Idris I

Idris I (Mohammed Saied Idris as-Senussi; 12. maaliskuuta 1889 – 25. toukokuuta 1983) oli ainoa Libyan kuningas vuosina 1951–1969. Hän oli senusien suufiveljeskunnan perustajan Muhammad ibn Ali as-Senussiin (1787–1859) pojanpoika ja yksi senusien johtajista.
Varhainen elämä.
Idris syntyi vuonna 1889 Jaghbubissa. Hänen isänsä oli Muhammad al-Mahdi as-Senussi ja äiti Aisha bint Muqarrib al-Barasa.
Ottomaanien sulttaani Abd-ul-Hamid II:n lähettämä Azmzade Sadik El Mueyyed alkoi neuvotella suhteiden luomisesta kyrenaikalaisten kanssa. Tämän tarkoituksena oli vastavaikuttaa eurooppalaisten valtaan Afrikan jaon jälkimainingeissa. 1900-luvulle tultaessa senusit olivat saaneet perustettua hallinnon Kyrnaikaan, joka vastasi muun muassa verojen keräämisestä ja pyhiinvaellueksien järjestämisestä.
Idris nimitettiin isänsä seuraajaksi senusien johtajana vuonna 1902. Virallisesti hän aloitti virassa kuitenkin vasta 1916 sen jälkeen, kun hän oli suorittanut pyhiinvaelluksensa Mekkaan. Vuosina 1902–1916 senuseja johti virallisesti Idrisin vanhempi serkku sijaishallitsijana.
Sota italialaisia vastaan.
Jo ennen ensimmäistä maailmansotaa britit tunnustivat hänet Kyrenaikan emiiriksi, minkä myös italialaiset tunnustivat 1920. Idris ponnisteli neuvotellakseen maakunnalleen itsenäisyyden. Vuonna 1922 Italia aloitti kuitenkin sodan ja Idris pakeni Egyptiin, josta käsin senusit kävivät sissisotaa italialaisia vastaan. Vuonna 1942 hän palasi Libyaan brittijoukkojen mukana ja muodosti hallituksen.
Kun Rommelin johtamat saksalaisetkin voitettiin, Idris palasi pääkaupunkiinsa Bengasiin. Hänet kutsuttiin myös Tripolitanian emiiriksi, mistä alkoi nykyisen Libyan yhdistäminen. Idris neuvotteli brittien ja YK:n kanssa maan itsenäisyydestä, joka tunnustettiin 24. joulukuuta 1951 ja Idris julistettiin Libyan kuninkaaksi.
Kuninkaana.
Arabinationalistien pettymykseksi Idris piti yllä läheisiä suhteita Britanniaan ja Yhdysvaltoihin, jopa silloin kun britit hyökkäsivät Egyptiin vuoden 1956 Suezin kriisissä. Länsimaiden lisäksi myös Turkki oli läheinen liittolainen. Uhan hänen asemalleen tuotti kyvyttömyys saada miespuolista jälkeläistä kruununperijäksi.
Öljyä löydettiin vuonna 1959, minkä johdosta talous lähti nopeaan kasvuun. Toinen merkittävä tulonlähde valtiolle olivat Yhdysvaltain sotilastukikohdat maassa sekä Yhdysvaltain myöntämä kehitysapu.
Kuninkaana Idris oli konservatiivinen, mutta länsimielinen. Hän pyrki säilyttämään perinteisen libyalaisen kulttuurin, mutta vetäytyi itse suurimmaksi osaksi pois julkisesta elämästä pitäen hovia Tobrukissa. Käytännössä valtaa piti libyalainen oligarkia, joka koostui paikallisyhteisöjen varakkaista ja vaikutusvaltaisista johtajista. Nämä eivät juurikaan tuleet toimeen keskenään, mutta tukivat kuitenkin kuningasta. Myös armeijan rooli päivän politiikassa oli huomattava. Merkitttävä osa libyalaisista osoitti uskollisuutta ensisijaisesti klaanilleen tai lähialueelleen eikä valtiolle.
Vallankaappaus.
Kuninkaan vanhetessa hänen terveytensä alkoi rapistua. 1. syyskuuta 1969, kun hän oli Turkissa hoidossa, Libyan armeija syrjäytti hänet eversti Muammar Gaddafin johdolla verettömässä vallankaappauksessa. Idris luopui kruunusta, jolloin hänen seuraajakseen tuli automaattisesti perijä Sayyid Hasan ar-Rida al-Mahdi as-Sanussi mutta vain päivän ajaksi, kun Libya julistettiin tasavallaksi.
Uusi hallinto langetti Idrisille kuolemantuomion poissaolevana vuonna 1974.
Viimeiset vuodet ja jälkimaine.
Idris lähti Turkista vuokraamallaan laivalla Kreikkaan ja asettui lopulta asumaan Egyptiin, josta hän sai turvapaikan. Hän kuoli Kairossa 1983. Idris on haudattu Medinaan, Saudi-Arabiaan.
Idrisiä on kuvailtu hyväntahtoiseksi, mutta vastahakoiseksi hallitsijaksi. Sen sijaan häntä kiinnostivat opiskelu ja uskonto. Idris oli harras muslimi ja otti uskonnon harjoittamisen vakavasti. Libyan kuningaskunnan perustamispäivän (24. joulukuuta) juhliminen oli Gaddafin aikana kielletty. Libyan sisällissodan alettua erilaisissa mielenosoituksissa on nähty Idrisin muotokuvia.
Kunnianosoituksia.
Ulkomaalaiset.
Lähde: