tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Romuluslaiset

Romuluslaiset (joskus myös romulanit tai romulaanit, ) ovat Romuluksen tähti-imperiumin keskusplaneetan Romuluksen asukkaita "Star Trek" -televisiosarjoissa ja elokuvissa. Alkuperäisessä sarjassa romuluslaiset olivat klingonien ohella Yhdistyneiden Planeettojen Federaation päävastustajia kylmässä sodassa. 
Romuluslaiset ovat hyvin läheistä sukua vulkanuslaisille. Vulkanuslaisen filosofin Surakin filosofian aiheuttamien ristiriitojen vuoksi pieni toisinajattelijoiden ryhmä muutti Romulukselle ja orjuutti sen kuun Remuksen asukkaat remaanit.
Romuluslaiseen filosofiaan kuuluu salaperäisyys ja kylmäpäisyys, jota monet muut pitävät petollisuutena ja salamyhkäisyytenä.
Noin sata vuotta ennen sarjan tapahtumia ihmiset törmäsivät ensimmäistä kertaa romuluslaisiin ja pian alkoi Maan-Romuluksen Sota. Sota käytiin kokonaan avaruudessa ja rodut eivät missään vaiheessa tavanneet toisiaan kasvotusten, eikä tuon aikaisissa aluksissa ollut videokommunikaatiotakaan. Pian sodan jälkeen Federaatio perustettiin ja Federaation ja Romuluksen Tähti-Imperiumin rajalle perustettiin neutraali vyöhyke jonka ylittämistä molempien osapuolten tapauksessa pidetään sotatoimena. 
Romuluslaiset esiintyivät Star Trekissä ensimmäisen kerran alkuperäisen sarjan jaksossa "Kauhun tasapaino" ("Balance of Terror"). Tarinassa yksi navigointiupseereista, jonka esi-isä oli kaatunut taistelussa romuluslaisia vastaan, syyttää Spockia salailusta. Tämä myöntää epäilleensä, että romuluslaiset olisivat vulkaanialkuperää. Ennen Surakin kautta vulkaanit olivat julmia valloittajia, joista Spock käytti poikkeuksellisen vahvaa ilmaisua "raakalaisia jopa Maan mittapuulla". Vulkanuslaisten joukosta muodostui Remuksen valloittajien ryhmä, ja välit kotiplaneettaan katkesivat pitkiksi ajoiksi. Toisinajattelijoiden ryhmä kehittyi omaan suuntansa samaan aikaan kun vulkaanit rauhanomaistuivat Surakin oppien myötä. 
Vahvistus tälle kaukaiselle sukulaisuudelle saatiin, kun Enterprise sieppasi pakenevan Romuluksen aluksen lähettämän sanoman, jossa aluksen miehistö näkyi. 
Romuluslaiset tunnetaan myös romuluslaisesta oluesta, väriltään sinisestä alkoholijuomasta joka saa humalan aikaan todella nopeasti. Juoma on Federaatiossa laitonta mutta tästä huolimatta sarjan päähahmoja nähdään useaan otteeseen nauttimassa sitä.
Ivo Andrić

Ivo Andrić (9. lokakuuta 1892 – 13. maaliskuuta 1975) oli jugoslavialainen, serbokroaatiksi kirjoittanut kirjailija, jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1961. Hänen tuotantonsa muodostuu romaaneista, novelleista, lyriikasta ja esseistä.
Andrić syntyi Trávnikin kylässä nykyisessä Bosnia ja Hertsegovinassa. Hänen isänsä kuoli pojan ollessa kolmevuotias, ja poika muutti äitinsä kanssa Višegradiin. Hän kävi koulunsa Višegradissa ja Sarajevossa, ja aloitti yliopisto-opinnot Zagrebissa mutta siirtyi Wieniin. Andrić liittyi nuorbosnialaisten liikkeeseen, jossa harrastettiin itsenäisyyspyrkimysten ohella kirjallisuutta. Kun liikkeen jäsen Gavrilo Princip ampui Sarajevon laukaukset, Andrić pidätettiin salaliittoon osallisena ja vapautettiin vasta 1917.
Andrić on ehkä paras esimerkki jugoslavialaisesta identiteetistä, ja hän oli serbokroatian kielen puolestapuhuja. Hän syntyi ja kasvoi Bosniassa, aloitti kirjoittamisensa kroatiaksi, mutta Serbien, Kroaattien ja Sloveenien kuningaskunnan perustamisen jälkeen vaihtoi kirjoituskielensä ekaaviseksi murteeksi, jota pidetään leimallisesti serbikielenä. Jugoslavian hajoamisen jälkeen sen seuraajamaiden kirjallisuuspiirejä on ravistellut kysymys siitä kenelle Andrić ”kuuluu”.
Andrićin kyynisiä sitaatteja lainataan monin paikoin ajatelmakirjoissa ja blogien mottoina. ”Jumala varjele meitä maineelta, kuuluisien henkilöiden vierailulta ja suurtapahtumilta” (kirjasta "Konsulit").
Andrić toimi 1920- ja 1930-luvuilla diplomaattitehtävissä. Toisen maailmansodan alkaessa hän työskenteli lähettiläänä Berliinissä. Jugoslavian saksalaismiehityksen aikana hän puutteessa ja syrjään vetäytyneenä kirjoitti kolmiosaisen bosnialaistrilogian, jonka pääteos on "Drina-joen silta". 1950-luvulla hänen tuotantonsa alkoi tulla tunnetuksi kautta Euroopan.
Yasunari Kawabata

Yasunari Kawabata (; 14. kesäkuuta 1899 Osaka – 16. huhtikuuta 1972 Zushi) oli japanilainen kirjailija, joka tunnetaan lyyrisestä ja hienovaraisesta proosastaan. Hän oli ensimmäinen japanilainen, jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1968.
Elämä ja ura.
Yasunari Kawabata syntyi Osakassa lääkäriperheeseen vuonna 1899. Hän menetti isänsä ollessaan kaksivuotias, ja äitinsä seuraavana vuonna. Kawabata kasvoi maaseudulla isovanhempiensa hoivissa. Hän menetti myös isosiskonsa ollessaan 10-vuotias, ja isoisänsä ollessaan 15-vuotias. Nämä varhaiset menetykset vaikuttivat syvästi Kawabatan elämään ja hänen kirjalliseen tyyliinsä. 
Kawabata aloitti opiskelut Tokion keisarillisessa yliopistossa vuonna 1920 ja valmistui vuonna 1924, pääaineenaan kirjallisuus. Hänen läpimurtoteoksensa oli novelli ”Izu no odoriko” (’Izu-tanssijatar’), joka julkaistiin Kawabatan ja Yokomitsu Riichin perustamassa kirjallisuuslehdessä "Bungei Jidai" vuonna 1926. Se kertoo yksinäisestä yliopisto-opiskelijasta, joka etsii lohtua ja ystävyyttä kiertävän tanssijattaren seurasta.
Kawabatan proosa on niukkaa ja runollista. Kawabata oli Japanin Pen-klubin puheenjohtaja ja edisti japanilaisen kirjallisuuden käännöksiä länsimaisille kielille. Hän kirjoitti tekstinsä seisoma-asennossa. Vuonna 1953 Kawabatasta tuli Japanin taideakatemian jäsen.
Kawabata tuomitsi itsemurhat Nobel-palkintopuheessaan, mutta silti itse mahdollisesti teki itsemurhan neljä vuotta myöhemmin vuonna 1972. Itsemurhaan ryhtyminen saattoi johtua hänen ystävänsä, japanilaiskirjailija Yukio Mishiman itsemurhasta, josta Kawabatan sanottiin nähneen painajaisia yli 300 kertaa peräkkäin. Lisäksi Kawabatan terveys oli jo pitkään ollut huono, sillä hän kärsi Parkinsonin taudista. Kawabatan leski ja läheiset ystävät eivät ole kuitenkaan hyväksyneet ajatusta itsemurhasta. He katsovat, että kuolema oli onnettomuus. Tätä tukee se, ettei Kawabata jättänyt minkäänlaista viestiä läheisilleen.
Salvatore Quasimodo

Salvatore Quasimodo (20. elokuuta 1901 Modica, Sisilia, Italia – 14. kesäkuuta 1968 Napoli, Italia) oli italialainen kirjailija, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon 1959. Hän on Italian tunnetuimpia 1900-luvun runoilijoita.
Quasimodo syntyi Modicassa lähellä Syrakusaa. Hän opis insinööriksi ja kävi teknillistä koulua Syrakusassa ja jatkoi korkeakoulussa Roomassa. Siellä hän luki samaan aikaan yliopistossa latinaa ja kreikkaa. Taloudellisista syistä hänen oli jätettävä opintonsa kesken ja pestauduttava pikkuvirkamieheksi. Ensimmäiset runonsa hän julkaisi vuonna 1930. 
Quasimodo käänsi italiaksi sekä kreikkalaisia ja roomalaisia klassikoita että Shakespearea, Molièrea ja modernimpia runoilijoita, kuten Nerudaa.
Giórgos Seféris

Giórgos (tai Giórgios) Seféris (; 13. maaliskuuta 1900 Smyrna – 20. syyskuuta 1971 Ateena), oikea nimi Geórgios Seferiádis (Γεώργιος Σεφεριάδης), oli kreikkalainen runoilija ja diplomaatti. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon 1963. Hän toimi maansa suurlähettiläänä Ankarassa ja Lontoossa.
Seféris syntyi Smyrnassa (nykyinen İzmir Turkissa) ja muutti perheensä kanssa Pariisiin vuonna 1918. Siellä hän opiskeli yliopistossa ja kiinnostui kirjallisuudesta. Palattuaan Kreikkaan vuonna 1925 hän pääsi ulkoministeriöön töihin. Seféris oli maanpaossa maansa hallituksen kanssa toisen maailmansodan aikana. 
Seférikseen vaikuttivat voimakkaasti mm. T. S. Eliot ja Ezra Pound. Vuonna 1952 hän kävi ensimmäistä kertaa Kyproksella, ja rakastui saareen, joka muistutti hänen lapsuusmaisemiaan. Tämä vaikutti sekä hänen myöhäiseen runouteensa että poliittiseen toimintaansa.
Vuonna 1969 Seferis tuomitsi Kreikan sotilasvallankaappauksen ja juntan.
Ekliptika

Ekliptika on näennäisesti ajateltuna Auringon keskimäärin kulkema vuotuinen rata taivaankannen ympäri. Todellisuudessa ekliptika on maapallon kiertoradan taso. Maapallon akselin kallistuman vuoksi se on 23,4 asteen kulmassa taivaanekvaattoriin nähden. Aurinkokunnan muiden planeettojen kiertoradat ovat melkein samassa tasossa, joten niiden kulkemat näennäiset radat sijaitsevat lähellä ekliptikaa. Eläinradan tähtikuviot ovat juuri tästä syystä tärkeässä asemassa astrologiassa. Taivaalla Aurinko ja planeetat näyttävät vaeltavan näiden tähtikuvioiden läpi.
Nimi ”ekliptika” juontuu menetelmästä, jolla ekliptika muinoin määriteltiin. Siinä taivaankanteen merkittiin kohdat, joissa auringonpimennysten ("eclipsis solis") havaittiin kulloinkin tapahtuvan. Itse auringonpimennys tapahtuu, kun Kuu leikkaa ekliptikan kohdassa, jossa Aurinko kyseisenä hetkenä sattuu sijaitsemaan. Kuun käyttämä rata on noin viiden asteen kulmassa ekliptikaan nähden, joten joka kuukausi näin ei tapahdu.
Mihail Šolohov

Mihail Aleksandrovitš Šolohov (, 24. toukokuuta 1905 – 21. helmikuuta 1984) oli venäläinen kirjailija. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1965.
Varhaisvaiheet ja puoluetoiminta.
Šolohov syntyi Venäjän keisarikunnan Donin kasakoiden alueella 1905. Hänen kasakkasukuisella äidillään oli suuri vaikutus pojan kehitykseen. Sisällissodan aikana hän liittyi bolševikkeihin ja joutui kaksi kertaa lähes teloitetuksi tämän vuoksi. Vuonna 1922 hän siirtyi Moskovaan ja ryhtyi kirjallisella uralle. Vuoden 1924 jälkeen hän kuitenkin palasi lapsuudenseuduilleen ollakseen lähempänä tarinoidensa tapahtumapaikkoja.
Šolohov liittyi kommunistiseen puolueeseen 1922 ja pysyi sille uskollisena koko uransa. Hän oli Neuvostoliiton kirjailijaliiton toimielimissä vuodesta 1934 ja vuodesta 1936 maan korkeimman neuvoston jäsen. Hän seurasi Nikita Hruštšovia tämän ulkomaanmatkalle 1959 ja valittiin keskuskomiteaan 1961. Hänestä tuli tiedeakatemian jäsen 1939. Hän oli kaksinkertainen sosialistisen työn sankari ja palkittiin sekä Leninin että Stalinin palkinnolla Nobelin lisäksi.
Tuotanto.
Šolohovin tärkein teos on "Hiljaa virtaa Don" (Tihi Don), joka julkaistiin neljässä niteessä vuodesta 1928 vuoteen 1940. Se kertoo Donin kasakoiden kamppailusta puna-armeijaa vastaan sisällissodan aikana ja on merkittävä siksi, ettei siinä ole yhtään positiivista bolševikkihahmoa. Kirja sai kaksi jatko-osaa. "Hiljaa virtaa Don" on sosialistisen realismin merkkiteoksia, vaikkakaan se ei täysin noudata sen kaavaa. Toinen Šolohovin suuri teos on "Aron raivaajat" ("Podnjataja tselina"), joka kertoo 1930-luvun maatalouden kollektivisoinnista. Tätä teosta on ylistetty sosialistisen realismin mestariteoksena, joka kuvasi kollektivisoinnin vaiheita valtaapitävän kommunistipuolueen näkökulmasta.
Šolohov kuvasi teksteissään hänelle tuttuja Donin kasakkaseutuja. Varhaisissa teoksissaan hän kuvasi taitavasti alueen tapoja ja miljöötä. Henkilökuvaus nousi teosten keskiöön vuonna 1928 teoksessa "Hiljaa virtaa Don". Se on laaja, kertova teos Melehovin perheestä ja pienen kasakkakylän elämästä vuosilta 1912–1922. Tarinan jännite syntyy vanhan ja uuden elämäntavan ristiriidasta. Šolohov osoittaa teoksessaan olevansa psykologinen realisti, ihmissuhteiden monimuotoisuuden tarkka erittelijä, parhaimpien venäläisten kertojien tapaan. Neuvostoliitto määräsi vuonna 1932 taiteilijat noudattamaan sosialistisen realismin periaatteita, joita Šolohov ei kovin tarkkaan noudattanut ja joutui siksi puolustelemaan viranomaisille teoksensa painokelpoisuutta. Tosin teoksen alkuosa ehti ilmestyä ennen vuoden 1932 määräystä. Teos myös asennoituu myönteisesti sosialismin tulevaisuuteen, joten sen ensimmäisten niteiden sallittiin ilmestyä. Šolohov keskeytti suurtyönsä kolmen ensimmäisen niteen jälkeen vuonna 1932 ja julkaisi neljännen osan vuonna 1940. Niiden välillä hän kirjoitti muun muassa toisen suurteoksensa "Aron raivaajat". Hänen myöhempään tuotantoonsa kuuluu useita kuvauksia toisesta maailmansodasta.
Dmitri Ivanovitš

Dmitri Ivanovitš (, myös Дмитрий Угличский, "Dmitri Uglitški"; 29. lokakuuta 1582 Moskova, Moskovan Venäjä – 25. toukokuuta 1591 Uglitš, Moskovan Venäjä) oli Venäjän tsaarin Iivana IV Julman ja tämän epävirallisen kuudennen vaimon Maria Fjodorovna Nagajan poika, joka kuoli hämärissä oloissa veljensä Fjodor I:n hallitsijakaudella. Myöhemmin niin sanottuna sekasorron aikana Venäjällä ilmaantui useita ”Vale-Dmitrejä” eli vallantavoittelijoita, jotka väittivät olevansa hengissä säilynyt Dmitri Ivanovitš.
Elämä ja kuolema.
Dmitri oli mahdollisesti veljensä Fjodor I:n laillinen kruununperijä, tosin ortodoksinen kirkko hyväksyi vain kolme avioliittoa, ja Maria Nagaja oli Iivana IV:n seitsemäs vaimo. Iivana IV nai Maria Fjodorovna Nagajan vuonna 1580, mutta pian vaimosta tuli tsaarille epämieluisa. 
Fjodor I:n ollessa tsaarina tosiasiallinen hallitsija oli tämän lanko, pajari Boris Godunov. Fjodorin tultua valtaistuimelle vuonna 1584 Dmitri lähetettiin äiteineen apanaasikaupunkiinsa Uglitšiin. Dmitri kuoli 15. toukokuuta 1591 hämärissä olosuhteissa, joko tapaturmaisesti leikkiessään veitsenheittoa epilepsiakohtauksen aikana tai Boris Godunovin surmauttamana. Pojat olivat heittäneet veistä sisällä tähtäämällä mahdollisimman lähelle lattiaan piirrettyä viivaa. Silminäkijät todistivat, että tsarevitš kaatui veitsen kanssa kohtauksen aikana ja kun häntä yritettiin auttaa ylös, veitsi tunkeutui hänen kaulaansa. 
Poikansa ruumiin vierellä Maria Nagaja syytti Boris Godunovia tapahtuneesta ja nimesi murhan järjestäjiksi hovivirkamies Mihail Bitjagovskin, tämän pojan Danila Bitjagovskin ja veljenpojan Nikita Katšalovin sekä Osip Volohovin. Nagajan ja hänen sukulaistensa kutsusta kokoontuneet Uglitšin kaupunkilaiset kävivät käsiksi heihin ja Mihail Bitjagovskin läheiseen ystävään Danila Tretjakoviin. Kansa lynkkasi viisitoista väitettyä murhaajaa, mukaan lukien Mihail Bitjagovskin ja yhden Dmitrin leikkitovereista. Vasili Šuiskin johtama virallinen tutkinta päätyi siihen, että Dmitri oli puukottanut itseään kurkkuun. Myöhemmin Vasili Šuiski pyörsi puheensa ja väitti Boris Godunovin murhauttaneen Dmitrin.
Dmitri Ivanovitš haudattiin ensin Uglitšin Verikirkkoon. Hänen jäännöksensä siirrettiin vuonna 1606 juhlallisesti Arkkienkelin katedraaliin, johon vuonna 1628 hänelle pystytettiin näyttävä pyhäinjäännösalttari.
Dmitrin äidin myöhemmät vaiheet.
Dmitrin äitiä Maria Fjodorovna Nagajaa syytettiin lynkkauksista ja poikansa turvallisuuden laiminlyömisestä. Hänet pakotettiin tekemään luostarilupaus nimellä nunna Marfa ja hänet suljettiin kaukaiseen Vyksan Nikolaos Ihmeidentekijän erämaaluostariin Vologdan alueelle 30 kilometrin päähän nykyisestä Tšerepovetsista. Hänet kutsuttiin vuosina 1604 ja 1605 Moskovaan tunnistamaan Vale-Dimitrejä, joista jälkimmäisen tunnistamisen hän myöhemmin perui. Maria Nagaja kuoli Moskovassa vuonna 1610 ja hänet haudattiin Kristuksen taivaaseenastumisen luostarin katedraaliin Kremliin. Hänen jäännöksensä siirrettiin vuonna 1929 kirkon purkutöiden edellä Arkkienkelin katedraaliin.
François Mauriac

François Mauriac (11. lokakuuta 1885 Bordeaux, Ranska – 1. syyskuuta 1970 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kirjailija. Häntä pidetään yhtenä 1900-luvun suurimmista katolisista kirjailijoista.
Mauriacin isä kuoli pojan ollessa puolitoistavuotias, ja hän kasvoi suojaisassa ympäristössä ensin äitinsä, myöhemmin nunnien koulun kasvattamana. Hän opiskeli kirjallisuutta Bordeaux’ssa ja Pariisissa, mutta jättäytyi pian vapaaksi kirjailijaksi.
Hän julkaisi nuorena ensin runokokoelmia, mutta hänen kutsumuksenaan oli kirjoittaa romaaneita. Romaania "Le Nœud de vipères" (1932) ("Käärmesolmu") pidetään hänen mestariteoksenaan.
Mauriacin tuotantoon kuuluu 30 romaania, näytelmiä ja runoja. Toisen maailmansodan aikana hän työskenteli vastarintaliikkeen parissa, ja sodan jälkeen hän tuki de Gaullea. Hän kannatti Algerian itsenäistymistä.
Mauriac valittiin Ranskan akatemiaan vuonna 1933, ja hän sai 1952 Nobelin kirjallisuuspalkinnon.
Ranskan akatemia jakaa vuosittain Mauriacin nimeä kunnoioittavaa kirjallisuuspalkintoa Prix François Mauriac.
Gabriela Mistral

Gabriela Mistral, oikealta nimeltään Lucila de María del Perpetuo Socorro Godoy Alcayaga, (7. huhtikuuta 1889 – 10. tammikuuta 1957) oli chileläinen runoilija, diplomaatti ja feministi, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1945 ensimmäisenä espanjalais-amerikkalaisena kirjailijana. Hän kirjoitti voimakastunteista lyriikkaa. Hänen runojensa keskeisiä teemoja ovat rakkaus, äidinrakkaus, kipeät henkilökohtaiset muistot sekä suru ja toipuminen. 
Mistral oli opettaja, joka alkoi kirjoittaa runoja elettyään intohimoisen romanssin rautatieläisen kanssa. Romanssi päättyi miehen itsemurhaan. Mistral vaikutti Chilen ja Meksikon koulujärjestelmien kehittymiseen, toimi maansa konsulina Euroopassa ja opetti Yhdysvaltojen yliopistoissa.
Kirjailijan merkittävyyttä osoittaa, että Chilessä julistettiin hänen kuolemansa jälkeen maansuru. Chileläinen kulttuuri- ja opetusansioiden saralla myönnettävä ritarikunta, Gabriela Mistralin koulutus- ja kulttuuriritarikunta, on nimetty Mistralin mukaan.
Mistralin vuonna 1940 kirjoittaman runon ”Suomalainen mestari” (”Campeón Finlandés”) suomennos on Chilen lahja satavuotiaalle Suomelle. Runon on suomentanut runoilija Jukka Koskelainen. Runo sai herätteen talvisodasta. Siinä kuvataan juoksijaa, jonka urotekoja sodassa runoilija myös ylistää. Runossa kuvattu juoksija on todennäköisesti Berliinin olympialaisten kultamitalisti Gunnar Höckert, joka kaatui talvisodan kestettyä 74 päivää, ja runo ilmestyi pian Höckertin kaatumisen jälkeen. Suomentajan mukaan Mistral eläytyi hyvin voimakkaasti puolustussotiin.
Mistralin tuotanto sijoittui lähinnä modernismin ja uuden runouden välimaastoon. Hänen tuotantonsa peruskiviä ovat teokset "Desolación", "Tala" ja "Ternura". Runosuomennoksia on julkaistu muun muassa "Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultaisessa kirjassa" (WSOY 1954).
Jimmy Olsen

James Bartholomew Jimberly "Jimmy" Olsen on Teräsmies-sarjakuvissa esiintyvä sarjakuvahahmo ja taustahenkilö. Punahiuksinen, pisamakasvoinen nuorukainen työskentelee valokuvaajana ja osa-aikaisena toimittajana kuvitteellisessa "Daily Planet" -lehdessä. Olsenin kepposteleva luonne on tuottanut hänelle tuon tuostakin ongelmia lehden päätoimittajan Perry Whiten kanssa; Jimmy esimerkiksi kutsuu Whitea usein esimiehensä vihaamalla "Pomo" -lempinimellä. Olsenin vakioasuste on ruutupuku ja rusetti. 
Jimmy joutuu usein vaikeuksiin, jolloin hänen täytyy turvautua Teräsmiehen apuun. Hän on suunnitellut itselleen rannekellon joka pystyy tuottamaan äänen, jonka äänentajuuden vain Teräsmies ja koirat pystyvät kuulemaan. Jimmy on kuitenkin sisukas ja piloistaan huolimatta Perrykin arvostaa nuorta Olsenia, koska hänellä itselläänkin oli samantyyppinen nuoruus. Jimmy seurusteli lyhyen aikaa Lois Lanen nuoremman sisaren, Lucyn kanssa. 
Jimmy Olsen on Teräsmies-lehtien vakiojäsen sekä on esiintynyt myös useissa televisiosarjoissa, elokuvissa, radiokuunnelmissa ja piirretyissä. Hänellä oli myös oma lehtensä Superman's pal Jimmy Olsen 1950–70 -luvuilla ja juuri tässä lehdessä tapahtui Teräsmiehen ehkä vaarallisimman vihollisen, Darkseidin, ensiesiintyminen. Metropolisissa Olsen tunnetaan lempinimellä "Teräsmiehen kaveri" (Superman's pal). Jimmy Olsenin esi-isä "Sven Olsen" oli pohjoismaalainen, joka muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1815.
Ensiesiintyminen.
Jimmy Olsenin ensiesiintymisestä on monenlaista tietoa. Jerry Siegel ja Joe Shuster loivat kovasti Jimmyn oloisen hahmon jo Action Comicsin numeroon 6 (1938) mutta hahmoa ei nimetty vielä Olseniksi vaan yksinkertaisesti toimistopojaksi [office boy]. Nimi Jimmy Olsen esiintyi ensimmäisen kerran radiokuunnelmassa (kryptoniitti esimerkiksi debytoi samassa radio-ohjelmassa) 1940-luvun alussa ja ensimmäisen kerran Olsen -niminen nuorimies seikkaili sarjakuvissa todennäköisesti vuonna 1941 The Archer-nimisessä tarinassa.
Muussa mediassa.
Injustice-maailmaan sijoittuvassa sarjakuvatarinassa Jimmy Olsen on ottamassa kameralla valokuvia satamassa Jokerin konnista, kun Jokeri yllättäen ilmestyy paikalle ja ampuu luodin Jimmyn kameran linssin läpi tappaen Jimmyn. Myöhemmin Teräsmies löytää Jimmyn ruumiin järkyttyen suuresti tämän kuolemasta.
Binääripuu

Binääripuu on tietojenkäsittelytieteessä käytetty järjestetty puumainen tietorakenne, jonka jokaisella solmulla voi olla enintään kaksi "lapsisolmua". Yleensä näitä lapsisolmuja kutsutaan nimillä vasen ja oikea. Solmua, jolla ei ole yhtään lapsisolmua kutsutaan "lehdeksi". 
Binääripuiden yleisin käyttötapa ovat binääriset hakupuut sekä binääriset keot.
Binääripuun määritelmä.
Suunnattu kaari liittää vanhemman lapseen.
Solmu, jolla ei ole lapsisolmuja, on "lehtisolmu".
Solmun "n" syvyys on matka juuresta solmuun. Joukkoa solmuja tietyllä syvyydellä kutsutaan joskus "tasoksi".
Solmun "n" korkeus on matka solmusta sen kaukaisimpaan lehteen.
Solmuja, joilla on yhteinen vanhempi, kutsutaan "sisaruksiksi".
Jos on olemassa polku solmusta "p" solmuun "q", niin "p" on "q:n" esivanhempi ja "q" on "p:n" "jälkeläinen".
Solmun koko on sen jälkeläisten lukumäärä solmu itse mukaan lukien.
Binääripuiden tyypit.
"Binääripuu" on juurellinen puu, jossa jokaisella solmulla on enintään kaksi lasta.
"Kokonainen" tai "aito binääripuu" on juurellinen puu, jossa jokaisella solmulla on nolla tai kaksi lasta.
"Täydellinen binääripuu" on juurellinen puu, jossa jokainen lehti on samalla syvyydellä. Toisen määritelmän mukaan täydellinen binääripuu on puu, jolla on jokainen taso alinta lukuun ottamatta täynnä ja alimman tason lehdet on järjestetty vasemmalle. Tällaista binääripuuta kutsutaan usein "melkein täydelliseksi binääripuuksi".
Jälkipolvitaulu

Jälkipolvitaulu on kaavio suvun vanhempi-lapsi-suhteista ajallisesti historiasta tulevaisuuteen päin. Jälkipolvitaulussa kunkin henkilön jälkeen kuvataan hänen lapsensa. Puolison tiedotkin voivat olla mukana. 
Henkilöllä voi olla 0–n jälkeläistä. Jälkipolvitaulun rakenne on n-oksainen puu. Jälkipolvien henkilöiden määrää laskettaessa tulisi tietää kunkin polven kunkin henkilön lasten lukumäärä.
Kulotus

Kulotus on tulen tarkoituksellista hyödyntämistä luonnonhoidossa, maataloudessa ja metsänhoidossa. 
Metsänhoidollisessa kulotuksessa hakkuualueen hakkuutähteet, jätepuusto ja osa maanpinnan humuskerrosta poltetaan metsän luontaista uudistamista varten. Metsän ennallistamisessa poltetaan myös alueen elävä puusto. Kaskeamisessa metsä poltetaan maanviljelyä varten.
Entisten luontaisesti uudistuneiden kaskimaiden havaittiin kasvavan erittäin hyvälaatuista metsää, jonka seurauksena kulotusta alettiin suosia metsän uudistamisessa.
Kulotuksen varsinaisena esitaistelijana toimi 1910- ja 1920-luvuilla Tuomarniemen metsäkoulun johtaja Arvid Borg.
Kulotusta harjoitettiin 1940-60 luvuilla laajamittaisesti Pohjois-Suomen metsissä, jossa poltettiin vuosittain 10 000 - 15 000 hehtaaria hakkuualueita. Myös Pohjois-Ruotsissa on harjoitettu metsän kulottamista.
Sanaa "kulo" on käytetty aikaisemmin yleisesti tarkoitettaessa metsäpaloa.
Kulotuksen vaikutukset.
Kulotuksessa tuli polttaa kaiken palavan. Palon tuloksena metsään tulee paljon hiiltä sekä muita ravinteita, jotka lannoittavat kulotuksen jälkeen paikalle kasvavaa uutta kasvustoa. Kulotus lisää metsien monimuotoisuutta.
Kulotusmuodot.
Metsänhoidollinen kulotus.
Metsänhoidollisessa kulotuksessa tavoitteena on valmistella hakkuuala uuden metsän perustamiseksi tehtäviä metsänuudistamistoimia varten. Hakkuualueella kasvava pintakasvillisuus ja sille kertynyt karikekerros ja hakkuutähteet sytytetään palamaan kulotuksen johtajan ohjeiden mukaisesti. Kulotettava alue rajataan avaamalla kaivinkoneella tai puskutraktorilla alueen reunalle palokujat. Tulen pitämiseksi kulotettavalla alueella alueen reunoilla on kulotuksen aikana oltava sammuttajia ja sammutuskalustoa. Kulotuksen päätyttyä tehdään jälkisammutus ja aloitetaan alueen vartiointi, joka voi kuivana kesänä kestää useita viikkoja. 
Metsänhoidolliselle kulotukselle voi saada tukea valtiolta. Vuoden 2009 lopulla voimaan astuvan kestävän metsätalouden rahoituslain mukaan kulotuksia rahoitetaan luonnonhoitohankkeina. Luonnonhoitohankkeena tehtävässä kulotuksessa tuki korvaa kaikki metsänomistajalle aiheutuvat kustannukset.
Kaskeaminen.
Kaskeamisessa tulta käytetään raivatun alueen valmistelemiseksi maanviljelyä varten. Kaskiviljely oli Suomessa vielä 1800-luvun puolivälissä hyvin yleinen maankäyttömuoto, mutta se hävisi vähitellen 1900-luvulle mennessä.
Johannes Vilhelm Jensen

Johannes Vilhelm Jensen (20. tammikuuta 1873 Farsø – 25. marraskuuta 1950 Kööpenhamina) oli tanskalainen kirjailija, jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto ensimmäisenä toisen maailmansodan jälkeen, vuonna 1944.
Henkilöhistoria.
Jensenin isä oli eläinlääkäri. Jensen kävi kansakoulun ja latinakoulun ja tuli ylioppilaaksi 1893. Kööpenhaminan yliopistossa hän opiskeli lääketiedettä. Opintonsa Jensen jätti kuitenkin kesken, ryhdyttyään kirjailijaksi. Vuonna 1898 "Dagbladet" -lehti lähetti hänet kirjeenvaihtajaksi Madridiin ja vuoden 1900 Pariisin maailmannäyttelyyn. Matkoja Jensen teki myöhemminkin, mukaan lukien maailmanympärysmatkat, saaden niistä aineksia teoksiinsa.
Jensenin sisar oli kirjailija Thit Jensen.
Kirjallinen tuotanto.
Jensen julkaisi jo opiskeluaikana 1895–1898 salanimellä "Ivar Lykke" joukon jännitysromaaneja. Hänen esikoisteoksensa ovat romaanit "Danskere" (1896) ja "Einar Elkaer" (1898), pääteos "Den lange Rejse" (1. nide 1908) on darwinistinen vaihtoehto luomiskertomukselle ja kertoo ihmiskunnan kehitystarinan jääkaudelta Kolumbuksen aikaan.
Teoksia.
Jensen julkaisi vuosikymmenten aikana romaanien lisäksi myös novelleja ja runoja:
Arto Javanainen

Arto Kalevi ”Java” Javanainen (8. huhtikuuta 1959 Pori – 25. tammikuuta 2011 Turku) oli suomalainen jääkiekkoilija.
Javanainen voitti kaksi Suomen mestaruutta, ja hänen pelinumeronsa, 4, on jäädytetty Porin Ässien joukkueessa. Suomen Jääkiekkomuseo aateloi Javanaisen Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 121. Ylen Suuret suomalaiset -äänestyksessä Javanaisen sijoitus oli 76.
Pelaajaura.
Javanainen aloitti uransa 1975 Porin Ässien riveissä. Hän pelasi myös Suomen maajoukkueessa (82 A-maaottelua), NHL:n Pittsburgh Penguinsissa, TPS:ssä, Ässien mukana yhden kauden 1. divisioonassa ja Tanskan Rungstedissa, jossa Javanainen myös lopetti aktiiviuransa kauden 1994–1995 päätteeksi. 
Javanainen pelasi Suomen MM-kisoissa 1982 Leijonien kakkoskentässä seuratoverinsa Kari Makkosen ja Matti Forssin kanssa. Vuoden 1983 MM-kisoissa Javanainen ja Makkonen pelasivat jo Suomen ykköskentällisessä, jonka keskushyökkääjä oli Matti Hagman.
Javanainen saavutti 668 pääsarjaottelussa 792 tehopistettä (462+330), eli hän on SM-liigan kaikkien aikojen toiseksi paras pistemies Janne Ojasen jälkeen. Play-offs -pelien pisteet olivat 74 ottelussa 62 pistettä (38+24). Arto Javanaisella on hallussaan SM-liigan kaikkien aikojen maaliennätys 462 maalia, yhden kauden maaliennätys 47 maalia kaudelta 1987–1988 sekä hattutemppuja ennätykselliset 39 kappaletta. Hän oli viidesti liigan paras maalintekijä ja kerran paras pistemies. Javanaisen ammattilaisuran henkilökohtainen piste-ennätys on 36 ottelussa pisteet 59+39=98 (+79) Ässien I-divisioonakaudelta 1989–1990.
Muuta.
Javanainen kuoli 25. tammikuuta 2011 pitkän sairauden jälkeen sairaalassa Turussa. Hänellä oli vaimo ja kaksi lasta. Hänen poikansa Tomas Javanainen pelaa II-divisioonaa Turun Chiefsissä ja on Turun Palloseuran kasvatti.
Witold Lutosławski

Witold Roman Lutosławski (25. tammikuuta 1913 Varsova – 7. helmikuuta 1994 Varsova) oli puolalainen säveltäjä.
Lutosławski syntyi Varsovassa 25. tammikuuta 1913, mutta hänen perheensä muutti vuonna 1915 Moskovaan. Lutosławski alkoi opetella pianonsoittoa vuonna 1919. Hän alkoi soittaa myös viulua vuonna 1926. Vuonna 1927 hän pääsi Varsovan konservatorioon, jossa häntä opetti Karol Szymanowski. Hänen sävellysopettajansa oli Witold Maliszewski. Vuosina 1931–1933 Lutosławski opiskeli matematiikkaa Varsovan yliopistossa. Vuonna 1936 hän sai konservatoriosta pianodiplomin järjestettyään taituriohjelman. Seuraavana vuonna hän sai myös sävellysdiplomin. 
Toisen maailmansodan aikana Lutosławski elätti itsensä kabareepianistina soittamalla duossa säveltäjä Andrzej Panufnikin kanssa. Lutosławski teki Panufnikin kanssa noin 200 sovitusta pianolle. Niistä vain yksi, "Paganini-muunnelmat", on säilynyt. Vuonna 1946 Lutosławski meni naimisiin Maria Danuta Bogusławskan kanssa. Lutosławskin vuonna 1954 säveltämä "Konsertto orkesterille" sai kaksi valtionpalkintoa vuoden aikana.
Lutosławski sai valmiiksi ensimmäisen sinfoniansa vuonna 1947. Siinä on voimakkaan neoklassinen leima. Teos joutui kuitenkin vallanpitäjien asettamaan pannaan, ja vuoteen 1956 saakka Lutosławskin oli sävellettävä lähinnä käyttömusiikkia ja kansanmusiikin sovituksia. Nämä rajoitukset poistettiin 1950-luvun loppupuolella, kun Stalinin aika päättyi.
Lutosławski vieraili usein Suomessa, ja hänelle myönnettiin Sibelius-palkinto vuonna 1973. Hän sai myös ruotsalaisen Polar-palkinnon.
Lutosławski sävelsi aktiivisesti elämänsä loppuun asti. Hän ehti laatia vuonna 1993 luonnoksia viulukonserttoon, mutta hän sairastui syöpään ja kuoli 7. helmikuuta 1994.
Lutosławskin musiikki.
Monissa Lutosławskin varhaisissa teoksissa oli vaikutteita puolalaisesta kansanmusiikista. Hän käytti myös 12-säveltekniikkaa teoksessaan "Muzyka żałobna" vuonna 1958. Samana vuonna hän aloitti sarjallisen musiikin kokeilut teoksella "Hautajaismusiikkia Béla Bartokin muistolle". Pian tämän jälkeen hän alkoi kuitenkin käyttää vakituisesti aleatoriikkaa, jonka kehittämiseen hänen nimensä yleensä yhdistetään. 
Teoksessa "Jeux vénitiens" (1961) aleatorinen kontrapunkti ilmenee siten, että eri soittajien osuudet eivät kuulu samaan metriseen prosessiin vaan ajanjaksoja määrittävät esimerkiksi kapellimestarin eleet, muiden soittajien merkit tai että soittajat kuuntelevat toisiaan. Ideana siis on, että soittaja saisi soittaa itsenäisesti oman osuutensa. Toisaalta Lutosławski kuitenkin asetti sävellyksessään tiettyjä rajoituksia soittajille ja halusikin kontrolloida esityksen kokonaisuutta.
Kleitarkhos

Kleitarkhos (, ; 300-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen historioitsija, joka oli kotoisin Aleksandriasta. Hänen isänsä oli Dinon tai Demon. 
Kleitarkhos kirjoitti Aleksanteri Suuren elämäkerran noin vuoden 310 eaa. paikkeilla. Tämä elämäkerta ei ole säilynyt nykypäivään, mutta sen sisällöstä tiedetään, koska Diodorus Siculus, Quintus Curtius Rufus, Junianus Justinus ja Plutarkhos käyttivät sitä lähteenään. Kleitarkhoksen kirjoittaman elämäkerran luullaan yleisesti sisältäneen liioittelevia ja mahdottomia tapahtumia. Jotkut Diodorus Siculuksen ja Curtius Rufuksen kirjoittamista teksteistä ovat niin samanlaisia, että he ovat luultavasti kopioineet ne suoraan Kleitarkhoksen elämäkerrasta. Näiden tekstien perusteella voi saada kuvan siitä millainen Kleitarkhoksen alkuperäinen elämäkerta olisi saattanut olla.
Kleitarkhoksen kuva Aleksanteri Suuresta oli paljon synkempi kuin esimerkiksi Ptolemaioksella tai Aristbuloksella. Kleitarkhos antoi kuvan nuoresta kuninkaasta, joka vaipui alkoholismiin ja muuttui ajan myötä tyranniksi ja murhaajaksi.
Kleitarkhoksen tiedetään myös kirjoittaneen Persian historiaa käsittelevän teoksen.
Juhan Aavik

Juhan Aavik (29. tammikuuta 1884 Viljandimaa, Viro – 26. marraskuuta 1982) oli virolainen säveltäjä ja kapellimestari. Hänen isänsä Andres Aavik oli opettaja sekä kuoron ja puhallinyhtyeen johtaja, mikä mitä ilmeisimmin vaikutti Juhan Aavikin uran valintaan. Aavik aloitti musiikin opiskelun Pietarin konservatoriossa, josta hän valmistui vuonna 1907.
Ura.
Vuosina 1911–1925 Aavik asui Tartossa. Hän aloitti opettajana vuonna 1919 Tarton korkeakoulussa sekä toimi orkesterin johtajana ja kapellimestarina Vanemuine-teatterissa. Hän oli samanaikaisesti myös yksi Tarton musiikkikorkeakoulun perustajista ja ohjaajista vuosina 1919–1925. Tartosta Aavik muutti vuonna 1925 Tallinnaan, jossa oli vuosina 1925–1944 Tallinnan konservatoriossa.
Vuosina 1925–28 hän toimi lehtorina, ja vuonna 1928 hänestä tuli professori. Hänen opiskelijoidensa joukossa olivat Tuudur Vettik ja Gustav Ernesaks, joista tuli hänen ohellaan suuria vaikuttajia virolaiseen musiikkielämään. Hän oli Tallinnassa yksi musiikkielämän johtavista vaikuttajista. Vuonna 1933 hän aloitti orkesterin johtajana ja kapellimestarina Estonia-teatterissa, ja Aavik oli siten mukana lähes kaikissa merkittävissä musiikkihankkeissa.
Aavik oli myös lukuisten yhteisöjen ja yhdistyksien puheenjohtaja,varajohtaja tai hallituksen jäsen. Hän toimi Tallinnan konservatorion (1933–1940 ja 1941–1944) johtajana sekä Viron kuorojen yhdistyksen puheenjohtajana 1929–1940. Lisäksi hän oli Viron säveltäjäliiton edeltäjän, Viron muusikoiden akateemisen yhdistyksen (1924) perustajajäsen, Viron kulttuuriministeriön (1934–1940) musiikkitoimikunnan puheenjohtaja, Viron IX–XI laulufestivaalien pääohjaaja sekä monien maakuntaliittojen festivaalien johtaja.
Kirjalliset ja musiikilliset työt.
Aavik oli virolaisen "Muusikaleht"-nimisen musiikkilehden toimittaja vuosina 1924–1940, ja hän kirjoitti siihen noin 200 artikkelia. Hän kirjoitti myös lukemattomia artikkeleja lehtiin "Postimees", "Tartu Päevaleht" ja "Päevaleht". Hän on myös kirjoittanut muistelmansa nimellä "From the Paths of Music I" (Toronto, 1959) ja neliosaisen Viron musiikin historiikin (I–II, Tukholma, 1965, III–IV, 1969).
Hän on säveltänyt kaksi sinfoniaa ynnä muita sinfonisia teoksia, piano- viulu-, sello- ja kontrabassokonserton ja yksin-, kuoro- ja lastenlauluja, näyttämömusiikkia sekä oopperan "Sügisunelm".
Vuonna 1944 hän pakeni Tukholmaan, jossa kuitenkin jatkoi toimintaansa musiikin parissa. Aavik esitteli ja teki tunnetuksi virolaista kuoromusiikkia sekä johti monia virolaisia laulujuhlia Ruotsissa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa.
Juhan Aavik kuoli Tukholmassa 98 vuoden ikäisenä 1982.
Andri Ševtšenko

Andri Mykolajovytš Ševtšenko (, s. 29. syyskuuta 1976 Dvirkivštšyna, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen jalkapallovalmentaja ja entinen hyökkääjä. Parhaina vuosinaan häntä pidettiin yhtenä maailman parhaista pelaajista ja hänet valittiin maailman parhaaksi pelaajaksi vuonna 2004. 
Ura pelaajana.
Ševtšenko aloitti ammattilaisuransa Kiovan Dynamon riveissä vuonna 1994. Hän saavutti Dynamon riveissä viisi Ukrainan mestaruutta ja kolme Ukrainan Cupin voittoa sekä johdatti seuran Mestarien liigan välieriin vuonna 1999. Samana vuonna Ševtšenko siirtyi Italiaan AC Milanin riveihin. Hän edusti Milania seitsemän kauden ajan sekä saavutti seuran riveissä muun muassa Italian mestaruuden, Italian cupin voiton ja Mestarien liigan voiton. Chelsean riveihin Englantiin Ševtšenko siirtyi kesällä 2006. Hänen ensimmäinen kautensa uudessa seurassa oli vaikea.
Ukrainan maajoukkueessa Ševtšenko debytoi Kroatiaa vastaan maaliskuussa 1995. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki Turkkia vastaan toukokuussa 1996. Ševtšenko sai viimein mahdollisuuden pelata arvoturnauksessa Ukrainan selvittyä vuoden 2006 MM-kisoihin. Hän toimi kisoissa joukkueensa kapteenina. Hän pelasi Ukrainan maajoukkueessa yhteensä 111 ottelua tehden niissä 48 maalia.
Ševtšenko lopetti urheilu-uransa kesän 2012 Euroopan-mestaruuskilpailujen jälkeen pyrkiäkseen politiikkaan. Hän oli Ukraina eteenpäin -puolueen ehdokkaana parlamenttiin vuoden 2012 vaaleissa. 
Ura valmentajana.
Heinäkuussa 2016 Ševtšenkosta tuli Ukrainan jalkapallomaajoukkueen päävalmentaja. Hänen valmennustiimiinsä kuului muun muassa kokenut Mauro Tassotti. Hänen johdollaan Ukraina selvitti tiensä EM-lopputurnaukseen 2020. Lopulta koronapandemian vuoksi kesällä 2021 pelatussa lopputurnauksessa Ukraina eteni historiansa ensimmäisen kerran puolivälieriin saakka. Hyvästä menestyksestä huolimatta Ševtšenko jätti tehtävänsä kisojen jälkeen elokuussa 2021.
Marraskuussa 2021 hänestä tuli Serie A:n putoamiskamppailuun juuttuneen Genoan päävalmentaja. Ševtšenko ei onnistunut kääntämään Genoan kurssia. Joukkue ei voittanut yhtään yhdeksästä ottelustaan ukrainalaisen alaisuudessa ja hän sai potkut jo tammikuussa 2022.
Regina (yhtye)

Regina oli vuosina 2004–2017 toiminut suomalainen elektronista popmusiikkia soittava yhtye.
Silloinen pariskunta Mikko Pykäri ja Iisa Pajula (ent. Pykäri) laittoivat vuonna 2004 muutaman kappaleensa Internetiin ladattavaksi. Pian heitä pyydettiin esiintymään, joten he värväsivät rumpali Mikko Rissasen mukaan. Yhtye solmi levytyssopimuksen Next Big Thing -yhtiön kanssa heti ensimmäisen konserttinsa jälkeen.
Reginan esikoisalbumi "Katso maisemaa" julkaistiin marraskuussa 2005 saaden lämpimän vastaanoton. Toinen albumi "Oi miten suuria voimia!" ilmestyi maaliskuussa 2007 nousten samalla viikolla Suomen virallisen listan sijalle 13. Reginan debyytti ylsi parhaimmillaan virallisen listan sijalle 31.
Reginan kolmas albumi "Puutarhatrilogia" julkaistiin 11. helmikuuta 2009 ja se nousi julkaisuviikollaan virallisen listan sijalle 6. Neljäs albumi "Soita mulle" julkaistiin syksyllä 2011.
Iisan ja Mikko Pykärin avioeron jälkeen alkuvuonna 2017 ilmoitettiin, että myös Regina-yhtye hajoaa.
Regina palaa esiintymislavalle 6.6.2025 Kesärauha-festivaalilla ja sitä seuraavalla Soita mulle -festivaalikiertueella.
Mäkihorsma

Mäkihorsma ("Epilobium collinum") on hyönteispölytteinen, ruohovartinen, monivuotinen kasvi.
Mäkihorsma voi kasvaa 40 cm korkeaksi, mutta jää useimmin pienemmäksi. Sen lehdet ovat munanmuotoiset, kukat pienet ja vaaleanpunaiset. Mäkihorsma muistuttaa lehtohorsmaa ("Epilobium montanum") ollen kuitenkin sitä pienempi ja yleisväritykseltään harmaampi.
Mäkihorsmaa esiintyy rinteillä ja kuivilla mäkitöyryillä. Se kasvaa usein myös pystysuorien kallionseinämien rakosissa. Monesti mäkihorsma elää myös ihmisen luomilla kasvupaikoilla, kuten tie- ja rantapenkereillä. Mäkihorsma on melko yleinen Suomen eteläisimmässä kolmanneksessa ja harvinainen Kainuun rajoille asti. Pohjois-Suomessa sillä on vain jokunen kasvupaikka. Suomen ulkopuolella sitä kasvaa Ruotsissa, Norjassa ja Alpeilla sekä harvinaisena Islannissa.
Lehtohorsma

Lehtohorsma ("Epilobium montanum") on horsmien sukuun kuuluva vaaleanpunakukkainen lehtokasvi. Sen kansanomaisia nimiä ovat käärmeenkukka ja suenhammasheinä.
Ulkonäkö ja koko.
Lehtohorsman varsi on 30–70 cm pitkä ja sillä on punaiset terälehdet. Varsi ja lehdet ovat hennosti punertavat. Lehtohorsma kukkii heinä-elokuussa. Pitkäruotinen lehtohorsma voi muistuttaa mäkihorsmaa ("Epilobium collinum").
Levinneisyys.
Suomessa lehtohorsma on yleinen etelässä Kokkola–Kajaani-linjan eteläpuolella, mutta pohjoisempana harvinainen. Oulun pohjoispuolella lajista on lähinnä vain yksittäisiä havaintoja.
Firəngiz Əlizadə

Firəngiz Əliağa qızı Əlizadə, myös Frangis Ali-Zade (s. 28. toukokuuta 1947 Baku, Azerbaidžan) on azerbaidžanilainen säveltäjä. Hän opiskeli Bakun konservatoriossa ja pianonsoittoa sävellystä Qara Qarayevin ja pianonsoittoa Ulfan Xəlilovin johdolla. 
Əlizadə työskenteli vuosina 1993–1996 kuoronjohtajana Mersinissä Turkissa. Hän on naimisissa elokuvaohjaaja Jahangir Zeynallyn kanssa.
Maximum Jee &amp; Jee

Maximum Jee &amp; Jee (tunnus PÄLP 5) on Eppu Normaalin toinen, 17. huhtikuuta 1979 julkaistu albumi ja yhtyeen läpimurtolevy. Albumin tunnetuimmat kappaleet ovat "Njet njet", "Myrkkyä", "Pidetään ikävää" ja "Jee jee".
Levykannen idea on otettu The Who -yhtyeen Maximum R&amp;B -keikkajulisteesta. Kuvassa oleva Rickenbacker-kitara lainattiin Juice Leskiseltä. Kansi ylsi Helsingin Sanomien Nyt-liitteen levynkansiäänestyksessä sijalle 30. Levyn ensimmäinen painos julkaistiin vihreänä vinyylilevynä. Yhtye siirtyi albumilla punkista enemmän uuden aallon siistitympään muotoon.
Mika Sundqvist äänitti "Maximum Jee &amp; Jeen" tammi- ja maaliskuussa 1979 MSL-studiolla Ylöjärvellä. Levyn tuottajana toimi Mikko "Pantse" Syrjä. Vierailevana muusikkona levyllä on viulua soittamassa Tuomas Neuvonen (”Pidetään ikävää”). Neuvonen on Martti ja Mikko Syrjän serkku.
Marraskuussa 1999 julkaistiin juhlapainos, joka sisältää viisitoista ylimääräistä kappaletta, jotka ovat vuonna 1999 tehtyjä koonteja, englanninkielisiä versioita levyn kappaleista ja konserttitallenteita vuodelta 1979.
Levystä myönnettiin kultalevy vuonna 1986 ja platinalevy 1999. Sitä on myyty 62 749 kappaletta (tilanne joulukuussa 2006).
Krzysztof Penderecki

Krzysztof Eugeniusz Penderecki ['kšištof pende'retski] (23. marraskuuta 1933 Dębica, Puola – 29. maaliskuuta 2020) oli puolalainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän oli 1900-luvun lopun ja 2000-luvun alun esitetyimpiä ja palkituimpia säveltäjiä. Sekä puolalaisuus että katolilaisuus näkyvät vahvoina Pendereckin tuotannossa.
Opiskelu.
Penderecki aloitti musiikin opiskelunsa ottamalla yksityisopetusta sävellyksessä Franciszek Skołyszewskilta. Tämän jälkeen Penderecki opiskeli musiikkia Krakovan yliopistossa ja Krakovan musiikkiakatemiassa. Hän valmistui vuonna 1958 ja sai seuraavana vuonna mainetta voittamalla salanimin laadituilla sävellyksillään ensimmäiset sijat Puolan säveltäjien liiton järjestämässä sävellyskilpailussa.
Tuotanto ja ura.
Pendereckin varhaisessa tuotannossa on vaikutteita muun muassa Anton Webernin ja Pierre Boulezin musiikista. Hän sai mainetta 1960-luvulla avantgardistisilla teoksillaan, joita hän sävelsi Karlheinz Stockhausenin ja Luigi Nonon hengessä. Tältä ajalta ovat peräisin esimerkiksi "Luukas-passio" (1966), ensimmäinen jousikvartetto (1960) sekä "Trenodia Hirošiman uhreille" (1959), jossa 52 jousisoitinta luovat massiivisia ääniklustereita käyttäen epätavallisia soittotekniikoita.
Vuodesta 1972 alkaen Penderecki toimi myös kapellimestarina ja johti sekä omia sävellyksiään että muiden teoksia eri vuosisadoilta.
1970-luvun puoliväliin tultaessa Penderecki alkoi ottaa etäisyyttä avantgardeen ja palata hieman perinteisempään ilmaisuun. Hän oli tullut siihen tulokseen, että länsimaisen tradition perinteiset esteettiset arvot piti pelastaa avantgarden formalismilta. Ensimmäisiä perinteisempiä teoksia olivat ensimmäinen viulukonsertto (1976) sekä toinen sinfonia (1980). Pendereckin muita tunnettuja orkesteriteoksia ovat esimerkiksi sellokonsertot vuosilta 1972 ja 1982.
Penderecki toimi 1970-luvulta alkaen myös kapellimestarina.
Elokuvamusiikki.
Penderecki teki myös elokuviin musiikkia. Hän oli kauhuelokuvien ohjaajien suosiossa ja useissa kauhuelokuvien klassikoissa on käytetty hänen musiikkiaan. Esimerkiksi William Friedkinin "Manaajassa" ja Stanley Kubrickin "Hohdossa". David Lynch ohjaamassa rikosdraamassa "Villi sydän" on myös hänen musiikkiaan.
Palkinnot.
Penderecki vieraili kapellimestarina Suomessa useita kertoja, ja vuonna 1983 hänelle myönnettiin Wihurin Sibelius-palkinto.
Spear of Destiny

Spear of Destiny (myös Wolfenstein: Spear of Destiny tai SoD, ) on id Softwaren kehittämä ja FormGen Cooperationin julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Se on jatko-osa tunnetulle ""Wolfenstein 3D":lle.
Pelin päähahmona on "Wolfenstein 3D":n mukaisesti William J. ”B.J.” Blazkowicz, jonka tehtävä on kaapata natsi-Saksalta pyhä keihäs, jonka he kaappasivat Versailles’sta. Peli on 21 tason pituinen (joista kentät 19 ja 20 ovat salaisia kenttiä) ja niiden lisäksi julkaistiin tehtäväpaketit "Return to Danger" ja "Ultimate Challenge".
Peli voidaan jakaa neljään osaan (”Tunnel”, ”Dungeon”, ”Castle” ja ”Rampart”). Jokaisen osan viimeisessä kentässä on loppuvastus.
18:nnen kentän loppuvastustajan kukistettuaan pelaajaa siirtyy kenttään 21 ja kohtaa pelin viimeisen vastuksen, Kuoleman enkelin ("Angel of Death"), joka vartioi kohtalon keihästä. Pelin lähdekoodi päästettiin levitykseen vuonna 1995.
Klagenfurt am Wörthersee

Klagenfurt, viralliselta nimeltään Klagenfurt am Wörthersee (), on kaupunki Kärntenin osavaltiossa, eteläisessä Itävallassa lähellä Slovenian rajaa. Kaupunki on osavaltionsa pääkaupunki ja noin 100 800 asukkaallaan Itävallan kuudenneksi suurin kaupunki. Kaupungissa sijaitsee noin 8 000 opiskelijan yliopisto Alpen-Adria-Universität Klagenfurt ja kansainvälinen lentoasema.
Maantiede.
Sijainti.
Klagenfurt sijaitsee 446 metriä merenpinnan yläpuolella, Wörthersee-järven itärannalla, lähellä Sloveniaa ja Italiaa. Kaupunki on useiden metsäisten vuorten ympäröimä, joista jotkut, kuten Ulrichsberg, yltävät yli kilometrin korkeudelle. Klagenfurtista etelään sijaitsee Karawankenin vuoristo, joka erottaa Kärntenin Sloveniasta ja Italiasta. Kaupunki on pinta-alaltaan 120 neliökilometrin suuruinen.
Hallinnollinen jako.
Kaupunki on jaettu 15 eri osaan:
Väestö.
Klagenfurtissa asui vuoden 2019 arvion mukaan 100 817 asukasta.
Kieli.
Vuoden 2001 toukokuussa suoritetussa väestönlaskennassa 89,4 prosenttia kaupungin asukkaista ilmoitti äidinkielekseen saksan. Toiseksi suurin kieliryhmä oli kroatia (3,3 %), jonka jälkeen tuli slovenia (1,9 %). Noin 10 prosenttia Kärntenin sloveeneista asuu Klagenfurtissa. 
Uskonto.
Klagenfurt on roomalaiskatolisen Gurkin hiippakunnan istuin.
Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan 68,8 prosenttia asukkaista oli katolisia, 7,5 prosenttia evankielisiä, 3,0 prosenttia muslimeita, 1,5 prosenttia ortodokseja, 0,6 prosenttia jehovan todistajia ja 0,6 prosenttia vanhakatolisia. 16,1 prosenttia asukkaista ei tunnustanut mitään uskontoa.
Historia.
Kärntenin herttua Hermann perusti Klagenfurtin linnakkeeksi alueella kulkevien kauppareittien läheisyyteen. Varhaisin maininta kaupungista historiallisissa lähteissä sijoittuu myöhäiselle 1100-luvulle, jolloin se tunnettiin nimellä Forum Chlagenvurth. Asutus oli usein tulvivalla alueella, ja vuonna 1246 herttua Bernhard von Spanheim siirrätytti kaupungin turvallisemmalle paikalle. Se sai kaupunginoikeudet vuonna 1252.
Vuonna 1514 suuri tulipalo tuhosi kaupungin lähes täysin, ja pyhän roomalais-saksalaisen keisarikunnan keisari Maximilian I luovutti kaupungin poikkeuksellisesti alueelliselle hallitukselle ollen kyvytön sitä itse jälleenrakennuttamaan. Kaupungin hallinnon siirto elvytti uinahtaneen kaupungin uudelleen eloon. Kaupunkiin rakennettiin uusi keskusta, Neuer Platz, italialaisen arkkitehdin Domenico de Lalion suunnitelmien mukaisesti, sekä uusi kaupunginmuuri. 
Vuonna 1809 Napoleonin johtamat ranskalaiset joukot tuhosivat kaupunginmuurin, josta jäi jäljelle vain pieni osa. Vuonna 1863 kaupungin taloutta piristi uusi rautatieyhteys St. Veit an der Glaniin, ja Klagenfurtista tuli alueen taloudellinen keskus. Toisessa maailmansodassa kaupunkia pommitettiin 41 kertaa. Pommituksissa kuoli 612 ihmistä ja tuhoutui täydellisesti 443 rakennusta.
Klagenfurt otti vuonna 1961 käyttöön ensimmäisenä itävaltalaisena kaupunkina jalankulkuvyöhykkeet. Vuonna 1973 kaupunkiin liitettiin neljä naapurikuntaa, mikä kasvatti sen kokoa. Klagenfurt haki myös vuoden 2006 talviolympialaisia, mutta ei selviytynyt viralliseksi ehdokkaaksi.
Cassiopeia

Cassiopeia r.y. on Oulun yliopiston sekakuoro, joka on perustettu vuonna 1978. Kuoron koko on vaihdellut aikojen saatossa 60:n ja 100 laulajan välillä, mutta viime vuosina ”peijakkaita” eli kuorolaisia on ollut noin 70. Suurin osa peijakkaista on Oulun yliopiston opiskelijoita, mutta joukkoon mahtuu myös muiden oppilaitosten opiskelijoita ja työssäkäyviä.
Toiminta.
Kuoron taiteellinen toiminta on hyvin monimuotoista. Ohjelmiston eräänlaisen peruspilarin muodostavat jokavuotiset konsertit vapunpäivänä ja itsenäisyyspäivänä. Näiden lisäksi Cassiopeia järjestää vuosittain vaihtelevan määrän omia konsertteja. Kuorolaiset tekevät tilauksesta myös pienempiä lauluyhtyekeikkoja erilaisissa juhlissa ja tilaisuuksissa.
Cassiopeia harjoittelee yliopiston lukuvuoden aikana säännöllisesti keskiviikkoiltaisin klo 18.30–21.00. Viikkoharjoituksia täydentävät viikonloppuleirit, joita pyritään järjestämään sekä syksyllä että keväällä. Kuoroleirit tuovat harjoitusrutiineihin vaihtelua, koska osa niistä järjestetään Oulun ulkopuolella.
Draco (sotamerkki)

Draco oli Rooman valtakunnassa käytössä ollut ratsuväen sotamerkki, jossa oli kuvattuna lohikäärme. Draco koostui pronssisesta lohikäärmeen päästä, jonka suu oli jätetty avoimeksi. Pään perään oli kiinnitetty monivärinen kangassuppilo, joka avoimen suun ansiosta liehui kovassa vauhdissa ja päästi vihellystä muistuttavaa ääntä.
Dracon tarkka syntyhistoria ei ole tiedossa. Rooman ratsuväkijoukoilla ei ilmeisesti pitkään aikaan ollut omia sotamerkkejä, mutta 100-luvun alkuun mennessä osa ratsuväkiyksiköistä otti dracon omaksi sotamerkikseen. Roomalaiset omaksuivat lohikäärmesymbolin todennäköisesti Tonavan ympäristössä sijainneilta kansoilta, mahdollisesti sarmaateilta.
Libra

Libra voi viitata seuraaviin asioihin:
Katso myös.
Roomalaisesta painoyksiköstä "libra" ovat saaneet nimensä:
Sara Evans

Sara Lynn Evans (s. 5. helmikuuta 1971 Boonville, Missouri) on yhdysvaltalainen countrylaulaja ja lauluntekijä. Hän on tehnyt viisi studioalbumia sekä kokoelma-albumeja. Hän ollut useasti ehdokkaana ja voittanut kerran videokategorian Country Music Association Awardsissa.
Evans aloitti esiintymisen vuonna 1987 eräässä yökerhossa Columbiassa. Evans muutti vuonna 1991 Nashvilleen ja vuonna 1992 Oregoniin. Vuonna 1993 hän meni naimisiin Craig Schelsken kanssa ja vuonna 1995 he palasivat Nashvilleen. Evansin ensimmäinen albumi oli vuonna 1997 ilmestynyt "Three Chords and the Truth".