tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ampujakala

Ampujakala ("Toxotes jaculatrix") on Indonesian ja Pohjois-Australian jokisuiden murtovesissä elävä n. 30 cm pitkä kala, jota pidetään joskus myös akvaariokalana.
Ravinto.
Ampujakala on kuuluisa saalistustavastaan. Se syö pääasiassa veden varaan joutuneita hyönteisiä, mutta osaa pudottaa niitä veden yllä olevilta lehdiltä puhaltamalla tarkasti tähdätyn vesisuihkun niitä kohti. Ampujakalan suuontelon katossa on ura, jota vasten se painaa kielensä, jolloin syntyy ohut putki. Veden ruiskuttamiseen tarvittavan paineen se saa aikaan pumppaamalla kiduksillaan, ja lopuksi se vapauttaa veden laskemalla kielensä jäykän kärjen, joka toimii venttiilinä. Se osaa myös napata hyönteisen lehdeltä hyppäämällä.
Ulkonäkö.
Ampujakala on sivuilta litistynyt, ja sillä on tummia poikkiraitoja kyljissään. Sillä on vain yksi selkäevä, joka on lähellä pyrstöevää. Päälaki on tasainen ja silmät ovat suuret, mikä helpottaa vesisuihkun kohdistamista saalistettaessa.
René Adler

René Adler (s. 15. tammikuuta 1985 Leipzig, Saksin osavaltio, Itä-Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hänen seuransa on vuodesta 2012 lähtien ollut Hamburger SV.
Adler teki Bundesliiga-debyyttinsä 25. helmikuuta 2007, kun Leverkusen ykkösmaalivahti Hans-Jörg Butt oli pelikiellossa. Adler torjui ottelussa kymmenen kertaa, kun Leverkusen kaatoi Schalken yllättäen 1-0. Ensimmäisen kansainvälisen pelinsä Adler pelasi 8. maaliskuuta 2007 UEFA Cupissa ranskalaista RC Lensia vastaan.
Otto Stenroth

Eliel Otto (Otto Eliel) Stenroth (13. toukokuuta 1861 Saarijärvi – 16. joulukuuta 1939 Kirkkonummi) oli suomalainen lakimies, valtiopäivämies, senaattori ja pankinjohtaja.
Stenrothin vanhammat olivat kirkkoherra, lääninrovasti Otto Adolf Stenroth ja Fanny Maria Ehrström. Ylioppilaaksi Stenroth pääsi vuonna Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta 1877, ja hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1881. Stenroth jatkoi opintojaan valmistuen lakitieteen kandidaatiksi 1886. Hänelle myönnettiin filosofian maisterin arvo 1882 ja varatuomarin arvo vuonna 1889.
Pankinjohtaja ja poliitikko.
Opintojensa jälkeen Stenroth toimi Kansallis-Osake-Pankin johtokunnan lainoppineena jäsenenä 1889–1893, pääjohtajan varamiehenä 1893–1906. Sen jälkeen hän toimi Suomen Hypoteekkikassan johtokunnan puheenjohtajana 1904–1908 ja 1909–1916. Suomen Kiinteistöpankin toimitusjohtajana hän toimi 1907–1908 ja 1909–1918.
Stenroth oli Kemin edustaja porvarissäädyssä valtiopäivillä 1891, 1894, 1897, 1899 ja 1900. Hän oli Nuorsuomalaisen Puolueen kansanedustaja Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä 1908–1909. Helsingin kaupunginvaltuustossa hän oli 1911–1918 ja sen varapuheenjohtajana 1915–1918.
Stenroth toimi Suomen suuriruhtinaskunnan senaatin kauppa- ja teollisuustoimikunnan päällikkönä ja senaattorina Hjeltin senaatissa 1908–1909. Suomen itsenäistyttyä hänestä tuli ulkoasiantoimituskunnan päällikkö ja senaattori Paasikiven I senaattiin 1918.
Suomen Pankin johtokunnan puheenjohtajana eli nykyisin pääjohtaja Stenroth oli 13. joulukuuta 1918 – 20. tammikuuta 1923. Stenrothin ura Suomen Pankissa päättyi valuuttakauppaan. Hän antoi Suomen Pankkiin johtajaksi siirtyneelle Erik von Frenckellille erikoisen valuuttakauppatoimeksiannon, joka tehtiin Suomen Pankin varoilla, joskin yksityisesti Stenrothin nimissä. Kun vastustajat toivat asian julkisuuteen, molemmat joutuivat jättämään pankin. Myöhemmin ilmeni, että Stenrothin tarkoitus oli valuuttakaupalla pelastaa konkurssilta Kaupunkien Hypoteekkikassa, jonka hallintoon hän kuului.
Stenroth oli Suomen Liikemiesten Kauppaopiston johtokunnan jäsen ja puheenjohtaja ja Suomen Asuntohypoteekkipankin hallituksen puheenjohtaja. Asuntoreformiyhdistyksen puheenjohtajana Stenroth oli useita vuosia ja hän oli Kansantaloudellisen Yhdistyksen puheenjohtajana ja Suomen Norden-yhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 1924 lähtien. Hän oli myös useiden komiteoiden jäsenenä tai puheenjohtajana.
Otto Stenroth oli naimisissa vuodesta 1887 Anna Helena Emilia Kreanderin kanssa.
Blacksburg

Blacksburg on pikkukaupunki Montgomeryn piirikunnassa Virginian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sen asukasmäärä oli vuonna 39 284, ja vuonna 2008 se oli 41 796. Kaupunki perustettiin vuonna 1798.
Maantiede.
Blacksburgin kokonaispinta-ala on 50,2 km², josta 50,1 km² on maata ja 0,1 km² (0,10 %) vettä. Blacksburg on 634 metriä merenpinnan yläpuolella. Se on 15. suurin kunta ja suurin pikkukaupunki Virginian osavaltiossa.
Blacksburgin korkein rakennus on Slusher Tower, joka sijaitsee Virginia Techin kampuksella.
Liikennöinti.
Blacksburg Transit (BT) tarjoaa linja-autopalvelut Virginia Techiin ja sieltä pois. Koulun opiskelijat saavat ajaa busseilla ilmaiseksi koulunsa henkilökorteilla.
U Car Share -niminen liike tarjoaa vuokra-autoja ympäri Virginia Techin kampusta.
Väestötilastot.
Vuoden väestölaskennan mukaan Blacksburgissa oli 39 573 asukasta, 13 162 taloutta ja 4 777 perhettä. Väestötiheys oli 789,2/km². Kaupungin asukkaista 84,39 % oli valkoihoisia, 7,80 % aasialaisia, 4,39 % afroamerikkalaisia, 0,11 % alkuperäisamerikkalaisia, 0,06 % Tyynenmeren seudulta, 0,90 % muunrotuisia, ja 2,36 % edusti kahta tai useampaa rotua.
Talouksia oli 13 162, ja niistä 16,3 % oli sellaisia, missä oli alle 18-vuotiaita lapsia, 28,7 % sellaisia, missä aviopari asui keskenään, 5,3 % sellaisia missä oli naistaloudenhoitaja, ja 63,7 % ei-perheitä. Keskimääräinen talouden suuruus oli 2,37 ja perheen suuruus 2,79 henkilöä.
Kaupungin asukkaista 9,7 % oli alle 18-vuotiaita, 57,4 % 18–24-vuotiaita, 18,9 % 25–44-vuotiaita, 9,2 % 45–64-vuotiaita ja 4,9 % 65-vuotiaita ja vanhempia. Keskimääräinen ikä oli 22 vuotta. Joka sataa naista kohden kaupungissa asui 127 miestä.
Talouksien keskimääräiset tulot olivat 22 513 dollaria, ja perheiden 51 810 dollaria. Miesten keskimääräiset tulot olivat 37 129, kun naisten olivat 24 321 dollaria. Noin 15,9 % perheistä ja 43,2 % koko väestöstä olivat köyhyysrajan alaupuolella.
85 %:lla väestöstä oli college-koulutus.
AROS

AROS Research Operating System (AROS, aikaisemmin Amiga Research Operating System) on vapaa työpöytäkäyttöjärjestelmä, jonka tavoitteena on toisaalta olla API-yhteensopiva Amiga-tietokoneissa käytössä olleen, vuonna 1994 julkaistun AmigaOS 3.1:n kanssa ja taas toisaalta tarjota mahdollisuuksien mukaan nykyaikainen järjestelmä, jossa esikuvan vanhentuneita ominaisuuksia on uudistettu ja mahdollisia puutteita korjattu. AROS on kehityksen alla eikä ole vielä valmis ammattimaiseen käyttöön.
AROS on saatavilla pääosin IA-32-laitearkkitehtuurille, minkä lisäksi työn alla on eriasteisia porttauksia myös muille suoritinperheille. IA-32:lla järjestelmää voi käyttää muun muassa normaalisti kiintolevylle asennettuna ("native"), toisen käyttöjärjestelmän "isännöimänä" ("hosted" – isäntinä muun muassa FreeBSD, Linux) tai Live-CD:n/-DVD:n kautta. AROS-levykuvia voi tietysti ajaa myös virtuaalikoneen tai prosessoriemulaattorin (esimerkiksi QEMU) päällä.
Icaros Desktop (aikaisemmin VmwAROS) on tällä hetkellä pääasiallinen AROS-jakelupaketti. Muita jakeluja ovat ainakin AspireOS ja AROS Broadway.
Kari Ylianttila

Kari Sakari ”Kaale” Ylianttila (s. 28. elokuuta 1953 Rovaniemi) on suomalainen mäkihyppääjä ja mäkihyppyvalmentaja. Hän voitti Keski-Euroopan mäkiviikon kokonaiskilpailun kaudella 1977–1978. Loukkaantumisen vuoksi hän ei kilpaillut saman talven maailmanmestaruuskilpailuissa. Ylianttila lopetti mäkihyppääjän uransa vuonna 1982.
Ylianttila toimi Suomen mäkihyppymaajoukkueen päävalmentajana vuosina 1988–1994. Hänen valmennuskautensa menestyksiin kuului muun muassa Toni Niemisen nousu olympiavoittajaksi.
Vuosina 1994–2004 Ylianttila valmensi Yhdysvaltojen mäkihyppymaajoukkuetta. Kauden 2004–2005 hän valmensi Ruotsin mäkihyppymaajoukkuetta. Vuosina 2005–2010 Ylianttila toimi Japanin mäkihyppymaajoukkueen päävalmentajana. Syksyllä 2010 hän siirtyi Suomen mäkihypyn ja yhdistetyn maajoukkueiden joukkueenjohtajaksi ja keväällä 2014 Suomen mäkihypyn valmennuspäälliköksi.
Holger Salin

Holger Aleksander Salin (20. toukokuuta 1911 Helsinki – 30. heinäkuuta 1983 Orivesi) oli suomalainen näyttelijä. Hän näytteli kaikkiaan parissakymmenessä elokuvassa vuosina 1939–1961. Ensiesiintyminen valkokankaalla oli sivuosa Kalle Kaarnan isänmaallisessa elokuvassa "Isoviha". Vuonna 1946 Salinilla oli sivuosa Martti-renkinä elokuvassa "Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä". Salinin kestävimpiä näyttelijäntöitä on pääosa Matti Kassilan elokuvassa "Punainen viiva" (1959), josta hänelle myönnettiin Jussi-palkinto. Hänet nähdään myös muun muassa elokuvissa "Kulkurin valssi" (1941) ja "Nummisuutarit" (1957), jossa hän tulkitsee Nikon osan.
Kesällä 1941 Salin näytteli Särkelän isäntää Arvo Airamon kansannäytelmässä "Huhu kiertää". Hänellä oli kiinnitys Tampereen Teatteriin vuosina 1942–1952 ja sen jälkeen Suomen Kansallisteatteriin 1952–1977. Vuonna 1953 hän oli Ruth Snellmanin, Eeva-Kaarina Volasen, Tarmo Mannin ja Matti Raninin mukana kiertueella, joka esitti Tennessee Williamsin "Lasista eläintarhaa". Samuel Beckettin näytelmässä "Huomenna hän tulee" Salin tulkitsi Estragonia, suoritus sai kiitosta arvostelijoilta. Se mainittiin niukkaeleiseksi mutta vivahteikkaaksi. Inkeri Kilpisen kirjoittamassa ja Vilho Siivolan ohjaamassa näytelmässä "Toinen maailma" Salin näytteli päähenkilön (Pekka Autiovuori) vanhempaa työtoveria. Holger Salinille myönnettiin Pro Finlandia -palkinto vuonna 1963.
Holger Salin oli tanssitaiteilijoiden Klaus Salin, Alf Salin ja Iris Salin veli.
Salin on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon Helsinkiin.
Klaus Salin

Klaus Torsten Salin (19. kesäkuuta 1919 Helsinki – 15. syyskuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen tanssitaiteilija. Hän oli Suomalaisen Oopperan (Suomen Kansallisooppera) soolotanssija vuosina 1945–1946 ja edelleen vuodesta 1949. Ensitanssijana Salin toimi 1956–1967 sekä balettimestarina 1966–1967. Hänen näyttämöilmaisuaan pidettiin vahvana ja sen ansiosta hän keräsi mainetta luonneosien tulkitsijana. Salin perusti puolisonsa, Irja Koskisen kanssa balettikoulun Helsinkiin vuonna 1953.
Salin muodosti tanssitaiteilija Orvokki Siposen kanssa 1940-luvun Suomen kuuluisimman tanssiduon (Orvokki Siponen &amp; Klaus Salin). Duo esiintyi muun muassa Maaselän Radion revyyssä "Budapestin Juliska", joka sai ensi-iltansa 1. maaliskuuta 1944. Klaus Salin esiintyi myös muutamissa elokuvissa tanssirooleissa: elokuvissa "Aktivistit" (1939) ja "Mitäs me taiteilijat" (1952) nähdään sekä Salin että hänen puolisonsa. 
Klaus Salinille myönnettiin Pro Finlandia -palkinto vuonna 1957.
Klaus Salinin sisaruksia olivat Holger Salin, Alf Salin ja Iris Salin.
Höyryjarru

Höyryjarru on höyryvetureissa käytetty, veturin tuottamalla höyryllä toimiva ainejarru. 
Höyryjarrun muodostaa käyttöventtiili putkistoineen sekä yleensä veturin etupäähän nokikaapin alle sijoitettu käyttösylinteri. Käyttösylinterin mäntään on kytketty varsinainen jarruvivusto, joka siirtää sylinterin tuottaman voiman pyörien sivuilla oleviin jarrukenkiin. Jarrua käytettäessä veturinkuljettaja laskee käyttöventtiilillä painetta käyttösylinteriin, jolloin jarrukengät puristuvat pyöriä vasten. Jarrun käyttö vaatii kuljettajalta taitoa, koska liian äkkinäinen jarrutus voi lukita jarrut ja aiheuttaa pyörien loveutumisen; näin kävi mm. Vr4 Mullikuhnuri -vetureissa joiden alkuperäinen höyryjarru oli toiminnaltaan liian äkkinäinen. 
Isommissa vetureissa joissa on ilmapumppu suoratoimintajarruja varten, kyseinen jarru toimii paineilmalla. 
Höyryjarrun erityispiirre on, että se vaatii kuljettajan jatkuvaa huomiota pysyäkseen päällä tai ollakseen vaihtoehtoisesti jumittumatta; siksi monessakin veturissa on erillinen mekaaninen seisontajarru, usein ruuvijarru, ja höyryjarrua käytetään vain käyttöjarruna.
Joseph McFadden

Joseph "Joe" McFadden (s. 9. lokakuuta 1975 Glasgow, Skotlanti) on skotlantilainen näyttelijä, joka tunnetaan muun muassa televisiosarjoista "Take The High Road", "Sex, Chips &amp; Rock n'Roll", "Crow Road", "Sydämen asialla" ja "Holby Cityn sairaala".
McFaddenin draamaopettaja Camille Skilling näki hänessä potentiaalia ja näyttelijäntaitoja ja sai hankittua hänelle pienen roolin skotlantilaisessa televisiosarjassa "Taggart". 2007 McFadden aloitti Joe Masonin roolissa Aidensfieldin uutena kyläpoliisina "Sydämen asialla" -sarjan 17. tuotantokaudella. Vuosina 2014–2017 hän näytteli "Holby Cityn sairaalassa".
Vuonna 2017 McFadden voitti "Strictly Come Dancing" -kilpailun, eli Britannian "Tanssii tähtien kanssa" -kilpailun. 
Hän on näytellyt myös Casualty-sarjassa höyrähtynyttä kadunkulkijaa, joka häiritsi ambulanssinkuljettaja-naista ja kuoli lopuksi junan alle.
DAO-12

DAO-12 on 12/70 -kaliiperinen revolverihaulikko, jonka kehitti Hilton Walker Etelä-Afrikassa 1980-luvun alussa. Sitä on valmistettu ja markkinoitu nimillä Striker, Street Sweeper ja Protecta.
Aseen sylinterimakasiinin kapasiteetti on 12 patruunaa. Ensimmäisessä mallissa makasiinia pyöritti viritysavaimella vedettävä jousi, mutta myöhemmissä Protecta -malleissa makasiinia pyöritetään sivusuunnassa liikkuvalla etukahvalla; niissä on myös automaattinen hylsynpoisto. Haulikossa on sen päälle taittuva metallitukki. 
Haulikko on pääosiltaan alumiinirakenteinen piippua myöten. Armsel Striker viritetään etukäteen jännittämällä rummun (12 patr.) keskiössä oleva spiraalijousi. Löysättäessä liipaisin laukauksen jälkeen rulla pyörähtää jousitoimisesti seuraavan patruunan kohdalle. Ase on toimintatavaltaan siis itselataava. Ammutut hylsyt poistetaan jousikuormitteisella ejektoripuikolla vanhojen mustaruutirevolverien tapaan.
RDI (Reutech Defence Industries) Protecta / Bulldogin toimintatapa on lippaallinen kertatuli. Rumpu pyörähtää piipun vasemmalla puolella olevasta otekahvasta kääntäisemällä. Rullan ja piipun välistä karkaava hukkakaasu työntää ammutun hylsyn taaksepäin pois rullasta (rungossa vapaa kolo poistoa varten), jolloin 11 laukauksen jälkeen rulla on tyhjä hylsyistä uudelleen panostettavaksi.
Ville Myllyrinne

Ville Tapani Myllyrinne (s. 14. heinäkuuta 1973 Vantaa) on suomalainen näyttelijä. Hän opiskeli Teatterikorkeakoulussa ja on sittemmin näytellyt useissa televisiosarjoissa ja elokuvissa.
Myllyrinne on näytellyt, käsikirjoittanut ja ohjannut komediasarja "Ketonen &amp; Myllyrinnettä", joka voitti parhaan televisiosarjan Venla-palkinnon vuonna 2011. Lisäksi Myllyrinne esiintyy lavakoomikkona.
Myllyrinne toimii myös tuottajana. Hänen tuottamaansa moottoripyöräilijä Jarno Saarisesta kertovaa tv-sarjaa alettiin kuvata kesällä 2022.
Epilä

Epilä on kaupunginosa Tampereella. Alue rajoittuu pohjoisessa Tampere-Pori-rataan ja Lielahteen, idässä Hyhkyn Vaakonkatuun, lännessä Raholaan sekä etelässä Kaarilaan.
Epilässä on ollut pysyvää asutusta 1500-luvulta lähtien. Nykyisellä Winterin alueella sijainnut Epilä mainitaan vuoden 1540 maakirjassa Pirkkalan pitäjän Tohlopin kylään kuuluneena talona, jonka omisti tuolloin Heikki Epi. Nimi pohjautuu mahdollisesti ruotsalaiseen miehennimeen Ebbe. Vuosina 1759–1836 Epilä oli Harjun kappeliseurakunnan kappalaisen virkatalo. Alueella on ollut Kaarilan kartanon laidunmaita. Suomen sisällissodan aikana maalis-huhtikuussa 1918 Epilässä käytiin ankaria taisteluja; Aatto Koivusen komentama punakaarti voitti ruotsalaisen eversti Hjalmarsonin johtamat valkoiset useaan otteeseen. Ankarin hyökkäystaistelu käytiin 26. maaliskuuta 1918.
Tampere–Pori-radan valmistuttua vuonna 1895 avattiin Epilän rautatieasema, jonka ympäristöön alkoi kehittyä uusi asunto- ja teollisuusalue. Näin talonnimestä oli tullut alueennimi. Epilän alue siirrettiin muiden Tampereen läntisten esikaupunkialueiden mukana siihenastisesta Pohjois-Pirkkalasta Tampereen kaupunkiin vuoden 1937 alussa. Epilän, Kaarilan ja Hyhkyn kaupunginosien yhteinen asemakaava vahvistettiin vuonna 1953. Epilän seisake poistettiin käytöstä vuonna 1979, oltueen henkilöliikenteen käytössä avaamisestaan tuohon asti.
Valtaosan 1900-lukua Epilä oli teollisuusvaltainen alue, mutta nykyään se on lähinnä pientalovaltainen asuinalue. Teollisuusajalla Epilässä toimivat mm. Uusi Kivipaino Oy ja Winterin maalitehdas.
Rantavihvilä

Rantavihvilä ("Juncus alpinoarticulatus", vanh. "Juncus alpinus") on vihviläkasvi, joka kasvaa kosteikoissa.
Sitä tavataan Itä- ja Pohjois-Euroopassa sekä paikoin Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa.
Valegaviaali

Valegaviaali eli sundagaviaali ("Tomistoma schlegelii") on kaakkoisaasialainen krokotiili. Se pyytää kaloja ravinnokseen.
Koko ja ulkonäkö.
Valegaviaali on yleensä 3,5–4 metrin pituinen. Joskus valegaviaalilla on pitkä kuono ja se muistuttaa paljon gaviaalia. Se kuuluu kuitenkin krokotiilien heimoon. Valegaviaalin leuat ovat pitkät, kapeat ja hennot. Valegaviaalin silmäterä on kellanruskea, kun muilla krokotiileilla se on tumma. Valegaviaalin jalat ovat pitkät ja hentorakenteiset. Hampaita sillä on 76–84 kappaletta ja väritykseltään se on suklaanruskea.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Valegaviaali elää vain Indonesiassa, Malesiassa ja Bruneissa. Indonesiassa se elää Sumatrassa ja Kalimantanissa Borneossa. Malesiassa Malakan niemimaalla ja Sarawakissa. Thaimaasta ei ole havaintoja 1970-luvun jälkeen. Valegaviaalista on tehty havaintoja myös Sulawesista, Jaavasta ja Vietnamista.
Valegaviaali elää joissa, makeanveden järvissä ja suoalueilla. Se myös viihtyy ajoittain tulvan valtaamilla alueilla. Laji on nykyään uhanalainen elinalueiden häviämisen vuoksi. Lisääntymisikäisiä yksilöitä arvioidaan olevan jäljellä enää alle 2 500. Tilannetta on yritetty parantaa tarhauksella, metsästyskiellolla ja elinalueiden suojelulla. Valegaviaaleja elää muun muassa Negaran kansallispuistossa, Indonesiassa.
Elintavat.
Valegaviaalin elintavat tunnetaan huonosti. Laji kalastaa seuraamalla saaliskalaa ja nappaa sen takaapäin leukoihinsa. Se syö kalan lisäksi myös muutakin. Valegaviaalien tiedetään napanneen veden varaan joutuneita apinoita.
Naaraat tulevat lisääntymisikään, kun ne ovat kasvaneet 2,5–3 metrin pituisiksi. Ne rakentavat lehdistä, turpeesta ja muusta maa-aineksesta pesäkeon, joka on noin 60 senttimetriä korkea. Emo munii pesään 20–60 munaa, jotka hautuvat pesässä 90 päivän ajan. Vastakuoriutuneet poikaset ovat oliivinvihreitä, ja niiden selkää ja pyrstöä koristavat mustat poikkijuovat. Niiden kyljissä on mustia täpliä. Emon huolenpidosta huolimatta poikaskuolleisuus on suuri ja useimmat joutuvat petojen, tai jo munina pesärosvojen saaliiksi.
Tenderi

Tenderi eli "hiilivaunu" on pitkän matkan ajoon käytettävien höyryvetureiden yhteydessä oleva erillinen polttoaine- ja vesivaunu.
Tenderin käyttö teki pitkät yhtäjaksoiset linja-ajot mahdollisiksi, sillä tenderiin mahtui veturin ajoaineita moninkertainen määrä veturin kiinteisiin säiliöihin verrattuna. Huomattava osa linja-ajossa käytetyistä höyryvetureista oli juuri tenderivetureita.
Kapearaiteisilla rautateillä, joilla matkat olivat lyhyempiä, veturityyppi oli hiukan harvinaisempi. Nykyisin ainoa ajokuntoinen kapearaiteinen tenderiveturi Suomessa on Jokioisten Museorautatiellä ajossa oleva entinen Loviisan–Vesijärven rautatien LWR6-veturi.
Tenderissä saattaa olla läpikulku, jonka ansiosta voidaan veturimiehistö vaihtaa pitkissä linja-ajoissa pysähtymättä. Suomessa tätä ratkaisua ei ole käytetty. 
Halkopolttoisen höyryveturin tenderin metallitangoista muodostuvaa korotusta kutsutaan "halkohäkiksi". Hiilipolttoisten vetureiden vastaavaa yhtenäisistä peltilevyistä tehtyä korotusta kutsutaan "hiililaidoiksi".
Injektori

Injektori eli imuri on höyrykattilan kattilaveden syöttölaite, joka toimii kattilan itse tuottamalla höyryllä. Käyttöhöyry voi tulla suoraan kattilasta (tuorehöyry) tai se voi olla höyrykoneen poistohöyryä.
Imureissa ei ole muita varsinaisia liikkuvia osia kuin käyttöventtiilit. Ne imevät vettä ejektoriperiaatteella höyrysuihkun avulla. Höyryn tiivistyessä imettyyn veteen sen höyrystymislämpöä vastaava energia siirtyy veteen. Tämä nostaa veden painetta niin, että se voittaa kattilan paineen ja vesi työntyy kattilaan. Vesi myös lämpiää jonkin verran, mikä vähentää haitallisia jännityksiä kattilan rakenteissa verrattuna täysin kylmän veden syöttämiseen. Jos imuri toimii poistohöyryllä, myös polttoaineen kulutus pienenee. Imureissa ei käytetä tiivisteitä, vaan osat hiotaan tarkasti yhteen sopiviksi. Imureita on höyryvetureissa aina kaksi ja ne ovat toisistaan riippumattomia häiriömahdollisuuden varalta. Kumpi tahansa riittää yksinään hoitamaan koko vedensyötön. 
Joissakin vetureissa oli lisäksi ns. ojaimuri: se on yleensä veturin kuljettajanpuoleiselle kulkusillalle sijoitettu imuri, jonka avulla veturi voidaan vesittää myös ulkopuolisesta vesilähteestä kuten ojasta, purosta tai järvestä.
Injektori on ranskalaisen insinöörin Henri Giffardin (1825–1882) keksintö.
Scarlet’s Walk

Scarlet’s Walk on amerikkalaisen laulaja-lauluntekijä Tori Amosin albumi vuodelta 2002. Scarlet's Walk koostuu 18 kappaleesta, jotka muodostavat yhtenäisen tarinan Scarlet-nimisen naisen elämästä ja matkasta halki Amerikan. Amos on säveltänyt yksin kaikki kappaleet. 
"Scarlet’s Walk" nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalle 7. Se on myynyt Yhdysvalloissa kultaa.
Suomessa albumi oli listasijalla 20.
Kappale ”A Sorta Fairytale” julkaistiin albumin ensimmäisenä singlenä. ”A Sorta Fairytale” nousi Yhdysvalloissa adult alternative airplay -listan sijalle 2 ja Bubbling Under Hot 100 -listan sijalle 14. Kappale on sittemmin ollut mukana useissa televisiosarjoissa.
DJ Timo Maas teki kappaleesta ”Don’t Make Me Come to Vegas” remixin, joka julkaistiin singlenä. Kappale nousi Yhdysvalloissa dance-kappaleiden listan sijalle 6. Kappaleet ”Taxi Ride” ja ”Strange” olivat radiosinglejä, mutta niitä ei julkaistu myyntiin.
Albumia varten tehtiin oma verkkosivu "Scarlet’s Web", jolla oli lisämateriaalia kuten bonuskappaleita ja päiväkirjamerkintöjä. Albumilta poisjääneitä kappaleita julkaistiin myös Amosin DVD:n "Welcome to Sunny Florida" yhteydessä olleella EP:llä "Scarlet’s Hidden Treasures" (2004).
Markkinointi ja singlet.
”A Sorta Fairytale” julkaistiin ensimmäisenä singlenä 14. lokakuuta 2002. Se oli myynnissä CD:nä, vinyylinä, latauksena ja DVD:nä. DVD:llä on muun muassa kappaleen musiikkivideo. Kappale sai myös radiosoittoa ja nousi Yhdysvalloissa adult alternative airplay -listan sijalle 2 ja Bubbling Under Hot 100 -listan sijalle 14. 
Albumi ilmestyi kaksi viikkoa singlen jälkeen 28. lokakuuta 2002. Siitä julkaistiin standardipainoksen lisäksi rajoitettu painos, jolla oli mukana DVD, valokuvia ja muuta lisämateriaalia.
Kappaleita ”Taxi Ride” ja ”Strange” promottiin lyhyen aikaa radioon. Niitä ei kuitenkaan julkaistu myyntiin fyysisinä tai digitaalisina singleinä.
Kappaleen ”Don’t Make Me Come to Vegas” remix julkaistiin singlenä 27. toukokuuta 2003. Remixin on tehnyt saksalainen DJ Timo Maas. Single julkaistiin vinyylinä, jolla on useita versioita remixistä.
 Kappale pääsi Yhdysvalloissa dance club songs -kappaleiden listalla sijalle 6.
Albumia varten tehtiin oma verkkosivu "Scarlet’s Web", jota pääsi vain katsomaan laittamalla CD:n tietokoneen levyasemaan. Sivulla oli lisämateriaalia kuten bonuskappaleita, valokuvia, karttoja ja päiväkirjamerkintöjä. Amos lisäsi sivulle sisältöä vielä albumin kiertueen aikana. Sivu on sittemmin poistettu käytöstä. 
Bonuskappaleet.
Seuraavat kappaleet jäivät pois albumilta ja julkaistiin singlellä, EP:llä "Scarlet’s Hidden Treasures" tai verkossa. Kaikki on julkaistu myöhemmin EP:n digitaalisella versiolla.
Aiheesta muualla.
Sileäotsakaimaanit

Sileäotsakaimaanit ("Paleosuchus") on alligaattorien heimoon kuuluva suku, johon kuuluu kaksi lajia, kääpiökaimaani ja sileäotsakaimaani. Ne ovat maailman pienimpiä krokotiilieläimiä. Niiden levinneisyys ulottuu Kolumbiasta Paraguayhin. Pituudeltaan ne jäävät yleensä alle 1,5 metrin, ollen korkeintaan 1,7 metriä pitkiä. Molemmilla on nahassa suojaavia luukilpiä ja sarveistumia, joiden vuoksi niiden nahka on ihmiselle arvotonta. Siten ne ovat välttyneet myös nahkakaupalta.
Sileäotsakaimaanit elävät virtaavissa ja karikkoisissa vesissä. Ne syövät ravinnokseen pienikokoisia selkärankaisia, kaloja, sammakkoeläimiä ja vesilintuja sekä myös hyönteisiä.
Leninski prospekt (seisake)

Leninski prospekt () on rautatieseisake Pietarissa. Se sijaitsee Baltian ja Varsovan asemalta etelään johtavan radan varrella. Seisakkeen jälkeen rata haarautuu etelään päin mentäessä kahtia: lounaiseen suuntautuvat Veimarin ja Hatsinan radat ja kaakkoon Laukaan rata sekä Pietarista etelään johtavia ratoja yhdistävä poikittaisrata. Asemalla on kuusi raidetta, joista neljä on matkustajaliikenteen ja kaksi tavaraliikenteen käytössä. Seisakkeen läheisyydessä on katu nimeltään Leninski prospekt, ja noin kilometrin päässä saman niminen metroasema.
Seisake avattiin vuonna 1969. Vuoteen 1977 saakka sen nimi oli "Prospekt gerojev".
Luna 4

Luna 4 (; malli E-6, projektinumero 2) oli Neuvostoliiton kuuluotain, joka laukaistiin Baikonurin kosmodromista 2. huhtikuuta 1963. Luotain oli yksi Lunaksi (Kuu) kutsutuista, kuun tutkimista varten valmistetuista, vuodesta 1959 lähtien laukaistuista luotaimista.
Luna 4 oli Luna-sarjan toisen vaiheen luotaimiin (Luna 4–Luna 14); nämä Neuvostoliitto oli varustanut lennonaikaiset lentoratakorjaukset mahdollistavilla ohjausraketeilla, joilla kuuluotaimet pyrittiin ohjaamaan Kuun läheiseille lentoradoille. Se kuului E6-sarjan laskeutumisluotaimiin.
Yhteensä 1422 kilogrammaa painaneen luotaimen alkumatka Baikonurista sujui suunnitellusti. Ensin Luna 4 ohjattiin Maan kiertävälle 167x182 kilometrin lentoradalle, josta se singottiin kaartuvasti kohti Kuuta. Maan ja Kuun välisen lennon aikana ilmeisesti luotaimen tähtinavigointijärjestelmä petti, mahdollisesti lämpösuojausongelmien takia, eikä luotainta saatu ohjattua lennon loppuvaihetta varten suunnitellusti. Tietoliikenneyhteydet kuitenkin säilyivät ainakin 7. huhtikuuta saakka. Luotain lensi Kuun ohi noin 8 400 km:n päästä 5. huhtikuuta 1963.
Luotaimen aiottua tarkoitusta ei koskaan virallisesti paljastettu, mutta joidenkin arvioiden mukaan luotaimella olisi aiottu yrittää pehmeää laskeutumista Kuuhun, mitä yritettiinkin seuraavilla, Luna 5 ja Luna 6 -luotaimilla. Väitettä tukee tieto, että Moskovan radion 5. huhtikuun illaksi oli suunniteltu radio-ohjelmaa "Iskeytyminen (laskeutuminen) Kuuhun", joka peruttiin. Luotaimen uskottiin päätynee aurinkokeskiselle radalla, jonka suurin etäisyys Maasta on 698 455 km, pienin 89 801 km ja kiertoaika noin 28 365 päivää.
Arto Karila

Arto Tapio Karila (s. 28. lokakuuta 1957 Helsinki) on suomalainen tietoliikenteen ja tietoturvan tutkija ja asiantuntija. Hän on uransa aikana toiminut muun muassa tietokoneverkkojen ja tietoturvan professorina Teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1995–2001. Hän on tullut julkisuudessa tunnetuksi UMTS-teknologian kriitikkona ja WLAN-teknologian puolestapuhujana, sekä tietoturvaan liittyvistä lausunnoistaan.
Karila kirjoitti ylioppilaaksi 1976. Hän valmistui diplomi-insinööriksi 1982, tekniikan lisensiaatiksi 1986 ja väitteli Teknillisessä korkeakoulussa tohtoriksi 1991. Hän on lisäksi suorittanut Atlantassa Georgia Institute of Technologyssa Master of Science -tutkinnon 1985.
Karila toimi Posti- ja telelaitoksen atk-keskuksessa suunnittelijana 1981–1982, teleosaston asiakasjärjestelmäkehityksen apulaisjohtajana 1989–1990 ja palvelukehityksen johtajana 1990–1992. VTT:n palveluksessa hän oli erikoistutkijana 1982–1988. Vuodesta 1987 lähtien hän on ollut konsulttina omassa yrityksessään. Vuodesta 2006 lähtien Karila on ollut sivutoimisesti yksi Tietotekniikan tutkimuslaitoksen (HIIT) johtavista tutkijoista.
Karila oli Jippii Oy:n hallituksen jäsen. 28. toukokuuta 2009 hänet tuomittiin 60 päiväsakkoon arvopaperimarkkinoita koskevasta tiedottamisrikoksesta. 12. marraskuuta 2010 antamallaan päätöksellä korkein oikeus on poistanut hovioikeuden tuomion, joten voimassa on käräjäoikeuden 31. lokakuuta 2007 antama täysin vapauttava tuomio. Asian käsittely palautuu hovioikeuteen ja jatkuu usean Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen jätetyn valituksen merkeissä.
Länsi-Intian patriarkka

Länsi-Intian patriarkka (lat. "Patriarchatus Titularis Indiarum Occidentiarum") on eräs harvoista katolisessa kirkossa käytössä olevista patriarkan arvoista. Arvo perustettiin Espanjassa 11. toukokuuta 1524. Länsi-Intian patriarkaatin tarkoituksena oli edistää vasta löydettyjen Amerikan alueiden kristillistämistä ja järjestää siellä tehtävää lähetystyötä Espanjan kruunun alaisilla alueilla. Länsi-Intian patriarkan arvo eroaa muista patriarkaateista siten, että sitä ei ole sidottu mihinkään tiettyyn piispanistuimeen. Edellisen Länsi-Intian patriarkan kuoltua hänen tilalleen nimitettiin joku espanjalaisista piispoista. Muutamia harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta arvonimi myönnettiin Espanjan armeijan kenttäpiispalle.
Länsi-Intian patriarkan arvo on edelleenkin virallisesti olemassa, mutta sitä ole täytetty vuodesta 1963.
Côtes-d’Armor

Côtes-d’Armor (, galloksi "Graéy d’Armor") on Ranskan departementti numero 22. Se sijaitsee Länsi-Ranskassa Bretagnen hallintoalueella. Departementti on pinta-alaltaan 6 878 neliökilometriä ja asukasluvultaan 570 864 (vuonna 2006). Sen pääkaupunki on Saint-Brieuc. Côtes-d’Armor on jaettu edelleen neljään arrondissementtiin, 52 kantoniin ja 373 kuntaan.
Historia.
"Côtes-du-Nord" oli yksi 83 departementista, jotka syntyivät Ranskan vallankumouksen yhteydessä 4. maaliskuuta 1790. Tavoitteena oli päästä eroon vanhan vallan hallintorakenteista, sekä yksinkertaistaa hallintojärjestelmää. Alueen alkuperäinen nimi oli Côtes-du-Nord. Departementin nimen muutosta Côtes-d'Armoriksi alettiin ajaa 1960-luvulla ja uusi nimi sai kannatuksen yleisneuvoston äänestyksessä vuonna 1962. Nimi vaihdettiin kuitenkin vasta vuonna 1990.
Zond-ohjelma

Zond-ohjelma (, "luotain") oli sarja ainakin kahden tyyppisiä neuvostoliittolaisia planeetta- ja kuuluotaimia.
Luotaimien tehtävät.
Zond 1 oli tarkoitus tehdä Venuksen ohilento ja Zond 2 Marsin ohilento. Molemmilla luotaimilla oli kuitenkin radio-ongelmia, minkä vuoksi suuri osa niiden tiedosta jäi saamatta.
Zond 3 lensi Kuun ohi 20. kesäkuuta 1965 ottaen aikaansa nähden hyviä kuvia Kuun pinnasta ja kuvasi 30 % Kuun takapuolesta. Se oli tuon ajan Mars- ja Venus-luotainten tyyppiä. 
Zond 4–8 Neuvostoliiton miehitettyihin kuulentoihin tähtäävän tutkimusohjelman miehittämättömillä Sojuz-alusta muistuttavilla luotaimilla. Niillä tehtiin testejä miehitettyjen kuulentojen tekniikkaa varten, jotta kosmonautit pystyisivät menemään Kuuhun ja palaamaan turvallisesti takaisin. Ne kuitenkin keräsivät samalla tieteellisiä tietoja mikrometeoroideista, auringon- sekä kosmisesta säteilystä, magneettikentistä ja aurinkotuulesta ja valokuvasivat Kuun pintaa. Joillakin lennoilla oli myös eläviä organismeja mukana.
Zond 4:n epäonnistuttua maahan paluussa oli Zond 5 ensimmäinen joka onnistui palaamaan Maahan vuonna 1968. Vaikka tässä uudessa Zond-ohjelmassa saatiinkin edistystä aikaan, Neuvostoliiton miehitettyä kuulentoa ei koskaan tehty.
Hannu Kari

Hannu H. Kari (s. 11. joulukuuta 1961) on suomalainen tietotekniikan ja tietoturvan tutkija ja langattomien mobiilijärjestelmien (erit. GPRS) kehittäjä. Huhtikuusta 2007 lähtien hän on työskennellyt tutkimusjohtajana Maanpuolustuskorkeakoulussa. Aikaisemmin hän on työskennellyt professorina Teknillisessä korkeakoulussa. 
Kari on tullut julkisuudessa tunnetuksi kollegansa Arto Karilan tavoin UMTS-teknologian kriitikkona ja WLAN-teknologian puolestapuhujana. Kari kritisoi aikanaan erityisesti UMTS-järjestelmän investointeja. Hän sai aikaan myös vilkkaan julkisen keskustelun kommenteillaan Internetin romahtamisesta sen toimintavarmuuden ja tiedon luottamuksellisuuden heikentymisen seuraamuksena.
Sanomalaite M 90

Sanomalaite M 90 ("lyh. SanLa") on Suomen puolustusvoimien käyttämä digitaalinen, mikroprosessoriperustainen laite, jolla voitiin lähettää ja vastaanottaa sekä vapaa- että määrämuotoisia sanomia ja käsitellä niitä paikalliskäytössä. Sanomaliikenteen siirtoteinä voitiin käyttää puhelin- ja radioyhteyksiä. Sanomien lähettäminen ja vastaanottaminen tapahtuivat salattuna lähettävän laitteen muistista vastaanottavan laitteen muistiin (QUASI ON-LINE) . 
Sanomalaitetta käytettiin puheviestityksen asemasta aina kun mahdollista, koska sen lähetykset olivat salattuja sekä vaikeasti häirittävissä. Osan sanomalaitteen turvallisuudesta tuotti puheeseen verrattuna se, että lähete oli puhetta ajallisesti lyhyempi purskelähetys.
Salattu sanoma lähetettiin viestiyhteyttä käyttäen laitteen lähetysmuistista vastaanottavan laitteen muistiin, jossa se muutettiin automaattisesti selväkieliseen muotoon. Sanoma voitiin lukea vastaanottavan laitteen näytöltä, tulostaa kirjoittimelle ja tarvittaessa lähettää eteenpäin. Tyypillinen tavanomaisen sanoman lähetysaika oli muutamia sekunteja.
Sanomalaitteesta on olemassa kevyempi versio, partiosanomalaite (sotilasslangissa "ParSa"), joka suunniteltiin tiedustelijoita varten. Se on normaalia sanomalaitetta pienempi ja kevyempi; siinä on vähemmän muistia, pienempi näyttö ja pienempi näppäimistö.
Lisäksi oli olemassa ilmavalvontapääte, jota käytettiin aisti-ilmavalvontatehtävissä havaintojen viestittämiseen.
Sanomalaitteen suunnitteli ja valmisti Nokia.
Muuta.
Nokian valmistamien sanomalaitteiden kehitysmallit voi nähdä Museo Militariassa Hämeenlinnan Linnankasarmilla.
Salauksenpurkuun käytettävän teknologian kehityksen myötä sanomalaitteen salauksen vahvuus heikentyi. Vuodesta 2013 lähtien sanomalaite korvattiin Panasonic CF-U1 Toughbook tablet-tietokoneella, joka on iskun-, veden- ja pölynkestävä. Tabletissa käytettiin Windows 7 Professional -käyttöjärjestelmää ja sen päällä erilaisia sovelluksia, kuten sanomalaitteen ominaisuudet sisältävä MATI (Maavoimien tietojärjestelmä) ja tykistön tulenjohtosovellus. 
Tietokoneet ja MATI on sittemmin korvattu 2020 lähtien MATI 2 -järjestelmällä, johon kuuluu Android-tabletti tai puhelin, Debian-pohjainen kannettava reititin, kenttäradio ja johtamisjärjestelmä MATI2TSTJJ eli Systematic Sitaware. Järjestelmä on käytettävissä myös PC-laitteissa.
Partiosanomalaite

Partiosanomalaite m/83 ("Parsa") on erityisesti tiedusteluyksiköiden käyttöön tehty Sanomalaite M90:n pienennetty malli. Laitteella voi lähettää vapaa- ja määrämuotoisia sanomia, mutta kirjoittaminen on pienemmän näppäimistön takia kömpelömpää kuin sanomalaitteella, esimerkiksi tulikomentoja kirjoittaessa numerot joutuu kirjoittamaan kahta näppäintä yhtä aikaa painamalla.
Keskussanomalaite

Keskussanomalaite ("KSL", sotilasslangissa "kösseli" tai "kesla") toimii Puolustusvoimien käyttämän sanomalaitejärjestelmän keskuksena, joka ottaa vastaan sanomia useilta kanavilta ja välittää niitä eteenpäin annettujen asetusten mukaisesti.
Laitteella voidaan myös ohjata ja valvoa sanomaliikennettä sekä paikantaa verkossa olevia vikoja. 
Keskussanomalaite mahdollistaa samanaikaisen liikenteen usean eri verkkoon yhdistetyn keskussanomalaitteen, sanomalaitteen, partiosanomalaitteen ja tuliasemapäätteen kanssa. Näiden päätelaitteiden käyttäjiä kutsutaan tilaajiksi. Keskussanomalaitteeseen voidaan liittää kirjoitin, laskin ja tietokone.
Keskussanomalaite käyttää siirtotienä tyypillisesti radioyhteyttä, puhelinyhteyttä tai parikaapelia. Radioyhteys on tavallisesti varmentava yhteys tai tukiasema liikkuville tilaajille. Puhelinyhteys voi olla yleisen televerkon yhteys, puolustusvoimien televerkon yhteys tai kenttäteleverkon yhteys ja sillä yleensä muodostetaan yhteys muihin keskussanomalaitteisiin. Parikaapeliyhteyksiä käytetään lähiyhteyksien muodostamiseen tilaajille.
Keskussanomalaiteverkossa kaikki sanomalaiteliikenne on salattua. Järjestelmässä voidaan muodostaa tarpeen mukaan salaamisverkkoja, koska keskussanomalaite pysyy reitittämään sanomia ja uudelleensalaamaan ne toisella avaimella.
Keskussanomalaitteista muodostetaan tyypillisesti silmukoitu verkko, jossa on vähintään kolme keskussanomalaitetta. Silmukoinnin ansiosta jokaisen keskussanomalaitteen välillä on vähintään kaksi eri reittiä. Keskussanomalaite voi lähettää sanomansa tulvahakuna, eli kaikille kanaville yhtä aikaa. Tämän ansiosta yhden, tai laajassa verkossa useamman, yhteysvälin katkeaminen ei vielä estä sanomien perille menoa.
Keskussanomalaitetta käytetään kenttäviestijärjestelmän osana yhtymän viestiverkossa. Keskussanomalaitteet voivat muodostaa sanomalaiteverkon runkoverkon, jolla taataan viestin välittyminen sanomalaitteista toisiin koko verkon runkoverkon alueella.
Keskussanomalaite on tullut Suomen puolustusvoimien palveluskäyttöön 1989 ja on edelleen (2014) käytössä.
Raimo Kantola (professori)

Raimo Antero Kantola (16. maaliskuuta 1955 Haukipudas – 26. elokuuta 2024 Vihti) oli suomalainen professori ja tietoliikennetekniikan ja tietoverkkojen tutkija ja erityisesti reitityksen, merkinannon ja tietoturvallisten verkkojen asiantuntija Suomessa.
Elämä.
Kantola työskenteli professorina Teknillisessä korkeakoulussa ja Aalto-yliopistossa vuodesta 1996. Kantola oli kansainvälisen koulutuksen pioneeri Suomessa. Hän johti Suomen ensimmäistä tekniikan alan kansainvälistä (englanninkielistä) maisteriohjelmaa TKK:lla vuodesta 1998. Kantola oli myös tietoliikenne- ja tietoverkkotekniikan laitoksen ensimmäinen vetäjä TKK:lla ja Aallossa vuosina 2008–2010. Vuodesta 2010 alkaen hänen tutkimuksensa keskittyi ohjelmistomääriteltyihin ja tietoturvallisiin verkkoihin ja verkon avustamaan tietoturvaan. Hän esitti puheenvuoroja muun muassa kansallisesta laajakaistastrategiasta, korkeakoulu- ja tiedepolitiikasta ja Internetistä.
Ennen yliopistouraansa Kantola toimi Nokia Tietoliikenneyksikön palveluksessa vuosina 1980–1996 DX 200 -digitaalisen puhelinkeskuksen tutkimus-, kehitys- ja johtotehtävissä. Vuosina 1992–1995 Kantola oli kolme ja puoli vuotta Englannissa ja Yhdysvalloissa Nokian tehtävissä.
Kantola väitteli tohtoriksi Teknillisessä korkeakoulussa vuonna 1995 Nokian digitaalisen puhelinkeskuksen ohjelmiston suorituksen varmentamisesta. Kantolan DI-tutkinto oli Leningradin sähkötekniikan korkeakoulusta vuodelta 1981 ja hän oli suorittanut virallisen kielenkääntäjän tutkinnon (suomi–venäjä–suomi).
Kantola kuoli vuonna 2024 henkirikoksen uhrina kotonaan Vihdissä.
Charles Whitman

Charles Joseph Whitman (24. kesäkuuta 1941 Lake Worth, Florida – 1. elokuuta 1966 Austin, Texas) oli merijalkaväen sotilas ja Texasin yliopiston opiskelija, joka surmasi 1. elokuuta 1966 koulun alueen kellotorniin linnoittautuneena 14 ihmistä ja haavoitti kolmeakymmentäkahta. Ammuskelua edeltävänä yönä hän oli tappanut äitinsä sekä vaimonsa.
Whitman kiipesi raskaasti aseistautuneena koulun torniin aamupäivällä 1. elokuuta 1966, ja alkoi ammuskella sieltä kampusalueella ja muualla lähistöllä olleita ihmisiä. Tapauksen johdosta 13 alueella liikkunutta sivullista sai surmansa. Lisäksi mahaansa luodin saaneen Claire Wilsonin syntymätön lapsi menehtyi. Whitman sai surmansa poliisin ampumista luodeista.
Whitmanilla oli kasvain mantelitumakkeessa, ja hän kärsi tämän johdosta hypergrafiasta ja kovista migreeneistä. Hän sai myös usein raivokohtauksia piristeenä käyttämänsä Dexedrine-lääkkeen takia.
Domino (peli)

Domino on peli, jonka pelivälineet ovat paksuja kortteja tai ohuita palikoita. Jokainen kortti muodostuu kahdesta vierekkäisestä neliöstä, joissa on kuva-aihe. Klassisessa dominossa kuva-aihe on pisteiden ("silmien") muodostama numero nollasta kuuteen, mutta lapsille on mm. eläin-dominoita.
Pelin tarkoitus on saada kädessä olevat kortit pois pöydälle. Kortit laitetaan peräkkäin ketjuksi, siten että samat kuviot tulevat vastakkain. Jos kädessä on parikortti (6-6, 4-4), se asetetaan poikittain, ja pelaaja saa halutessaan laittaa ylimääräisen lisäkortin. Lisäsäännöillä pelistä on useita erilaisia muunnelmia.
Sääntövariaatioita.
Pelaajille voidaan jakaa kaikki dominot kerralla tai tietty määrä dominoita jolloin jää ns. nostokasa, josta pelaaja nostaa "sokkona" lisää, jos hän ei voi kädessä olevista dominoista laittaa mitään peliin.
Dominoa on mahdollista pelata niin, että se voittaa joka pääsee ensin eroon omista dominoistaan tai sitten voidaan pelata pistepeliä ennalta sovittuun pistemäärään asti. Pistepelissä dominoketjun päissä olevat silmäluvut ovat ratkaisevia. Esimerkiksi pelaaja A laittaa tyhjään pöytään dominon 1-4, jolloin hän saa 5 pistettä. Pelaaja B jatkaa ketjua dominolla 1-6, jolloin hän saa 4+6=10 pistettä. Vain viidellä jaollisista luvuista saa pisteet eli 1-4:ään jatkettu 1-3 (=7) ei tuota pelaajalle pisteitä. Kun toinen pelaaja pääsee dominoistaan eroon, lasketaan vastustajan käteen jääneiden dominojen silmäluvut yhteen ja pyöristetään lähimpään viidellä jaolliseen lukuun. Dominoista eroon päässyt pelaaja saa sen verran pisteitä itselleen.
Ketjun jatkaminen.
Peliä voidaan pelata niin, että on vain yksi kahteen suuntaan jatkettava ketju tai että on haaroittuva ketju. Yhden ketjun tapauksessa esimerkiksi tuplaykkönen laitetaan poikittain 2-1:en perään ja tuplaykkösen kyljestä jatketaan taas eteenpäin, mutta tuplaykkösen päihin ei voi laittaa dominoja. Haaroittuvan ketjun tapauksessa tuplaykkösestä voi jatkaa peliä neljään eri suuntaa. Haaroittuvan ketjun tapauksestakin on variaatioita. Voidaan pelata niin että kaikki tuplat toimivat haaroittimina tai niin että vain ensimmäisestä pöytään laitetusta tuplasta voi jatkaa neljään eri suuntaan.
Dominoefekti.
Palikat voidaan asettaa myös kapealle syrjälleen seisomaan, lyhyen matkan päähän toisistaan. Kun tällaisen ketjun viimeinen palikka kaatuu muita vasten, se saa aikaan ketjureaktion, jota kutsutaan "dominoefektiksi". Sanaa käytetään myös kuvaannollisesti vahvistavista palaute-efekteistä, kuten ilmauksessa dominoteoria.
Burton Richter

Burton Richter (22. maaliskuuta 1931 – 18. heinäkuuta 2018) oli yhdysvaltalainen fyysikko, joka sai vuonna 1976 Nobelin fysiikanpalkinnon psi-hiukkasen löytämisestä (J/ψ-hiukkanen). Samuel Ting teki vastaavan löydön riippumatta Richteristä, Ting sai Richterin ohella Nobelin samana vuonna.
Richter syntyi New Yorkissa ja opiskeli MIT:ssä, josta hän sai alemman korkeakoulututkinnon vuonna 1952 ja filosofian tohtorin arvon neljä vuotta myöhemmin. Richter työskenteli Stanford Linear Accelerator Centerin johtajana vuosien 1984 ja 1999 välisenä aikana.
Hellraiser – veriviiva

Hellraiser – veriviiva () on vuonna 1996 julkaistu kauhuelokuva. Elokuvan ohjasi Kevin Yagher salanimellä Alan Smithee.
Juoni.
On vuosi 2127. Avaruudessa kaukaisella avaruusasemalla Tri. Merchant on päättänyt sulkea helvetin portit lopullisesti, sillä satoja vuosia sitten hänen esi-isänsä rakensi tuon Lemarchandin laatikon, jolla voi avata portit helvettiin ja kutsua paikalle itse Pinheadin. Mutta Pinhead ei aio luopua valtakunnastaan suosiolla, tulevaisuus ja menneisyys kohtaavat tässä helvetillisessä taistelussa.
Juan Carlos Valerón

Juan Carlos Valerón Santana (s. 17. kesäkuuta 1975 Arguineguin, Gran Canaria, Espanja) on espanjalainen entinen jalkapalloilija.
Valerón pelasi yleensä keskikentällä hyökkäävässä roolissa pelintekijänä. Hänet tunnettiin erityisesti pelinäkemyksestään ja syöttötaidostaan.
Valerón aloitti ammattilaisuransa Las Palmasin riveissä vuonna 1995. Hän on edustanut myös Mallorcaa ja Atlético Madridia. Deportivoon Valerón siirtyi vuonna 2000. Hän on saavuttanut seuran riveissä yhden Espanjan cupin voiton ja kaksi Espanjan supercupin voittoa.
Valerón on pelannut myös Espanjan maajoukkueessa. Hän on kuulunut Espanjan joukkueeseen vuoden 2000 EM-kisoissa, vuoden 2002 MM-kisoissa ja vuoden 2004 EM-kisoissa.
1. Ukrainan rintama

 1. Ukrainan rintama oli puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka muodostettiin 20. lokakuuta 1943 Voronežin rintamasta. Rintaman esikunnasta muodostettiin 10. kesäkuuta 1945 Itävaltaa ja Unkaria miehittänyt puna-armeijan Keskinen ryhmä. Puna-armeijan 1943–1944 talvioffensiivin aikana 1. Ukrainan rintama koostui 1. ja 40. armeijasta sekä 6. panssariarmeijasta.
Jouluaattona 1943 puna-armeijan eteneminen alkoi Voronežin rintamasta 1. Ukrainan rintamaksi uudelleen nimetyn neuvostoarmeijan hyökättyä Žytomyriin. Eteneminen jatkui rautatielinjaa pitkin aina Puolan ja Neuvostoliiton rajalle, joka saavutettiin 3. tammikuuta 1944. Etelässä 2. Ukrainan rintama ylitti Dneperin Krementšukin kohdalta ja jatkoi etenemistä länteen. Tammikuun toisella viikolla se kääntyi pohjoiseen ja kohtasi Nikolai Vatutinin johtamat panssarijoukot, jotka olivat kääntyneet etelään tunkeutuessaan Puolaan. Näin syntyneeseen mottiin Korsunissa Tšerkasyn länsipuolella jäi kymmenen saksalaista divisioonaa. Adolf Hitler uskoi, että saksalaiset voisivat murtautua motista ja edetä uudelleen Kiovaan, mutta Erich von Manstein pyrki etenemään vain päärintamalla motin reunaan tarkoituksenaan auttaa motin sulauttamisessa päärintamaan. 16. helmikuuta saksalaiset olivat edenneet jo motin ja rintaman erotti vain tulviva Tikitšjoki. Puna-armeijan panssarivaunujen ja ratsuväen takaa-ajamana motitetut joukot, muun muassa SS-divisioona Wiking, taistelivat tiensä joen yli menettäen puolet miesvahvuudestaan ja kaiken raskaan kaluston.
12. tammikuuta 1945 1. Ukrainan rintama aloitti puna-armeijan hyökkäyksen Veikseljoen yli kohti Berliiniä ja se kukisti saksalaisten vastarinnan Krakovassa 19. tammikuuta kiivaiden taisteluiden jälkeen. Rintama saavutti Oderjoen ja muodosti sillanpääasemia sen länsipuolelle 30. tammikuuta. 15. helmikuuta sen onnistui vallata Breslaun kaupunki. 
1. Ukrainan rintama jatkoi etenemistään kohti pääkaupunkia ja 23. huhtikuuta sen onnistui yhdessä 1. Valkovenäjän rintaman kanssa katkaista Saksan IX armeijan yhteys kaupunkiin. 1. Ukrainan rintama jatkoi etenemistään lähteen hyökäten 12. armeijaa vastaan. 24. huhtikuuta Berliini oli täysin piiritetty.
Kaarlo Luoto

Kaarlo Vihtori (Karl Viktor) Luoto (20. syyskuuta 1875 Rautalampi – 26. tammikuuta 1947 Kuopio) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija, joka oli Johan Kockin ohella yksi Helsingin punakaartin johtajista vuoden 1905 suurlakon aikana.
Lapsuus ja nuoruus.
Luodon vanhemmat olivat sekatyömies "Juho Kaunikki Luoto" ja "Henrika Sundvall". Hän kävi Kotkan porvarikoulun sekä palveli sitten Suomen ns. vanhassa väessä suorittaen aliupseerikoulun. Toimi lyhyen ajan näyttelijänä, sittemmin räätälinä. Piti Helsingissä Yrjönkadulla Iiris-kahvilaa, joka toimi aktivistien tukikohtana.Vuodesta 1905 alkaen Työmies-lehden toimittajanakin ollut Luoto oli SDP:n jäsen, mutta hänen mielipiteensä poikkesivat niin paljon puolueen valtavirrasta, että hänet erotettiin puolueesta kaksi kertaa. 
Vuoden 1905 suurlakon ja vuoden 1906 Viaporin kapinan aikoihin hän toimi kansalliskaartin komentajan kapteeni Johan Kockin apulaisena sekä kaartin sisälle syntyneen punakaartin päällikkönä. Luoto erotettiin tämän jälkeen sosialidemokraattisesta puolueesta hänen tekemiensä pankkiryöstöjen vuoksi.
Ensimmäinen maailmansota.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Luoto oli Saksan keisarikunnan laivaston tiedustelupalvelun agenttina ja kävi usein tiedustelumatkoilla Suomessa esiintyen "Favorin"-nimellä. Luoto joutui kuitenkin Berliinin Moabitin sotilasvankilaan sen jälkeen kun hän raportoinut valheellisesti saksalaisille esimiehilleen räjäyttäneensä tärkeän sillan Tampereen lähellä. Luodon ilmiantoi jääkäriliikkeen johtoon kuulunut Fritz Wetterhoff. Luoto oli vangittuna Moabitissa aina maailmansodan päättymisen saakka 1918.
Lehtimiehenä ja kirjailijana.
Palattuaan Suomeen Luoto oli mukana perustamassa 1920 Suomen Sosialistista Työväenpuoluetta. Hän oli 1920-luvulla Kuopiossa ilmestyneen Savon Kansa-lehden päätoimittajana. Hänen aikanaan lehden levikki nousi 13 000:een ja sitä luettiin myös muualla Suomessa. Luoto asui Kuopiossa vuosina 1921–1943 ja vuodesta 1943 lähtien hän asui Leppävirralla.
Savon Kansa-lehden lakkauttamisen jälkeen Luoto oli sen seuraajan Savon Työ-lehden toimittajana aina tammikuun 1928 loppuun saakka. Hän erosi tällöin lehden palveluksesta ja siirtyi maanviljelijäksi Juonionlahdesta ostamalleen maatilalle. Tilan oston oli lehtitietojen mukaan rahoittanut kuopiolainen konsuli Lauri Hallman.
Kirjailijan ja toimittajan työssään Luoto käytti nimimerkkejä "Kalle Aaltokivi", "Viki Santala", "Kalle Santavuori", "Setä" ja "Töhkerömäen Pekka".