tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sigulda

Sigulda () on kaupunki Gauja-joen laaksossa Latviassa, linnuntietä 50 kilometriä Riiasta itäkoilliseen.
Sigulda sijaitsee Gaujan kansallispuiston alueella. Luonnonkauniin ja vaihtelevan maastonsa ansiosta tätä vanhaa liiviläisaluetta kutsutaan Latvian Sveitsiksi.
Alueen kuuluisin yksittäinen kohde on Turaidan linna joka sijaitsee Gauja-joen pohjoisrannalla, linnunutietä 3,2 kilometriä Siguldan rautatieaseman pohjoispuolella. Se toimii Turaidan museoalueen keskuksena, jonka alkueen ensimmäiset rakennustyöt aloitettiin vuonna 1214. Entisöidyn Turaidan linnan tornista voi ihailla kauniita Gauja-laakson maisemia. Alueen museo on itse asiassa 41 hehtaarin museoalue, jossa on monia historiallisia, arkkitehtonisia ja maisemallisia perintökohteita, mm. kansanlaululle omistettu puisto patsaineen ja kuuluisa vuonna 1750 rakennettu puukirkko. Alueella on myös miehenkorkuinen Gutmanin luola, jonka maanalainen lähde on uurtanut hiekkakiveen. Turaidan Ruusun haudan romanttisine tarinoineen, ritarinlinnan rauniot sekä Kropotkinin palatsin voi nekin löytää alueelta.
Siguldan uusi linna puistoalueineen sijaitsee Gauja-joen eteläpuolella, noin 1,3 kilometriä kaupungin rautatieasemasta pohjoiseen.
Kaupungissa järjestetään kesäisin oopperajuhlat vanhan linnan raunoiden muodostamalla ulkoilmanäyttämöllä.
Siguldassa sijaitsee myös yksi harvoista skeleton- ohjas- ja rattikelkkailuun soveltuvista radoista maailmassa. Siellä on järjestetty maailmancupin osakilpailuja ja useita arvokisoja, kuten vuoden 2003 MM-kilpailut.
Väestö.
Vuoden 2012 alussa Siguldan kaupungissa asui 11 368 henkeä, koko Siguldan kunnassa (Siguldas novads) 17 804 henkeä. Aiemman (2005) väestöjakauman mukaan asukkaista 86 prosenttia oli latvialaisia, 9 % venäläisiä, 2 % valkovenäläisiä ja 3 % muita kansallisuuksia.
Forbas

Forbas (, ) viittaa kreikkalaisessa mytologiassa seuraaviin mieshenkilöihin:
Thomas Lövkvist

Thomas Lövkvist (s. 4. huhtikuuta 1984 Visby) on ruotsalainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena 2004–2014. Hän kilpaili myös maastopyöräilyssä, jonka junioreiden Euroopan mestaruuden hän voitti Zürichissä vuonna 2002.
Lövkvist aloitti ammattilaisuransa Française des Jeux -tallissa vuonna 2004, jolloin hän voitti Circuit de la Sarthe -kilpailun neljännen etapin ja kokonaiskilpailun. Nuorille ajajille tarkoitetussa Tour de l'Avenir -etappikilpailussa hän sijoittui toiseksi voittaen lisäksi kymmenennen osuuden. Hän voitti myös Ruotsin aika-ajomestaruuden.
Lövkvist voitti Ruotsin maantieajomestaruuden vuonna 2006. Seuraavana vuonna hän voitti Critérium International -kilpailun kolmannen etapin, aika-ajon, ja sijoittui kokonaiskilpailussa toiseksi. Espanjan ympäriajon 14. etapilla hän oli toinen Jason McCartneyn jälkeen.
Lövkvist siirtyi Team Columbia-High Road -talliin 2008, jolloin hän sijoittui kolmanneksi Tirreno–Adriaticon kokonaiskilpailussa Fabian Cancellaran ja Enrico Gasparotton jälkeen. Sveitsin ympäriajossa hän oli viides ja Saksan ympäriajossa Linus Gerdemannin jälkeen toinen. MM-kilpailujen maantieajossa Lövkvist oli kahdestoista.
Vuonna 2009 Lövkvist voitti Monte Paschi Eroica -kilpailun. Tirreno–Adriaticon kokonaiskilpailussa hän sijoittui neljänneksi ja voitti nuorten kilpailun. La Flèche Wallonnessa hän oli kuudes. Italian ympäriajossa hän sai kokonaiskilpailun johtajan maglia rosa -paidan haltuunsa neljännen etapin jälkeen. Seuraavalla etapilla hän sijoittui kolmanneksi, mutta menetti rosa-paidan. Sachsen Tour -kilpailussa hän voitti viidennen etapin. Giro dell'Emilia -kilpailussa hän oli kolmas.
Lövkvist edusti Team Sky -tallia 2010–2012. Hän sijoittui 2010 toiseksi Montepaschi Strade Bianche -kilpailussa ja 16:nneksi Ranskan ympäriajossa. Italian ympäriajossa 2011 hän oli 20:s.
Lövkvist kilpaili IAM Cycling -joukkueessa kaudet 2013–2014. Hän voitti 2013 Välimeren ajon kokonaiskilpailun.
Helle Aro

Helle Aro (o.s. Saadlo, s. 9. joulukuuta 1960 Kohila, Viron SNT, Neuvostoliitto) on virolaissyntyinen suomalainen yleisurheilun moniottelija. Hän voitti seitsenottelussa kaksi Suomen mestaruutta ja viisiottelussa hallissa myös kaksi mestaruutta. Ennen Suomeen siirtymistään hän saavutti mitalisijoituksia yleisurheilussa myös Virossa. Seitsenottelussa hänen piste-ennätyksensä on 6106. Seuratasolla hän edusti vantaalaista Kenttäurheilijat-58:a.
Nykyisin hän opettaa Helsingin Suomalais-venäläisessä koulussa liikuntaa.
Saavutukset.
Hallikilpailut
Hasanniemi

Hasanniemi on virkistysalue ja pieni asuinalue aivan Joensuun keskustan tuntumassa. Se sijaitsee kirjaimellisesti "joen suussa": niemen kohdalla Pielisjoki loppuu ja aukeaa Pyhäselkä.
Hasanniemessä on muun muassa muutama suuri puinen asuintalo. Suurin yritys on Jokiasema, joka toimii kesäravintolana, veneilijöiden tukikohtana ja karavaanareiden leirintäalueena.
Vierasvenesatamassa on myös Joensuun Järvipelastajien pelastusveneen ja pelastuslaitoksen veneen laituri.
Hasanniemessä sijaitsee kesäteatteri pyörivine katsomoineen, mutta 2020-luvulla teatteri on ollut käyttämätön. Viimeksi siellä on esiintynyt vierailevia teatteriryhmiä. 
Alueella on Fortumin pienivaravoimala. Hasanniemeen lasketaan kuuluvaksi myös Koivuniemen koirapuisto ja Linnunlahden uimaranta.
Historia.
Hasanniemessä on ollut Joensuun alueen ensimmäinen höyrysaha, joka perustettiin vuonna 1861. Sahan paikalla on muistomerkki (Veikko Jalava, 1961). Tuolloin niemessä asui yli 70 henkilöä.
Kapteeni Otto Matias Laxell ja kauppias Karl Anton Laxell rakensivat Hasanniemeen vuonna 1883 olutpanimon.
Puolet nykyisistä rakennuksista on peräisin vuoden 1930 jälkeen.
Rakentamissuunnitelmat.
1990-luvulla Hasanniemi oli kaupunkirakentamiskiistan kohteena. Alueelle aiottiin kaavoittaa lisää omakotitaloja ja pienkerrostaloja, jolloin alueen luonne virkistysalueena olisi ollut uhattuna. Uudisrakentamisesta luovuttiin muun muassa kansanliikkeen vaikutuksesta.
Syksyllä 2016 Joensuun kaupunki käynnisti Hasanniemeä ja Koivuniemenpuistoa koskevan asemakaavamuutoksen valmistelun. Kaavaehdotus valmistuu 2017. Ristiriitaa Hasanniemen suunnitelmissa on herättänyt muun muassa pientalojen lisärakentaminen 
ja kesäteatterin alueen kohtalo.
Forbas (Rodos)

Forbas (, ) oli kreikkalaisessa mytologiassa Lapitheen ja Orsinomen poika ja Perifaan veli. Kun Rhodos joutui vitsauksen uhriksi, jossa maa täyttyi käärmeistä, saaren asukkaat kutsuivat oraakkelin neuvosta Forbaan vapauttamaan heidän saarensa käärmeistä. Forbaan suoritettua tehtävänsä rhodoslaiset kunnioittavat häntä sankarina. Jotkut pitivät häntä tämän vuoksi Apollonin taivaalle nostamana Käärmeenkantajan tähdistönä.
Forbas saattoi olla sama Thessalian flegyanialainen prinssi, joka nai Hyrminan ja vaani pyhiinvaeltajia Fokiin ja Delfoin välisellä tiellä. Vanhukset ja lapset hän vangitsi lunnaiden toivossa, mutta muut hän haastoi erilaisiin kilpailuihin, jotka voitettuaan hän katkaisi näiltä päät ja ripusti ne tammeen roikkumaan. Lopulta Apollon sai tarpeekseen, koska pyhiinvaeltajat eivät voineet tulla suorittamaan uhrejaan hänen temppeliinsä. Apollon saapui Forbaan luo nuorukaisen hahmossa ja haastoi hänet nyrkkeilyotteluun, jossa Forbas sai surmansa.
Tenacious D (televisiosarja)

Tenacious D on televisiosarja, joka kertoo samannimisestä yhtyeestä, johon kuuluvat Jack Black ja Kyle Gass. Sarjaa tehtiin yhteensä kuusi jaksoa, jotka esitettiin kaksi kerrallaan ja yhden esityskerran pituus oli n. puoli tuntia. Alun perin jaksot esitettiin vuonna 1997 HBO-kanavalla, jolloin näytettiin kaksi jaksoa. Loput neljä näytettiin samalla kanavalla vasta vuonna 1999. Suomessa sarjan on esittänyt Nelonen.
Jaksot.
Sarjan jaksoissa käsitellään yhtye-elämää, sekä siihen liittyviä ilmiöitä, joita menestykseen pyrkivät bändit kohtaavat. Teemoina on mm. inspiraation lähde, bändin jäsenten välinen kemia, fanit sekä keikat. Tietyt teemat ovat kuitenkin komediatarkoituksessa asetettu ylösalaisin, jolloin esimerkiksi bändi suhtautuu faniinsa fanaattisemmin kuin fani bändiin. Jaksot koostuvat pääasiassa yhtyeen musiikkiesityksistä, joita he esittävät klubilla, jossa on käynnissä ns. open-mic-ilta.
The Search for Inspirado.
Onnistuneen open-mic-illan jälkeen yhtye saa uuden keikan klubille sillä ehdolla, että he esittävät uuden kappaleen. Kappaleen sävellystyö johtaa lopulta erimielisyyksiin.
Angel in Disguise.
Jackin ja Kylen ystävyys kärsii, kun kaksikko kilpailee samasta naisesta.
Death of a Dream.
Vanha, nykyisin levykaupassa työskentelevä rock-muusikko saa Jackin ja Kylen uskon horjumaan omaan menestymiseensä. Bändi käy läpi unelmansa kuolemaan liittyviä vaiheita.
The Greatest Song in the World.
Jack ja Kyle joutuvat riitoihin uuden naapurinsa kanssa omalaatuisien keikkaanvalmistautumisrituaaliensa vuoksi.
The Fan.
Tenacious D saa ensimmäisen faninsa, Leen. Kaksikko päättää palvella faniaan äärimmäisyyksiin saakka.
Road Gig.
Bändi saa ensimmäisen keikkansa kaupungin ulkopuolelta. Matkalla keikkapaikalle bändi eksyy kuitenkin uskonnollisen lahkon maatilalle.
Töysän rautatieasema

Töysän rautatieasema (, ratakm 356,4) on lakkautettu rautatieliikennepaikka rataosalla Haapamäki–Seinäjoki, toiminta-aikanaan Töysän kunnassa. Töysä avattiin pysäkkinä vuonna 1883, puinen pysäkkirakennus valmistui kahta vuotta aiemmin. Se korostettiin rautatieasemaksi vuonna 1888. Töysän merkitys jäi kuitenkin rautatieliikenteessä vähäiseksi, sillä sen miehitys poistettiin vuonna 1909. Asema oli kuitenkin ajoittain miehitettynä tämän jälkeenkin, mutta lopullisesti miehitys poistui vuonna 1972 Parkanon oikoradan valmistumisen jälkeen, mikä vähensi rataosan liikennettä oleellisesti. Henkilöliikenne Töysän asemalla lakkautettiin vuonna 1990 ja tavaraliikenne vuonna 2002. Tavaraliikenteen loppumisen jälkeen Töysä toimi lähinnä ratatöitä varten linjavaihteena. Liikennepaikka lakkautettiin vuonna 2008, sivuraiteet oli purettu vuotta aiemmin lukuun ottamatta yhtä muuntamolle vievää raidetta. Vuoden 2020 tietojen mukaan asemarakennus on edelleen olemassa.
Pierre Vidal

Pierre M. Vidal (1932 – 2. maaliskuuta 2008 Vincennes, Ranska) oli ranskalainen musiikkitoimittaja, joka tunnettiin suomalaisen musiikin ystävänä ja Sibeliuksen tunnetuksi tekijänä Ranskassa.
Vidal perusti ystävineen 1955 musiikkiseuran Club de Trois Centres tekemään tunnetuksi vähän tunnettuja säveltäjiä. Seuran nimeksi muutettiin 1974 Groupe des Sept. 
Vidal asui puolisonsa Inès Vidalin kanssa Sèvresissä.
Vidalille myönnettiin Villa-Lobos-mitali ja Laszlo Lajhta -mitali.
Petra Stenman

Petra Ulrika Stenman (ent. Söderström, s. 12. maaliskuuta 1974 Pedersöre) on suomalainen pikajuoksija, jonka päämatkat olivat 400 metrin aitajuoksu ja 400 metrin juoksu. Hän voitti näillä matkoilla yhteensä 10 Suomen mestaruutta. Stenmanin ennätysajat ovat 400 metrin aitajuoksussa 55,01 ja 400 metrin juoksussa 52,47. Molemmat tulokset syntyivät Suomi–Ruotsi-maaottelussa vuonna 1999. Hänen edustamansa seurat olivat Nurmon Urheilijat -99, IF Drott ja Lappeenrannan Urheilu-Miehet.
Syksyllä 2009 Stenman nimettiin Suomen Urheiluliiton naisten pika- ja aitajuoksujen osa-aikaiseksi lajivalmentajaksi. Stenman työskentelee myös Svenska Finlands Idrottsförbundin urheilujohtajana.
Saintluciankerttuli

Saintluciankerttuli ("Leucopeza semperi") on endeemisenä Saint Lucian saarella elävä lintu. Laji on äärimmäisen uhanalainen ja mahdollisesti jopa hävinnyt.
Kooltaan saintluciankerttuli on noin 15 cm. Aikuisen linnun selkä ja pää ovat harmaat. Rinta ja vatsa ovat väritykseltään vaaleat. Mustaa saintluciankerttulilla on siivissä ja pyrstössä. Lajin laulu on tuntematon. Kutsuääni on "tuck-tick-tick-tuck" .
Saintluciankerttuli elää vuoristometsien aluskasvillisuuden joukossa. Lajin elintavoista ei tiedetä paljoakaan. Lintu tekee pesänsäkin mahdollisesti maahan. Lajista ei ole varmoja havaintoja vuoden 1961 jälkeen. Varmistamattomia havaintoja on ollut vuoden 1961 jälkeen neljä, viimeisin vuonna 2003. Saintluciankerttulikannan kooksi arvioidaan alle 50 yksilöä. Suurin lajiin kohdistuva uhka on sen elinympäristön häviäminen. Saarella on kuitenkin edelleen lajille soveltuvia metsiä. Myös saarelle vuonna 1884 saapuneet mungot ovat vähentäneet lintujen määrää .
Olav S. Melin

Martin Olav Selimson Melin (s. 23. maaliskuuta 1950 Pietarsaari) on suomalainen journalisti ja päätoimittaja. Koulutukseltaan hän on teologi. Melin oli Kotimaan päätoimittaja vuodesta 2005 vuoden 2008 lokakuun alkuun, jonka jälkeen hän on työskennellyt suomenruotsalaisen ajatushautomo Magman tiedotuksesta ja yhteiskuntasuhteista vastaavana.
Melin on ollut 1979–1982 suomenruotsalaisten kansankäräjien Folktingetin pääsihteeri. Hän työskenteli suomalaisen Kyrkpressenin päätoimittajana vuodet 1982–1999 ja sen jälkeen Tukholmassa Ruotsin kirkollisen lehden Kyrkans Tidningin päätoimittajana 1999–2004. Melin on palkittu Finlands Svenska Publicistförbundin palkinnolla 1998.
Olav S. Melin on Ingvar S. Melinin veli.
Härmänmäen pysäkki

Härmänmäen pysäkki () oli rautatieliikennepaikka Paltamon kunnassa rataosalla . Liikennepaikka avattiin yleiselle liikenteelle 1. joulukuuta 1939, kun rataosuus Kontiomäen ja Hyrynsalmen asemien välillä otettiin käyttöön. Liikennepaikka sijaitsi noin viiden kilometrin päässä Härmänmäen kylältä luoteeseen ratakilometrillä 666,5.
Liikennepaikan asemarakennus oli Thure Hellströmin suunnittelema laiturirakennus, joka rakennettiin vuonna 1935. Rakennus purettiin 1970-luvulla ja siirrettiin Ristijärven Saukkovaaraan, jossa se toimii Saukon majana.
Liikennepaikka avattiin laiturivaihteena 1. joulukuuta 1939. Miehitys päättyi elokuussa 1948. Henkilöliikenne lakkautettiin 31. toukokuuta 1964 ja koko liikennepaikka lakkautettiin 30. toukokuuta 1965.
Melalahden rautatieasema

Melalahden rautatieasema () on rautatieliikennepaikka Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla . Liikennepaikka sijaitsee Paltamon kunnan Melalahden kylässä noin kahdeksan kilometriä länteen Paltamon rautatieasemalta.
Asemarakennuksen on suunnitellut Thure Hellström, ja se on rakennettu laiturirakennuksen piirustuksien pohjalta peilikuvaksi. Rakennus valmistui vuonna 1929 ja Melalahti avattiin liikenteelle 1. joulukuuta 1930. Miehitys Melalahdessa lopetettiin 1. kesäkuuta 1969 ja tavaraliikenne lakkautettiin 10. huhtikuuta 1975. Henkilöliikenne lakkautettiin 3. kesäkuuta 1984 ja koko liikennepaikka 2. kesäkuuta 1985. Melalahti avattiin uudelleen suojastuspisteenä 27. maaliskuuta 2019.
Asemarakennus on purettu vuosina 2013–2014 ja kuljetettu Lieksaan uudelleen rakennettavaksi yksityisasunnoksi. Myös aseman sivuraiteet on purettu.
Lehmo

Lehmo on kylä, joka sijaitsee Kontiolahden kunnan eteläosassa Pohjois-Karjalan maakunnassa. Se rajoittuu lännessä Kajaanintiehen, idässä Pielisjokeen, etelässä Joensuun rajaan ja pohjoisessa Kylmäojan asuinalueen pohjoisimpiin osiin. Vuonna 2023 Lehmon postinumeroalueella 80710 asui 9 663 ihmistä.
Lehmo muodosti aikaisemmin oman taajaman, mutta se on sittemmin kasvanut osaksi Joensuun keskustaajamaa.
Palvelut.
Lehmon kaksi alakoulua yhdistyivät 2023. Lehmon koulun oppilasmäärä on noin 600, mikä tekee siitä Kontiolahden kunnan suurimman yhtenäiskoulun. Kylmäojan koulussa on noin 260 oppilasta. Lehmon koulusta tuli yhtenäiskoulu syksyllä 2023, kun yläkoululaiset muuttivat uuteen joulukuussa 2022 valmistuneeseen rakennukseen. Muita julkisia palveluja ovat esimerkiksi kirjasto, terveyskeskus, ja seurakuntatalo.
Asukkaita palvelevat myös kaksi päivittäistavarakauppaa ja useat yritykset.
Liikenne.
Joensuun seudun joukkoliikenteen bussilinjat 201, 202 ja 204 liikennöivät Lehmon kautta Joensuuhun, Kontiolahdelle, Kylmäojalle ja Paiholaan.
Väestö.
Lehmossa asuu paljon lapsiperheitä. Vuonna 2020 asukkaiden keski-ikä oli 37 vuotta. Asukkaista 27,1 % oli alle 18-vuotiaita ja 38,5 % alle 30-vuotiaita.
Talous.
Vuonna 2019 Lehmossa oli 1 448 työpaikkaa. Kolme suurinta toimialaa olivat teollisuus (48,7 % työpaikoista), rakentaminen (18,4 %) sekä terveys- ja sosiaalipalvelut (11,9 %). Useat asukkaat käyvät töissä Joensuussa.
Vuonna 2020 Lehmon työttömyysaste oli 7,8 % ja talouksien vuosittaiset keskitulot 46 038 euroa.
Urheilu ja liikunta.
Lehmolaisia urheiluseuroja ovat jalkapalloseura Lehmon Pallo ja salibandyseura Lehmo Balls.
Lehmon urheilukeskuksessa sijaitsee tekonurmikenttä High Pine Lane, jonka Paavo Arhinmäki nimesi vuonna 2012. Sen omistaa Lehmon pallo (Lehpa).
Muita liikuntamahdollisuuksia ovat esimerkiksi jääkiekkokaukalot, kuntoportaat, Lehmon koulun piha, tenniskenttä, ulkokuntosalit sekä lenkkeily- ja latuverkostot.
Martin Klaproth

Martin Heinrich Klaproth (1. joulukuuta 1743 – 1. tammikuuta 1817) oli saksalainen itseoppinut apteekkari ja kemisti, joka löysi monia alkuaineita.
Elämä.
Martin Klaproth aloitti uransa apteekkarin apulaisena Quedlinburgissa, Hannoverissa, Berliinissä ja Danzigissa. 1780 hän perusti oman apteekin Berliiniin. Vuonna 1783 Klaproth sai pojan, Julius Klaprothin, josta tuli tunnettu orientalisti. Vuodesta 1782 Martin Klaproth toimi Ober-Collegium Medicumin asessorina ja vuodesta 1787 kemian lehtorina Preussin kuninkaallisen tykistön koulussa. Vuonna 1810 perustettiin Berliinin yliopisto, josta hän sai kemian professuurin. Elämänsä aikana Martin Klaproth eteni Saksan johtavaksi kemistiksi.
Teot.
Klaproth tunnettiin tarkkana ja uuraana työskentelijänä, joka antoi merkittävän panoksen analyyttisen kemian ja mineralogian systematisoimiseen. Hän edisti kvantitatiivisen tutkimuksen käyttöä kemiassa ja oli yksi ensimmäisiä Lavoisierin oppien kannattajia Ranskan ulkopuolella.
Apteekkarin työssään Klaproth löysi useita alkuaineita. Vuonna 1791 hän eristi titaanin rutiilista uskoen sen olevan aiemmin tuntematon, mutta William Gregor oli jo löytänyt titaanin aiemmin samana vuonna ilmeniitistä. Klaproth ehti kuitenkin ensimmäisenä eristämään uraanin pikivälkkeestä 1789 ja zirkoniumin samana vuonna. Klaproth myös tunnisti ne alkuaineiksi kuitenkaan onnistumatta niiden saamisessa metalliseen olomuotoon. Hän myös kuvaili ensimmäisenä useiden yhdisteiden koostumukset, mukaan lukien useita vastalöydettyjen telluriumin, strontiumin, ceriumin ja kromin yhdisteitä.
Klaprothin ei antanut uraanille nimeä klaprothium sen aikaisen nimeämiskäytännön mukaisesti. Ilmeisesti hän oli liian vaatimaton, ja sen sijaan ehdotti vasta löydetyn Uranus-planeetan mukaan "väliaikaista" nimeä uraani, kunnes parempi nimi löydettäisiin. Nimi uraani kuitenkin jäi käyttöön. Myöhemmin jaksollisen järjestelmän seuraavat alkuaineet, neptunium ja plutonium nimettiin seuraten Klaprothin vahingossa aloittamaa tapaa liikkuen planeettakunnassa ulommas: Neptunus ja Pluto olivat Uranuksesta seuraavat planeetat.
Klaprothin kraatteri kuussa on saanut nimensä Martin Klaprothin mukaan.
Julkaisut.
Klaprothin julkaisut, joita kertyi yli 200 kappaletta, on koottu teoksiin "Beiträge zur chemischen Kenntnis der Mineralkörper" (5 osaa, 1795–1810) ja "Chemische Abhandlungen gemischten Inhalts" (1815). Hän julkaisi myös sanakirjan "Chemisches Wörterbuch" (1807–1810). Luettelo Klaprothin julkaisuista on saatavissa Brandenburgin tiedeakatemian kotisivuilta ().
Jevgeni Sadovyi

 
Jevgeni Viktorovitš Sadovyi (, 19. tammikuuta 1973 Volžski) on venäläinen entinen uimari ja olympiavoittaja, joka edusti urallaan myös Neuvostoliittoa ja Itsenäisten valtioiden yhteisöä. Vuoden 1992 kesäolympialaisissa Sadovyi voitti olympiakullat 200 ja 400 metrin vapaauinneista sekä 4 × 200 m vapaauintiviestistä. Sadovyi voitti urallaan neljä Euroopan-mestaruutta sekä yhden hopean. Lisäksi hän rikkoi urallaan yhden maailmanennätyksen.
Sadovyi lopetti uransa 23-vuotiaana vuonna 1996. Hänet valittiin vuonna 1999 "International Swimming Hall of Famen" jäseneksi.
Megan Jendrick

 
Megan Jendrick (o.s. Quann, 15. tammikuuta 1984 Tacoma, Washington) on yhdysvaltalainen uimari ja kaksinkertainen olympiavoittaja. Hän voitti vuoden 2000 kesäolympialaisissa Sydneyssä olympiakullat 100 metrin rintauinnissa ja myös Yhdysvaltojen joukkueen jäsenenä 4 × 100 m sekauintiviestissä. Pekingin kesäolympialaisissa 2008 Jendrick sai hopeaa 4 × 100 m sekauintiviestistä. Hän on voittanut urallaan 26 Yhdysvaltain mestaruutta ja rikkonut yhden maailmanennätyksen. Hänellä on myös tilillään kaksi MM-hopeaa. Hän on päättänyt jatkaa uraansa elokuussa järjestettäviin Pekingin kesäolympialaisiin.
Jendrick meni naimisiin joulukuussa 2004 nuoruudenrakkautensa, fitness-kirjailija Nathan Jendrickin kanssa. Hän otti käyttöönsä miehensä sukunimen.
Jyrki Saranpää

Jyrki Saranpää (s. 30. elokuuta 1983 Lapua) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Saranpää on vuosina 2006–2012 pelannut Veikkausliigassa 161 ottelua ja tehnyt niissä kuusi maalia.
Juri Melnitšenko

Juri Vasiljevitš Melnitšenko (; s. 5. kesäkuuta 1972) on kazakstanilainen entinen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija, maailmanmestari ja olympiavoittaja.
Melnitšenko aloitti painiuransa vuonna 1979. Ensimmäisissä juniorien arvokisoissaan, 1990 MM-kisoissa, hän voitti kultamitalin 58-kiloisten sarjassa. Sama toistui seuraavana vuonna. Myös heti ensimmäisissä aikuisten arvokisoissaan, 1994 Tampereen MM-kisoissa Melnitšenko voitti kultamitalin. 57-kiloisten sarjan loppuottelussa vastassa oli Venäjän Aleksandr Ignatenko. Melnitšenko voitti kultaa samana syksynä myös Aasian kisoissa. 1995 Prahan MM-kisoissa hän jäi hopealle hävittyään loppuottelussa amerikkalaiselle Dennis Hallille. Maailmancupissa samana vuonna hän sijoittui kolmanneksi 62 kilon sarjassa.
Aasian-mestaruuskisoissa 1996 huhtikuussa Melnitšenko voitti kultaa 57-kiloisten sarjassa voitettuaan loppuottelussa japanilaisen Kenkichi Nishimin. Atlantan olympialaisissa heinäkuussa kultaputki jatkui, tällä kertaa loppuotteluvastustajana oli Yhdysvaltain Hall. Vuonna 1997 Melnitšenko voitti kultaa Aasian-mestaruuskioissa (58 kg), Itä-Aasian kisoissa (63 kg) ja syyskuussa Wrocławin MM-kisoissa, missä loppuottelussa vastassa oli Venäjän Rafik Simonjan. 1998 Gävlen MM-kisoissa hän sijoittui neljänneksi. Seuraavana vuonna hän palasi takaisin mitalikantaan saavutettuaan hopeaa sekä Taškentissa pidetyistä Aasian-mestaruuspaineista että syyskuussa Ateenan MM-kisoista. Melnitšenkon viimeisiksi arvokilpailuiksi jäivät vuoden 2000 kesäolympialaiset Australian Sydneyssä, missä hänen sijoituksensa oli 19:s.
Mirja von Knorring

Mirja von Knorring on ruokakirjailija ja kokki, jolla on vuosikymmenien kokemus yrttien viljelystä ja käytöstä. Hänen kirjansa "Pensselit padassa" (Otava) palkittiin vuonna 2000 vuoden parhaana keittokirjana.
Von Knorring aloitti ruokaharrastuksen, kun hänen perheellään oli iso tila, jota ympäröi vanha puutarha. Siellä hän perehtyi raaka-aineiden kasvatukseen ja yrttien viljelyyn. Hän on asunut paljon ulkomailla, muun muassa Ranskassa, Italiassa ja Englannissa, ja opiskeli kokiksi Ranskassa.
Sotilaspartiohiihto

Sotilaspartiohiihto on hiihtolaji, jossa kilpaillaan tavallisesti eri maiden tai sotilasyksiköiden välillä. Lajista on sittemmin kehitetty suurta suosiota nauttiva ampumahiihto.
Perinteisen kaavan mukaisessa sotilaspartiohiihdossa hiihtomatka on 25 kilometriä. Matkan jälkipuoliskolla suoritetaan ammunta. Nousujen yhteenlasketun korkeuden tulee olla 500–1200 metriä. Perinteisesti partio koostuu yhdestä upseerista, yhdestä aliupseerista sekä kahdesta miehistön jäsenestä. Aliupseerin ja miehistöön kuuluvien reppujen yhteispainon pitää olla vähintään 24 kilogrammaa. Upseerin aseistuksena on pistooli ja muilla sotilaskivääri. Upseeri ei osallistu ammuntaosuuteen. Ammunta tapahtuu kolmen, halkaisijaltaan 25 senttimetriä olevan, maalitaulun maaliryhmään. Jokaisella on käytettävissään kolme patruunaa. Jokaisesta ohilaukauksesta tulee yksi sakkominuutti. 
Nykyisin sääntöjä on jossakin määrin muutettu erityisesti välineistön osalta ampumahiihdon suuntaan. Partionjohtaja ei kanna asetta lainkaan, muiden jäsenten aseet ovat Kansainvälisen ampumahiihtoliiton IBU:n sääntöjen mukaisia. Maalitaulut ovat samanlaisia kuin ampumahiihdossa. Maaliin tultaessa partion ensimmäisen ja viimeisen ero saa olla korkeintaan 30 sekuntia.
Sotilaspartiohiihto on ollut vuodesta 1929 kansainvälisen sotilasurheiluliiton CISM:n hiihtomestaruuskilpailujen lajina. Talviolympialaisten ohjelmassa se oli 1924 Chamonix'ssa ja näytöslajina 1928 St. Moritzissa, 1936 Garmisch-Partenkirchenissä ja 1948 St. Moritzissa. Pitkään luultiin vuoden 1924 Chamonix'n sotilaspartiokilpailun olleen myös näytöslaji, mutta vuonna 2006 Kansainvälinen Olympiakomitea vahvisti sen olleen virallinen olympiakilpailu.
Kaija Kaikkonen

Kaija Liisa Kaikkonen (s. 11. heinäkuuta 1966 Pielavesi) on suomalainen näyttelijä. Teatterityön lisäksi hän on näytellyt muun muassa suositussa "Maalaiskomedia"-sarjassa.
Ura.
Kaija Kaikkonen syntyi Pielavedellä. Hän suoritti opintoja Lahden kansanopiston näyttämötyön linjalla vuosina 1985 ja 1986 sekä Lapin opiston televisiotyön linjalla vuosina 1993 ja 1994. Lisäksi hänellä on takanaan näyttelijä- ja kameratyöskentelyn kursseja. Taiteellisen uransa Kaikkonen aloitti Kokkolan kaupunginteatterissa näyttelijäharjoittelijana vuonna 1986 ja jatkoi Rauman kaupunginteatterissa 1987–1990. Ammattilaisuransa hän aloitti niin ikään Raumalla vuonna 1990 ja siirtyi siirtyi edelleen Ahaa Teatteriin vuosiksi 1991–1993. Vuonna 1993 Kaikkonen ryhtyi freelance-näyttelijäksi. Hän on näytellyt YksKaks-teatteriryhmässä vuodesta 2000 sekä Keski-Uudenmaan teatterissa vuodesta 2002.
Rauman kaupunginteatterissa Kaikkosen tulkintoihin lukeutuivat muun muassa Glorian osa näytelmässä "Maratontanssit", Julian osa William Shakespearen klassikkonäytelmässä "Romeo ja Julia" sekä Ednan osa näytelmässä "Rakkaudella sisaresi". Ahaa Teatterissa hän tulkitsi muun muassa Mia Törnqvistin monologin "Medeia". Keski-Uudenmaan teatterissa hänen suorituksiinsa kuuluu esimerkiksi Maija Räsäsen osa näytelmässä "Viisi naista kappelissa".
Kaikkonen on näytellyt useissa televisiosarjoissa. Hänet nähtiin toimeen tarttuvana Paulana eli Paukkuna Yle TV2:n "Maalaiskomedia"-sarjan tuotantokausissa "Peräkamaripojat", "Mooseksen perintö" sekä "Turvetta ja timantteja". MTV3:n "Käenpesässä" hänellä oli rooli Ritva Partasena. Sarjassa "Rakastuin mä luuseriin" hän näytteli päähenkilön Iinan äitiä. Hänellä oli niin ikään sivuosa Jaakko Pyhälän ohjaamassa elokuvassa "Armon aika" vuonna 1999. Kaikkosen harrastuksia ovat muun muassa harmonikan soitto ja biljardin pelaaminen.
Vuonna 2008 Kaikkonen ohjasi Pielaveden kesäteatterin näytelmän "Pitkä pitkä, lyhyt, lyhyt", joka on tamperelaisen Anne Saastamoisen käsikirjoittama moderni näytelmä. Sen ensiesitys oli Kuopion kaupunginteatterissa vuonna 2001.
Esko Kuokkanen

Esko Kuokkanen (11. maaliskuuta 1939 – 2019) oli nikkarointiin ja rakentamiseen erikoistunut tietokirjailija ja toimittaja, joka on vuosikymmeniä kirjottanut tee-se-itse-juttuja mm. Makasiinissa, Kotivinkissä, Meidän Talo - ja ET-lehdissä. Kuokkasella oli Eskon Puumerkki-sivut TM Rakennusmaailmassa, johon hän kirjoitti lehden jokaisessa numerossa helmikuusta 2010 lähtien kuolemaansa asti. Koulutukseltaan hän oli teleinsinööri.
Teokset.
Suomentaja-toimittajana: "Työkalukirja", kirjoittanut Albert Jackson &amp; David Day, (Otava, 1982)
Katariina Kuisma

Soila Katariina Kuisma (s. 29. marraskuuta 1963 Kalvola) on suomalainen näyttelijä. Teatterityön lisäksi hän on näytellyt muun muassa suositussa "Maalaiskomedia"-sarjassa.
Ura.
Katariina Kuisma syntyi Pertti ja Sirpa Kuisman (omaa sukua Jalovaara) perheeseen. Valmistuttuaan ylioppilaaksi vuonna 1983 Kuisma opiskeli lentoemännäksi ja Teatterikorkeakoulussa teatterikuraattoriksi. Taiteellisen uransa Kuisma aloitti 1990 näyttelijäharjoittelijana Lahden kaupunginteatterissa, josta hän siirtyi ammattilaiseksi Hämeenlinnan kaupunginteatteriin 1993.
Kuisman rooleja ovat muun muassa Lucy näytelmässä "Spermasodat", Julia musikaalissa "Autiotalo" sekä Virpi Aia näytelmässä "Yksityiset tähtitaivaat". Televisiossa Kuisma on näytellyt haitaria soittelevan, kanttori Ilmari Piiparisen (Tom Lindholm) vaimoa, Hellä Lehmuksen osassa Yle TV2:n "Maalaiskomedia"-sarjan tuotantokausissa "Peräkamaripojat", "Mooseksen perintö" ja "Turvetta ja timantteja". Hän on näytellyt myös televisiosarjassa "Act!One". Vuonna 2005 Kuisma oli mukana Kuvataideakatemian 12-minuuttisessa oppilastyönä tehdyssä lyhytelokuvassa "Heinäsirkan laulu".
Pekka Lukka

Pekka Tapani Lukka (23. elokuuta 1939 Kuusankoski – 9. maaliskuuta 2019 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Teatterityön lisäksi hän näytteli muun muassa suositussa "Maalaiskomedia"-sarjassa.
Ura ja elämä.
Pekka Lukka syntyi Antti ja Anna-Liisa Lukan (omaa sukua Rönnberg) perheeseen talvisodan kynnyksellä. Hän opiskeli Lappeenrannan Teatteriseminaarissa 1963–1966 ja aloitti näyttelijän uransa Lappeenrannan kaupunginteatterissa 1963–1969. Hän siirtyi Kouvolan Teatteriin vuosiksi 1969–1973 ja edelleen Porin Teatteriin josta hänet kiinnitettiin Tampereen Työväen Teatteriin vuonna 1979. Lukka näytteli myös Pyynikin kesäteatterissa.
Lukan näyttämötaiteellisiin tulkintoihin lukeutuivat muun muassa Eskon rooli "Nummisuutareissa", nimismiehen rooli näytelmässä "Eetu Salmi" sekä Gloucester klassikkonäytelmässä "Kuningas Lear".
Valkokankailla Lukka nähtiin muun muassa Timo Koivusalon elämäkertaelokuvissa "Sibelius" sekä "Kulkuri ja Joutsen". Hän näytteli useissa televisiosarjoissa, kuten Yle TV2:n "Maalaiskomediassa" ja rikossarjassa "Jäähyväiset lasihevoselle". Vuonna 2006 Lukka oli mukana lyhyissä fiktioelokuvissa "Aika" ja "Kadotettu".
Asko Sahlman

Asko Sahlman (25. tammikuuta 1955 Liperi – 17. syyskuuta 2011 Lempäälä) oli suomalainen näyttelijä. Teatterityön lisäksi hän näytteli muun muassa suositussa "Maalaiskomedia"-sarjassa. Hän teki uraa myös Virossa.
Ura ja elämä.
Asko Sahlman syntyi Ilmari ja Sirkka Sahlmanin kolmilapsisen perheen keskimmäiseksi. Näyttelijänura sai alkunsa 1968 Joensuun kaupunginteatterissa Jouko Turkan ohjaamassa näytelmässä "Anu ja Mikko". Joensuussa käydyn keskikoulun jälkeen hän lähti viideksi vuodeksi merille. Sahlman palasi Suomeen, meni naimisiin ja opiskeli ravintolan esimieheksi. Hän työskenteli ravintolapäällikkönä ja keittiömestarina eri puolilla Suomea. Sahlman vaimoineen muutti Kuopiosta Romaniaan ja Jugoslaviaan matkaoppaiksi vuonna 1981. Palattuaan Suomeen hänet kiinnitettiin 1984 yllättäen Mikkelin teatteriin. Nuoruuden haave näyttelijän ammatista toteutui. Sahlman koukkasi Kokkolan kaupunginteatterin kautta Tampereelle, jossa hän työskenteli sekä Tampereen Teatterissa että Tampereen Työväen Teatterissa. Lisäksi hän näytteli Teatteri 2000:ssa ja Hämeenlinnan kaupunginteatterissa. Sahlman oli teatterikiertueilla paitsi Suomessa myös Virossa.
Tamperelainen Yle TV2 työllisti Sahlmania televisiotuotannoissaan. Hänelle leimallisia rooleja olivat poliisit sekä tyypitellyt "perisuomalaiset" mieshahmot. Poliisia hän näytteli myös "Maalaiskomedia"-sarjan kaikissa neljässä tuotantokaudessa. Ystäviltään Sahlman sai lempinimen ”Lamminpään Kullervo Kalske”. Vuosina 2008–2010 Sahlman näytteli Hannes Säkkijärveä Yle TV1:n poliittisessa satiirissa "Ihmisten puolue". Hän antoi myös omia runo- ja lauluiltoja. Eräs hänen runokoosteistaan on Ilpo Tiihosen teksteihin perustuva "9Elämää".
2000-luvulla Asko Sahlman näytteli myös Virossa. Hänet nähtiin suomalais-virolaisessa näytelmässä "Taksirengit – Taksojuhid". Vanemuine-teatterissa hän tulkitsi Antti Ihalaista viron kielellä. Talvella 2008 Sahlman näytteli Q-teatterissa näytelmissä "Kauppamatkustajan syntymä" ja "Peltirumpu". Kesällä 2008 Sahlman näytteli jälleen poliisi Pentti Juurikkalaa "Mooseksen perinnössä" Oulun Toppilassa. Sahlman myös antoi äänensä jättiläishiidelle lastenohjelmassa "Hui hai hiisi".
Sahlmanilla on kaksi tytärtä. Hän harrasti muun muassa puutarhanhoitoa ja moottoripyöräilyä. Hänen moottoripyöränsä oli vuosimallia 1972 ja Moto Guzzi -merkkinen.
Sahlman kuoli Lempäälän kohdalla valtatie 3:lla tapahtuneessa liikenneonnettomuudessa syyskuussa 2011 ollessaan palaamassa Espoon kaupunginteatterin esityksestä. Hänen viimeiseksi roolikseen jäi morsiamen isän rooli Espoossa esitetyssä Bertolt Brechtin näytelmässä "Pikkuporvarihäät".
Sahlman oli vaimonsa Maarit Saarelaisen kanssa yhdessä 40 vuotta, kuolemaansa asti.
Massacra

Massacra oli Ranskassa vuonna 1986 perustettu tekninen death metal -yhtye. Yhtyeen alkuperäinen kokoonpano oli Fred ”Death” Duval, Pascal Jorgensen, Chris Palengat ja Jean Marc Trisani. Yhtye julkaisi vuosina 1990–1996 yhteensä viisi kokopitkää albumia. Yhtye hajosi, kun kitaristi Fred Duval menehtyi ihosyöpään 29-vuotiaana vuonna 1997.
Julkaisut.
Studioalbumit
Kokoelma-albumit
Demot
Metsäkansan rautatieasema

Metsäkansan rautatieasema () on rautatieliikennepaikka Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla . Liikennepaikka sijaitsee Valkeakosken kaupungissa suunnilleen rataosan puolessa välissä. Liikennepaikka palvelee tavaraliikennettä, henkilöliikennettä ei ole. Väylävirasto luokittelee liikennepaikan linjavaihteeksi.
Metsäkansan asemarakennus on rakennettu vuonna 1938 Thure Hellströmin laatimien laiturirakennuksen piirustusten mukaan. Puinen asemarakennus purettiin vuonna 1995 ja siirrettiin noin kilometrin päähän alkuperäiseltä paikaltaan. Siirtotyön yhteydessä sitä laajennettiin hieman. Nykyisin asemarakennuksessa toimii kahvilaravintola ja lähituotepuoti. Asema sijaitsi Sääksmäen kunnassa vuoteen 1973, jolloin kunta liitettiin Valkeakoskeen.
Heikki Valkama

Heikki Valkama (s. 4. kesäkuuta 1975 Forssa) on suomalainen toimittaja, kirjailija ja suomentaja, joka työskentelee Yle Uutisten sisältöpäällikkönä. Japanin kulttuuriin erikoistunut Valkama on kirjoittanut Japania käsitteleviä romaaneja ja tietokirjoja sekä suomentanut japanilaisia sarjakuvia. Hän on koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri.
Valkama muutti Japaniin jo puolivuotiaana, kun hänen vanhempansa aloittivat lähetystyössä siellä. Hän kävi koulua Japanin suomalaisessa koulussa, viiden tunnin matkan päässä kotoaan, kunnes muutti Suomeen yksin lukioikäisenä.
Toimittajana.
Valkama aloitti yliopisto-opinnot vuonna 1997. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa talous- ja sosiaalihistoriaa ja yleistä kirjallisuustiedettä.
Valkama toimi "Image"-lehden päätoimittajana elokuun 2017 loppuun. Syyskuun alusta hän siirtyi Yle Uutisten Hyöty ja tiede -tiimin esimieheksi. Nykyisin Valkama on Ylen uutisten ja ajankohtaisohjelmien sisältöpäällikkö. Aiemmin hän on työskennellyt "Apu"-lehden toimituspäällikkönä, matkailulehti "Mondon" päätoimittajana, "Ylioppilaslehden" päätoimittajana ja muun muassa "Helsingin Sanomien" taloustoimituksessa. Valkama oli aikakauslehtien päätoimittajayhdistys APY ry:n puheenjohtaja 2011–2015.
Valkama perusti vuonna 2002 Image Kustannus Oy:n "Mondo"-matkailulehden. Hän on myös "Mondon" matkaopaskirjasarjan perustaja ja vetäjä. Valkama päätoimitti myös "Ruoka &amp; Matka" -lehteä, kunnes siirtyi "Apu"-lehteen toimituspäälliköksi.
Valkama on myös luennoinut journalismista ja vetänyt editointi- ja kirjoittajakoulutuksia. Lisäksi hän on luennoinut japanilaisesta kulttuurista, vetänyt haastatteluja ja juontanut sekä järjestänyt erilaisia tapahtumia. 1990-luvun lopulla hänet tunnettiin dj Salarymanina. Vuonna 2010 Valkama oli yksi "Lomaräätälit"-televisio-ohjelman tekijöistä. Valkama kuuluu Elo-säätiön hallitukseen.
Valkama raportoi Ylelle kesällä 2021 Tokion kesäolympialaisista.
Kirjailijana.
Valkama on japanilaisen kulttuurin tuntija. Hän on kirjoittanut ja luennoinut aiheesta monissa eri yhteyksissä. Hän on asunut vuosia Japanissa ja kääntänyt japanilaisia sarjakuvia. Lisäksi Valkama on käsikirjoittanut sarjakuvia ja julkaissut Japaniin liittyviä tieto- ja kaunokirjoja. 
Valkama julkaisi keväällä 2008 yhdessä Elli Puukankaan kanssa "Vartijat"-sarjakuvan. Sarjan toinen kirja julkaistiin 2009 ja kolmas osa 2011. Valkaman suomentamia sarjoja ovat muun muassa "Dragon Ball, Kajika, One Piece" ja "Sandland". Hän on kääntänyt myös kirjan "J-Rock" sekä kirjoittanut kirjaan esipuheen japanilaisen rockin historiasta. Valkaman tuorein suomennos on Hayao Miyazakin "Tuulen laakson Nausicaä" -sarjakuvakirjasarja. Käännös valittiin vuoden 2009 parhaaksi käännössarjakuvaksi. 
Romaanikirjailijana Valkama tunnetaan Riku Mäki -dekkarisarjastaan, joka sijoittuu Japaniin. Tammi julkaisi romaanisarjan ensimmäisen osan vuonna 2017. Vuoteen 2021 mennessä Riku Mäki -romaaneja on julkaistu yhteensä neljä.
Hakasuon seisake

Hakasuon seisake () oli rautatieliikennepaikka Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla . Liikennepaikka sijaitsi Kivesjärven rantatien varrella Hakasuon kylässä Paltamon kunnassa, Paltamon ja Kivesjärven asemien välisellä osuudella noin 33 kilometriä länteen Kontiomäen rautatieasemalta.
Liikennepaikalle rakennettiin laiturirakennus vuonna 1929 Thure Hellströmin laatimien piirustusten peilikuvana. Samanlaiset laiturirakennukset rakennettiin myös Melalahteen, Kankariin ja Limipuroon. Laiturirakennus purettiin liikenteen loputtua 1980-luvulla.
Niskan seisake

Niskan seisake tai laituri () oli rautatieliikennepaikka Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla . Liikennepaikka sijaitsi Utajärvellä Niskan kylässä.
Historia.
Niskan seisakkeen laiturirakennus rakennettiin Thure Hellströmin tyyppipiirustusten pohjalta. Samanlaiset rakennukset tehtiin myös Madekoskelle, Rovalle, Sosoon, Hyrkkäälle ja Nuojualle.
Niska muutettiin miehittämättömäksi seisakkeeksi vuonna 1951, vuoteen 1963 se toimi tavaraliikenteen seisakevaihteena ja sitten taas seisakkeena. Henkilöliikenne päättyi vuonna 1970 ja seuraavana vuonna liikennepaikka lakkautettiin. Ratahallintokeskus on kuitenkin varannut liikennepaikkanimen Niska ja lyhenteen Nsk uutta, suunniteltua liikennepaikkaa varten.
Sivuraiteet ja laiturirakennus on purettu.
Painin Euroopan-mestaruuskilpailut

Painin Euroopan-mestaruuskilpailut järjestetään vuosittain huhti-toukokuussa. Ensimmäisen kerran epäviralliset EM-kisat järjestettiin vuonna 1898, virallisia kisoja on järjestetty vuodesta 1911 lähtien. Naiset painivat ensimmäisen kerran euroopanmestaruuksista vuonna 1988, ja vuosittain naisten paini on ollut EM-ohjelmassa vuodesta 1996. Vuodesta 2005 lähtien kreikkalais-roomalainen paini, vapaapaini ja naispaini on järjestetty säännöllisesti samassa tapahtumassa samalla paikkakunnalla.
Painin EM-kilpailut.
Epäviralliset EM-kilpailut "kursiivilla".
Porsche Panamera

Porsche Panamera on Porschen valmistama, neliovinen ja nelipaikkainen sedan, jonka esiteltiin Shanghain autonäyttelyssä huhtikuussa 2009. Se on etumoottorinen ja taka- tai nelivetoinen, voimanlähteenään muokattu versio Cayennen 4,8-litraisesta V8-moottorista joko turboahdettuna tai vapaastihengittävänä. Toukokuusta 2010 lähtien on saatavilla myös V6-moottoriset Panamera- ja Panamera 4 -mallit.
On huhuttu myös Porsche Carrera GT:n V10-moottorin kaltaisesta ratkaisusta, tosin tämä olisi kallista, ja Porschella ei toistaiseksi ole riittävästi kapasiteettia tarpeeksi suuren määrän valmistamiseen.
Nimi "Panamera" on johdettu, samoin kuin Carrera-nimi, Meksikossa järjestetyistä Carrera Panamericana -urheiluautokilpailuista.
48 tuntia

48 tuntia ("48 Hrs.") on Walter Hillin ohjaama toimintaelokuva vuodelta 1982. Pääosassa ovat Nick Nolte ja Eddie Murphy, jolle rooli oli uran ensimmäinen.
Elokuvaa pidetään yleisesti ensimmäisenä elokuvana joka edusti "buddy cop" -genreä eli toimintaelokuvaa jossa kaksi täysin erilaista miestä joutuvat tekemään yhteistyötä. Genren edustajia ovat muun muassa "Tappava ase", "Bad Boys" ja "Rush Hour". 
Elokuva sai vuonna 1990 jatko-osan "Toiset 48 tuntia".
Juoni.
Elokuva kertoo alkoholisoituneesta ja kovaotteisesta poliisista nimeltä Jack Cates, jota vaivaa työn lisäksi myös entinen tyttöystävä. Cates saa tehtäväkseen tutkia outoa poliisimurhien sarjaa, mutta tappaja tuntuu kuitenkin olevan jatkuvasti edellä poliiseja. Tehtävä tuntuu melkein mahdottomalta, mutta Cates ei halua luovuttaa. Samaan aikaan Reggie Hammond -niminen pikkurikollinen viruu vankilassa. Hänellä on yhteyksiä suuntaan jos toiseen ja poliisit saavat idean, että Hammond saisi auttaa Catesia tappajan kiinniottamiseksi. Vankilassa Cates suostuttelee Hammondin tehtävään mukaan, mutta kaksikolla on aikaa vain 48 tuntia ottaa tappaja kiinni, jonka jälkeen Hammond palaa vankilaan.
Arvioita.
Suomessa aikalaisarviot "48 tunnista" olivat melko nihkeitä. Kymmenestä suomalaisesta ensi-iltakriitikosta yksi antoi sille kolme tähteä, neljä kaksi tähteä, kaksi yhden tähden ja kolme ei ollut arvioinut elokuvaa. Keskiarvoksi tuli "Projektio"-lehden laskukaavalla 1,86 tähteä neljästä.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Kari Salminen sanoo elokuvan olevan urbaanin pula-westernin raskasta sarjaa ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
John Simm

John Ronald Simm (s. 10. heinäkuuta 1970 Leeds, Iso-Britannia) on englantilainen näyttelijä ja muusikko. Hän on näytellyt televisiosarjassa Sam Tylerina televisiosarjassa "Life on Mars" ja Tohtorin arkkivihollisena Mestarina televisiosarjassa "Doctor Who". 
Simm on naimisissa näyttelijä Kate Magowanin kanssa, ja heillä on tytär ja poika.
Trouble (Whitesnaken albumi)

Trouble on brittiläisen Whitesnake-yhtyeen vuonna 1978 julkaistu albumi. Laulaja David Coverdalen mukaan levy sai nimensä hänen ensimmäisen lapsensa samanaikaisesta syntymästä. "Trouble" oli myös ensimmäinen Whitesnake-levy, jolla soittaa kosketisoittaja Jon Lord. Hän oli aiemmin kuulunut David Coverdalen kanssa Deep Purple -yhtyeeseen.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Vuoden 2006 painoksen bonuskappaleet ("Snakebite" -EP)
Joensuun laulujuhlat

Joensuun laulujuhlat oli Joensuun kaupungin vuosina 1981–1997 järjestämä musiikkipainotteinen festivaalitapahtuma. Laulumusiikilla oli vain pieni sija ohjelmistossa; festivaali oli musiikkipainotteinen, mutta myös muut taiteenlajit olivat edustettuina. Tapahtuma päätettiin lopettaa 1997 sen tuottaman 950 000 markan (noin 160 000 euron) tappion vuoksi.,
Laulujuhlia dokumentoitiin muun muassa juhlakirjajulkaisuin (Vuoden 1992 laulujuhlat kirjassa: Suomi 75 soi!) ja monin musiikkiäänittein (esimerkiksi LP-levylle: "Joensuun laulujuhlat 84", Joelp 84). 
Konserttien ja tapahtumien pitopaikkoja olivat muun muassa Joensuun laulurinne, Carelia-sali, Karjalantalo, Joensuun kaupunginteatteri, teatteriravintola, konservatorion sali, Joensuun taidemuseon sali ja tori.
Vuonna 1987 Joensuun laulujuhlat päätti yrittää juhannusajan rock-tapahtumana ja isona kilpailijana Ilosaarirockille.
Kaupungin järjestelypäällikkö Aulis Järvinen ehdotti, että tulevina vuosina laulurinteen rock-tapahtumasta voisi tehdä valtakunnallisen tapahtuman jopa 50 000 hengelle. Paria viikkoa myöhemmin kaupunginjohtaja
Aaro Heikkilä tuuletteli asiaa Ilta-Sanomien haastattelussa. Kuitenkin vasta 1993 kuului rock-juhannus mukaan laulujuhlien festivaalitarjontaan.
Evraz Group

Evraz Group () () on Venäjän suurin ja yksi maailman suurimmista teräsyhtiöistä. Yhtiö valmisti vuonna 2006 terästä 16 miljoonaa tonnia. Evraz on vahvasti vertikaalisesti integroitu ja se hallitsee sekä rautamalmin louhintaa että koksin valmistusta.
Yhtiö on listattu Moskovan ja Lontoon pörsseissä. Sen osakkeista 14,3 % on vapailla markkinoilla.
Evraz on ostanut Pohjois-Amerikasta vuonna 2006 kiskoja ja putkia valmistavan Oregon Steelin, Claymont Steelin Delawaresta ja maaliskuussa 2008 IPSCOn.
Vapaasotilas (shakki)

Shakissa vapaasotilas tarkoittaa sotilasta, jolla ei ole yhtään vastustajan sotilasta estämässä sen etenemistä viimeiselle riville korottumaan. Toisin sanottuna sillä ei ole edessään samalla tai viereisillä linjoilla vastustajan sotilaita. Vapaasotilaan saaminen etenkin kuningasloppupeliin on iso etu, sillä se sitoo vastustajan kuninkaan estämään sotilaan korottamisen.
Vapaasotilasta, joka on suojattu omalla toisella sotilaalla, kutsutaan tuetuksi vapaasotilaaksi.
Esimerkki pelistä.
Valkealla on laudan vasemmalla puolella vapaasotilas. Hän voittaa etenemällä sotilaallaan, jolloin mustan kuninkaan täytyy siirtyä lyömään se. Sillä aikaa valkea käy mustan sotilaiden kimppuun.
1. Kd4 Kd6
2. a5 f6
3. a6 Kc6
4. a7 Kb7
5. Kd5 h4 (jos 5... f5 6. h4 voittaa)
6. Ke6 1-0 ().
Tony Accardo

Antonino "Joe Batters" Accardo alias Big Tuna (28. huhtikuuta 1906 – 22. toukokuuta 1992) oli italialais-yhdysvaltalainen mafiapäällikkö.
Accardo oli Chicagon mafian keskushenkilöitä ja Yhdysvaltain historian pisimpään toiminut mafiapäällikkö. Accardo nousi Chicagon mafian virkaan jo vuonna 1943 ja oli kuolemaansa 1992 asti organisaation johdossa.
Accardo toimi jo nuorena rikollisuudelle ja kuului erilaisiin jengeihin. Jo kahdenkymmenen ikäisenä hän kuului Al Caponen parhaisiin palkkamurhaajiin. Caponen jouduttua vankilaan veropetoksesta vuonna 1931 rikollisorganisaation johtoon nousi Frank Nitti. Myös Accardo alkoi nousta mafian arvoasteikossa ja pääsi käsiksi isompiin bisneksiin. 1930-luvulla Accardo nousi kapteeniksi eli niin sanotuksi caporegimeksi ja 1940-luvun alussa hän oli jo mafiapomo.
Accardon ollessa johdossa hän muun muassa laajensi merkittävästi mafian silloista liiketoimintaa Chicagossa ja aloitti myös uusia toimia Las Vegasissa. Accardo oli nostanut mafian voimakkaaksi ja siihen aikaan Las Vegasissa jopa mafia vaati veroa jokaiselta henkilöltä, joka oli tehnyt kadulla jonkun rikoksen.
1950-luvulla Accardo piti melko matalaa profiilia ja jättäytyi väliaikaisesti pois pomon tehtävistä, jolloin paikalle asettui Sam Giancana. Accardo piti silti paikkansa liikeasioissa ja siirtyi neuvonantajaksi eli niin sanotuksi consigliereksi.
Vuonna 1975 mafia kyllästyi pomonsa Giancanan elämäntyyliin ja hänet tapettiin kotitalonsa kellarissa ampumalla ensin niskaan ja sen jälkeen kuusi kertaa päähän. Kun pomot Sam Battaglia ja Jackie Cerone joutuivat kumpikin vankilaan, Accardo päätti ottaa taas haltuunsa pomon paikan.
Accardo toimi Chicagon mafian päällikkönä melkein 50 vuotta. Hän kuoli 86-vuotiaana kotikaupungissaan Chicagossa sydänhalvaukseen. Vielä viimeisinä vuosinaankin Accardo toimi yhä mafialle. Häntä on usein kuvattu viisaaksi, mutta äkkipikaiseksi mieheksi. Chicagon entinen mafiapäällikkö Paul Ricca totesi joskus Accardosta, että "hänellä on enemmän älyä aamiaisella kuin Caponella koko päivänä".
Accardo haastettiin elämänsä aikana useita kertoja oikeuteen, mutta jokaisesta oikeudenkäynnistä hän selvisi ilman tuomiota. Tämä johtui hänen vähäpuheisuudestaan, jonka johdosta myös yleisö näki hänet harmittomana.
Sinikka Tarvainen

Sinikka Tarvainen-Kahl (s. 1958) on suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän on työskennellyt toimittajana Oulussa sekä kirjeenvaihtajana Brysselissä, Nairobissa, Madridissa, Johannesburgissa ja Bogotássa. Hän on tehnyt tutkimusta lisäksi Afrikan länsiosissa muun muassa Beninissä, Togossa, Nigeriassa, sekä Kuubassa, Haitissa ja Yhdysvalloissa, joissa hän on perehtynyt voodoo-kulttuureihin ja elänyt niiden parissa. Tarvainen on tutkinut myös intiaanikulttuureja Kolumbiassa. 
Tarvainen on kirjoittanut viisi kirjaa afrikkalaisista ja latinalaisamerikkalaisista hengellisistä perinteistä.