Jack Nicholson

John Joseph ”Jack” Nicholson (s. 22. huhtikuuta 1937 Neptune City, New Jersey, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu elokuvanäyttelijä. Hän on ollut elokuvissa neuroottisten ja aggressiivistenkin henkilöhahmojen tulkitsijana useimmiten antisankarin tai häviäjän roolissa. Nicholsonista tuli ajan myötä myös metodinäyttelemisen harjoittaja. Hänen roolisuorituksiaan on muun muassa elokuvissa "Easy Rider – matkalla" (1969), "Chinatown" (1974), "Yksi lensi yli käenpesän" (1975), "The Shining – Hohto" (1980), "Batman" (1989) ja "Elämä on ihanaa" (1997). Nicholson teki toistaiseksi viimeisen roolinsa elokuvassa "How Do You Know" (2010).
Nuoruus.
Jack Nicholson syntyi New Jerseyssä 1937. Hänen biologinen äitinsä oli newjerseyläinen tanssija ja showtyttö June Frances Nicholson, joka oli Jackin syntyessä vain 17-vuotias ja epävarma lapsen isän henkilöllisyydestä. Välttääkseen Jackia saamasta aviottoman lapsen leimaa Junen omat vanhemmat suostuivat kasvattamaan tyttärenpoikansa omanaan. Jackille kerrottiin, että hänen isoäitinsä Ethel May Nicholson oli hänen oikea äitinsä. Hänelle selvisi vasta 1975, että siskona esiintynyt June Nicholson oli todellisuudessa hänen äitinsä. June ja isoäiti Ethel olivat tuolloin jo kuolleet. Jack Nicholsonin isästä ei ole varmuutta, mutta todennäköisesti isä oli joko June Nicholsonin aviomies Donald Furcillo tai manageri Eddie King.
Ura.
Alku ja nousu tähteyteen.
Nicholson kasvoi Neptune Cityssä New Jerseyssä ja muutti ennen lukion alkamista perheineen Spring Lakeen. High schoolin jälkeen Nicholson muutti Los Angelesiin. Hän sai työpaikan Hanna-Barberan toimistosta MGM:n sarjakuvastudiolla. Hänelle tarjottiin vakiopaikkaa sarjakuvantekijänä, mutta kiinnostus näyttelemiseen sai hänet kieltäytymään. Hän alkoi ensimmäisen kerran näytellä Players Ring Theater -nimisessä ryhmässä. Nicholson sai pian ensimmäisen elokuvaroolinsa Roger Cormanin elokuvasta "The Cry Baby Killer" (1958). Hän esiintyi muissakin Cormanin elokuvissa, joista merkittävin oli vuoden 1960 "Pieni kauhukauppa". Nicholson alkoi olla jo tunnettu nimi b-elokuvissa, ja hän oli myös näyttämöharjoittelijana ja esiintyi pienissä rooleissa saippuasarjoissa.
Nicholson laajensi nopeasti elokuvauraansa käsikirjoittamiseen ja ohjaamiseen. Hänen ensimmäinen käsikirjoituksensa oli vuoden 1963 "Thunder Island". Ohjaaja Monte Hellman teki Nicholsonin kanssa neljä elokuvaa 1960-luvun puolivälissä, ja niistä lännenelokuvan "He ratsastivat läpi luotisateen" Nicholson oli sekä käsikirjoittamassa että tuottamassa. Seuraavaksi hän käsikirjoitti Cormanin psykedeelisen "Tripin" ja juonettoman musiikkiteollisuussatiirin "Head", jossa esiintyi The Monkees. Tähdeksi Nicholsonin nosti sivuosarooli klassikkoelokuvassa "Easy Rider – matkalla" (1969). Alkoholisoituneen lakimiehen rooli toi hänelle myös Oscar-ehdokkuuden parhaasta miessivuosasta.
1970- ja 1980-lukujen huippuvuodet.
Nicholsonin asema Hollywoodin tähtinäyttelijänä vakiintui lopullisesti Bob Rafelsonin elokuvalla "Rajut kuviot" (1970), josta hän oli ehdokkaana parhaan miespääosan Oscar-palkintoon. 1970-luku oli muutenkin Nicholsonin uran huippuhetki, sillä hän esiintyi vuosikymmenen aikana useissa klassikkoelokuvissa.
Vuonna 1971 ilmestynyt "Sähinää, se sanoi" oli Nicholsonin ensimmäinen ohjaustyö. Elokuvan kriitikkovastaanotto oli nuiva, ja Nicholson palasi seuraavana vuonna näyttelijäksi elokuvassa "Vain unelmilla on siivet". "Saattokeikasta" (1973) Nicholson oli jälleen Oscar-ehdokkaana ja hänet palkittiin Cannesin elokuvajuhlien parhaan miesnäyttelijän palkinnolla. Hän sai jälleen Oscar-ehdokkuuden Roman Polańskin neo-noirista "Chinatown" (1974), jossa hän esitti etsivä Jack Gittesiä. Seuraavana vuonna Nicholson esiintyi Michelangelo Antonionin elokuvassa "", musikaalissa "Tommy", komediassa "Akka jota ei saatu hengiltä" ja Miloš Formanin elokuvassa "Yksi lensi yli käenpesän", josta Nicholson sai lopulta parhaan miespääosan Oscar-palkinnon. Hän esitti siinä Randall Patrick McMurphyä, rauhatonta mielisairaalaan lähetettyä vankia.
Nicholson esiintyi 1977 idolinsa Marlon Brandon kanssa elokuvassa "Missouri". Se ei kuitenkaan menestynyt, kuten ei myöskään Nicholsonin seuraava ohjaustyö "Mitäs täällä roikut Henry Moon?" Stephen Kingin romaaniin perustunut Stanley Kubrick -elokuva "The Shining – Hohto" oli jälleen Nicholsonin tunnetumpia rooleja. Siinä hän esittää kirjailija Jack Torrancea, joka syrjäisen hotellin huoltajana ajautuu väkivaltaan syrjäytymisen ja turhautumisen kautta.
"Hohdon" jälkeen Nicholsonin seuraavia elokuvia olivat "Postimies soittaa aina kahdesti", "Punaiset", josta hän oli Oscar-ehdokkaana, "Raja" ja "Hellyyden ehdoilla", jossa hän esittää entistä astronauttia, joka itsepintaisesti yrittää leskinaapuriaan (Shirley MacLaine). Nicholson palkittiin parhaan miessivuosan Oscarilla elokuvasta. Hän oli jälleen ehdolla miespääosaan Oscariin mustasta komediasta "Prizzin kunnia". "Sydän karrella" ei pärjännyt niin hyvin, mutta "Karhiaisesta" hän oli jälleen Oscar-ehdokkaana. Vuosikymmenen lopulla Nicholson esiintyi Jokerina Tim Burtonin "Batmanissa".
1990-luvulta eteenpäin.
Nicholson ohjasi 1990 kauan odotetun ja monesti siirretyn "Chinatownin" jatko-osan "Chinatown II", jossa myös näytteli pääosaa. Sitä seurasi 1992 kolme elokuvaa, huonot arviot saanut "Koirat karvoissaan", Jimmy Hoffan henkilökuva "Hoffa" ja "Kunnian miehiä". Viimeksi mainitussa hän esitti sotilastukikohdan murhaa salailevaa upseeria ja sai siitä uransa kymmenennen Oscar-ehdokkuuden.
Nicholsonille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1994. Roolit elokuvissa "Wolf" ja "Emily on poissa" seurasivat 1994 ja 1995. Nicholson palasi 1997 "Iltatähdessä" elokuvan "Hellyyden ehdoilla" rooliin. Samana vuonna ilmestyi Tim Burtonin ohjaama tieteisparodia "Mars hyökkää!", jossa Nicholson esitti Yhdysvaltain presidenttiä. James L. Brooksin ohjaamassa romanttisessa komediassa "Elämä on ihanaa" Nicholson esitti pakko-oireista ja homofobista kirjailijaa, joka ihastuu Helen Huntin esittämään yksinhuoltajatarjoilijaan. Hänet palkittiin siitä uransa kolmannella Oscar-palkinnolla, ja hän nousi palkinnon myötä eniten Oscareita saaneeksi miesnäyttelijäksi. Samalla hän ohitti myös Laurence Olivierin eniten ehdokkuuksia saaneena miesnäyttelijänä.
Brooksin elokuvan jälkeen Nicholson piti neljän vuoden tauon ja palasi elokuvarooleihin Sean Pennin elokuvassa "The Pledge – kunniasanalla". Vaikka Nicholsonin roolisuoritusta pidettiinkin vaikuttavana, uransa 12. Oscar-ehdokkuuden hän sai vasta seuraavana vuonna elokuvasta "About Schmidt". Seuraavaksi hän esiintyi Adam Sandlerin kanssa komediassa "Anger Management" ja Diane Keatonin vastaparina romanttisessa elokuvassa "Jotain annettavaa". Sen jälkeen Nicholson piti kolmen vuoden tauon ja esiintyi 2006 rikollispomona Martin Scorsesen "The Departedissa". Seuraavana vuonna hän esitti kuolevaa syöpäpotilasta komediassa "Nyt tai ei koskaan", ja 2010 hän näytteli elokuvassa "How Do You Know".
Nicholson kertoi vuonna 2013, ettei hänellä ole enää samanlaista intoa tehdä näyttelijän töitä kuin aiemmin. Lisäksi naisten suurena hurmurina tunnettu Nicholson tuntee jo itsensä vanhaksi ja kyvyttömäksi enää iskeä naisia.
Yksityiselämä.
Nicholson tunnetaan elokuviensa lisäksi useista suhteistaan, ja hänet on yhdistetty useisiin näyttelijöihin ja malleihin, kuten Susan Anspachiin, Lara Flynn Boyleen, Rachel Wardiin ja Candice Bergeniin. Nicholsonilla onkin viisi lasta neljän eri naisen kanssa. Nicholsonin ensimmäinen lapsi syntyi 1964 Nicholsonin ja hänen ainoan aviovaimonsa Sandra Knightin liitosta. Toinen lapsi, poika, syntyi 1970 suhteesta Anspachiin ja kolmas, tyttö, 1981 suhteesta malli Winnie Hollmaniin. Nicholsonin pitkäaikaisin suhde on näyttelijä Anjelica Hustoniin, jonka kanssa hän asui 1973–1983. Vaikka pari asuikin erillään vuodesta 1983, suhde jatkui vuoteen 1989, jolloin Huston sai tietää, että näyttelijä Rebecca Broussard odotti Nicholsonille lasta. Broussardin kanssa hän sai kaksi lasta, Lorrainen (s. 1990) ja Raymondin (s. 1992). Näyttelijän omaisuuden arvo on noin 400 miljoonaa dollaria. Nicholson keräilee myös taidetta. Hänen kokoelmansa arvoksi on veikkailtu yli 100 miljoonaa euroa. Näyttelijän kotoa löytyy muun muassa Pablo Picasson, Henri Matissen, Tamara de Lempickan sekä Andy Warholin taidetta.