Boeing F/A-18E/F Super Hornet

Boeing F/A-18E ja F/A-18F Super Hornet ovat kaksimoottorisia, lentotukialuksilta toimimaan pystyviä monitoimihävittäjiä, jotka perustuvat McDonnell Douglas F/A-18 Hornetiin. Yksipaikkainen E- ja kaksipaikkainen F-versio ovat suurempia ja edistyksellisempiä kuin alkuperäinen Hornet eli A-, B-, C- ja D-versiot.
Super Hornetissa on sisäinen 20 mm:n kiertäväputkinen M61 Vulcan -konetykki, ja se voi kantaa ilmataisteluohjuksia ja ilmasta maahan -aseita. Polttoainetta voidaan tankata enintään viiteen lisäpolttoainesäiliöön, jolloin kone voidaan varustaa myös ilmatankkauskoneeksi lisäämällä ulkoinen tankkausjärjestelmä.
McDonnell Douglasin alun perin suunnittelema ja tuottama Super Hornet teki ensilentonsa vuonna 1995. Konetyypin hidas tuotanto alkoi vuoden 1997 alussa ja täysivauhtinen tuotanto syyskuussa 1997 McDonnell Douglasin ja Boeingin fuusion jälkeen. Yhdysvaltain laivasto otti Super Hornetin käyttöön vuonna 1999. Se korvasi Grumman F-14 Tomcatit, jotka poistuivat käytöstä vuonna 2006. Super Hornet on ollut palveluskäytössä Hornetin rinnalla. Australian kuninkaalliset ilmavoimat, jonka päähävittäjäjärjestelmä on ollut F/A-18A Hornet, tilasi vuonna 2007 F/A-18F Super Horneteja korvatakseen ikääntyneet General Dynamics F-111C -koneensa. Super Hornetit tulivat käyttöön Australiassa joulukuusta 2010 ja Super Hornetin elektronisen sodankäynnin versio EA-18G Growlerit huhtikuusta 2019 lähtien.
Super Hornet ja Growler olivat ehdokkaina Suomen HX-hävittäjähankkeessa, jonka tarkoituksena oli korvata Suomen ilmavoimien käytössä olevat F/A-18C/D Hornetit, mutta eivät tulleet valituiksi. Kilpailutuksen voitti Locheed Martinin F-35.
Kehitys ja tuotanto.
Heinäkuussa 1987 Yhdysvaltain puolustusministeriö määräsi Yhdysvaltain laivaston ja ilmavoimien edustajat tutkimaan F/A-18- ja F-16-koneiden mahdollisuuksia täyttää aukko, jonka laivastolle muunnetun F-22 (NATF) ja A-12 koneiden käyttöönoton viivästyminen aiheutti. McDonnell Douglas esitti ratkaisunaan Hornet 2000 -ohjelmaa, jossa korjattaisiin alkuperäisen koneen lyhyt toimintamatka ja pienehkö asekuorma. Koneeseen asennettaisiin suuremmat siivet ja vakaimet, sisäiset lisätankit sekä voimakkaammat moottorit. A-12-koneen peruuntuminen aiheutti laivaston ilmavoimissa tarpeen A-6F:n suunnitelmien esiin nostamisen ja F-14D-koneiden valmistamisen.
Neuvostoliiton hajoaminen ja kylmän sodan päättyminen aiheutti Yhdysvaltain asevoimien uudelleen järjestelyjä sekä budjettileikkauksia, mikä lopullisesti lakkautti A-12- sekä NATF-ohjelmat. Laivasto esitti tukensa Hornet 2000 -hankkeelle, josta kehittyi F/A-18E Super Hornet. Laivasto vahvisti hankkeen rahoituksen 12. toukokuuta 1992, jolloin hankkeen kustannusarvioksi esitettiin miljoonaa dollaria. Operatiivinen kyvykkyys piti saavuttaa vuoteen 2000 mennessä ja lentotukialusoperaatiot ensimmäisellä laivueella 2003. Kongressi hyväksyi hankkeen kesäkuussa 1992 mahdollistaen suunnittelu- ja kehityshankkeen aloittamisen. Rahoituksesta 3,7 miljardia meni McDonnell Douglasille ja loput moottorivalmistaja General Electricille F-414-moottorin valmistamiseksi. Kongressi asetti katon konemallin hinnalle, mikä ei saisi ylittää 125 prosenttia F/A-18C-mallin hinnasta. Laivasto allekirjoitti lopullisen sopimuksen 7. joulukuuta 1992, johon sisältyi kolmen maakoekoneen valmistus. Näistä ST-50 staattisia testejä, DT-50 pudotuskokeita ja FT-50 vauriotestausta varten. Sopimukseen kuului lisäksi viisi yksipaikkaista F/A-18E- ja kaksi kaksipaikkaista F/A-18F-konetta.
Alustavat suunnitelmat tarkistettiin onnistuneesti 28. kesäkuuta – 2. heinäkuuta 1993, vaikka niissä olikin kaikkiaan 53 löydöstä. Kattavampi kriittinen tarkastelu tehtiin 13.–17. kesäkuuta 1994, jolloin suunniteltu kone läpäisi kaikki laivaston asettamat aikataulu-, hinta-, tekniikka-, luotettavuus- ja ylläpitovaateet. Northrop Grumman aloitti E1:n (BuNo 165164) keski/takarungon valmistamisen 24. toukokuuta 1994 Hawthornessa Kaliforniassa ja McDonnell aloitti työt eturungon kanssa St. Louisissa 23. syyskuuta. Kone valmistui 18. syyskuuta 1995 St. Louisissa Missourissa ja Fred Madenwald teki koneella ensilennon 29. marraskuuta.
Kone lähti helmikuussa 1996 Patuxent Riverin koelentokeskukseen koelentoja varten.
EA-18G Growler.
Boeing EA-18G Growler on yhdysvaltalainen lentotukialuksille tukeutuva elektronisen sodankäynnin lentokone, kaksipaikkaisen F/A-18F Super Hornetin erikoisversio. EA-18G korvasi Grumman EA-6B Prowlerit Yhdysvaltain laivaston palveluskäytössä. Growlerin elektronisen sodankäynnin kyvystä vastaa pääasiassa Northrop Grumman. EA-18G:n tuotanto aloitettiin vuonna 2007 ja se tuli operatiiviseen käyttöön Yhdysvaltain laivastossa loppuvuodesta 2009. Yhdysvaltain lisäksi Growleria on Australian kuninkaallisten ilmavoimien käytössä vuodesta 2017 lähtien yhteensä 12 konetta.
Growler vastaa lentosuoritusarvoiltaan tavanomaista Super Hornetia. Sen vuoksi Growler voi toimia häirintäkoneena sekä saattotehtävissä että perinteisesti taustalta. Growlerit pystyvät seuraamaan F/A-18-koneita kaikissa hyökkäystehtävän vaiheissa. Lisätäkseen Growlerin lennon vakautta elektronisen sodankäynnin tehtävissä Boeing muutti sen siiven johtoreunan sekä taittosaranoiden profilointia ja lisäsi siipiaidat.
Growlerista enemmän kuin 90 % on yhteistä Super Hornetin kanssa. Niillä on sama lentoranka, sama Raytheon AN/APG-79 AESA-tutka ja samoja asejärjestelmiä, kuten AN/AYK-22 ripustinpaikkojen hallintajärjestelmä. Suurin osa elektronisen hyökkäyksen laitteistosta on asennettu levylle, joka on poistetun 20 mm:n tykin paikalla, sekä siiven kärjissä. Yhdeksän ripustinta on käytettävissä aseistukselle tai häirintäsäiliöille. Lisätty elektroniikka sisältää siivenkärkien AN/ALQ-218-laajakaistavastaanottimet sekä ALQ-99 korkean ja matalan taajuuskaistan taktiset häirintäsäiliöt. Ne muodostavat yhdessä täyden spektrin elektronisen sodankäynnin laitteiston, joka pystyy löytämään kaikki tunnetut ilmatorjuntauhat ja häiritsemään niitä. Nykyiset säiliöt eivät välttämättä riitä tulevia uhkia vastaan.
Advanced Super Hornet.
Advanced Super Hornet (ASH) on Boeingin esitys parannetulle mallille. Muutoksina aiempaan ovat muun muassa rungon muotojen mukaiset yläpuoliset lisäpolttoainesäiliöt (). Mallissa ulkoinen asekuorma voidaan sijoittaa häiveominaisuuksia parantaviin säiliöihin.
Boeing paljasti vuonna 2014 Super Hornetin hybridikonseptin, joka oli varustettu EA-18G Growlerin signaalintunnistuskyvyillä, jotka mahdollistivat hyökkäyskyvyn vastaanotinta käyttäen. Konsepti ei sisältänyt ALQ-99-häirintäsäiliötä. Kehitysversioihin voitaisiin lisätä pitkän matkan infrapunamaalinosoitussensori ja uusia maalinseurantamoodeja ilmauhkia vastaan.
Vuonna 2019 Boeing sai 4 miljardin dollarin sopimuksen Yhdysvaltain merivoimilta 78:n Block III Super Hornetin toimittamiseksi vuoden 2021 loppuun mennessä. Merivoimat suunnittelee vuosittaisia sopimuksia Boeingin kanssa kaikkien Block II -koneiden konvertoimiseksi Block III -versioiksi vuoteen 2033 mennessä.
Yhdysvaltain merivoimien tilaamien 110 Block III -koneen tuotanto alkaa vuonna 2020.
Block III -koneiden ominaisuuksiin kuuluu aktiivinen elektronisesti keilaava tutka (AESA).
Erot C/D -malliin.
Super Hornet on kookkaampi kuin aiempi malli (suluissa C/D-malli):
Suuremman kokonsa puolesta Super Hornet mahdollistaa suuremman polttoainekuorman kantamisen sisäisesti sekä ulkoisesti useamman lisäsäiliön käyttämisen samanaikaisesti.
Käyttäjät.
Jokaisella Yhdysvaltain laivaston VFA-laivueella on standardin mukaisesti 12 hävittäjäkonetta.
Potentiaaliset käyttäjät.
Espanja etsii 68‒72:ta hävittäjää korvaamaan EF-18A+/B+ Hornetit. Tarjouksen mahdollisia osallistujia ovat Eurofighter Typhoon, Dassault Rafale, Boeing F/A-18E/F Block III ja Lockheed Martin F-35 Lightning II.
Lokakuussa 2016 Intia otti tiettävästi vastaan kolme pyytämätöntä tarjousta MiG-21- ja MiG-27-koneiden korvaamiseksi. Tarjousten joukossa oli myös Super Hornet. Helmikuussa 2018 Intian merivoimien ilmoitettiin olevan kiinnostuneita Super Hornetista tukialushävittäjäksi kehitteillä olevaan Vishal-luokan lentotukialukselle. Super Hornet kilpailee nyt kuuden muun konetyypin kanssa Intian mediassa MMRCA 2.0:na tunnetussa hankintakilpailussa, jossa on tarkoitus hankkia 114 monitoimihävittäjää Intian ilmavoimille. Joulukuussa 2020 Boeing ilmoitti Super Hornetin onnistuneesta startista hyppyristä huomauttaen, että konetyyppi sopii Intian merivoimien STOBAR-lentotukialuksille.
Vuoden 2015 Kanadan liittopäivävaalien tuloksena uusi Liberaalipuolueen muodostama hallitus ilmoitti, että se aloittaa kilpailun CF-18-laivaston korvaamiseksi. Vaalitaiston aikana puolueen johtaja Justin Trudeau sanoi, että hänen hallituksensa ei osta F-35:ttä. Hallitus ilmoitti 22.11.2016 aikomuksestaan hankkia 18 Super Hornetia väliaikaisratkaisuksi. Kanada lähetti 14.3.2017 tarjouspyynnön 18 Super Hornetista. Syyskuussa 2017 Yhdysvaltain ulkoministeriö antoi Kanadalle luvan ostaa 10 F/A-18E- ja 8 F/A-18F- (tai EA-18G-) -konetta tukivarusteineen, varaosineen ja aseineen. Sovittu hinta 18 koneesta oli yhteensä 1,5 miljardia Kanadan dollaria tai noin 83,3 miljoonaa Kanadan dollaria koneelta. Tukivarusteiden, varaosien, aseiden ja koulutuksen hinta nosti kokonaishinnan 6,3 miljardiin Kanadan dollariin.
Boeing tarjosi Super Horneteja Malesialle vuonna 2002 osana käytössä olevien Hornetien takaisin ostoa. Koneiden hankinta kuitenkin pysäytettiin vuonna 2007, kun hallitus päättikin ostaa Suhoi Su-30MKM -koneita. Mutta Malesian kuninkaallisten ilmavoimien komentajan, kenraali Nik Ismail Nik Mohamaedin mukaan ilmavoimat ei ollut suunnitellut Super Hornetien hankinnan lopettamista. Hänen mukaansa puolustushaara tarvitsee sellaisia koneita.
Saksa tarvitsee korvaajaa ikääntyvälle Panavia Tornado -laivastolle, joka sisältää sekä Tornado IDS- (rynnäkkökone) että ECR- (elektronisen sodankäynnin ja kohdetiedustelun erikoiskone) versiot. Saksa teki valintansa neljän konetyypin joukosta: F-35, Eurofighter, Super Hornet ja Growler.
Huhtikuussa 2020 Saksan puolustusministeri ilmoitti suunnitelmasta korvata Tornado-koneet 30 Super Hornetilla, 15 Growlerilla ja 55 Eurofighterilla. Puolustusministeriön mukaan kauppa ei kuitenkaan ole selvä ja siitä kiistellään. Super Hornet ei ole sertifioitu laukaisemaan B61-ydinpommeja, mutta Boeingin Super Hornet -ohjelman johtajan mukaan yhtiö toimii Yhdysvaltain hallituksen kanssa, jotta Saksan vaatimukset voidaan täyttää sen esittämässä aikataulussa.
Kesäkuussa 2015 puolustusministeriön asettama työryhmä ehdotti HX-hävittäjähankintaohjelman aloittamista Ilmavoimien nykyisen F/A-18C/D Hornet -laivaston korvaamiseksi, koska niiden käyttöikä päättyy 2020-luvun lopussa. Suomi sai tietopyyntövastaukset viidestä konetyypistä: Boeing F/A-18E/F Super Hornet, Dassault Rafale, Eurofighter Typhoon, Lockheed Martin F-35 Lightning II ja Saab JAS 39 Gripen. HX-hävittäjähankkeessa on ollut kolme tarjouskierrosta, ensimmäinen vuosina 2018-2019, toinen vuosina 2019-2020 ja kolmas vuonna 2021. Kaikki tietopyyntöön vastanneet ehdokkaat jättivät myös lopullisen tarjouksen.
F/A-18E, F/A-18F ja EA-18G osallistuivat yhden viikon ajan Tampere-Pirkkalan lentotukikohdasta HX-hävittäjähankintaohjelman todentamistapahtumaan helmikuussa 2020. Arviointi päättyi 28. helmikuuta.