Abrahamilainen uskonto

Abrahamilainen uskonto on varsinkin teologi Louis Massignonin (1883–1962) tunnetuksi tekemä ekumeeninen kielikuva, joka korostaa kolmen Lähi-idässä syntyneen yksijumalaisen kirjauskonnon eli juutalaisuuden, kristinuskon ja islamin yhteistä pohjaa ja samankaltaisuutta. Massignon oli uskontojen välisen dialogin ja keskinäisen ymmärryksen puolustaja. 
Massignonin rinnastus näkyi Vatikaanin toisessa konsiilissa, jonka julistus "Nostra aetate" (1965) sisälsi kädenojennuksen juutalaisuudelle ja islamille. Julistuksessa mainitaan nimeltä Abraham, kun käsiteltiin kristinuskon yhtäläisyyksiä islamin ja juutalaisuuden kanssa. Siinä ei kuitenkaan esiintynyt käsitettä "abrahamilainen uskonto".
Käsitteen kritiikkiä.
Abrahamilaisten uskontojen käsitettä on arvosteltu keskenään erilaisten historiallisten ilmiöiden sekoittamisesta. Kolme uskontoa eivät itsekään pidä Abrahamia niitä yhdistävänä tekijänä, vaan yleensä korostavat patriarkan kuuluvan vain itselleen. Juutalaisille vain juutalaisuus on abrahamilainen uskonto. Apostoli Paavali vetosi Abrahamiin torjuakseen kristinuskon sukulaisuuden juutalaisuuteen eikä osoittaakseen niiden yhteyttä. Islamille Abraham on vain islamin profeetta, ei muiden uskontojen. 
Edward Said väitti Massignonin ekumeenisuuden jääneen puolitiehen. Massignon puolusti islamia suhteessa Eurooppaan, mutta muokkasi siitä omien toiveidensa mukaisen version, jossa Muhammed sivuutettiin. 
Kristinuskon suhde Abrahamiin.
Kristinuskossa vetoaminen Abrahamiin oli keino tehdä eroa juutalaisuuteen. Roomalaiskirjeessä apostoli Paavali kirjoitti: "Ei Jumala sen vuoksi luvannut Abrahamille ja hänen jälkeläisilleen koko maailmaa perinnöksi, että Abraham noudatti lakia, vaan siksi, että Abraham katsottiin vanhurskaaksi, kun hän uskoi." (Room. 4:13). K-H. Ohligin mukaan Paavali näin perusteli Abrahamin avulla kristittyjen oikeutta sivuuttaa juutalaisen lain vaatimukset. Juutalaisten noudattama laki annettiin Moosekselle, mutta Jumalan armo kohdistui jo Abramiin, vaikka tämä ei lakia tuntenutkaan. Juutalainen laki ei siten ollut kristityillekään tarpeen Jumalan armon saamiseksi. 
Islamin suhde Abrahamiin.
Islamin kuva Abrahamista poikkeaa osittain Vanhan Testamentin kirjoituksista. Islamilainen perimätieto kertoo, että Abraham asui Arabian niemimaalla ja rakensi uudelleen Kaaban temppelin vedenpaisumuksen jälkeen. Tieto siitä, että Abraham yhdessä poikansa Ismaelin kanssa laski temppelin perustan, löytyy Koraanista (2:124–127). Islamilaisen perimätiedon mukaan Abraham myös oli aikeissa uhrata poikansa Ismaelin eikä Iisakia, kuten Vanha Testamentti kertoo. Tapauksen muistoksi muslimit viettävät suurta vuosittaista juhlapäivää id al-adha.
Kun apostoli Paavali vetosi juutalaisuuden ohi suoraan Abrahamiin kristittyjen esikuvana, Koraani toimii vastaavalla tavalla. Abraham on ainoastaan oikein uskovien patriarkka: "”"Ei Abraham ollut juutalainen eikä kristitty, vaan hän oli alistuva "hanif”" (Koraani 3: 67). Koraani torjuu siten juutalaisten ja kristittyjen oikeuden vedota Abrahamiin.
Juutalaisuuden suhde Abrahamiin.
Juutalainen teologi Jon D. Levenson toteaa, että juutalaisten, kristittyjen ja muslimien väitetään jakavan kaikille yhteisen patriarkan. Käsitys kolmesta yhtä 'abrahamilaisesta' uskonnosta perustuu kuitenkin väärinkäsitykseen eikä tee oikeutta yhdellekään uskonnoista. Etenkin juutalaisuudelle puhe "abrahamilaisista uskonnoista" on haitallinen. Juutalaisille vain yksi uskonto on abrahamilainen, ja se on juutalaisuus itse.