Kirsi Kunnas

Kirsi Marjatta Kunnas-Syrjä (o.s. Kunnas, 14. joulukuuta 1924 Helsinki – 8. marraskuuta 2021 Ylöjärvi) oli suomalainen akateemikko, runoilija, lastenkirjailija ja suomentaja.
Elämä ja ura.
Kunnaksen vanhemmat Wäinö ja Sylvi Kunnas olivat kuvataiteilijoita, jotka kuuluivat Tulenkantajiin, ja hänen lapsuudenkodissaan vallitsi boheemi ilmapiiri. Kunnaksen isä kuoli vain 32-vuotiaana, ja Sylvi Kunnas avioitui myöhemmin taidekriitikko Einari J. Vehmaksen kanssa.
Talvisodan syttyessä Kunnas oli keskikoulun viimeisellä luokalla. Sodan ensimmäisinä päivinä Kunnas perheineen juoksi ilmahälytystä pakoon metsän suojaan, ja nuori Kirsi oli lähellä kuolla konekiväärituleen. Luodit hän vältti kompastuessaan oikeaan aikaan. 
Jatkosodan aikaan Kunnas toimi puhelinkeskuksessa Porkkalan edustalla Rönnskärin majakkasaarella. Myöhemmin hänestä tuli säälotta Repolaan, joka sijaitsi Neuvostoliiton puolella. Heinäkuussa 1943 Kunnaksella todettiin tuberkuloosi ja hänet kotiutettiin säälotan tehtävistä Kiljavan keuhkoparantolaan.
Kunnas valmistui ylioppilaaksi Tyttönormaalilyseosta vuonna 1944, minkä jälkeen hän aloitti opinnot Taideakatemian koulussa. Keuhkovian vuoksi hän keskittyi kuitenkin runouteen ja aloitti sodan jälkeen humanistiset opinnot Helsingin yliopistossa. Vuonna 1947 hän aloitti kustannusvirkailijan työt WSOY:llä ja samana vuonna ilmestyi hänen esikoisteoksensa, runokokoelma "Villiomenapuu". Esikoiskokoelman julkaisua avusti Kunnaksen perhetuttu Olavi Paavolainen.
Seuraavat, 1950-luvulla ilmestyneet runokokoelmat "Uivat saaret", "Tuuli nousee" ja "Vaeltanut" edustavat Suomen lyriikan modernismia. Kuten monet muutkin saman kauden runoilijat, myös Kunnas tunsi, ettei hän halua kirjoittaa samalta kielen ja ajatusten pohjalta kuin ennen toista maailmansotaa julkaisseet runoilijat, vaan halusi luoda uuden runokielen. Hänen ensiesiintymisensä aikoihin loivat maineensa myös Aila Meriluoto, Eeva-Liisa Manner, Eila Kivikk'aho ja Anja Vammelvuo. Modernismin seuraava, 1950-luvun aalto toi sitten Paavo Haavikon ja Pentti Saarikosken. WSOY:n kustannusjohtaja Ville Repo piti Kunnaksen vuonna 1950 ilmestynyttä "Uivat saaret" -kokoelmaa uuden vuosikymmenen alkusoittona ja ensimmäisenä modernistisena runokokoelmana.
1950-luvun puolivälissä Kunnas alkoi kirjoittaa runoja lapsille. Hän suomensi englannista lastenrunoja sekä Ivan Krylovin satuja. Ajoittain runsaskin kotimainen lastenrunous ei enää jaksanut kiinnostaa ylettömän opettavaisuutensa tai oudoksi käyneen moralisoinnin vuoksi. Kokoelmallaan "Tiitiäisen satupuu" (1956) Kunnas uudisti suomalaista lastenlyriikkaa hyvin merkittävästi. Hanhiemon () "nonsense"-perinne oli Kunnaksen yksi lähtökohta. Modernistinen kirjallisuuskäsitys on myös "Tiitiäisen satupuun" taustalla. Kunnas halusi irrottautua varhaisemman lastenrunouden ennalta-arvattavista loppusoinnuista ja opettavaisesta asenteesta. Kirjassa seikkailivat muun muassa vanha vesirotta ja Haitula. 90-vuotiaana hän muisteli kirjan kirjoittamista lämmöllä: "kirjoittaminen oli ihanaa, yksi riemastuttavimpia kokemuksiani". 
1960-luvulla Kunnas palkattiin tekemään uutta aapista, joka ilmestyi vuonna 1968 nimellä Aikamme aapinen. Kirjan myötä Kunnas uudisti suomen kielen alkuopetuksen ja kävi kouluttamassa opettajia. Mieluinen tehtävä auttoi häntä pääsemään eroon ujoudesta. Aapinen herätti myös vastustusta. 
1980-luvulla Kirsi Kunnakselta ilmestyivät runokokoelmat "Kuun kuva metsässä", "Kaunis hallayö" ja "Valoa kaikki kätketty". Kokoelma "Puut kantavat valoa: Runot 1947–1986" ilmestyi vuonna 1999, ja se sisältää koko Kunnaksen siihenastisen tuotannon lukuun ottamatta lastenrunoja.
Kunnas on toiminut myös dramaturgian opettajana ja kulttuurikriitikkona, hän kirjoitti esimerkiksi teatteriarvioita.
Tyyli.
Runoudessa Kunnas teki tavallaan saman kuin Tove Jansson saduissa: hän osasi suhtautua lapsiin vakavasti, vaativina lukijoina. Hänen runonsa ovat selkeitä ja kuulaita, ja niille on ominaista luonnonsymboliikka ja lähes minimalistinen kielenkäyttö. Hänen runonsa ovat täynnä kielellisiä leikkejä, huumoria ja satiiria, jotka puhuttelevat sekä aikuisia että lapsia.
Kunnaksen kolmea ensimmäistä runokokoelmaa on kuvaittu suomalaisen modernistisen runouden merkkipaaluina ja uudistajina. Maailmankuvaltaan hän toisti sodanjälkeisen Suomen toiveikasta ilmapiiriä.
Tunnustuksia.
Kirsi Kunnaksen 70-vuotisen taiteilijauran kunnioittamiseksi WSOY:n kirjallisuussäätiö perusti 2017 Kirsi Kunnas -palkinnon, joka jaetaan joka toinen vuosi. Vuonna 2020 WSOY ja Luonnonperintösäätiö perustivat Kunnaksen kunniaksi Tiitiäisen metsä -nimisen suojelualueen lähelle Ylöjärven keskustaa.
Kunnakselle on myönnetty Tampereen yliopiston kunniatohtorin arvonimi.
Kirsi Kunnaksen tuotantoa.
Kunnaksen laaja tuotanto käsittää runoteoksia, satukirjoja, draamoja, käännöksiä, muiden muassa Lewis Carrollia ja Federico García Lorcaa, ja tietokirjoja. Kunnaksen teoksia on käännetty ruotsiksi, englanniksi, saksaksi, ranskaksi, unkariksi, puolaksi ja viroksi.
Tiitiäisen runoja tunnetaan myös lauluina ("Ville ja Valle", "Herra Piipoo"). Suomen Kansallisteatterissa on esitetty lastennäytelmää "Tiitiäisen satupuu", jonka ensi-ilta oli toukokuussa 2006.
Vuoteen 2018 mennessä Tiitiäisen satupuusta oli otettu 46 painosta.
Yksityiselämä.
Kunnas oli vuodesta 1957 naimisissa kirjailija Jaakko Syrjän kanssa. Heidän poikiaan ovat Eppu Normaali -yhtyeen muusikot Martti ja Mikko Syrjä. 
Vuonna 1962 Kunnas ja Syrjä ostivat Ylöjärven Takamaasta vanhan kansakoulun, jonka he kunnostivat perheen uudeksi kodiksi. Koulun keittolarakennuksesta tuli 1970-luvulla Eppu Normaali -yhtyeen ensimmäinen harjoitustila. Vuonna 1964 he ostivat myös naapuritilan ja alkoivat viljelemään rypsiä, viskiohraa, ruista ja apilaa. 
Kunnas ja Syrjä palasivat 1980-luvulla asumaan Tampereelle, ja aiempi koti Ylöjärvellä jäi heidän kesäasunnokseen.
Kunnaksen sydäntä lähellä olivat arkkitehtuuri ja vanhojen rakennusten suojelu, minkä hän arveli periytyneen lapsuuden asuinympäristöstään, Helsingin Töölöstä. Tampereella Kunnas oli näkyvä vanhan rakennuskannan puolestapuhuja.