Luterilainen maailmanliitto

Luterilainen maailmanliitto () on luterilaisten kirkkojen yhteisö ja yhteistyöjärjestö. Se perustettiin Ruotsissa, Lundissa, vuonna 1947. Järjestön päämaja sijaitsee Sveitsissä, Geneven lähellä Le Grand-Saconnex'ssa.
Maailmanliittoon kuuluu 148 jäsenkirkkoa, jotka jakavat järjestön kautta saarna- ja alttariyhteyden toisiinsa. Näihin kirkkoihin kuuluu yhteensä yli 77 miljoonaa jäsentä 99 maassa.
LML:n korkein päättävä elin on noin joka kuudes vuosi pidettävä yleiskokous, joka valitsee vuosittain kokoontuvan neuvoston. Suomen evankelis-luterilainen kirkko on seitsemänneksi suurin LML:n jäsenkirkoista. Vuonna 2017 liiton puheenjohtajaksi valittiin piispa Musa Panti Filibus.
Sisäiset ristiriidat.
Luterilaisen maailmanliiton jäsenkirkkojen välillä on jonkin verran teologisia eroavaisuuksia, jotka ovat koetelleet sen yhtenäisyyttä. Vuonna 2013 Etiopian evankelinen kirkko Mekane Yesus katkaisi yhteistyönsä Ruotsin kirkon ja yhdysvaltalaisen Amerikan evankelisluterilaisen kirkon (ELCA) kanssa, sillä se ei hyväksynyt näiden kirkkojen myönteistä suhtautumista samaa sukupuolta olevien avioliittoon. Mekane Yesus oli tuolloin jäsenmäärältään maailman toiseksi suurin luterilainen kirkko, Ruotsin kirkko oli suurin. Vuonna 2017 tilanne oli se, etteivät Ruotsin kirkon tai ELCA:n edustajat saaneet tehdä hengellistä työtä tai opetustyötä Mekane Yesuksen piirissä, mutta heitä oli jonkin verran sellaisissa kehitysyhteistyöprojekteissa ja sosiaalisissa tehtävissä, joista oli sovittu jo aiemmin ja jotka he saivat saattaa päätökseen.
Myös monet muut maailmanliiton jäsenkirkoista suhtautuvat samaa sukupuolta olevien avioliittoon hyvin kriittisesti samalla, kun osa kirkoista on edennyt tai etenemässä aktiivisesti niiden hyväksymisessä. Vuonna 2017 Namibian Windhoekissa pidetyn maailmanliiton yleiskokouksen jälkeen Viron evankelis-luterilaisen kirkon arkkipiispa Urmas Viilma totesi haastattelussa, että hänen mielestään kokouksessa oli tietoisesti vältelty ottamasta esille tätä kysymystä, joka oli koko maailmanliittoa voimakkaimmin jakava asia. Viilman mukaan kysymys samaa sukupuolta olevien liittojen hyväksymisestä samanveroiseksi miehen ja naisen avioliiton kanssa uhkaa koko Luterilaisen maailmanliiton yhteyttä.
Myös kysymys naisten pappeudesta jakaa Luterilaista maailmanliittoa, sillä vaikka vuonna 2016 silloisista 145:stä jäsenkirkosta 119 vihki naisia papeiksi on yhä useita jäsenkirkkoja, jotka eivät toimi näin. Vuonna 2016 maailmanliittoon kuuluva Latvian evankelis-luterilainen kirkko teki kirkolliskokouksessaan päätöksen rajata pappeus vain miehille kumoten aiemman, naispappeudelle myönteisen kannan. Kirkossa oli alettu vihkiä naisia papeiksi vuonna 1975 silloisen arkkipiispan Jānis Matuliksen toimesta ilman kirkon virallista päätöstä, joka tehtiin vasta 1989. Kun Jānis Vanags valittiin arkkipiispaksi 1993 ei hän missään vaiheessa vihkinyt naisia papeiksi, ja niinpä vuoden 2016 päätös oli lähinnä vallitsevan olotilan vahvistava. Luterilainen maailmanliitto ilmaisi surevansa Latvian päätöstä, mutta se ei ryhtynyt mihinkään toimenpiteisiin asian johdosta. Tämä voi johtua osin siitä, että tällöin olisi ollut vaarana useiden sellaisten Afrikan ja Itä-Euroopan kirkkojen irrottautuminen maailmanliitosta, jotka edustavat naispappeuden torjuvaa perinteistä kantaa virkakysymykseen.
Eräs merkki sisäisestä hajaannuksesta on sekin, että osa maailmanliiton jäsenkirkoista on samaan aikaan jäseninä myös toisessa luterilaisten kirkkojen maailmanjärjestössä, Kansainvälisessä luterilaisessa neuvostossa (ILC), joka on maailmanliittoa huomattavasti konservatiivisempi ja identiteetiltään tunnustusluterilainen järjestö. Vaikka järjestöt ovat siis kaksi toisiinsa nähden itsenäistä maailmanjärjestöä on osa kirkoista jäseninä molemmissa, esimerkiksi Venäjällä toimiva Inkerin kirkko. Vuoteen 2018 asti yhteisiä jäsenkirkkoja oli 11, ja vuodesta 2011 lähtien molempien järjestöjen edustajat tapasivat säännöllisesti. 29. heinäkuuta 2018 Luterilainen maailmanliitto ilmoitti näitten säännöllisten tapaamisten keskeyttämisestä. Syyksi ilmoitettiin huoli Kansainvälisen luterilaisen neuvoston viimeaikaisista toimista, jotka mahdollistaisivat maailmanliiton jäsenkirkkojen sisällä toimivien konservatiivisten ryhmittymien liittymisen neuvostoon. Neuvoston mielestä maailmanliiton ratkaisu oli yksipuolinen eikä neuvosto katsonut voivansa muuta kuin tukea niitä luterilaisia kristittyjä, jotka etsivät yhteyttä heihin. Syyskuussa 2018 ILC:hen liittyi useita uusia jäsenkirkkoja, joitten joukossa oli myös yksi maailman suurimmista luterilaisista kirkoista, myös maailmanliittoon kuuluva Malagassin luterilainen kirkko, joka toimii Madagaskarilla. Myös kaksi muuta maailmanliiton jäsenkirkkoa otettiin myös ILC:n jäsenyyteen. Lisäksi Tansanian evankelisluterilainen kirkko kuuluu ainoastaan Luterilaiseen maailmanliittoon, mutta kaksi sen hiippakuntaa on nykyään ILC:n organisaatiojäseniä, Kaakkoisen Victoria-järven hiippakunta liittyi siihen vuoden 2019 alussa ja Tanganjika-järven hiippakunta vuoden 2020 syyskuussa.
Jäsenkirkot.
Luterilaisen maailmanliiton 148 jäsenkirkosta kymmenen suurinta ovat (jäsenmäärät alla olevan taulukon mukaisesti):
On syytä kuitenkin huomioida, että vaikka Etiopiassa on suurin Luterilaisen maailmanliiton jäsenkirkoista, kuuluvat Saksan maailmanliiton jäsenkirkkojen luterilaiset useisiin itsenäisiin maakirkkoihin, jotka toimivat tietyillä Saksan alueilla. Näihin kuului yhteensä vuoden 2020 alussa noin 10,8 miljoonaa jäsentä, jonka myötä Saksassa luterilaisilla kirkoilla on eniten jäseniä maailmassa. Pohjoismaitten alueella puolestaan oli suurin osuus luterilaisia väestöstä, prosenttiosuuden vaihdellessa maasta riippuen 58 %:sta 75 % prosenttiin.