tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Chemins de fer de Paris à Lyon et à la Méditerranée

The Compagnie des chemins de fer de Paris à Lyon et à la Méditerranée (PLM) oli yksityinen ranskalainen rautatieyhtiö, joka myöhemmin kansallistettiin. 
PLM perustettiin vuosina 1858–1862 Paris-Lyonin ja Lyon-Méditerranée Companyn johdolla Etelä-Ranskassa lähinnä reitille Pariisi–Dijon–Lyon–Marseille. Yhtiö omisti rautatielinjoja myös Ranskan Algeriassa.–
PLM sulatettiin vuonna 1938 Ranskan valtion omistamaan SNCF:ään ja hoiti SNCF:n Etelä-Ranskan liikennettä.
Routing Information Protocol

RIP (Routing Information Protocol) on yleinen verkkojen sisäinen reititysprotokolla, joka käyttää reitin laskemiseen hyppymäärää (hop count). Tyypiltään se on etäisyysvektorireititysprotokolla. RIP ei skaalaudu suuriin verkkoihin, mutta on erittäin kevyt käyttää pienemmissä verkoissa. Lisäksi tuki sille löytyy lähes kaikista reititinlaitteista.
RIP kehitettiin alun perin BSD:n verkkokoodin komponentiksi ja helpon konfiguroitavuuden sekä ohjelmoitavuuden ansiosta se levisi nopeasti. 
Charles Hedrick dokumentoi RIP versio 1:n :ssa kesällä 1988.
Patrik Lörtscher

Patrik Lörtscher (s. 19. maaliskuuta 1960) on sveitsiläinen curlingpelaaja ja olympiavoittaja.
Lörtscherin suurin saavutus on olympiakulta Naganosta 1998. Hän on voittanut maailmanmestaruuden vuonna 1981, hopeaa vuosina 1982 ja 1989 sekä pronssia vuosina 1980, 1996 ja 1999. Euroopan-mestaruuskisoista Lörtscherillä on kaksi mestaruutta Aviemoresta 1978 ja Grindelwaldista 1981.
Höyhensaaret

Höyhensaaret ovat kuvitteellinen paikka, jonne ihmisten sanotaan matkustavan nukkuessaan. Höyhensaaret ovat kauniiden unien ja kuvitelmien paikka. Ilmaus "mennä höyhensaarille" tarkoittaa nukahtamista. Nukkumatin ajatellaan olevan Höyhensaarten asukas. 
Höyhensaarten esiintymisiä kirjallisuudessa:
Fate

Fate on tanskalainen vuonna 1985 perustettu hard rock -yhtye.
Historia.
"Fate"n perusti vuonna 1985 kitaristi Hank Shermann, joka aiemmin oli soittanut Mercyful Fate -yhtyeessä. Shermann oli kuitenkin alkanut vierastaa yhtyeen kauhu- ja okkultismiteemaista musiikkia, ja päätti perustaa oman yhtyeen joka tekisi Mötley Crüen kaltaista musiikkia. Faten menestys jäi vaatimattomaksi ja Shermann erosi vasta kahden vuoden päästä yhtyeen perustamisesta. Cruisin' for a Bruisin' -albumin julkaisemisen jälkeen monet alkuperäisjäsenistä erosivat: tilalle tulivat Mattias "IA" Eklundh ja Per Henriksen ,joiden myötä yhtyeen musiikki vaihtui heavy metaliksi. Scratch 'N' Sniff -albumin jälkeen Eklundh erosi yhtyeestä ja Fate hajosi 1993. Yhtye piti hiljaiseloa yli kymmenen vuotta, mutta yhdistyi keikkailua varten vuonna 2004. Fate julkaisi vuonna 2006 uuden albumin V.
Akira Kuroiwa

Akira Kuroiwa (s. 6. syyskuuta 1961) on entinen japanilainen pikaluistelija, joka oli keskittynyt pääasiassa 500 metrille.
Kuroiwa voitti olympiapronssia 500 metrillä Calgaryssa 1988 ja sijoittui edellisissä olympialaisissa kymmenenneksi. Hän on voittanut myös kaksi sprinttimaailmanmestaruutta (1983, 1987) ja ollut kerran MM-pronssilla (1986).
Kuroiwa on urheilu-uransa jälkeen ryhtynyt valmentajaksi; hän toimi Japanin joukkueen päävalmentajana muun muassa 1998 Naganon olympialaisissa.
Werner Kohlmeyer

Werner Kohlmeyer (19. huhtikuuta 1924 – 26. maaliskuuta 1974) oli saksalainen jalkapalloilija. Hän kuului vuoden 1954 maailmanmestaruuden voittaneeseen Saksan jalkapallomaajoukkueeseen ja pelasi lopputurnauksessa viisi Saksan kuudesta ottelusta. Kaikkiaan hän pelasi 22 maaottelua vuosina 1951–1955. Hän pelasi pitkään 1. FC Kaiserslauternissa.
Aktiiviuransa jälkeen Kohlmeyer sairastui alkoholismiin; hän olikin vasta 49-vuotias sydämensä pettäessä.
Ottmar Walter

Ottmar Kurt Herrmann Walter (6. maaliskuuta 1924 Kaiserslautern – 16. kesäkuuta 2013 Kaiserslautern) oli saksalainen, Länsi-Saksaa edustanut jalkapalloilija ja maailmanmestari. Hän oli samassa lajissa loistaneen Fritz Walterin nuorempi veli.
Walter palveli Saksan sotalaivastossa toisessa maailmansodassa, jonka Englannin kanaalin taistelussa loukkaantui kolmesta kranaatinsirpaleesta vaikeasti oikeaan polveensa. Hän aloitti peliuransa 1. FC Kaiserslauternissa 1940-luvun lopulla. Walter kuului veljensä kanssa Saksan jalkapallomaajoukkueeseen, joka voitti maailmanmestaruuden vuonna 1954. Hän pelasi 21 maaottelua ja teki niissä kymmenen maalia vuosina 1950–1956.
Walterille myönnettiin Liittoansioristi 2006. Hän kuoli 26. kesäkuuta 2013, 89-vuotiaana.
Hans Schäfer

Johann ”Hans” Schäfer (19. lokakuuta 1927 Köln – 7. marraskuuta 2017 Köln) oli saksalainen jalkapalloilija. Hän pelasi 1. FC Kölnissä vuosina 1948–1965.
Schäfer kuului Saksan maajoukkueeseen maailmanmestaruuskilpailuissa 1954, 1958 ja 1962. Joukkue voitti kultaa 1954 ja Schäfer teki turnauksessa neljä maalia, joista yhden välierässä. Hän pelasi yhteensä 39 maaottelua ja teki niissä 15 maalia.
Diego Perren

Diego Perren (s. 10. tammikuuta 1965 Zermatt, Valais) on sveitsiläinen curlingpelaaja ja olympiavoittaja.
Perren voitti olympiakultaa Naganossa 1998. Hän on myös kaksinkertainen MM-pronssimitalisti Hamiltonista 1996 ja Saint Johnista 1999.
Dominic Andres

Dominic Andres (s. 6. lokakuuta 1972) on sveitsiläinen curlingpelaaja ja olympiavoittaja.
Andres oli mukana Sveitsin kultajoukkueessa Naganon olympialaisissa 1998. Hän on MM-kisoissa voittanut kaksi pronssia vuosina 1994 ja 1999. Hän on voittanut myös juniorien MM-pronssia Glasgow'ssa 1991.
Earl Palmer

Earl Palmer () oli yhdysvaltalainen rumpali. Hän oli kotoisin New Orleansista, jonka laajan jazzelämän vaikuttajiin hän lukeutui.
Studiomuusikkona maineensa saavuttanut Palmer kelpuutettiin Rock and Roll Hall of Fameen "sidemen"-kategoriassa vuonna 2000. 
Maailmanluokan muusikoita, joiden kanssa Palmer soitti yhteistyössä, olivat Fats Domino, Little Richard, Lloyd Price, Smiley Lewis, Frank Sinatra, Phil Spector, Rick Nelson, Ray Charles, Eddie Cochran, Ritchie Valens, Dizzy Gillespie, Count Basie ja B. B. King.
Rolando Panerai

Rolando Panerai (17. lokakuuta 1924 – 23. lokakuuta 2019) oli italialainen oopperalaulaja, äänialaltaan baritoni. Hän esiintyi sekä koomisissa että vakavissa rooleissa. 
Opiskeltuaan Firenzessä ja Milanossa Panerai debytoi Napolin Teatro di San Carlossa vuonna 1947.
Säveltäjiä, joiden rooleja Panerai on tulkinnut, ovat Verdin lisäksi Rossini, Puccini, Mozart ja Donizetti.
Senzeni Na

Senzeni na
Senzeni na senzeni na x 3
Senzeni na kulomhlaba?
Amabhulu azizinja. x 4
Kuyisono ‘kubamnyama. x 3
Kuyisono kulelizwe.
Mitä olemme tehneet, mitä olemme tehneet? x 3
Mitä olemme tehneet tässä maassa?
Buurit ovat koiria. x 4
On synti olla musta. x 3
Se on synti tässä maassa.
Senzeni Na () on eteläafrikkalainen laulu, josta muodostui yksi varhaisen apartheidin vastaisen liikkeen keskeisimmistä protestilauluista. Eteläafrikkalainen muusikko Vusi Mahlasela on verrannut sen merkitystä Yhdysvaltain kansalaisoikeusliikkeen We Shall Overcome -lauluun.
Laulun sanoissa on paljon toistoa, joka luo siihen voimakkaan keskeisen rytmin. 1950-luvun vielä rauhanomainen vastarinta apartheid-järjestelmää vastaan heijastuu laulun sanoista, joista puuttuu myöhempien eteläafrikkalaisten vapauslaulujen aggressiivinen ja väkivaltainen sanoma. Alton Pollardin mukaan laulusta puuttuu vielä 1960-luvulla syntyneen musta tietoisuus -liikkeen vaikutus. Laulua esitettiin poliittisissa kokouksissa ja mielenosoituksissa sekä hautajaisissa.
Ari Turunen

Ari Turunen (s. 26. huhtikuuta 1966 Helsinki) on suomalainen toimittaja ja tietokirjailija, joka on erikoistunut tapahistoriaan. Turunen on kirjoittanut kolumneja "Metroon" ja "Kalevaan" ja työskennellyt toimittajana Yleisradiossa. Hän on tehnyt useita radio-ohjelmasarjoja historiasta ja tieteestä. Turunen on toiminut Metsäntutkimuslaitoksen, Tieteen tietotekniikan keskuksen CSC:n ja Suomen Akatemian viestinnän päällikkötehtävissä. Hän on toiminut "Le Monde diplomatique &amp; Novaja Gazeta" -lehden Suomen edition päätoimittajana vuodesta 2016.
Elämä.
Turunen valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi Jyväskylän yliopistosta vuonna 1993 ja valtiotieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1997. Hän tutki lisensiaatintyössään eri kulttuurien maailmankuvia ja käsityksiä toisistaan. Siitä syntyi myös 2013 julkaistu tietokirja "Maailman kuvat", joka käsittelee eri aikoina ja eri paikoissa tehtyjä maailmankarttoja. Siinä esitellään muun muassa karttoja keskiajan arabialaisesta, kiinalaisesta ja muun muassa neuvostoliittolaisesta näköpiiristä, sekä australialainen näkökulma vuodelta 1992, jossa Etelänapa on ylhäällä ja Australia keskellä.
Vuonna 2011 valmistui Turusen ja Petja Partasen teos suomalaisista jäänmurtajista: "Raakaa voimaa". "Maailmanhistorian kukoistavimmat kaupungit" julkaistiin 2015. Se kertoo erilaisuuden sietämisestä ja suvaitsevaisuudesta. Turunen on valinnut näkökulman, jossa hän tarkastelee teemoja maailmanhistoriassa eri aikoina kukoistaneiden kaupunkien kautta. "Mulkerot" julkaistiin maaliskuussa 2019, kuten myös yhdessä Ran Nymanin ja Ari Tikan kanssa kirjoitettu "Koordinaatiokaaos", joka esittää ratkaisuja organisoinnin ja koordinoinnin nykyhaasteisiin.   
Vuonna 2021 ilmestyi Turusen pitkään suunnittelema tuoksujen kulttuurihistoriaa käsittelevä suurteos "Tuoksujen atlas""." Turusen viimeisin teos on vuonna 2022 ilmestynyt "Teette niin kuin minä sanon", joka käsittelee autoritaarisia johtajia eri luonteenpiirteiden kautta.
Martti Peltomaa

Martti Peltomaa (s. 18. helmikuuta 1948 Jalasjärvi) on Ivalossa asuva suomalainen eräkirjailija. 
Peltomaa työskenteli ennen eläkkeelle jäämistään rajavartijana Lapin rajavartiostossa (Raja-Jooseppi, Anteri, Näätämö). Sen lisäksi hän on toiminut muun muassa paikallislehtiyrittäjänä ja rajavartioliiton puheenjohtajana.
Peltomaa on myös kirjoittanut nimimerkeillä Jysky ja Aslak Aapa.
Teoksia.
Peltomaan erätarinoita on lisäksi julkaistu Kariston "Erämaailma"- ja Otavan "Eränkävijä"-antologioissa.
Barbara Bonney

Barbara Bonney (s. 14. huhtikuuta 1956 Montclair, New Jersey, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen sopraano. Bonneyta pidetään yhtenä maailman parhaimmista lyyrisistä sopraanoista.
Bonney opiskeli Kanadassa ja myöhemmin Walter Raningerin johdolla Salzburgin Mozarteumissa. Vuonna 1979 hän sai kiinnityksen Darmstadtin oopperaan, jossa teki ensimmäiset isot oopperaroolinsa. Bonney on levyttänyt muun muassa Claudio Abbadon, John Eliot Gardinerin ja Nikolaus Harnoncourtin kanssa.
Pat Garrett ja Billy the Kid

Pat Garrett ja Billy the Kid () on Sam Peckinpahin ohjaama lännenelokuva vuodelta 1973. Se on väkivaltainen kuvaus William Bonneysta ja hänen ja tappajasta poliisiksi muuttuneen Pat Garrettin kohtaamisesta. Kuvauspaikka oli Durango Meksikossa. Elokuvan pääosissa ovat James Coburn ja Kris Kristofferson, ja muissa rooleissa esiintyvät muun muassa Slim Pickens, Jason Robards sekä Bob Dylan, joka myös teki elokuvan soundtrackin.
Bob Dylan teki roolin Billyn kumppanina ”Aliaksena”. ”Alias” on peräisin Pat Garrettin kirjasta "The Authentic Life of Billy, the Kid" (1882), jonka kirjoitti suureksi osaksi Garrettin ystävä Ash Upson. On erittäin epätodennäköistä, että tällaista hahmoa olisi ollut olemassa todellisuudessa. 
Elokuvan teossa oli paljon vastoinkäymisiä, eikä Peckinpah tullut toimeen tuottajien kanssa, yhtenä syynä Peckinpahin alkoholiongelma. Tuotantoyhtiön ja Peckinpahin erimielisyydet johtivat siihen, että Peckinpah sai projektista potkut ja elokuva leikattiin uudelleen. Myöhemmin vuonna 1988 julkaistiin Peckinpahin alkuperäinen versio.
Arvioita.
Ensi-illan jälkeen kesällä 1973 lontoolaisen "The Timesin" David Robinson piti elokuvaa "hitaana ja ritualistisena räjähdyksenä". "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano pitää elokuvaa 1970-luvun tärkeimpiin lännenelokuviin kuuluvana ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Milan Šašić

Milan Šašić (s. 18. lokakuuta 1958) on kroatialainen jalkapallovalmentaja. 
Ura.
Šašić aloitti valmennusuransa Jugoslaviassa NK Karlovacin joukkueessa. Hän siirtyi 1994 Saksaan, jossa on tehnyt uraa alempien sarjatasojen seurojen päävalmentajana. Vuonna 2002 hänestä tuli TuS Koblenzin päävalmentaja. Seurassa hän teki läpimurtonsa johdattamalla joukkueen Amateuroberligasta aina 2. Bundesliigaan saakka. Hän sai lopulta potkut kauden 2006/07 päätteeksi seuran sijoittua kahdenneksitoista 2. Bundesliigassa.
Helmikuussa 2008 Šašićista tuli 1. FC Kaiserslauternin päävalmentaja. Hänen johdollaan 2. Bundesliigassa putoamistaisteluun vajonnut seura selviytyi kuiville kauden 2007/08 jälkeen. Seura lähti seuraavaan kauteen tavoitteenaan nousu Bundesliigaan, mutta tulokset heilahtelivat eikä seura kyennyt aivan vastaamaan kärkijoukkue SC Freiburgin menoon. Šašić sai lopulta yllättäen toukokuussa 2009 potkut tehtävistään, kun Kaiserslautern oli neljä kierrosta ennen sarjan loppua kuudentena viiden pisteen päässä suoran nousijan paikasta. 
Marraskuun alussa 2009 Šašić palasi valmennustehtäviin, kun 2. Bundesliigassa kahdeksantena majaillut MSV Duisburg palkkasi hänet uudeksi päävalmentajakseen vuoteen 2011 ulottuvalla sopimuksella. Debyyttikautensa päätteeksi kroaatti luotsasi Duisburgin kuudenneksi ja jatkoi kohtuullista työtään myös kaudella 2010/11. Vaikka kahdeksas sija ei tuonutkaan Duisburgille nousua Bundesliigaan, sai Šašić jatkaa tehtävässään. Kausi 2011/12 alkoi murheellisesti ja lopulta seurajohto erotti Šašićin lokakuun lopussa 2011 Duisburgin ollessa sarjassa vasta sijalla 14. 
Syyskuun puolivälissä 2013 Šašićista tuli 3. Ligassa pelaavan 1. FC Saarbrückenin päävalmentaja. Hän sai potkut helmikuussa 2014.
Ian Khama

Seretse Khama Ian Khama (s. 27. helmikuuta 1953) on botswanalainen poliitikko. Hän toimi maansa presidenttinä vuosina 2008–2018. Hän kuuluu maansa demokraattipuolueeseen ja bamangwato-heimoon.
Khama on Botswanan ensimmäisen presidentin Seretse Khaman ja tämän brittiläisen puolison Ruth Williamsin poika.
Khama toimi Botswanan varapresidenttinä vuosina 1998–2008. Vuonna 2008 hän seurasi presidenttinä Festus Mogaeta, joka luopui virasta kesken kauden. Vuoden 2009 vaaleissa Khama uusi paikkansa. 1. huhtikuuta 2018 Khama luopui presidenttiydestä ja uudeksi presidentiksi nousi varapresidentti Mokgweetsi Masisi.
Joulukuussa 2022 Bostwana antoi Ian Khamasta pidätysmääräyksen. Hänen uskotaan olevan Etelä-Afrikassa..
Laajakallio

Laajakallio () on asuinalue Kirkkonummella. Alueella on paljon omakotitalotontteja. Laajakalliossa järjestetään paljon tapahtumia, kuten Laajakallion koulun perinteiset joulumyyjäiset. Alue on jaettu kolmeen osaan, jotka ovat Laajakallion länsirinne, Laajakallion itärinne ja Laajakallion laki. Laajakallion koulu sijaitsee Laajakallion länsirinteen puolella. Laajakallio rajoittuu etelässä rantarataan, lännessä Tolsantiehen, pohjoisessa vanhaan rantatiehen ja idässä vanhan Gillobackan kartanon alueeseen. 
Laajakallio, kuten Kirkkonummi muutenkin, kasvaa edelleen. Alueen etelälaidalle junaradan varteen rakennetaan suuria kerrostaloja, minkä jälkeen Laajakalliossa tulee asumaan noin 4 000 asukasta. Asia on herättänyt paljon keskustelua alueen nykyisissä asukkaissa. Lisäksi Tolsanmäen asemakaavaan eli alueen lounaispuolelle on kaavailtu kerrostalokorttelia. Vuonna 2021 valmistuu rantaradan kupeeseen suora jalankulun ja pyöräilyn yhteys Laajakalliosta Kirkkonummen keskustaan.
Alueella sijaitsee Tolsan rautatieasema, jossa pysähtyvät U- ja L-junat. Laajakallion korkein kohta on Maanmittauslaitoksen maastokartan mukaan noin 50 metriä merenpinnan yläpuolella ja se sijaitsee Koillis-Laajakalliossa. 1900-luvulle asti Laajakalliossa on ollut Solbackan, Hagalundin, Sofielundin ja Tallholmin talot alueen länsipuolella. Näistä Hagalund oli osittain myös Jolkbyn puolella.
Laajakallion päiväkoti aloitti toimintansa vuonna 2001. Laajakallion koulu valmistui päiväkodin yhteyteen vuonna 2003, ja se aloitti toimintansa saman vuoden syksyllä. Vuonna 2012 Laajakallion Tarutielle avattiin Kauneushoitola Orkidéa, mutta se lopetti toimintansa Tarutiellä vuonna 2020. Orkidéan tiloissa avasi vuoden 2020 elokuussa parturi-kampaamo ja kosmetiikkapalvelu -BEIS. Lisäksi Laajakalliossa on toinen parturi-kampaamo eli AM-hiussalonki sekä joulukuussa 2016 avattu K-Market, joka tosin kantaa juna-aseman tavoin Tolsan nimeä (K-Market Tolsa).
K-Marketin läheisyydessä on myös loma-asuntoja vuokraavan Interhome OY:n toimisto sekä ompelimo hyvinvointihoitaja TiiaMaarian toimipiste (paikalla oli ennen EcoPassion niminen ompelimo ja Re/Maxin toimipiste). Samassa korttelissa sijaitsee myös pieni toriaukio, Tolsan tori. Kirkkonummen suomalainen seurakunta omistaa Laajakallion Tarutieltä kerhotilan.
Vuonna 2018 Itä-Laajakalliossa, vanhan Gillobackan kartanon mailla aloitti toimintansa yksityinen Touhula-liikuntapäiväkoti. Touhula Laajakalliossa on mahdollisuus myös esiopetukseen. 
Alueen asioita ajaa Jolkbyn, Heikkilän ja Laajakallion asukasyhdistys JoHeLa.
Davis Kamoga

Davis Kamoga (s. 17. heinäkuuta 1968) on ugandalainen pikajuoksija, joka kilpaili pääasiassa 400 metrillä.
Kamoga juoksi päämatkallaan pronssille Atlantan olympialaisissa 1996 ajalla 44,53. Seuraavana vuonna hän saavutti Ugandan ensimmäisen yleisurheilun MM-mitalin voitettuaan MM-hopeaa Ateenassa ajalla 44,37. Göteborgin MM-kilpailuissa 1995 hän karsiutui 400 metrin välierissä ja Sydneyn olympialaisissa 2000 toisissa alkuerissä. Hän saavutti samalla matkalla hopeaa Dakarin Afrikan-mestaruuskilpailuissa 1998 ajalla 44,79. Hän on rikkonut kuusi kertaa maansa ennätyksen 400 metrillä ja pitää sitä yhä hallussaan ajalla 44,37.
Klaffi Tuotannot

Klaffi Tuotannot Oy oli vuonna 1996 nimellä Av-Klaffi Oy perustettu oululainen tuotantoyhtiö. Klaffi tuotti mainoselokuvia ja yritysvideoita sekä alkuaikoina myös dokumenttielokuvia, joista puolet oli Mika Ronkaisen ohjaamia.
Elokuussa 2023 Klaffi Tuotannot Oy liittyi yritysjärjestelyn seurauksena Filmbutik-tuotantoyhtiöön ja muutti nimensä Filmbutik Oulu Oy:ksi.
Ulrich Biesinger

Ulrich Biesinger (6. elokuuta 1933 – 18. kesäkuuta 2011) oli saksalainen jalkapalloilija. Hän kuului vuoden 1954 maailmanmestaruuskilpailuissa ensimmäisen maailmanmestaruutensa voittaneeseen Saksan maajoukkueeseen mutta ei pelannut turnauksessa yhtään ottelua. 
Biesinger oli kotoisin Augsburgista, maan eteläosista. Hän pelasi urallaan kyseisen kaupungin seurassa, BC Augsburgissa.
Obdulio Varela

Obdulio Jacinto Muiños Varela (20. syyskuuta 1917 Montevideo – 2. elokuuta 1996) oli uruguaylainen jalkapalloilija. Hän oli kapteenina maajoukkueessa, joka voitti vuoden 1950 maailmanmestaruuskilpailut Brasiliassa.
Varela tunnettiin lempinimellä "El Negro Jefe" ja häntä pidettiin sangen karismaattisena hahmona maajoukkueessa. 
Varelan ammattilaisseura kotimaassa oli Club Atlético Peñarol. Hän kuului vuoden 1942 Copa América -voittajiin. 
Varela osallistui vielä vuoden 1954 maailmanmestaruuskilpailuihin Sveitsissä ennen vetäytymistään vuonna 1955. Hän kuoli 78-vuotiaana.
Martin Cooper

Martin Cooper (s. 26. joulukuuta 1928 Chicago, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen keksijä ja toimitusjohtaja. Häntä pidetään matkapuhelimen (erotuksena autopuhelimesta) isänä. Cooper toimi Motorolan tutkimus- ja tuotekehitysjohtajana ja on älyantennien tekniikkaa tutkivan ja langattomia verkkoja kehittävän ArrayCommin perustaja ja toimitusjohtaja. 
Elämäkerta.
Cooper kasvoi Chicagossa ja suoritti sähkötekniikan tutkinnon "Illinois Institute of Technology"ssa vuonna 1950. Palveltuaan neljä vuotta Yhdysvaltain laivaston hävittäjillä ja sukellusveneissä hän työskenteli vuoden telekommunikaatioalan yrityksessä. Hänet palkattiin Motorolalle vuonna 1954. Cooper työskenteli kannettavien tuotteiden parissa, mukaan lukien ensimmäiset vuonna 1967 Chicagon poliisiosastolle tehdyt käsiradiot. Hän johti tämän jälkeen Motorolan matkapuhelimiin liittyvää tutkimusta ("cellular research"). Cooper suoritti entisessä opinahjossaan maisterintutkinnon 1957 ja nimitettiin vuonna 2004 kunniatohtoriksi.
Maailman ensimmäinen kännykkäpuhelu.
Cooper on keksijänä 17. lokakuuta 1973 jätetyssä Yhdysvaltain patenttihakemuksessa 3906166 "Radio telephone system" ("radiopuhelinjärjestelmä"). Häntä pidetään ensimmäisen kannettavan matkapuhelimen keksijänä sekä henkilönä joka ohikulkijoiden ihmetykseksi suoritti maailman ensimmäisen kännykkäpuhelun 3. huhtikuuta 1973 New York Cityn Hilton hotellin edestä kuudelta avenuelta . Tuo ensimmäinen puhelu Cooperin kilpailijalle Joel Engelille, AT&amp;T:n tutkimusjohtajalle, aiheutti perustavanlaatuisen teknologian ja kommunikaatiomarkkinoiden siirtymisen paikkakeskeisyydestä ihmiskeskeisyyttä kohti. 
Se oli toteutunut Cooperin visio henkilökohtaisesta langattomasta kommunikaatiosta erotuksena autopuhelimista. Cooper paljasti myöhemmin että hän sai inspiraation matkapuhelimen kehittämiseen katsellessaan kapteeni Kirkiä käyttämässä kommunikaattoria televisiosarjassa Star Trek. 
Cooperin laki.
Cooperin laki on käsite jota käytetään Cooperin siitä havainnosta, että tietyllä alueella yhtä aikaa suoritettavien radiotaajuisten keskusteluiden määrä on kaksinkertaistunut 30 kuukauden välein alkaen Marconin kipinälähettimen keksimisestä. 
Vuonna 2003 Cooper vastaanotti "Wharton Infosys Business Transformation Award" -palkinnon teknologisista innovaatioistaan kommunikaation alalla. Cooper on myös Mensan jäsen.
Sujata Massey

Sujata Massey (s. 1964 Sussex, Englanti) on yhdysvaltalainen dekkarikirjailija, joka on tullut tunnetuksi "Rei Shimura" -kirjasarjastaan.
Massey syntyi Englannissa monikulttuuriseen perheeseen; hänen isänsä on syntyperältään intialainen ja äiti saksalainen. Massey on työskennellyt reportterina Englannissa ja asunut Japanissa, missä hän opetti englantia Tokiossa ja alkoi kirjoittaa Japaniin sijoittuvia jännityskirjoja. Hänen esikoisromaaninsa "Rei Shimuran ensimmäinen tapaus" (1997, suom. 2000) voitti Agatha Christie -palkinnon.
Massey asuu miehensä ja kahden lapsensa kanssa Minneapolisissa, Minnesotassa.
Salme Vuorinen

Salme Ingegerd Vuorinen (o.s. "Kokkonen", myöh. "Aallos"; 1. marraskuuta 1913 – 26. joulukuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja kommunisti, joka oli mukana kielletyn Suomen Kommunistisen Puolueen toiminnassa 1930–1940-luvulla. Hänen puolisonsa oli jatkosodan ajan vangittuna ollut Harry Vuorinen, jonka vankeusaikaiset päiväkirjat Vuorinen toimitti kirjaksi vuonna 2006. Kaksi vuotta myöhemmin hän julkaisi omaelämäkertansa 94-vuotiaana, yhtenä vanhimmista suomalaisista esikoiskirjailijoista.
Elämä.
Kouvolasta kotoisin olleen Salme Kokkosen isä puuseppä Edvard Kokkonen kaatui sisällissodan aikana käydyssä Voikosken taistelussa huhtikuussa 1918. Punaorvoksi joutunut Salme teki myöhemmin pitkään maanalaista työtä SKP:ssä ja joutui myös pidätetyksi 1930-luvun alussa maanpetoksen valmistelusta. Viipurin hovioikeus kuitenkin hylkäsi Salme Kokkosta vastaan nostetun syytteen toteennäyttämättömänä. Myöhemmin Kokkonen toimi kutojana Tampereella ja avioitui kemian insinöörin Uuno Olavi Aalloksen kanssa 1930-luvun lopulla. Hän sai neljä lasta, mutta liitto päättyi eroon vuonna 1960. Salme Aallos oli jo aiemmin tutustunut Harry Vuoriseen, jonka kanssa hän eron jälkeen avioitui. Salme Vuorisena hän työskenteli Helsingissä taksinkuljettajana ja päätyi lopulta toimimaan vammautuneen aviomiehensä omaishoitajana. Miehensä kuoleman jälkeen Salme Vuorinen sai käsiinsä tämän kirjoittamat päiväkirjat, joissa tuotiin esille monia Suomen historian vähän tunnettuja yksityiskohtia. Niissä kerrottiin muun muassa vuosista 1941–1944, joina Harry Vuorinen oli vangittuna usean muun suomalaisten kommunistin tavoin Koverin keskitysleirillä. Päiväkirjoihin pohjautuva Salme Vuorisen toimittama teos "Myrskyn silmässä" ilmestyi vuonna 2006, ja kaksi vuotta myöhemmin hän julkaisi omaelämäkertansa "Eloni kirja". Salme Vuorinen kuoli Helsingissä vuonna 2011.
Muuta.
Vuonna 2003 julkaistulla KOM-teatterin joulualbumilla "KOM-teatterin joulu" on Vuorisen sanoittama joululaulu "Se lapsi jos juhlaan tulisi".
Epiphany (albumi)

Epiphany on rap- ja R&amp;B muusikko T-Painin toinen studioalbumi joka julkaistiin 5. kesäkuuta 2007.
Albymi debytoi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan ensimmäisellä sijalla. Se myi ensimmäisellä viikollaan 172 126 kappaletta, ja toukokuuhun 2008 mennessä sitä on myyty 819 000 kappaletta.
Marshall Lytle

Marshall Lytle (1. syyskuuta 1933 – 25. toukokuuta 2013) oli yhdysvaltalainen rock'n'roll-muusikko. 
Lytle soitti kontrabassoa Bill Haleyn johtamassa Bill Haley &amp; His Comets -yhtyeessä 1950-luvulla. Hänellä oli saman vuosikymmenen loppupuolella omakin yhtyeensä, The Jodimars.
Lytle jatkoi myöhemmällä iällään musikaalista uraansa muun muassa Cometsin uudessa versiossa. Hän kuuluu Cometsin jäsenenä Rockabilly Hall of Fameen.
Franny Beecher

Franny Beecher (29. syyskuuta 1921 Norristown, Pennsylvania – 24. helmikuuta 2014 Philadelphia, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen kitaristi. Hän soitti Bill Haley &amp; His Comets -kokoonpanon vakituisena jäsenenä jo vuosina 1954–1962; hän kuului vanhemmalla iällään myös uuteen The Cometsiin ennen vetäytymistään vuonna 2006.
Beecher kuuluu The Cometsin jäsenenä Rockabilly Hall of Fameen.
Sharlee D’Angelo

Sharlee D’Angelo (oik. Charles Petter Andreason, s. 1973) on ruotsalainen muusikko. Hän soittaa bassoa Mercyful Fatessa, Arch Enemyssä, Spiritual Beggarsissa ja Witcheryssä. Hän on soittanut myös muun muassa King Diamondissa, Dismemberissä ja Sinergyssä.
D’Angelo käyttää Ibanezin custom-valmisteisia SDB-bassoja ja Laneyn NX810-vahvistimia.
Aleksei Kazakov

Aleksei Kazakov (, s. 18. toukokuuta 1976) on venäläinen lentopalloilija.
Kazakov on menestynyt hyvin maajoukkueessa, jossa hän on voittanut olympiahopeaa Sydneystä 2000 ja pronssia Ateenasta 2004. Maajoukkueessa Kazakov teki debyyttinsä vuonna 1996.
Seuratasolla Kazakov on voittanut Italian mestaruuden Casa Modénen paidassa vuonna 2002 ja ollut finaalissa vuosina 1999 ja 2000. Italiassa hän on lisäksi edustanut Itas Diatec Trenteä.
Kazakov on 217 cm pitkä ja painaa 112 kg.
Tapani Valsta

Heikki Tapani Valsta (vuoteen 1935 Vallenius; 4. lokakuuta 1921 Ulvila – 21. huhtikuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen pianisti ja urkuri.
Valsta suoritti Sibelius-Akatemiassa urkudiplomin vuonna 1946 Elis Mårtensonin johdolla ja pianodiplomin vuonna 1947 Ilmari Hannikaisen johdolla. Valsta piti ensikonserttinsa urkurina 1946 ja pianistina 1948. Kirkkomuusikon loppututkinnon hän suoritti Helsingin kirkkomusiikkiopistossa 1949. Vuonna 1946 hän voitti järjestyksessä toisen Maj Lind -pianokilpailun. Valsta täydensi opintojaan Ranskassa ja Itävallassa vuosina 1949, 1954, 1961 ja 1964. Radio-orkesterin pianistina hän toimi 1953–1959, minkä lisäksi hänet muistetaan monien laulusolistien säestäjänä. Hän esiintyi myös kamarimuusikkona, etenkin Arto Noraksen ja Seppo Tukiaisen kanssa.
Valsta oli Helsingin tuomiokirkkoseurakunnan ja sen edeltäjien Keski-Helsingin seurakunnan ja Suurkirkon seurakunnan urkurina vuodesta 1955 alkaen. Tämän ohella hän toimi Sibelius-Akatemian pianonsoiton opettajana 1959–1961, lehtorina 1961–1967 ja professorina 1967–1985, jolloin hän jäi eläkkeelle. Lisäksi hän toimi Suomen solistiyhdistyksen varapuheenjohtajana ja Helsingin Kanttori-urkuriyhdistyksen puheenjohtajana.
Director musices -arvonimi hänelle myönnettiin vuonna 1956.
Tapani Valstan veli oli sellisti Esko Valsta. Professori Lauri Valsta on Tapani Valstan ja Rauni Elina Kalkkisen poika.
Vasili Tropinin

Vasili Andrejevitš Tropinin (; 30. maaliskuuta 1776 Korpovo, Novgorodin kuvernementti – 15. toukokuuta 1857 Moskova) oli venäläinen taidemaalari.
Elämäkerta.
Tropinin syntyi maaorjaksi kreivi Münnichille Korpovossa Novgorodin kuvernementissä, josta hänet siirrettiin kreivi Morkoville osana Münnichin tyttären myötäjäisiä. Pian hänet lähetettiin Pietariin opiskelemaan kondiittorin elinkeinoa. Sen sijaan että hän olisi opiskellut sokerileipuriksi, Tropinin kävi salaa Keisarillisen taideakatemian piirustustunneilla.
Vuonna 1799 hänen omistajansa salli Tropininin opiskella taideakatemiassa ei-tutkinto-opiskelijana ("Postoronni utšenik"). Hän kävi S.S. Šukinin tunneilla ja häntä tuki Taideakatemian rehtori Aleksandr Sergejevitš Stroganov. Vuonna 1804 Ytopinin työ "Poika suree kuollutta lintua" asetettiin näytteille taideakatemian näyttelyyn ja se sai huomiota Venäjän keisarinnalta (todennäköisesti leskikeisarinna Maria Fjodorovnalta).
Menestyksensä aattona kreivi Morkov kutsui Tropininin takaisin Pietarista tilalleen Ukrainan Kupavkaan. Tropinin nimitettiin kondiittoriksi ja lakeijaksi. Pian kuitenkin hänen omistajansa muutti mielensä ja määräsi Tropininin kopioimaan eurooppalaisten ja venäläisten maalareiden teoksia ja tuottamaan Morkovien muotokuvia. Tropinin myös maalasi paikallisessa kirkossa. Tropinin vietti noin kaksikymmentä vuotta Ukrainassa, ja monet hänen tuon aikansa teoksista kuvaavat Ukrainan kansaa tai maaseutua. 
Tropinin kuitenkin jatkoi työskentelyä ja opiskelua. Vakiinnutettuaan asemansa muotokuvamaalarina hän kirjoitti:
Tämän ajan huomattavimpia töitä ovat "A. I. Tropininan, taiteilijan vaimon, muotokuva" (1809), (n. 1818), " (1818).
Vuonna 1823 47-vuoden iässä Tropininistä tuli vihdoin vapaa mies ja hän muutti Moskovaan. Samana vuonna hän asetti näytteille teokset "Pitsinnyplääjä", "Kerjäläinen" ja "Taiteilija Skotnikovin muotokuva" Keisarilliseen taideakatemiaan ja sai virallisen taidemaalarin todistuksen ("Svobodnyi Hudožnik"). Vuonna 1824 hänestä tuli akateemikko.
Vuodesta 1833 hän opetti Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opistossa. Vuonna 1843 hänet valittiin Moskovan taiteilijaseuran kunniajäseneksi. Hän kuoli 1857 81-vuoden iässä ja hänet haudattiin Vagankovon hautausmaalle Moskovaan. Elämänsä aikana Tropinin maalasi yli 3000 muotokuvaa.
Mihail Nesterov

Mihail Vasiljevitš Nesterov (; 31. toukokuuta 1862 Ufa – 18. lokakuuta 1942 Moskova) oli venäläinen taidemaalari.
Mihail Nesterov opiskeli vuosina 1877–1881 ja 1883–1886 Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opistossa. Vuodet 1881–1883 hän opiskeli Pietarin taideakatemiassa. Akateemikko vuodesta 1898 ja taideakatemian varsinainen jäsen vuodesta 1910. Moskovan kautenaan Nesterov liittyi Peredvižnikiksi kutsuttuun taiteilijaryhmään ja kokeili siinä taiteilijavoimiaan. Hän kuitenkin irtautui nopeasti kansankuvauksesta. Nesterov oli Mir iskusstvan jäsen vuodesta 1900, hän osallistui venäläisten ja suomalaisten taiteilijoiden näyttelyyn 1898 ja Mir iskusstvan näyttelyihin vuosina 1899-1901.
Nesterovin vaimon, Marian, kuolema vaikutti suuresti taiteilijan aiheisiin. Elämänsä romahtamisen jälkeen Nesterov lähestyi uskontoa ja käsitteli naisen kohtaloon liittyviä teemoja. Maria-vaimon kasvot ovatkin ikuistettuina moniin piirustuksiin ja maalauksiin niin Aleksandr Puškinin saturunojen kuvituksissa kuin Kiovan Vladimirin katedraalin seinämaalauksissakin.
Nesterov tutustui eurooppalaiseen taiteeseen matkustellessaan Ranskassa ja Saksassa. Hänen taiteessaan on vaikutteita ranskalaisilta Jules Bastien-Lepagelta ja Pierre Puvis de Chavannesilta sekä sveitsiläiseltä Arnold Böckliniltä. Nämä vaikutteet osaltaan lähensivät Nesterovin taidetta Akseli Gallen-Kallelan ja ajan muiden suomalaistaiteilijoiden tuotantoon.
Nesterov oli Viktor Vasnetsovin pääapulaisena toteuttamassa osan Kiovan Vladimirin katedraalin seinämaalauksista. Kun katedraalin koristelutyöt olivat vielä kesken, Nesterovilta tilattiin mosaiikkiluonnosta Kristuksen ylösnousemuksen katedraalin ikonostaasiin vuonna 1892. Muun muassa nämä kolme mosaiikkiluonnosta olivat tasa-arvoisesti esillä Sergei Djagilevin kokoamassa suomalaisten ja venäläisten taiteilijoiden näyttelyssä, johon Nesterov kutsuttiin ensimmäisten taiteilijoiden joukossa. 
Nesterov käytti teoksissaan usein uskonnollis-filosofisia aiheita, ja ne näkyvät selkeästi venäläisen symbolismin merkkiteoksiin lukeutuvassa teoksessa "Nuoren Vartolomein näky" ja teoksessa "Pyhä Venäjä".
Nesterov ryhtyi maalaamaan muotokuvia vasta vuonna 1906, ja hän kuvasi niissä myös merkittäviä aikalaisia, esimerkkinä tästä Ivan Pavlovin muotokuva sekä maalaus "Filosofit" (1917), jossa päähenkilöinä ovat isä Pavel Florenski, jonka "Pylväs ja totuuden perusta" -kirjassa (1914) esittämiä ajatuksia Nesterov ihaili, sekä tämän tärkeä seuraaja Sergei Bulgakov.
Nikolai Ge

Nikolai Nikolajevitš Ge (; 27. helmikuuta 1831 – 13. kesäkuuta 1894) oli venäläinen taidemaalari ja "peredvižnikkien" eli vaeltajiksi kutsutun, kiertäviä taidenäyttelyitä järjestäneen taiteilijayhdistyksen jäsen. 
Hän opiskeli alun alkaen tieteitä, mutta luopui tästä alkuperäisestä urasuunnitelmastaan ja pääsi taideakatemiaan Pietariin. Hän valmistui vuonna 1857. Vuonna 1863 hänen nimitettiin Akatemian jäseneksi.
Ge työsti erityisesti uskonnollisia aiheita, mutta ei suinkaan rajoittunut niihin; hän ikuisti lisäksi muun muassa näkemyksensä Tolstoista ja maalasi myös historiallisia tapahtumia kuvaavia teoksia. Vuodesta 1876 lähtien Ge asui maatilallaan Ukrainassa, jossa työskenteli maanviljelyksen parissa ja eli Tolstoin oppien mukaista yksinkertaista elämää. Tuona aikana hän työskenteli erityisesti uskonnollisten aiheiden parissa ja pyrki näin – Tolstoin tapaan – luomaan teemallisen sarjan "Evankeliumi maalauksina". Hänen päämotiivikseen nousi kärsivä ihminen, Kristuksen kärsimyksessä vertauskuvallisesti esitettynä.
Sukunimi Ge tulee ranskalaisperäisestä nimestä Gay, sillä Gen isoisä muutti 1700-luvulla Ranskasta Venäjälle.
Friedrich Pinter

Friedrich Pinter (s. 22. helmikuuta 1978) on entinen itävaltalainen ampumahiihtäjä, viestin MM-pronssimitalisti.
Pinter oli mukana voittamassa Itävallalle MM-pronssia Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2005. Joukkueessa kilpailivat hänen lisäkseen Daniel Mesotitsch, Wolfgang Rottmann ja Christoph Sumann. Hänen paras henkilökohtainen arvokisasijoituksensa on 21:s tila takaa-ajosta Anterselvasta 2007.
Maailmancupissa hän on yltänyt kolme kertaa palkintokorokkeelle – kaikki tulivat kaudella 2007–2008; hän oli kolmas sekä Pyeong Changin että Holmenkollenin sprintissä ja takaa-ajon toinen Holmenkollenilla. Samalla kaudella hän sijoittui kokonaiskilpailussa kuudenneksitoista.
Pinter lopetti uransa kesäkuussa 2016.
Alex

Alex on miehen, toisinaan naisenkin etunimi, lyhentymä kreikkalaisperäisestä nimestä Alexandros tai sen monessa maassa käytetystä muodosta Alexander, josta on peräisin myös suomenkielinen muoto Aleksanteri. Suomessa nimi Alex on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 6 259 miehelle ja noin 70 naiselle. Alexin nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 11. syyskuuta, joka on myös Aleksanterin nimipäivä.
Jacek Malczewski

Jacek Malczewski (15. heinäkuuta 1854 Radom – 8. lokakuuta 1929 Krakova) oli puolalainen taidemaalari, jonka teokset ovat tyyliltään pääasiassa symbolistisia. Hän aloitti opintonsa Krakovassa ja jatkoi niitä vuosina 1876–1877 Pariisissa.
Malczewski saavutti elinaikanaan arvostusta paitsi teoksillaan, myös taideopettajana Krakovassa työskentelemällä. Hän matkusteli runsaasti ulkomailla, mutta kuoli Krakovassa 75-vuotiaana.
Sapalahden kartano

Sapalahden kartano () on kartano, joka myös muodostaa oman kylänsä entisen Angelniemen kunnan alueella Halikossa. Kartano sijaitsee Kemiön saaressa lähellä Kemiön kunnan entistä rajaa.
Ensimmäisen kerran Sapalahden aateliskartano on mainittu vuonna 1379. Tilasta tuli myöhemmin rälssisäteri, ja sen omisti Knut Henrikinpoika vuosina 1556–1589. Hänen jälkeensä tila kuului Johan Månsinpojalle, jonka suku Fogelhufvud omisti tilan vuoteen 1691 asti. Vuosina 1691–1748 kartano oli Lorentz Creutzin suvun omistuksessa. Sukua omistajana seurasi Kijkin suku vuosina 1749–1794, Bremer-suku 1800-luvulla, ja vuodesta 1922 Sapalahden on omistanut Aminoff-suku.
Kartanon päärakennuksen vanhimmat osat ovat vuodelta 1673. Empiretyylisen ulkoasun se sai 1800-luvulla. Kartanon mailla on lukuisia talous- ja karjarakennuksia 1700-, 1800- ja 1900-luvuilta. Lisäksi alueella on kansakoulurakennus vuodelta 1884. Sapalahti kuului Kemiöön vuoteen 1870, jolloin se liitettiin osaksi Angelniemeä. 2000-luvulla on herännyt muutamaan otteeseen ajatus Sapalahden liittämiseksi Kemiöön, mutta minkäänlaista ratkaisua ei asiaan ole saatu.
Nicki Hunter

Nicki Hunter (s. 19. joulukuuta 1979 Lake Worth, Florida) on yhdysvaltalainen pornonäyttelijä. Pornoalalla hän aloitti vuonna 2004. Hunter on esiintynyt varsin usein anaaliseksikohtauksissa, erityisesti sellaisissa, joissa samanaikaisesti harjoitetaan myös yhdyntää sekä anaaliseksin vaihtamista suoraan suuseksiksi . Hänen alaansa on myös niin kutsuttu kultainen suihku. Hän on myös ryhtynyt ohjaamaan pornoelokuvia.
Hunterilla diagnosoitiin vuoden 2007 alussa leukemia/lymfooma. Pornoalalla työskentelevät kollegat ovat järjestäneet hyväntekeväisyystempauksia kerätäkseen varoja hoitokuluihin Hunterin jouduttua äkkiä työkyvyttömäksi.
Filmografia.
"Nicki Hunter on esiintynyt yli 500:ssa kohtauksessa lukuisissa elokuvissa, valikoitu listaus:"
Mary Grey

Lady Mary Grey (1545 – 20. huhtikuuta 1578), joskus Marieksikin kutsuttu, oli Henry Greyn ja Lady Frances Brandonin kolmas ja nuorin tytär. Hän oli nuorempi sisar Lady Jane Greylle ja Catherine Greylle. Hänen äidinpuoleiset isovanhempansa olivat Charles Brandon, Suffolkin ensimmäinen herttua ja Maria Tudor, Ranskan entinen kuningatar. Maria oli Englannin kuninkaan Henrik VII:n ja Yorkin Elisabetin tytär ja Englannin kuningas Henrik VIII:n nuorempi sisar. 
Maryn on kuvailtu olleen "neljä jalkaa pitkä ja kyttyräselkäinen" (neljä jalkaa on noin 1,22 metriä). Hänen on arveltu sairastaneen kyphosista.
Edvard VI:n testamentin mukaan Edvardin kuoltua kruunu jäisi Maryn sisarelle Janelle ja Janen miespuolisille perillisille. Kun Edvard VI kuoli kesäkuun kuudentena vuonna 1553, Jane julistettiin kuningattareksi. Edvard VI oli testamentissaan ohittanut vanhemmat sisarpuolensa, Maria I:n ja Elisabet I:n, minkä laillisuus oli kyseenalaista, koska parlamentti ei ollut hyväksynyt sitä. Kuningattareksi päätyi kuitenkin Maria, ja hänen jälkeensä Elisabet. Jane mestattiin.
Elisabeth oli naimaton ja vailla omia perillisiä. Maryn toinen sisko Lady Catherine Grey oli sisarensa kuoleman jälkeen yksi mahdollisista vallanperijöistä ennen kuolemaansa 1568. Se kohotti Maryn asemaa, koska hän oli viimeinen elossa oleva Maria Tudorin (”ranskalaisen kuningattaren”) lapsenlapsi ja siten tietyllä tapaa oikeutettu perimään Englannin valtaistuimen. Vuonna 1565 Mary meni naimisiin kuninkaallisen portinvartijan Thomas Keyesin kanssa ilman kuningatar Elisabetin suostumusta.
Hänen sisarensa olivat juonitelleet valtaistuinta itselleen, mutta Mary ei koskaan ilmaissut halua siihen. Hän kuoli lapsettomana 33-vuotiaana.
Hoban meteoriitti

Hoban meteoriitti eli Hoba Westin meteoriitti on maailman suurin tunnettu kokonainen meteoriitti. Se on rautameteoriitti ja siten maailman suurin maan pinnalla oleva luonnollinen rautamöhkäle. Hoban meteoriitti painaa hieman yli 60 tonnia. Meteoriitin mitat ovat 2,7 × 2,7 × 0,9 metriä, ja kappale lepää pöytämäisesti maan pinnalla. Hoban meteoriitti luokitellaan pääosin rautaa sisältäväksi nikkelipitoiseksi ataksiitiksi.
Meteoriitti sijaitsee Hoba Westin farmilla Grootfonteinin lähellä nykyisessä Namibiassa. Meteoriitti putosi arviolta yli 80 000 vuotta sitten. Meteoriitti löytyi vähän ennen vuotta 1920.
Vibrakampi

Vibrakampi eli "whammy bar" on sähkökitaran tallassa sijaitseva pieni metallinen tanko, jota vääntämällä talla kääntyy saranoina toimivien pulttien varassa joko ylös tai alas. Kampea painettaessa alas tallan takaosa nousee ja kielet löystyvät, ja näin ollen kielten sävelkorkeus laskee. Väännettäessä kampea ylös tallan takaosa laskee, kielet kiristyvät ja niiden sävelkorkeus nousee.
Koska talla ei siis ole kiinteä vaan heiluva, tarvitaan kielten vetoa vastaava voima vääntämään tallaa vastakkaiseen suuntaan jotta asetelma olisi normaalisti tasapainossa. Tätä varten ovat kitaran taakse jyrsittyyn koteloon sijoitetut jouset, jotka ovat kiinni kammen alla olevassa metallipalkissa, ja näin vetävät tallan takaosaa takaisin alas. Jouset ovat säädettävissä ja kaipaavat säätöä esimerkiksi kitaran sävelkorkeutta muutettaessa, jolloin kielten tallaan kohdistama jännite muuttuu, kielten paksuutta vaihdettaessa tai tallan kulmaa säädettäessä.
Gro Marit Istad-Kristiansen

Gro Marit Istad-Kristiansen (s. 9. helmikuuta 1978 Voss) on norjalainen entinen ampumahiihtäjä, kaksinkertainen maailmanmestari.
Istad-Kristiansen voitti viestin maailmanmestaruuden Oberhofissa 2004, hänen kanssaan joukkueessa kilpailivat Linda Tjørhom, Gunn Margit Andreassen ja Liv Grete Poirée. Samoissa kisoissa hän sijoittui normaalimatkalla 23:nneksi, sprintissä kuudenneksitoista, takaa-ajossa seitsemänneksi ja yhteislähdössä viidenneksi. Vuotta myöhemmin hän saavutti uransa ainoan henkilökohtaisen arvokisavoiton voittamalla yhteislähdön maailmanmestaruuden Hochfilzenin MM-kilpailuissa.
Maailmancupissa Istad-Kristiansen voitti kolme osakilpailua: Hochfilzenin kultamitalihiihdon, sprintin Pokljukassa kaudella 2000–2001 ja Brezno-Osbrliessä kaudella 1999–2000. Palkintokorokkeelle hän sijoittui kuusi kertaa ja sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa parhaimmillaan kahdenneksitoista kaudella 1998–1999. Hän lopetti uransa kauteen 2005–2006.
Nikolai Kasatkin

Nikolai Aleksejevitš Kasatkin (; 25. joulukuuta 1859 Moskova – 17. joulukuuta 1930 Moskova) oli venäläinen taidemaalari. Häntä on pidetty yhtenä sosialistisen realismin edeltäjistä.
Elämänvaiheet.
Nikolai Kasatkinin isä Aleksei Kasatkin oli myös taiteilija. Kasatkin opiskeli neljätoistavuotiaasta alkaen Moskovan maalaus-, kuvanveisto- ja arkkitehtuuriopistossa, joka eli tuolloin huippukauttaan ja jonka opettajina oli monia ajan tunnetuimmista venäläisistä maalareista. Kasatkiniin vaikutti muun muassa hänen opettajansa Vasili Perov. Taloudellisten vaikeuksien vuoksi Kasatkin joutui aluksi elättämään itseään toimimalla opettajana kirjanpainajakoulussa sekä tekemällä paljon tilaustöitä kustannusalalle, kuten seinäkalenterien ja muiden halpojen julkaisujen kuvituksia. Kuvitettuaan ensimmäisen venäläisen pöytäkalenterin hän sai työpaikan Ivan Sytinin kirjapainosta, mutta piti myöhemmin elämänsä tätä vaihetta hukkaanheitettynä aikana. Kasatkin vietti pääosan elämästään Moskovassa, jonka vilkkaasta elämästä hän sai paljon innoitusta taiteeseensa. Hän hankki itselleen datšan Marfinon kylästä Ostankinon läheltä ja piti siellä ateljeeta vuoteen 1914 saakka, minkä jälkeen hän muutti läheiseen Sokolnikiin.
Taide.
Kasatkinin varhaistuotanto käsittää pääosin muotokuvia, joista tulevat esiin ihmiselämän ankeatkin puolet. 1880-luvulta alkaen hän käsitteli töissään Venäjän maataomistamattoman talonpoikaisväestön vaikeita oloja ja kuvasi arkielämän tilanteisiin liittyvää draamaa herkällä tavalla. Hän tasapainotti usein ankeita aiheita iloisilla sävyillä. Tämän vaiheen töitä ovat muun muassa "Heinäkauppa" (1889), "Kilpailijattaret" (1890) ja "Orvot" (1891), jotka olivat esillä vaeltajien näyttelyissä. Monien muiden venäläisten maalarien tavoin Kasatkin matkusti vuonna 1887 Keski-Venäjälle tutustumaan Volgan rantojen maisemiin.
Kasatkin kiinnostui 1890-luvun alussa Venäjän keisarikunnan kasvavasta kaivosteollisuudesta ja sen luomista uusista työoloista. Vuodesta 1892 hän vieraili yhdeksän vuoden ajan joka kevät Donbassin alueen kaivoksilla tutustumassa työläisten oloihin. Tuolloin syntyivät muun muassa maalaukset "Köyhät louhivat hiiltä" (1893), "Köyhät keräävät hiiltä hyödynnetyistä kaivoksista" (1894) sekä monumentaalinen "Hiilenlouhijat. Vuoronvaihto" (1895), joka sai arvostelijoilta ylistävän vastaanoton oltuaan esillä vaeltajien näyttelyssä vuonna 1896. Kasatkin teki 1900-luvun alussa lisää työläiselämän kuvauksia. Tällä kaudella hänen maalauksissaan näkyy kirjailija Maksim Gorkin tuotannon vaikutus.
Venäjän vuoden 1905 vallankumous innoitti Kasatkinia useisiin maalauksiin, jotka kuvasivat vallankumouksellisten kohtaloita. Vuonna 1924 Kasatkin matkusti Englantiin ja teki siellä lisää maalauksia kaivos- ja tehdastyöläisistä. Tässä vaiheessa hänen työnsä tulkittiin Neuvostoliiton sosialististen saavutusten vertauskuviksi.
Mustasuokilpikonna

Mustasuokilpikonna ("Siebenrockiella crassicollis") on Kaakkois-Aasialainen kilpikonnalaji. Se voi kasvaa jopa 20 cm:n pituiseksi. Väriltään se on tummanruskea tai lähes musta.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Mustasuokilpikonnaa tavataan Kaakkois-Aasian trooppisissa sademetsissä ja savanneilla. Levinneisyysalueellaan se on uhanalainen Kambodžassa ja Vietnamissa, ja vaarantunut Indonesiassa, Malesiassa ja Thaimaassa liiallisen pyydystämisen takia. Kilpikonnan elinympäristöä luonnossa ovat lammikot ja kaikenlaiset virtaavat vedet.
Elintavat.
Mustasuokilpikonna on aktiivinen päivisin. Sen ravinto koostuu yleensä puoliksi lihasta ja kasviksista. Laji ei vietä talvilepoa.
İnsan Hakları Derneği

İnsan Hakları Derneği eli İHD () on turkkilainen ihmisoikeusjärjestö, jonka päämaja on Ankarassa.
Historia.
IHD:n perustajina 17. heinäkuuta 1986 oli 98 perustajaa. Heihin kuului juristeja, toimittajia ja älymystöä, mutta ennen kaikkea poliittisten vankien sukulaisia. IHD:n toimintaan kuuluvat kaikenlaiset ihmisoikeudet, mutta se keskittyy erityisesti Turkissa tapahtuviin väkivallantekoihin. Vuonna 1992 sen sääntöjä muutettiin niin että ne kattaisivat Geneven sopimuksissa esitetyt humanitaariset näkökohdat. Siitä pitäen IHD on arvostellut myös aseistettujen ryhmien väkivallantekoja.
Rakenne ja kampanjat.
IHD:n virallisten sivujen mukaan siihen kuuluu 10 000 jäsentä 33 alajaoksessa Turkin 81 maakunnassa. Lisäksi sillä on kaksi edustustoa. Johtokuntaan valitaan yleiskokouksessa 24 jäsentä kahdeksi vuodeksi. Päämajassa Ankarassa sekä monissa alajaostoissa etenkin Istanbulissa ja Diyarbakırissa on tarpeen mukaan perustettuja toimikuntia. Toimikunnat huolehtivat esimerkiksi kurdikysymyksestä sekä naisia, lapsia, vankeja ja kidutusta koskevista kysymyksistä.
IHD:n suurimpia kampanjoita ovat olleet kampanjoinnit ilmaisunvapauden (2001), yleisen armahduksen (1999), kuolemantuomion poistamisen ja valtion turvallisuusoikeuksien poistamisen (1997) puolesta. Vuonna 2004 aloitettiin hanke "Älä vaikene kidutuksesta" ().
Vainot.
IHD:hen on kohdistunut sen perustamisesta lähtien valtion toimenpiteitä, mutta myös yksittäisten ihmisten ja kansallismielisten ryhmien suoranaista väkivaltaa. IHD:n verkkosivuilla on tietoja näistä väkivaltaisuuksista. Myös Amnesty International on kiinnittänyt huomiota IHD:n toimijoihin kohdistuneisiin uhkiin.
Vasili Polenov

Vasili Dmitrijevitš Polenov (; 1. kesäkuuta 1844 Pietari – 18. heinäkuuta 1927 Borok, Tulan oblasti) oli paitsi venäläinen taidemaalari niin myös huomattava teatterimies.
Polenovin perhe kuului pietarilaiseen sivistyneistöön. Hänen äitinsä teki lastenkirjoja ja harrasti maalausta. Polenovin ensimmäiset säilyneet piirrokset ovat peräisin 1850-luvulta, ja ne on tehty perheen kesäpaikalla Tsarskoje Selossa.
Polenov opiskeli 1860-luvulla Pietarin yliopistossa sekä taideakatemiassa ja valmistui molemmista laitoksista korkeimmin arvosanoin. Polenov sai akatemian kultamitali maalauksestaan "Jairuksen tyttären kuolleistaherättäminen". Tämän kultamitalin myötä hän sai jatko-opiskeluoikeuden ulkomaille ja matkusti 1872 Müncheniin, Itävaltaan ja Roomaan. Polenov matkusteli muun muassa myös Englannissa ja Saksassa, ja näiden ulkomaanmatkojen myötä hänen historiantuntemuksensa samoin kuin maalausten aihevalikoima laajeni.
Maisemamaalarina suurimpaan arvostukseensa noussut Polenov kuvasi teoksissaan erityisesti venäläistä luontoa. Hän kuitenkin hyödynsi tuotannossaan myös muita aiheita, kuten uskontoa. Polenov kuului Vaeltajat (Peredvižniki) "-"nimiseen realistiseen taiteilijaryhmään. Vaeltajien seitsemännessä näyttelyssä oli teos "Isoäidin puutarha".
Polenovia kutsuttiin "kauneuden ritariksi" ja hänen idealistisesta luonteestaan kertoo vapaaehtoinen osallistuminen Serbian ja Turkin sotaan 1876. Rohkeudestaan Polenov sai serbialaisen kunniamerkin.
Vuosina 1882–1895 Polenov opetti Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opistossa useita nuoremman polven taiteilijoita, joiden joukossa olivat Abram Arhipov, Aleksandr Golovin, Konstantin Korovin, Isaak Levitan, Mihail Nesterov ja Valentin Serov.
Hønefoss

Hønefoss on kaupunki Norjassa Buskerudin läänissä ja Ringeriken kunnan keskusta. Se sai kaupungin statuksen vuonna 1852, kun se erosi Nordehovista. Hønefoss kuitenkin yhdistettiin Rignerikeen vuonna 1964, mutta se sai pitää kaupunkistatuksensa.
Talous.
Hønefossissa on paljon tehtaita ja muita rakennuksia, joista tärkeimpiä oli Norske Skog Follum -paperitehdas. Tämä vuonna 1873 avattu paperitehdas oli yksi Euroopan suurimmista sanomalehtipaperin tuottajista. Follumin tehdas suljettiin vuonna 2012.
Media.
Paikallislehti "Ringerikes Blad" ilmestyy kolmesti viikossa.