tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Etelä-Pohjanmaan murre

Etelä-Pohjanmaan murre on suomen kielen länsimurteisiin kuuluva murre. Eteläpohjalainen murrealue sijoittuu pääosin Etelä-Pohjanmaan maakuntaan mutta ulottuu myös Pohjanmaan maakunnan alueelle ja Karviaan Satakunnassa. Se on varsin yhtenäinen murre, joka murretieteellisessä kirjallisuudessa ainoana mainitaan tavallisesti yksikössä. Useimmista muista murteista poiketen Etelä-Pohjanmaan murteen maantieteelliset rajat ovat melko selvät.
Mä taharon uuren puukoon lahajaks.
Älä ny täräjä, siälä mettäs on niitä marollakkia kyllä.
Me tairetahan (tairethan) saaras saretta ehtoolla.
Me mennähän (menhän) uimahan.
Kaikkehen tottuu paitti puukkohon seliäs, ja siihenki tottuu jos makaa vattallansa
M'oon ylypiä.
Se kaksfooninkinen taloo on korkia.
Emmä keriinnys sanuas sillem mihinkä Antti meni.
Tua hiano tyämiäs
On komia ilima (ilama).
M'oomma lähärös kalahan.
On se ny helevetti ku ei aikuunen ihiminen osaa eres puukkoja teroottaa.
Mihinä se kiria on?
Taloos on kaks koriaa flikkaa.
Mun taloohnani ei riirellä.
Mennehnänsä.
Sem mettäpöyröön emännän hames om punaanen.
Jussi tuloo nyk kotua.
Teköö häjyä kattuak ku isoo miäs itköö.
Mannoon sillekkik kaks rehupaalia.
Nuos taloos asuu kunnov väkiä.
Isoon taloon Antti (&lt; *isoi, *taloi)
äiteen tyttöö (&lt; *äitei, *tyttöi)
M'oon oikias, s'oot vääräs, s'on kans vääräs,
m'oomma oikias, t'ootta vääräs, n'on aivam mettäs.
Piirteitä.
Etelä-Pohjanmaalla, kuten useimmilla muillakin Suomen murrealueilla kun jokaisessa kylässäkin on oma puhetapansa. On laskettu, että maakunnassa on ainakin 25 täysin erilaista tapaa puhua ja kirjoittaa. Yllä olevat mallit soveltuvat parhaiten Seinäjoen, Ilmajoen, Kurikan, Kauhajoen ja Teuvan kuntiin. Kaksi jälkimmäistä kuntaa on asutettu Hämeen sekä Satakunnan suunnalta, ja murteestakin sen huomaa. Lisäksi on muistettava ruotsalaisasutuksen sekä Pohjanlahden rannikon läheisyyden vaikutus murteeseen. Vaasan alueella murretta puhutaan hyvin vähän, mikä johtuu ruotsalaisasutuksen lisääntymisestä.
Eteläpohjalaisen murrealueen kunnat.
Etelä-Pohjanmaan murre ei laajuudeltaan täysin vastaa Etelä-Pohjanmaan nykyistä tai historiallista maakuntaa. Laurosela (1913) toteaa murteen levinneisyyden vastaavan paremmin keskiaikaisen Pohjan Kyrön pitäjän aluetta ja ehdottaakin sille rinnakkaisnimeä Kyrönmaan murre.
Suluissa olevat kunnat ovat kuuluneet myös Etelä-Pohjanmaan murrealueeseen. Ne ovat tehneet kuntaliitoksen niitä edellä mainittujen kuntien kanssa 2000- ja 2010-luvuilla.
Murrealueen ulkopuolelle jää maakunnan koillisosassa Järviseutu, joka muodostaa savolaismurteiden läntisimmän vyöhykkeen, sekä kaakossa hämäläismurteiden yläsatakuntalaiseen ryhmään kuuluva Ähtäri.
Kulttuurituotteita Etelä-Pohjanmaan murteella.
Musiikkia.
Etelä-Pohjanmaan murteella tehtyä musiikkia on parin kokoonpanon verran. Rehupiikles soittaa rock'n'rollia, jazzia, bluesia, kantria ja kansanmusiikkia. Uudella vuosituhannella tutuksi monelle pohjalainen murre on tullut myös Lauri Tähkä ja Elonkerjuu -yhtyeen kautta.
Harri Harju on levyttänyt hengellistä musiikkia Etelä-Pohjanmaan murteella ja julkaissut albumit "Likempänä taivasta" (Eila Media 2010) ja "Tällä tiällä" (2011).
Magister militum

Magister militum ("sotilaiden mestari") oli sotilasarvo Rooman valtakunnan loppuajalla. Jos nimeä käytetään ilman lisämäärettä, tarkoitetaan koko Rooman valtakunnan korkeinta sotilaspäällikköä. Eri alueiden komentajia kutsuttiin myös samalla arvonimellä, esimerkiksi "Magister militum per Thracias" oli korkea-arvoisin sotilaspäällikkö Traakiassa. Magister militum piti todellista valtaa kulissien takana samalla tavalla kun pretoriaaniprefekti aikaisemmin.
Konstantinus Suuri loi virat "magister pedium" (jalkaväen mestari) ja "magister equitum" (ratsuväen mestari). Ainoastaan "scolae"-joukot eivät kuuluneet näiden kahden upseerin alaisuuteen, vaan olivat suoraan keisarin alaisuudessa. Myöhemmin samaan virkaan nimitettiin useita henkilöitä. Valentinianuksen aikana magister equitumeja oli ainakin kaksi samaan aikaan. Korkea-arvoisin näistä, joka oli keisarin läheisyydessä, kutsuttiin nimellä "praesentalis". Lännessä "magister pedium praesentaliksesta" tuli ajan myötä valtakunnan korkein upseeri. Gratianuksen ja Valentinianus II:n aikana erottelu jalkaväen ja ratsuväen komentajiin katosi. Arvonimiä käytettiin usein hyvin huolimattomasti ja tittelit "magister militum" sekä "magister utriusque militiae" (lyhennetty MVM) viittaavat sekä jalkaväen että ratsuväen komentajaan.
Magister militumit olivat korkea-arvoisia henkilöitä, ja ainoastaan pretoriaaniprefekteillä ja kaupunkiprefekteillä oli korkeampi arvovalta.
Theodosius I laajensi magister militumien määrän viiteen. magister militum praesentaliksia oli kaksi ja heidän lisäkseen luotiin kolme uutta virkaa joiden vastuulle tuli eri valtakunnan osat. Nämä uudet virat olivat magister militum per Orientem, per Thracias ja per Illyrium. Kaikilla magister militumeilla oli joukko virkamiehiä. Vuonna 441 Ariovinduksella oli 300 tällaista latinaksi "official" nimettyä toimihenkilöä 
Luettelo "magister militumeista".
"per Armeniam".
Justinianus nimitti Armenian joukoille oman komentajan. Aikaisemmin ne olivat olleet magister militum per Orientemin alaisia.
Työnjako

Työnjako on yhteiskunnan organisoitumisen ulottuvuus, jossa eri ihmiset tekevät keskenään erilaisia töitä.
Hierarkkinen työnjako tarkoittaa töiden ja niiden tekijöiden asettamista järjestykseen arvon perusteella. Hierarkkisen työnjaon selitysten perusmallien mukaan hierarkiat johtuvat joko:
Tekninen työnjako on viety äärimmilleen taylorismissa ja se on ollut vallitseva työn organisoitumisen muoto 1900-luvun ajan. Teknisen työnjaon yleistymiseen on vaikuttanut sekä tekninen kehitys (liukuhihnatyö) että ideat kuten byrokraattinen organisaatiomalli. 1960- ja 1970-luvulta lähtien tekninen kehitys, robotiikka ja työvoimapula on toisaalta taas vähentäneet teknistä työnjakoa ja johtanut työn rikastamiseen. Uutta aikakautta kutsutaan post-fordismiksi.
Jack Vance

John Holbrook Vance (28. elokuuta 1916 – 26. toukokuuta 2013) oli yhdysvaltalainen fantasia-, tieteis- ja rikoskirjailija, joka käytti kirjailijanimeä Jack Vance. Hän kirjoitti yli 60 kirjaa, joista monet ovat useamman kirjan sarjoja. Vance aloitti uransa 1940-luvulla science fiction -lehdissä. Vancen tunnetuimpia luomuksia on hänen esikoisteoksensa "Iltaruskon maa" ("The Dying Earth", 1950). Vancen tieteisromaanisarjoja ovat muun muassa viisiosainen "Demon Princes" -sarja ja neliosainen "Tschai"-sarja. 1980-luvulla hän kirjoitti World Fantasy -palkitun "Lyonesse"-fantasiatrilogian. 
Vance on saanut World Fantasy -elämäntyöpalkinnon vuonna 1984 ja hänet on nimetty yhdeksi SFWA Grand Masteriksi 1997. 
Teokset.
Vance sai Edgar-palkinnon parhaasta rikosromaanista 1961 teoksella "The Man In the Cage" (1960). Muita rikosromaaneja ovat sheriffi Joe Bainista kertovat "The Fox Valley Murders" (1966) ja "The Pleasant Grove Murders" (1967). Uransa varhaiskaudella Vance kirjoitti myös rikosromaaneja salanimillä Ellery Queen, Alan Wade ja Peter Held. Kaksi Vancen rikosromaania suomennettiin 1960-luvulla, mutta teokset eivät kuulu Vancen laadukkaampaan tuotantoon.
Suomentamattomia teoksia.
Tieteiskirjallisuus.
Tschai.
Alun perin nimellä "Planet of Adventure".
Anagrammi

Anagrammilla tarkoitetaan sanan tai sanajoukon kirjainten uudelleen ryhmittelyä siten, että niistä muodostetaan yksi tai useampi uusi sana. Esimerkiksi sanan "vaali" eräs anagrammi on "laiva". Anagrammi voidaan määritellä myös merkkijonon merkkien bijektiona itselleen. Tämä tarkoittaa, että alkuperäisen sanan jokaista kirjainta formula_1 on käytettävä täsmälleen formula_2 kertaa uutta sanaa muodostettaessa, missä formula_2 tarkoittaa kirjaimen formula_1 lukumäärää alkuperäisessä sanassa. Anagrammi toimii sanaleikkinä parhaiten silloin, kun uuden sanan avulla pystytään jollakin tavoin antamaan vihje alkuperäisestä sanasta. 
Eräs kaunokirjallisuuden tunnetuimpia anagrammeja on ollut Giovanni Guareschin kirjassa "Isä Camillon kylä", jossa toinen päähenkilö, Peppone, voitti arpajaisissa nimellä "Pepito Sbezzeguti". Nimi oli anagrammi hänen oikeasta nimestään, Giuseppe Bottazzi.
Anagrammi on eräs piilosanojen vihjetyyppi.
Esimerkkejä anagrammeista.
Suomenkielisiä anagrammeja.
Toinen, kolmas ja neljäs esimerkki ovat Yle Radio Suomen "Sanasepot"-ohjelman kuuntelijoiden keksimiä.
Musiikkituottaja Rauli Eskolin löysi taiteilijanimensä Illusion Rake anagrammikoneen avulla. Yleisradion toimitusjohtaja Lauri Kivinen soittaa ja laulaa Åttopojat-yhtyeessä nimellä Ilari Vinkuen, joka on anagrammi hänen nimestään.
Ep

EP tarkoittaa seuraavia:
Katso myös.
Aihepiiriin liittyy myös seuraava:
Lappi (Tampere)

Lappi on kaupunginosa Tampereella lähellä Näsijärveä ja Kaupin puistoaluetta. Siellä asuu noin 700 henkilöä. Lapista puhuttaessa viitataan yleensä Lapinniemeen. Kaupunginosassa sijaitsee muun muassa Koukkuniemen vanhainkoti, joka on Euroopan suurimpia vanhainkoteja. Alueella toimii lisäksi pursiseuroja (mm. Tampereen Pursiseura) ja vuoden 1990 asuntomessuille valmistui kylpylä ja asuntoja vanhaan tehdasrakennukseen.
Lapin kaupunginosa on saanut nimensä Näsijärveen pistävästä Lapinniemestä. Nimi saattaa viitata varhaiseen lappalaisasutukseen. Osasta Lapin kaupunginosaa käytetään nimeä Käpylä, joka viittaa alueen ensimmäiseen asukkaaseen, vuonna 1915 sinne muuttaneeseen työmies August Käpyseen. Lapin asemakaava vahvistettiin vuonna 1933. Naistenlahden alue, joka muodostaa virallisesti Tampereen 9. kaupunginosan yhdessä Tampellan vanhan tehdasalueen kanssa, siirtyi Tampereen kaupungin omistukseen vuonna 1877, samaan aikaan, jolloin kaupunki osti Kyttälän alueen Hatanpään kartanolta. Naistenlahden nimen taustalla on tarina, jonka mukaan Teiskosta Messukylän kirkkoon matkalla olleet naiset nousivat täällä maihin jatkaakseen loppumatkan jalan.
Museovirasto on luokitellut Lapin pientaloalueen valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Elina Grundström

Elina Johanna Grundström (s. 30. toukokuuta 1963 Tampere) on toimittaja ja tietokirjailija. Grundström oli "Vihreä Lanka" -lehden päätoimittajana 2006–2010. Hän toimi journalistiikan vierailijaprofessorina Tampereen yliopistossa 2013–2014. Grundström aloitti Julkisen sanan neuvoston ensimmäisenä kokopäivätoimisena puheenjohtajana vuoden 2016 alussa, eikä hän hakenut vuoden 2020 alusta alkavalle kaudelle. Hänen johtamistapansa ja alaistensa kohtelu herätti arvostelua vuonna 2016, ja ongelmat saivat laajaa julkisuutta elokuussa 2018 "Suomen Kuvalehden" jutun jälkeen. 
Grundström on saanut tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon kaksi kertaa: vuonna 1995 "Hiidenkivi"-lehden perustamisesta toimituksen jäsenenä ja vuonna 2005 "monipuolisesta journalistisesta toiminnasta globaalien yhteiskunnallisten kysymysten käsittelyssä". 
Grundström on kirjoittanut teoksen "Alkuperämaa tuntematon", josta hän sai vuonna 2002 Tutkivan journalismin yhdistyksen Lumilapio-palkinnon valokuvaaja Yrjö Tuunasen kanssa. Hän on toimittanut myös Sitran Intia-ohjelman taustaselvityksen "Globalisaation portinvartijat" (2004) sekä Vesa-Matti Lahden kanssa raportin "Intia-ilmiö ja Suomi" (2005). Grundströmin uusin teos on "Musta orkidea - Tositarina kukkasista jotka menettivät tuoksunsa" (2013). 
Elokuussa 2010 Grundström aloitti "Helsingin Sanomien" kolumnistina.
Grundströmin puoliso on sosiaali- ja kulttuuriantropologian professori Timo Kaartinen. Heillä on kaksi aikuista lasta.
Koulutus.
Grundström valmistui valtiotieteen maisteriksi Helsingin yliopistossa pääaineenaan sosiologia vuonna 1993; pro gradu -tutkielma käsitteli Kalkutan teini-ikäisiä tyttöjä ja ohjasi Grundströmiä urallaan toteuttamaan Aasiaa koskevia hankkeita.
Seppo Turunen

Seppo Turunen (s. 23. helmikuuta 1945 Helsinki) on suomalainen eläintieteilijä, joka toimi Korkeasaaren eläintarhan johtajana vuosina 1995–2009. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2010. Ennen uraansa Korkeasaaressa Turunen oli pitkään Helsingin yliopiston eläintieteen laitoksella eläinfysiologian opettajana. Dosenttina hän toimi myös kyseisellä laitoksella apulaisprofessorin toimessa, erikoisalanaan eläinten ravitsemusfysiologia. Korkeasaareen hän tuli intendentiksi 1993. Turunen oli Suomen Biologian Seura Vanamon puheenjohtaja vuosina 2002–2008.
Turusen teos Paviaaneja, punaviiniä ja puutarhanhoitoa: Esseitä ihmisen biologiasta oli Tieto-Finlandia-palkintoehdokkaana 2007. Teoksessaan "Lemmikkielämää" Turunen arvostelee lemmikkieläinten pitoa.
Juhannusseurat

Juhannusseurat ovat juhannuksena järjestettävät seurat.
Suomen esikoislestadiolaisuudessa juhannusseurat Lahdessa ovat vuoden päätapahtuma. Seuroja pidetään perjantaista maanantaihin rukoushuoneella Launeen kaupunginosassa. Ensimmäiset juhannusseurat pidettiin Padasjoella vuonna 1918. Vuonna 1919 seurat pidettiin Lahdessa, vuonna 1920 Helsingissä ja vuonna 1921 Porissa. Vuonna 1923 valmistui rukoushuone Lahden Onnelantielle ja juhannusseurat pidettiin vuosikymmenten ajan siellä. Joutjärven kirkko oli juhannusseurojen pitopaikkana vuodesta 1975 ja Ristinkirkko vuodesta 1979. Vuonna 1996 valmistui uusi rukoushuone Launeen Tapparakadulle ja siitä lähtien esikoislestadiolaisten juhannusseurat on pidetty siellä. Juhannusseurojen ohjelma sisältää saarnoja, virrenveisuuta ja yhteisiä aterioita. Seuroihin saapuu tuhansia sanankuulijoita pääasiassa Suomesta mutta myös ulkomailta (mm. Ruotsi, Norja, Yhdysvallat, Kanada, Latvia, Venäjä). 
Vanhoillislestadiolaiset järjestävät juhannusseuroja viidessä leirikeskuksessa, jotka sijaitsevat Hausjärven Maitoisissa, Hankasalmella, Haapajärvellä, Siikajoella ja Rovaniemellä.
Rauhansanalaiset järjestävät juhannusseuroja Kalajoella, sekä vuorovuosin Muonion kirkonkylällä ja Ylimuoniossa. Muoniolainen juhannusseuraperinne on hyvin vanha ja seuroja pidettiin jo Juhani Raattamaan aikana Ylimuoniossa. Myöhemmin seurapaikkaa alettiin vuorotella Ylimuonion ja Muonion välillä.
Pär Lagerkvist

Pär Lagerkvist (23. toukokuuta 1891 – 11. heinäkuuta 1974) oli ruotsalainen kirjailija. Hänelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1951. Lagerkvistin tuottoisa ura kesti yli 50 vuotta, ja hän kirjoitti runoja, näytelmiä, esseitä ja romaaneja. Tunnetuin teos on romaani "Barabbas" (1950).
Lagerkvist kasvoi maalla uskonnollisessa perheessä. Nuoruuden vaikutteet säilyivät voimakkaina, vaikka hän otti nuorena miehenä etäisyyttä uskonnolliseen taustaansa, kiinnostui sosialismista, ja alkoi kannattaa kirjallista ja taiteellista radikalismia. Hänen ensimmäinen maailmansodan aikana kirjoittamansa teokset huokuvat äärimmäistä pessimismiä, mutta vuosien varrella se pehmenee ja "Det besegrade livet" (1927) julistaa jo uskoa ihmiseen ja ihmiskuntaan.
Lagerkvistin tuotannon keskeinen teema on hyvän ja pahan olemassaolon pohdiskelu. Hän lähestyy aihetta kirjoittaen keskiaikaisesta pyövelistä, Barabbaasta ja vaeltavasta juutalaisesta. Hän käyttää uskonnollisia teemoja ja kristillisen perimätiedon hahmoja, mutta ei noudata kirkon doktriineja, vaan kirjoittaa ihmiselämän traagisuudesta. Lyyrikkona Lagerkvist on vähäeleinen ja kuulas, ja hänen runonsa ovat rytmikkäitä ja selkeitä. Lagerkvist saavutti arvostetun aseman tyyliltään ylevällä ja ajattelultaan riippumattomalla tuotannolla.
Suomennetut teokset.
Lisäksi hänen runoihinsa on sävelletty suosittuja kuorolauluja.
Dmitri Mendelejev

Dmitri Ivanovitš Mendelejev (, , 8. helmikuuta 1834 Tobolsk – 2. helmikuuta 1907 Pietari) oli venäläinen kemisti. Hän kehitti jaksollisen järjestelmän. Mendelejev jätti piirtämäänsä jaksolliseen järjestelmään aukkoja uusien alkuaineiden varalta. Hän osasi jopa ennustaa joidenkin alkuaineiden ominaisuuksia järjestelmänsä avulla. Myöhemmin urallaan hän tutki myös Venäjän väestönkehitystä.
Mendelejeviä aiemmin jaksollisen järjestelmän oli keksinyt myös Julius Lothar Meyer. Mendelejev teki löytönsä kuitenkin riippumatta Meyeristä, mutta hänen siihen jättämiensä aukkojen ansiosta hänen versionsa oli täsmällisempi. Hän oli jaksollisesta järjestelmästä niin hyvin selvillä, että pystyi kertomaan siitä puuttuvien kolmen alkuaineen (skandium, gallium, germanium) ominaisuudet täydellisesti jopa väriä myöten.
Elämäkerta.
Mendelejev oli Ivan Pavlovitš Mendelejevin ja Maria Dmitrijevna Mendelejevan (o.s. "Korniljeva") neljästoista lapsi. Hän syntyi siperialaisessa Tobolskin kaupungissa. Isänsä kuoleman jälkeen 14-vuotias Mendelejev meni Tobolskin lukioon, jossa hänen isänsä oli ollut rehtorina. Vuonna 1849 Mendelejevin perhe muutti Pietariin. Hän opiskeli Pietarin yliopistossa vuodesta 1850. Hän sairasti tuberkuloosia, ja sairaus pakotti hänet muuttamaan vuonna 1855 Mustanmeren rannalle Krimille. Siellä hänestä tuli paikallisen lukion luonnontieteen pääopettaja. Hän muutti vuonna 1856 takaisin Pietariin.
Mendelejev työskenteli 1859–1861 ensin Pariisissa ja sitten Saksassa Heidelbergissa, jossa hän työskenteli muun muassa Gustav Kirchhoffin kanssa. Hän palasi 1861 Venäjälle Pietarin yliopiston Kemian ja teknologian instituutin professoriksi. Samana vuonna hän meni naimisiin Feozva Nikititšna Leštševan kanssa, ja heille syntyi kolme lasta. Avioliitto kuitenkin purkautui. Myöhemmin hän avioitui Anna Ivanovna Popovan kanssa, ja heille syntyi neljä lasta, joista yhdestä, Ljubov-tyttärestä, tuli myöhemmin runoilija Aleksandr Blokin vaimo. 
Mendelejev osallistui Venäjän ensimmäisen öljynjalostamon rakentamiseen.
Väestötieteilijä.
Uransa loppupuolella Mendelejev teki Venäjän vuoden 1897 väestötilastojen pohjalta ennusteen Venäjän väestönkehityksestä. Hänen vuonna 1905 julkaisemansa arvion mukaan vuonna 2000 Venäjällä olisi 594 miljoonaa asukasta, mutta tosiasiassa asukkaita oli tuolloin 147 miljonaa ja suunta on vähenevä. Pekka Kauppi esittää artikkelissaan "Kanava"-lehdessä syyt virheelliseen arvioon. Keskeinen syy on, että Mendelejev ei ottanut huomioon, että vaikka kuolleisuus alenee, aikaa myöten myös syntyvyys alenee. Mendelejev ei tuntenut väestötransition teoriaa, joka syntyi vasta 1930-luvulla. Sen mukaan väestönkasvun trendit eivät ole ikuisia.
Mendelejev esitti laskelman myös Venäjään tuolloin kuuluneen Suomen väestönkehityksestä. Suomen väkiluku olisi vuonna 2000 hänen arvionsa mukaan 12 miljoonaa, mutta toisin kuin Venäjällä Suomessa suunta ei ole vähenevä maahanmuuton ansiosta.
Termodynamiikan toinen pääsääntö

Termodynamiikan toinen pääsääntö on yksi termodynamiikan neljästä pääsäännöstä.
Toinen pääsääntö rajoittaa energian muuttamista työksi, osoittaa muutoksen suunnan ja toteaa entropian kasvun väistämättömyyden.
Pääsäännön muotoiluja.
Clausius.
Clausiuksen teoreema ilmaisee termodynaamisen järjestelmän vapaaehtoisen ('spontaanin') muutoksen suunnan ja eristetyn järjestelmän tasapainotilan:
"Lämpö ei voi koskaan siirtyä kylmemmästä lämpimämpään ilman, että samanaikaisesti tapahtuu jotain muuta siihen liittyvää muutosta." ( Englanninkielinen käännös tämän lauseen sisältävästa artikkelista ilmestyi jo 1856 .
formula_1
Kelvin.
Lordi Kelvinin muotoilu:
Ei ole mahdollista ottaa lämpöenergiaa kuumasta ja tehdä sillä työtä, ellei käytettävissä ole kylmempää kohdetta; lämpötilaero on välttämättömyys lämpöenergian hyödyntämiseksi. ()
Mikään ei estä järjestystä kasvamasta – entropiaa pienenemästä – hetkellisesti, mutta koska epäjärjestyneiden tilojen todennäköisyys on valtavasti suurempi kuin järjestyneiden (hiukkaset voivat järjestyä "epäjärjestykseen" monilla tavoin, "järjestykseen" vain yhdellä tavoin), etenee kehitys todennäköisyyslaskennan lakien mukaan suuressa mittakaavassa, ts. suurella määrällä tapahtumia aina kohti todennäköisintä, epäjärjestyneintä lopputilaa.
Kuokkala (Terijoki)

Kuokkala () on Pietarin kaupungin Kurortin piiriin kuuluva kunnallishallintoalue Suomenlahden rannalla Karjalankannaksen itäosassa, noin 40 kilometriä Pietarin keskustasta. Kuokkalan taajama ("posjolok") on nykyään suurten sanatorioiden hallitsema lomanviettopaikkakunta, jonka asukasluku on noin 2 000. Ennen toista maailmansotaa Kuokkala oli Suomen Terijoen kuntaan kuulunut kylä ja Suomen suuriruhtinaskunnan aikaan ennen vuotta 1918 suosittu pietarilaisten kesänviettopaikka; Kuokkalan rautatieasema sijaitsee Pietarin radan varrella. Nimen "Repino" paikkakunta sai Neuvostoliitossa sotien jälkeen 1948 siellä aiemmin asuneen taiteilijan Ilja Repinin mukaan.
Historia.
Suomen Kuokkala.
Kylässä oli 1900-luvun alussa talvisin 1 600 asukasta, mutta kesällä huviloiden ja täysihoitoloiden täyttyessä siellä asui kymmeniä tuhansia vierailijoita. Pietarin ja Terijoen välillä kulkeva juna pysähtyi Kuokkalassa tuoden kaupunkilaisia nauttimaan hiekkarannoista ja mäntykankaan terveellisestä ilmastosta. Aluetta onkin kutsuttu ”Pohjolan Rivieraksi”.
Kuokkalan hallinnasta käytiin taistelu Suomen sisällissodassa 23. huhtikuuta 1918. Valkoiset valtasivat jääkärimajuri Gabriel von Bonsdorfin johdolla Kuokkalan Heikki Kaljusen johtamilta punaisilta.
Suotuisan ilmaston takia Kuokkala oli hyvää maanviljelysaluetta. Varsinkin mansikoita ja omenapuita kasvatettiin paljon. Kuokkala kuului Suomeen vuoteen 1940 saakka, lisäksi se oli suomalaisjoukkojen takaisinvaltaama jatkosodassa 1941–1944.
Kuokkalan huvilat olivat Pietarin lukeneiston suosimia lomailupaikkoja. Taidemaalari Ilja Repin (1844–1930) asui siellä elämänsä viimeiset 30 vuotta. Bolševikkijohtaja Vladimir Lenin asui puolestaan asui Villa Vasan huvilassa toukokuusta marraskuuhun 1907. Vladimir Majakovski kirjoitti runonsa "Pilvi housuissa" (1913) Kuokkalan rannalla. Mihail Botvinnik, shakin maailmanmestari, oli syntynyt Kuokkalassa.
Myös puolalais-saksalainen vasemmistopoliitikko ja vallankumouksellinen Rosa Luxemburg oleskeli Kuokkalassa jonkin aikaa elokuussa 1906. Luxemburg matkusti Kuokkalaan Puolan Varsovasta terveydellisistä syistä. 
Repino.
Vuodesta 1948 lähtien Kuokkalan nimi on ollut Repino. Kylä nimettiin taiteilija Ilja Repinin mukaan.
Fiat 1300 ja 1500

Fiat 1300 ja 1500 ovat italialaisen Fiatin vuosina 1961–1967 valmistamia automalleja. Ne sijoittuivat 1100- ja 1800/2100-mallien väliin. Fiat 1300 ja 1500 eroavat toisistaan vain moottorin ja takavalojen perusteella. Fiat 1300:n seuraajaksi tuli Fiat 124, ja Fiat 1500:n Fiat 125.
Fiat 1300/1500 oli perinteinen neliovinen sedan, johon asennettiin 1 300-kuutioinen (65 hv) tai 1 500-kuutioinen (72 hv) moottori. Moottoria käytettiin myöhemmin useissa Fiatin lisenssituotteissa, Daewoo-FSO Polonezissa 2000-luvulle asti. Moottoria pidettiin aikanaan urheilullisena ja nykyaikaisena – siinä oli puolipallon muotoiset palotilat, läpihengittävä sylinterikansi ja urheilullisesti muotoiltu pakosarja. Nokka-akselin sijainti sylinteriryhmässä ja kolme runkolaakeria olivat moottorin vanhana pidetyt piirteet.
Vuoden 1961 lopussa esiteltiin myös farmariversio, joka oli teknisesti hyvin yhteneväinen sedan-version kanssa. Mallista valmistettiin myös avoautoversiota.
Vuonna 1962 esiteltiin 1500 Taxi, joka oli Fiat 1500:n moottorilla varustettu Fiat 1800. Tämä tuotti myyntiin myös tavallisille ostajille suunnatun version Fiat 1500L, joka vastasi Taxi-versiota, paitsi että Taxi-versiossa oli matalampi viritysaste (60 hv).
Fiat 1500 sai valikoimiinsa uudistetun 1500C-mallin, jossa oli tehokkaampi moottori (75 hv), pidempi akseliväli, tehokkaammat jarrut ja muita pienempiä muutoksia. Sama moottori tuli myös Fiat 1500L -malliin. 1300-malli säilyi ennallaan.
Outi Alanen

Outi Mia Alanen (s. 13. helmikuuta 1967 Espoo) on suomalainen näyttelijä.
Ura.
Näyttelijänä.
Alanen kävi Teatteri­korkea­koulua vuosina 1987–1989. Hän on näytellyt muun muassa "Härän­tappo­aseen" pää­roolissa. Hän oli Aurinkoteatterin perustaja­jäseniä keväällä 1988. Komediateatteri Arenassa hän on esiintynyt vuonna 2000 sekä Seinäjoen kaupunginteatterissa vuonna 2005. Alanen on ääni­näytellyt animaatioissa, kuten "Muumien maailmassa" Pikku Myyn äänenä.
Ensihoitajana.
Alanen on valmistunut vuonna 2008 lähihoitajaksi ensi­hoidon koulutusohjelmasta Helsingistä ja sen jälkeen ruotsin­kielisessä Arcada-ammatti­korkea­koulussa ambulanssin ensi­hoitaja­koulutuksessa. Hän työskenteli pelastus­laitoksen ensi­hoito­palvelussa perus­tason ensihoitajana. 
Politiikassa.
Outi Alanen on toiminut Helsingin kanta­kaupungin vasemmiston johto­kunnassa ja Narsistien uhrien tuki ry:n hallituksessa. Hän on ollut Vasemmisto­liiton ehdokkaana Helsingissä kunta­vaaleissa 2017, joissa sai 465 ääntä, sekä kuntavaaleissa 2021, joissa sai 361 ääntä. Alanen oli vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Vasemmistoliiton ehdokkaana Helsingin vaalipiirissä ja sai 906 ääntä. Alanen on ilmoittanut eronneensa Vasemmistoliitosta maaliskuussa 2022.
Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa hän oli Vapauden liiton ehdokkaana ja sai 214 ääntä. Vuoden 2024 europarlamenttivaaleissa Alanen oli Totuuspuolueen ehdokkaana ja sai 807 ääntä.
Vuodesta 2024 lähtien Outi Alanen on ollut Keskustan jäsen. Hänet valittiin Keskustan Helsingin piirin piirihallitukseen vuodelle 2025 ja myös kuntavaaliehdokkaaksi. Kuntavaaleissa 2025 Alanen sai Helsingissä 143 ääntä.
Yksityiselämä.
Alasen isä oli Yleisradion urheilu­päällikkö ja Teksti-TV:n urheilu­sivujen kehittäjä Juha Alanen. Isä jätti Alasen perinnöttömäksi halventavien yhteydenottojen takia.
Murtala Mohammed

Kenraali Murtala Ramat Mohammed (8. marraskuuta 1938 – 13. helmikuuta 1976) oli Nigerian sotilasjohtaja ja valtionpäämies 1975–1976.
Mohammed nousi valtaan kaappaamalla vallan Yakubu Gowonilta, jota hän oli ollut nostamassa valtaan yhdeksän vuotta aikaisemmin edellisessä vallankaappauksessa. Hän kuoli vuotta myöhemmin kaappausyrityksessä autosaattueensa ajettua väijytykseen Lagosissa.
Koska Mohammedin kaudella öljyrahoja alettiin käyttää uudistusohjelmaan ja kansan hyvinvointiin, hän on jälkipolvien silmissä Nigerian lukuisista sotilasjohtajista pidetyin.
Peter Nyman

Peter Rafael Nyman (s. 27. syyskuuta 1966 Helsinki) on suomalainen toimittaja ja entinen MTV Uutisten uutisankkuri. Hän toimi uutisankkurina ensimmäisen kerran 9. elokuuta 2010 "Seitsemän uutisissa".
Nyman siirtyi uutisankkuriksi Yle TV1:n 21. helmikuuta 1998 - 12. toukokuuta 2010 esitetystä "Uutisvuoto"-ohjelman juontajan paikalta Urpo Martikaisen jäätyä eläkkeelle. "Uutisvuodossa" Nymanin korvasi Nelosen uutisten entinen ankkuri Baba Lybeck 25. syyskuuta 2010 alkaen. 5. tammikuuta 2019 Nyman palasi "Uutisvuodon" juontajaksi.
2019 alkuvuonna Peter Nyman perusti oman digituotantotiimin. Nymanin yritys Oy Ny Man Communication, Consultation &amp; Contemplation Ab laajeni lähinnä koulutuksia tarjonneesta yrityksestä digi- ja videotuotantoyritykseksi nimeltään nyMan.
Elämä ja ura.
Nyman on opiskellut valtio-oppia ja journalismia Helsingin yliopiston Svenska social- och kommunalhögskolanissa. Koulutukseltaan hän on valtiotieteiden kandidaatti.
Ennen Uutisvuotoa Nyman tuli tunnetuksi MTV3:n 1990-luvun arkipäivisin lähetetyn "Mediapeli"-keskusteluohjelman juontajana. TV1:llä hän juonsi Uutisvuodon lisäksi vuosina 2009–2010 makasiiniohjelmaa "Puoli seitsemän".
Nyman on isännöinyt muun muassa Englannin Valioliigan jalkapallostudiota Canal+-kanavalla. Hän on kertonut kannattavansa englantilaista Arsenal-joukkuetta.
Maaliskuussa 2015 alkoi Nymanin ohjelma "Peter uutisvirrassa", jossa hän haastattelee ajankohtaista vierasta.
Nymanin suomenruotsalaisuudesta kertova kirja "Ankkalammikko" ilmestyi vuonna 2007. Stadin Slangi -yhdistys valitsi neljännen polven helsinkiläisen Nymanin vuonna 2010 Stadin Kundiksi.
Tammikuussa 2017 alkoi MTV3-kanavalla ajankohtainen keskusteluohjelma "Peter Nyman".
Yksityiselämä.
Nyman on ollut vuodesta 2003 lähtien naimisissa varatuomari Maija Lukkari-Nymanin kanssa ja heillä on kaksi lasta: tytär ja poika. Nymanin ensimmäinen vaimo, näyttelijä Rebecca Troupp, menehtyi syöpään vuonna 2001.
Timo Harjunpää

Timo Juhani Harjunpää on Matti Yrjänä Joensuun kirjoittamien "Harjunpää"-poliisiromaanien päähenkilö. Hän työskentelee Helsingin rikospoliisin väkivaltaosastossa vanhempana rikoskonstaapelina, sittemmin rikosylikonstaapelina.
Taustaa.
Kirjasarjan alussa Timo Harjunpää asuu perheineen Helsingin Katajanokalla, kunnes muuttaa Kirkkonummelle. Hänellä on vaimo Elisa ja kolme tytärtä, Pauliina, Valpuri ja Pipsa. Muita näkyviä hahmoja kirjoissa on muun muassa Harjunpään työtoveri Onerva Nykänen. Ensimmäisen kerran Harjunpää esiintyi vuonna 1976 julkaistussa romaanissa "Väkivallan virkamies".
Nimensä Harjunpää on saanut virkatehtävässä vuonna 1966 menehtyneen konstaapeli Reino Harjunpään mukaan. Lahdesta Hennalan varuskunnan päävartiosta karannut sotamies Kalevi Rissanen ampui Harjunpään Helsinkiin suuntautuneen pakomatkansa aikana helmikuussa 1966.
Dramatisoinnit.
Useita Harjunpää-kirjoja on dramatisoitu elokuviksi, televisiosarjoiksi, kuunnelmiksi ja näytelmiksi. Samannimisiksi kuunnelmasovituksiksi on tehty "Harjunpää ja rakkauden lait" (1987), "Harjunpää ja kiusantekijät" (1989), "Harjunpää ja poliisin poika" (1990) sekä "Harjunpää ja heimolaiset" (1991). Ne on ohjannut Rauni Ranta ja dramatisoinut Timo Kanerva. Harjunpäätä esittää Petteri Sallinen ja Onervaa Elli Castrén.
Kuudesta filmatisoinnista neljä on ohjannut Åke Lindman. 1980-luvulla hän ohjasi ruotsinkielisiksi, neliosaisiksi televisiosarjoiksi teokset "Harjunpää ja kapteeni Karhu" (nimellä "Harjunpää ja kylmä kuolema" / "Harjunpää och kalla döden", 1983) sekä "Harjunpää ja ahdistelija" ("Harjunpää och antastaren", 1985). Kummassakin Harjunpäätä esitti Johan Simberg. Lindmanin suomenkielisessä televisiosarjassa "Harjunpää ja heimolaiset" (1995) Harjunpäätä esittää Kari Heiskanen. Lindman ohjasi myös yhden elokuvan, vuonna 1993 valmistuneen "Harjunpää ja kiusantekijät", jossa Heiskanen esittää Harjunpäätä. 
Vuonna 2007 Juha Lehtola ohjasi 3-osaisen televisiosarjan "Rakkauden nälkä" romaanin "Harjunpää ja rakkauden nälkä" pohjalta. Harjunpäänä nähtiin Markku Maalismaa Sarja voitti vuoden parhaan draamasarjan Venlan, Kultainen TV -palkinnon ja Koura-kunniamaininnan 2007. 
Romaanista "Harjunpää ja pahan pappi" tehtiin elokuva "Harjunpää &amp; pahan pappi" suomalais-saksalaisena yhteistuotantona. Elokuvassa Harjunpäätä esittää Peter Franzén, ja se sai ensi-iltansa lokakuussa 2010. Elokuvan juoni poikkeaa melko paljon kirjasta.
Vuonna 2022 C More -suoratoistopalvelussa julkaistiin kahdeksanosainen televisiosarja "Harjunpää", joka perustuu teoksiin "Ahdistelija", "Poliisin poika", "Kiusantekijät" ja "Rautahuone". Harjunpäätä esittää sarjassa Olli Rahkonen. 
Harjunpää-romaanit.
Timo Harjunpää on ollut päähenkilönä yhdessätoista romaanissa:
Harjunpää-romaaneista on tehty kuunnelmia, näytelmiä, TV-sarjoja ja elokuvia. Romaaneja on käännetty useille kielille, muun muassa ruotsiksi, englanniksi, saksaksi ja puolaksi.
Marttila (Seinäjoki)

Marttila on kaupunginosa Seinäjoella. Se sijaitsee keskustan länsipuolella. Alueen asukasluku oli 1 518 joulukuussa 2022. Marttilan erottaa keskustasta vilkas Vapaudentie. Marttilan eteläinen raja on Kirkkokatu, jonka toisella puolella on Upan kaupunginosa. Lännessä Marttila rajautuu jokeen ja pohjoisessa Suupohjantiehen.
Marttila on puistomainen asuinalue, jossa sijaitsee niin kerros- kuin omakotitalojakin. Suuri osa asukkaista on opiskelijoita, sillä kaupungin opiskelija-asuminen on keskittynyt lähinnä Marttilaan. Kaupunginosassa sijaitsee 1930-luvun alussa valmistunut historiallinen lääninsairaala (myöh. Seinäjoen keskussairaala), jonka tiloissa toimivat nykyisin Seinäjoen kansalaisopisto sekä Etelä-Pohjanmaan musiikkiopisto. 2010-luvun puoleenväliin asti rakennuksessa toimi musiikkiopiston rinnalla Seinäjoen ammattikorkeakoulun sosiaali- ja terveysalan yksikkö.
Marttilan alueella sijaitsevat myös ammattikorkeakoulun Kampustalo ja sen Seinäjoki-sali joen rannassa sekä etelässä Kirkkokadun varrella Seinäjoen Uimahalli-Urheilutalo.
Historiaa.
Alue on saanut nimensä Marttilan tilasta, yhdestä Seinäjoen kantatilasta Joupin ja Upan ohella. Vanhaa peltomaisemaa alkoi nousta rakennuksia 1900-luvun alkupuolella samaan aikaan viereisen Seinäjoen keskustan kasvun kanssa. Alueen merkittäviä historiallisia rakennuksia on VR:n vesipumppaamon alue jokirannassa, josta vettä pumpattiin rautatieaseman vesitorniin Kauppakadun alla kulkeneita puurakenteisia vesijohtoja pitkin. Seuraava suuri rakennuskohde Marttilassa olivat lääninsairaalan rakennukset. Omakotitaloja alueelle rakennettiin erityisesti 1920- ja 1930-luvulla ja kerrostaloja 1950-luvulta alkaen.
Tommy Tabermann

Tommy Olavi Tabermann (aik. Taberman, 3. joulukuuta 1947 Tammisaari – 1. heinäkuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen runoilija, prosaisti, toimittaja ja poliitikko. Tabermann toimi Suomen sosialidemokraattisen puolueen kansanedustajana 21. maaliskuuta 2007 lähtien aina kuolemaansa asti.
Elämä.
Tabermann kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1966 ja opiskeli Tampereen yliopistossa ja toimi samaan aikaan lehti- ja radiotyössä. Esikoisteos, runokokoelma "Ruusuja Rosa Luxemburgille", ilmestyi vuonna 1970. Siitä asti Tabermannilta ilmestyi runoja ja proosaa tiheään tahtiin. Tabermann tuli tunnetuksi runoilijana, prosaistina, toimittajana ja 21. helmikuuta 1998 alkaen "Uutisvuoto"-ohjelman kapteenina, jona hän toimi yli 300 jakson ajan vuoden 2006 jouluun saakka. "Me"-lehdessä julkaistiin kuukausittain hänen kolumnejaan vuodesta 2003 lähtien, viimeinen vasta hänen kuolemansa jälkeen elokuussa 2010. Tabermann loi pitkän ja tuotteliaan uran, jonka aikana hän julkaisi 35 vuoden ajan vähintään kirjan vuodessa. Pääteemana Tabermannin tuotannossa on miehen ja naisen välinen eroottinen rakkaus ja kaipaus.
Tommy Tabermann oli kaksikielinen. Hänen äitinsä oli suomenruotsalainen ja isänsä Karjalan evakko; kotona puhuttiin sekä suomea että ruotsia. Hän kirjoitti kuitenkin kaikki teoksensa suomeksi, eikä hänen kirjojaan ole käännetty ruotsiksi. Hänen suosituimpiin teoksiinsa kuuluu rakkausromaani "Suudelma" (1977). Yhdessä Hectorin kanssa Tabermann suomensi ruotsin kielestä ruotsalaisen runoilijan Dan Anderssonin runoja Hectorin albumille "Ruusuportti" (1979).
Tabermann asettui ehdokkaaksi eduskuntavaaleihin vuonna 2007 ja hänet valittiin eduskuntaan SDP:n vaalilistalta 4 972 äänellä. Ehdokasajastaan hän piti runomuotoista päiväkirjaa, joka julkaistiin nimellä "Yllytyshullun päiväkirja" (2007). Kirjan antamaa kuvaa vaalikamppailun sirkusluonteesta pidettiin alastomana ja koskettavana. Tabermannin lakialoite ”rakkauslomista” sai runsaasti mediajulkisuutta ulkomaita myöten.
Syksyllä 2010 ilmestyväksi tarkoitettu teos "Amen" jäi kesken, eikä sitä julkaista. Tabermannin elämäkerta ilmestyi syksyllä 2010.
Uudenmaan kirjoittajat ry, jonka perustajajäsen ja tukija Tabermann oli, perusti marraskuussa 2011 Tommy Tabermann -kirjallisuuspalkinnon. 
Tommy Tabermann näytteli pienen sivuroolin elokuvassa "Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies".
Kuolema.
Tabermannilla todettiin pahanlaatuinen aivokasvain syksyllä 2009. Tabermann kuoli Helsingin Terhokodissa vain vuorokausi sen jälkeen, kun hänet oli tuotu sinne saattohoitoon. Tabermannin kuoltua hänen paikkansa eduskunnassa otti Risto Kuisma syysistuntokauden 2010 alussa.
Lola Odusoga

Iyabode Ololade (Lola) Remilekun Odusoga (ent. Wallinkoski, o.s. Odusoga, s. 30. kesäkuuta 1977 Turku) on suomalainen malli, juontaja ja Miss Suomi vuodelta 1996. Hän sijoittui vuoden 1996 Miss Universum -kilpailussa kolmanneksi. Vuonna 1997 hänet valittiin myös Miss Skandinaviaksi. Odusoga asuu Turussa.
Odusoga nähtiin vuonna 2025 Masked Singer Suomessa Ponin roolissa.
Elämä.
Lola Odusogan äiti on suomalainen ja isä nigerialainen. Odusoga on 174 cm pitkä ja painoi missivuotenaan 54 kiloa. 
Missivuoden jälkeen Odusoga tuli tunnetuksi huumorintajuisesta esiintymisestään mainoksissa, joissa hän teki itse pilaa muun muassa ärräviastaan. Hän juonsi Seinäjoen Tangomarkkinat 1996. Odusoga valittiin vuonna 2000 Suomen turhimmaksi julkkikseksi Radiomafian äänestyksessä.
Vuonna 2007 Odusoga esiintyi "Ota tai jätä" -viihdeohjelman mobiilipelin juontajana. Hän toimi juontajana "Suomen kaamein kämppä" -ohjelmassa vuosina 2011 ja 2012. Syyskuussa 2012 Odusoga alkoi juontaa Foxilla "Tanssi peppu pieneksi" -ohjelmaa. Hänellä oli rooli lokakuussa 2012 ensi-iltansa saaneessa "Vares – Pimeyden tango" -elokuvassa, jossa hän esittää Donna-nimistä naista.
Varsinais-Suomen kokoomus asetti Odusogan ehdokkaakseen vuoden 2015 eduskuntavaaleihin. Odusoga keräsi vaaleissa 1 050 ääntä, eikä tullut valituksi eduskuntaan. Vuonna 2019 hän osallistui "Selviytyjät Suomi" -ohjelmaan.
Perhe.
Odusoga oli naimisissa Jarkko Wallinkosken kanssa vuodesta 2005, mutta jätti erohakemuksensa toukokuussa 2015 ja ero tuli voimaan. Pariskunnalla on kaksi lasta: vuonna 2004 syntynyt tytär ja vuonna 2006 syntynyt poika. Odusoga oli kihloissa keväästä 2020 vuoden 2022 maaliskuuhun, mutta pari piti suhteen yksityisenä.
Grande Arche

Grande Arche de la Fraternité on monumentti Pariisin länsipuolella Puteaux'ssa, La Défensen liikekaupunginosassa. Monumentti tunnetaan yleensä nimellä Arche de la Défense tai vain La Grande Arche. Tämän tunnetun Pariisin maamerkin suunnitteli kansainvälisen suunnittelukilpailun voittaja, tanskalainen arkkitehti Otto von Spreckelsen (1929–1987), joka teki siitä valtavan onton kuution. Von Spreckelsen suunnitteli rakennuksesta 1900-luvun riemukaaren, ei menneisyyden sotilasvoittojen vaan ihmiskunnan ja humanitaaristen ihanteiden monumentin. Rakennus sijaitsee samalla kaupunkiakselilla kuin Napoleonin aikana rakennetut Tuileries’n riemukaari ja Champs-Élyséen kuuluisa Riemukaari. Grande Arche oli osa presidentti François Mitterrandin suurta rakennushanketta, "Grand Travaux"ia. 
Monumentin rakennustyö alkoi vuonna 1982. Von Spreckelsenin kuoli ennen rakennuksen valmistumista ja rakennustyön saattoi loppuun hänen yhteistyökumppaninsa, ranskalainen arkkitehti Paul Andreu vuosina 1989–1990.
Grande Arche tunnettaan muun muassa valtavasta koostaan, sillä sen sisään mahtuisi jopa Notre Damen katedraali. Grande Arche on lähes täydellinen kuutio (leveys 108 m, korkeus 110 m, syvyys 112 m; onkin esitetty että rakennelma näyttää siltä, kuin neliulotteinen hyperkuutio olisi projisoitu kolmiulotteiseen maailmaan). Sen esijännitetty betonirunko on päällystetty lasilla ja italialaisella Carraran marmorilla. Grande Archen sisään on sijoitettu näyttely- ja konferenssikeskus. Monumentin rakensi ranskalainen Bouygues-yhtymä.
Lähes valmiin monumentin vihkiäiset olivat heinäkuussa 1989, mitä juhlistettiin suurin sotilasparaatein jotka merkitsivät samalla Ranskan vallankumouksen kaksisataavuotisjuhlia. Monumentti muodostaa päätepisteen Pariisin keskustasta länteen johtavalle leveiden katujen, aukioiden ja historiallisten rakennusten akselille ("Axe historique" eli historiallinen akseli), jonka muodostavat Tuileries-puiston suuri puistokäytävä, Avenue des Champs-Élysées, Avenue de la Grande-Armée, Neuilly-sur-Seinen pääkatu Avenue Charles de Gaulle sekä silta Pont de Neuilly. Grande Arche on kääntynyt 6,33° tältä akselilta, mutta Champs-Élysées'ltä tai Tuileries'stä katsottuna se on suoraan Riemukaaren takana. Akselin toisessa päässä sijaitsee Louvre, ja sen varrella on myös Place de la Concorde egyptiläisine obeliskeineen.
Princetonin yliopisto

Princetonin yliopisto New Jerseyssä Yhdysvalloissa on vuonna 1746 perustettu, Yhdysvaltojen neljänneksi vanhin yliopisto. Sitä arvostetaan etenkin poliitikkojen, arkkitehtien ja teknisen alan oppilaitoksena.
Tutkimusaloista näkyvimpiin nousi fysiikka, nykyisin muun muassa plasmafysiikka, kun Albert Einstein päätyi toisen maailmansodan jälkeen professoriksi Princetoniin. Princeton kuuluu Yhdysvaltojen Ivy Leagueksi kutsuttujen eliittiyliopistojen joukkoon. Princeton on yksi Yhdysvaltojen rikkaimmista yliopistoista ja neljänneksi rikkain yliopisto maailmassa noin 16 miljardin dollarin omaisuudella. Princeton sijoittuu usein kärkitiloille maailman yliopistojen välisissä vertailuissa.
Muista Ivy League -yliopistoista Princeton eroaa maineeltaan siinä, että se panostaa myös perustutkinto-opiskelijoihin. Siellä voi suorittaa alemman tutkinnon sekä luonnontieteissä ja teknologiassa (B.S.E) että humanistisella puolella (B.A).
Princeton eroaa muista yliopistoista myös siten, että sillä ei ole esimerkiksi lääketieteellistä, oikeustieteellistä eikä kauppatieteellistä tiedekuntaa. Princeton painottaa muun muassa teknologiaa, luonnontieteitä ja humanistisia tieteitä.
Princetonin arvostetuin ja kuuluisin yksikkö on "Woodrow Wilson School of Public and International Affairs", joka valmistaa oppilaita julkisiin ja kansainvälisiin tehtäviin.
Princetonin yliopistoa on perinteisesti pidetty hyvin valikoivana ja elitistisenä oppilaitoksena, johon aiemmin hyväksyttiin vain valkoihoisia, ei juuri edes juutalaisia. 2010-luvulla yliopisto on avannut oviaan ja yli kolminkertaistanut liittovaltion "Pell Grant" -apurahan turvin opiskelevien vähävaraisten lahjakkuuksien osuuden opiskelijavalinnoissa. Vuonna 2007 valmistuneiden joukossa heitä oli 6,5 prosenttia, vuonna 2017 valmistuneiden 15 prosenttia ja vuonna 2017 aloittavien joukossa 21 prosenttia. 
Rehtorit.
Seuraavat henkilöt ovat toimineet Princetonin yliopiston rehtoreina:
Bundeswehr

Bundeswehr (, kirjaimellisesti "Liittopuolustus") on Saksan puolustusvoimat. Se jaetaan viiteen haaraan: maavoimat ("Heer"), merivoimat ("Marine"), ilmavoimat ("Luftwaffe"), lääkintäjoukkoihin ("Zentraler Sanitätsdienst") ja tukijoukkoihin ("Streitkräftebasis"). Rauhan aikana Bundeswehrin ylipäällikkönä on Saksan puolustusministeri (vuodesta 2023 Boris Pistorius). Saksan joutuessa hyökkäyksen kohteeksi Saksan liittokanslerista tulee Bundeswehrin ylipäällikkö.
Asevelvollisuus lakkautettiin heinäkuussa 2011, ja Bundeswehr muutettiin kokonaan ammattilais- ja vapaaehtoispohjaiseksi. Myös siviilipalvelus poistui.
Uudistuksessa asevoimien vahvuus väheni 45 000 henkilöllä. Mm. Ukrainan tapahtumien vuoksi kehityssuunta kääntyi, ja Saksan puolustusvoimia ryhdyttiin jälleen kasvattamaan. Vuoteen 2025 mennessä Bundeswehrin henkilöstömäärä pyritään nostamaan 203 000 työntekijään. Helmikuussa 2025 Bundeswehrin sotilashenkilöstön määräksi ilmoitettiin 182 667. Armeijan huonon maineen vuoksi vapaaehtoisia on kuitenkin toivottua vähemmän.
Vuoteen 2012 asti Bundeswehr ei saanut tehdä sotilasoperaatioita Saksassa. Mielenosoitusten hillintään sitä ei vieläkään ole sallittua käyttää.
Tunnusmerkkinään Bundeswehr käyttää rautaristiä. Rautaristillä on pitkä historia, sitä myönnettiin jo vuonna 1813 säätyyn katsomatta ja sen symboliikka liitetään myös Saksalaiseen ritarikuntaan. Bundeswehr ei pidä itseään Wehrmachtin eikä aikaisemman Reichswehrin seuraajana.
Historia.
Bundeswehr perustettiin vuonna 1955. Perustamista edelsivät pitkät väittelyt Saksan uudelleenaseistamisesta ("Wiederbewaffnung"). Samassa yhteydessä perustuslakiin tehtiin lisäyksiä ja Saksa liittyi Natoon. Uuden armeijan varustaminen tehtiin pääasiassa Nato-maiden tuella ja miesten yleinen asevelvollisuus astui voimaan seuraavana vuonna.
Kylmän sodan aikana Bundeswehristä muodostui Naton Keski-Euroopan puolustuksen tukijalka. Se koostui 495 000 sotilas- ja 170 000 siviilihenkilöstä. Maavoimien vahvuutena oli kolme armeijakuntaa, joissa oli yhteensä 12 divisioonaa ja jotka oli aseistettu raskaasti panssarivaunuilla ja miehistönkuljetusajoneuvoilla. Ilmavoimat olivat hyvin varustettuja ja ottivat osaa Naton ilmapuolustukseen ("NATINAD"). Merivoimien tehtävänä oli puolustaa pääsyä Itämerelle ja torjua Neuvostoliiton Itämeren laivasto.
Saksan jälleenyhdistyminen ja kylmän sodan päättyminen toi mukanaan suuria rakennemuutoksia, kun Bundeswehriin sulautettiin Saksan demokraattisen tasavallan (DDR) Nationale Volksarmee (NVA). Kylmän sodan jännitteiden päättymisen seurauksena miesvahvuutta laskettiin 500 000:sta puoleen, neuvostokalusto pääasiassa poistettiin käytöstä ja myytiin ulkomaille tai romutettiin. Tämän lisäksi suurin osa entisistä DDR:n upseereista vapautettiin palveluksesta ja jäljelle jääneet alennettiin. 
Kosovon sodan aikana vuonna 1999 saksalaiset joukot ottivat osaa taistelutoimiin ensimmäistä kertaa sitten toisen maailmansodan.
Humppila-Museorautatie

Humppila-Museorautatie () on valtion rataverkon Humppilan rautatieaseman eteläpuolella sijaitsevan Jokioisten museorautatien pohjoisen pääteliikennepaikan virallinen nimi. Nimi on muodostettu lisäämällä sanan "Humppila" perään "-Museorautatie" erotukseksi valtion rataverkon asemasta. Samoin lyhenne "Hpm" on saatu aikaan lisäämällä M-kirjain lyhenteen Hp (Humppila) perään.
Museorautatien Humppilan asema sijaitsee noin 300 metriä itään alkuperäiseltä Jokioisten rautatien Humppilan henkilöasemalta. Alkuperäinen kahdeksan kilometrin mittainen rataosuus Minkiöltä Humppilaan purettiin 1975, ja Jokioisten museorautatie rakensi rataosan uudelleen vuosina 1992–1994. Tällöin VR:n Humppilan ratapihalla olivat jo käynnissä ratapihan muutos- sekä alikulkutyöt, joten museorautatien asema jouduttiin perustamaan uudelleen alkuperäistä asemaa idemmäksi. Museojunaliikenne palasi Minkiön ja Humppilan välille 5. kesäkuuta 1994.
Aseman rakennukset.
Jokioisten rautatien toiminta-aikana vuosina 1898–1974 sillä ei ollut Humppilassa omaa asemarakennusta, vaan matkustajia palveli Valtionrautateiden asemarakennus. Alkuperäinen matkustajalaituri VR:n asemaa vastapäätä on vielä jäljellä, sen sijaan lavettivaunujen lastausramppi on purkamisen jälkeen hävinnyt kokonaan.
Vuosina 1994–2018 käytössä ollut Humppilan asemarakennus on peräisin Matkun rautatieasemalta, jossa se toimi VR:n rataosaston taukotilana. Nykyinen Humppilan asemarakennus on kesällä 2018 Museorautatieyhdistyksen ostama Riipan asemarakennus, joka siirrettiin erikoiskuljetuksena 11.–12. joulukuuta 2018 Humppilaan. Rakennus on kunnostettu kevättalvella 2019 ja se otettiin käyttöön kesäkuussa 2019. Alkuperäinen halkokatos asemarakennuksen vieressä on muutettu avoimeksi odotustilaksi, jossa paikalliset järjestöt pitävät liikennepäivien aikana kahvilaa. Humppilan asemalla on myös vesiviskuri höyryvetureiden vesittämistä varten.
Port of Spain

Port of Spain on Trinidad ja Tobagon pääkaupunki. Se sijaitsee Trinidadin saaren länsirannikolla Parianlahden rannalla. Kaupunki on saanut alkunsa Espanjan siirtomaakaudella ja se kasvoi edelleen brittien kaudella. Port of Spainin asukasluku vuonna 2011 oli 37 074.
Maantiede.
Port of Spain sijaitsee Trinidad ja Tobagon Trinidadin saaren länsiosassa Parianlahden rannikolla. Lahden toisella puolella sijaitse Venezuela. Kaupungin keskusta seuraa ruutukaavaa. Sen ulkopuolen kukkuloilla on esikaupunkialueita. Keskustassa Pyhän Kolminaisuuden katedraalilta ja Queen's Park Savannahin puistolta haarautuvat kaupungin tärkeimmät tiet, joiden varrella ovat myös huomattavimmat historialliset rakennukset. Pinta-alaa Port of Spainin kunnalla on 12 km².
Hallinto.
Port of Spain on jaettu 14. osaan:
Historia.
Nykyisen Port of Spainin paikalla on ollut alkujaan intiaanien asutusta ja eurooppalaisten saavuttua paikalle perustettiin pieni siirtolaisten puolustustukikohta. Paikka oli pitkään lähinnä muutamien kalastajien ja tupakanviljelijöiden kylä. Kun saaren ensimmäinen nimetty kuvernööri saapui Trinidadille vuonna 1757 paikalla asui vain 300–400 henkilöä. Paikka sai suurempaa merkitystä vasta vuonna 1757, kun tuolloinen espanjalainen kuvernööri Don Pedro de la Moneda siirsi hallintokeskuksensa paikalle hänen riitauduttuaan paikallisen cabildon kanssa aikaisemmassa hallintokeskuksessa San José de Oruñassa (nyk. Saint Joseph). Port of Spain tunnettiin tuolloin nimellä Puerto de España. Myölhemmin kaupunki kehittyi sokeriplantaasien kasvun mukana kauppasatamana. Trinidad ja Tobagon viimeinen espanjalainen kuvernööri José María Chacón vakiinnutti kaupungin aseman. Chacón hankkiutui esimerkiksi eroon kaupunkia pitkään vaivanneista tulvista johtamalla alkujaan kaupungin halki kulkeneen St. Ann's River -joen uomaa. 
Espanja päätyi Ranskan liittolaiseksi Ranskan vallankumoussotien aikana ja se sai Ranskan kanssa liittouduttuaan vihollisekseen britit. Britit valtasivat Trinidadin lähes ilman vastarintaa helmikuussa 1797. Brittivallan alettua kaupunki levisi kohti pohjoista, etelää ja länttä samalla, kun Parianlahden rannikon soita kuivatettiin. Toisaalta kaupunki kärsi useampaan otteeseen tuhoisista tulipaloista. Vuonna 1903 syttyivät niin sanotut vesimellakat, ja mellakoitsijat tuhosivat Red Housen hallinnollisen keskuksen. Port of Spainista tehtiin virallisesti kaupunki vasta vuonna 1914. 1930-luvulla rakennettiin syväsatama, joka helpotti kaupankäyntiä. Vuonna 1958 Port of Spainista tuli lyhytikäiseksi jääneen Länsi-Intian federaation pääkaupunki. Vuonna 1990 kaupungin jälleenrakennettu Red house oli vallankaappausyrityksen näyttämö.
Myöhemmin kaupunkiin on rakennettu esimerkiksi useita pilvenpiirtäjiä, kuten Twin Towers, Hyatt Building ja Nicholas Building. Lauttaliikenne Tobagoon on lisääntynyt ja kaupunkiin rakennettiin City Gate-niminen julkisen liikenteen keskus. Toisaalta kaupunkia on vaivannut nopeasti kasvanut rikollisuus.
Väestö.
Port of Spainin asukasluku vuonna 2011 oli 37 074. Vuonna 2000 vastaava lukema oli 49 031. Väestöntiheys oli 3 090 as./km², mikä teki kaupungista maan tiheimmin asutun kunnan.