Uskontotiede

Uskontotiede on humanististen ja yhteiskuntatieteiden alaan kuuluvaa uskontojen tutkimusta. Uskontotiede tutkii ihmisten uskonnollista käyttäytymistä. Tieteenalan peruskysymyksiin kuuluu, mikä on uskontojen luonne ja alkuperä. Uskonnon määritelmien moninaisuuden vuoksi uskontotieteessä voidaan tutkia hyvin monenlaisia ilmiöitä. Uskontotiede voi olla myös vertailevaa uskontotiedettä, joka etsii uskontojen yhteisiä ja toisistaan eroavia piirteitä.
Uskontotieteen osa-alueita ovat uskontoantropologia, uskontososiologia, uskontopsykologia, uskontohistoria, uskontofenomenologia sekä kognitiivinen uskontotiede. Evolutiivinen uskontotiede on lähestymistapa, jolla on yhtymäkohtia kognitiiviseen tutkimukseen.
Uskontoantropologian tutkimusmenetelmä on kenttätyö eli yhteisön havainnointi. Uskontososiologia tutkii uskontoa yhteiskunnallisena ilmiönä. Uskontopsykologia tutkii uskontoja psykologian menetelmien avulla. Uskonnonhistoria perustuu kirjoitettuihin lähteisiin tai arkeologian ja kielitieteen tutkimustuloksiin. Uskontofenomenologia käyttää menetelmänä muun muassa eläytymistä. Kognitiivinen uskontotiede tutkii uskontoa inhimillisen tiedonkäsittelyn näkökulmasta. Rajan vetäminen uskontotieteen ja muiden ihmistieteiden välillä voi olla mahdotonta.
Uskontotieteen historia.
Nykyaikainen akateeminen uskontotiede on suhteellisen nuori tutkimusala. Tutkijat ovat kautta aikojen kiinnittäneet huomiota uskonnollisiin ilmiöihin, mutta ensimmäinen varsinainen uskontotieteen oppituoli perustettiin vasta 1800-luvulla. Uskontotiede vakiintui omaksi tieteenalakseen 1800-luvun jälkipuoliskolla. Uskontotieteellinen tutkimus yleistyi merkittävästi vasta 1960-luvulla. 
Kiinnostus uskonnon yleiseen tutkimukseen syntyi jo antiikin aikana, ja uskontoa tutkivat muiden muassa Hekataios (noin 550–476 eaa.) ja Herodotos (noin 484–425 eaa.). Keskiajalla islamilaiset oppineet tutkivat persialaisia (zarathustralaisuus), juutalaisia, kristillisiä ja hindulaisia uskomuksia ja käytäntöjä. Ensimmäinen uskonnonhistoria oli islamilaisen oppineen Muhammad al-Shahrastanin kirjoittama "Tutkielma uskonnollisista ja filosofisista lahkoista" (1127). Länsi-Euroopassa Petrus Venerabilis, joka toimi samoin 1100-luvulla, tutki islamia ja teki latinankielisen käännöksen Koraanista.
Uskontotieteen syntyyn vaikuttivat muiden muassa valistusajan pyrkimykset deistisen luonnollisen uskonnon etsimiseen sekä lisääntynyt tietämys muista kulttuureista ja uskonnoista muun muassa Intiassa ja Kiinassa. 
Ennen kuin uskontotieteestä tuli itsenäinen tutkimusala, monet tieteilijät tutkivat uskontoa erilaisista lähtökohdista. Uskontofenomenologian ja uskontohistorian kehitykseen vaikutti erityisesti Friedrich Schleiermacher, joka pyrki tutkimaan eri kulttuureissa esiintyviä myyttejä. Herbert Spencerin yhteiskunnallinen evoluutioteoria, joka linkittyi Charles Darwinin tutkimuksiin, suuntasi tutkimusta positivistiseen suuntaan, tutkien erityisesti uskontojen syntyä ja kehitystä. Evolutionistista uskontotutkimusta harjoittivat muun muassa Edward Burnett Tylor ja James George Frazer. Bronisław Malinowski tutki uskontoja funktionalistisista lähtökohdista ja määritteli uskonnon yksilöllisten ja yhteisöllisten tarpeiden tyydyttämiseksi. Yhdysvaltalainen William James tutki teoksessaan "Uskonnollinen kokemus" uskontoa psykologis-filosofisesta näkökulmasta. Max Weber tutki uskontoa taloudellisesta näkökulmasta teoksessaan "Protestanttinen etiikka ja kapitalismin henki", ja hän on vaikuttanut myöhempään uskonnon yhteiskunnalliseen eli sosiologiseen tutkimukseen. Émile Durkheim tutki itsemurhaa koskevia asenteita protestanttisuudessa ja katolisuudessa teoksessaan "Itsemurha". Vuonna 1912 hän julkaisi teoksen "Uskontoelämän alkeismuodot". Strukturalistista myyttitutkimusta edusti muiden muassa Claude Levi-Strauss. 1900-luvulla uskontotiede kehittyi muiden humanististen alojen lailla kulttuurirelativistiseen suuntaan, mitä vahvistivat postmodernismi ja jälkistrukturalismi.
Suomalaisen uskontotieteen historiaa.
Ensimmäisenä uskontotieteen virkana pidetään Helsingin yliopiston teologiseen tiedekuntaan vuonna 1886 perustettua teologisen esikäsitteiden apulaisen virkaa, jonka alaan kuului myös vieraiden uskontojen opettaminen. Virkaa hoitivat muun muassa Jaakko Gummerus, Erkki Kaila (Erik Johansson) ja Antti J. Pietilä. Kristillisestä näkökulmasta vieraiden uskontojen tutkimus lisääntyi myöhemmin teologian piirissäkin. 
Muuten Suomessa uskontotieteen historia on kulkenut käsi kädessä kansallisten tieteiden, kansatieteen ja kansanrunouden tutkimuksen kanssa: uskontotiedettä harjoitettiin niiden piirissä, muttei omana tieteenalanaan. Samasta syystä varsinkin varhaisemmat uskonnon tutkijat tunnetaan paremmin jonkin muun tieteenalan edustajana. Varhaiseen suomalaiseen uskontotieteeseen lukeutuvat muun muassa Henrik Gabriel Porthanin ja Christfried Gananderin ("Mythologia Fennica", 1789) työt, jotka loivat pohjaa 1800-luvun suomalaiskansalliselle mytologiatutkimukselle, joka ilmenee Elias Lönnrotin kokoamassa "Kalevalassa" ja erityisesti Matthias Alexander Castrénin töissä. 1800- ja 1900-luvun vaihteessa folkloristisessa uskontotutkimuksessa vaikutti Kaarle Krohnin niin sanottu suomalainen koulukunta, ja ruotsinkielisissä piireissä puolestaan sosiaaliantropologisesti suuntautunut Edvard Westermarckin koulukunta. Jälkimmäiseen kuului muun muassa Rafael Karsten, joka kirjoitti ensimmäisen suomenkielisen uskontotieteen menetelmäoppaan "Uskontotieteen perusteet" (1931).
Suomalaisen uskontotieteen edelläkävijänä voidaan pitää Uno Harvaa, joka oli Kaarle Krohnin ja Edvard Westermarckin oppilas. Hän ajoi itsenäisen akateemisen uskonnontutkimuksen asiaa. Hänen jälkeensä alalla on vaikuttanut erityisesti Martti Haavio, joka on tutkinut muun muassa suomalaista šamanismia ja tietäjäperinnettä.
Uskontotieteen alat ja tutkimusmenetelmät.
Kognitiivinen uskontotiede tutkii uskontoa inhimillisen tiedonkäsittelyn näkökulmasta. Kognitiivinen uskontotiede lähtee siitä olettamuksesta, että uskonto on inhimillistä informaationkäsittelyä sekä yksilön mielessä että yksilöiden välisessä viestinnässä. Kognitiotieteessä ihmisen ”ajattelun” ominaisuuksia pyritään mallintamaan hyödyntämällä hyvin erilaisia tutkimusperinteitä, esimerkiksi neurotiedettä, kokeellista psykologiaa, evoluutiopsykologiaa, tekoälyn tutkimusta ja filosofiaa. Kognitiotieteen uusia tuloksia on ryhdytty soveltamaan uskonnollisen käyttäytymisen ja perinteiden tutkimuksessa.
Uskontoantropologian tutkimusmenetelmä on kenttätyö, eli yhteisön havainnointi, jonka pohjalta tuotetaan etnografista tietoa. Uskontososiologia tutkii uskontoa yhteiskunnallisena ilmiönä, ja menetelmät ovat sekä laadullisia (kuten uskontoantropologiassa) että määrällisiä. Uskonnonhistoria perustuu kirjoitetuille lähteille, mutta myös arkeologian ja kielitieteen tutkimustuloksia käytetään hyväksi. Rajan vetäminen uskontotieteen ja kulttuuriantropologian, folkloristiikan tai eri yksittäisiä kulttuureja tutkivien alojen välille on käytännössä mahdotonta, sillä samat kysymykset ja teoriat ovat merkityksellisiä kaikilla näillä aloilla.
Uskontofenomenologiassa menetelmänä on eläytyminen ja pyhän kokemus on keskeinen menetelmällinen apuväline. Antropologisessa uskontotieteessä pyhän oletetaan yleisesti johtuvan yhteisöllisestä vuorovaikutuksesta (sosiaalinen konstruktivismi) tai ihmisen mielen ominaisuuksista. 
Uskontopsykologia tutkii uskontoja psykologian tutkimusmenetelmien, käsitteiden ja teorioiden avulla. Niin sanotussa neuroteologiassa on katsottu erilaisten uskonnollisten kokemusten liittyvän aivojen tiettyjen osien aktivoitumiseen. Aivotutkimukseen ja evoluutioteoriaan vahvasti nojautuva kognitiivinen uskontotiede on saanut tuloksia, joiden mukaan uskonnollisuus ei ole sidoksissa mihinkään tiettyyn osaan aivoja, vaan uskonnolliset elämykset syntyvät samalla tapaa kuin muut kognitiiviset kokemukset.
Kriittinen uskontotiede tarkastelee uskonnollisia väitteitä tiedollisesta näkökulmasta ja esittää niille samoja vaatimuksia kuin muillekin olemassaoloväitteille. Uskontotieteilijä Matti Kamppisen mukaan uskontojen tunnusmerkki on yliluonnollisten toimijoiden kuten jumalien olettaminen ja vanhentuneiden ajattelutapojen tuominen nykyaikaan. Hänen mukaansa näiden molempien piirteiden oikeutus on mahdollista kyseenalaistaa käyttämällä kriittisen yhteiskuntatieteen menetelmiä. Kamppisen mukaan nykyaikaisen kuvailevan uskontotieteen sekä uskontokritiikin taustalla ovat samat käsitykset. Kamppisen mielestä ei ole olennaista, onko tutkija itse uskonnoton vai uskonnollinen. Sen sijaan se on tärkeää, että uskonnollisia väitteitä ei yhdistetä tieteeseen.