tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Moriguchi

Moriguchi () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Osakan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Yodojoen vasemmalla rannalla. Lännessä se rajautuu Osakan kaupunkiin. Pääosa kaupungin alueesta on hyvin alavaa alluviaalitasankoa, Yodojoen tulvavalleja lukuun ottamatta. Moriguchissa on 143 810 asukasta (maaliskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 12,71 neliökilometriä.
Moriguchi kehittyi Edo-kaudella Kiotoon johtaneen Kyōkaidō-tien varren postiasemana ("shukuba"). Kyōkaidō kulki Toyotomi Hideyoshin aiemmin rakennuttamaa Yodojoen tulvapengertä pitkin. Alueelle alkoi sijoittua Osakasta teollisuutta sen jälkeen, kun sen läpi kulkeva rautatielinja valmistui vuonna 1910: aluksi metalli- ja tekstiiliteollisuutta, myöhemmin 1930-luvulla Matsushita eli nykyinen Panasonic ja sittemmin toisen maailmansodan jälkeen myös Sanyo. Kaupunkioikeudet Moriguchille myönnettiin vuonna 1946, kun Moriguchin ja Sangōn maaseutukaupungit liitettiin yhteen. Sen jälkeen Moriguchi on kaupungistunut nopeasti Osakan lähiönä. Aiemmin se tunnettiin etenkin lootuksenjuuren ja "daikon"-retiisien viljelystä. 
Moriguchin rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat esimerkiksi Kōmyō-jin, Nanshū-jin ja Raigō-jin buddhalaiset temppelit. Sen eteläosassa Osakan rajalla sijaitsee Tsurumi-ryokuchin puisto. Kaupungissa toimii Kansain lääketieteellinen yliopisto. Moriguchia palvelevat Keihan-rautateiden Keihan-päälinja, Osakan metron Tanimachi-linja ja Osakan monorail.
Giacomo Manzoni

Giacomo Manzoni (s. 1932) on italialainen säveltäjä.
Elämä.
Manzoni aloitti sävellysopintonsa Messinassa vuonna 1948 Gino Contillin johdolla. Hän jatkoi opintojaan vuosina 1950–1956 Milanon konservatoriossa ja sai lisäksi vuonna 1955 oppiarvon nykyaikaisissa kielissä Milanon Bocconin yliopistosta.
Manzoni opetti vuodesta 1962 harmoniaa ja kontrapunktia Milanon konservatoriossa. Vuosina 1969–1974 hän työskenteli sävellysopettajana Bolognan Giovanni Battista Martini -konservatoriossa, josta palasi opettamaan Milanon konservatorioon vuoteen 1991 saakka. Vuosina 1988–2003 hän opetti lisäksi Fiesolen musiikkikoulussa. Vuonna 1982 Manzonila oli residenssi Berliinissä Deutscher Akademischer Austauschdienstin vieraana. Manzoni on käynyt pitämässä seminaareja sekä kursseja muiden muassa Pescarassa, San Marinossa, Parman yliopistossa, Granadassa, Buenos Airesissa, Berliinissä, Vancouverissa, Córdobassa, Santiagossa ja Osakassa.
Manzoni on kirjoittanut eri aikakausien säveltäjistä ja muista musiikkiaiheista erinäisiin lehtiin; esimerkiksi vuosina 1958–1966 hän toimi musiikkikriitikkona "L'Unità"-lehdessä. Hän on ollut mukana toimittamassa ensyklopedisia teoksia. Hän myös käänsi italian kielelle Theodor Adornon ja Arnold Schönbergin kirjoituksia. Daniele Lombardin kirja "Pensare attraverso il suono" (2016) käsittelee Manzonia.
Teokset.
Manzonin keskeisten teosten joukossa ovat näyttämöteokset "La sentenza" (kantaesitetty Bergamossa 1960) ja "Atomtod" (kantaesitetty Milanossa 1965). Hänen tuotantoonsa kuuluvat myös muiden muassa sävellykset kuorolle ja orkesterille, "Modulor" neljälle orkesterille (kantaesitetty Venetsian biennaalissa 1979) ja "Masse: omaggio a Edgard Varèse" pianolle ja orkesterille (1977). Manzonin ensimmäinen jousikvartetto on vuodelta 1971, ja sitä seurasi vuonna 1995 lisänimen "Musica per Pontormo" saanut jousikvartetto.
Vuonna 1986 Manzonin teos "Dedica" sai kriitikkojen Abbiati-palkinnon parhaana uutena italialaisena teoksena. Vuonna 1991 Manzoni sai Omaggio a M. Mila -palkinnon opetustyöstään ja vuonna 2007 Kultaisen leijonan Venetsian musiikkibiennaalissa elämäntyöstään. Vuonna 2013 hänet palkittiin Principe Gesualdo -palkinnolla. Useita kansainvälisiä palkintoja Manzonille toi piano- ja orkesteriteos "Masse: omaggio a Edgard Varèse" (1977).
Manzonin teosten esittäjien joukossa ovat olleet Bruno Maderna, Andrzej Markowski, Maurizio Pollini, Claudio Abbado, Riccardo Muti, Ernest Bour, Gary Bertini, ja Robert Wilson.
Meppen

Meppen on kaupunki Emslandin piirikunnassa Ala-Saksin osavaltiossa Luoteis-Saksassa.
Maantiede.
Meppen sijaitsee Hase- ja Emsjokien risteyksessä Emslandin keskiosassa noin 110 kilometriä Bremenistä lounaaseen ja noin 170 kilometriä Hannoverista luoteeseen. Luonnonmaantieteellisesti kaupunki sijaitsee Pohjois-Saksan alangolla. Etäisyys Alankomaiden rajalle on noin 18 kilometriä.
Historia.
Kaarle Suuri rakennutti nykyisen Meppenin alueelle kastekirkon vuonna 780. Ensimmäinen kirjallinen maininta Meppenistä on vuodelta 834 Ludvig Hurskaan asiakirjassa, jossa tämä lahjoitti lähetystyön keskukseksi kasvaneen Meppenin Corveyn luostarille. Otto I Suuri myönsi Meppenille markkinaoikeudet 940-luvulla; kaupunkioikeudet Meppen sai 1360. Kaupunki oli tuolloin Münsterin valtapiiriä. Münsterin ruhtinaspiispa Franz von Waldeck toteutti alueella uskonpuhdistuksen 1532–1553. Jesuiitat panivat toimeen vastauskonpuhdistuksen 1614, minkä jälkeen valta Meppenissä vaihteli katolisten ja protestanttien välillä ja vihdoin 1628 kaupunki päätyi katolisten haltuun. Vuonna 1660 ruhtinaspiispa Christoph Bernhard von Galen alkoi rakennuttaa linnoituslaitteita - ne tuhottiin lähes täysin runsaat sata vuotta myöhemmin seitsenvuotisen sodan loppukahinoissa. Vuosina 1803–1810 Meppen oli Arenbergin herttuakunnan pääkaupunki. Vuodesta 1815 alkaen Meppenin seutu kuului Hannoverin kuningaskuntaan, josta tehtiin osa Preussia vuonna 1866.
Meppenin talouselämä kehittyi 1800-luvun jälkipuoliskolla uusien liikenneyhteyksien myötä. Kaupunki liitettiin rautatieverkkoon 1856. Dortmund-Ems-kanava rakennettiin 1890-luvulla. Toisen maailmansodan jälkeen Meppenistä tuli osa uutta Ala-Saksin osavaltiota. Tuhoisaa sotaa seurasi voimakkaan talouskasvun kausi, kuten muuallakin Länsi-Euroopassa. 1970-luvulla Meppeniin liitettiin lukuisia maalaiskuntia ja 1977 kaupungista tuli Emslandin piirikunnan hallinnollinen keskus. Infrastruktuurin kehittäminen jatkui vuosisadan lopulla ja edelleen 2000-luvulla. Vuonna 2007 avattiin sisävesisatama Eurohafen. Meppenin kävelykeskustaa saneerattiin 2010-luvulla.
Meppenin päätyminen katolisten alueeksi 1600-luvulla heijastuu 2000-luvulle siten, että alue on säilynyt katolisena vyöhykkeenä muutoin protestanttisessa Pohjois-Saksassa.
Meppenin arkkitehtuuria edustavat muun muassa myöhäisgoottilainen hallikirkko Propsteikirche St. Vitus ja koristeellinen raatihuone 1400-luvun alusta. Pohjoissaksalaista tiiliekspressionismia edustaa Fritz Högerin suunnittelema Högerhaus vuodelta 1937.
Talous ja liikenne.
Meppenin elinkeinot ovat palveluvaltaisia: vähittäiskauppaa, hallintoa ja terveydenhoitoa. Kaupungissa harjoitetaan myös koneenrakennusta ja kemianteollisuutta.
Meppenin rautatieasema, Bahnhof Meppen, sijaitsee rataosuudella Rheine–Norddeich Mole. Maantieliikenteen tärkein yhteys on Bundesautobahn 31, joka kulkee luoteisen Saksan halki Emdenistä Bottropiin.
Lennie Niehaus

Leonard ”Lennie” Niehaus (1. kesäkuuta 1929 Saint Louis – 28. toukokuuta 2020 Redlands, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen saksofonisti ja West Coast -jazzin säveltäjä. Hän soitti muun muassa Clint Eastwoodin elokuvissa. Niehaus ja Eastwood tapasivat alun perin armeija-aikanaan 1950-luvulla.
Niehausin sisko oli konserttipianisti ja isä viulunsoittaja. Hän valmistui 1946 Roosevelt High Schoolista.
Niehaus voitti vuonna 1994 Emmy-palkinnon musiikistaan Showtime-elokuvaan "Lush Life".
Air Medal

Air Medal (suom. "Ilmailumitali", lyh. "AM") on eräs Yhdysvalloissa myönnettävä sotilasansiomitali. Kunniamaininta perustettiin 11. toukokuuta 1942 ja sen perusti Yhdysvaltain presidentti Franklin D. Roosevelt. Tunnustuspalkinto myönnetään yleensä ansioituneille Yhdysvaltain ilmavoimien lentäjille. Myös muidenkin aselajien edustajat voivat sen saada. 
Kunniamerkkiä jaetaan yhdessä luokassa:
Jabal Kasiyun

Jabal Kasiyun on vuori Syyriassa Damaskoksen kaupungin vieressä. Vuorella on korkeutta 1151 metriä ja se tunnetaan useista pyhinä pidetyistä kohteistaan. Vuorella sijaitsee myös Syyrian tasavaltalaiskaartin sotilastukikohta.
Maantiede.
Jabal Kasiyun kuuluu Anti-Libanonin vuoristoon ja se sijaitsee Damaskoksen kaupungin luoteispuolella. Vuoren huipun korkeus merenpinnasta on noin 1151 metriä. "Iris damascena" on vain Jabal Kasiyunin rinteillä tavattava äärimmäisen uhanalainen kurjenmiekka.
Historia.
Jabal Kasiyun on kansanperinteessä yhdistetty useisiin pyhiin paikkoihin. Se on yhdistetty esimerkiksi paikkaan, jolla Kain surmasi veljensä Abelin (arabiaksi "Habil"). Johannes Kastajan (ar. "Yahya ibn Zakariyya") on väitetty perinteessä viettäneen vuorella 40 vuotta vuorella äidinsä kanssa. Vuorella sijaitsee myös seitsemälle unikeolle ("Ashab al-Kahf") omistettu pyhättö, jolle on tehty pyhiinvaelluksia nykyajalle saakka.
Aikanaan vuorella sijaitsi kaksi tunnettua kristittyä luostaria nimeltä Dayr Murran ja Dayr Sam'an. Sittemmin alueelle alkoi levitä kaupunkiasutusta. 1100-luvulla ristiretkeläisten valtaamasta Jerusalemista saapuneet pakolaiset perustivat al-Saliliyyan kaupunginosan ja 1200-luvulla paikalle muuttaneet kurdit perustivat al-Akradin kaupunginosan. Vuonna 1898 paikalle saapuneet Kreetan turkkilaiset perustivat al-Muhadjirin kaupunginosan. Damaskoksen kasvaessa kaupunginosat ovat kasvaneet yhteen pääkaupungin kanssa.
Vuoren huipulle on sittemmin pystytetty radio- ja televisiotorneja. Vuorella sijaitsee myös Syyrian tasavaltalaiskaartin sotilastukikohta ja sen 4. divisioonan esikunta. Syyrian sisällissodan kuluessa Israel on tehnyt ilmaiskuja vuorelle.
Ancient Order of Hibernians

Ancient Order of Hibernians (AOH) on irlantilaisten katolisten miesten yhteenliittymä eli veljeskunta, joka on perustettu New Yorkissa Yhdysvalloissa vuonna 1836. Irlannissa toimii samanniminen mutta erillinen järjestö, jonka tarkkaa syntyajankohtaa ei tunneta. Veljeskunnan alkuperäinen tarkoitus Yhdysvalloissa oli suojata katolisia kirkkoja katolilaisvastaisten hyökkäyksiltä ja avustaa irlantilaisia maahanmuuttajia. Jotkut AOH:n jäsenistä olivat Pinkertonin etsivätoimiston antaman raportin mukaan jäseniä myös toisessa salaseurassa, Molly Maguiresissa. AOH on 1920-luvulta lähtien vastustanut Ku Klux Klania.
AOH:lla on jäseniä Yhdysvaltojen ulkopuolella muun muassa Kanadassa. Eräälle Quebecin kaupungin lähellä sijaitsevalle saarelle pystytettiin 14 metriä korkea kelttiläinen risti vuonna 1909. Risti on muistomerkki niille irlantilaisille, jotka pakenivat nälänhätää Irlannista Kanadaan vuonna 1847 ja kuolivat perille päästyään.
Ancient Order of Hiberniansin tunnetuin jäsen on ollut Yhdysvaltain 35. presidentti John Fitzgerald Kennedy. Hän liittyi järjestöön vuonna 1947 ja oli sen jäsen kuolemaansa saakka.
Ancient Order of Hibernians lahjoitti Amerikan katoliselle yliopistolle kelttiläisten kielten ja kirjallisuuden professuurin vuonna 1896. Sitä ennen vastaava oppituoli oli ollut Yhdysvalloissa vain Harvardin yliopistolla.
AOH:n rinnalla toimii naisille tarkoitettu avustusjärjestö Ladies Auxiliary, alkuperäiseltä nimeltään Daughters of Erin.
Jäkkisara

Jäkkisara ("Carex nardina") on sarakasvien (Cyperaceae) heimoon kuuluva saralaji. Jäkkisarasta voidaan erottaa eri alalajeja, kuten kaartojäkkisara ("Carex nardina" ssp. "nardina") sekä oikojäkkisara ("Carex nardina" ssp. "hepburnii"), jotka on toisinaan tulkittu omiksi lajeikseen.
Jäkkisara on hyvin matalakasvuinen ja tiiviisti mätästävä laji. Sen lehdet ovat rihmamaisia, kaartuneita sekä tyypillisesti varsia pidempiä. Jäkkisaran kukintona on varren päässä sijaitseva yksittäinen tähkä, jonka yläosassa on hedekukkia ja alaosassa emikukkia. Kokonaisuudessaan tähkä on lyhyt ja munanmuotoinen. Tähkäsuomut ovat tummanruskeita ja niissä on vaaleampi kalvomainen reunus. Pullakot ovat puolestaan vaaleanruskeita, ja emikukat kaksiluottisia.
Jäkkisaraa ei kasva Suomessa. Ruotsissa jäkkisaraa kasvaa harvinaisena tunturialueiden kalkkipitoisilla tuulenpieksämillä.
Jäkkisaran tieteellisen nimen lajinimi ("nardina") tulee jäkkien suvun tieteellisestä nimestä ("Nardus") ja tarkoittaa jäkkejä muistuttavaa.
Gianna D'Angelo

Gianna D'Angelo, alkuperäiseltä nimeltään Jane Angelovich (18. marraskuuta 1929 Hartford, Connecticut – 27. joulukuuta 2013 Mint Hill, NC) oli yhdysvaltalainen oopperalaulaja, äänityypiltään koloratuurisopraano.
D'Angelo opiskeli Juilliard Schoolissa ja sitten Venetsiassa Toti Dal Monten johdolla. Opettajansa neuvosta hän italialaisti nimensä. Ammattimaisen debyyttinsä D'Angelo teki vuonna 1954 Gildan roolissa "Rigolettossa" Caracallan kylpylöiden luona Roomassa. Seuraavana vuonna hän esiintyi ensimmäisen kerran Glyndebournen festivaalilla Rosinan roolissa "Sevillan parturissa". D'Angelo oli suosittu esiintyjä Italian teattereissa 1960-luvun ajan. Yhdysvalloissa hän esiintyi ensimmäisen kerran "Lucia di Lammermoorin" nimiroolissa San Franciscossa vuonna 1959. Vuonna 1961 hän debytoi Metropolitan-oopperassa Gildana Jan Peercen ja Robert Merrillin vastaesiintyjänä. Kaikkiaan hän esiintyi kahdeksan kauden aikana Metropolitan-oopperassa 45 kertaa. Vuonna 1962 hän tulkitsi Zerbinettan roolin Metropolitan-oopperan ensimmäisessä "Ariadne auf Naxos" -oopperan esityksessä. Kapellimestarina toimi Karl Böhm. D'Angelon roolien joukossa Metropolitan-oopperassa olivat myös Rosina, Norina, Lucia di Lammermoor, Amina ja Yön kuningatar. 
D'Angelo esiintyi usein muidenkin yhdysvaltalaisyhtiöiden kanssa esimerkiksi New Orleansissa, Philadelphiassa ja Houstonissa. Hän teki useita levytyksiä, kuten Musettana "La bohèmessa" (Decca, 1958) ja Olympiana "Hoffmannin kertomuksissa" (EMI, 1964). Uransa laulajana päätettyään D'Angelo työskenteli Jacobs School of Musicin henkilökunnan jäsenen Indianan yliopistossa (1970–1997).
Valtasarannoki

Valtasarannoki ("Anthracoidea heterospora") on pullakkonokien ("Anthracoidea") sukuun kuuluva nokisienilaji, joka voi loisia monella eri saralajilla. Lajin tunnetaankin loisineen yli 20 eri saralajilla. Valtasarannoen on todettu loisineen muun muassa viiltosaralla ("Carex acuta"), piukkasaralla ("Carex elata"), jokapaikansaralla ("Carex nigra") ja dyynisaralla ("Carex trinervis").
Valtasarannoen itiöiden muoto vaihtelee epäsäännöllisestä leveänsoikeaan ja itiöiden läpimitat vaihtelevat noin 10–20 µm välillä. Väriltään itiöt ovat vaalean tai melko vaalean punaruskeita. Itiöiden soluseinä on osittain epäyhtenäinen ja 1–2,2 µm paksu, mutta kulmissa soluseinä on paksumpi.
Valtasarannokea tavataan laajalti eri puolilla maailmaa lähes kaikilta mantereilta. Valtasarannoen yleinen levinneisyysalue kattaa Euroopan, Aasiasta Kiinan ja Mongolian sekä koko Venäjän, Pohjois-Amerikan, Etelä-Amerikan sekä Australian ja Uuden-Seelannin.
Sambian kansanterveyslaitos

Sambian kansanterveyslaitos (, lyhennys ZNPHI) on helmikuussa 2015 perustettu valtiollinen kansanterveyden tutkimuslaitos Sambian pääkaupungissa Lusakassa.
Suomen Nuorisovaltuustojen Liiton Lounais-Suomen piiri

Suomen Nuorisovaltuustojen Liiton Lounais-Suomen piiri (ruots. "Finlands Ungdomsfullmäktiges Förbunds Sydvästra Finlands distriktsorganisation") on Suomen Nuorisovaltuustojen Liiton yksi kymmenestä piirijärjestöstä. Piiri toimii Varsinais-Suomen ja Satakunnan alueella. Piiri voitti viimeksi vuoden piirin palkinnon vuonna 2018.
Piiri on nuorisovaltuustojen ja muiden paikallisten nuorisovaltuustoihin rinnastettavien nuorten vaikuttajaryhmien alueellinen edunvalvonta-​, tiedotus-​, koulutus-​ ja yhteistyöjärjestö. Piiri pyrkii osaltaan vaikuttamaan nuorten osallistumismahdollisuuksien lisäämiseksi sekä nuorten elinolojen ja tasa-​arvon parantamiseen. Lisäksi piiri pyrkii toiminnallaan lisäämään nuorten demokratiakasvatusta.
Hallitus.
Hallitus valitaan yhden vuoden kaudelle joka vuosi järjestettävässä vuosikokouksessa, joka järjestetään loppuvuodesta. Piirihallituksen koko päätetään yleensä vuosikokouksen yhteydessä, jolloin otetaan usein huomioon myös ehdokkaiden määrä. Hallituksen vähimmäiskoko on 3 henkilöä ja enimmäiskoko noin 10 henkilöä, kummassakin puheenjohtaja ja varapuheenjohtaja mukaan laskettuna.
Proseduraalinen generointi

Proseduraalinen generointi tarkoittaa tietotekniikassa datan tuottamista algoritmilla vastakohtana käsin ihmisen tekemänä. Tietokonegrafiikassa sitä käytetään tavallisesti tekstuurien ja 3D-mallien tuottamiseen. Myös ääntä tuotetaan algoritmisesti ja sillä on sovelluskohteita puhesynteesissä.
Proseduraalista generointia pidetään tyypillisesti digitaalisten pelien ominaisuutena.
Mihály Fazekas

Mihály Fazekas (1766–1828) oli unkarilainen runoilija ja kasvintutkija. Hänen huomattavin runollinen tuotteensa on heksametrimittainen hauska kertomus "Ludas Matyi" ('Hanhi-Matti', 1815), joka varsinkin kansan keskuudessa saavutti suurta suosiota. Myöhemmin näyttelijä I. Balogh sovitti sen näyttämöä varten. Fazekasin kasvitieteellisiä julkaisuja on muun muassa "Magyar füvészkönyv" ('Unkarin kasvikirja', 1807).
Culex reidi

Culex reidi on kaksisiipisten (Diptera) lahkoon ja hyttysten (Culicidae) heimoon kuuluva hyönteislaji. Lajin kuvasi tieteelle ensimmäisen kerran Donald Henry Colless vuonna 1965. Sillä ei ole alalajeja.
Sinistäjäsieni

Sinistäjäsienet kuuluvat kotelosieniin. Ne eivät varsinaisesti lahota puuta, mutta aiheuttavat osittaista sinistymistä ja mustumista puutavaralle ja puunrungoille ja tuhoavat näin puun nilaa ja eläviä soluja. Ne kasvavat puussa pääosin sen elävissä soluissa rihmastona pinnalta sydäntä kohti ja tuottavat sinistä tai mustaa väriä niiden omaksi suojaksi. Tunnetuimpia sinistäjäsieniä ovat "Ophiostoma"-suvun lajit. 
Sinistymistä aiheuttavia muita sieniä ovat muun muassa "Ceratocystis"-, "Graphium"-, "Alternaria"-, "Diplodia"- ja "Sclerophoma"-sienet.
Culex rajah

Culex rajah on kaksisiipisten (Diptera) lahkoon ja hyttysten (Culicidae) heimoon kuuluva hyönteislaji. Lajin kuvasi tieteelle ensimmäisen kerran Tsukamoto vuonna 1989. Sillä ei ole alalajeja.
Philipp Emanuel von Fellenberg

Philipp Emanuel von Fellenberg (1771–1844) oli sveitsiläinen kasvattaja ja opetuslaitoksen kehittäjä.
Erottuaan valtiolliselta uraltaan Fellenberg ryhtyi Pestalozzin tavoin toimimaan kansan elämän kohottamiseksi opetuslaitosten uudistamisen avulla. Kasvatuksen tehtävä on hänen mukaansa yleisihmisyyden kehittäminen, luonteen lujittaminen, ja maanviljelystyö taas on erinomainen kasvatusapu. Sen vuoksi Fellenberg perusti useita kasvatuslaitoksia maatilalleen Münchenbuchseen Hofwyliin (nykyisin Hofwil) Bernin pohjoispuolelle. Yhteistoiminta Pestalozzin kanssa ei jäänyt pysyväksi, sillä he olivat mielipiteiltään liian erilaisia. Hallituksen vastustuksen takia Fellenbergin suuret suunnitelmat raukesivat, mutta hänen laitoksensa jäivät kuitenkin toimintaan.
Itusienet

Itusienet (Blastocladiomycota) on yksi sienten (Fungi) kaarista. Sen ainoa luokka on Blastocladiomycetes, jonka ainoa lahko puolestaan on Blastocladiales. Kaikkiaan itusieniin kuuluu 14 sukua ja noin 180 lajia. Muista sienten kaarista itusienet eroavat elinkiertonsa, solurakenteidensa ja DNA-tuntomerkkiensä verran. Ne joko loisivat muissa sienissä, levissä, kasveissa, ja selkärangattomissa tai ovat saprotrofisia.
Ventosara

Ventosara ("Carex straminea") on sarakasvien (Cyperaceae) heimoon kuuluva monivuotinen kasvilaji. Ventosara muistuttaa korkeakasvuista jänönsaraa ("Carex leporina"), mutta lajit ovat erotettavissa toisistaan varsien ja kukintotähkien ulkonäön perusteella.
Ventosara on melko korkeakasvuinen ja sen varret voivat kasvaa reilut puoli metriä korkeiksi. Varret kasvavat mättäinä ja ovat velttoja sekä yleensä kaarelle taipuneita. Lehdet ovat pari millimetriä leveitä, tasapintaisia ja vaaleanvihreitä. Ventosara on yhtäläistähkäinen saralaji ja sen kukinto koostuu 3–8 keskenään samannäköisestä tähkästä. Tähkät ovat pyöreitä sekä keltaisenvihertäviä ja alimmat tähkät ovat hieman erillään muista tähkistä. Tähkäsuomut ovat vaaleanruskeita ja kalvolaitaisia. Pullakot ovat vihertäviä, kapeansoikeita sekä monisuonisia ja niissä on lyhyt sekä leveä suuota. Emikukat ovat kaksiluottisia.
Ventosara on alun perin kotoisin Pohjois-Amerikasta, mutta sitä tavataan nykyään myös Euroopasta. Ruotsissa ventosaraa tavataan paikoitellen teiden varsilta Pohjois-Ruotsissa. Ruotsiin lajin uskotaan levinneen ulkomailta tuotujen heinänsiementen mukana.
Kansainvälinen suurten patojen patotoimikunta

"Kansainvälinen Suurpatojärjestö" ( eli ICOLD, eli CIGB) on kansainvälinen valtioiden hallituksista riippumaton järjestö, joka jakaa tietämystä ja osaamista suurten patojen suunnittelemisesta, rakentamisesta, käyttämisestä ja niiden vaikutuksesta ympäristöönsä. Se perustettiin vuonna 1928 ja sillä on keskustoimisto Ranskan Pariisissa. Siihen kuuluu noin 100 kansallista jäsenyhdistystä, joissa vaikuttaa yli 10 000 jäsentä. Järjestön viralliset kielet ovat englanti ja ranska.
Suomi on merkitty mukaan järjestöön vuonna 1947. Suomea ICOLD:ssä edustaa vuonna 1960 perustettu Suurpadot - Suomen osasto ry (FINCOLD).
Suurpadon määritelmä.
Järjestön määritelmän mukaan suurpatoja ovat yli 15 metriä korkeat padot sekä ne 5–15 metriä korkeat padot, joiden patoaltaan tilavuus on yli kolme miljoonaa kuutiometriä.
Pensasrikkaseppä

Pensasrikkaseppä ("Trixagus dermestoides") on rikkaseppien (Throscidae) heimoon kuuluva kovakuoriaislaji. Pensasrikkasepän tieteellinen lajinimi "dermestoides" tulee kreikan kielestä ja merkitsee "Dermestes"-suvun lajien kaltaista. Pensasrikkaseppä on 2,3–3,2 millimetrin mittainen. Sen kuori on tumma. Lajin levinneisyysalue kattaa alueita Irlannista ja Portugalista aina itään Kyprokseen ja Siperiaan asti. Suomessa se on yleinen, esiintyy pääosin maan etelä- ja keskiosassa ja on luokiteltu siellä alueellisesti elinvoimaiseksi lajiksi. Lajn toukat elävät maanpinnalla ja hankkivat ravintonsa puiden, kuten koivujen ja leppien, sienijuurista. Puolassa niiden kehitys aikuiseksi kestää kaksi vuotta. Pensasrikkasepät ovat kiinnostuneita valosta, ja niitä voikin yön pimeydessä kerääntyä valaistuun asuntoon suurin joukoin.
Arne H. Lindgren

Arne Harald Lindgren (30. huhtikuuta 1922 Herrljunga, Älsvborgin lääni, Ruotsi – 12. lokakuuta 1991 Lund) oli ruotsalainen kirjailija ja virsirunoilija.
Elämänvaiheet ja työ.
Lindgen oli Ruotsin kirkon lähetysliiton (Svenska Missionsförnundet) pastorin poika. Hän opiskelu alkuaan lääketiedettä 1941-1946, mutta jatkoi opintojaan Göteborgin Suuren teatterin operettikoulussa ja valmistui lopulta kansakoulunopettajaksi. 1960-luvun puolivälistä alkaen hän toimi kirjailijana, luennoitsijana ja saarnaajana. 
Tunnetuimpia hänen kirjojaan on "Svart dagbok" (1972), "Kullestensgatan" (1973) sekä "Vägen till Kamien-Pomorski" (1974) sekä runoteokset "Då slutade talgoxen sjunga, Det blå rummet" ja "Bilder från bönhuset". Teoksissaan hän on kuvannut myös omaa kokemustaan, mitä pimeys ja ahdistuneisuus voivat merkitä, mutta myös sitä, kristillinen usko voi siinä tilanteessa merkitä. Hän itsekin on kokenut elämässään pimeitä kausia. 
Hän on kirjoittanut kirkkonäytelmiä yhteistyössä Lundin hiippakunnan kirkkonäytelmäryhmän kanssa. Hän sai varmuutta kirjoittaa virsiä osallistuttuaan Båstadissa 1978 järjestettyyn virsiseminaariin. Siellä hän tutustui säveltäjä Roland Forsbergiin, joka sävelsi Lindgrenin virsiä. Neljä virttään on Ruotsin kirkon virsikirjassa vuodelta 1986.
Lindgrenin virret Ruotsin kirkon virsikirjassa
Ruotsinsuomalainen näyttelijä Tomas Laustiola on Lindgrenin poika.
François Fénelon

François de Salignac de La Mothe-Fénelon (6. elokuuta 1651 – 7. tammikuuta 1715) oli ranskalainen piispa ja kirjailija.
Fénelon vaikutti ensin johtajana laitoksessa, jossa kasvatettiin katoliseen uskoon kääntyneitä nuoria naisia ja toimi sittemmin hugenottien käännytystyössä. Tunnettuna taitavana saarnaajana Fénelon määrättiin vuonna 1689 Ludvig XIV:n pojanpoikien kasvattajaksi. Hän menestyi tehtävässä hyvin ja vaikutti etenkin Bourgognen herttua kruununprinssi Ludvigiin.
Fénelonista tuli vuonna 1695 Cambrayn arkkipiispa. Sen jälkeen kun hän eräässä teoksessaan oli puolustanut kvietistien lahkoon kuuluvaa mystikko madame Guyonia, hänen kilpailijansa piispa Bossuet karkotti hänet hovista takaisin omaan hiippakuntaansa. Lisäksi Fénelon joutui oppilastaan varten kirjoittamansa kuuluisan romaanin "Les aventures de Telemaquen" ('Telemakhoksen seikkailut', 1699) vuoksi kuninkaan epäsuosioon, koska syystäkin epäiltiin hänen siinä peitellysti moittineen Ludvigin itsevaltaista hallitustapaa. Paavi Innocentius XII julkaisi vuonna 1699 kirjeen, jossa useita Fénelonin uskonnollisia väitteitä tuomittiin vääriksi. Fénelon alistui silloin ja perui lausuntonsa.
Kun Bourgognen herttua tuli dauphiniksi vuonna 1711 Fénelonin vaikutus kasvoi jälleen. Hän kirjoitti teoksen, jossa hän ehdotti vapaamielisiä uudistuksia Ranskan valtiomuotoon, muun muassa neuvottelevan kansaneduskunnan perustamista ("Esquisse d’un plan dressé pour le gouvernement d’un royaume"). Bourgognen herttuan kuolema 1712 teki lopun suunnitelmista.
Fénelon oli valistunut mies, joka oli monissa asioissa aikaansa edellä, esimerkiksi kasvatusopillisissa mielipiteissään. Hugenotteja kohtaan hän kuitenkin oli suvaitsematon. Kirjailijana Fénelon oli Ludvig XIV:n aikakauden etevimpiä. Hänen teoksensa ovat ilmestyneet koottuina useita kertoja.
Overwatch 2

Overwatch 2 on Blizzard Entertainmentin kehittämä ensimmäisen persoonan ammuntapeli ja jatko-osa vuoden 2016 videopelille "Overwatch". Peli julkistettiin virallisesti BlizzConissa 1. marraskuuta 2019. Sen ilmoitettiin käyttävän samaa pelimoottoria ja ”jaettua moninpeliympäristöä” kuin alkuperäisen "Overwatchin" kanssa, jotta pelaajat voisivat toisiaan vastaan pelatessaan säilyttää kaikki molemmista peleistä avatut ominaisuudet. "Overwatch 2" sisältää kaikki vanhat sekä myös uusia hahmoja, karttoja ja PvP-pelimuotoja.
"Overwatch 2" varhaisjulkaistiin Windowsille, PlayStation 4:lle, PlayStation 5:lle, Xbox Onelle ja Xbox Series X/S:lle 4. lokakuuta 2022. Pelin virallinen julkaisu oli 10. elokuuta 2023, pelin kuudennen kauden yhteydessä.
Pelaaminen.
Pelimuodot.
Alkuperäisestä "Overwatchista" tutut PvP-pelimuodot "Practice", "Quick Play", "Arcade", ja "Competitive" sekä tehtävät "Assault", "Escort", "Capture the Flag", "Control" ja "Capture &amp; Escort" tekevät paluun. Lisäksi esitellään uusi tehtävä: "Push", jossa joukkueet taistelevat robotista, joka hallintaan saamisen lisäksi on saatava toimitetuksi vastustajan tiimin puolelle. "Push" tulee yhdeksi vakiotehtäväksi "Quick Play"- ja "Competitive"-muotoihin Overwatch Leagueen.
"Overwatch 2":een oli alun perin tarkoitus tulla myös PvE-pelimuotoja, joka muistuttaisivat pelaamistavoiltaan alkuperäiseen "Overwatchiin" julkaistuja tapahtumia. PvE-pelimuotoihinolisi kuulunut neljän pelaajan tehtäviä, joissa taisteltaisiin tietokoneohjattuja EPH-hahmoja vastaan. Pelaajat olisivat pystyneet keräämään kokemuspisteitä käyttämälleen hahmolle ja avaamaan uusia passiivisia taitoja, jotka tehostavat sankarin nykyisiä kykyjä. Toukokuussa 2023, pelin kehittäjät kuitenkin peruivat suunnitelman PvE-tarinatilan toteuttamisen suhteen, peläten niiden vaikuttavan negatiivisesti PvP-elementteihin. Niinpä peliin toteutettiin tarinapohjaisia eventtejä ja PvE:nä pelattavia tarinatehtäviä, joita alettiin julkaista peliin kuudennelta kaudelta alkaen.
Peliin ovat tähän mennessä julkaistu seuraavat tarinaeventit:
Pelihahmot.
Peli sisältää sekä alkuperäisen "Overwatchin" kaikki 32 hahmoa että uusia hahmoja. Lisäksi osaa vanhojen hahmojen luokituksista ja kyvyistä on muutettu. Kaksi uutta hahmoa, Sojourn ja Junker Queen, tulivat pelattaviksi beetatestauksen aikana. Ja kolmas uusi hahmo, Kiriko, pelin ensimmäisellä kaudella. Toiselta kaudelta alkaen on julkaistu yksi uusi hahmo vain niillä kausilla, joiden järjestysluku on parillinen (2., 4., jne.).
Hahmot lajitellaan kolmeen ryhmään:
Pelin hahmoilla on omat tarinansa ja he tulevat eri puolilta maailmaa.
Rahoitus.
Toisin kuin edeltäjänsä, "Overwatch 2" on ilmaiseksi pelattava. "Overwatch 2" luopuu myös loot box -järjestelmästä ja siirtyy battle pass -järjestelmään pelin rahoittamiseksi. Battle pass -järjestelmässä kerätään tasoja pelaamalla ja edetään polkua, josta avataan pelin esineitä tai muuta. "Overwatch 2":ssa osa pelihahmoista on saatavissa vain maksullisille pelaajille.
Naked (Talking Headsin albumi)

Naked on Talking Headsin viimeinen studioalbumi, joka julkaistiin 15. maaliskuuta 1988.
Isovyölaiskuri

Isovyölaiskuri ("Notharchus macrorhynchos") on laiskureihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta. Aikaisemmin sen katsottiin kuuluvan samaan lajiin valko-otsalaiskurin ("Notharchus hyperrhynchus") kanssa.
Koko ja ulkonäkö.
Isovyölaiskuri voi kasvaa 24–25 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Yleisväritykseltään laji on mustan ja valkoisen kirjava. Linnun päälaki, selkä, siivet ja pyrstö ovat mustat. Isovyölaiskurin kurkku, posket ja vatsa ovat valkoiset. Rinnan poikki kulkee musta juova ja myös kyljet ovat mustat. Lajin nokka on kookas ja väriltään musta.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Isovyölaiskurin levinneisyysalue ulottuu Venezuelan itäosasta Brasilian pohjoisosaan. Sen elinympäristöä ovat metsien reuna-alueet ja se liikkuu usein yksittäin puiden latvuksissa. Linnun ravintoa ovat hyönteiset. Laji pesii puihin tai termiittiyhdyskuntiin kaivamissaan koloissa.
Kanadansara

Kanadansara ("Carex tribuloides") on sarakasvien (Cyperaceae) heimoon kuuluva monivuotinen kasvilaji. Kanadansara muistuttaa isokokoista jänönsaraa ("Carex leporina"), mutta lajit ovat erotettavissa toisistaan kukintotähkien ulkonäössä olevien pienten eroavuuksien perusteella.
Kanadansara on kasvutavaltaan mätästävä ja sillä on lyhyt juurakko. Varret ovat jäykkiä sekä terävän kolmisärmäisiä ja voivat kasvaa lähes metrinkorkuisiksi. Lehdet ovat noin 5 mm leveitä ja lehtien tyvitupet ovat harmaanmustia. Kukinnon alin tukilehti on yleensä kukintoa pidempi. Kanadansaran kukintona on 6–15 keskenään samannäköisestä tähkästä koostuva tähkistö. Tähkät sijaitsevat tiiviisti varren kärjessä ja ovat väriltään vihertäviä tai ruskehtavia. Hedekukat sijaitsevat tähkien tyvillä. Tähkäsuomut ovat kellanruskeita ja pullakoita lyhyempiä. Pullakoissa on näkyvissä suonia molemmin puolin ja niissä on myös leveä suuota. Emikukat ovat kaksiluottisia.
Kanadansara kasvaa kosteilla ja avoimilla kasvupaikoilla. Laji on kotoisin Pohjois-Amerikan itäosista, mutta on levinnyt myös Eurooppaan. Ruotsiin laji on levinnyt ulkomailta tuotujen heinänsiementen mukana, ja sitä kasvaa Ruotsissa teiden varsilla sekä erilaisilla joutomailla. Kanadansaraa ei kasva Suomessa.
Kanadansaran tieteellisen nimen lajinimi ("tribuloides") tulee okarennokkien suvun tieteellisestä nimestä ("Tribulus") ja tarkoittaa okarennokkienkaltaista.
Manuel Fernández y González

Manuel Fernández y González (1830–1888) oli espanjalainen runoilija, romaanin- ja näytelmänkirjoittaja. 
Fernández y Gonzálezin kirjoittamat näytelmät ovat osaksi farssityylisiä, osaksi murhenäytelmiä, aiheiltaan enimmäkseen kansallisia. Tunnetuimmat niistä ovat "Luchar contra el sino" (1848), "El Cid" (1858), "Un duelo a tiempo" (1859), "Padre y rey" (1860), "Don Luis Osorio" (1863), "Aventuras imperiales" (1864). Historiallisista romaaneista puuttuu usein tarkemmin luonteenerittely, mutta sisällöllisesti ne ovat kohauttavia ja siksi aikanaan suosittuja. Merkittävimpiä niistä ovat "Don Juán Tenorio" (1851), "Los siete infantes de Lara" (1862), "La virgen de la Palma" (1867), "El montero de Espinosa" (1869), "Taros y Cañas" (1885). Lyyrikkona hän julkaisi runokokoelmat "Poesias" ja "Poesias varias" (1858).
Manuel de la Revillan mukaan hänestä olisi voinut tulla Espanjan Walter Scott, mutta hänestä tuli sen sijaan Pierre Alexis Ponson du Terrail. Toisen lähteen mukaan Revilla olisi sanonut, että Fernández y González olisi voinut olla Alexandre Dumas'n kilpailija mutta hänestä tuli tuskin muuta kuin Espanjan Ponson du Terrail.
Zororo Makamba

Zororo Makamba (17. tammikuuta 1990 – 23. maaliskuuta 2020) oli zimbabwelainen radio- ja televisiojuontaja.
Makamba oli mediamoguli James Makamban toiseksi vanhin poika. Hänen äitinsä oli Irene Makamba.
Makamba aloitti uransa Zimbabwen ensimmäisellä yksityisellä radioasemalla, ZiFM Stereossa, jossa juonsi ajankohtaisasioita käsitelleitä ohjelmia. Hän tuli suosituksi tänä aikana muiden muassa "Impact"- ja "Telecel Chit Chat" -ohjelmien juontajana. Myöhemmin hän työskenteli televisiossa puheohjelma "Tonight with Zororon" juontajana ja johtavana tuottajana Zambezi Magic -kanavalla. Makamba toimi myös yhdessä Phillip Chiyangwan kanssa juontajana Zimbabwen televisiossa paikallisten yrittäjien alustaksi tarkoitetussa "My Own Boss" -ohjelmassa.
Sairaus ja kuolema.
Makamba kärsi myasthenia graviksesta ja oli vuonna 2019 leikkauksessa kasvaimen poistamiseksi rinnastaan.
Makamba lähti New Yorkiin alkuvuodesta 2020. Hän palasi Zimbabween 9. maaliskuuta 2020 ja oli tämän jälkeen kontaktissa monien ihmisten kanssa ennen kuin hakeutui 16. maaliskuuta lääkärin vastaanotolle yskä- ja kuumeoirein. Makambasta tuli Zimbabwen toinen vahvistetusti koronaviruspandemiassa 2019–2020 sairastunut henkilö.
23. maaliskuuta julkistettiin tieto Makamban kuolemisesta Hararen ainoassa pandemiassa sairastuneille varatussa hoitopaikassa Wilkinsin tartuntatautisairaalassa. Hän oli ensimmäinen vahvistetusti koronaviruspandemiassa Zimbabwessa kuollut henkilö. Maan hallituksesta oli joitain tunteja ennen Makamban kuolemaa kiistetty huhut tämän sairaudesta.
Jenni Mustajärvi

Jenni Mustajärvi (s. 1986 Tampere) on suomalainen laulaja. Hänen isänsä on Popeda-yhtyeen entinen laulusolisti ja soolouraakin tehnyt Pate Mustajärvi.
Ura.
Mustajärvi esiintyi ensimmäistä kertaa rockfestivaaleilla Nummirockissa vuonna 1992, tuolloin vasta 6-vuotiaana, esittämällä "Pingviinilaulun" isänsä Popeda-keikan yhteydessä.
Hän on opiskellut sosiaalialaa ja työskennellyt esimerkiksi päiväkodeissa ja kouluissa muun muassa koulunkäynninohjaajana erityislasten kanssa.
Mustajärvi on kirjoittanut tekstejä lauluihin vuodesta 2014 lähtien. Hän on opiskellut Ikaalisten käsi- ja taideteollisuusoppilaitoksessa lauluntekijöiden valmennuksessa.
Mustajärvi on sanoittanut myös isälleen Pate Mustajärvelle ”Rasvatyyni” ja "Veikko" -kappaleet ja toiminut hänen taustalaulajanaan "Tyylillä"-soolokiertueella. Mustajärvi tekee myös duokeikkoja Markus Salon kanssa. 
Mustajärvi on julkaissut vuodesta 2018 alkaen seitsemän singleä ja maaliskuussa 2020 ensimmäisen albuminsa "22:50". Albumin nimi tulee hänen syntymähetkensä kellonajasta. Mustajärven yhtyeessä soittavat kitaristi ja "22:50"-albumin tuottaja Olli Anttila, kosketinsoittaja Janne Kokkonen, basisti Milla Heinonen ja rumpali Jony Oittinen. Mustajärven oli tarkoitus lähteä Suomen kiertueelle keväällä 2020, mutta koronaviruksen takia kiertue peruttiin ja yhtye teki vain yhden live-striimatun konsertin ilman yleisöä. 
Mustajärvi myös maalaa ja keväällä 2023 piti ensimmäisen taidenäyttelynsä.
Ilta-Sanomien järjestämässä äänestyksessä Popedan uudeksi laulusolistiksi Jenni Mustajärvi sai ylivoimaisesti eniten ääniä (21,3 %).
Koulukadun päiväkoti

Koulukadun päiväkoti on tamperelainen lasten päiväkoti, joka on toiminut vanhassa puutalossa Koulukatu 8:ssa vuodesta 1963 lähtien. Rakennuksen on suunnitellut Heikki Tiitola, ja se on valmistunut vuonna 1904. Talossa sijaitsi Fanny Carlssonin johtama yksityinen sairaala (”Lääkäreiden sairaala”) vuosina 1904–1918.
Päiväkodin rakennusta ei ole suojeltu, mutta Tampereen kaupungin kaavoitusyksikön mukaan kyseessä on rakennustaiteellisesti ja maisemallisesti merkittävä kohde. Katujulkisivuihin on tehty 1920- ja 1930-luvuilla muutoksia, joiden jäljiltä talo ei ole enää alkuperäisessä asussa.
Paolo Ferrari

Paolo Ferrari (1822–1889) oli italialainen huvinäytelmäkirjailija.
Ferrarilta onnistuivat etenkin historialliset huvinäytelmät ja kansanomaiset näytelmät, mutta aivan yhtä hyvin eivät niin sanotut teesinäytelmät, joissa on huomattavissa ranskalaisten Alexandre Dumas’n, Émile Augierin ja Victorien Sardoun vaikutus. Hänen historiallisista huvinäytelmistään ovat merkittävimmät "Goldoni e le sue sedici commedie nove" (1852), "La satira e il Parini" (1857), ja "La poltrona storica" (1862). Parhaat hänen kansanelämää kuvaavista huvinäytelmistään ovat "La medicina d’una ragazza ammalata" (1862), "Codicillo dello zio Venanzio" ja "Nessuno va al campo" (1871), joilla on pysyvä arvonsa. Huomattavimmat Ferrarin teesinäytelmistä ovat "Il duello", "Cause ed effetti" (1872), "Il ridicolo", "Il suicidio" (1875), "Due dame" ja "Alberto Pregalli". Ferrarin näytelmät ilmestyivät koottuina nimellä "Opere drammatiche" Milanossa 1877–1880.
Albert Scott Crossfield

Albert Scott Crossfield (2. lokakuuta 1921 – 19. huhtikuuta 2006) oli yhdysvaltalainen lentäjä. Hän lensi niin kutsuttuja koelentokoneita, myös X-15:tta ja hän rikkoi kahden Machin rajan ensimmäisenä. Scott Crossfield oli Yhdysvaltain laivaston upseeri ja lentäjä sekä myös toisen maailmansodan veteraani. Sodan jälkeen Scottfield työskenteli North American Aviationin ja Hawkerin sekä Eastern Air Linesin palveluksessa. Scott Crossfield osallistui useiden lentokonemallien kehittelyyn, sekä siviili- että sotilasilmailun puitteissa.
20. marraskuuta 1953 tapahtunut ennätyslento tapahtui Kaliforniassa Douglas D-558-2 Skyrocket -koekoneella, jossa sekä suihkumoottori että rakettimoottori. Lentokorkeus oli 18 000 metriä ja koneen nopeus 2 135 km/h. Skyrocket -ennätyskoneen työntövoima oli 40 kN. Edellisen ennätyksen teki 2 000 km/h nopeuden rikkonut William "Bill" Bridgeman. Myöhemmin Crossfield lensi X-15:tta, muttei onnistunut tekemään sillä uusia lentämisien ennätyksiä, vaikka rikkoikin kolmen Machin rajan.
A. Scott Crossfield kuoli lento-onnettomuudessa Cessna 210 -pienkoneella, jota hän ohjasi itse, 84 vuoden iässä vuonna 2006. Hän oli tieteelliseltä koulutustaustaltaan luonnontieteiden maisteri (B.Sc. 1950) ja hänellä oli vaimon ohella neljä lasta sekä kolme lastenlasta.
Talking Headsin diskografia

Talking Heads oli yhdysvaltalainen vaihtoehtorock-yhtye, joka toimi vuosina 1974–1991. Yhtye levytti uransa aikana monipuolisesti erityyppistä musiikkia taidefunkista ja polyrytmillisestä maailmanmusiikista melodiseen kitarapoppiin. Yhtyeen kunnianhimoinen musiikki nosti sen kriitikkojen suosioon, mutta se sai myös joitain pophittejä. Yhtyeen kokoonpanoon kuuluivat David Byrne (laulu ja kitara), Chris Frantz (rummut), Tina Weymouth (basso) ja Jerry Harrison (koskettimet ja kitara).
Lahdenperä (Suodenniemi)

Lahdenperä on Sastamalan Suodenniemellä sijaitseva kylä. Lahdenperän kylä rajoittuu idässä Mouhijärven ja koillisessa Hämeenkyrön rajaan, pohjoisessa Peräkunnan, luoteessa Sävin sekä lännessä ja lounaassa Taipaleen kylään. Lisäksi lounaassa Lahdenperän rajanaapurina on myös Makkosen kylä. Lahdenperän sisällä ja rajoilla on vielä muutamia Mouhijärven Hyynilän ja Murron kylien vanhoja ulkopalstoja.
Lahdenperän halki kulkee Suodenniemen keskustaajaman suunnasta Sävintieltä (yhdystie 2594) Hämeenkyröön johtava Lahdenperäntie (yhdystie 13081). Lahdenperässä siitä erkaantuu saman nimisenä yhdystie 13085, joka johtaa Makkosen kylään ja edelleen kohti Mouhijärveä.
Lahdenperästä on matkaa Sastamalan keskustaan noin 45 kilometriä, Hämeenkyrön keskustaan noin 25 km, Tampereelle noin 60 km ja Poriin noin 70 km.
Lahdenperän historiaa.
Lahdenperän alueella on ollut ihmistoimintaa jo kivikauden aikaan. Kylän eteläosasta tunnetaan Hujulahti-niminen kivikautinen asuinpaikka, minkä lisäksi kylän eri osista on tehty kivikauden irtoesinelöytöjä. Nykyisen Lahdenperän kylän luoteisosa Toijasjokeen saakka kuului alkuaan suureen Märkätaipaleen kylään. Toijasjoen kaakkoispuolinen osa nykyistä Lahdenperää oli puolestaan vanhaa Märkäjärvenmaan eräpalstaa, jonka omistivat Mouhijärven Hyynilän kylän Toijasen ja Murron kylän Saksan talot niin, että Toijanen omisti siitä 2/3 ja Saksa 1/3 osuuden.
Lahdenperän kylä syntyi 1800-luvun puolivälissä, kun Märkätaipaleen itäosa ja Märkäjärvenmaa yhdistettiin. Kylä muodostui seuraavista neljästä Hyynilän ja neljästä Märkätaipaleen kylään kuuluneesta maakirjatalosta:
Mustapään talot (RNo 6 ja 7) yhdistettiin yhdeksi Mustapään taloksi RNo 6 vuonna 1927.
Lahdenperän asutuksen kasvaessa voimakkaasti sen alueella olevaa Märkäjärveä laskettiin kahdesti, jolloin sen pinta laski noin kahdella metrillä ja uutta viljelysmaata ja heinäniittyä vapautui maatalouden käyttöön.
Sisällissodan aikana 13.2.1918 punaisten etuvartioasemanaan pitämän Mustapään talon pihapiirissä tapahtui Mustapään kahakaksi nimetty yhteenotto, jossa perimätiedon mukaan kaatui 8 ja haavoittui 7 miestä.
Lahdenperässä toimi vuosina 1911–1972 kansakoulu, joka neljän ensimmäisen vuoden ajan toimi Hujulahden talossa.
Toisen maailmansodan seurauksena Lahdenperään asutettiin 14 Karjalan siirtoväkeen kuulunutta perhettä, etupäässä Viipurin läänin Pyhäjärveltä. Heistä muistuttaa Lahdenperässä oleva Konnitsantieksi nimetty tie.
Lahdenperä tänään.
Lahdenperän asukkaista suuri osa saa elantonsa maatalousammateista. Naisista moni työskentelee hoitoalalla. Kylässä toimii aktiivinen kyläyhdistys, joka ylläpitää Makkosselän rannalle talkoilla rakentamaansa rantasaunaa ja -tupaa. Kylässä toimii myös Ruskeen Perinnetila.
Sally Menke

Sally JoAnne Menke (17. joulukuuta 1953 – 27. syyskuuta 2010) oli yhdysvaltalainen elokuvaleikkaaja.
Menke teki pitkään yhteistyötä Quentin Tarantinon kanssa. Hän leikkasi kaikki Tarantinon elokuvat aina menehtymiseensä saakka. Menke oli ehdolla parhaan leikkauksen Oscar-palkinnon saajaksi kahdesti elokuvista "Pulp Fiction" ja "Kunniattomat paskiaiset".
Octave Feuillet

Octave Feuillet (1821–1890) oli ranskalainen kirjailija. Feuillet'n ensimmäinen mainetta saavuttanut romaani on "Le roman d’un jeune homme pauvre" (1858), jossa hänen avunsa ja vikansa jo selvästi ilmenevät: toisaalta vakaumuksien järkähtämätön vilpittömyys, tyylin selkeys ja tekniikan varmuus, toisaalta hivenen epäröivää ja liioiteltua hienotunteisuutta, mikä tuotti Feuillet'lle sivistyneen naismaailman suosion. Yrittäessään vapautua näistä heikkouksista Feuillet joutui päinvastaiseen, liioitteluun, käsitellessään rohkeita, luovalle kyvylleen ylivoimaisia ongelmia, joissa hän kuvaa ylhäisen maailman turmeltumista, pintapuolisia ja kovasydämisiä aatelisia, nuoria naisia, joiden puheet ovat kyynisiä. 
Feuillet'n tuotannon alkukaudelta merkittävä on näytelmä "Montjoye" (1863), joka on yhteiskuntakuvaus toisen keisarikunnan päiviltä. Feuillet'n myöhemmän iän romaaneja ovat "Un mariage dans le monde" (1875), "Les amours de Philippe" (1877), "Le journal d’une femme" (1878), "Histoire d’une Parisienne" (1881), "La Morte" (1886), "Le divorce de Juliette" (1889). Feuillet on lisäksi kirjoittanut useita näytelmiä, jotka ilmestyivät koottuina nimellä "Théâtre complet" 1892–1893.
Hans Landa

Standartenführer Hans Landa on kuvitteellinen hahmo ja pääantagonisti Quentin Tarantinon elokuvassa "Kunniattomat paskiaiset" (2009), jossa häntä näyttelee Christoph Waltz. Waltz voitti roolistaan Oscar-, Golden Globe- ja Bafta-palkinnot parhaasta miessivuosasta.
Quentin Tarantino on sanonut, että Hans Landa on paras hahmo, minkä hän on ikinä luonut. Hän halusi alun perin Leonardo DiCaprion Landan rooliin. Tarantino kumminkin halusi, että Landaa näyttelee saksalainen näyttelijä.
Kertoja (Fight Club)

Kertoja on fiktiivinen hahmo ja jokamies Chuck Palahniukin romaanissa "Fight Club" (1996), siihen perustuvassa samannimisessä elokuvassa, jossa häntä näyttelee Edward Norton, sekä sarjakuvassa "Fight Club 2". Kertoja kärsii unettomuudesta ja hänellä on jakautunut persoona nimeltä Tyler Durden, jota näyttelee elokuvassa Brad Pitt.
Vuonna 2008, "Empire"-lehti valitsi Tyler Durdenin kaikkien aikojen parhaaksi elokuvahahmoksi.
Taustaa.
Tyler Durden on kertojan mielikuva, jonka hän näkee vain itse, mutta kun kertoja menee nukkumaan, hänestä tulee Tyler Durden (ei ulkonäöllisesti, vaan luonteeltaan ja hän omaksuu silloin Tylerin identiteetin).
Kertoja tapaa Tylerin ensimmäistä kertaa lentokoneessa. Tyler esittelee itsensä saippuanvalmistajana. Pian he alkavat perustamaan "tappelukerhoja" (), jonka suosio on valtava. Myöhemmin tappelukerho paisuu maanlaajuiseksi vallankumoukseksi nimeltä "Operaatio täystuho" (), jossa kertoja, Tyler ja muut kerhojen jäsenet terrorisoivat isoja toimistorakennuksia.
Aristeas ja Papias

Aristeas () ja Papias () olivat kaksi antiikin kreikkalaista kuvanveistäjää. He olivat kotoisin Kyproksen Afrodisionista ja toimivat oletettavasti keisari Hadrianuksen aikana noin vuosina 117–138 jaa.
Aristeas ja Papias edustivat afrodisionlaista veistosten kopioita tuottanutta kuvanveistoa, ja siirtyivät oletettavasti toimimaan Roomaan, jossa oli keisarikaudella suuri kysyntä kreikkalaisille veistoskopioille. He tekivät kaksi kentaureja esittävää veistosta, jotka tunnetaan "Furiettin kentaureina" sekä nimillä ”Vanha Kentauri” ja ”Nuori kentauri”. Veistokset löydettiin Hadrianuksen huvilasta vuonna 1736, ja ne ovat nykyisin Musei Capitolinissa. Niissä on piirtokirjoitus , ”Aristeas ja Papias Afrodisionlainen”. Myös nämä veistokset ovat mitä ilmeisimmin kopioita varhaisemmista kentauriveistoksista, sillä sama aihe tunnetaan myös varhaisemmista patsaista.
Aristeas

Aristeas () voi viitata seuraaviin antiikin kreikkalaisiin henkilöihin:
Papias

Papias () voi viitata seuraaviin antiikin kreikkalaisiin henkilöihin:
Aristion

Aristion () voi viitata seuraaviin antiikin kreikkalaisiin henkilöihin:
Aristion Paroslainen

Aristion Paroslainen (; 500-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen kuvanveistäjä, joka edusti arkaaisen kauden kuvanveistoa. Hän oli kotoisin Paroksen kaupungista ja toimi noin vuosina 550–525 eaa.
Aristion tunnetaan "Frasikleia-koren" veistäjänä veistoksen jalustassa olevan piirtokirjoituksen ansiosta. Hänen arvellaan usein veistäneen myös samaan aikaan koren kanssa löytyneen "Myrrhinuksen kuroksen". Kumpikin veistos on nykyisin esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa. Aristionin nimiin on laitettu myös Delfoin Sifnoslaisten aarrekammion pohjois- ja itäsivun friisit.
Aristionin hautakiveksi on arveltu niin kutsuttua "Aristionin steleä", joka sekin on Kansallisessa arkeologisessa museossa.
Tore Littmarck

Tore Littmarck (23. tammikuuta 1921 – 3. joulukuuta 2007 Norra Hagunda, Upsalan lääni) oli ruotsalainen luterilainen pappi, kirjailija ja virsirunoilija.
Elämänvaiheet ja työ.
Littmarck vihittiin papiksi 1947 ja hän toimi NMKY:n partioliiton konsulenttina ja sihteerinä, johtajana NMKY:n maailmanliiton instituutissa Mainaussa sekä NMKYN:n ja NNKY:n valtakunnallisten liittojen pääsihteerinä. Aina eläkkeelle jäämiseen 1986 saakka hän oli Gamla Uppsalan seurakunnan kirkkoherra. Hänelle oli tärkeää työ nuorten parissa, kristittyjen yhteys sekä virsien ja jumalanpalveluksen sisältö ja muoto muuttuvassa maailmassa. Hän toimi jäsenenä Ruotsin ekumeenisessa neuvostossa ja julkaisi ekumeniaa käsitelevä kirjan ”"Ekumeniken i praktiken”." 
Littmarck tunnetaan parhaiten laulujen, laulelmien ja virsien kirjoittajana ja säveltäjänä. Hän julkaisi 1990 noin 30 lauluaan kokoelmassa ""Sjung för livet"." Hänen laulunsa tulivat tunnetuksi television kafé-tyyppisen ohjelman kautta suurellekin yleisölle.
Ruotsin kirkon vuoden 1986 virsikirjassa on kolme hänen kirjoittamaansa ja säveltämäänsä virttä. Kirjassa "Psalmer och sånger", jota käyttää neljä suurinta vapaata kirkkokuntaa Ruotsissa, viisi hänen virttään. Ruotsin kirkon virsikirjan "Verbum-kustantamon lisäosassa" ("Den svenska psalmboken med tillägg") on kolme ja "Psalmer i 90-talet" -kokoelmassa neljä hänen virttään.
Littmarck oli ensimmäisiä virren ja kirkollisen laulun uudistajia 1950-1960-luvuilla Ruotsissa. Hänen tuotantoaan sävyttää kasvava tietoisuus maailman tilanteesta, ympäristökysymyksistä ja 1960-luvulta alkaen myös Vietnamin sodasta. Virret ja laulut ovat melodisia, helppolauluisia, tekstit toisinaan provosoivia, ja niiden kielikuvat ovat kotoisin laulujen syntyajan nuorisokielestä, mutta ne ilmaisevat samalla etsintää ja epäilyä. Lauluja voidaan pitää tyypillisinä 1960-1970-luvun tuotteina, jotka nykyään saattavat tuntua jo osittain aikansa eläneiltä. Virret ”Kysyn lakkaamatta, Herra” ja ”Voi, kunpa uskoisinkin” ovat kuitenkin säilyttänet asemansa suosittujen ruotsalaisten virsien joukossa.
Littmarckin virret Ruotsin kirkon virsikirjassa.
Ruotsin kirkon suomenkielisessä virsikirjassa on seuraavat Littmarckin virret:
Bupalos ja Athenis

Bupalos ( tai "Boupalos", ) ja Athenis () olivat kaksi antiikin kreikkalaista kuvanveistäjää, jotka edustivat arkaaisen kauden kuvanveistoa. He olivat kotoisin Khiokselta ja toimivat 500- ja 400-lukujen eaa. taitteessa.
Bupalos ja Athenis olivat veljeksiä ja kuuluivat kuvanveistäjäsukuun. Heidän isänsä nimeksi mainitaan Anthermos, tosin nimestä esiintyy eri lähteissä erilaisia kirjoitusmuotoja, kuten Arkheneus. Plinius vanhempi kertoo, että he tekivät karikatyyrejä runoilija Hipponaksista, mihin runoilija vastasi kitkerillä satiireilla. Tämä ajoittaa veljekset noin vuosiin 524–485 eaa.
Bupalos ja Athenis tekivät veistoksensa marmorista. Roomalaisella kaudella keisari Augustus sijoitti veljesten veistoksia temppeleihinsä Roomassa.