten mestaruuden 1 500 metrillä ajalla 3.50,94. Valmistuttuaan collegesta Buckner aloitti maantieteen opinnot Loughboroughin yliopistossa. Myöhemmin hän suoritti MBA-tutkinnon. Opiskeluaikoinaan Buckner voitti yliopisto-opiskelijoiden mestaruuden 800 metrin juoksussa sekä teki 1983 uuden maansa alle 23-vuotiaiden ennätyksen 2 000 metrillä ajalla 5.01,90. Valmistuttuaan yliopistosta hän alkoi panostaa juoksuun enemmän ja vuonna 1986 hän oli saanut 1 500 metrin ennätyksensä lukemiin 3.35,38. Vaikka aika oli hyvä, ei hän pärjännyt brittien kolmelle nopeimmalle mailerille Sebastian Coelle, Steve Cramille tai Steve Ovettille.
Tästä syystä Buckner päätti kokeilla 5 000 metrin juoksua. Ensimmäisessä merkittävässä kilpailussaan 1986 Kansainyhteisön kisoissa hän sijoittui toiseksi ajalla 13.25,87 häviten ainoastaan Steve Ovettille. Samana vuonna hän voitti 5 000 metrillä Euroopan mestaruuden Stuttgartin EM-kisoissa. Bucknerin voittoaika oli 13.10,15, joka on edelleen EM-kisojen ennätys ja jäi Bucknerin omaksi ennätykseksi. Rooman MM-kisoissa 1987 hän voitti MM-pronssia ja sijoittui kuudenneksi Soulin olympialaisissa 1988, joka jäi hänen viimeiseksi merkittäväksi saavutuksekseen. Buckner osallistui vielä Barcelonan olympialaisiin 1992, mutta jäi kaatumisen seurauksena alkueriin. Lopetettuaan urheilu-uransa Buckner työskenteli 10 vuotta Adidaksen palveluksessa, kunnes muutti perheensä kanssa Uuteen-Seelantiin ja alkoi viljellä omenoita. Palattuaan Uudesta-Seelannista hänet nimitettiin Sport England -organisaation projektipäälliköksi. Lisäksi hän luennoi Exeterin yliopistossa strategisesta brändinhallinnasta. 
Bucknerin veli Tom oli myös kansainvälisen tason juoksija.
Auris (laiva)

Auris oli tankkeri ja ensimmäinen kauppalaiva, joka kulki kaasuturbiinin voimalla. Laiva valmistui vuonna 1948 Newcastlessa Hawthorn Leslie and Companyn telakalla rakennusnumerolla 686. Se kuljetti kolme vuotta öljyä dieselmoottorien voimalla, kunnes siirtyi Shellin laivateknisen osaston kokeilualukseksi.
Aluksi 12 250 tonnin säiliöaluksen neljä dieseliä pyörittivät neljää sähkögeneraattoria, joiden tuottamalla virralla pyöritettiin yhtä 2 760 kilowatin (3 750 hevosvoiman) potkurimoottoria. Vuonna 1951 aluksen yhden dieselmoottorin ja generaattorin tilalle asennettiin kaasuturbiini (883 kW / 1 200 hv) ja isompi generaattori. Kokeissa laiva kulki täydessä lastissa aivan hyvin kaasuturbiinin voimalla, nopeus tosin oli vain 7 solmua (13 km/h), koska tehoa oli käytettävissä vain neljäsosa normaalista.
Vuonna 1956 Britannian lipun alla purjehtineen laivan kaikki dieselmoottorit korvattiin kaasuturbiineilla. Laivan kohtaloksi tuli romutus vuonna 1962. Sillä oli myös kaasuturbiiniton sisaralus nimeltään "Auricula".