tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vuoriluumio

Vuoriluumio ("Gnetum montanum") on luumioiden sukuun kuuluva kasvilaji, joka kasvaa luonnonvaraisena Himalajalta Etelä-Kiinaan ja Indokiinaan ulottuvalla alueella.
Ulkonäkö ja koko.
Vuoriluumio on ainavihanta puuvartinen köynnöskasvi, joka voi kasvaa yli kymmenen metrin korkuiseksi. Nahkeat lehdet ovat 10–25 senttimetriä pitkiä ja 4–11 senttimetriä leveitä. Lehtilapa on pitkänpyöreä tai toisinaan pitkänpyöreä-suikea tai soikea, leveän kiilatyvinen ja tylppä- tai teräväkärkinen. 8–15 millimetrin mittainen lehtiruoti on kalju.
Paljassiemenisenä vuoriluumio ei tuota hedelmiä, vaan paljaita siemeniä, joiden muoto vaihtelee soikeasta lieriömäiseen. Siemenet ovat ruskeanpunaisen siemenvaipan ympäröimiä ja pituudeltaan 12–15 millimetriä. Pölytys tapahtuu huhti-kesäkuussa ja siemenet kypsyvät elo-lokakuussa.
Vuoriluumion kromosomiluku on 2n = 44.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Vuoriluumio kasvaa ikivihreissä metsissä jopa 2 700 metrin korkeudella merenpinnasta. Sitä esiintyy Intiassa, Bhutanissa, Myanmarissa, Thaimaassa, Laosissa ja Vietnamissa sekä Kiinassa Yunnanin provinssin eteläosissa ja Guangxissa.
Johann Baptist Schenk

Johann Baptist Schenk (30. marraskuuta 1753 Wiener Neustadt – 29. joulukuuta 1836 Wien) oli itävaltalainen säveltäjä.
Schenk opiskeli Badenissa kuoromestarina toimineen Anton Stollin johdolla ja meni sitten Wieniin Georg Christoph Wagenseilin oppilaaksi. 1780-luvulla hän sävelsi singspielejä wieniläisille teattereille, kuten Emanuel Schikanederin Theater auf der Wiedenille. Myös hänen sinfoniansa olivat aikanaan menestyneitä. 1790-luvun puolessavälissä Schenk toimi kapellimestarina Auerspergin ruhtinaan hovissa ja sävelsi hoviteattereille. Erityistä suosiota saavutti hänen singspielinsä "Der Dorfbarbier" (1796). Vuoden 1802 jälkeen Schenk ei enää tehnyt uusia näyttämöteoksia. Sen sijaan hän keskittyi opettamaan sekä säveltämään vokaaliteoksia.
Vuonna 1793 Ludwig van Beethoven sai Schenkiltä opetusta kontrapunktissa ja sävellyksessä.
Valtteri Kakkonen

Valtteri Kakkonen (s. 17. maaliskuuta 2000 Jyväskylä) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelasi viimeksi SM-liigajoukkue Helsingin IFK:ssa. Hän on pelityyliltään peruspuolustaja. Kakkonen laukoo oikealta.
Ura.
Seuraura.
Kakkonen on Diskoksen kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin JYPiin. Kakkonen oli kaudella 2014–2015 C-nuorten SM-sarjan runkosarjassa joukkueensa tehokkain puolustaja tehoilla 10+12=22. Kaudella 2015–2016 hän oli JYPin B-nuorten tehokkain puolustaja tehoilla 9+10=19. WHL-joukkue Kootenay Ice varasi Kakkosen 11. pelaajana . Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2018–2019.
Kaudeksi 2019–2020 Kakkonen palasi kaksivuotisella SM-liigasopimuksella JYPiin. Syyskuussa 2019 seura lainasi hänet alustavasti koko kauden kattavalla sopimuksella Mestis-joukkue KeuPa HT:hen. Kakkonen pelasi siellä suurimman osan kaudestaan tehden 39 runkosarjaottelussa tehot 5+14=19. Suomen Cupissa hän teki kahdessa ottelussa tehot 1+2=3. Kakkonen SM-liigadebyyttinsä JYPissä 18. tammikuuta 2020 Kalevan Palloa vastaan, kun joukkueen puolustuksesta oli sivussa Juuso Vainio, Mikko Kalteva ja Jaakko Jokinen. Hänet merkittiin JYPin kolmospuolustajapariin Roni Allénin viereen. Kakkonen sai ottelussa jääaikaa 14.11 minuuttia. Kakkonen keräsi myös teholukeman –1. Hän keräsi myös yhden kahden minuutin jäähyn kampituksesta. Liigauransa avausmaalin Kakkonen teki kymmenennessä ottelussaan 14. helmikuuta 2020 vieraissa Kalevan Palloa vastaan. Hän sai ottelussa myös syöttöpisteen Jarkko Immosen tekemään maaliin. Kakkonen keräsi ottelusta teholukeman +4, mikä oli JYPin pelaajista paras. Kaikkiaan hän pelasi kauden aikana SM-liigassa 12 runkosarjaottelua tehopistein 1+4=5. Kakkonen keräsi myös teholukeman +8, mikä oli liigan tulokkaista paras, vaikkakaan hän ei saanut täyteen täysimittaista tulokaskautta.
Huhtikuussa 2021 Kakkonen teki kaksivuotisen jatkosopimuksen JYPin kanssa. Varsinaisella SM-liigan tulokaskaudellaan 2020–2021 hän pelasi 53 runkosarjaottelua tehopistein 3+6=9. Kaudella 2021–2022 Kakkonen pelasi JYPin lisäksi myös kolme ottelua lainalla KeuPa HT:n Mestis-joukkueessa. Kaudella 2022–2023 hän pelasi yhteensä seitsemän Mestis-ottelua lainalla Joensuun Kiekko-Pojissa ja KeuPassa.
Syyskuussa 2023 Kakkonen siirtyi 5. marraskuuta asti kestävällä sopimuksella Mestis-joukkue Iisalmen Peli-Karhuihin. Joukkuetta valmentaa hänelle JYPistä tuttu Marko Tuomainen. Lyhyen sopimuksensa jälkeen Kakkosen sopimusta IPK:n kanssa jatkettiin kauden 2023–2024 loppuun. Hänen sopimuksensa sisälsi option SM-liigaan tai ulkomaille siirtymisestä. Kakkonen käytti sopimuksessaan olleen option tapaninpäivänä, kun hän siirtyi kuukauden mittaisella sopimuksella Helsingin IFK:hon paikkaamaan joukkueen puolustajavajetta.
Maajoukkueura.
Kakkonen on pelannut kuusi nuorten ja yhdeksän poikien maaottelua.
Luca Antonio Predieri

Luca Antonio Predieri (13. syyskuuta 1688 Bologna – 1767) oli italialainen säveltäjä.
Predieri sai opetusta sukulaisiltaan sekä Biniltä ja Vitalilta. Hän työskenteli viulistina ja alttoviulistina Bolognan San Petroniossa. Hänellä oli Bolognassa myös kuoromestarin asema. Vuonna 1737 hän muutti Wieniin ensin hovikapellin varajohtajana, vuodesta 1741 johtajana. Elämänsä viimeiset neljätoista vuotta hän vietti Bolognassa. Hän sävelsi oopperoita, oratorioita ja musiikkia liturgisiin teksteihin. Oopperoita hänen tuotantoonsa kuuluu kolmisenkymmentä; niitä esitettiin Bolognassa, muualla Italiassa ja Wienissä. Predierin oopperan "Partenope" esityksellä avattiin Marsigli–Rossin teatteri. Pietro Metastasion librettoon Predieri sävelsi esimerkiksi oopperan "Zenobia", joka esitettiin Wienissä vuonna 1740.
Suur-Israel

Suur-Israel (hepr. ארץ ישראל השלמה) on sionistinen ideologia, jonka mukaan Israelin valtion kuuluisi laajentua kokonaan yhdeksi valtioksi yhdistämällä palestiinalaishallinto ja Israel toisiinsa. Suur-Israelin kannattajia ovat muun muassa aktivisti-rabbi Meir Kahane ja Likud-puolueen poliitikot Reuven Rivlin ja Tzipi Hotovely.
Mortal Kombat (vuoden 2021 elokuva)

Mortal Kombat on vuonna 2021 ensi-iltansa saanut Midway Gamesin (nykyisin NetherRealm Studiosin) kehittämään videopelisarjaan perustuva elokuva. Tämä elokuva on elokuvasarjan uudelleenkäynnistys eli "reboot". Tuotannosta vastaa aikaisemmista elokuvista vastannut New Line Cinema. Elokuva julkaistiin Yhdysvalloissa elokuvateattereihin sekä HBO Maxiin 23. huhtikuuta 2021.
Durga Vahini

Durga Vahini eli Durgan armeija on hindunationalistinen järjestö, joka toimii Vishva Hindu Parishadin naisjärjestönä. Järjestön perusti Sadhvi Rithambara vuonna 1991 Baburin moskeijaan liittyneen temppelikiistan yhteydessä. Vuonna 2019 järjestön jäsenmääräksi arvioitiin 35 000 henkeä. Durga Vahini tunnetaan koulutusleireistään, joissa järjestön jäsenet opiskelevat historiaa sekä aseiden käyttöä. Järjestö korostaa opetuksessaan varsinkin sankaritarinoita intialaisista naisista, jotka vastustivat suuria osia Intiasta hallinneita muslimeita. Yhteisöissään Durga Vahinin jäsenet toimivat moraalinvartijoina, jotka pyrkivät puuttumaan eri uskonnollisten ryhmien välisiin avioliittoihin sekä naiselle sopimattomaksi kokemaansa käytökseen. 
Järjestö pitää tehtävänään naisten suojelemista ihmiskaupalta ja hyväksikäytöltä sekä dharman edistämistä. Durga Vahini pyrkii myös kouluttamaan hindulaisille naisille itsepuolustustaitoja samalla tavalla kuin toinen vastaava hindunationalistinen naisjärjestö nimeltä Rashtra Sevika Samiti. Durga Vahinin hyväntekeväisyystoimintaan sisältyy leskien auttamista, ammattikoulutuksen järjestämistä sekä verenluovutuspisteiden ylläpitoa.
Vuonna 2012 järjestö sai julkisuutta "The World Before Her" -dokumenttielokuvan kautta. Kyseinen dokumentti oli ensimmäinen kerta, kun Durga Vahini salli kuvausryhmän seurata leiriensä koulutustoimintaa. Dokumentti vertailee keskenään missikilpailuun valmistautuvan nuoren intialaisnaisen elämäntarinaa Durga Vahinin leiriläisten elämään.
Fuki

Tenge Fuyuki (, 9. kesäkuuta 1986), tunnettu myös taiteilijanimellä Fuki, on japanilainen laulaja yhtyeissä Doll$Boxx, Fuki Commune, Light Bringer ja Unlucky Morpheus sekä vieraillut yhtyeessä Dragon Guardian.
Hän on tehnyt musiikkia myös videopeleihin sekä julkaissut sooloalbumin "Million Scarlets" (2019).
Kawaii metal

Kawaii metal (myös idol metal ja kawaiicore) on Japanissa kehittynyt metallimusiikin tyylilaji. Lajityypin keksijäksi mainitaan Babymetal-yhtye.
Lajityypin sanotaan olevan yhdistelmä japanilaista pop-musiikkia (J-pop), power metal ja thrash metal -tyylilajeja. Muita lajityypin edustajia ovat Doll$Boxx, Band-Maid ja LadyBaby.
Nimi viittaa japanilaiseen söpöyttä tarkoittavaan sanaan kawaii.
Nöjesfältet

Nöjesfältet oli Tukholman Djurgårdenissa sijainnut huvipuisto Ruotsissa. Huvipuisto vihittiin käyttöön vuonna 1923, ja se suljettiin vuonna 1957. Se sijaitsi Gröna Lundia vastapäätä Allmannä gränd -nimisen kujan pohjoispuolella. Teemapuiston vetäjänä toimi Johan Lindgren, joka oli jo aiemmin työskennellyt viihdemaailmassa.
Nöjesfältet oli alueellisesti Gröna Lundia suurempi ja se oli ainut huvipuisto josta oli vapaa näkymä merelle, kunnes Gröna Lund sai mahdollisuuden laajentua. Siellä oli myös Tukholman ensimmäinen vuoristorata.
Vuonna 1940 Johan Lindgren kuoli ja hänen poikansa John Lindgren otti huvipuiston haltuunsa. Hän avioitui Gröna Lundin perillisen Ninni Nilssonin kanssa vuonna 1942 ja he työskentelivät Nöjesfältetissä sen sulkemiseen asti vuoteen 1957. Sen jälkeen pariskunta päätyi kujan toiselle puolelle ja Lindgrenistä tuli Gröna Lundin toimitusjohtaja. Sulkemisen jälkeen Nöjesfältet purettiin ja nykyään alue on pääosin pysäköintialuetta, sekä vuoristoradan paikalla sijaitsee Aquaria-vesimuseo. 
John Lindgrenin ja Ninni Nilssonin tarinasta on tehty vuonna 2019 julkaistu elokuva nimeltä Eld &amp; Lågor (eng. Swoon).
Fredrik Adrian Elers

Fredrik Adrian Elers (30. heinäkuuta 1838 Eura – 24. tammikuuta 1912 Helsinki) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraalimajuri.
Elersin vanhemmat olivat Euran kappelin saarnaaja Gustav Elers ja Helena Juhontytär ja puoliso vuodesta 1868 Selma Albertina Elmgren. Elers tuli vapaaehtoisena palvelukseen nuoremmaksi aliupseeriksi 1. Turun ruotujakoiseen tarkk’ampujapataljoonaan 1854. Hänet ylennettiin 1857 vanhemmaksi aliupseeriksi pataljoonan Paimion komppaniaan. Krimin sotaan Elers osallistui rannikkopuolustuksessa Suomessa. Hänet ylennettiin vänrikiksi 1858 ja siirrettiin Narvan jalkaväkirykmenttiin, minkä jälkeen hän palveli useissa eri joukko-osastoissa Venäjällä, osallistuen myös Turkin sotaan. Välillä armeijan jalkaväen reserviin siirrettynä Elers palasi aktiivipalvelukseen vuonna 1880. Hänet ylennettiin everstiluutnantiksi 1888 ja määrättiin sotilaskäskynhaltijaksi Itä-Preussiin. Everstiksi 1890 ylennettynä hänestä tuli sotilaskäskynhaltija Pohjois-Kaukasiaan, mistä tehtävästä ja samalla sotapalveluksesta hän erosi kenraalimajurina toukokuussa 1895.
Otto Ferdinand Enckell

Otto Ferdinand Enckell (3. joulukuuta 1829 Askola – 8. joulukuuta 1907 Vladikavkaz, Venäjä) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraaliluutnantti.
Enckellin vanhemmat olivat kapteeni, tittelineuvos Magnus Vilhelm Enckell ja Margareta Lovisa von Kraemer. Enckell tuli vapaaehtoisena Venäjän armeijan palvelukseen vuonna 1846, suoritti upseeritutkinnon ja määrättiin vänrikkinä palvelukseen jalkaväen linjajoukkoihin 1852. Aliluutnantiksi seuraavana vuonna ylennettynä hän osallistui Krimin sotaan Pietarin rannikkopuolustuksessa. Luutnantiksi Enckell ylennettiin 1859, mutta hän erosi saman tien aktiivipalveluksesta, palaten siihen 1861. Alikapteeni hänestä tuli 1862 ja kapteeni 1864, jolloin hänet määrättiin 75. Sevastopolin jalkaväkirykmenttiin. Majuriksi Enckell ylennettiin 1868 ja everstiluutnantiksi 1873. Vuonna 1876 hänet nimitettiin 75. reservijalkaväkipataljoonan komentajaksi ja hän osallistui pataljoonansa kanssa Turkin sotaan 1877–1878. Everstiksi 1879 ylennettynä hänet siirrettiin vuonna 1880 pataljoonankomentajaksi 155. Kubanin jalkaväkirykmenttiin ja edelleen 16. Mingrelian, H.K.K. Suuriruhtinas Dmitri Konstantinovitšin krenatöörirykmentin komentajaksi vuonna 1881 ja sitten 79. Kubanin, H.K.K. Suuriruhtinas Pavel Aleksandrovitšin jalkaväkirykmentin komentajaksi vuonna 1888. Seuraavana vuonna hänestä tuli Vladikavkazin sotilassairaalan päällikkö. Enckell ylennettiin kenraalimajuriksi 1895 ja kenraaliluutnantiksi elokuussa 1900, jolloin hän myös erosi sotapalveluksesta.
Karl Engman

Karl Engman (14. tammikuuta 1818 Viipuri – 13. helmikuuta 1894 Viipuri) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraaliluutnantti.
Karl Engmanin vanhemmat olivat tehtailija Lars Emanuel Engman ja Helena Amalia Jaenisch ja puoliso vuodesta 1849 Jenny Maria Thesleff. Engman tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1834, valmistui kurssinsa priimuksena ja määrättiin vänrikkinä palvelukseen Henkivartioväen jääkärirykmenttiin 1840. Hän osallistui sotaan kaukasialaisia vuoristoheimoja vastaan 1840–1844 ja ylennettiin sodan aikana aliluutnantiksi 1842, luutnantiksi 1843 ja erityisen taisteluissa kunnostautumisen takia alikapteeniksi 1844. Kapteeniksi Engman ylennettiin vuonna 1848. Hänet siirrettiin everstiksi ylennettynä Henkivartioväen Volynian rykmenttiin Puolaan vuonna 1852. Krimin sodassa Engman osallistui Suomen rannikkoalueiden puolustukseen. Hänet määrättiin 4. suomenmaalaisen linjapataljoonan komentajaksi vuonna 1858 ja Viipurin linnoitusrykmentin komentajaksi vuonna 1863. Kenraalimajuriksi ylennettynä Engman siirrettiin 35. jalkaväkidivisioonan komentajan apulaiseksi vuonna 1865. Hänestä tuli 3. tarkk’ampujaprikaatiin komentaja vuonna 1870 ja 2. jalkaväkidivisioonan 2. prikaatin komentaja vuonna 1873. Engman osallistui Turkin sotaan 1877–1878, minkä jälkeen hänet määrättiin 10. reservidivisioonan komentajaksi vuonna 1878 ja 28. jalkaväkidivisioonan komentajaksi vuonna 1879. Engman palveli vielä 1879–1880 Suomen sotilaspiirin viraston Suomen sotaväen jaoston esikunnassa. Kenraaliluutnantiksi ylennettynä hänet sijoitettiin reservijoukkoihin vuonna 1880, sotapalveluksesta hän erosi seuraavana vuonna.
Mikko Kolehmainen (professori)

Mikko Tapani Kolehmainen (s. 29. syyskuuta 1962 Mikkeli) on suomalainen Itä-Suomen yliopiston ympäristöinformaatikan ja -mallinnuksen professori. Hän on osallistunut useisiin monitieteellisiin hankkeisiin, joissa on kehitetty esimerkiksi ympäristötiedon esitystapaa helpommin hahmotettavaksi ja saatavuutta käyttäjäystävällisemmäksi. Monitieteellisestä yhteistyöstä ovat esimerkkeinä useat ilmanlaatuun, vesivaroihin tai uusiutuviin energiahankkeisiin liittyvät tutkimusartikkelit ja yhdessä Luonnonvarakeskuksen kanssa toteutettu Biomassa Atlas.
Kolehmainen kirjoitti ylioppilaaksi Mikkelin lyseon lukiosta (1981). Hän valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta (1987), filosofian maisteriksi Kuopion yliopistosta (2001) ja tekniikan tohtoriksi Teknillisestä korkeakoulusta (2004). Kolehmaisen englanninkielinen väitöstutkimus (2004) oli rakenteeltaan artikkeliväitöskirja, joka oli otsikoitu "Data exploration with self-organizing maps in environmental informatics and bioinformatics".
Työurallaan Kolehmainen on toiminut Tietosavo Oy:n systeemisuunnittelijana (1987–1991) ja kehityspäällikkönä (1991–1996), sitten Kuopion yliopiston tutkijana (1997–2001) ja tutkimusjohtajana (2002–2006). Hänet nimitettiin ympäristöinformatiikan professoriksi Kuopion yliopiston Luonnontieteiden ja ympäristötieteiden tiedekuntaan alkujaan viisivuotiskaudeksi (2006-2011).
Henrique (täsmennyssivu)

Henrique voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Sinkkiglukonaatti

Sinkkiglukonaatti ((C6H11O7)2Zn) on sinkki- ja glukonaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään lisäravinteissa ja eläinten rehuissa sinkin lähteenä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa sinkkiglukonaatti on valkeaa tai lähes valkeaa kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja hyvin vähän etanoliin, mutta ei muihin orgaanisiin liuottimiin. Se voi esiintyä kidevedellisenä aina trihydraattiin saakka riippuen valmistustavasta. Yhdistettä valmistetaan neutraloimalla muita sinkkiyhdisteitä glukonihapolla. Sinkkiglukonaattia käytetään ravintolisissä ja eläinten rehussa sinkin lähteenä, koska tässä muodossa sinkki on helposti imeytyvää.
Käyttöturvallisuus.
Sinkkiglukonaatin LD50-arvo on &gt;5 g/kg (rotille suun kautta annosteltuna). Sitä pidetään yleisesti turvallisena lisäravinteena ihmisille, tosin yhdessä tapauksessa kaksi vuotta jatkuneen käytön jälkeen nauttijalle kehittyi anemia ja neutropenia. Myös anosmiaa on raportoitu käytön seurauksena.
Piiskasiimasienet

Piiskasiimasienet eli kytridit (Chytridiomycota) on sienikaari, johon kuuluu viisi luokkaa ja 16 lahkoa maailmanlaajuisesti. Kaaren nimi tulee kreikan kielen sanasta "chytridion", joka tarkoittaa "pientä ruukkua". Sana "pieni ruukku" viittaa piiskasiimasienten parveiluitiöihin. Suurin osa lajeista on hajottajia tai kasvien ja eläinten loisia.
R800 (suoritin)

R800 oli MSX Turbo R-mikrotietokoneessa käytetty RISC-mikroprosessori.
Suoritin perustui Zilog Z800 -suorittimeen ja oli yhteensopiva Zilog Z80A:n kanssa.
Suorittimen suunnittelun ja valmistuksen tekivät ASCII Corporation ja Mitsui.
Jaakko Suomalainen (pankinjohtaja)

Jaakko Seppo Sakari Suomalainen (19. tammikuuta 1885 Sortavala – 4. helmikuuta 1956) oli suomalainen oppikoulun opettaja ja pankinjohtaja.
Jaakko Suomalaisen vanhemmat olivat Sortavalan seminaarin lehtori Karl Gustaf Samuel (Samuli) Suomalainen ja Hilma Katri Charlotta Bähr. Hän pääsi ylioppilaaksi Sortavalan reaalilyseosta 1903 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1908 ja maisteriksi 1910.
Suomalainen toimi aluksi Lapuan ja Iisalmen yhteiskoulujen johtajana sekä Kuopion tyttökoulun lehtorina 1914–1918. Hän siirtyi pankkialalle 1918 ja toimi Kansallis-Osake-Pankissa Kuopion konttorissa prokuristina 1918–1920, Sortavalan konttorin varajohtajana 1920–1922, Mikkelin konttorin esimiehenä 1922–1930 ja Kuopion konttorin johtajana vuodesta 1930 sekä myöhemmin Turun konttorin johtajana. 
Suomalainen oli Kuopion kaupunginvaltuuston ja rahatoimikamarin sekä Kuopion suojeluskunnan esikunnan jäsenenä sekä oli Kuopion kauppakamarin puheenjohtajana. Hän toimi "Suomen jääkärit" -julkaisun päätoimittajana ja julkaisi äidinkielen oppikirjan.
Viljo (saimaannorppa)

Viljo (k. joulukuu 2019) oli Saimaan Haukivedellä elänyt saimaannorppa, joka oli lajinsa suurimpia milloinkaan tavattuja yksilöitä, ja sitä kutsuttiin myös Saimaan tunnetuimmaksi norpaksi. Viljon tarkka ikä ei ole tiedossa, mutta se oli kuollessaan ainakin 20-vuotias. Tutkijat nimesivät Viljon tunnistamisen yhteydessä lähimpänä olleen nimipäivän mukaan.
Viljo oli poikkeuksellisen kookas yksilö, sillä se painoi noin 130 kiloa, kun aikuisen urosnorpan tavallinen paino on 60–80 kiloa. Kyseessä oli vasta toinen tavattu yli satakiloinen norppa. Viljo punnittiin keväällä, mutta syksyllä norpat painavat vielä huomattavasti enemmän. Suurin tunnettu naaras painoi punnitushetkellä 97 kiloa. Pituutta Viljolla oli yli 1,5 metriä, kun aikuiset urosnorpat ovat normaalisti noin 1,3 metriä pitkiä. 
Viljo poikkesi muista urosnorpista myös elintavoiltaan, sillä se liikkui pienellä noin kolme kilometriä suuntaansa olevalla alueella. Viljon arveltiin myös kuuluvan seksuaaliseen vähemmistöön.
Tutkimus ja julkisuus.
Itä-Suomen yliopisto teki ensimmäiset havainnot Viljosta vuonna 2009, jolloin siihen asennettiin myös radiolähetin. Tutkijoiden suorittamassa punnituksessa Viljon painoksi saatiin 124 kg, pituudeksi 154 cm ja ympärysmitaksi 150 cm. Myöhemmissä tutkimuksissa paino tarkentui 126 kiloon. Aluksi Viljon arveltiin noin 30-vuotias, mutta myöhemmin tutkijat ilmoittivat sen olevan hieman yli 20-vuotias. 
Valtakunnallisesti tunnetuksi Viljo tuli keväällä 2015, kun saimaannorppien kuvaamiseen erikoistunut luontokuvaaja Juha Taskinen tapasi sen ensimmäisen kerran. Hän oli jo aikaisemmin kuullut tarinoita Haukivedellä elävästä poikkeuksellisen kookkasta norpasta. Viljosta tehtiin useita lehtijuttuja, ja siitä kerrotaan myös Taskisen vuonna 2019 ilmestyneessä teoksessa "Jää hyvin saimaannorppa".
Kuolema.
Viljo löydettiin kuolleena tammikuussa 2020 Rantasalmen Haukivedeltä. Norppa oli löydettäessä ollut kuolleena jo muutaman viikon ajan. Ruokavirastossa tehdyssä ruumiinavauksessa kuolinsyyksi paljastui suolitukos ja laajalle levinnyt tulehdus.
Surif

Surif on kaupunki Palestiinan Länsirannalla. Sen asukasluku oli vuonna 2016 arviolta 17 650.
Maantiede.
Surif sijaitsee Palestiinan Länsirannan eteläosassa Hebronin kuvernoraatissa noin 18 kilometriä Hebronin kaupungista pohjoiseen. Sen naapuripaikkakuntia ovat Beit Ummar ja Safa idässä, Al Jab'a pohjoisessa ja Kharas etelässä. Kaupungin vieressä sijaitsee Israelin siirtokunta Kfar Etzion ja lännessä kulkee Länsirannan ja Israelin vastainen raja. Surifin korkeus merenpinnasta on 537 metriä.
Vuotuinen keskimääräinen sadanta Surifissa on 660,2 mm ja keskilämpötila 15,7°C.
Historia.
Surifin nimi on johdettu syyriankielisestä sanasta "Srifa", joka suomeksi viittaa rahan lyömiseen. Surifin Palestiinalaishallinnon alainen kunnallisvaltuusto perustettiin vuonna 1997. Huomattavia osia kaupungin maista on liitetty Israelin hallitsemiin alueisiin Länsirannalla. Länsirannan turva-aitaa alettiin rakentamaan kaupungin pohjoispuolella 2004 ja sen taakse jäi osa Surifin maista.
Talous.
Vuonna 2007 Surifin työssäkäyvästä väestöstä 55 % oli työllistynyt Israelin työmarkkinoilla, 20 % maataloudessa, 10 % kaupanalalla, 10 % hallinnossa tai yksityisellä sektorilla, 3 % teollisuudessa ja 2 % palveluissa. Työttömyysaste oli 40 %. Ympäröivällä maaseudulla kasvatetaan esimerkiksi oliiveja, vehnää ja ohraa.
Väestö.
Palestiinan tilastokeskuksen mukaan Bani Surifin asukasluku oli vuonna 2016 arviolta 17 650. Vuonna 2007 vastaava lukema oli 13 165. Surifin asukkaat ovat muslimeja.
Harppuunasienet

Harppuunasienet (Microsporidia) on sienikaari, jonka lajit ovat yksisoluisia. Kaaren yli miljoonasta lajista ainoastaan 1 500 on nimetty nykyään. Noin kymmenen prosenttia lajeista on selkärankaisten, kuten ihmisten, loisia. Harppuunasienten koko vaihtelee 1–40 mikrometrin välillä, joten ne ovat eräitä pienimpiä aitotumaisia.
Aleksandr Aljabjev

Aleksandr Aleksandrovitš Aljabjev (; 15. elokuuta 1787 Tobolsk – 6. maaliskuuta 1851 Moskova) oli venäläinen säveltäjä.
Elämä ja ura.
Aljabjevin isä oli varakuvernööri, joka toimi paikallisen teatterin ja orkesterin suojelijana. Tuleva säveltäjä sai opetusta jo kotonaan. Vuonna 1796 perhe muutti Pietariin, jossa Aljabjev 14-vuotiaana liittyi kaivosteollisuuden palvelukseen ja samalla opiskeli musiikkia I. G. Millerin johdolla. Vuodesta 1804 hän asui Moskovassa. Hänen ensimmäiset teoksensa julkaistiin vuonna 1810. Vuodelta 1815 on jousikvartetto E-duurissa.
Vuonna 1812 Aljabjev liittyi vapaaehtoisena husaarirykmenttiin. Hän sai useita tunnustuksia toiminnastaan tuon vuoden sodassa. Hän päätti sodan kapteenin arvossa ja vetäytyi vuonna 1823 everstiluutnantin arvossa. Vuodesta 1823 hän asui jälleen Moskovassa, jonka teatterielämään osallistui aktiivisesti. Hän sävelsi muun muassa Aleksei Verstovskin ja F. E. Scholzin kanssa prologin Bolšoi-teatterin avajaisiin. Hän oli dekabristien ystävä.
Vuonna 1825 Aljabjev pidätettiin epäiltynä murhasta ja vaikka syytöksiä ei todistettu, hänet lähetettiin Siperiaan ja vuonna 1828 takaisin Tobolskiin. Siellä hän johti orkesteri- ja kuorokonsertteja sekä työskenteli pianistina. Aljabjev oli kiinnostunut eri kansojen musiikista. Hän asui vuosina 1832–1833 Kaukasuksella ja vuosina 1833–1834 Orenburgissa, sitten Moskovan kuvernementissa. Hän kirjoitti ylös Kaukasuksen, baškiirien, kirgiisien, turkmeenien ja tataarien kansanlauluja. Vuonna 1834 hän julkaisi kirjan ukrainalaisista kansanmelodioista.
Vuonna 1843 Aljabjev sai luvan asua taas Moskovassa, vaikkakin poliisin valvonnassa. Hän kirjoitti musiikkia draamatuotantoihin. Erityisen merkittäviä ovat kuitenkin laulut, joita Aljabjev sävelsi muiden muassa Anton Delvigin, Aleksandr Puškinin, Vasili Žukovskin, Nikolai Jazykovin, Ivan Kozlovin, Nikolai Ogarjovin ja Pierre-Jean de Bérangerin runoihin. Laulujen joukossa on esimerkiksi rakkausmonologeja. Venäläisessä romanssissa Aljabjev teki uudistuksia kehittämällä laulumelodian mahtipontisuutta, lisäämällä harmonian ja tekstuurin ilmaisullista arvoa sekä tekemällä piano-osuudesta itsenäisen. Maanlaajuista suosiota sai laulu "Satakieli" ("Solovei", 1826), jonka sanat olivat Delvigin. Säveltäjän tuotantoon kuuluu myös muun muassa kuusi oopperaa, baletti, 20 musiikkikomediaa, sinfonista musiikkia ja kamarimusiikkia. Teatterimusiikissa 1820-luvulta 1840-luvun alkuun Aljabjev käsitteli maailmankirjallisuuden, kuten William Shakespearen ja Puškinin aiheita. Aljabjev haudattiin Simonovskin luostariin Moskovassa.
Aurinkokeskeinen kiertorata

Aurinkokeskeinen kiertorata (myös heliosentrinen kiertorata, lyh. HCO) on Aurinkoa kiertävä kiertorata. Aurinkokeskeisillä radoilla ovat Aurinkokunnan neljä sisempää kiviplaneettaa, kun asteroidivyöhykkeen ulkopuolella olevat ulommat planeetat kiertävät Aurinkokunnan massakeskipisteessä sijaitsevaa barysentrista koordinaattia. Radalle laukaiseminen Maasta edellyttää Maan pakonopeuden ylittämistä.
Ensimmäinen keinotekoinen aurinkokeskeiselle radalle laukaistu esine oli vuonna 1959 laukaistu Luna 1 -luotain. Kuuhun törmäytettäväksi suunniteltu luotain väisti suunnitellun törmäyksensä väärin ajoitetun rakettivaiheen polton seurauksena. Heliosentrisiä ratoja on käytetty myös avaruusromun, kuten käytettyjä rakettivaiheiden hautakiertoratoina.
Peräsiimaiset

Peräsiimaiset (Opisthokonta) on suuri aitotumaisryhmä, johon kuuluvat eläimet ja sienet sekä useita yksisoluisia alkueliöitä. Sekä geneettiset että rakenteelliset tutkimukset osoittavat Opisthokonta-ryhmän olevan monofyleettinen.
Historia.
Eläinten ja sienten välisen sukulaissuhteen osoitti ensimmäisenä Thomas Cavalier-Smith vuonna 1987; hän kutsui ryhmää nimellä "Opisthokonta". Myöhemmin 1990-luvulla tutkimukset vahvistivat sukulaisuussuhteen.
Itäinen Tarvonsilta

Itäinen Tarvonsilta () on 150 metriä pitkä silta Lankiniemen ja Tarvo-nimisen saaren välissä Helsingin Munkkiniemessä. Tarvon länsipuolella sijaitsee Läntinen Tarvonsilta. Silta ylittää Itäisen Tarvonsalmen, joka yhdisti Laajalahden Isoon Huopalahteen ennen kuin 100 metriä sillasta pohjoiseen sijaitseva moottoritiepenger katkaisi salmen 1960-luvulla. Silta on tarkoitettu kävely- ja pyöräliikenteelle. Nykyinen ponttonisilta on rakennettu vuonna 1998. Ensimmäiset sillat Tarvolle rakennettiin vuonna 1915 osana tykkitietä Laajalahden ja Munkkiniemen välille, joka oli osa venäläistä Krepost Sveaborg -linnoitusketjua. 
Silta asetettiin käyttökieltoon marraskuussa 2023 talvimyrskyn aiheutettua vahinkoa sillan rakenteelle. Siltaa ei kuitenkaan korjata, vaan se on tarkoitus uusia kokonaan.
Artemi Vedel

Artemi Vedel ( ; 13. huhtikuuta 1767 Kiova – 26. heinäkuuta 1808 Kiova) oli ukrainalainen säveltäjä.
Vedel opiskeli Kiovan Mohyla-akatemiassa, minkä jälkeen hänet lähetettiin vuonna 1787 Moskovaan johtamaan kenraalikuvernööri P. Jeropkinin kuoroa. Vuonna 1792 hän palasi Kiovaan johtamaan kenraali Andrei Levanidovin komennuksessa ollutta sotilaskuoroa. Vuonna 1796 hän matkusti Levanidovin seurassa Harkovaan johtamaan korkeakoulun kuoroa. Suurin osa Vedelin kuorokonsertoista ja muista teoksista on peräisin vuosilta 1792–1797.
Vuonna 1797 tsaari Paavali I kielsi kuorokonserttojen ja muun liturgiaan kuulumattoman musiikin esittämisen kirkossa. Tämä kielto vahingoitti Ukrainan musiikkikulttuuria ja Vedelin uraa. Vuonna 1798 Paavali I poisti Levanidovin virasta, joten Vedel jäi vaille tukijaa. Hän palasi Kiovaan etsimään kuorotyötä ja liittyi lyhyesti Kiovan luolaluostariin, johon kuitenkin pettyi. Vuonna 1799 Vedel suljettiin mielisairaalaan, koska kirkon johto oli väittänyt asiattomia merkintöjä uskonnollisessa kirjassa hänen tekemikseen. Tämä päätti Vedelin luovan työn. Hänen teostensa julkaiseminen ja esittäminen oli kiellettyä sekä Paavali I:n että Aleksanteri I:n aikana. Oleksandr Košitš oli yksi ensimmäisistä kuoromestareista, jotka sisällyttivät Vedelin töitä kuoron ohjelmistoon.
Vedelin koko tuotanto koostuu hengellisestä a cappella -kuoromusiikista. Kuorokonserttoja häneltä tunnetaan 31. Tunnetuimpia teoksista ovat olleet kuorokonsertto "Na rekah Vavilonskih" ja trio "Pokajanija otverzi mi dveri".
Noro

Noro on virtavesi, joka on pienempi kuin puro.
Määrittely.
Noron ja puron ero on määritelty Suomen vesilaissa 2011. Noron valuma-alue on yleensä alle 10 neliökilometriä. Jos uomassa virtaa jatkuvasti vettä ja siellä liikkuu merkittävästi kalaa, kyseessä on puro, vaikka valuma-alue olisi pienempikin. Tärkein ero puroon on se, että noro jää kuivilleen säännöllisesti. Norossa myös virtaama on pienempi ja uoma vähäisempi. Eliölajisto on noroissa samantapaista kuin puroissa, mutta suuremmat eläimet kuten kalat ja ravut yleensä puuttuvat.
Norot pienvesinä.
Yhdessä purojen, lampien, lähteikköjen, fladojen ja kluuvien kanssa norot luetaan pienvesiin.
Norot suhteessa vesistön määritelmään.
Joki, puro ja noro ovat virtavesiä, mutta Suomen vesilain 2011 mukaan noro, toisin kuin puro ja joki, ei ole vesistö, vaikka se voikin olla vesilailla suojeltu vesiluontotyyppi.
High-tech-arkkitehtuuri

High-tech-arkkitehtuuri eli strukturaalinen ekspressionismi on myöhäismoderniin kuuluva arkkitehtoninen tyyli, joka ilmaantui 1970-luvulla. Se sisällyttää elementtejä high-tech-teollisuudesta ja -teknologiasta rakennusten suunnitteluun. High-tech erkani modernismista, hyödyntäen teknologian ja rakennusmateriaalien uusia edistysaskeleita. Se korostaa läpinäkyvyyttä suunnittelussa ja rakentamisessa, tuoden esille rakennuksen perusrakenteet ja funktion sekä sisätiloissa että julkisivussa. High-tech käyttää laajasti terästä, lasia ja sementtiä, sillä näitä materiaaleja kehitettiin eteenpäin ja ne tulivat saataville laajemmin eri muodoissa tyylin kehittymisen aikoihin.
High-tech keskittyy luomaan mukautuvia rakennuksia materiaalivalintojen, sisäisten rakenne-elementtien ja ohjelmallisen suunnittelun kautta. Se pyrkii välttämään yhteyksiä menneisyyteen ja hylkää vanhemmissa arkkitehtonisissa tyyleissä usein käytetyt rakennusmateriaalit. Yleisiä piirteitä ovat riippuvat tai ylitse ulottuvat kerrokset, sisätilojen kantavien tukiseinien puute ja tilojen muokattavuus. Joissakin rakennuksissa on huomiota herättävän kirkkaita värejä yrityksenä herättää vaikutelma piirroksesta tai kaaviosta.
Tyylin varhaisimmissa esimerkeissä käytetään paljon rakenneterästä. Kun ontot rakenneosat tulivat saataville 1970-luvun alussa, high-tech-arkkitehtuuri teki niillä paljon kokeiluja. High-tech hyödyntää tehdasestetiikkaa ja pienempien huoltoalueiden ympäröimiä suuria keskelle asetettuja tiloja luodakseen vaikutelman avoimuudesta, rehellisyydestä ja läpinäkyvyydestä. Tyylin tärkeimpiin edustajiin kuuluvat yhdysvaltalais-kolumbialainen Bruce Graham, yhdysvaltalais-bangladeshilainen Fazlur Rahman Khan, brittiläiset Norman Foster, Richard Rogers, Michael Hopkins, italialainen Renzo Piano, ja espanjalainen Santiago Calatrava, kaikki arkkitehtejä.
Otto Laurila

Otto Johannes Laurila (23. syyskuuta 1886 Lempäälä − 21. syyskuuta 1973 Lempäälä) oli suomalainen korkeimman oikeuden oikeusneuvos.
Laurilan vanhemmat olivat Lempäälän Perälän kylässä Laurilan tilan omistanut maanviljelijä Juho Evert Laurila ja Amanda Arvonen. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1906 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1908, filosofian maisteriksi 1910 ja molempien oikeuksien kandidaatiksi 1913. Hän sai varatuomarin arvon 1916.
Laurila aloitti uransa Valtiokonttorin notaarina ja senaatin oikeusosaston ylimääräisenä kopistina. Hän oli vuodesta 1919 alkaen oikeusministeriön virkamiehenä ja toimi viimeksi esittelijäneuvoksena ja kansliapäällikkönä 1931−1932. Hän oli korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena 1932−1956 jääden eläkkeelle 1956. Nuorempana hallitussihteerinä ollessaan Laurila oli esittelijänä kun Suomen hallitusmuoto vahvistettiin heinäkuussa 1919. 
Otto Laurila oli naimisissa vuodesta 1962 Maire Kaarina Linturin kanssa.
Teoksia.
Nimellä "O. J. Laurila":
Täplälilja

Täplälilja ("Lilium hansonii") on liljakasvien (Liliaceae) heimoon kuuluva liljojen ("Lilium") suvun kasvilaji. Lajin kaksiosainen nimi "Lilium hansonii" on nimetty taidemaalari Peter Hansonin mukaan.
Täplälilja on kotoisin Japanista, Kiinasta sekä Koreasta ja on sittemmin levinnyt laajalle alueelle Itä-Aasiaan. Täpläliljaa ei juurikaan esiinny Euroopassa luonnonvaraisena mutta sitä viljellään koristekasvina ja puutarhakasvina monissa Euroopan valtioissa.
Täplälilja on noin 120 senttimetrin korkuinen lilja, joka kukkii heinäkuussa kellanoransseja kukkia. Varsi ja lehdet ovat vihreät; varsi on usein lehtiä tummempi. Kukat tuoksuvat voimakkailta.
Suru (täsmennyssivu)

Suru voi tarkoittaa seuraavia:
Anders Erik Wilhelm Enqvist

Anders Erik Wilhelm Enqvist (18. toukokuuta 1821 – 1891 Pietari) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraalimajuri.
Enqvistin vanhemmat olivat merikapteeni Johan Fredrik Enqvist ja Fredrique Charlotte Morberg ja puoliso vuodesta 1851 Flora Stumpf-Tomaschoff. Enqvist tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1836 ja määrättiin valmistuttuaan vänrikkinä palvelukseen 9. tykistöprikaatiin vuonna 1846. Aliluutnantiksi hänet ylennettiin 1849 ja seuraavana vuonna hänet siirrettiin tykistöasevarikon palvelukseen Varsovaan. Enqvist ylennettiin luutnantiksi 1853 ja alikapteeniksi 1856. Väinänlinnan linnoitustykistössä hän palveli 1856–1860. Jälkimmäisenä vuonna hänet ylennettiin kapteeniksi ja siirrettiin 6. tykistöprikaatiin vuonna 1862. Seuraavana vuonna hänet asetettiin majurin arvoisena armeijan jalkaväkeen ja määrättiin palvelukseen Varsovan sotilaspiirin intendenttihallintoon. Everstiluutnantti hänestä tuli 1865 ja eversti 1868. Vuonna 1868 Enqvist myös nimitettiin kollegineuvoksena yli-intendenttihallintoon, mutta armeijan jalkaväessä pysytettynä. Hänet komennettiin palvelukseen Turkestanin sotilaspiiriin 1884, mutta jo saman vuoden lopulla hän sai eron sotapalveluksesta kenraalimajurina.
Gabriel Etholén

Gabriel Etholén (13. toukokuuta 1795 Helsinki – 17. syyskuuta 1866 Lammi) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraalimajuri.
Etholénin vanhemmat olivat kauppias, kunnallisraatimies Carl Gustaf Etholén ja Katarina Fredrika Neukirch ja puoliso vuodesta 1832 Rosina Amanda Roos. Etholén tuli sotapalvelukseen aliupseerina Liettuan jalkaväkirykmenttiin 1812. Vänrikiksi samana vuonna ylennettynä hänet siirrettiin Nevan, H.M. Napolin kuninkaan jalkaväkirykmenttiin, jossa hän osallistui sotaan Ranskaa vastaan 1812–1814. Etholén ylennettiin aliluutnantiksi 1817 ja luutnantiksi 1818, jolloin hänet siirrettiin H.M. Preussin kuninkaan krenatöörijääkärirykmenttiin. Maaliskuussa 1820 hänet määrättiin Pietarin jalkaväkirykmenttiin ja ylennettiin alikapteeniksi huhtikuussa. Kapteeniksi hänet ylennettiin 1824. Vuonna 1830 hän siirtyi majurina Lappeenrannan suomenmaalaiseen jalkaväkirykmenttiin ja sieltä seuraavana vuonna pataljoonankomentajaksi 45. jääkärirykmenttiin. Pietarin jalkaväkirykmenttiin hän palasi 1833 ja 9. suomenmaalaiseen linjapataljoonaan hänet siirrettiin 1835. Hänestä tuli 11. suomenmaalaisen linjapataljoonan komentaja 1837. Etholén ylennettiin everstiluutnantiksi 1842 ja everstiksi 1851. Vuonna 1855 hänestä tuli 19. suomenmaalaisen linjapataljoonan komentaja sekä lisäksi myös 20. suomenmaalaisen linjapataljoonan komentaja. Hän osallistui Krimin sodan aikana vuonna 1855 Viaporin puolustamiseen Ison Mustasaaren itälinnakkeen päällikkönä. Eron sotapalveluksesta hän sai kenraalimajurina elokuussa 1856. 
Etholén korotettiin aatelissäätyyn 1857 ja introdusoitiin seuraavana vuonna Suomen ritarihuoneeseen, jonne hänen sukunsa merkittiin aatelissukuna numero 226.
Gabriel Etholénin veljiä olivat valtioneuvos Mauritz Etholén, kauppaneuvos Justus Etholén ja tutkimusmatkailija Arvid Adolf Etholén.
Tarokon kansallispuisto

Tarokon kansallispuisto on Taiwanin eli Kiinan tasavallan Taiwanin saaren itäosassa sijaitseva kansallispuisto. Kansallispuisto käsittää yli 92 000 hehtaaria enimmäkseen vuoristoista aluetta, josta yli puolet on yli 2 000 metrin korkeudella. Tarokon rotko on Liwujoen kallioon kuluttama hyvin kapea ja jyrkkäseinäinen rotko. Kansallispuistossa tavataan useita kasvi- ja eläinlajeja. Puisto on perustettu vuonna 1986.
Maantiede.
Tarokon kansallispuisto sijaitsee Taiwanin eli Kiinan tasavallan pääsaari Taiwanin itäosassa ja se käsittää alueita saaren keskiosan poikki kulkevasta vuorijonosta. Kansallispuisto käsittää osia Hualienin, Taichungin ja Nantoun piirikunnista. Kansallispuiston pinta-ala on 92 000 hehtaaria. Korkeuserot puiston alueella ovat huomattavat. Puiston matalin kohta on 60 metriä merenpinnasta ja Nanhuvuoren huipulla korkeutta on 3 742 metriä. Yli puolet kansallispuistosta on yli 2 000 metrin korkeudella.
Tarokon rotko on muodostunut Liwujoen vesien aiheuttaman eroosion myötä. Joen kuluttaessa kalkkikivikerrostumia sen alta paljastui lopulta paljon kovempaa marmoria, joka puolestaan johti kapean ja hyvin jyrkkäseinäisen joen muodostumiseen. 
Sää.
Vuoden keskimääräinen lämpötila Tarokon kansallispuistossa on 23,7°C. Lämpötilaan vaikuttaa etenkin korkeuserot. Yli 1 000 metrin korkeudessa keskilämpötila on 17,5°C, yli 2 000 metrin korkeudessa 12,7°C ja yli 3 000 metrin korkeudessa vain 7,7°C. Tammikuisin ja helmikuisin lämpötila saattaa pudota myös pakkasen puolelle. Keskimääräinen vuotuinen sadanta on 2 000 mm. Kesäkuun ja marraskuun välillä sateita tuovat taifuunit. Monsuunikausi kestää puolestaan joulukuusta helmikuuhun. Taifuunit aiheuttavat ajoittain maanvyörymiä.
Luonto.
Kansallispuiston alueella tavattuja lintulajeja on 152. Niistä 14 tavataan vain Taiwanilla. Lintulajeihin lukeutuvat esimerkiksi taiwaninfasaani, taiwaninloistoharakka ja teräskukastaja. Eri sammakkoeläimiä on 15 lajia, matelijoita 35, makean veden kaloja 21 lajia ja perhosia 302. Suuria nisäkäslajeja puistossa on kaikkiaan 46 ja niihin lukeutuvat kauluskarhun paikallinen alalaji ("U. t. formosanus"), taiwaninmakaki, taiwaninserovi, villisian alalaji ("S. s. taivanus") ja sambahirven alalaji ("C. u. swinboei"). Puistossa on tiettävästi myös jättisalamantereita. Taiwanin jättisalamanterit ovat mahdollisesti ihmisen mukana alueelle tuotuja kiinanjättisalamentereita.
Kansallispuiston kasvisto vaihtelee korkeuden mukaan. Eri kasvilajeja on yli 2 093 ja niistä 132 on määritelty uhanalaisiksi. Kasvilajeihin lukeutuvat esimerkiksi tammet, männyt, hemlokit, kuuset, katajat ja bambut.
Historia.
Nykyisen kansallispuiston aluetta on asutettu jo esihistoriallisilta ajoilta lähtien. Paikallisia alkuperäisasukkaita ovat tarokot, jotka ovat puolestaan aikanaan yksi atayalien alaryhmistä. Tarokojen siirryttyä nykyisille alueilleen esimerkiksi heidän kielensä eriytyi muista atayaleista ja heidät tunnustettiin virallisesti yhdeksi Taiwanin alkuperäiskansoista vuonna 2004. Etenkin vuoden 1945 jälkeen alueelle asettui myös han-kiinalaisia siirtolaisia. Itse nykyinen kansallispuisto perustettiin 26. marraskuuta 1986.
John C. McGinley

John Christopher McGinley (s. 3. elokuuta 1959 Greenwich Village, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
McGinley on näytellyt muun muassa elokuvissa "Platoon – nuoret sotilaat" (1986), "Wall Street – rahan ja vallan katu" (1987), "Talk Radio" (1988), "Myrskyn ratsastajat" (1991), "Vaarallisella alueella" (1994), "Seitsemän" (1995), "The Rock – paluu helvettiin" (1996), "Konttorirotat" (1999), "Highway – vaarojen valtatie" (2002) ja "The Belko Experiment" (2016), sekä televisiosarjassa "Tuho-osasto" (2001–2010).
Sebastian Albrekt von Etter

Sebastian Albrekt von Etter (20. huhtikuuta 1828 Viipuri – 10. helmikuuta 1883 Moskova) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraaliluutnantti.
Sebastian Albrekt von Etterin vanhemmat olivat kenraaliluutnantti Paul von Etter ja Johanna Tesche ja puoliso vuodesta 1860 Emilia von Jacobson. Heidän pojistaan Paul von Etteristä ja Johan Emil von Etteristä tuli kenraaleita ja Nikolai von Etteristä diplomaatti. 
Von Etter tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1841 ja määrättiin sieltä valmistuttuaan vänrikkinä Henkivartioväen Semenovskojen rykmenttiin 1847. Hänet ylennettiin aliluutnantiksi 1849, luutnantiksi 1851, alikapteeniksi 1854, kapteeniksi 1861 ja everstiksi 1863. Von Etter tuli keisarin sivusadjutantiksi vuonna 1865. Hänet määrättiin seuraavana vuonna Henkikaartin 3. suomalaisen tarkk’ampujapataljoonan komentajaksi ja ylennettiin kenraalimajuriksi 1869. Henkivartioväen Semenovskojen rykmentin komentaja hänestä tuli vuonna 1874. Von Etter osallistui rykmentin mukana Turkin sotaan 1877–1878, jonka aikana hänet määrättiin Henkivartioväen 2. jalkaväkidivisioonan 2. prikaatin komentajaksi. Sodan jälkeen vuonna 1879 hänet merkittiin Henkivartioväen 3. Suomen tarkk’ampujapataljoonan ja Henkivartioväen Semenovskojen rykmentin upseeriluetteloihin, mutta siirrettiin jo seuraavana vuonna Henkivartioväen 2. jalkaväkidivisioonan 1. prikaatin komentajaksi ja edelleen seuraavana vuonna 1. krenatööridivisioonan komentajaksi. Kenraaliluutnantiksi von Etter ylennettiin 1881. Hän kuoli kesken sotapalveluksen, toimiessaan mainitun divisioonan komentajana.
Von Etter oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1872.
Von Etter osti vuonna 1876 Sipoossa sijainneen Söderkullan kartanon, mutta ei kuitenkaan muuttanut asumaan sinne.
The Belko Experiment

The Belko Experiment on vuonna 2016 ensi-iltansa saanut trillerikauhuelokuva, jonka on ohjannut Greg McLean ja käsikirjoittanut James Gunn. Sen pääosissa on John Gallagher Jr., Tony Goldwyn, Adria Arjona, John C. McGinley ja Melonie Diaz.
"The Belko Experiment" sai ensi-iltansa Toronton elokuvajuhlilla 10. syyskuuta 2016.
Asetelma.
Kieroutuneessa sosiaalisessa kokeessa 80 amerikkalaisen työntekijän ryhmä lukitaan yllättäen toimistotaloonsa Bogotassa, Kolumbiassa. Yrityksen sisäisestä kaiutinjärjestelmästä kuuluva tuntematon ääni määrää heidät osallistumaan tappavaan peliin – joko tapat tai tulet tapetuksi.
Leokadija Kašperova

Leokadija Aleksandrovna Kašperova (; 1872–1940) oli venäläinen säveltäjä.
Kašperovan opettajia olivat Nikolai Solovjov (sävellys) ja Anton Rubinstein (piano). Hän valmistui Pietarin konservatoriosta vuonna 1895 ja johti tässä yhteydessä oman "Orvasi"-kantaattinsa (sanat: Dmitri Merežkovski) esityksen. Seuraavien kahden vuosikymmenen aikana lähes kaikki hänen suurista teoksistaan kantaesitettiin ja julkaistiin. Vaikka Kašperovalla oli porvarillinen tausta, hän meni vuonna 1916 naimisiin oppilaansa, bolševikki Sergei Andropovin kanssa. Andropov järjesti pariskunnan lähdön Pietarista Venäjän vallankumouksen jälkeen, ensin Kaukasukselle (1918) ja sitten Moskovaan. Neuvostoaikana Kašperova esiintyi hyvin harvoin eikä hänen musiikkiaan enää julkaistu eikä esitetty. Hänen myöhäisromanttiset teoksensa eivät sopineet yhteen Neuvostoliiton vaalimien esteettisten käsitysten kanssa. Hänen tuotantoonsa kuuluu esimerkiksi romanttisia lauluja, kamarimusiikkia ja sinfonisia teoksia. 
Kašperova sai aikanaan kansainvälistä suositoa muun muassa esiintymisellään Aeolian Hallissa vuonna 1907 sekä oman pianokonserttonsa esityksellä Berliinissä. Kahden vuoden ajan vuodesta 1899 Kašperova toimi Igor Stravinskyn pianonsoitonopettajana Pietarissa. Hän oli myös Aleksandr Glazunovin ja Mili Balakirevin suosima tulkitsija.
Kuolemanjälkeinen maine.
Kašperova oli pitkään unohdettu hahmo, mutta on saanut uutta huomiota 2000-luvulla. City, University of Londonin tohtori Graham Griffiths aloitti Kašperovan elämän tutkimisen, kun tämän nimi oli tullut vastaan Griffithsin tehdessä tutkimusta kirjaansa "Stravinsky's Piano: Genesis of a Musical Language" varten. Useilla matkoillaan Pietariin ja Moskovaan Griffiths muun muassa löysi vuonna 2014 Kašperovan sinfonian vuodelta 1905. Kansainvälisenä naistenpäivänä 2018 sinfonia esitettiin BBC Radio 3:n konsertissa. Esitys oli osa hanketta, johon BBC Radio 3 osallistui tarkoituksenaan nostaa esiin unohdettujen naissäveltäjien töitä. Muut esiin tuodut naissäveltäjät olivat Marianna Martines, Florence Price, Augusta Holmès ja Johanna Müller-Hermann.
Griffiths löysi tutkimustensa aikana myös lukuisia julkaisemattomia sävellyksiä, jotka ovat todennäköisesti salassa laadittuja töitä Kašperovan kahden viimeisen elinvuosikymmenen ajalta.
Vuonna 2018 Boosey &amp; Hawkes ilmoitti kustantavansa Kašperovan sävellyksiä.
Paul von Etter (1790)

Paul von Etter (24. tammikuuta 1790 Pietari – 27. maaliskuuta 1878 Helsinki) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraaliluutnantti.
Paul von Etterin vanhemmat olivat Wienissä syntynyt Sebastian Etter ja Hedvig von Manstein ja puoliso vuodesta 1827 Johanna Tesche. Heidän pojistaan Sebastian Albrekt von Etteristä, Nikolai Paul Karl von Etteristä ja Paul von Etteristä tuli kenraaleita, samoin kuin ensin mainitun kahdesta pojasta. 
Von Etter tuli kanslistiksi Pietarin postiosastoon vuonna 1807. Seuraavana vuonna hänet siirrettiin Venäjän armeijan kenttäpostiosaston palvelukseen Suomeen. Kollegiregistraattorin arvon hän sai 1810 ja hänet nimitettiin kuvernementin sihteeriksi 1811. Tittelineuvoksen arvon von Etter sai 1812. Seuraavana vuonna hänet määrättiin apukapteeniksi 1. Suomen jääkärirykmenttiin, joskin hän palveli erikoistehtävissä Suomen kenraalikuvernöörin esikunnan sotilaskansliassa. Hänet siirrettiin alikapteenina Nisovan jalkaväkirykmenttiin 1813, mutta hän palveli kuitenkin tuolloin Suomen kenraalikuvernöörin adjutanttina. Von Etter ylennettiin kapteeniksi 1816, everstiluutnantiksi 1818 ja everstiksi 1822, jolloin hänestä tuli Lappeenrannan jalkaväkirykmentin pataljoonankomentaja.
Viipurin jalkaväkirykmenttiin von Etter siirrettiin toukokuussa 1824 ja nimitettiin rykmentin komentajaksi marraskuussa. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 1829 ja määrättiin 15. jalkaväkidivisioonan 1. prikaatin komentajaksi ja seuraavana vuonna 21. eli myöhemmän 19. jalkaväkidivisioonan 2. prikaatin komentajaksi. Hän toimi samalla Helsingin kaupungin komendanttina. Vuonna 1835 von Etter siirtyi uudelleen muodostetun 21. jalkaväkidivisioonan komentajaksi. Kenraaliluutnantiksi hänet ylennettiin 1840 ja eron sotapalveluksesta hän sai tammikuussa 1843.
Von Etter aateloitiin 1843 ja hänen sukunsa merkittiin samana vuonna Suomen ritarihuoneeseen aatelissukuna numero 210.
Bonnin sopimus

Bonnin sopimus on kansainvälinen yleissopimus muuttolintujen ja muiden muuttavien luonnonvaraisten eläinten suojelemisesta. Sillä pyritään suojelemaan sellaisten luonnonvaraisten eläinten kantoja, jotka säännöllisesti kulkevat maasta toiseen. Sopimus allekirjoitettiin 23. kesäkuuta 1979, ja Suomi ratifioi sopimuksen vuonna 1988.
Sopimuksella valtiot sitoutuvat tiukkoihin suojelutoimiin sopimuksen liitteessä I mainittujen lajien suojelemiseksi. Lisäksi jäsenvaltiot tekevät alueittaisia alasopimuksia liitteessä II mainittujen lajien suojelemiseksi.
Vuoden 2020 alussa alasopimuksia on seitsemän. Suomi on ratifioinut niistä kolme: ASCOBANS, EUROBATS ja AEWA.