Airbus A300

Airbus A300 on eurooppalaisen Airbusin kehittämä ja valmistama laajarunkoinen ja kaksimoottorinen keskipitkän kantaman suihkukone. Suoritettuaan ensilentonsa vuonna 1972, Airbus A300 -koneesta tuli maailman ensimmäinen kaksimoottorinen laajarunkokone ja ensimmäinen Airbus Industrien tuote. Airbus A300:n tavanomainen matkustajamäärä on 266 matkustajaa kahdessa luokassa (bisnes- ja turistiluokka), jolloin saavutetaan 7 540 kilometriä suurimmalla mahdollisella kuormalla.
Koneen ensiasiakas oli ranskalainen Air France, joka otti konetyypin käyttöön 30. toukokuuta 1974. Airbus A300 -koneperheen valmistus päättyi heinäkuussa 2007, jolloin oli valmistettu yhteensä 561 konetta. Sittemmin konetyyppi on poistunut monien matkustajalentoyhtiöiden laivastosta. Matkustajakäytöstä poistettuja koneita on uudelleenkonfiguroitu rahtilentoyhtiöiden, kuten FedEx Expressin ja UPS Airlinesin, käyttöön. Finnairilla oli aikavälillä 1986-2004 käytössään kaksi A300B4-sarjan konetta.
Kehitys.
Markkinarako Airbus A300 -koneelle syntyi 1960-luvulla, kun American Airlinesin silloinen johtaja Frank Kolk ryhtyi etsimään vuonna 1966 Boeing 727 -koneelle korvaajaa tiheästi liikennöidyillä lyhyillä ja keskipitkillä reiteillä Yhdysvaltain sisällä. Hänen alkuperäisenä ajatuksenaan oli laajarunkomatkustajakone, joka kykenisi kuljettamaan 250–300 matkustajaa täydellä kuormalla ilman korkealla sijaitsevien lentoasemien aiheuttamia suorituskykyrajoituksia. Yhdysvaltalaiset valmistajat, kuten McDonnell Douglas ja Lockheed vastasivat haasteeseen kehittämällä kolmimoottorisia koneita, sillä Yhdysvaltain ilmailuviranomainen FAA kielsi kaksimoottoriset koneet monilla reiteillä. Kolk oli kuitenkin alun perin toivonut kaksimoottorista ratkaisua.
Syyskuussa 1967 Ison-Britannian, Ranskan ja Saksan hallitukset allekirjoittivat aiesopimuksen 300-paikkaisen Airbus A300 -koneen kehittämisestä. Myöhemmin loppuvuonna sekä Ranskan että Ison-Britannian hallitukset epäilivät hankkeen totetumista, sillä pulmia oli ilmennyt muun muassa moottoreiden kanssa. Moottoritoimittaja Rolls-Roycen olisi pitänyt suunnitella ja toteuttaa kokonaan uusi RB207-moottori hanketta varten. Joulukuussa 1968 300-paikkaisesta konehankkeesta luovuttiin: ratkaisuksi oli valittu 250-paikkainen Airbus A250, joka ei vaatisi uusia moottoreita. Malli uudelleennimettiin A300B:ksi, ja potentiaalisten yhdysvaltalaisten asiakkaiden houkuttelemiseksi moottoritoimittajaksi valittiin yhdysvaltalainen General Electric brittiläisen Rolls-Roycen sijaan. Tämä johti välirikkoon ja brittihallitus vetäytyi hankkeesta, joskin Hawker-Siddeley jatkoi yhä alihankkijana kehittäen muun muassa koneen siipiratkaisuja.
Airbus Indrustrie perustettiin virallisesti vuonna 1970, jolloin syntyi sopimus ranskalaisen Aérospatialen ja saksalaisen Deutsche Aerospacen välillä. Espanjalainen CASA liittyi hankkeeseen 1971. Kukin kolmesta yhtiöstä huolehti omasta osuudestaan hankkeessa. Vuosia myöhemmin Iso-Britannia palasi hankkeeseen British Aerospace -yhtiön välityksellä. Uuden Airbus Indrustrien suurin ponnistus oli saada valmiiksi ensimmäinen A300. Tämä tapahtui syksyllä 1972, ja kone paljastettiin 28. syyskuuta 1972. Ensilentonsa kone teki 28. lokakuuta samana vuonna Toulouse-Blagnacin lentoasemalta. Ensimmäinen tuotantomalli oli A300B2, ja se otettiin matkustajaliikennekäyttöön vuonna 1974. Vuotta myöhemmin seurasi A300B4. Koneen koelentoja, erityisesti kylmän ilmanalan lentokokeita, suoritettiin myös Suomessa.
Alkuun konetyypin menestys oli heikko, mutta jo vuoteen 1979 mennessä 81 konetta oli valmistunut ja käytössä. Konetyypin suosio kasvoi ajan myötä, ja Airbus teki läpimurtonsa vuonna 1987, jolloin se julkisti uuden konetyyppinsä Airbus A320:n. Ennen tuotannon alkamista A320-koneita tilattiin yli 400 – toisin kuin A300-konetta, jota oli tilattu ennen tuotannon aloittamista vain 15.
Airbus A300 oli ensimmäinen lentokone, jonka valmistuksessa käytettiin tehostettua Just-In-Time-menetelmää. Rungon osia valmistutettiin yhteistyökumppaneilla ja alihankkijoilla eri puolilla Eurooppa. Nämä osat kuljetettiin loppukokoamista varten Toulouseen Ranskaan, jossa A300-koneen varsinainen tuotantolinja sijaitsi. Alun perin ajatuksena oli jakaa vastuuta ja työtä Airbus Indrustrie -hankkeessa mukana olleiden yhtiöiden kesken, mutta myöhemmin kävi ilmi, että tällainen toimintatapa oli ajankäytöllisesti ja taloudellisesti tehokkaampaa ja joustavampaa kuin koneen rakentaminen alusta asti yhdessä paikassa.
Ominaisuudet.
Airbus A300 -koneen suunnittelussa käytettiin viimeisintä teknologiaa, josta osa oli peräisin menestyksekkäästä Concorde-projektista. A300-koneen siirtyessä aktiiviseen käyttöön se oli erittäin kehittynyt ja moderni kone, joka on ollut pohjana tulevillekin hankkeille.
A300B2:sta tehtiin useita jatkokehitysversioita. A300B2-200:ssa oli aerodynaamisia parannuksia sekä uudenlaiset pyörät ja jarrut. A300B2-300:ssa oli suurempi kantavuus, A300B4-100:ssa oli pidempi kantama ja A300B4-200:ssa oli suurempi enimmäislentoonlähtöpaino, vahvistettu siipi ja runko, parempi laskeutumisteline ja mahdollisuus lisätankkiin. Myöhempiin A300B4-200 -malleihin sai myös ohjaamon, johon riitti kahden hengen miehistö (kapteeni ja perämies, lentomekaanikkoa ei tarvittu). Tämän Karairin sekä Finnairinkin käytössä olleen, erittäin harvinaisen version mallinimi oli A300B4-FFC (Forward-Facing Flight Deck, edusrakenteinen ohjaamo). Myös Finnairin koneessa oli kuitenkin kolmannen miehistönjäsenen istuin, jonka oheen oli jätetty lähinnä polttoainekuorman tasapainottamiseen käytettyjä säätimiä. Paikalla istui ajoittain huoltomekaanikko, jonka yhtiö usein otti mukaan sellaisiin tilauslentokohteisiin, joissa A300-huoltopalveluita ei ollut paikallisesti saatavilla. Erityinen A300:n innovaatio oli myös, että automaattiohjauksen hallintalaitteet sijaitsivat ensimmäistä kertaa ohjaamon häikäisysuojassa, kuten uudemmissa liikennekoneissa on muodostunut käytännöksi.
A300B4:n tuotanto lopetettiin 1984, jolloin alettiin valmistaa kehittyneempää A300-600 -mallia. Tässä mallissa oli kahden hengen miehistöllä toimiva ohjaamo ja elektroniset kuvaputkinäytöt. Koneen kantama oli myös parantunut. Tästä mallista tuli liikenteeseen vuonna 1988 versio A300-600R, jolla oli suurempi enimmäislentoonlähtöpaino ja pitempi kantama. 600-sarjan tuotanto lopetettiin vuonna 2007, ja viimeinen matkustajaversio oli toimitettu Japan Air Systemille vuonna 2002. A300-600:een on vuodesta 2017 ollut saatavilla Honeywellin Primus Epic-avioniikkaan perustuva avioniikkapäivitys, joka antaa koneelle tuen uusimmille satelliittisuunnistusmenetelmille, mikä pidentää koneen mahdollista käyttöikää jopa 2030-luvulle saakka. Ainakin UPS ja FedEx ovat hyödyntäneet tätä mahdollisuutta.
Kaikista A300:n varianteista on ollut myös rahtiversioita.
Konetyyppi Suomessa.
Karair/Finnairilla A300-konetyyppi korvasi 1980-luvun jälkipuolella lomalentojen DC-8-62-koneet. Kyseiset yksilöt (OH-LAA ja OH-LAB) olivat jääneet valmistajalle, kun Garuda ja Tunis Air eivät niitä lunastaneet, jolloin Finnair vuokrasi ne omistamalleen Karairille vuosiksi 1986–1998. Ensimmäinen kaupallinen lento tapahtui 17. joulukuuta 1986 reitillä Helsinki–Lanzarote–Las Palmas, päällikkönä Viljo Turunen ja perämiehenä Kari Laine. Käytännössä ensijaiseksi operointialueeksi muodostui Kanaria ja Välimeren alue. Harvinaisen johdannaismallin ainoa käytettävissä oleva simulaattori sijaitsi Jakartassa, jonne Finnairinkin miehistöt kuljetettiin koulutusta varten. Vuosina 1992–1998 koneet lensivät Finnairin värityksessä. Vuonna 1997 Finnair päätyi ostamaan koneet itselleen. Ne olivat vuosina 1998-2002 Foyle Airin käytössä, vuosina 2002-2004 jälleen tilapäisesti Finnairilla, jonka jälkeen turkkilaisella MNG Airlinesilla ja sittemmin Iran Airilla, jolla lensivät vuoteen 2025 saakka. OH-LAB oli varastoituna vuodesta 2014.Koneet korvautuivat pysyväiskäytössä viidellä B757-200-koneella vuosina 1997–1998.
Konetyyppiin liittyy myös eräs vakavimmista Finnairin ja Helsinki-Vantaan historiassa sattuneista vaaratilanteista. 9. tammikuuta 1989 toinen koneista oli paluulennolla Kanarialta ja lähestyi kiitotietä 15 kovassa sivutuulessa. Koneen päällikkö päätti tehdä ylösvedon huonon ohjautuvuuden vuoksi, ja painoi automaattisen ylösvedon kytkintä (TOGA), jolloin automatiikka asetti ylösvetotehon ja nosti nokkaa. Päällikön mielestä pituuskallistuskulma oli liian suuri, joten hän työnsi ohjaussauvasta. Tämän seurauksena automaattitrimmi irtosi, mutta automatiikka säilytti asentokulman nokka ylös-asennossa trimmi peräpainoisena, jolloin kone joutui vaarallisen lähelle sakkausta. Miehistö selvitti kuitenkin lopulta tilanteen.
Onnettomuudet.
Valmistetuista 552 koneesta 37 (noin 6,7 %) on elokuuhun 2022 mennessä tuhoutunut onnettomuuksissa, kaappauksissa, terroriteoissa ja muissa tapahtumissa. Vertailun vuoksi saman aikakauden ja kokoluokan koneista Boeing 767:llä vastaava osuus on 1,5 % ja Iljušin Il-86:lla 3,8 %.
Airbus A300:n pahin onnettomuus tapahtui 3. heinäkuuta 1988, kun Persianlahdella partioinut ohjusristeilijä USS "Vincennes" erehtyi luulemaan Iran Airin lennolla 655 ollutta A300B2-203-konetta viholliskoneeksi ja ampui sen alas Hormuzinsalmen yllä lähellä Qešmin saarta. Lennolla oli 290 ihmistä, jotka kaikki kuolivat alasampumisessa.
Alla olevaan avattavaan taulukkoon on listattu kaikki onnettomuudet ja muut tapahtumat, jotka johtivat koneen tuhoutumiseen tai hylkäämiseen, sekä muut huomattavat onnettomuudet, joissa lentokone ei tuhoutunut, mutta joissa kuoli vähintään yksi henkilö.