tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lauttasaaren kirkko

Lauttasaaren kirkko sijaitsee Helsingissä, Lauttasaaren kaupunginosassa. Se vihittiin käyttöön 20. syyskuuta 1958. Kirkon suunnittelivat arkkitehdit Marja ja Keijo Petäjä, sisustuksen ja ehtoolliskaluston suunnitteli Ilmari Tapiovaara.
Rakennuskokonaisuus.
Rakennuskokonaisuudessa on kaksi kirkkosalia, joista suurempaa eli varsinaista Lauttasaaren kirkkoa käyttää suomenkielinen Lauttasaaren seurakunta. Pienempi kirkkosali oli ruotsinkielisen Johannes församlingin käytössä ja nimeltään S:t Jacobs kyrka. Ruotsinkielinen seurakunta luopui tiloistaan vuoden 2024 lopussa ja tilojen uudeksi käyttäjäksi tuli katolinen Pyhän Henrikin katedraaliseurakunta. Kahta kirkkosalia yhdistää siipirakennus, jossa on muun muassa kirkkoherranvirasto ja liikuntasali. 
Lauttasaaren kirkko sijaitsee loivan kallioisen rinteen päällä ja sen takana on Myllykallion viheralue. Kirkkoon johtavat sankarihauta-alueelta portaat, joita reunustavat kivimuurit. Kirkkosalit ja seurakuntatilat rajaavat kolmelta sivulta kirkkopihaa, jossa on muun muassa vesialtaaseen sijoitettu siirtolohkare ja istuskelupenkkejä. Kirkkopihan keskellä oleva korkea ja kapea torni on tärkeä Lauttasaaren maamerkki.
Sisustukseltaan Lauttasaaren kirkko on karun yksinkertainen. Alttariseinällä on risti. Kirkkosaliin mahtuu noin 700 sanankuulijaa.
Lauttasaaren kirkko on suojeltu 2004 kirkolliskokouksen päätöksellä.
Peruskorjaus.
Kirkon ensimmäisen peruskorjauksen pitäisi valmistua tammikuussa 2022. Hankkeen pääsuunnittelija on arkkitehti Anna Puisto Verstas Arkkitehdit Oy:stä ja toteuttaja Lujatalo Oy. Kallion varaan perustetun kirkon runko on paikalla valettua betonia, joten niiltä osin vanhat rakenteet voitiin säilyttää, mutta koko talotekniikka täytyi uusia. Myös toiminnalliset muutokset olivat tarpeen, sillä ennen kaikkiin tiloihin ei ollut sisäpuolista yhteyttä, vaan niihin kuljettiin oman sisäänkäynnin kautta ulkoa. Peruskorjauksen jälkeen kaikkiin tiloihin pääsee sisäkäytävän kautta. Alun perin rakennuksessa oli myös asuntoja, mutta korjausten jälkeen tiloihin muuttaa Lauttasaaren musiikkiopisto. Kaikki vanha pyrittiin säilyttämään tai korjaamaan alkuperäistä vastaavaksi. Näin muun muassa Ilmari ja Marjatta Tapiovaaran suunnittelemat valaisimet kunnostettiin ja muutettiin led-valoilla toimiviksi. Koko peruskorjaushankkeen kustannuksiksi arvioitiin 18 miljoonaa euroa.
Walt Disney Concert Hall

 
Walt Disney Concert Hall on musiikkitalo Los Angelesissa. Rakennus vihittiin käyttöön 2003. Talon suunnitteli arkkitehti Frank Gehry. Rakennuksessa esiintyy Los Angeles Philharmonic Orchestra, jota johti 1992–2009 Esa-Pekka Salonen ja vuodesta 2009 venezuelalainen Gustavo Dudamel. 
Walt Disney Concert Hall on esiintynyt usein myös populaarikulttuurissa. Sen edustalla mm. kuvattiin yksi tosi-tv-sarjan "The Contender" jaksoista ja sen sisällä "Num3roiden" 3. kauden jakson "One Hour" päätöskohtaus, jossa FBI suorittaa panttivanginvaihdon kidnappaajan kanssa.
Desolation Boulevard

Desolation Boulevard on Sweet-yhtyeen marraskuussa 1974 julkaisema kolmas studioalbumi. Albumilla yhtye jatkoi suuntaustaan raskaampaan rockiin päin ja oli minimoinut suhteensa lauluntekijäkaksikkoon Nicky Chinn ja Mike Chapman; levy sisältää edellisen albumin tapaan vain kaksi parivaljakon kirjoittamaa kappaletta. Albumin tunnetuin kappale on kuitenkin Chinn/Chapman-käsialaa oleva singlejulkaisu, hitiksi erityisesti Euroopassa muodostunut "The Six Teens"
Levy sisältää muun muassa Mick Tuckerin yli kahdeksanminuuttisen rumpusoolon "Man with the Golden Arm", jota hän oli jo jonkin aikaa esittänyt yhtyeen konserteissa. Se on samalla ensimmäinen Sweet-kappale, jossa Tucker esiintyy päävokalistina, kahden lauseen verran. Albumilla on myös cover-versio The Who -yhtyeen kappaleesta "My Generation".&lt;ref name="Väisto &amp; Perttunen/45"&gt;Väistö &amp; Perttunen, s.45.&lt;/ref&gt;
Albumin kansikuva otettiin Länsi-Hollywoodissa Sunset Boulevardin ja Larrabee Streetin risteyksessä.
Menestys.
Albumin julkaisi Yhdysvalloissa ja Kanadassa Capitol Records seuraavana vuonna 1975 täysin eri kappalevalikoimalla ja hieman erilaisella kannella (kts. alemmat kuvat). Mukana oli muun muassa suuri hitti ja yhtyeen ehkä suurimmaksi klassikoksi noussut "The Ballroom Blitz". Se sisälsi myös paljon kappaleita edellisalbumilta, "Sweet Fanny Adams" (1974), koska "Sweet Fanny Adamsia" ei oltu julkaistu Pohjois-Amerikassa. 
Albumi myi Yhdysvalloissa hyvin (sijoitus 25.), kuten myös muun muassa Suomessa, missä levy oli korkeimmillaan albumilistan sijalla 9 joulukuussa 1974. Suurinta menestys oli Ruotsissa, jossa albumi nousi sijalle 2.
Levyn kappaleista kaksi julkaistiin singlenä sellaisenaan; balladimainen "The Six Teens" ja suoraviivainen rock "Turn It Down". Molemmat kappaleet olivat Chinn/Chapman-käsialaa. "The Six Teens" muodostui hitiksi nousten Isossa-Britanniassa singlelistan sijalle 9 ja Suomessa sijalle 8. Myös "Fox on the Run" julkaistiin singlenä, mutta uudelleen muokattuna versiona ja vasta vuoden 1975 puolella.
Vuonna 1975 albumista otettiin ensimmäiset uusintapainokset. Tuossa versiossa alkuperäinen "Fox on the Run" oli korvattu sen singleversiolla.
Kappaleet.
Euroopan-painos (RCA 1974).
A-puoli
B-puoli
Singlet.
The Six Teens.
Julkaistu: heinäkuu 1974, RCA
Listasijoitukset: 
Turn It Down.
Julkaistu: 1974, RCA
Listasijoitukset:
Fox on the Run.
Julkaistu: 1975, RCA (uusi singleversio)
Listasijoitukset:
Caernarfonin linna

Caernarfonin linna on Caernarfonissa, Pohjois-Walesissa sijaitseva linna, jonka Englannin kuningas Edvard I rakennutti valloitettuaan alueen vuonna 1283. Seuraavana vuonna hänen perijänsä Edvard II syntyi linnassa.
Caernarfonin linna on Unescon maailmanperintöluettelossa mukana yhtenä kuningas Edvard I:n rakennuttamista linnoista ja kaupunginmuureista Gwyneddissa. Se on rakennettu sekä palatsiksi että puolustuslinnaksi, ja sitä pidetään yhtenä hienoimmista keskiaikaisista rakennuksista.
Linna sijaitsee Seiont-joen suulla, Pohjois-Walesin ja Angleseyn välisen Menainsalmen eteläpäässä, noin 12 km Bangorista länteen. Sijainti oli Edwardin aikana strategisesti tärkeä. Sillä oli myös käytännön merkitystä, sillä rakennustavikkeet tuotiin vesitse. Paikalla oli jo aikaisemmin sijainnut sekä roomalaisten että normannien puolustusrakennelmia.
Linnaan rakennettin asumistiloja Kotkatorniin, Kuningattaren torniin, Kamarineidon torniin ja Mustaan torniin. Siihen tehtiin kaksi linnasalia: Suuri Linnasali ja Kuninkaantornin sali. Tarkoitus oli, että linnassa pystyisi asumaan kuninkaan vanhin poika hoveineen, ja majoittumaan myös vieraita seurueineen. Hoviväen lisäksi linnassa oli asuintilat vartijoille ja varuskunnalle. Linnan puolustus perustui sekä linnan omiin rakenteisiin että sitä ympäröivään kaupunginmuuriin. 
Linnan ulkonäkö poikkesi tuon ajan pyöreätornisista linnoista, sen tornit ovat kulmikkaita ja niiden ulkopinta on raidallinen, koska siinä on käytetty eri sävyisiä kivilajeja.
Strung Up

Strung Up on Sweet-yhtyeen marraskuussa 1975 julkaistu live- ja kokoelma-tupla-albumi. Sen livelevy nauhoitettiin 21. joulukuuta 1973 Rainbow-teatterissa Lontoossa ja studiolevy on koottu vuosina 1973–1975 julkaistuista singleistä.
Albumin kannet ovat avattavat, ja kansikuvan on suunnitellut Joe Petagno.&lt;ref name="Väistö/51–52"&gt;Väistö &amp; Perttunen: s. 51–52.&lt;/ref&gt; Kuvassa Sweetin jäsenet pitelevät käsissään yhtyeen muusikoiden mallisia sätkynukkeja. Kansi oli viittaus siihen, että yhtye ei ollut riippuvainen laulunkirjoittajatiimi Chinn/Chapmanista, vaan se kykeni musiikilliseen omavaraisuuteen. Alkuperäisen Britannian-painoksen mukana tuli lisäksi liite, joka puuttui Saksan-painoksesta.
Ensimmäisen LP:n livemateriaalin stereonauhoitus epäonnistui alun perin, koska rumpujen virvelin mikrofoni ei toiminut. Rumpali Mick Tucker nauhoitti myöhemmin "Strung Up"-albumin seitsemän livekappaleen virvelirummut uudelleen studiossa. Alkuperäinen, äänipöydästä käsin taltioitu mono-miksaus puolestaan oli onnistunut ja se julkaistiin vuonna 1999 CD:nä nimellä "Live at the Rainbow 1973". "Strung Up"-albumin vuoden 2016 laajennettu painos käyttää myös näitä mono-miksauksia bonuskappaleissa. 
Albumi julkaistiin alun perin Euroopassa, Aasiassa ja joissain Etelä-Amerikan maissa. Yhdysvalloissa se julkaistiin vasta vuonna 1997 CD-versiona. Sweet keskittyi vuonna 1975 "Desolation Boulevard"-albumin Yhdysvaltain version menestykseen ja "Strung Up" julkaistiin ajanpeluuksi pitämään yhtyeen nimeä yllä muissa maissa. 
CD-versiona albumi oli julkaistu Yhdysvaltojen lisäksi vain Japanissa nimellä "Anthology" vuosina 1992 ja 1998, kunnes vuonna 2016 albumi julkaistiin 2-CD:n ja 2-LP:n laajennettuna versiona Sonyn toimesta maailmanlaajuisesti. 
Kappaleet.
LP 1: Live.
A-puoli
B-puoli
LP 2: Studio.
A-puoli
B-puoli
Vuoden 2016 2-CD-versio.
CD 1 - Live 
CD 2 - Studio
Ilka Minor-Petrasko

Ilka Minor (s. 30. huhtikuuta 1975 Klagenfurt) on itävaltalainen ralliautoilun kartanlukija. Minorin suurimpiin saavutuksiin kuuluu muun muassa N-ryhmän Itävallan-mestaruus vuonna 2002. Manfred Stohl ja Ilka Minor valittiin Itävallassa vuoden moottoriurheilijoiksi vuonna 2005. Kaudella 2006 he ajoivat kolmanneksi Meksikon MM-rallissa ja sijoittuivat MM-sarjassa neljänneksi. Vuonna 2010 Minor siirtyi Henning Solbergin kartturiksi. Selkävamman vuoksi Minor joutui jättämään kauden väliin, mutta kuntoutui kaudelle 2011 ja voitti Michael ‘Beef’ Park Trophyn. Kaudella 2013 hän toimi Jevgeni Novikovin kartturina. Hän aloitti Novikovin kartturina jo kauden 2012 kisoissa, kun tämän vakiokartturi Denis Giraudet loukkaantui.
Kaudelle 2014 Minor palasi Henning Solbergin kartturiksi ja jatkoi tämän kanssa kauden 2019 loppuun. Kaudella 2020 Minor toimi niin ikään norjalaisen Eyvind Brynildsenin kartanlukijana Viron, Turkin ja Sardinian ralleissa sekä Monzan rallissa lähinnä Formula E kuljettajana tunnetun Maro Engelin kartanlukijana. Kauden 2021 avanneessa Monte Carlon rallissa Minor toimi itävaltalaisen WRC3 kuljettaja Johannes Keferböckin kartanlukijana.
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 1996

Jalkapallon EM-kisat 1996 järjestettiin Englannissa 8.–30. kesäkuuta 1996. Kyseessä oli historian kymmenes EM-turnaus, ja ensimmäinen, johon otti osaa 16 joukkuetta. Joukkuemäärä oli kaksinkertainen verrattuna edellisiin, vuoden 1992 EM-kisoihin. Jalkapallon kotimaa Englanti isännöi EM-kisoja ensimmäistä kertaa, ja kisojen slogan olikin "Football comes home." 
Karsinnat.
Englanti selviytyi kisoihin isäntämaana automaattisesti, loput 15 joukkuetta selvisi lopputurnaukseen karsintojen kautta. Ennätykselliset 47 joukkuetta lähti tavoittelemaan viittätoista kisapaikkaa. 1990-luvun alun poliittiset mullistukset olivat kasvattaneet maajoukkueiden määrää Euroopassa. Joukkueet oli jaettu kahdeksaan karsintalohkoon, joiden kaksi parasta selvisivät suoraan EM-lopputurnaukseen lukuun ottamatta kahta huonointa lohkokakkosta, joiden täytyi pelata toisiaan vastaan puolueettomalla kentällä. Kyseinen ottelu pelattiin Liverpoolissa Hollannin ja Irlannin välillä. Hollanti voitti 2–0 ja eteni kisoihin. Karsintojen suurimpiin yllätyksiin kuului vuoden 1994 MM-kisojen pronssijoukkue Ruotsin jääminen kisojen ulkopuolelle. Hallitseva Euroopan mestari Tanska sen sijaan selvisi kisoihin.
Lopputurnaus.
Alkulohkojen suurin yllätys oli Italian jääminen alkulohkoonsa. Vuoden 1994 MM-hopeajoukkue jäi lohkossaan kolmanneksi Saksan ja Tšekin taakse. Isäntämaa Englanti aloitti hiukan vaisusti pelaamalla 1–1-tasapelin Sveitsiä vastaan. Sen jälkeen isännät kuitenkin kaatoivat Skotlannin 2–0 ja Hollannin 4–1 ja pelasivat itsensä suosikkien joukkoon. Hallitsevan Euroopan mestarin Tanskan kisat päättyivät alkulohkon kolmanteen sijaan. Pudotuspelejä leimasi puolustusvoittoinen peli. Peräti neljä pudotuspeliottelua ratkaistiin rangaistuspotkuilla, mm. molemmat välierät. Saksa eteni loppuotteluun kaatamalla isäntämaa Englannin rangaistuspotkukilpailussa. Toisessa välierässä Tšekki voitti Ranskan. Loppuottelu oli siis Saksa-Tšekki. Joukkueet olivat kohdanneet jo alkulohkossa, tuolloin Saksa voitti 2–0. Finaali oli 90 minuutin pelin jälkeen tilanteessa 1–1. Englannin EM-kisat olivat ensimmäiset aikuisten arvokisat, joissa oli käytössä jatkoajan kultaisen maalin sääntö. Saksan Oliver Bierhoff teki jatkoajan viidennellä minuutilla EM-historian ensimmäisen kultaisen maalin, joka samalla ratkaisi Saksalle maan historian kolmannen Euroopan mestaruuden. 
A-lohko.
Jatkoon Englanti ja Alankomaat.
B-lohko.
Jatkoon Ranska ja Espanja.
C-lohko.
Jatkoon Saksa ja Tšekki.
D-lohko.
Jatkoon Portugali ja Kroatia.
Parhaat maalintekijät.
 5 maalia 
3 maalia
2 maalia
Matsuyama

Matsuyama () on Ehimen prefektuurin pääkaupunki. Se sijaitsee Shikokun saarella, Japanissa. Vuonna 2014 kaupungissa oli 515 992 asukasta ja sen pinta-ala oli 429,06 km², eli kaupungissa asui 1 203 asukasta neliökilometrillä. Matsuyama on valittu yhdeksi Japanin ydinkaupungeista.
Kaupungin tunnuksen on suunnitellut Izan Shimomura, ja siinä kuvataan vuori ja mänty. Matsuyaman symbolina toimiva kukka on kamelia.
1600-luvun alussa rakennettu Matsuyaman linna on kaupungin suosituimpia nähtävyyksiä. Matsuyama on myös tunnettu kuumista lähteistään ja kaupungissa sijaitsee Japanin vanhin onsen, Dōgo. Kaupungin pormestari on Tokihiro Nakamura.
Historia.
1600-luvun alussa silloiseen Iyon provinssiin rakennettiin Matsuyaman linna.
Kaupungissa on myös Japanin vanhin onsen (kuuma lähde), Dōgo onsen. Se on yli 1500 vuotta vanha ja siitä on maininta "Man’yōshūssa", joka on kirjoitettu noin vuonna 759.
Kaupunki perustettiin 15. joulukuuta 1889.
Liikenne.
Matsuyama, muutaman muun Japanin kaupungin tapaan, ei lakkauttanut raitiovaunuverkostoaan.
Matsuyaman lentoasemalta on yhteydet suurimpiin japanilaisiin kaupunkeihin sekä joihinkin ulkomaan kaupunkeihin, kuten Shanghaihin.
Satamasta on säännöllinen lauttayhteys Hiroshimaan sekä yölautat Kōbeen, Kitakyūshūn sekä muihin kohteisiin.
Nähtävyydet.
Kaupungin kuuluisa kuuma lähde, Dōgo onsen, on kaupungin suosituin turistinähtävyys ja -kohde. Toinen suosittu kohde kaupungissa on Matsuyaman linna, joka restauroitiin 1960-luvulla.
Kahdeksan Shikokun pyhiinvaelluksen 88:sta temppelistä sijaitsee Matsuyamassa. Pyhiinvaeltajat vaeltavat munkki Kūkain jalanjälkiä näiden temppelien kautta saadakseen hyvää onnea.
Natsume Sōsekin romaani "Botchan" sijoittuu Matsuyamaan. Tämän takia kaupungissa on useita paikkoja ja asioita, jotka on nimetty kirjan mukaan, esimerkiksi Botchan-stadion ja Botchan-juna, antiikkijuna joka kulkee kaupungin raitiovaunurataa pitkin. Monet kirjan ystävät käyvätkin kaupungissa vierailemassa kirjan tapahtumapaikoilla.
Haiku-runoilija Masaoka Shiki asui Matsuyamassa. Hänen kotinsa, joka tunnetaan nimellä Shiki.do, ja museo, Shiki Kinenkan, ovat suosittuja matkailukohteita. Niiden takia Matsuyama laskee itsensä kansainvälisen haiku-toiminnan keskukseksi. Vuonna 1999 Matsuyaman kaupunki ehdotti Kansainvälisen haiku-tutkimuskeskuksen muodostamista ja ensimmäinen Masaoka Shiki haiku-palkinto annettiin vuonna 2000. Palkinnon saajia ovat esimerkiksi Yves Bonnefoy (2000), Cor Van Den Heuvel (2002) ja Gary Snyder (2004).
Matsuyama on myös kuuluisa tortuistaan, joita kaupungissa on valmistettu jo 1800-luvulta asti kun Matsuyaman linnan yliherra Sadayuki Matsudaira sai portugalilaisilta reseptin torttujen tekoon.
Ystävyyskaupungit.
Matsuyamalla on useita ystävyyskaupunkeja:
Korg MS-20

Korg MS-20 oli Korgin valmistama puolimodulaarinen ja monofoninen syntetisaattori. Se tuli markkinoille vuonna 1978. Se kuuluu Korgin MS-soitinsarjaan, johon kuuluvat myös yksioskillaattorinen MS-10, koskettimeton MS-50 ja SQ-10-sekvensseri.
MS-20:ssä on kaksi jänniteohjattua oskillaattoria, ja siinä on 37 nuotin koskettimisto.
Tammikuussa 2013 Korg ilmoitti tuovansa syntetisaattorista uudelleen markkinoille mallin MS-20 Mini, joka on täydellinen kopio alkuperäismallista elektroniikkakytkentöjä ja käyttöpaneelia myöten. Eroina alkuperäiseen MS-20-malliin on vain koteloinnin hieman pienempi koko, joka on 86 % siitä, ja pienennetty koskettimisto. Lisänä uudessa tuotantomallissa on midiohjausväylä ja USB-liitäntä. Uuden tuotantomallin kotelon koko on sama kuin aiemmin markkinoidun rajoitetun erän Korg Legacy Collection -paketin, joka toimi ainoastaan midiohjaimena, ja jonka yhteydessä käytettiin MS-20-ohjelmistoemulaattoria tietokoneella.
Vuoden 2014 tammikuussa Korg ilmoitti tuovansa markkinoille syntetisaattorista vielä rajoitetun erän MS-20 Kit -mallin, joka on rakennussarjana osissa toimitettava tuote. Ostaja itse voi kokoonpanna syntetisaattorin käyttökuntoon irrallisista kuorista, valmiista piirilevyistä, käyttöpaneelista sekä siihen kuuluvista säätönupeista ja liittimistä. Rakennussarjaversio on saman kokoinen kuin alkuperäinen MS-20 etupaneelin 6,3 mm:n plug-liittimiä ja koskettimia myöten. Tämän lisäksi elektroniikkaan on lisätty molemmat versiot alkuperäisen mallin tuotantoaikana käytetyistä VCF-suodattimista, jonka käyttäjä voi itse valita piirilevyssä olevasta kytkimestä. MS-20 Mini -mallissa VCF-suodattimena käytettiin pelkästään ensimmäistä versiota.
Kapasiteetti

Kapasiteetti on suurin mahdollinen tuotantokyky. Yleensä suurteollisuudessa kapasiteetti ilmoitetaan vuosituotantona. Mikäli käyttöaste on 100 %, niin tehdas tuottaa täyden kapasiteettinsa verran. Käyttöasteella tarkoitetaan sitä osaa kapasiteetista, mikä kulloinkin on käytössä.
Myös yleissana, esimerkiksi akun, muistin, liikenneväylän kapasiteetti.
Arhangelski tselljulozno-bumažnyi kombinat

Arhangelski tselljulozno-bumažnyi kombinat () on kartonkitehdas Novodvinskissä Arkangelin alueella Venäjällä. Se tuottaa myös selluloosaa ja pieniä määriä paperia. Tehdas perustettiin 1940 juuri ennen toista maailmansotaa ruskean käärepaperin tuottamiseksi. Tehtaan osakkeista 65 prosenttia on itävaltalaisen Pulp Mill Holdingin omistuksessa. 2000-luvun alkuvuosina tehdasta on yrittänyt vallata Oleg Deripaska Bazovyi element -yhtiönsä avulla, jolla on noin 33 prosentin omistus.
Tehdas tuotti yli 800 000 tonnia selluloosaa vuonna 2005.
Yhtiö hankki kartonkikone 1:lle Venäjän ensimmäisen kenkäpuristimen Voithilta. Sitä ennen kartonkikone 2:n puristinosaa parannettiin Metso Paperilta hankitulla isotelapuristimella.
Dick Tracy

Dick Tracy on yhdysvaltalaisen Chester Gouldin luoma sarjakuvahahmo, kovaotteinen poliisi, joka ilmestyi ensimmäisen kerran sanomalehtien sarjakuvasivuilla 4. lokakuuta 1931 "Chicago Tribune" -syndikaatin levittämänä. Esikuvana sanotaan olleen Eliot Ness.
Sarjakuva heijasteli 1930-luvun Chicagon väkivaltaisia oloja. Keskeisessä roolissa olivat lukuisat roistot, joilla oli yleensä jokin erikoinen ulkonäköön liittyvä seikka tai fyysinen epämuodostuma (Flattop, Pruneface). Myös Dick Tracyn piirteet olivat pitkälle tyylitellyt, leuka veitsenterävä ja suu oli siirtynyt sivuun poskelle; hänen hattunsa ja poplarinsa olivat kirkkaankeltaiset. Gouldin ekspressiivinen tyyli on vaikuttanut poptaiteeseen ja Dick Tracy on ollut taulun aiheena sekä Roy Lichtensteinilla että Andy Warholilla.
Gould kuvasi sarjakuvassaan tarkkaan poliisin suorittamaa teknistä tutkintaa, mutta keksi lisäksi uusia välineitä. Tammikuussa 1946 Dick Tracy ja muut poliisit alkoivat käyttää ranneradiopuhelinta (2-Way Wrist Radio), josta tuli yksi populaarikulttuurin tunnettuja ikoneita "Star Trekin" kommunikaattorin tapaan.
Dick Tracyn kumppanina rosvoja jahtaamassa oli Sam Catchem. Tyttöystävänsä Tess Trueheartin kanssa Tracy meni naimisiin jouluna 1949. Tämän jälkeen sarjakuvassa seurattiin rikosten ratkaisemisen ohella pariskunnan perhe-elämää ja heidän jälkikasvuaan, Junioria ja Bonnie Braidsia.
1950-luvulla atomiaikakauden alettua "Dick Tracy" alkoi muuttua yhä enemmän science fictioniksi. 1960-luvussa sarjassa otettiin käyttöön avaruusauto (Space Coupe) ja käytiin Kuussa, josta löytyi sarjaan myös uusi vakituinen hahmo, Moon Maid. Junior meni lopulta naimisiin tämän kuunneidon kanssa.
1970-luvulla Gould toi Tracyn rinnalle hahmon Groovy Grove, joka oli ”hip”. Myös Tracy kasvatti pidemmän tukan ja viikset, jotka tosin pian ajeltiin häneltä väkisin pois.
Chester Gould vetäytyi eläkkeelle vuonna 1977; hänen viimeinen "Dick Tracy" -strippinsä ilmestyi sunnuntaina 25. joulukuuta samana vuonna. Seuraavana maanantaina ilmestyneestä stripistä alkaen "Dick Tracyä" alkoi kirjoittaa Max Allan Collins ja piirtää Gouldia jo pitkään avustanut Rick Fletcher. Fletcherin kuoltua 1983 hänen tilalleen tuli Dick Locher. Mike Killian kirjoitti Collinsin jälkeen sarjaa 1992–2005. Nykyään Locher myös kirjoittaa "Dick Tracyä".
Collins palautti "Dick Tracyn" juurilleen ja poisti sarjasta hiljalleen selkeimmät tieteiselementit. Moon Maid sai surmansa 1978.
"Dick Tracy" on seikkaillut myös radiokuunnelmina, sarjafilmeinä ja televisioanimaationa. Vuonna 1990 Warren Beatty ohjasi kokoillan elokuvan "Dick Tracy", jossa hän myös näytteli pääosaa.
Al Cappin sarjakuvassa "Li’l Abner" on sarjakuva sarjakuvassa -hahmo Fearless Fosdick, joka on parodinen versio Dick Tracystä.
Svetogorsk (yritys)

OAO Svetogorsk on hienopaperi- ja kartonkitehdas Ensossa (Svetogorskissa) Leningradin alueella. Yksityistämisen jälkeen sen osti ruotsalainen Tetra Laval -konserni, mutta ei saanut siitä kannattavaa. Tämän jälkeen yhdysvaltalainen International Paper osti tehtaan 1998. Kaupassa kuitenkin vain tehdaskokonaisuuden hienopaperikone ja kartonkikone siirtyivät amerikkalaisille, kun taas pehmopaperikone erotettiin ennen kauppaa omaksi yhtiökseen OAO Svetogorsk-Tissueksi, joka myytiin ruotsalaiselle SCA:lle. Tehdasalueella toimii lisäksi sellutehdas, jossa on kolme sellulinjaa. International Paper sai kaupalleen 150 miljoonan dollarin vakuutuksen poliittisen riskin varalta Yhdysvaltain ulkoasiainministeriön Overseas Private Investment Corpilta.
OAO Svetogorsk ja OAO Svetogorsk-Tissue sijaitsevat Enso-Gutzeit Oy:n vanhalla tehdasalueella, Suomen talvisodan jälkeen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Enson tehtaat saivat alkunsa vuonna 1889, jolloin vapaaherra Carl August Standertskjöld perusti vesivoimalla toimineen puuhiomon Vuoksen rannalle. Tehdasalue on aivan Imatran tuntumassa ja tehtaan ulkomaalaiset toimihenkilöt asuvat Imatralla. 
Kartongintuotannossa on ollut kaksi Füllnerin valmistamaa kartonkikonetta, joilla aikaisemmin Neuvostoliiton aikana tehtiin sähkökaapelipaperia. Nykyään toisella koneella tehdään lähinnä nestepakkauskartonkia maitotuotteiden pakkauksiin Venäjällä sijaitseville pakkaustehtaille. Hienopaperituotannossa on kahdeksanmetrinen Valmetin vuonna 1982 toimittama paperikone, jolla valmistetaan kopiopapereita.
SCA:n omistukseen OAO Svetogorsk-Tissuen mukana siirtynyt pehmopaperikone on Valmetin vuonna 1985 toimittama.
Tehdasintegraattiin kuuluvat sellutehdas (kaksi linjaa), kemikuumahierrettä valmistava BCTMP-tehdas, hienopaperitehdas (hienopaperikone ja arkittamo) sekä kartonkitehdas. Kokonaistuotantokapasiteetti lopputuotteiden - toimistopaperi, offset-paperi, nestepakkauskartonki, päällystetty valkaisematon kraft-kartonki ja markkinasellu (kemihierre) osalta on 670 000 tonnia vuodessa.
Svetogorskin tehdaslueella toimii lisäksi OOO EvoKom:n (aiemmin SCA:n ja yhtiön jakautumisen jälkeen Essityn omistuksessa ollut) pehmopaperitehdas, jonka jälkikäsittelytoiminnot (jalostuslinjat) sijaitsevat Kamennogorskissa eli Antreassa.
Paperi- ja kartonkikoneet.
Enso Träsliperi Ab:n ja Enso-Gutzeit Oy:n aikana käyttöönotetut koneet:
Svetogorskin kombinaatin uudistamisprojektin myötä käyttöönotetut koneet:
International Paper

International Paper () on yhdysvaltalainen pörssiyhtiö ja maailman suurin metsäteollisuusyhtiö. Yhtiöllä on yli 200 tuotantolaitosta lähes 40 maassa. Yhdysvalloissa yhtiö omistaa 29 sellu-, paperi-, tai pakkaustehdasta sekä 170 pienempää pakkausyksikköä ja 16 kierrätysmateriaalin jälleenkäsittelylaitosta. Yhtiön liikevaihto vuonna 2018 oli 23,306 miljardia USD, ja sen palveluksessa oli noin 56 000 henkeä, joista noin 36 000 Yhdysvalloissa. Yhtiön perusti Hugh J. Chrisholm vuonna 1898. 
Yhtiön globaalit pääkonttoritoiminnot sijaitsevat Memphisissä, Tennesseessä. International Paperin pääjohtaja on Mark Sutton.
International Paper omistaa Svetogorskin sellu- ja paperi-/ kartonkitehdasintegraatin (ZAO International Paper, aiemmin OAO Svetogorsk) Ensossa eli nykyisessä Svetogorskissa Venäjällä, joka on alkujaan entinen Enso-Gutzeitin tehdas Suomen ajalta. Venäjällä IP on lisäksi mukana yhteisyritys (JV) Ilim Groupissa, josta yhtiö omistaa 50 %. Ilim Group on Venäjän suurin metsäteollisuusyritys.
International Paper EMEA (Eurooppa, Lähi-itä ja Afrikka).
International Paperilla toimii Euroopassa kolme sellu- ja paperi-/ kartonkitehdasintegraattia:
Kolmen tehdasintegraatin lisäksi IP:llä on Euroopassa myös kartonkitehdas Madridissa Espanjassa, jonka yhtiö osti ruotsalaiselta Holmenilta (v. 2016) konvertoidakseen tehtaan tuotantosuunnan sanomalehtipaperista kierrätyskuitupohjaiseen aaltopahvin raaka-aineeseen. Toinen ulkopakkauskartonkia, kierrätyskuitupohjaista aaltopahvin raaka-ainetta valmistava kartonkitehdas EMEA-alueella sijaitsee Kenitrassa Marokossa.
Lisäksi yhtiöllä on yhteensä 26 pakkaustehdasta (aaltopahvitehdasta) Ranskassa, Italiassa, Espanjassa, Marokossa ja Turkissa.
Suomessa International Paper omisti aiemmin Arizona Chemical Oy:n, jolla on mäntyöljyä ja tärpättiä valmistava tehdas Oulussa. Joulukuussa 2006 International Paper ilmoitti myyvänsä koko Arizona Chemical -toimialansa ranskalaiselle Rhone Capitalille..
Fernando de la Rúa

Fernando de la Rúa Bruno (15. syyskuuta 1937 – 9. heinäkuuta 2019) oli Argentiinan presidentti 10. joulukuuta 1999 – 21. joulukuuta 2001. Hän oli Unión Cívica Radicalin ja FrePaSon Työn, oikeuden ja koulutuksen liiton listan ehdokkaana.
De la Rúa on kotoisin Córdobasta. Hän kävi sotilaskoulua ennen lähtemistään oikeustieteen opintojen pariin Córdoban yliopistoon. Politiikkaan hän lähti aikaisin, ja vuoden 1973 vaaleissa hänet valittiin Buenos Airesista senaattiin. Muutaman kuukauden myöhemmin hän oli veteraanipoliitikko Ricardo Balbínin varapresidenttiehdokkaana radikaalipuolueen riveistä. Vain 36-vuotiaana varapresidentiksi pyrkivä De la Rúa sai tuolloin lempinimen "Chupete" (tutti).
Demokratiaan palaamisen jälkeen 1983 De la Rúa valittiin edustajainhuoneeseen ja pyrki uudelleen senaattiin 1989, mutta jäi ulkopuolelle suuremmasta äänimäärästään huolimatta. Vuonna 1996 hänestä tuli ensimmäinen Buenos Airesin suoraan valittu pormestari, missä virassa hän oli ennen lähtemistään vuoden 1999 vaaleissa Allianzan presidenttiehdokkaaksi. Hiljaisena, rehellisenä ja tylsänä pidetty De la Rúa arvosteli Menemin hallinnon korruptiota ja erikoisuuksia. Hän voitti saaden lähes puolet äänistä. Allianza ei saanut kuitenkaan haltuunsa enemmistöä senaatissa ja edustajainhuoneessa.
De la Rúan kautta leimasi jatkuva talouskriisi, koalitiohallituksen keskinäiset riidat, hallituksen toimettomuus ja kykenemättömyys hillitä korruptiota. Hänen talousministerinään oli Domingo Cavallo, joka oli myös Menemin hallituksessa.
Hän joutui eroamaan virasta joulukuun 2001 mellakoissa pääkaupungin keskiluokan noustua barrikadeille iskulauseen "¡que se vayan todos!" alla kolmatta vuotta jatkuneen kriisin jälkeen ja hallituksen estettyä rahan nostaminen pankeista dollareissa (ns. "corralito"). FrePaSon ministerit lähtivät hallituksesta ja De la Rúa jäi ilman tukea.
De la Rúaa syytettiin myöhemmin lahjonnasta ja hänen väitetään luvanneen senaattoreille miljoonia 2000 saadakseen työlakinsa läpi. Hänen osuuttaan viiden kuolemaan vuoden 2001 mellakoissa tutkitaan myös.
De la Rúa oli naimisissa Inés Pertinén kanssa ja heillä on kolme lasta. Hänen vanhin poikansa Antonio de la Rúa oli kihloissa kolumbialaisen laulaja Shakiran kanssa.
Isabel Martínez de Perón

María Estela Martínez de Perón (tunnetaan yleensä nimillä Isabel tai Isabelita, s. 4. helmikuuta 1931 La Rioja, Argentiina) on argentiinalainen poliitikko, joka toimi Argentiinan presidenttinä 1. heinäkuuta 1974 – 24. maaliskuuta 1976. Hän oli maailman ensimmäinen naispresidentti. Ennen presidenttikauttaan hän oli presidentti Juan Perónin varapresidentti ja tämän kolmas puoliso. 
María Estela Martínez Cartas tapasi tulevan puolisonsa tämän ollessa maanpaossa Panamassa. Hän työskenteli tuolloin kabareetanssijana. 35 vuotta vanhempi Juan Perón, joka oli jäänyt leskeksi toisesta vaimostaan, Eva Perónista, ihastui häneen. Perón otti Isabelin mukaansa Espanjaan vuonna 1960. Jyrkän katolinen maa ei voinut hyväksyä Perónin asumista nuoren naisen kanssa, joten marraskuussa 1961 entinen presidentti meni naimisiin kolmannen kerran.
Perón otti jälleen roolin Argentiinan politiikassa, mutta koska häneltä oli kielletty maahan saapuminen vuoden 1955 vallankaappauksen jälkeen, hän lähetti nuoren vaimonsa Argentiinaan neuvottelemaan.
Vuonna 1973 Perón suostuteltiin palaamaan Argentiinaan ja ryhtymään jälkeen presidentiksi. Hän suostui ja otti kyseenalaisessa siirrossaan varapresidenttiehdokkaakseen vaimonsa. Syyskuussa Perón–Perón-lista sai vaaleissa yli 60 prosenttia äänistä. Isabel Perónilla ei ollut juurikaan kokemusta tai halua politiikkaan. Juan Perón sairastui vakavasti ja kuoli 1. heinäkuuta 1974 oltuaan alle vuoden virassaan. Isabel Perón otti presidentin viran hoidettavakseen 29. kesäkuuta 1974, ja näin hänestä tuli maailman ensimmäinen naispresidentti. Ensimmäinen demokraattisilla vaaleilla valittu naispresidentti oli Vigdís Finnbogadóttir vuonna 1980.
Isabel Perónin sijaan valtaa käytti José López Rega eli "el Brujo" ("velho"), okkultistifilosofi ja ennustaja, joka oli Isabelin ystävä, ja jonka Juan Perón oli nimittänyt yksityissihteerikseen vaimonsa painostuksesta. Maassa oli laajoja lakkoja ja poliittista terrorismia. Tilanne kauhistutti armeijaa, joka päätti, ettei "heikkotahtoinen ja kokematon" nainen voinut toimia presidenttinä. 24. maaliskuuta 1976 Isabel Perón kaapattiin, ja armeija otti vallan verettömässä vallankaappauksessa. Hänet pidettiin viisi vuotta kotiarestissa, jonka jälkeen hänet lähetettiin maanpakoon Espanjaan 1981.
Isabel Perónista annettiin tammikuussa 2007 kansainvälinen pidätysmääräys. Hän käski armeijaa hankkiutumaan eroon opiskelija-aktivisti Héctor Aldo Fagetti Gallegosta, jonka turvallisuuspalvelu pidätti ja jota ei 10. maaliskuuta 1976 jälkeen ole nähty. Perón pidätettiin kotonaan lähellä Madridia Espanjassa 12. tammikuuta 2007, mutta hänet päästettiin vapaaksi takuita vastaan ja määrättiin kotiarestiin. Muutamia päiviä myöhemmin hänestä tehtiin toinen pidätysmääräys. Hänellä epäillään olleen presidenttikautenaan yhteyksiä pelättyyn äärioikeistolaiseen kuolemanpartioon Alianza Anticomunista Argentinaan (AAA), jonka epäillään siepanneen tai murhanneen jopa 2 000 ihmistä. AAA toimi aktiivisimmin Perónin hallintokauden aikana 1974–1976.
Torholan luola

Torholan luola on Lohjalla sijaitseva Suomen suurin kalkkikiviluola. Luola on 31 metriä pitkä ja 36 metriä leveä. Korkeuseroa on 14 metriä. 
Luolan kohdalla ollut kalsiittinen kalkkikivi on syöpynyt pois veden vaikutuksesta ja jättänyt kestävämpään leptiittigneissiin nykyisen luolan. Lähellä on myös pienempi, 12 metriä pitkä luola. Katossa on muutamia pieniä tippukiviä.
Torholan luola sijaitsee Lohjanjärven rannalla, lähellä Karkalin luonnonpuistoa.
Luolasta on tapana nimetä kolme osaa: "eteinen", joka on valoisa, tilava ja avoin, "sali", joka myös on tilava, mutta alempana ja hämärämpi kuin eteinen, sekä "kellari", johon on laskeuduttava ahtaahkoa pystysuoraa käytävää myöten. Kellari laajenee kuitenkin seisomakorkeuteen, kunnes taas kapenee kulkukelvottomaksi kohdasta, jossa katosta irronnut lohkare estää läpikulun. Kellarista on kuitenkin yhteys kallion alapuolella kulkevalta polulta lähtevään kapeaan tunneliin siten, että kellarista ja alatunnelista ojennetut kädet ylettävät yhteen. Ennen Torholan luola on ollut Sorrolan-suvun omistuksessa.
Luolaan on hyvät opasteet parkkipaikalta, josta on noin 500 metrin kävelymatka luolan molemmille suuaukoille.
Segežski tselljulozno-bumažnyi kombinat

Segežski tselljulozno-bumažnyi kombinat (), "Segežan sellu- ja paperitehdas", on Karjalan tasavallan Segežassä Uikujärven rannalla sijaitseva säkkipaperi- ja selluloosatehdas. Tehdas perustettiin alun perin vuonna 1938 Vienanmeren–Itämeren kanavan rakentamisesta henkiin jääneiden rangaistusvankien työvoimalla. Sellu- ja paperitehdasintegraatin kanssa samalla tehdasalueella toimii myös paperisäkkitehdas, joka jalostaa paperitehtaan tuotannosta paperisäkkejä. 
Segezhan sellu- ja paperitehdas on kauan ollut merkittävä säkkipaperin valmistaja Euroopassa - ollen Venäjän suurin ja koko Euroopan alueella toiseksi suurin säkkipaperia tuottava tehdas. Suuri osa tuotannosta viedään Aasiaan. Tehtaalla ovat vahvat yhteiskunnalliset suhteet Karjalan tasavallan johtoon.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen yksityistetty OAO Segežabumprom, missä oli ruotsalaista AssiDomanin omistusta, meni konkurssiin 1998 pääasiassa verosaatavien vuoksi. Taustalla oli erimielisyys siitä, miten ruotsalainen omistaja saa hakkuuoikeuksia rahoittaakseen sillä ulkopuolisesti tehtaan tarvitsemat investoinnit.
Tehdas osti ruotsalaisen "Korsnäs Packaging" -yrityksen vuonna 2005, jolloin siitä tuli toiseksi suurin paperisäkkien valmistaja maailmassa. Vuonna 2023 Segezha Group divestoi seitsemän Euroopassa ja Turkissa sijaitsevaa paperisäkkitehdastaan.
Vuodesta 2006 tehdas kuului tuolloin perustetulle suurelle Investlesprom-holdingyhtiölle. Vuonna 2014 monialayritys AFK Sistema osti Investlespromin, joka myöhemmin uudelleennimettiin Segezha Groupiksi. 
Tehtaalla on meneillään mittava "Jääkarhu"-niminen modernisointihanke, jota suomalaisyhtiöt ovat mukana toteuttamassa.
Nykyisin Segezhan sellu- ja paperitehdas sekä paperisäkkitehdas ovat osa Segezha Group metsäteollisuuskonsernia ja sen Paper and Packaging (Bumaga i upakovka) divisioonaa. Lisäksi Segezhassa sijaitsee Segezha Groupin pakkausliiketoiminnan tutkimus- ja kehityskeskus.
Tehtaan paperikoneet.
Tehtaalla on toiminnassa kolme säkkipaperikonetta, joiden yhteiskapasiteetti on 390 000 t/a.
Aiheesta muualla.
Hollantilaiset

Hollantilaiset () ovat pääasiassa Alankomaissa elävä etninen germaaninen ryhmä. Alankomaissa asuu noin 16 miljoonaa hollantilaista. Yhdysvalloissa hollantilaistaustaisia elää noin 5 miljoonaa. Koko maailmassa hollantilaisia on noin 25 miljoonaa. 
Hollantilaiset puhuvat yleensä hollannin kieltä. Protestanttinen kirkko elää vahvasti väestön keskuudessa. Oranssi, Alankomaiden kuningashuoneen symboli, on hollantilaisten tunnusväri. Suurin osa hollantilaisista on protestantteja, mutta etenkin Belgian ja Saksan raja-alueilla asuu paljon katolilaisia.
Hollantilaiset olivat ensimmäisiä, jotka muuttivat Euroopasta Pohjois-Amerikkaan jo 1600-luvulla. Uusi aalto muutti 1800-luvulla Yhdysvaltoihin. Nieuw Amsterdam oli suurin hollantilaissiirtolaisten asuttama kaupunki uudessa maailmassa. Ehkä huomattavin hollantilainen suku Yhdysvalloissa on Vanderbiltin suku.
Hollantilaisten lähimpiä kielisukulaisia ovat afrikaanerit, friisit ja flaamit. Etelä-Afrikassa asuvat afrikaanerit ovat hollantilaistaustaisia, monet afrikaanerit Etelä-Afrikassa ovat alun perin Alankomaista muuttaneita hollantilaisia.
Mondi Syktyvkarski LPK

Syktyvkarskiy LPK (), entinen Mondi Syktyvkarski LPK (, ) ja aiemmin "Syktyvkarski Lesopromyšlennyi Kompleks", on Komin tasavallan pääkaupungissa Syktyvkarissa sijaitseva sellu-, paperi- ja kartonkitehdas, jonka vuoteen 2023 asti omisti eteläafrikkalainen paperiteollisuuskonserni Mondi. Tehtaalla on kaksi hienopaperikonetta, yksi sanomalehtipaperikone ja yksi kartonkikone sekä sellun kuivauskone. 
Tehdasintegraatin tuotantokapasiteetti lopputuotteiden osalta on 1,3 miljoonaa tonnia vuodessa. Se työllistää suoraan noin 4500 työntekijää ja epäsuoraan saman verran. Se tuottaa erityisesti toimisto- ja painopaperia sekä pakkauskartonkia, ja on vastaa erikoisalallaan noin 40 %:sta Venäjän tuotannosta.
Suuri hienopaperikone on Valmetin toimittama ja sanomalehtipaperikone Voithin.
Pehmopaperitehdas.
Syktyvkarskiy LPK:n tehdasintegraatin vieressä toimii OAO Syktyvkar Tissue Groupin (ven. ОАО «Сыктывкар Тиссью Груп») pehmopaperitehdas, jonka on omistanut marraskuusta 2024 lähtien AO Syktyvkarskiy LPK. Tehtaalla työskentelee noin 400 työntekijää.
Pehmopaperitehtaalla on kaksi pehmopaperikonetta, joiden kokonaistuotantokapasiteetti on 50 000 tonnia vuodessa. 
Vienti.
Vuonna 2001 Syktyvkarski LPK oli Venäjän 49. suurin vientiyritys. Vientiä oli 82 maahan.
Solikamskbumprom

Solikamskbumprom () on venäläisessä omistuksessa oleva sanomalehtipaperitehdas Solikamskissa. Yhtiö perustettiin 1941. Siellä on neljä paperikonetta, jotka kaikki tuottavat sanomalehtipaperilaatua. Tehtaan tuotanto menee pääasiassa Venäjälle ja muualle IVY:öön. Merkittäviä paperinkäyttäjiä kotimaassa ovat Izvestija, Ekologitšeski dom, Venäjän federaation virallinen lehti Rossijskaja gazeta, ammattiliittojen lehti Trud, Argumenty i fakty, Komsomolskaja pravda ja Selskaja žizn.
Tehdas on alueellisessa omistuksessa, eikä kuulu venäläisiin paperiteollisuuskonserneihin.
Ekspert-talouslehden mukaan Solikamskbumprom oli Venäjän 47. suurin vientiyritys vuonna 2001.
Paperikoneet.
"Trimmi ei ole viiran leveys, vaan paperiradan suurin leveys."
Messukeskus

Messukeskus on messuja eli mainos- ja kauppatarkoituksessa järjestettyjä näyttelyjä varten rakennettu alue rakennuksineen.
Monet messukeskukset ovat samalla kokous- ja neuvottelupaikkoja eli konferenssi- ja kongressikeskuksia. Messukeskuksissa voidaan järjestää myös juhlia sekä urheilu- ja musiikkitapahtumia.
Suomen messukeskukset.
Tunnettuja messukeskuksia Suomessa ovat:
Messukeskuksia muualla.
Ulkomaisia messukeskuksia ovat muun muassa:
Albert Kesselring

Albert Kesselring (30. marraskuuta 1885 Marktsteft, Baijeri – 16. heinäkuuta 1960 Bad Nauheim, Saksa) oli Saksan ilmavoimien, Luftwaffen, sotamarsalkka toisen maailmansodan aikana. Häntä pidetään yhtenä natsi-Saksan pätevimmistä kenraaleista.
Ilmavoimien komentajana Kesselring osallistui Puolan ja Ranskan valtaamiseen. Menestyksestä Ranskassa Kesselring sai ylennyksen sotamarsalkaksi. Tappioon päättynyt taistelu Britanniasta käytiin lähinnä Luftwaffen avulla. Kesselring kannatti siviilikohteiden pommittamista ja oli englantilaisiin kaupunkeihin kohdistuneiden pommitusten () arkkitehti. Operaatio Barbarossan alussa Kesselring jatkoi Puolassa alkanutta tehokasta yhteistyötä keskustan armeijaryhmän komentajan Fedor von Bockin kanssa. Pohjois-Afrikan taistelujen aikana Kesselring komensi eteläistä Välimeren alueen sotanäyttämöä, lukuun ottamatta Erwin Rommelin johtamaa saksalais-italialaista panssariarmeijaa. Kun Rommel sairastui keltatautiin, Kesselring otti myös hänen joukkonsa haltuunsa sitoen liittoutuneiden joukot Afrikkaan. Lopulta liittoutuneet saivat vangeiksi lähes 300 000 akselivaltojen sotilasta.
Kesselring ennusti liittoutuneiden nousevan maihin Sisiliassa. Hän vahvisti akselivaltojen vahvuutta saarella toivoen voivansa saavuttaa torjuntavoiton vastahyökkäyksellä. Tässä ei kuitenkaan onnistuttu, mutta vetäytymisen määrännyt Kesselring onnistui viivyttämään vihollisen etenemistä vielä yhdellä kuukaudella. Liittoutuneet etenivät Italiaan, jossa Kesselringin johtama puolustus hidasti etenemistä merkittävästi, pysäyttäen sen lopulta kokonaan Gootti-linjalla. Lokakuussa 1944 Kesselringiä kuljettanut henkilöauto törmäsi sivutieltä tulleeseen tykinkuljetusvaunuun. Toivuttuaan onnettomuudesta maaliskuuhun 1945 mennessä Kesselring siirtyi länsirintaman komentajaksi. Hän antautui yhdysvaltalaisille Itävallassa 6. toukokuuta 1945.
Sodan jälkeen Kesselring vangittiin ja tuomittiin kuolemaan partisaanien, siviilien ja italialaisten sotavankien teloittamisesta. Hän myös pakotti Rooman juutalaiset pakkotyöhön. Voimakkaiden vastalauseiden johdosta tuomio kuitenkin muutettiin vankeudeksi. Kesselring vapautettiin 1952 ”heikon terveyden” perusteella hieman sen jälkeen, kun hänet oli valittu oikeistolaisen ”Stahlhelm, Bund der Frontsoldaten” -veteraanijärjestön johtoon.
Volga (yritys)

OAO Volga () on alun perin nimellä Balahniski tselljulozno-bumažnyi kombinat perustettu venäläinen paperitehdas, jonka tavoitteena on 1920-luvun lopulta lähtien ollut korvata sanomalehtipaperin tuontia ulkomailta. OAO Volga tuottaa miltei kolmanneksen venäläisestä sanomalehtipaperista. Yhtiöllä oli kaikkiaan 25 vientimaata Euroopassa, Aasiassa ja Lähi-idässä. Se vastaa tuotannollaan 60 %:ia sanomalehtipaperin kysynnästä Georgiassa ja noin 30 %:ia niin Valko-Venäjällä kuin Bulgariassakin. Noin 60 % tuotannosta viedään ulkomaille. 
Tehdas valmisti 553 803 tonnia sanomalehtipaperia 2005. Samana vuonna tehdas sai Venäjän talousministeriöltä IVY:n parhaimman vientiyrityksen kunniamaininnan. Vuoden 2005 viennistä miltei 17 % suuntautui IVY:öön. Yhtiöllä on käytössä neljä paperikonetta, joista uusin on vuodelta 1995. 
OAO Volgasta omistaa 72,98 % Nižni Newsprint Holdings Ltd 19,99 % ja OOO Volga Newsprint 5,5 % OAO NBD-Bank.
Tehtaan yksityistämiseen liittyviä kiistoja vuodelta 1994 on jatkettu kymmenen vuotta myöhemminkin. Oleg Deripaska on yrittänyt hankkia tehtaan itselleen.
Paperikoneet.
Paperikone 8 on nopea ja yli kymmenen metriä leveä uusi paperikone, joten se vastaa huomattavasta osasta koko tehtaan tuotannosta, mahdollisesti jopa 2/5:ta.
Vienti.
Kommersantin viikkolehden entisten toimittajien perustama Expert-talouslehti julkaisee vuosittain listan sadasta Venäjän suurimmasta vientiyrityksestä.
Expert
Hypnerotomachia Poliphili

Hypnerotomachia Poliphili on yksi maailman harvinaisimmista kirjoista. Se julkaistiin ensimmäisen kerran Venetsiassa vuonna 1499. Siitä arvellaan olevan olemassa vähemmän kopioita kuin Gutenbergin Raamatusta. Se on yksi maailman halutuimmista inkunaabeleista. Kirjan tekijästä ei ole varmuutta, mutta tekijäksi on arveltu munkki Fransesco Colonnaa tai samannimistä roomalaista paronia.
Hypnerotomachia Poliphili on kuuluisa antiikva-kirjasimistaan. Se on myös ulkoasultaan ainutlaatuinen: typografiset ratkaisut ovat omalaatuisia, puuleikkauskuvat korkeatasoisia ja taidokkaita, ja teksti ja kuvat on yhdistetty erityisellä tavalla yhtenäiseksi kokonaisuudeksi. Kirja kertoo tarinan unesta, jossa Poliphilo-niminen mies seikkailee ja lopulta menee naimisiin rakastettunsa kanssa. Kirja sisältää myös yhden renessanssiajan korkeatasoisimmista tutkielmista arkkitehtuuriin liittyen.
Timanttivaltaistuin

Timanttivaltaistuin () aloittaa David Eddingsin Eleniumin tarun, jossa esitellään uusi päähenkilö, ritari Sparhawk. Englanninkielinen alkuteos ilmestyi 1989 ja suomennos 1996. Sarjan muut osat ovat Rubiiniritari ja Safiiriruusu.
Tarina.
Tarina alkaa Cimmurasta, Elenian pääkaupungista, jonne ritari Sparhawk palaa maanpaosta. Elenian kuningatar Ehlana on sairastunut vakavasti ja Pandioni Sparhawkin kuningattaren puolustajana on velvollisuus lähteä etsimään ritariystäviensä kanssa parannuskeinoa.
Grytviken

Grytviken on hylätty kaupunki Etelä-Georgiassa ja Eteläisillä Sandwichsaarilla. Se sijaitsee Etelä-Georgian saarella. 
Norjalainen Carl Anton Larsen perusti paikalle 16. marraskuuta 1904 valaanpyyntiaseman, joka suljettiin joulukuussa 1966. Se oli ensimmäinen ja suurin saaren seitsemästä valaanpyyntisatamasta. Argentiinalaiset joukot valtasivat Grytvikenin Falklandin sodan yhteydessä huhtikuussa 1982.
Grytvikenissä ei ole enää pysyvää asutusta. Siellä on museo, joka on auki lähinnä kesän turistikauden aikana. Kaupungissa on myös kirkko, jossa pidetään satunnaisesti jumalanpalveluksia.
Rubiiniritari

Rubiiniritari () on David Eddingsin kirjoittaman Eleniumin taru -trilogian toinen osa. Englanninkielinen alkuteos ilmestyi 1990 ja suomennos 1996.
Tarina.
Pandionin ritari Sparhawk, Kuningattaren Puolustaja lähtee matkalle etsimään Bhelliom siniruusua, jolla uskotaan olevan voima parantaa hyvin sairas Elenian kuningatar Ehlana. Mukanaan hänellä on styrikkipapitar Sephrenia ja aseenkantajansa Kurik, lapsuudenystävänsä Pandioni Kalten, Alcionen ritari Tynian, Genidiaani ritari Ulath, Kyriinin ritari Bevier, Pandionnoviisi Berit ja tämän oppiin annettu taskuvaras Talen. Mukaan liittyy myös styrikkiheimoinen löytölapsi Huilu, joka onkin oikeasti Sephrenian palvelema Aphrael-jumalatar.
Matka on taistelu aikaa vastaan, sillä Eleenikirkon viholliset ovat myös liikkeellä ja saavat tukea Zemochin pimeästä maasta, jossa kuolematon keisari Otha ja hänelle voimia antava entinen styrikkijumala Azash nostavat pimeää armeijaa toistaakseen 500 vuotta vanhan suursodan.
Zemochia lähempänä häärii entinen Pandionin ritari Martel käskyläistensä kanssa ja pyrkii kaikin mahdollisin tavoin pysäyttämään kirkon ritarien joukon. He etsivät Bhelliomia kautta kaiken tunnetun Eosian, jopa sukeltavat järven pohjaan ja nostattavat kuolleita löytääkseen kiven. Lopulta he seuraavat kiven ruusun muotoon hakannutta peikkökääpiö Gwerighiä tämän luolaan, ja siellä Aphrael (styrikkilapsi Huilu) nostaa kiven kuilusta, jonne se vajosi Gwerighin mukana tämän yrittäessä "pelastaa" kiven.
Keihäsrausku

Keihäsrausku ("Dasyatis pastinaca") on keihäsrauskujen heimon rustokala, jota esiintyy Koillis-Atlantilla ja Välimerellä. Lajia tavataan hiekka- ja mutapohjilla ja joskus rantavesissä kivipohjilla.
Noin 60 cm leveäksi kasvavan keihäsrauskun pääasiallista ravintoa ovat pienet pohjaeläimet ja kalat. Se on ovovivipaarinen eli se hautoo poikaset sisällään, missä ne myös kuoriutuvat munista. Tiineysaika on noin neljä kuukautta, ja poikasia syntyy yleensä 4–7. Rausku viettää suurimman osan ajastaan pohjaan hautautuneena ja naamioituneena.
Myrkyllisyys.
Lähellä keihäsrauskun häntämäisen pyrstön juurta on myrkkypiikki, jolla voi olla pituutta jopa 35 senttiä. Rausku uusii piikin, jossa on teräviä taaksepäin osoittavia väkäsiä, satunnaisesti pudottamalla sen ja kasvattamalla uuden. 
Jos rausku onnistuu iskemään ihmistä, iskukohta turpoaa ja kipu voi kestää kuukausia. Keihäsrausku ei ole aggressiivinen, mutta voi iskeä, jos se tuntee olonsa uhatuksi. Rauskun päälle voi astua vahingossa, koska niillä on tapana maata pohjassa osittain hiekkaan hautautuneena.
Keihäsrausku ravintokäytössä.
Keihäsrauskun siipiä myydään savustettuna, kuivasuolattuina ja niitä käytetään myös ruokaöljyn lisäaineena. Erilaiset rauskulajit ovat suosittua ruokaa esimerkiksi Japanissa.
Gruppa Ilim

OAO Gruppa Ilim () on venäläinen metsäteollisuuskonserni, johon kuuluu selluloosa-, paperi- ja kartonkitehtaita Irkutskin alueen Bratskissa ja Ust-Ilimskissä, Arkangelin alueen Korjažmassa sekä Pietarin kaupunkialueella Pavlovskissa. Yhtiö tekee yhteistyötä amerikkalaisen International Paperin kanssa.
Gruppa Ilim sai alkunsa Ilim Palp Enterpraiz -yhtiöstä, joka vei Korjažmassa sijaitsevan Kotlasin sellu- ja paperitehtaan ja Ust-Ilimskin sellutehtaan tuotantoa. Kun yksityistäminen eteni, Ilim Palp osti 55 % Pietarin kartonkitehtaasta vuonna 1996 sekä Bratskin selluloosa- ja pakkaustehtaat vuonna 1997. Kun Ilim Palp vuonna 2002 hankki Ust-Ilimskin sellutehtaan, siitä tuli Venäjän suurin metsäteollisuusyritys. Tätä ennen venäläinen kartonki-, paperi- ja selluloosateollisuus olivat kokeneet vaikean ajan 1988–1992, jolloin niiden tuotanto laski yli 60 %, suhteellisesti enemmän kuin oli toisen maailmansodan Neuvostoliitossa aiheuttama tuotannon lasku. Myös vuosina 1996–1998 ennen ruplan devalvoitumista oli teollisuudenaloilla vaikeaa. Käyttöasteet saattoivat olla alle puolet kapasiteetista.
Gruppa Ilimin omistamissa yhtiöissä tuotetaan 60 % Venäjän selluloosasta ja 1/3 kartongista. 2005 konsernissa tuotettiin 2500 ttn paperi- ja selluloosapitoisia tuotteita, 1 470 ttn markkinasellua, 707 ttn kartonkia ja 281 ttn paperia. Tuotanto oli noin kuudesosan suurempi kuin edeltävänä vuonna 2004. Henkilökunnan määrä ylitti 42 000 ja liikevaihtoa muodostui miltei 1 500 miljoonaa dollaria.
Oligarkki Oleg Deripaska on yrittänyt saada haltuunsa tehtaita Bazovyi element -nimisen yrityksen avulla.
Liiketoimintayksiköt.
Korjažma.
Tehdas oli aikaisemmin Kotlasski tselljulozno-bumažnyi kombinat (ven. ОАО «Котласский целлюлозно-бумажный комбинат») Kotlaksen kaupungin mukaan.