tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
24 Carat Purple

24 Carat Purple (julkaistu toukokuussa 1975) on Deep Purplen kokoelmalevy. Se sisälsi mm. "Black Night" -kappaleen Japanissa 1972 nauhoitetun liveversion, joka ei tuolloin ollut muilla levyillä saatavissa. Albumi sisältää ainoastaan ns. Mark II -kokoonpanon materiaalia.
Kääpiörasbora

Kääpiörasbora ("Boraras maculatus" vanh. "Rasbora maculata") on pieni seeprakala. Muita pienenpieniä akvaariokalalajeja ovat sinineontetra, hehkutetra, kääpiömonninen, marmorimonninen, sekä kääpiörasboran lähisukulaiset: hehkurasbora, minirasbora, sekä juovaminirasbora.
Ulkonäkö ja käyttäytyminen.
Aikuisena kääpiörasboran pituus on tavallisesti noin 2,5 cm ja korkeus noin 0,6 cm. Ruumiinmuodoltaan tämä kala on puikulan muotoinen. Koiras on väritykseltään punakampi, naaras taas ruumiinmuodoltaan pyöreämpi. Rauhallinen pinnan tuntumassa uiskenteleva parvikala, joka ei häiritse muita kaloja. Viihtyy ainoastaan suuressa parvessa. Parven yksilömäärä minimissään ainakin 20 yksilöä. Altaan minimikoko 40 litraa, näyttää parhaimmalta suuressa parvessa 60–150-litraisissa akvaarioissa. Vältettävä pitämästä sellaisten kalojen kanssa jotka mieltävät nämä pikkukalat ravinnokseen. Jo esimerkiksi aikuiset punapäätetrat sovittelivat näitä innokkaasti suuhunsa, kun erääseen punapäätetrojen asuttamaan altaaseen lisättiin kääpiörasboroita. Kääpiörasbora ei siis yleensä sovi yli 5 cm pitkien lihaa syövien kalojen seuraan. Parhaita asuinkumppaneita ovat piikkisilmät, sekä muut kääpiölajit.
Alkuperä.
Malakan niemimaa, Singapore, Indonesia ja Sumatran länsipuoli.
Vesiolot ja ravinto.
Humuspitoinen vesi on kalalle elinehto. Vesi mielellään hitaasti virtaavaa, lämpötila: 22–25 °C ja pH alle 7. Ruokintaan soveltuu pienet rakeet jotka ovat hyvin pieniä ja hiutaleet. Niille voi myös antaa pakastettuja ja kuivattuja hyönteisiä, toukkia ja eläinplanktonia.
Uenon rautatieasema

Uenon rautatieasema () on rautatieasema Uenon kaupunginosassa Taitōn erillisalueella Tokiossa, Japanissa. Se on yksi Tokion tärkeimmistä rautatieasemista. Perinteisesti se on ollut pohjoiseen lähtevien kaukojunien ja Shinkansen-luotijunien pääteasema, mutta myöhemmin näitä linjoja on jatkettu etelään Tokion rautatieasemalle saakka ja Uenon merkitys kaukoliikenteen asemana on vähentynyt. 
Asemalta on vaihtoyhteys Tokion metroon. Aivan sen lounaispuolella sijaitsee Keisei-rautatieyhtiön Keisein Uenon rautatieasema, Keisei-päälinjan pääteasema.
Historia.
Uenon rautatieasema avattiin pohjoiseen johtavan rautatielinjan pääteasemana heinäkuussa 1883. Tiilinen asemarakennus valmistui kahden vuoden kuluttua. Linjaa jatkettiin vähitellen Aomoriin saakka, jonne kesti junalla vuonna 1891 yhteensä 26 tuntia. Suuressa Kantōn maanjäristyksessä vuonna 1923 asemarakennus paloi poroksi, mutta sen tilalle rakennettiin ensin tilapäinen puinen rakennus ja myöhemmin nykyisinkin käytössä oleva jykevä asemarakennus, joka avattiin keväällä 1932. Uudelta asemalta oli jo vaihtoyhteys vuonna 1927 valmistuneeseen Tokion metron ensimmäiseen linjaan, Ginza-linjaan.
Tōhokuun lähtevien junien pääteasemana Uenolla on myös pitkä kulttuurihistoria. Tunnettu on esimerkiksi Takuboku Ishikawan "tanka"-runo, jossa runoilija toteaa voivansa kotiseutunsa murretta kaivatessaan kuunnella sitä aseman väkijoukossa:
"Furusato no "
"Namari natsukashi"
"Teishajō no"
"Hitogomi no naka ni"
"So o kiki ni yuku"
1980-luvulla aiemmin lukuisat kaukojunat katosivat asemalta Tōhoku Shinkansenin valmistuessa, ja vuonna 1991 Uenosta tuli pääteaseman sijaan kauttakulkuasema, kun Shinkansen-linjaa jatkettiin Tokion rautatieasemalle saakka. 2000-luvun laajennustöiden myötä aseman pinta-ala nousi 335 000 neliömetriin. Ueno–Tōkyō Linen valmisttua keväällä 2015 myös useat aiemmin Uenoon jääneet paikallisjunat voivat jatkaa etelään Tokion rautatieasemalle ja Tōkaidō-päälinjalle asti.
Jearl Miles-Clark

Jearl Miles-Clark (s. 4. syyskuuta 1966 Gainesville, Florida, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen entinen yleisurheilija, jonka päämatkoja olivat 400 metrin juoksu sekä 800 metrin juoksu.
Miles-Clark kilpaili Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 1989, joissa karsiutui 400 metrin välierissä ajalla 53,28. Samana vuonna hän juoksi toiseksi Universiadeissa ja oli samoissa kisoissa mukana Yhdysvaltojen joukkueessa, joka voitti 4 × 400 metrin viestijuoksun. Sevillan sisäratojen MM-kisoissa 1991 hän juoksi 400 metrillä viidenneksi ajalla 52,00. Saman vuoden aikana hän oli kolmas Pan-Amerikan kisoissa, viides Tokion ulkoratojen MM-kisoissa ajalla 50,50 sekä mukana voittamassa Tokion MM-kisoissa pitkässä viestissä MM-hopeaa. Barcelonan olympialaisissa seuraavana vuonna hän karsiutui 400 metrin henkilökohtaisessa kilpailussa välierissä, mutta oli mukana voittamassa olympiahopeaa pitkässä viestissä. Kauden lopussa hän voitti yleisurheilun maailmancupissa.
Miles-Clark voitti Toronton sisäratojen MM-kisoissa 1993 MM-pronssia 400 metrillä. Myöhemmin samana vuonna Stuttgartin MM-kisoissa hän voitti MM-kultaa sekä 400 metrin henkilökohtaisessa kisassa ajalla 49,82 sekä pitkässä viestissä. Seuraavana vuonna hän voitti Hyvän tahdon kisat, juoksi GP-finaalissa neljänneksi ja maailmancupissa kolmanneksi. Barcelonan sisäratojen MM-kisoissa 1995 hän sijoittui viidenneksi, mutta voitti samana vuonna Göteborgin ulkoratojen MM-kisoissa pronssia henkilökohtaisessa kilpailussa ja MM-kultaa pitkässä viestissä. Atlantan olympialaisissa 1996 hän juoksi 400 metrillä viidenneksi ajalla 49,55, mutta oli mukana voittamassa pitkässä viestissä olympiakultaa. Kauden lopussa hän oli GP-finaalissa neljäs.
Pariisin sisäratojen MM-kisoissa 1997 Miles-Clark voitti MM-kultaa 400 metrillä ja oli mukana voittamassa MM-hopeaa viestissä. Myöhemmin samana vuonna hän voitti MM-pronssia Ateenan MM-kisoissa henkilökohtaisella matkalla ja hopeaa pitkässä viestissä sekä sijoittui GP-finaalissa viidenneksi 800 metrillä ajalla 2.00,37. Seuraavana vuonna hän juoksi maailmancupissa 800 metrillä neljänneksi. Maebashin sisäratojen MM-kisoissa 1999 hän voitti 400 metrillä pronssia. Samana vuonna Sevillan ulkoratojen MM-kisoissa hän juoksi 800 metrillä neljänneksi ajalla 1.57,40 ja oli mukana voittamassa pitkässä viestissä MM-hopeaa.
Miles-Clark karsiutui Sydneyn olympialaisissa 2000 800 metrin välierissä. Pitkässä viestissä hän oli mukana Yhdysvaltain kultaa voittaneessa joukkueessa. Hän voitti 2002 Yhdysvaltain-mestaruuden 400 metrillä. Myöhemmin samana vuonna hän juoksi kolmanneksi GP-finaalissa ja toiseksi maailmancupissa. Seuraavana vuonna hän voitti maansa mestaruuden 800 metrin juoksussa. Pariisin MM-kisoissa hän karsiutui 800 metrin alkuerissä, mutta oli mukana voittamassa MM-kultaa pitkässä viestissä. Vuonna 2004 Miles-Clark voitti Yhdysvaltain olympiakarsinnat 800 metrillä. Ateenan olympialaisissa hän sijoittui matkan kuudenneksi ajalla 1.57,27. Kauden lopussa hän juoksi samalla matkalla toiseksi .
Lähde: IAAF
Manny Mori

Immanuel "Manny" Mori (s. 25. joulukuuta 1948 Fefan, Chuuk, Mikronesia) on Mikronesian liittovaltion seitsemäs presidentti. Hänet valittiin 11. toukokuuta 2007, ja virkaanastujaiset tapahtuivat samana päivänä. Kausi jatkui 11. toukokuuta 2015 asti, jolloin presidentiksi nousi Peter M. Christian.
Mori syntyi Fefanin saarella ja on sukujuuriltaan japanilainen. Hän valmistui Xavier High Schoolista ja Guamin yliopistosta. Hänet valittiin mikronesialaiseen kongressiin vuosina 1999, 2001, 2003, 2005 ja 2007. Vuonna 2007 hän jätti kongressipaikan presidentiksi nousemisensa yhteydessä. Häntä edelsi Joseph J. Urusemal.
Morilla on puoliso Elina Ekiek ja neljä tytärtä.
Edward Short

Edward Watson Short, Paroni Glenamara CH PC (17. joulukuuta 1912 – 4. toukokuuta 2012) oli brittiläinen poliitikko. Hän edusti Työväenpuoluetta
Short istui parlamentin jäsenenä Newcastle upon Tyne Centralista vuosina 1951–1976. Hän oli maansa kolmanneksi viimeinen "Postmaster General" vuosina 1966–1968. Sen jälkeen hän toimi mm. opetusministerinä 1968–1970 ja Työväenpuolueen varapuheenjohtajana 1972–1976. 
Short oli edustajainhuoneen johtaja ja Councilin "Lord President" vuosina 1974–1976. Hän oli Northumbrian yliopiston kansleri aina vetäytymiseensä vuonna 2005. Hänellä on ollut vuodesta 1977 elinikäinen päärinarvo.
Éric Rohmer

Éric Rohmer (synt. Jean-Marie Maurice Schérer tai Maurice Henri Joseph Schérer, 4. huhtikuuta 1920 Nancy, Ranska – 11. tammikuuta 2010) oli ranskalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja.
Uran alkuvaihe.
Éric Rohmer opiskeli historiaa ja työskenteli aluksi opettajana. 1940-luvun puolivälissä hän alkoi työskennellä toimittajana ja julkaisi romaanin. Elokuvakriitikon toimi ja useiden elokuva-alan lehtien toimittajan työt veivät häntä kohti elokuvantekijän ammatteja. Rohmerin ensimmäinen pitkä näytelmäelokuva vuonna 1952 jäi keskeneräiseksi. Vuosina 1957–1963 Rohmer oli uuden aallon elokuvaan vaikuttaneen elokuvalehti "Cahiers du cinéman" päätoimittaja.
Vuonna 1959 Rohmer sai valmiiksi elokuvan "Leijonan merkki". Läpimurron hän teki vasta elokuvilla "Keräilijätär" (1967) ja "Yöni Maudin luona" (1969). Näiden aikojen elokuvat muodostavat sarjan "Kuusi moraalitarinaa". Myöhempiä tunnettuja elokuvia ovat "O:n markiisitar" (1975), "Pauline rantatyttö" (1982), "Vihreä säde" (1986) ja "Syystarina" (1998). Hän jatkoi uraansa 2000-luvulle asti.
Tunnustukset.
Elokuva "Vihreä säde" toi Éric Rohmerille vuonna 1986 Venetsian elokuvajuhlien Kultaisen leijonan. Filmi oli osa hänen "Komedioita ja sananlaskuja" -sarjaansa. Vuonna 2001 hänelle myönnettiin elämäntyöstään Kultainen leijona. Hän oli myös Oscar-ehdokkaana vuonna 1970 ja useampaan otteeseen César-ehdokkaana. "Clairen polvi" (1970) sai Louis Dellucin palkinnon ja "Perceval le Gallois" (1978) Prix Méliès’n.
Rohmer oli viimeinen maineeseen noussut ranskalaisen elokuvan uuden aallon ohjaaja. Monet hänen filmeistään ovat kirjallisten aiheiden elokuvasovituksia. Komediallisessa sävyssä tehdyt, henkevän ironista keskustelua sisältävät Rohmerin filmit eivät juurikaan sisällä toimintaa, sillä Rohmer etsi tietoisesti ihmisen sisäistä draamaa.
Kymmenykset

Kymmenykset oli varhainen valtiollisen ja kirkollisen veron muoto, jonka kantaminen perustui Vanhan testamentin ohjeisiin. Kymmenysten maksaminen kuului jo varhaisina aikoina juutalaisten velvollisuuksiin. Raamatussa Jumala lupaa siunata kymmenysten maksajia yltäkylläisesti.
Läntinen kirkko otti keskiajalla käyttöön kymmenysveron, jota oli maksettu hallitsijalle jo varhain eri puolilla maailmaa. Kymmenysten tuotto jaettiin neljään osaan: piispa, seurakunnan pappi, seurakunnan kirkko ja köyhäinapu saivat yhtä suuren osuuden. Paavi kehotti 1100-luvun alussa myös Ruotsin kuninkaita aloittamaan kymmenyksien perimisen, mutta se toteutui vasta myöhemmin. Keskiajan lopulla Ruotsissa suoritettiin kymmenykset eri viljalajeista, pellavasta, hampusta, humalasta ja karjakymmenykset kotieläimistä sekä oma kymmenyksensä metsästyksen ja kalastuksen tuotosta.
Reformaation jälkeen monissa maissa alettiin kerätä kruunun­kymmenyksiä eli valtionveroa. Kruununkymmenistä kuului yksi kolmasosa kirkolle, mutta niin sanotun "pääkymmenyksen" maksaminen kirkolle loppui. Pääkymmenys oli tarkoittanut kymmenystä kuolinpesien irtaimistosta. Kirkolle jäi kala- ja karjakymmenyksensä. Viljakymmenys oli aluksi aivan konkreettisesti joka kymmenes kuhilas, mutta vuonna 1688 se vakiintui ennalta määritellyksi viljamääräksi kylvön laajuuden mukaan. Karjakymmenys-termiä on käytetty myös talon emännän tai isännän kuoltua papistolle luovutettavasta lehmästä. Tämä oli eräänlainen papiston saama perintöosuus. Tästä tavasta on viimeinen löydetty maininta 1800-luvun puolivälin paikkeilta.
Nykyään mormonit ja monet vapaiden suuntien kristityt maksavat vapaaehtoisesti kymmenyksinä kirkolleen kymmenen prosenttia tuloistaan.
Suoraan videolle julkaisu

Suoraan videolle julkaisu (myös DTV, "direct-to-video" tai OVA, "original video animation", toisinaan myös OAV, "original animation video") tarkoittaa sitä, että elokuva tai televisiosarja julkaistaan suoraan vähittäismyyntiin levitettäväksi sen sijaan, että niitä esitettäisiin ensin elokuvateattereissa tai television välityksellä. Tästä voidaan käyttää julkaisutavasta riippuen muun muassa myös käsitteitä suoraan DVD:lle tai suoraan internetiin.
Verkossa julkaisusta käytetään toisinaan myös termiä ONA (Original Net Animation).
Francesco Rosi

Francesco Rosi (15. marraskuuta 1922 Napoli – 10. tammikuuta 2015 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja.
Rosi opiskeli alun alkaen oikeustiedettä. Elokuvauransa hän aloitti käsikirjoittajana muun muassa Luchino Viscontin, Luciano Emmerin ja Michelangelo Antonionin hankkeissa. Sen jälkeen hän toimi samojen tekijöiden apulaisohjaajana vuosina 1948–1954. Esikoiselokuvansa "La sfida" ("Haaste") hän ohjasi vuonna 1958.
Hänen menestyselokuviaan olivat muiden ohella "Rosvopäällikkö Salvatore Giuliano" (1962), "Verta hiekassa" (1965), "Il caso Mattei" (1972), "Susilauma" (1973), "Kristus pysähtyi Eboliin" (1979) ja "Kolme veljestä" (1981).
Useat Rosin teokset ovat yhteiskunnallisia analyyseja. Esimerkiksi vuoden 1972 filmi "Il caso Mattei" kertoo Italian valtiollisen öljy-yhtiön johtajasta sekä korkean tason poliittisen ja taloudellisen vallan välisistä suhteista.
Hän voitti muun muassa Berliinin kansainvälisten elokuvajuhlien Hopeisen karhun, Baftan 1983, Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun 1972 ja Venetsian elokuvajuhlien Kultaisen leijonan 1963.
Rosi kuului Venetsian elokuvajuhlien tuomaristoon vuonna 1997. Hänen tyttärensä on näyttelijä Carolina Rosi (s. 1966).
Krzysztof Zanussi

Krzysztof Pius Zanussi (s. 17. kesäkuuta 1939 Varsova) on puolalainen elokuvaohjaaja.
Zanussi opiskeli fysiikkaa Varsovan yliopistossa ja filosofiaa Jagellon yliopistossa Krakovassa. Hän on voittanut muun muassa Venetsian elokuvajuhlien Kultaisen leijonan vuonna 1984 ja ollut ehdolla Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun sekä Berliinin kansainvälisten elokuvajuhlien Kultaisen karhun voittajaksi. 
Yksi Zanussin tunnetuimmista elokuvista on "Hiljaisen auringon vuosi" (1984). Varhaisempia ohjaustöitä ovat tiedemiehen moraalia tutkiva esikoiselokuva "Kohtaaminen" (1969), sukupolvien välistä kuilua kuvaava "Perhe-elämää" (1971), kielitieteilijöiden kesäleirille sijoittuva "Suojavärit" (1976) sekä psyykkistä järkkymistä kuvaava pessimistinen "Kierre" (1978). 
Zanussi on myös julkaissut kirjoja ja toiminut professorina European Graduate Schoolissa Sveitsissä ja Sleesian yliopistossa Katowicessä.
Paavo Lötjönen

Paavo Lötjönen (s. 29. heinäkuuta 1968 Kuopio) on suomalainen sellisti, joka soittaa Apocalyptica-yhtyeessä. Lötjönen on ollut mukana yhtyeen toiminnassa aina siitä lähtien, kun yhtye perustettiin vuonna 1996. Hän on Eicca Toppisen ja Perttu Kivilaakson tavoin valmistunut Helsingin Sibelius-Akatemiasta. Lötjönen opettaa sellon soittoa ja laskettelua vapaa-ajallaan. 
Lötjönen on naimisissa ja hänellä on kolme lasta. Paavo on opettanut sellonsoittoa mm. Nurmijärven musiikkiopistossa.
The Essential Bruce Springsteen

The Essential Bruce Springsteen on amerikkalaisen laulaja-lauluntekijä Bruce Springsteenin tuplakokoelma, joka julkaistiin 11. marraskuuta 2003. Se on osa amerikkalaista Essential -kokoelmasarjaa, ja toistaiseksi kattavin hittikokoelma Springsteeniltä. Järjestyksessään levy on Springsteenin neljäs "virallinen" kokoelmalevy.
Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalle 14. Suomessa se ylsi niin ikään virallisen albumilistan sijalle 14.
Cherokeen kieli

Cherokee (cherokeeksi ᏣᎳᎩ, "Tsalagi") on cherokee-intiaanien puhuma irokeesikieli. Cherokeen kieltä kirjoitetaan cherokeelaisella kirjaimistolla. Cherokee on ainoa eteläinen irokeesikieli, jota puhutaan edelleen. Cherokee on polysynteettinen kieli, joka painottuu vahvasti tavuille ja on hankala opittava englantia äidinkielenään puhuville.
Cherokeelaisen kirjaimiston loi Sequoyah (n. 1767–1843) vuosien työn tuloksena 1800-luvun alkupuolella. Sequoyah sai idean eurooppalaisten kirjoituksesta, mutta ei osannut lukea sitä eikä siten suoraan kyennyt kopioimaan latinalaista aakkostoa. Hän päätyikin aakkoskirjoituksen sijaan tavukirjoitukseen, jossa merkit vastasivat cherokeen kielen tavuja. Kirjoituksessa käytetään monia suoraan latinalaisesta aakkostosta lainattuja kirjaimia, mutta täysin eri merkityksessä. Kirjoitusjärjestelmä saavutti cherokeiden keskuudessa suuren suosion, ja sitä käytetään edelleen.
Internetissä cherokeen kirjoittamiseen käytettiin pitkään translitterointia tai heikosti sopivia, kielen merkkejä muistuttavia kirjasintyyppejä. Cherokeen kielen käyttö internetissä on kuitenkin elpymässä, sillä unicode-merkistö mahdollistaa kielen kirjoittamisen tietokoneella. Monet Oklahoman cherokeet käyttävät kuitenkin edelleen virallisesti muuta kuin unicode-merkistöä sähköisissä teksteissään. Myöskään "Cherokee Phoenix" -lehden verkkojulkaisu ei käytä unicode-merkistöä.
Cherokeen kirjakieli ei sisällä r-äänteitä. Cherokeen Oklahoman murretta puhuva lausuukin sanan "cherokee" . Näin äänteet vastaavat kaikkein lähimmin sanan englanninkielistä lausuntaa. Alun perin eräs eteläinen cherokeemurre sisälsi tremulanttiäänteen. Tämä r-äänne hävisi 1800-luvulla Kyynelten tien aikoihin, jolloin cherokeet pakkomuutettiin nykyisessä Oklahomassa sijaitsevalle intiaanialueelle. Muinainen ani-kutani -murre (ᎠᏂᎫᏔᏂ) ja oklahomalaiset murteet eivät sisällä tremulantteja.
Äännerakenne.
Cherokeen Pohjois-Carolinan murteen äännerakenne on seuraavanlainen:
Hyllos

Hyllos () oli kreikkalaisessa mytologiassa Herakleen ja Deianeiran poika ja Iolen puoliso, jonka tämä nai isänsä käskystä.
Herakleen, jonka Zeus oli alun perin tarkoittanut olemaan Argoksen, Lakedaimonin ja Messenian Pyloksen hallitsija, oli Hera syrjäyttänyt juonikkuudellaan, ja kaikki valta oli valunut Eurystheuksen, Mykenen kuninkaan, käsiin. Herakleen kuoleman jälkeen hänen jälkipolvensa, herakleidit, pakenivat ensin kuningas Keyksin luo Trakhiiseen, ja sieltä edelleen Ateenaan, josta he saivat turvapaikan Eurystheukselta. Kun täällä Eurystheuksen vaatimukset jälkeläisten luovuttamisesta eivät tuottaneet tulosta, tämä hyökkäsi kaupunkiin, mutta kärsi tappion ja sai surmansa hyökkäyksessä. Tämän seurauksena Hyllos veljineen hyökkäsi Peloponnesokseen, mutta he joutuivat lopettamaan sotaretkensä vuoden kuluttua ruton iskettyä joukkoihin. Niin he vetäytyivät Thessaliaan, jossa Aigimios, doorilaisten myyttinen kantaisä, jota Herakles oli aikanaan auttanut taistelussa lapiitteja vastaan, adoptoi Hylloksen, ja antoi Herakleelle antamansa lupauksen mukaisesti tämän osuuden, kolmasosa, valtakunnastaan. Aigimioksen kuoleman jälkeen tämän kaksi poikaa, Dymas ja Pamfylos, vapaaehtoisesti alistuivat Hylloksen valtaan, ja hänestä tuli doorilaisten hallitsija. Doorilaisten heimojen nimet tulevat näistä kolmesta kantaisästä. Halukkaana saamaan takaisin isänsä perinnön, Hyllos kysyi neuvoa Delfoin oraakkelilta, joka neuvoi häntä odottamaan ”kolmatta satoa”, ja sen jälkeen mennä Peloponnesokseen ”kapeaa merikäytävää pitkin”.
Niin kolmen vuoden kuluttua Hyllos hyökkäsi Korintin kannasta pitkin lyödäkseen Atreuksen, Eurystheuksen seuraajan, mutta sai surmansa kaksinkamppailussa Ekhemoksen, Tegean kuninkaan kanssa. Tätä toista yritystä seurasi kolmas Kleodaioksen, Hylloksen pojan, komennossa ja neljäs Aristomakhoksen johtamana, mutta joka kerta retket päättyivät epäonnistumiseen. Lopulta Aristomakhoksen pojat Temenos, Kresfontes ja Aristodemos valittivat oraakkelille, että tämän neuvot olivat osoittautuneet kohtalokkaiksi kaikille, jotka olivat niitä seuranneet. He saivat vastauksen, että ”kolmas sato” tarkoitti kolmatta sukupolvea, ja ”kapea käytävä” Rhiumin salmea. Näillä ohjeilla herakleidit saivat vihdoin Peloponnesoksen vallattua.
Silvio Zavala

Silvio Arturo Zavala Vallado (7. helmikuuta 1909 Mérida – 5. joulukuuta 2014 México) oli meksikolainen historioitsija. Hänet tunnetaan muun muassa lainhistorian tutkimuksen pioneerina. 
Zavala syntyi Méridassa. Hän opiskeli Meksikon kansallisessa yliopistossa sekä Madridin yliopistossa, josta hän valmistui filosofian tohtoriksi laista. Hän aloitti työnsä Madridin Historiantutkimuskeskuksessa vuonna 1933 ja oli vuodesta 1947 El Colegio de Méxicon henkilökuntaa.
Silvio Zavalalle myönnettiin muun muassa Kansallinen kirjallisuuspalkinto 1969, Vasco de Quiroga -mitali 1986, Rafael Heliodoro Valle -palkinto 1988, Eligio Ancona -mitali ja Asturian ruhtinaan palkinto 1993. Hän toimi Meksikon UNESCO-suurlähettiläänä 1961–1966 sekä suurlähettiläänä Ranskaan vuosina 1966–1975.
Julkaisuja.
Zavalan kirjoitettuun tuotantoon kuuluu kymmeniä kirjoja ja satoja artikkeleita, joista muutamia ovat:
Young Artist -palkinto

Young Artist -palkinto ("Young Artist Award", aik. Youth in Film -palkinto) on Yhdysvalloissa vuosittain Young Artist -säätiön jakama palkinto nuorille näyttelijöille. Palkintoa on jaettu vuodesta 1978 alkaen nuorille näyttelijöille televisiosarjoissa ja elokuvissa, joissa he usein joutuvat vanhempien tai kuuluisampien vastanäyttelijöiden varjoon.
Palkinnot.
Näyttelijäpalkinnot pääosista
Näyttelijäpalkinnot sivuosista
Muut näyttelijäpalkinnot
Muut palkinnot
Etelä-Afrikan maantiede

Etelä-Afrikan maantiede koostuu matalasta, suurimmalta osalta kapeasta, rannikkokaistaleesta ja sen takana kohoavasta vuoristoisesta alueesta, joka erottaa rannikon sisämaan ylängöstä. Paikoittain, erityisesti KwaZulu-Natalin provinssissa rannikkoalanko on laajempi. Sen rantaviiva on yli 2 500 km pitkä ja ulottuu Namibin aavikolta Atlantin valtamereltä Mosambikin subtrooppiselle alueelle Intian valtameren rannalle.
Etelä-Afrikan ilmasto vaihtelee paljon alueittain. Sisämaan suuri Karoon tasanko on kuivaa aroa ja se muuttuu luoteeseen mentäessä hitaasti Kalaharin autiomaaksi. Idässä Karoo ei ulotu yhtä pohjoiseen kuin lännessä vaan muuttuu Oranjessa kosteammaksi. Vaal-joen pohjoispuolella Highveldillä sataa enemmän ja ylänkönä se ei ole yhtä kuuma kuin viereinen rannikkoalue. Maan koilliskulmassa on jälleen keskimäärin kuumempaa ja tällä alueella Bushveldilla sijaitsevat maan kuuluisimmat luonnonpuistot. Itäinen rannikkoalue on puolestaan vehreää ja kosteaa. Maan lounaisosissa on välimerenilmasto sateisine talvineen ja kuumine, kuivine kesineen. Maan Atlantinpuoleisella merialueella kulkee kylmä Etelämantereelta lähtöisin oleva Benguelanvirta, jonka plankton ylläpitää rikkaita kalavesiä. Itärannikolla kulkevat puolestaan lämpimät Mosambikin ja Agulhasin merivirrat. Merivirroilla on merkittävä osuus maan ilmaston muodostumisessa.
Maan tärkeimmät joet ovat Limpopo-joki Zimbabwen vastaisella rajalla sekä Oranje-joki ja sen sivujoki Vaal, joka virtaa lännestä itään ja laskee Atlanttiin Namibian rajalla. Oranje-joen merkitys muun muassa maanviljelylle maan kuivassa keskiosassa on suuri. Etelä-Afrikassa on hyvin vähän sisämaan vesistöjä ja siksi vettä pyritään säästämään ja sen käyttöä kontrolloidaan. Veden kulutuksen kasvu on nopeampaa kuin sen tarjonnan kasvu.
Geologia.
Etelä-Afrikan maaperä on poikkeuksellisen vanhaa ja mineraalirikasta. Maa oli jo osa Gondwana-mannerta, joka 100–300 miljoonaa vuotta sitten hajosi lukuisiin osiin muodostaen uusia mantereita, kuten Afrikan. Tätä seuranneiden vuosimiljoonien aikana geologiset, tektooniset ja vulkaaniset prosessit sekä eroosio muovasivat Etelä-Afrikan nykyisen kaltaiseksi.
Etelä-Afrikan rannikkoa kiertää Suureksi jyrkänteeksi kutsuttu vuoristojono, joka koostuu useista erillisistä vuoristoista. Idässä Lohikäärmevuorilla vuoristojono kohoaa yli 4 000 metrin korkeuteen merenpinnasta. Etelä-Afrikan mineraalimuodostumista merkittävimpiä ovat kultaa sisältävä Witwatersrandin kvartsiitti, platinaa sisältävä Bushveldin magmakivikompleksi sekä Karoon sedimenteistä muodostuneet hiilivarat. Lisäksi Etelä-Afrikassa sijaitsevat Swartbergin vuoristo sekä Sudwalan luolat ja Cangon luolat.
Vijayanagara

Vijayanagara oli mahtava eteläintialainen valtakunta, joka hallitsi Deccanin ylänköä ympäristöineen yli kahdensadan vuoden ajan. Valtio sai nimensä pääkaupunkinsa Vijayanagaran mukaan; kaupunki sijaitsi nykyisen Hampin lähellä ja sen rauniot ovat nykyisin UNESCOn maailmanperintökohde. "Vijayanagara" merkitsee voiton kaupunkia.
Vijayanagaran perusti Harihara I vuonna 1336 ja se oli olemassa vuoteen 1646, vaikka vuoden 1565 häviö Deccanin sulttaanikuntia vastaan käydyssä Talikotan taistelussa murensi sen valtaa suuresti. Pääkaupunki joutui sulttaanikuntien käsiin, ja hovi pakeni nykyisen Andhra Pradeshin alueelle. 
Vijayanagaran valtakaudella hindulaisuus nousi keskeiseksi Etelä-Intian eri heimoja ja kansoja yhdistäväksi tekijäksi. 
Hallitsijoina oli useita eri dynastioita ja kuningassukuja. Tunnetuimpia heistä olivat Krishnadevaraya (vallassa 1509-1529) ja Achyutaraya (1529-1542).
Pääkaupunki Vijayanagara oli puoliaavikolla ja riippuvainen muualta tuodusta vedestä. Hallitsijat rakennuttivat monimutkaisia kastelujärjestelmiä, joilla johdettiin jokivettä aavikolle, ja suuria säiliöitä, joihin varastoitiin vettä monsuunisateiden aikana kuivaa kautta varten. Talouden selkärankana oli maanviljely, joka suosi kuivaa kestäviä lajikkeita kuten maissia ja linssejä. Sateisemmilla alueilla kasvatettiin riisiä ja sokeriruokoa. Vuorilla kasvatettiin mausteita, jotka kuljetettiin kaupunkiin myytäväksi.
Pikkukaivajavyötiäinen

Pikkukaivajavyötiäinen ("Chlamyphorus truncatus") on vyötiäisten heimon pienin laji, jonka ruumis on alle vaaksan mittainen. Lyhyttä ruumista koristaa 2,5 cm pitkä häntä.
Maan alla lymyävää otusta tavataan vain Etelä-Amerikan eteläosien hiekkamailla. Maan pinnalle ne tulevat ilmeisesti vain kerran vuorokaudessa etsimään hyönteisiä ruuakseen. Pikkukaivajavyötiäinen onkin sopeutunut erinomaisesti maanalaiseen maailmaansa: taipuisa selkäkilpi ja lapiomaisten eturaajojen viisi vahvaa kynttä takaavat kaivutyön onnistumisen tukalissakin paikoissa.
Pikkukaivajavyötiäinen on sukunsa ainoa laji.
Kimberley (Etelä-Afrikka)

Kimberley on kaupunki Northern Capen provinssissa, Etelä-Afrikassa. Se toimii provinssinsa pääkaupunkina ja tunnetaan Etelä-Afrikan timanttiteollisuuden keskuksena. Kaupunki sijaitsee lähellä Free Staten provinssin rajaa ja Oranjejokea. Sen asukasluku on noin 210 000.
Kimberley perustettiin 1800-luvun toisella puoliskolla tapahtuneiden timanttilöydösten jälkeen. Alun perin kaupunki tunnettiin nimellä "New Rush", mutta nimettiin nykyiselleen vuonna 1873. Kimberley oli ensimmäinen kaupunki eteläisellä pallonpuoliskolla jonka kadut saivat sähkövalot, ja sinne perustettiin myös Etelä-Afrikan ensimmäinen pörssi..
Australian Grand Prix 1987

Australian Grand Prix 1987 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 15. marraskuuta 1987 Adelaiden katuradalla. Kilpailu oli kauden viimeinen, ja sen voitti Gerhard Berger. Hän teki kilpailussa niin sanotun hattutempun, sillä hän lähti paalupaikalta, ajoi nopeimman kierroksen ja voitti kilpailun.
Ayrton Senna sijoittui toiseksi, mutta hänet hylättiin sääntöjenvastaisten etujarrujen jäähdytysjärjestelmien takia.
Kauden päätteeksi Nelson Piquet, voitti maailmanmestaruuden.
Kimberley

Kimberley voi viitata seuraaviin maantieteellisiin alueihin:
Muita merkityksiä ovat:
Mercedes Sosa

Mercedes Sosa (9. heinäkuuta 1935 San Miguel de Tucumán – 4. lokakuuta 2009 Buenos Aires) oli argentiinalainen laulaja. Hänen laulujensa juuret olivat Argentiinan kansanmusiikissa, ja hän oli yksi ”nueva canciónin” tunnetuimmista edustajista.
Sosan ura käynnistyi 15-vuotiaana, jolloin hän voitti paikallisen radioaseman järjestämän laulukilpailun. Hänen ensimmäinen levytyksensä oli "Canciones con Fundamento". Sosa nousi kansainväliseen maineeseen 1960-luvun kuluessa. 1970-luvulla hän julkaisi kaksi konseptialbumia yhteistyössä säveltäjä Ariel Ramírezin ja sanoittaja Félix Lunan kanssa. Hän levytti myös tribuutin Violeta Parralle.
Sosa oli nuoruudessaan Juan Perónin kannattaja. Jorge Videlan noustua Argentiinan johtajaksi sotilasvallankaappauksella 1976 maan ilmapiiri alkoi kiristyä, ja Sosa pidätettiin konsertissa La Platassa vuonna 1979. Hänen esiintymisensä kotimaassa kiellettiin, joten laulaja pakeni ensin Pariisiin ja asettui sitten Madridiin. 
Vuodesta 1982 laulaja asui jälleen Argentiinassa kuolemaansa saakka. Hän oli Unescon hyvän tahdon lähettiläs Latinalaisessa Amerikassa ja Karibialla. Hän voitti albumeillaan Grammyja ja useita muita kansainvälisiä palkintoja.
Valeria Lynch

María Cristina Lancelotti eli Valeria Lynch (s. 7. tammikuuta 1952) on argentiinalainen laulaja. Hänellä on lakikoulutus. 
Lynch meni vuonna 1976 naimisiin managerinsa Héctor Cavalleron kanssa. Pari sai kaksi lasta, mutta erosi. Lynch nousi 1980-luvun kuluessa yhdeksi espanjankielisen maailman suosituimmista laulajista. 
Lynch esiintyy ja levyttää yhä säännöllisesti.
Levytyksiä.
Useiden kokoelmiensa ja yhteistöiden ohella Lynch on levyttänyt seuraavat albumit:
Herttua-apina

Herttua-apina ("Pygathrix nemaeus") kuuluu lehtiapinoihin. Sillä on lyhyt ja tiheäkarvainen, silkinhohtoinen turkki, joka on väritykseltään kirjava. Ruumis on 61–76 cm ja häntä 56–76 cm pitkä.
Levinneisyys.
Herttua-apina elää enimmäkseen puissa trooppisissa metsissä merenpinnan tasosta 2 000 metrin korkeuteen, ja sitä tavataan Itä-Laosissa, Itä-Kambodžassa, Keski- ja Etelä-Vietnamissa sekä Kiinalle kuuluvalla Hainan-saarella.
Ravinto.
Herttua-apina syö pelkästään kasvisravintoa.
Uhanalaisuus.
Herttua-apina on äärimmäisen uhanalainen laji, jonka kannat ovat luonnossa pienentyneet metsästyksen, aarniometsien pienentymisen ja myös sen asuinalueella kuudenkymmenen vuoden ajan käytyjen sotien takia. Vietnamin sodassa Vietnamin aarniometsiä tuhottiin pommitusten lisäksi kasvimyrkyillä,
ja ne merkitsivät joukkokuolemaa lehtiä syöville apinoille.
Metsästys on ollut ja on edelleen suurin uhka herttua-apinalle koko sen levinneisyysalueella. Elinympäristön menetys on ollut merkittävä uhka myös Vietnamissa, jossa luonnonmetsää raivataan kahvi-, kumi- ja cashewpähkinäviljelmien tieltä, sekä Laosin demokraattisessa kansantasavallassa, jossa hakkuita tehdään yhä enemmän kaivos-, maatalous-, metsätalous- ja vesivoimahankkeita varten, pääasiassa suurten kiinalaisten ja vietnamilaisten yritysten toimesta. Elinympäristön menetys ja pirstaloituminen ovat johtaneet lajin laittoman metsästyksen lisääntymiseen syrjäisissä metsissä. Lajin metsästys koko sen levinneisyysalueella tapahtuu paikalliseen kulutukseen (liha on paikallisten suosiossa, ja eläimen luilla väitetään olevan lääketieteellistä vaikutusta) tai myyntiin. Myös lemmikkikauppaa havaitaan, mutta enimmäkseen myynnissä on orpoja pentuja. Laosissa toimivat sekä laosilaiset että vietnamilaiset salametsästäjät yli valtakunnanrajan. Salametsästystä tapahtuu myös kansallispuistoissa.
Herttua-apina on rauhoitettu Kambodžassa vuodesta 2002, Laosissa vuodesta 2007 ja Vietnamissa vuodesta 2013. Se on listattu CITESin liitteessä I, mikä kieltää lajin myymisen.
Margot Loyola

Ana Margot Loyola Palacios (15. syyskuuta 1918 Linares - 3. elokuuta 2015) oli chileläinen kansanlaulaja sekä Latinalaisen Amerikan perinnemusiikin ja -tanssin tutkija ja kerääjä. Hän opiskeli pianonsoittoa ja laulua kansallisessa konservatoriossa. Hänestä tuli vuonna 1972 Chilen yliopiston professori, ja hän on lisäksi Valparaíson katolilaisen yliopiston emeritusprofessori. Hänelle myönnettiin vuonna 1994 Chilen kansallinen taidepalkinto ja vuonna 2001 "Premio a lo Chileno".
Paolo Barilla

Paolo Barilla (s. 20. huhtikuuta 1961 Milano, Italia) on entinen italialainen kilpa-autoilija. Hän on Le Mansin 24 tunnin ajon voittaja vuodelta 1985. Barilla osallistui Formula 1 -sarjaan kausilla 1989 ja 1990 Minardi-tallin autoilla. Hän on Barillan pastasukua.
Ura.
Barilla aloitti kilpa-autoilemisen 1970-luvun puolessavälissä ja voitti Italian karting-mestaruuden 100-kuutioisissa vuonna 1976. Vuonna 1980 hän osallistui Formula Fiat Abarth -sarjaan ja siirtyi seuraavaksi kaudeksi Formula 3 -sarjaan. Siinä hän voitti muutamia kilpailuja ja sijoittui Italian sarjan kauden loppupisteissä kolmanneksi. Vuodeksi 1982 hän siirtyi Formula 2 -sarjaan, jossa hän ajoi Minardilla. Vuosina 1983–1989 hän kilpaili urheiluautoilla. Hän voitti muun muassa Le Mansin 24 tunnin ajon vuonna 1985 Klaus Ludwigin ja John Winterin kanssa.
Vuonna 1987 hän palasi kilpailemaan yksipaikkaisilla autoilla ja kilpaili Japanin Formula 3000 -sarjassa. Hän testasi Tolemanin ja Benettonin Formula 1 -autoa ja siirtyi kaudeksi 1989 Minardin F1-tallin testikuljettajaksi. Tämä antoi hänelle mahdollisuuden korvata loukkaantuneen Pierluigi Martinin Japanin GP:ssä samana vuonna. Hän teki lisäksi sopimuksen tallin kanssa kauden 1990 kuljettajapaikasta. Barilla ei kuitenkaan ollut tarpeeksi nopea selviytyäkseen aika-ajoista kilpailuun säännöllisesti, minkä takia Gianni Morbidelli korvasi hänet kauden lopussa. Barilla ei saavuttanut F1-urallaan yhtään MM-pistettä.
F1-uran jälkeen hän jäi täyspäiväisestä kilpa-autoilemisesta eläkkeelle. Hän kuitenkin säilytti yhteydet moottoriurheiluun, koska Barilla sponsoroi Alessandro Zanardia ja Champ Car World Series -sarjassa ajavaa American Spirit Team Johanssonia.
Transkaukasian federaatio

Transkaukasian demokraattinen federatiivinen tasavalta, yleisemmin tunnettu nimellä Transkaukasian federaatio (Закавказская демократическая федеративная республика [ЗКДФР], Zakavkazskaja demokratitšeskaja federativnaja respublika [ZKDFR]) oli Etelä-Kaukasiassa ("Transkaukasiassa") sijainnut sosialistinen liittovaltio. Transkaukasia perustettiin 24. helmikuuta 1918 ja se hajosi 28. toukokuuta 1918. Sen osavaltiot olivat Armenia, Azerbaidžan ja Gruusia.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen Venäjän väliaikainen hallitus asetti erityisen Transkaukasian komitean ("особый Закавказский Комитет") hallitsemaan aluetta. Lokakuun vallankumous teki kuitenkin lopun Kerenskin hallituksesta ja alueelle perustettiin Transkaukasian komissariaatti.
Transkaukasian demokraattinen federatiivinen tasavalta julistautui itsenäiseksi 24. helmikuuta 1918, ja maan johtajaksi valittiin georgialainen menševikki Nikoloz Tškheidze. Georgialaiset olivat muutenkin Transkaukasiassa johtoasemassa, ja kun kansalliset intressit johtivat Georgian itsenäistymiseen 26. toukokuuta 1918, Armenia ja Azerbaidžan päättivät lakkauttaa liittovaltion.
Alueen jouduttua Neuvostoliiton hallintaan alueelle perustettiin Transkaukasian sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta. 1936 Transkaukasian SFNT hajotettiin.
Grantham

Grantham on noin asukkaan kaupunki Lincolnshiren kreivikunnassa Itä-Midlandsin hallinnollisella alueella, Englannin itärannikolla. Se kuuluu South Kestevenin hallintopiiriin ja sijaitsee Withamjoen varrella, kreivikunnan pääkaupungista Lincolnista noin 39 km lounaaseen. Grantham muodostaa Great Gonerbyn, Barrowbyn ja muiden lähistön kylien kanssa asukkaan yhtenäisen taajama-alueen. Sillä ei ole omaa kunnanvaltuustoa "(unparished area)", vaan sen hallinnosta vastaa South Kestevenin valtuusto.
Granthamin nähtävyyksiin kuuluu muun muassa noin 84 metriä korkea St. Wulfrumin kirkko. Tunnettuja kaupungissa syntyneitä henkilöitä ovat muun muassa entinen pääministeri Margaret Thatcher, ja televisio- ja radiopersoona Nicholas Parsons.
Iğdırin maakunta

Iğdırin maakunta (, ) on yksi Turkin 81 maakunnasta. Se sijaitsee itäisessä Turkissa ja sillä on rajaa Iranin, Armenian ja Azerbaidžanin kanssa. Piirikunnan pääkaupunki on Iğdır. Pinta-alaa maakunnalla on 3 587 km². Vuoden 2015 lopussa arvioitu väkiluku oli 192 435.
Piirikunnat.
Iğdırin maakunta on jaettu 4 piirikuntaan. Pääkaupunki lihavoidulla tekstillä.
Pietarinaukio

&lt;mapframe latitude="41.903" longitude="12.456" zoom="14" height="230" width="245" text="Pietarinaukio"&gt;
"type": "ExternalData",
"service": "geoshape",
"ids": "Q83425",
"properties": {
"stroke": "#ff0000",
"stroke-width": 3,
"stroke-opacity": 1,
"fill": "#ff0000", 
"title": "Pietarinaukio"
&lt;/mapframe&gt;
Pietarinaukio () on Gian Lorenzo Berninin suunnittelema pylväiden reunustama aukio Pietarinkirkon edustalla Vatikaanissa. Aukio rakennettiin paavi Aleksanteri VII:n aikana 1655–1667, ja sen halkaisija on leveimmillään 198 metriä. 
Berninin pylväskäytävä ja obeliski.
Berninin käsialaa oleva nelirivinen pylväskäytävä, jossa on 284 toskanalaistyylistä pylvästä, muodostaa länsi-itäsuunnassa litistyneen ellipsin, jonka keskellä on Caligulan vuonna 37 Roomaan tuoma egyptiläinen Vatikaanin obeliski. Obeliskin korkeus on 25,5 metriä.
Obeliski seisoi alun perin Caligulan tai Neron kilpa-ajoradan (circus) keskikorokkeella. Domenico Fontana siirsi sen paavi Sixtus V:n käskystä nykyiselle paikalleen 1586, joten Bernini suunnitteli aukionsa jo olemassa olevan monumentin ympärille. Obeliskin molemmilla puolilla on suihkulähteet.
Via della Conciliazione.
Pietarinaukiolle johtaa Mussolinin 1930-luvulla rakennuttama paraativäylä Via della Conciliazione. Uuden maisemapromenadin tieltä purettiin kokonainen keskiaikainen Borgon kortteli, jonka rakennuksista tärkeimmät pystytettiin uudelleen toisaalle, kuten Palazzo dei Convertendi, Nunziatinan kirkko, Rusticucci-Accorambonin, Cesnin ja degli Alicornin palatsit. Monet arvokkaat rakennukset kuitenkin tuhoutuivat lopullisesti.
Ruotsalainen puolue

Ruotsalainen puolue () oli vuosina 1870–1906 toiminut suomalainen puolue, jonka tarkoitus oli suomalaisuusliikkeen vastustaminen. Sen päälehti oli Nya Pressen. Liberaalinen puolue sulautui Ruotsalaiseen puolueeseen vuonna 1885.
Ruotsalaisen puolueen ensimmäinen puoluekokous pidettiin Helsingin palokunnantalolla 10. tammikuuta 1896. Kokous nimitti kokoavaksi elimeksi ruotsalaisen valtuuskunnan, jonka puheenjohtajaksi valittiin professori R. A. Wrede ja varapuheenjohtajaksi päätoimittaja Axel Lille.
Puolueen pohjalta perustettiin vuonna 1906 Ruotsalainen kansanpuolue.
Venom (vuoden 2005 elokuva)

Venom on vuonna 2005 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen kauhuelokuva, jonka on ohjannut Jim Gillespie.
Juoni.
Elokuva kertoo Ericistä, jolla on ongelmia tyttöystävänsä Edenin kanssa. Ericin jutellessa sillalla Edenin kanssa heidän ohitseen ajaa Ray-niminen kylähullu. Ray jatkaa matkaa ja ajaa melkein kolarin, jonka seurauksena vastaan tullut auto jää sillan reunalle roikkumaan. Ray ja Eric pelastavat autossa olleen vanhan naisen. Sekaisin oleva nainen mumisee jotakin auton takapenkillä olevasta laukusta. Ray yrittää hakea laukkua, mutta auto putoaa sillalta alas hyiseen jokeen ja hän hukkuu. Rayn ruumis katoaa ruumishuoneelta ja sen jälkeen alkaa outo murhien sarja.
Rakkauden meri

Rakkauden meri ("Sea of Love") on vuonna 1989 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen jännityselokuva. Elokuvan ohjasi Harold Becker ja pääosissa ovat Al Pacino ja Ellen Barkin.
Juoni.
Etsivä Frank Keller ja hänen kollegansa Sherman etsivät Helen-nimistä naista, jota he epäilevät uhrinsa seuranhakupalstoilta valitsevaksi sarjamurhaajaksi. He jättävät palstalle ilmoituksen, johon Helen vastaa. Järjestetyssä tapaamisessa yritys saada Helenin sormenjäljet juomalasista epäonnistuu, sillä hän ei koske juomaansa. Helenin mielestä Frank ei ole sellainen, joksi oli itsensä kuvaillut hakemuksessa ja lähtee pois. Frank törmää myöhemmin Heleniin kaupungilla ja kaksikko ajautuu sänkyyn. Sormenjäljet saadaan lopulta, ja niistä paljastuu Helenin vierailleen kaikkien murhattujen luona. Murhat oli kuitenkin tehnyt Helenin mustasukkainen entinen aviomies Helenin poistuttua paikalta.
Arvioita.
"Helsingin Sanomien" Helena Yläsen mielestä elokuvassa eivät yllätä juoni, ratkaisut tai henkilöhahmot vaan se, miten intensiivisiä ja oudon kihelmöiviä elokuvan rauhallisimmatkin kohtaukset ovat. Selvästi Pacinolle räätälöity elokuva saa Yläsen mielestä tämän laajentamaan roolissa osaamisaluettaan onnistuneesti. "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo "Rakkauden merta" eteväksi ja hyvin roolitetuksi trilleriksi ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Chinatown (elokuva)

Chinatown on vuonna 1974 valmistunut yhdysvaltalainen film noir -henkinen elokuva, jonka on ohjannut Roman Polański ja jonka pääosissa näyttelevät Jack Nicholson, Faye Dunaway ja John Huston. Robert Towne voitti elokuvasta parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-palkinnon. Elokuva voitti myös monia muita palkintoja.
Vuonna 1990 valmistui Jack Nicholsonin ohjaama jatko-osa, "Chinatown II".
Palkintoja.
Oscarit.
Ehdokkuudet:
Rodion Malinovski

Rodion Jakovlevitš Malinovski () eli Rodion Jakovytš Malynovskyi ( 23. marraskuuta 1898, Odessa – 31. maaliskuuta 1967, Moskova) oli Neuvostoliiton marsalkka. Hän osallistui kansalaissotaan, liittyi kommunistipuolueeseen 1926 ja suoritti Frunzen sotilasakatemian kurssin 1930.
Ensimmäisessä maailmansodassa Malinovski taisteli Ranskassa länsirintaman venäläisjoukoissa, ja hänelle myönnettiin ranskalainen Croix de guerre -ansiomerkki. Espanjan sisällissotaan Malinovski osallistui vapaaehtoisena ja oli mukana suunnittelemassa ja johtamassa monia tasavaltalaisten operaatioita. 
Toisen maailmansodan alussa Malinovski komensi armeijakuntaa ja osallistui muun muassa syksyllä 1942 Stalingradin taisteluihin. Tuolloin hän 2. kaartinarmeijan komentajana Stalingradin rintaman alaisuudessa pysäytti saarroksissa olevia saksalaisia auttamaan pyrkineet Erich von Mansteinin voimat, eritoten Hermann Hothin panssaridivisioonat. Vuonna 1944 Malinovskin johtamat joukot valloittivat Romanian sekä yhteistoiminnassa marsalkka Tolbuhinin joukkojen kanssa Unkarin ja Itävallan, ja lopulta he marssivat Prahaan. 
Sodan jälkeen Malinovski komensi Neuvostoliiton maavoimia vuosina 1956–1957, minkä jälkeen hänet nimitettiin puolustusministeriksi marsalkka Georgi Žukovin yllättävän erottamisen jälkeen. Siinä virassa hän toimi aina kuolemaansa saakka. Malinovski on haudattu Kremlin muurin kalmistoon.
Kaarilan lukio

Kaarilan lukio oli Tampereen Epilässä toiminut lukio, jonka toiminta siirrettiin Sampolan kampukselle vuonna 2012.
Kaarilan lukion historia alkoi vuonna 1956, jolloin perustettiin Epilän Vaakkolammen partaalle Harjun yhteiskoulu. Koulu toimi kyseisen nimisenä aina vuoteen 1976 asti, jolloin nimi vaihtui Kaarilan yläasteeksi ja Kaarilan lukioksi. Harjun yhteiskoulun rakennus valmistui vuonna 1958. Kun tilat alkoivat käydä ahtaaksi, sai Kaarilan koulu viimein kaivatun lisärakennuksen vuonna 1973. Vuonna 1995 koulua laajennettiin vielä lisää.
Kaarilan lukiossa opiskelijat olivat voineet suorittaa ympäristöopintojen kokonaisuuden lukiossa ollessaan ja saada siitä erillisen todistuksen. Lukion rehtorina ovat toimineet Virpi Laine, Jaakko Isosävi sekä Antti Keskinen vuoteen 2011 asti. Vastaavana rehtorina vuoden 2011 ajan toimi Tuija Ylöniemi. Vuonna 2012 Kaarilan lukio yhdistyi Tammerkosken lukion kanssa, mitkä siirtyivät uuteen Sampolan kampusrakennukseen. Ympäristöopintolinjan jatkajana voidaan pitää Tampereen klassillisen lukion syksyllä 2013 aloittanutta luonnontiedelinjaa. Kaarilan kiinteistöön jäi yläaste, jossa toimii myös alakoulun 5.–6. luokat sekä erityisopetusta. Rehtorina toimii Jari Ikola.
Janeth Jepkosgei

Janeth Jepkosgei (s. 13. joulukuuta 1983 Keiyo, Kenia) on kenialainen keskimatkojen juoksija.
Jepkosgei on kotoisin Kaprisangin kylästä, joka sijaitsee noin 5 kilometrin päässä Kapsabetin kaupungista. Samasta kylästä ovat lähtöisin myös muun muassa Wilson Kipketer, Sammy Kosgei ja Wilfred Bungei. Jepkosgei kilpaili 1999 Bydgoszczin alle 18-vuotiaiden MM-kisoissa, mutta karsiutui 800 metrin juoksun alkuerissä ajalla 2.11,98. Hän sai hopeaa alle 20-vuotiaiden Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2001. Vuonna 2002 hän voitti Kingstonin nuorten MM-kisoissa kultaa 800 metrillä ajalla 2.00,80. Neljä vuotta myöhemmin hän voitti Melbournen Kansainyhteisön kisoissa 800 metrin mestaruuden ajalla 1.57,88. Myöhemmin samana vuonna hän voitti matkan Afrikan-mestaruuden, sijoittui toiseksi sekä yleisurheilun maailmancupissa myös toiseksi. Hänet valittiin vuoden päätteeksi Kenian vuoden naisurheilijaksi.
Osakan MM-kisoissa 2007 Jepkosgei voitti MM-kultaa ajalla 1.56,04. Myöhemmin samana vuonna hän voitti . Pekingin olympialaisissa 2008 hän sijoittui maannaisensa Pamela Jelimon jälkeen hopealle ajalla 1.56,07. Hän oli toinen myös . Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui hopealle ajalla 1.57,90. Kilpailun voitti Caster Semenya ajalla 1.55,45. Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2010 Jepkosgei sai 800 metrillä hopeaa ajalla 2.00,50 ja kuului Kenian pronssijoukkueeseen 4 × 400 metrin viestissä. Hän voitti samana vuonna 800 metriä maanosien cupissa. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän voitti pronssia ajalla 1.57,42. Lontoon olympialaisissa 2012 hän oli kahdeksas.
Lähde: IAAF
Olga Kaniskina

Olga Nikolajevna Kaniskina (, s. 19. tammikuuta 1985) on venäläinen kävelijä.
Kaniskina sai hopeaa 2005 Erfurtin alle 23-vuotiaiden EM-kilpailujen 20 kilometrin kävelyssä. Hän voitti vuonna 2006 Venäjän-mestaruuden sekä talvella että kesällä, käveli maailmancupissa viidenneksi ajalla 1.28.59 ja voitti Göteborgin EM-kisoissa hopeaa ajalla 1.28.35. Osakan MM-kisoissa seuraavana vuonna hän voitti matkan maailmanmestaruuden ajalla 1.30.09. Helmikuussa 2008 Kaniskina käveli Venäjän mestariksi maan talvimestaruuskilpailussa ajalla 1.25.11, joka alitti puolella minuutilla Olimpiada Ivanovan maailmanennätyksen. Kaniskinan aikaa ei kuitenkaan hyväksytty maailmanennätykseksi, sillä kilpailussa ei ollut tarvittavaa määrää kävelytuomareita. Toukokuussa hän voitti maailmancupin. 
Pekingin olympialaisissa 2008 Kaniskina käveli selvään olympiavoittoon. Rankkasateessa käydyssä kilpailussa Kaniskinan voittoaika 1.29.05 oli uusi olympiaennätys. Hän karkasi jo matkan toisella kilometrillä ja oli puolivälissä 45 sekunnin johdossa. Maalissa eroa Norjan Kjersti Tysse Plätzeriin oli 36 sekuntia. Vuoden 2009 Venäjän talvimestaruuskilpailuissa Kaniskina alitti jälleen maailmanennätyksen käveltyään ajan 1.24.56, mutta tälläkin kertaa kilpailusta puuttui tarvittava määrä kävelytuomareita, eikä aikaa hyväksytty maailmanennätykseksi. 
Vuosina 2009–2012 Kaniskina voitti 20 kilometrin kävelyn Berliinin MM-kilpailuissa 2009, Daegun MM-kilpailuissa 2011, Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 ja sijoittui Lontoon olympialaisissa 2012 toiseksi. Nämä sijoitukset kuitenkin hylättiin myöhemmin dopingin vuoksi. Tammikuussa 2015 Venäjän antidopingtoimikunta Rusada asetti Kaniskinan kolmen vuoden ja kahden kuukauden kilpailukieltoon biologisen dopingpassin perusteella. Kilpailukiellon alkamisajankohdaksi määrättiin 15.10.2012 ja samalla hänen tuloksiaan hylättiin aikaväleiltä 15.7.2009–16.9.2009 ja 30.7.2011–8.11.2011. Näin hän olisi menettänyt vuosien 2009 ja 2011 maailmanmestaruutensa, mutta ei sijoituksiaan Barcelonan EM-kilpailuista tai Lontoon olympialaisista. Kansainvälinen yleisurheiluliitto IAAF valitti Rusadan päätöksestä urheilun kansainväliseen vetoomustuomioistuimeen, joka muutti Rusadan päätöstä hylkäämällä kaikki Kaniskinan suoritukset aikaväliltä 15.8.2009–15.10.2012. 
Lähde: IAAF, Tilastopaja
Craigmillarin linna

Craigmillarin linna () on linna Skotlannissa, noin viisi kilometriä Edinburghin keskustasta kaakkoon. Linnan rakentamisen aloitti 1300-luvun loppupuolella Prestonin suku, Craigmillarin lordit. Vuonna 1660 linna myytiin Sir John Gilmourille. Gilmourin suku muutti linnasta pois 1700-luvulla, ja se rapistui raunioiksi.
Craigmillarin linna tunnetaan sen yhteydestä Skotlannin kuningattareen Maria Stuartiin. Kuningatar saapui linnaan toipilaana 20. marraskuuta 1566 poikansa Jaakon synnyttyä kesäkuussa. Ennen kuin kuningatar lähti saman vuoden joulukuun 7. päivänä, linnassa tehtiin sopimus, jonka mukaan kuningattaren epäsuositusta puolisosta, Darnleyn lordi Henry Stuartista, täytyi päästä eroon. Ei tiedetä, oliko kuningatar tietoinen sopimuksesta. Stuart kuitenkin murhattiin 10. helmikuuta 1567. Maria Stuart meni myöhemmin naimisiin yhden salaliittolaisen kanssa.
Ebenezer Howard

Ebenezer Howard (29. tammikuuta 1850 Lontoo, Englanti – 1. toukokuuta 1928 Welwyn Garden City, Englanti) oli englantilainen kaupunkisuunnittelija ja kaupunkiteoreetikko. Hänet tunnetaan parhaiten puutarhakaupunki-ideologian isänä.
Howard esitti ajatuksensa puutarhakaupungista vuonna 1898 julkaistussa teoksessaan "Tomorrow: a Peaceful Path to Real Reform" (joka nykyään tunnetaan paremmin 1902 julkaistun teoksen nimellä "Garden Cities of To-morrow"). Howard halusi luoda suurkaupungin ulkopuolelle pienempien kaupunkien ringin. Jokainen näistä kaupungeista olisi oma itsenäinen kaupunkinsa, eikä pelkkä suuremman kaupungin esikaupunkialue. Howardin mukaan puutarhakaupungissa tulisi olla runsaasti puistoja ja puutarhoja, ja siellä tulisi olla niin asuntoja, tehtaita kuin kulttuurilaitoksiakin. Howard perusti vuonna 1899 Garden City Associationin edistämään ajatuksiaan. Englantiin rakennettiin vuonna 1903 Letchworth, joka on ensimmäinen puutarhakaupungin ihanteita noudattava asutuskeskus.