tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Guido Basso

Guido Basso (27. syyskuuta 1937 Montreal, Kanada – 13. helmikuuta 2023 Toronto, Kanada) oli kanadalainen jazzmuusikko, trumpetisti, flyygelitorvensoittaja, säestäjä, säveltäjä, kapellimestari ja huuliharpisti. Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Al Nicholsin, Maury Kayen, Pearl Baileyn, Louis Bellsonin, Peter Appleyardin, Dizzy Gillespien, Benny Goodmanin, Rob McConnellin, Ron Collierin, Doug Rileyn ja Dave Turnerin kanssa.
Basso alkoi soittaa trumpettia 9-vuotiaana, ja hän opiskeli Quebecin musiikkikonservatoriossa Montrealissa. Laulaja Vic Damone otti Basson mukaan kiertueellensa, ja sen jälkeen tämä kiersi 1950-luvun lopulla laulaja Pearl Bailey ja tämän miehen rumpali Louis Bellsonin kanssa.
Basso asettui 1960-luvulla Torontoon ja toimi studiomuusikkoa ja orkesterinjohtajana. Hän työskenteli useille radio- ja televisio-ohjelmille, ja toimi muun muassa CBLT:n "Nightcapin", CBC Televisionin "Barris and Companyn" ja CBC Radion "After Noonin" musiikillisena johtajana. Lisäksi hän johti CBC:n televisiosarjojen "In the Mood" ja "Bandwagon" orkestereita. Sessiomuusikkona Basso soitti yli 200 albumilla.
Omalla nimellään Basso teki ensimmäisen jazzlevytyksensä, "Guido Basso (Innovation)" -julkaisun, vasta vuonna 1986. Hänen levytyksensä "Lost in the Stars" toi hänelle vuonna 2004 Juno-palkinnon perinteisen jazzin kategoriassa. Sidemanina Basso on esiintynyt muiden muassa Holly Colen, Gene Leesin, Jean-Pierre Ferlandin, Ranee Leen, Lenny Solomonin ja Oliver Jonesin levytyksillä. Hänestä tehtiin Kanadan ritarikunnan jäsen vuonna 1994.
Per Theodor Stolpe

Per Theodor (P. Th.) Stolpe (1. lokakuuta 1824 Gävle, Ruotsi – 22. kesäkuuta 1878 Helsinki) oli ruotsalaissyntyinen suomalainen kirjakauppias ja yliopistonlehtori. Hän sai kollegiasessorin arvon 1870. 
Stolpen puoliso oli Selma Selina Eeles ja heidän poikansa oli arkkitehti John Henry Early Stolpe (1863–1939).
Ennen Suomeen tuloaan Stolpe opiskeli Uppsalassa. Hän piti kirjakauppaa Carlshamnissa vuonna 1847. Hän oli Ruotsin Tanskan-lähettilään yksityissihteeri 1848–1849, valantehnyt englannin ja ranskan kielten kääntäjä Kööpenhaminassa 1849. Hän tuli Öhmanin kirjakaupan palvelukseen Helsinkiin 1849. Stolpe perusti Helsinkiin kirjalainaamon 1855, kirjakaupan 1857, jota hän piti 4:een tammikuuta 1877. Kun hänen liikehuoneistonsa tuhoutui mainittuna päivänä eikä hän löytänyt uutta sopivaa, hän lopetti kaupan. Kauppakoulun hän perusti 1861. Hän oli Finlands Allmänna Tidningin päätoimittaja kuolemaansa saakka. Hän toimi Helsingin yliopiston englannin kielen lehtorina 1854–1878 ja painoasiain ylihallituksen asiamiehenä Helsingissä vuodesta 1870.
Anna-Liisa Antila-Kaljunen

Anna-Liisa Antila-Kaljunen (27. maaliskuuta 1915 Suursaari – 2. marraskuuta 2006 Oulu) oli suomalainen diplomiurkuri, kuoronjohtaja ja musiikin lehtori. Hän toimi musiikinopettajana useissa opettajankoulutuslaitoksissa, pisimpään Oulussa vuosina 1958–1978. Tullessaan valituksi Turun Mikaelinkirkon urkuriksi 1952 hän oli Suomen luterilaisen kirkon ensimmäinen vaalilla virkaan valittu naisurkuri.
Elämä ja ura.
Anna-Liisa Antila syntyi Suursaaren kanttorin tyttäreksi. Pian perhe muutti Pohjois-Karjalan Värtsilään, jossa tytär kävi keskikoulun ja siirtyi sitten lukioon Sortavalan tyttökouluun. Sortavalassa hän otti myös pianotunteja Onni Pakariselta. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1933 ja pääsi suoraan Helsingin Kirkkomusiikkiopiston toiselle luokalle, vaikka mielessä oli ollut ajatus matematiikan yliopisto-opinnoista. 22-vuotiaana hän sai pätevyyden koulujen laulunopettajaksi ja sai ensimmäisen opettajanpaikkansa Hartolan opistosta. Seuraavaksi lukuvuodeksi hän siirtyi vastaperustettuun Loimaan evankeliseen kansanopistoon, jossa hän työskenteli sotien alkuvuodet.
Vuonna 1943 Anna-Liisa Antila alkoi virkavapauden turvin opiskella Sibelius-Akatemiassa ja Helsingin yliopistossa, tuloksena diplomiurkurin ja filosofian maisterin tutkinnot. Vuosina 1949–1950 hän opiskeli Suomen kulttuurirahaston apurahalla urkujensoittoa Kööpenhaminassa Finn Viderøn johdolla.
1950-luvun alussa Antila sai paikan Hämeenlinnan seminaarista. Vuosina 1952–1958 hän toimi Turun Mikaelinkirkon urkurina, opetti samalla paikallisessa opettajankoulutuslaitoksessa ja suoritti Turun yliopistossa kasvatustieteen opintoja. Vuonna 1958 hän avioitui Aatto Kaljusen kanssa ja muutti Ouluun opettajakorkeakoulun musiikin lehtoriksi. Hänestä tuli kahdeksikymmeneksi vuodeksi Oulun musiikkielämän merkittävä vaikuttaja, jollainen hän oli ollut myös Turussa.
Anna-Liisa Antila-Kaljunen suoritti ylioppilastutkintonsa jälkeen 25 vuoden aikana kaikkiaan kuusi muuta oppiarvoa. Vuonna 1994 hänet promovoitiin Oulun yliopiston kasvatustieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi.
Pelastusristeilijä Isokari

Pelastusristeilijä Isokari oli Suomen Meripelastusseuran rakennuttama ja omistama pelastusristeilijä. Alus rakennettiin vuonna 1947 Uudessakaupungissa ja sen rakennusvalvoja ja myöhemmin päällikkö oli Niilo Saarinen.
Alus oli kaksikoneinen, brittiläistä mallia ja kahdella mastolla ja purjeilla varustettu kuten muutkin vuosina 1936-1947 valmistuneet pelastusalukset. Aluksessa oli perobamännystä rakennettu runko ja sisäpuolella erityinen kuparilaatikoista tehty kelluntaosio. Koneet olivat aluksi 2 x 100 hevosvoiman petrolikoneet ja potkurit ovat tunneleissa. Aluksen asemapaikkana oli Hanko. Saarinen toimi sen päällikkönä vuoteen 1960 asti. 
Kesäisin Isokari toimi myös lyhyiden saaristoristeilyjen tekijänä. Risteilyistä saadut tuotota kattoivat paljon sen toimintakuluja ja olivat erinomainen tilaisuus miehistön kouluttamiseen. Matkustaja-aluksena Isokari liikkui toisinaan myös purjeilla. Pelastustyössä purjeita käytettiin vain sään vaatiessa tukipurjeina ja alus liikkui konevoimalla. 
Alus ei yleensä hinannut suurempia aluksia hätätilanteessa vaan keräsi ihmiset turvaan ja piteli haveristia paikallaan kunnes voimakkaampi varsinainen hinaaja ehti paikalle.
Vuonna 1967 alus peruskorjattiin ja siihen asennettiin uudet isommat dieselit, samoin mastot riisuttiin ja kansirakenteet uusittiin alumiinisiksi, joissa oli ns. standardiprykä eli katolle sijoitettu ohjauspiste. Myös kuparivuoraus poistettiin ja runko vahvistettiin ulkopuolisesti lujitemuovilla. Peruskorjauksen yhteydessä alus nimettiin uudelleen Russaröksi. Riisuttu keulamasto lahjoitettiin Niilo Saariselle joka pystytti sen pihalleen.
Vuonna 1988 vanha pelastusalus siirrettiin Porkkalan Meripelastusyhdistykselle ja se sai vanhan nimensa takaisin kun Hankoon tuli Saksasta ostettu uudisalus joka peri nimen Russarö. Isokari palveli Porkkalassa 1990-luvulle, kunnes se poistettiin käytöstä ja myytiin.
Kingstonin sinfoniaorkesteri

Kingstonin sinfoniaorkesteri () on kanadalainen sinfoniaorkesteri, joka perustettiin vuonna 1953 nimellä "New Symphony Association of Kingston". Useat jo 1850-luvun puolessavälissä vaikuttaneet lyhytikäiset kokoonpanot olivat sen edeltäjiä. Aiempaa Kingstonin sinfoniaorkesteria () johti vuosina 1914–1936 Oscar Telgmann.
Uusi Kingstonin sinfoniaorkesteri teki ensiesiintymisensä ensimmäisen kapellimestarinsa, Graham Georgen johtamana esittämällä 12. huhtikuuta 1954 tulkinnan Joseph Haydnin "Luominen"-oratoriosta. Orkesterin kanssa esiintyivät tuolloin Kingston Choral Society ja solistit, joiden joukossa oli James Milligan. Orkesteri piti vuoteen 1957 saakka vain kaksi vuosittaista konserttia, mutta vuonna 1990 joka kausi piti sisällään yli tusinan konsertteja. Vuoteen 1957 sinfoniaorkesteria johti Graham George; vuosina 1957–1959 orkesterin johdossa toimi William Hill, vuonna 1960 Frédéric Pohl, sitten vuoteen 1965 Edouard Bartlett ja tämän jälkeen vuoteen 1981 Alexander Brott. Useiden kapellimestarien välillä vierailtua orkesterin johdossa tuli vuonna 1982 Brian Jacksonista orkesterin kapellimestari, jona häntä seurasi vuonna 1991 Glen Fast.
Pauli Lyytinen

Pauli Lyytinen (s. 1983) on suomalainen saksofonisti ja säveltäjä. 
Pauli Lyytinen opiskeli musiikkia Kuopion konservatoriossa, Helsingin ammattikorkeakoulu Stadiassa ja Göteborgin musiikkikorkeakoulussa. Maisteriopinnot hän suoritti yhteispohjoismaisessa maisteriohjelmassa (Nordic Masters in Jazz) Suomessa, Ruotsissa ja Tanskassa. Hän on valmistunut pohjoismaisen jazzmusiikin maisteriksi vuonna 2011.
Pauli Lyytinen on esiintynyt yhtyeidensä kanssa vuodesta 2006 lähtien kymmenillä kiertueilla ja lukuisilla festivaaleilla Euroopassa, Afrikassa, Etelä-Amerikassa ja Aasiassa. Lyytinen on erityisesti tullut tunnetuksi kokeellisen popahtavaa jazzia soittavan Elifantree-yhtyeen jäsenenä, jossa soittavat Lyytisen lisäksi Olavi Louhivuori (rummut) sekä Anni Elif Egecioglu (laulu, kosketinsoittimet, sello). Vuonna 2007 perustettu yhtye (entinen rumpali: Tatu Rönkkö) on esiintynyt ulkomailla ja julkaissut viisi albumia: "Love &amp; Trees" (2010), "Time Out" (2012), "Movers and Shakers" (2015), "Anemone" (2018) ja "Hachi" (2021). Brittiläinen jazzkriitikko Stuart Nicholson nimesi Elifantreen esiintymisen Maarianhaminan Alandia Jazz -festivaalilla vuoden 2009 keikaksi "The Wire" -lehdessä.
Vuonna 2018 Pauli Lyytinen työskenteli työryhmänsä kanssa Koneen Säätiön apurahalla, jonka turvin "Hachi" tehtiin seitsemässä eri maassa kahdeksan eri lyömäsoittajan kanssa.
Pauli Lyytinen opettaa vuonna 2012 perustetussa Laponia Improvisations -kollektiivissa. Hän voitti Jukka Perko -saksofonikilpailun vuonna 2007. Hänet on palkittu Pori Jazzin Ted Curson -palkinnolla vuonna 2017.
Diskografia.
Albumit joilla soittaa (valikoima).
1 Ville Vokkolainen &amp; Kusipäät &lt;br&gt; 2 Pauli Lyytinen Magnetia Orkesteri
Pyhän Mikaelin ja kaikkien enkelien kirkko (Hughenden)

Pyhän Mikaelin ja kaikkien enkelien kirkko () on Englannin kirkon kirkkorakennus Hughenden Valleyn kylässä Englannissa. Se on Grade II* -luokan suojelukohde, joka on rakennettu alun perin 1300-luvulla. Arthur Blomfield rakensi kirkon lähes kokonaan uusiksi.
Kirkossa on 1200-luvulta periytyvä kastemalja ja kuningatar Viktorian lahjoittama entisen pääministeri Benjamin Disraelin muistomerkki.
Nicholas Fiore

Nicholas Fiore (14. helmikuuta 1918 Port Coquitlam – 18. maaliskuuta 1979 London) oli kanadalainen huilisti. 
Fiore aloitti musiikin opiskelun isänsä, Pasquale Fioren johdolla. Pasquale oli amatöörimuusikko, joka opetti myös viulun- ja pianonsoittoa. Nicholas muodosti sisarustensa kanssa Fiore-kvintetin, joka esiintyi 1930-luvun puolessavälissä Vancouverin kirkoissa ja radiossa. Hänestä tuli vuonna 1939 Vancouverin sinfoniaorkesterin ensihuilisti. Noihin aikoihin hän opiskeli neljänä kesänä Mainessa William Kincaldin johdolla. Vuosina 1966 ja 1967 hän esiintyi Marlboron festivaalilla, jossa hän sai vuosina 1966–1969 valmennusta Marcel Moyselta.
Vuosina 1952–1978 Fiore toimi Toronton sinfoniaorkesterin ensihuilistina, ja vuosina 1962–1975 hän oli Toronton puhallinkvintetin (sittemmin Toronto Windsin) jäsen. Hän opetti vuosina 1953–1978 Toronton ja vuosina 1978–1979 Länsi-Ontarion yliopistossa. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Robert Aitken, Suzanne Shulman ja Douglas Stewart.
Fiore kantaesitti John Weinzweigin ensimmäisen divertimenton vuonna 1946 ja Harry Somersin teoksen "12 miniatyyriä" 2. helmikuuta 1964. Hän levytti muiden muassa Gustav Holstin, Kent Kennanin, Lucio Agostinin ja Norma Beecroftin teoksia. Hän myös soitti folklaulaja Emma Caslorin levyillä.
Allapäin

Allapäin on SIG-yhtyeen nokkamiehen Matti Inkisen ensimmäinen sooloalbumi, joka julkaistiin toukokuussa 1984. Levyn tunnetuimmat kappaleet lienevät "Liekkejä", "Nousiaisiin naisiin" ja "Huima lumous".
Johanna Laakso

Johanna Marja-Leena Laakso (s. Helsinki) on itävaltalaisen Wienin yliopiston fennougristiikan professori. Hän on toiminut professorina Wienissä vuodesta 2000 ja työskennellyt sitä ennen muun muassa useissa eri tehtävissä Helsingin yliopistossa.
Laakso kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnassa vuonna 1979. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa vuosina 1979–1985 suomen kieltä, suomalais-ugrilaista kielentutkimusta ja yleistä kielitiedettä. Vuosina 1984–1985 hän opiskeli ELTE-yliopistossa Unkarin Budapestissä. Laakso valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1985. Vuonna 1986 hän opiskeli Tallinnan opettajakorkeakoulussa Virossa. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian lisensiaatiksi vuonna 1988 ja tohtoriksi 1990. Hänen väitöskirjansa (1990) nimi on "Translatiivinen verbinjohdin NE itämerensuomalaissa kielissä". 
Laakso on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2006, Itävallan tiedeakatemian kirjeenvaihtajajäsen vuodesta 2008 sekä Academia Europæan jäsen vuodesta 2015.
Laakso on naimissa ja hänellä on kolme lasta.
Alan Kay

Alan Curtis Kay (s. 17. toukokuuta 1940, Springfield, Massachusetts) on yhdysvaltalainen tietojenkäsittelytieteilijä. Kay on tietojenkäsittelyn kehityksen pioneeri, joka johti Smalltalk-kielen kehittänyt ryhmää ja vaikutti olio-ohjelmoinnin kehitykseen. Kay on palkittu Turing-palkinnolla vuonna 2003. 
Hänen tohtoriväitöksensä kuvasi "FLEX – A Flexible Extendable Language" -kielen kuvauksen. 
1970-luvulla Kay liittyi Xerox PARC -tutkimuskeskukseen. Hänen Dynabook-konseptinsa vaikutti Xerox Notetaker -prototyyppiin, joka puolestaan vaikutti merkittävästi myöhempiin kannettaviin tietokoneisiin kuten Osborne 1 ja Compaq Portable. Kay suunnitteli Dynabookin kaikenikäisille lapsille.
Kay kehitti käyttöliittymämallin "Doing With Images makes Symbols" (), jossa "tekeminen" on hiiren käyttämistä, "kuvat" ovat kuvakkeita (ikoneja) tietokonenäytöllä ja "symbolit" olivat Smalltalk-kieli. Smalltalk oli kielen lisäksi ohjelmointiympäristö, jota ajettiin Xerox Alto -tietokoneella.
Kayn työ graafisien käyttöliittymien parissa vaikutti muun muassa Mac OS:n ja Microsoft Windowsin käyttöliittymiin.
Tuija Laine

Tuija Vappu Hillevi Laine (s. Joutseno) on suomalainen teologian tohtori, joka toimii Helsingin yliopiston ja samalla Suomen ensimmäisenä kirjahistorian professorina.
Laine valmistui ylioppilaaksi toukokuussa 1983 Joutsenossa. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui teologian maisteriksi vuonna 1990. Hän sai Suomen kansallisarkistosta arkistonhoitajan oppiarvon (1990). Hän valmistui vuonna 1995 humanististen tieteiden kandidaatiksi yleinen historia pääaineenaan. Vuonna 1999 hän valmistui teologian lisensiaatiksi ja vuonna 2000 teologian tohtoriksi. Laineen väitöskirja oli "Ylösherätys suruttomille: Englantilaisperäinen hartauskirjallisuus Suomessa Ruotsin vallan aikana". Hänet nimitettiin Helsingin yliopiston kirkko- ja kirjahistorian dosentiksi vuonna 2000 ja Joensuun yliopiston (nyk. Itä-Suomen yliopiston) kirkko- ja kirjahistorian dosentiksi vuonna 2005.
Laine on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2017.
Merja Koskela

Merja Kristiina Koskela (s. , Tyrnävä) on suomalainen filosofian tohtori ja Vaasan yliopiston soveltavan kielitieteen professori.
Koskela kirjoitti ylioppilaaksi Limingan lukiosta (1984). Hän opiskeli Vaasan yliopistossa, ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1989, lisensiaatiksi 1991 ja tohtoriksi 1996. Hänen ruotsinkielisen väitöskirjansa (1996) otsikkona oli "Tema och rema i vetenskaplig och populärvetenskaplig text". Osana jatko-opintojaan hän opiskeli kieliä Islannissa (Háskóli Islands, 1990) ja Saksassa (Freiburgin yliopisto, 1991).
Koskelan tutkimus on keskittynyt asiantuntijaviestinnän eri näkökulmiin: tieteelliseen kirjoittamiseen, visuaalisuuteen sekä sijoittajaviestinnän kysymyksiin.
Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2017.
Eija Kalso

Eija Anneli Kalso (s. ) on suomalainen lääkäri, joka toimii Helsingin yliopiston kivun tutkimuksen ja hoidon professorina. Hän työskentelee ylilääkärinä HYKSin Kipuklinikalla.
Kalso on palkittu kipututkimuksistaan muun muassa Pohjoismaiden merkittävimpiin kuuluvalla lääketieteen palkinnolla (Nordiska medicinpriset, 2013) ja Pohjolan lääketieteen palkinnolla (2020). Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2010. Kalso on Suomen Tiedeseuran jäsen.
Suomessa kroonisesta kivusta kärsii noin viidennes työikäisistä ja lähes kolmannes yli 70-vuotiaista. Heidän hoidossaan käytetään paljon lääkkeitä, mutta Kalson mielestä ne eivät yksinään useinkaan ratkaise ongelmaa. Hermovauriokipuun hoitoa tarvitsevista parhaimmillaankin vain joka toisen kipu puolittuu lääkkeillä. Kivun vähentämiseksi he tarvitsevat kokonaisvaltaista hoitoa.
Marja-Liisa Helasvuo

Marja-Liisa Helasvuo (o.s. "Alanko"; s. 1962 Loppi) on suomalainen filosofian tohtori, joka on toiminut Turun yliopiston suomen kielen professorina vuodesta 2005. Hän on tutkinut muun muassa kieliopin ja vuorovaikutuksen välisiä suhteita puhutussa ja kirjoitetussa vuorovaikutuksessa. Hänen tutkimuksensa edustaa vuorovaikutuslingvistiikan suuntausta.
Helasvuo kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin II normaalikoulusta vuonna 1981. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1987 ja lisensiaatiksi 1988. Hän suoritti tohtoritutkintonsa (Ph.D.) Yhdysvaltain Kalifornian yliopistossa (Santa Barbara) vuonna 1997.
Helasvuo on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2013.
Annele Hatakka

Annele Inkeri Hatakka (s. 1948) on suomalainen Helsingin yliopiston ympäristöbiotekniikan professori emerita. 
Ennen professuuria hän työskenteli 24 vuotta Suomen Akatemian eri tehtävissä vuosina 1972–1996, ensin mikrobiologian laitoksella ja vuodesta 1992 soveltavan kemian ja mikrobiologian laitoksella. Vuonna 1997 hän tuli määräaikaiseksi ympäristöbiotekniikan professoriksi elintarvike- ja ympäristötieteiden laitokselle (31.12.2009 saakka soveltavan kemian ja mikrobiologian laitokselle), ja pysyvään tehtävään vuoden 2008 alusta alkaen. Hatakka-ryhmä kuului vuosina 2002–2007 mikrobiresurssien huippututkimusyksikköön. Suomen Akatemian nimeämä Annele Hatakka oli yksikön toinen varajohtaja. Hän toimi vuodesta 2004 eläkkeelle jäämiseensä vuonna 2016 vastuullisena professorina Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisessä tiedekunnassa pääaineessa bioteknologia, mikrobit ja ympäristöbiotekniikka sekä myöhemmin myös elintarvikebiotekniikka.
Hän on Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2012. Hänen puolisonsa Pertti Hatakka (1944–2020) oli agronomi, maatalous- ja metsätieteiden maisteri ja jäänyt eläkkeelle Huoltovarmuuskeskuksesta.
Leena Kolehmainen

Leena Sinikka Kolehmainen (s. 1970) on Helsingin yliopiston saksan kielen professori. Aiemmin hän työskenteli saksan kielen professorina Turun yliopistossa 2017–2023 ja apulaisprofessorina Itä-Suomen yliopistossa 2013–2017.
Kolehmainen on julkaissut yhden monografian ("Präfix- und Partikelverben im deutsch-finnischen Kontrast", Peter Lang 2006) ja lukuisia artikkeleita kieli- ja käännöstieteen alalta. Yhdessä kollegoitten kanssa hän on toimittanut kokoomateoksia ja tieteellisten lehtien teemanumeroita, kuten vertailusta kieli- ja käännöstieteen menetelmänä (Matti Miestamon ja Taru Nordlundin kanssa, SKS 2013), katsauksen ei-ammatillisen kääntämisen ja tulkkauksen tutkimuksesta (Esa Penttilän ja Nina Pilkkeen kanssa, Virittäjä 2015), kääntämisen ja koodinvaihdon suhteista (Janne Skaffarin kanssa, Multilingua 2016), kaunokirjallisuuden käännösten kielitieteellinen analyysistä (Esa Penttilän ja Piet Van Poucken kanssa, International Journal of Literary Linguistics 2016) ja kuvauksen suomalaisen käännöstieteellisen tutkimuksen ajankohtaisista trendeistä (Pekka Kujamäen kanssa, 2013).
Kolehmainen on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2017.
Samuel Dolin

Samuel Joseph Dolin (22. elokuuta 1917 Montreal – 13. tammikuuta 2002 Midland) oli kanadalainen säveltäjä ja musiikkipedagogi. 
Dolinin opettajien joukossa olivat Stanley Gardner, Weldon Kilburn, Ernst Krenek ja Reginald Godden. Hän oli koulutukseltaan musiikin tohtori (Toronton yliopisto, 1958). Hänen omien oppilaidensa joukossa ovat Stuart Broomer, Brian Cherney, Steven Gellman, Herbie Helbig, James Hiscott, Paul Hoffert, Lorraine Johnson, Moe Koffman, Gary Kulesha, Larysa Kuzmenko, Michel Longtin, John Mills-Cockell, Allan Rae, Eric Robertson, Clark Ross, Ann Southam, Ben Steinberg, Timothy Sullivan, Roman Toi, Ben Trowell, Ruth Watson Henderson, Wes Wraggett ja Jack Zaza.
Dolinin omat teokset kattavat useita eri tyylejä kromaattisesta ja perinteisestä "Serenadista jousilla" (kantaesitetty vuoden 1952 kesäolympialaisissa) multimediateokseen "Drakkar", joka kuvaa viikinkien ensimmäisiä näkyjä Uudesta maailmasta. Dolin käytti sittemmin jälkimmäisen teoksen nimeä omaa kustannusyhtiötään nimetessään. Dolinin myöhemmissä teoksissa suositaan pienempiä kokoonpanoja. Näiden teosten joukossa on "Two Vocalises for Two Celli" Kaksoiskonsertto oboelle, sellolle ja orkesterille muodostaa poikkeuksen tähän pääsääntöön. Tämän suurimuotoisen teoksen tilasi Ontario Arts Council, ja sen kantaesitti säveltäjän tytär Elizabeth Dolin oboisti Patricia Moreheadin kanssa.
Dolin opetti vuoteen 2001 saakka The Royal Conservatory of Musicissa (Toronto).
Purcell-jousikvartetti

Purcell-jousikvartetti () on vuonna 1968 perustettu, vuoteen 1991 saakka toiminut jousikvartetti. Sen perustivat Vancouverin sinfoniaorkesterin jäsenet Norman Nelson, Raymond Ovens, Simon Streatfeild ja Ian Hampton. Myöhemmin jäsenet vaihtelivat useaan otteeseen. Nelsonin jälkeen ensimmäisinä viulisteina toimivat Sydney Humphreys (1979–1987) ja sitten Marc Destrubé. Ovensia seurasi toisena viulistina vuonna 1970 Frederick Nelson, jota puolestaan seurasivat 1970-luvun loppupuolella kronologisessa järjestyksessä Robert Growcott, Joseph Peleg ja Bryan King. Alttoviulisti Streatfeildin korvasi vuonna 1969 Philippe Etter ja sellisti Hamptonin vuonna 1989 Heather Hay. 
Purcell-kvartetti piti ensimmäisen julkisen konserttinsa maaliskuussa 1969 Fou Ts'ongin kanssa CBC:lle. Paitsi lukuisissa kanadalaiskaupungissa, kvartetti esiintyi 1980-luvun kuluessa myös Neuvostoliitossa, Kuubassa, Meksikossa, Floridassa, Japanissa, Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Moni kanadalaisteos oli kvartetin kantaesittämä. Näihin teoksiin kuuluu R. Murray Schaferin, Barbara Pentlandin, Harry Freedmanin, Bruce Davisin, Anton Kuertin, André Prévostin, Jean Coulthardin, John Fodin, Eugene Wilsonin ja Elliot Weisgarberin teoksia.
Laura Alakukku

Laura Alakukku (s. 28. huhtikuuta 1958 Vampula) on suomalainen maataloustieteilijä ja Helsingin yliopiston maatalouden ympäristöteknologian professori.
Alakukku tuli ylioppilaaksi Säkylän seudun lukiosta 1977. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa, josta valmistui maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1986, lisensiaatiksi 1993 ja tohtoriksi 1997. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (1997) käsitteli maaperän tiivistymistä painavien maatalouskoneiden käytön seurauksena. Väitöskirjatyö oli otsikoitu "Long-term soil compaction due to high axle load traffic". Hänet nimitettiin Helsingin yliopiston maatalousteknologian dosentiksi 1999.
Työurallaan Alakukku on toiminut Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskuksen (MTT) tutkijana 1986-1998, Helsingin yliopiston virkaatekevänä professorina 1998-1999 ja MTT:n erikoistutkijana 1999-2006. Hän oli 2002-2006 Maa- ja metsätalousministeriön rahoittaman Maaperätutkimusohjelman koordinaattori. Helsingin yliopiston maatalouden ympäristöteknologian professori hän on ollut huhtikuusta 2007 lähtien. 
Alakukun tutkimus työ on keskittynyt muun muassa maatalouden ympäristökuormitusta vähentävien sekä maatalous- ja elintarviketuotannon kilpailukykyä parantavien viljelymenetelmien kehittämiseen. 
Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2013.
Kanadan kansallinen nuoriso-orkesteri

Kanadan kansallinen nuoriso-orkesteri () on Kanadan lahjakkaimmille 14–28-vuotiaille suunnattu orkesteri, jonka toiminnalla on myös pedagoginen tarkoitus. Se perustettiin vuonna 1960 laajalti Walter Susskindin ansiosta ja Ison-Britannian kansallisen nuoriso-orkesterin antaman mallin pohjalta. Noin joka kolmas Kanadan sinfoniaorkesterien ammattimainen soittaja on aikoinaan toiminut kansallisessa nuoriso-orkesterissa. 
Kanadan kansallinen nuoriso-orkesteri on konsertoinut jokaisessa suuressa kanadalaiskaupungissa ja monissa muissakin kaupungeissa Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa. Vuonna 1998 kansallinen nuoriso-orkesteri myös kiersi Japanissa Kazuyoshi Akiyaman johdolla. Orkesterilla on oma nimikkosäveltäjänsä, jollaisena on toiminut muiden muassa Omar Daniel.
Suzanne Shulman

Suzanne Shulman (s. 30. marraskuuta 1946 Toronto) on kanadalainen huilisti. Hän sai taiteilijadiplominsa vuonna 1967. Hänen opettajinaan olivat Toronton yliopistossa Nicholas Fiore ja Robert Aitken. Lisäksi hän suoritti Pariisissa opintoja Christian Lardén, Michel Debostin, Marcel Moysen ja Jean-Pierre Rampalin johdolla. 
Shulman on osoittanut urallaan erityistä kiinnostusta kamarimusiikkia kohtaan. Hän oli perustamassa Camerataa. Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Claude Savardin (piano), Catherine Michelin (harppu), Douglas Bodlen (cembalo), Marisa Roblesin (harppu), Marta Hidyn (viulu), Steven Starykin (viulu), Angela Hewittin (piano) ja Valerie Tryonin (piano) kanssa. Hän on tehnyt opetustyötä McMasterin yliopistossa, Toronton yliopistossa ja The Royal Conservatory of Musicissa.
Antero Nyman

Salli Kaarlo Antero Nyman (27. kesäkuuta 1893 Savonranta – 17. syyskuuta 1953 Jämsänkoski) oli suomalainen diplomi-insinööri ja jalkapallovaikuttajia, joka oli vuorineuvos Juuso Waldenin ohella toinen jalkapallon Suomen Cupin kehittäjistä ja alullepanijoista. Kilpailun ikuisesti kiertävä palkinto on nimetty hänen mukaansa "Antero Nymanin muistopalkinnoksi".
Ura.
Nyman pelasi itse opiskeluaikoinaan jalkapalloa Helsingin Jalkapalloklubissa, Viipurin Reippaassa sekä Kiffenissä. Valmistuttuaan insinööriksi vuonna 1921 hän siirtyi Yhtyneiden Paperitehtaiden palvelukseen Myllykoskelle. Vuodesta 1924 lähtien Nyman toimi Jämsänkoskella Yhtyneiden Hovilanhaaran paperitehtaan teknillisenä johtajana, kunnes siirtyi 1940 samaan konserniin kuuluneen Jylhävaaran konepajan toimitusjohtajaksi Valkeakoskelle.
Yhtyneissä Paperitehtaissa Nyman oli aktiivisesti mukana yhtiön urheilutoiminnassa. Vuonna 1930 hän oli perustamassa Jämsänkosken Ilvestä ja kuului myös 1935 toimintansa aloittaneeseen Yhtyneiden Paperitehtaiden urheilulautakuntaan Jämsänkosken tehtaiden edustajana. Lautakunnan tarkoituksena oli kehittää työntekijöiden liikuntaharrastusta, jotta nämä eivät lähtisi vapaa-aikanaan mukaan esimerkiksi kommunistien toimintaan. Nymanilla oli merkittävä vaikutus erityisesti jalkapallon juurtumiseen Yhtyneiden tehdaspaikkakunnille, joita Valkeakosken ja Jämsänkosken lisäksi olivat muun massa Varkaus, Kajaani ja Myllykoski. 
Jämsänkoskella vaikuttaessaan hän värväsi paikkakunnalle pelaajia muun muassa Kuopiosta ja Helsingistä. Vuonna 1935 Nymanin johtama Jämsänkosken tehtaiden joukkue voitti Yhtyneiden Paperitehtaiden ensimmäisen jalkapallomestaruuden, ja Ilves puolestaan voitti samana vuonna Suomen Palloliiton Hämeen piirin mestaruuden. Hän oli myös Jämsänkosken suojeluskunnan paikallispäällikkönä vuosina 1929–1930. Valkeakoskelle muutettuaan Nyman oli mukana käynnistämässä Hakan reservijoukkueeksi perustetun Pallo-Sepot 44:n toimintaa.
Jalkapallon Suomen Cup.
1950-luvun alussa Nyman ja Yhtyneiden toimitusjohtaja Juuso Walden ryhtyivät kehittämään suomalaisille jalkapalloseuroille tarkoitettua cup-kilpailua Englannista saadun mallin mukaisesti. Nyman kuitenkin kuoli äkillisesti syyskuussa 1953 kaksi vuotta ennen Suomen Cupin käynnistymistä. Vuonna 1954 Walden lahjoitti Suomen Palloliitolle Britanniasta hankkimansa pokaalin, jonka hän halusi nimettäväksi Nymanin mukaan. Vuonna 1955 ensimmäistä kertaa järjestettyä kilpailua kutsuttiin aluksi myös ”Antero Nyman Cupiksi” ennen nimen ”Suomen Cup” vakiintumista.
Perhe.
Nymanin puoliso oli Lappeenrannasta kotoisin ollut Ilmi Hyvönen. Heidän poikansa Atte Nyman (1922–2014) toimi pitkään Valkeakosken Hakan jalkapallojaoston puheenjohtajana.
Tian Zhuangzhuang

Tian Zhuangzhuang (yksink.: 田壮壮, perint.: 田壯壯, pinyin: Tián Zhuàngzhuàng, s. 23. huhtikuuta 1952 Peking) on kiinalainen elokuvaohjaaja.
Elämäkerta.
Hän on kuuluisan näyttelijän ja elokuvaohjaajan Tian Fangin ja Kiinan elokuvastudion johtajan, näyttelijä Yu Lanin poika.
Tian aloitti uransa valokuvaajana on työskennellyt myös maatalouden elokuvastudiolla Kiinassa. Hän valmistui Pekingin elokuva-akatemiasta vuonna 1982, ja useat muut johtajat viidennen sukupolven, mukaan lukien Chen Kaigen ja Zhang Yimoun.
Tia on työnsä vuoksi joutunut kiistaan Kiinan viranomaisten kanssa, erityisesti elokuvien "Horse Thief" (1984), ja "Sininen leija" (1993), elokuva tapahtumista Sadan kukan kampanja, Suuri harppaus ja Kulttuurivallankumous vuoksi. "Sininen leija" esitettiin 1993 Cannesin elokuvajuhlilla ilman Kiinan viranomaisten hyväksyntää. Tian Zhuangzhuangilta on kielletty kymmeneksi vuodeksi elokuvanteko. Vuonna 2002 hän ohjasi elokuvan "Kevät pikkukaupungissa", joka perustuu Fei Mun elokuvaan vuodelta 1948. Vuonna 2004 hän teki ensimmäisen HDTV-dokumentin Kiinassa, elokuvan nimeltään "Delamu", jonka aiheena ovat Tiibetin Yunnanin etniset vähemmistöt.
Oskar Morawetz

Oskar Morawetz (17. tammikuuta 1917 Světlá nad Sázavou, Itävalta-Unkari – 13. kesäkuuta 2007 Toronto, Kanada) oli kanadalainen säveltäjä ja pianisti. Hän syntyi Světlán linnassa Itävalta-Unkarissa, mutta pakeni Euroopasta ja asettui vuonna 1940 Torontoon, jossa hänelle opetti pianonsoittoa Alberto Guerrero ja harmoniaa Leo Smith. Säveltäjänä hän oli lähinnä itseoppinut. Jo ennen lähtöään Euroopasta hän oli opiskellut pianonsoittoa Karel Hoffmeisterin ja Julius Isserliksen sekä teoriaa Jaroslav Krickan johdolla. Morawetz oli Kanadan kansalainen vuodesta 1946.
Morawetz opetti musiikin teoriaa ja sävellystä vuosina 1946–1952 Royal Conservatory of Musicissa, sitten vuoteen 1982 Toronton yliopistossa. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Thomas Dusatko, Walter Kemp, Muriel Kilby, Larysa Kuzmenko, Edward Laufer, Bruce Mather ja Srul Irving Glick. Hän jatkoi opetustyötään vielä vuosia virallisen eläkkeelle jäämisensä jälkeen. Hän oli myös pianisti ja piti viimeisen konserttinsa 28. maaliskuuta 1992 Torontossa. 
Morawetz sävelsi orkesteriteoksia, kuten konserttoja, ja kamarimusiikkia erinäisille kokoonpanoille. Pianon säestämillä yksinlauluilla oli keskeinen osa hänen luovassa työssään.
Alberto Guerrero

Alberto Guerrero (6. helmikuuta 1886 La Serena, Chile – 7. marraskuuta 1959 Toronto, Ontario, Kanada) oli chileläis-kanadalainen pianisti, säveltäjä ja musiikkipedagogi. Hän opiskeli aluksi äitinsä ja veljensä Danielin johdolla, muutoin hän oli itseoppinut. 
Guerrero loi uraa pianistina sekä operettien ja zarzuelojen säveltäjänä Chilessä. Hän kohtasi New Yorkissa pianisti Mark Hambourgin ja sai samalla Torontosta tarjouksen ryhtyä opettamaan Hambourg-konservatoriossa ja soittamaan Hambourg-triossa. 32-vuotias Guerrero hyväksyi tarjouksen ja jätti synnyinmaansa. Ensimmäisen konserttinsa solistina Kanadassa Guerrero piti 2. joulukuuta 1918 Massey-salissa.
Guerrero siirtyi Hambourg-konservatoriosta vuonna 1922 The Royal Conservatory of Musiciin, jossa työskenteli kuolemaansa saakka. Hän työskenteli 1940-luvun lopusta lähtien myös Toronton yliopiston musiikkitiedekunnassa. Hänen varhaisimpiin oppilaisiinsa kuului tuleva tunnettu kapellimestari Reginald Stewart. Muita oppilaita olivat William Aide, John Beckwith, Helmut Blume, Gwendolyn Duchemin, Ray Dudley, Dorothy Sandler Glick, Glenn Gould, Guerreron oma toinen vaimo Myrtle Rose Guerrero, Stuart Hamilton, Paul Helmer, Horace Lapp, Edward Laufer, Gordana Lazarevich, Pierrette LePage, Edward Magee, Ursula Malkin, Bruce Mather, John McIntyre, Gordon McLean, Oskar Morawetz, Arthur Ozolins, George Ross, R. Murray Schafer, Oleg Telizyn, Malcolm Troup, Neil Van Allen ja Ruth Watson Henderson.
Guerrero soitti ohjelmistoa Henry Purcellin teoksista Les Six -ryhmittymän tuotantoon. Hän esiintyi usein triona viulisti Frank Blachfordin ja sellisti Leo Smithin kanssa, myöhemmin viulisti Harold Sumbergin ja sellisti Cornelius Ysselstynin kanssa. Yli vuosikymmenen ajan hän toimi Five Piano Ensemblen jäsenenä. Hän teki monia konserttoesiintymisiä Toronton sinfoniaorkesterin ja useiden radio-orkestereiden kanssa. Hän esiintyi usein CBC:lle ja piti sille viimeisen resitaalinsa vuonna 1952. Kanadassa asuessaan hän ei juuri jatkanut Chilessä arvostettua sävellystyötään.
Frank Blanchford

Frank Edward Blachford (28. joulukuuta 1879 Toronto, Kanada – 24. kesäkuuta 1957 Calgary, Kanada) oli kanadalainen viulisti, musiikkipedagogi, kapellimestari ja säveltäjä. Hän opiskeli The Royal Conservatory of Musicissa Bertha Drechsler Adamsonin johdolla ja valmistui vuonna 1897. Hän jatkoi opintojaan Leipzigin konservatoriossa Hans Sittin ja Carl Reinecken johdolla. 
Blachfordin johdolla opiskelivat muiden muassa Albert Aylward, Jack Montague ja Harvey Perrin. Blachford muodosti kuudestatoista Toronton sinfoniaorkesterin muusikosta Blachford String Symphony -ryhmän, joka esiintyi konserteissa ja radiossa. Hänen sävellyksiinsä kuuluu muun muassa pedagogisia kappaleita viululle.
Tiedon pyramidi

Tiedon pyramidi on Kimmo Ojaniemen suunnittelema ympäristötaideteos, joka on osa Pro Cultura -säätiön ympäristötaideprojektia. Teos valmistui Turun Peltolan ammattikoulun 10-vuotisjuhlan kunniaksi vuonna 1996.
"Tiedon pyramidi" koostuu neljästä teräksestä sorvatusta pylväästä, jotka kannattelevat betonista pyramidia. Maan sisälle on valettu betonista tila, jossa on Turun ystävyyskaupunki Göteborgin Turulle sodan jälkeen pula-aikana lahjoittamia työpajakoneita. Vanhentuneita koneita pääsee katsomaan lasin läpi.
USS Nantucket (1862)

USS Nantucket oli Yhdysvaltain laivaston Passaic-luokan monitori, joka palveli Yhdysvaltojen sisällissodassa pohjoisvaltioiden puolella.
Valmistus.
Alus tilattiin Atlantic Iron Worksiltä Bostonista Massachusettsista. Alus laskettiin vesille 6. joulukuuta 1862 ja otettiin palvelukseen 26. helmikuuta 1863 päällikkönään Donald McN. Fairfax.
Palvelus.
Palvelukseenotettaessa alus liitettiin Pohjois-Atlantin sulkulaivueeseen, jonka mukana se osallistui 7. huhtikuuta 1863 Konfederaation hallussa olleita Charlestonin sataman suojana olleita linnakkeita vastaan. Taistelussa alukseen osui 51 kranaattia ja alus korjattiin Port Royalissa. Alus palasi Charlestoniin tukemaan maavoimien operaatioita Morris Islandilla, taistelemaan 16., 17., 18. ja 24. heinäkuuta Fort Wagneria vastaan. Alus valtasi 15. syyskuuta brittiläisen höyryaluksen "SS Jupiterin" merellä. Alus taisteli 14. toukokuuta 1864 jälleen Charlestonin sataman suojana olleita linnakkeita vastaan, minkä jälkeen se oli sulkutehtävissä sodan päättymiseen.
Alus poistettiin palveluksesta 24. kesäkuuta 1865 Philadelphian laivastontelakalle, missä se oli reservissä vuosikymmenen. Alus nimettiin 15. kesäkuuta 1869 uudelleen "USS Medusaksi", mutta alkuperäinen nimi palautettiin 10. elokuuta. Alus siirrettiin Portsmouthin laivastontelakalle vuonna 1875.
Reservissä olo aikanaan alus oli palveluksessa 29. heinäkuuta - 12. joulukuuta 1882 ja 16. kesäkuuta - 6. lokakuuta 1884, jolloin se operoi Yhdysvaltain koillisrannikolla. Alus makasi ankkurissa New Yorkissa reserviin sijoitettuna, kunnes se siirrettiin North Carolinan naval militialle vuonna 1895. Espanjan-Yhdysvaltain sodassa alus oli Port Royalissa South Carolinassa. Alus myytiin 14. marraskuuta 1900 Thomas Buller and Companylle Bostoniin Massachusesttsiin.
Annikki Yrjänäinen

Annikki Yrjänäinen (13. maaliskuuta 1928 Pieksämäki – 9. syyskuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen lausuntataiteilija ja Sibelius-Akatemian lausunnan ja äänenkäytön lehtori.
Yrjänäinen opiskeli Helsingin yliopistossa ja tutustui L. Onervaan, jonka runotuotannosta hän teki laudaturtyönsä ja julkaisi useita haastatteluja. Hän toimi Ylioppilasteatterissa ja sai lausuntaopetusta Ture Juntulta. Vuonna 1956 hän suoritti logonomitutkinnon Suomen Puheopiston korkeakouluosastolla Kaarlo Marjasen johdolla.
Annikki Yrjänäinen esitti erityisen paljon L. Onervan tuotantoa. Ohjelmiston muina runoilijaniminä toistuivat Maria Jotuni, Uuno Kailas, V. A. Koskenniemi, Eino Leino, Lassi Nummi, Simo Puupponen eli Aapeli ja Sirkka Selja. Yrjänäisen tunnetuimpia lausuntailtoja olivat "Neljä klassikkoa" (1962) ja "Suomalaisen naisen maailmasta" (1975).
Vaakunoiden yhdistäminen

Vaakunoiden yhdistäminen on heraldiikassa käytetty keino, jolla kahdesta tai useammasta vaakunasta saadaan yhdistettyä yksi uusi vaakuna. Käytännössä tämä tarkoittaa, että kilpi on jaettu osiin, joista kullekin sijoitetaan elementtejä yhdestä vaakunasta. Tyypillisesti vaakunoiden yhdistämistä on käytetty sukuvaakunoissa kahden suvun yhdistyessä avioliiton kautta. Lisäksi yhdistämistä on voitu tehdä myös esimerkiksi virka-aseman vuoksi niin, että viralliseen vaakunaan on yhdistetty henkilön oma vaakuna. Myös hallinnollisia ja alueellisia vaakunoita on yhdistetty alueiden yhdistyessä.
Varhaisin vaakunoiden yhdistämisen muoto oli puolittaminen, jossa molemmat vaakunat halkaistaan ja uuteen vaakunaan otetaan kummastakin puolikas. Koska puolitetuissa vaakunoissa tunnukset leikkautuvat ja toisinaan näyttävät yhdistyvän omituisiksi kuvioiksi, puolittamisesta luovuttiin ja käyttöön otettiin rinnakkain asettelu, jossa kummankin vaakunan tunnusta kavennetaan niin, että ne mahtuvat kokonaisina uudelle kilvelle rinnakkain. Toisena vaihtoehtona oli kilven nelijako, jossa kilpi nimensä mukaisesti jaetaan neljään osaan ja jokaiselle osalle sijoitetaan yksi vaakuna. Osia voi myös olla enemmän kuin neljä, jolloin puhutaan monikenttäisestä yhdistämisestä. Nelijaossa vaakunoiden sijoitteluun vaikuttaa niiden lukumäärän lisäksi myös se, noudatetaanko heraldista kohteliaisuutta.
Rantapuntarpää

Rantapuntarpää ("Alopecurus aequalis") on heinäkasvien (Poaceae) heimoon, puntarpäiden ("Alopecurus") sukuun kuuluva kasvilaji. Se on matalakasvuinen ja yksivuotinen tai lyhytikäinen monivuotinen heinälaji. Rantapuntarpää muistuttaa paljolti polvipuntarpäätä ("Alopecurus geniculatus"), mutta lajit voi erottaa toisistaan kukinnon tähkylöiden ulkonäön sekä heteiden ponsien värityksen perusteella.
Rantapuntarpään varret on velttoja sekä polveilevia, ja lehdet ovat harmaanvihreitä. Kukinto on noin neljä senttimetriä pitkä, harmaanvihreä, tähkää muistuttava röyhy, jonka tähkylät ovat lyhyitä, leveitä ja vihneettömiä. Heteiden ponnet ovat pieniä ja lyhyitä sekä aluksi vaaleankeltaisia, mutta muuttuvat ajan myötä oransseiksi. Rantapuntarpää kukkii touko–elokuussa.
Rantapuntarpää kasvaa erilaisilla kosteilla kasvupaikoilla, kuten suonlaiteilla ja ojissa. Rantapuntarpää on heikko kilpailija, joten se kasvaa usein lähes paljaalla maalla ja häviää sitten, kun muu, korkeampi kasvillisuus valtaa paikan. Rantapuntarpäätä tavataan koko Suomessa, joskin Lapissa harvinaisempana kuin etelässä.
USS Sangamon (1862)

USS Sangamon (ex-"Conestoga") oli Yhdysvaltain laivaston Passaic-luokan monitori, joka palveli Yhdysvaltojen sisällissodassa pohjoisvaltioiden puolella.
Valmistus.
John Ericssonin valmistaman aluksen köli laskettiin kesällä 1862 nimellä "Conestoga". Alus nimettiin 9. syyskuuta "Sangamoniksi" ja laskettiin vesille 27. lokakuuta. Alus otettiin palvelukseen 9. helmikuuta 1863 Chesterissä Pennsylvaniassa päällikkönään Pierce Crosby.
Palvelus.
Palvelukseenotettaessa alus liitettiin Pohjois-Atlantin sulkulaivueeseen, jonka mukana se osallistui operaatioihin Hampton Roadsin alueella.
Alus oli Philadelphiassa korjattavana, minkä jälkeen "Wachusetts" hinasi 21. helmikuuta 1864 aluksen Port Royaliin South Carolinaan Etelä-Atlantin sulkulaivueeseen. Charlestonin saartoon osallistuttuaan alus palasi Hampton Roadsiin tukemaan Grantin hyökkäystä Richmondiin. Huhtikuun alussa 1865 Richmondin hyökkäyksen lopulla alus puhdisti James-jokea Konfederaation asentamista miinoista, jotta Pohjoisvaltioiden laivaliikenne mahdollistuisi kaupunkiin.
Sisällissodan päätyttyä alus poistettiin palveluksesta Philadelphiassa ja se sijoitettiin reserviin. Alus palautettiin palvelukseen 13. toukokuuta 1898 Espanjan-Yhdysvaltain sodan alettua. Alus oli Fisher's Islandilla Long Islandilla, kunnes se palautettiin reserviin 1899 League Islandilla Pennsylvaniassa. Alus oli reservissä myyntiinsä saakka vuonna 1905.
Defiance (televisiosarja)

Defiance on yhdysvaltalainen scifisarja, jonka kehittivät Rockne S. O'Bannon, Kevin Murphy ja Michael Taylor. Sarjan esittäminen alkoi Yhdysvalloissa huhtikuussa 2015 Syfyn kanavalla.
Juoni.
Sarjan tapahtumat sijoittuvat post-apokalyptiseen tulevaisuuteen, jossa sotien raunioittamassa Maassa elää useita rotuja rinnakkain. Osa roduista saapui matkustamalla avaruudesta, mutta osa on erilaisten mutaatioiden lopputuloksia. Päähenkilö, sotasankari Joshua Nolan (Grant Bowler) adoptoi yksinjääneen ei-ihmislapsen Irisan (Stephanie Leonidas), ja tarina seuraa heidän selviytymiskamppailua Defiancen kaupunkivaltiossa.
Tuotanto.
Kesäkuussa 2011 kerrottiin Trion Worldsin kehittävän verkkopeliä useille eri alustoille ja Universal Cable Productionsin kehittävän televisiosajraa nimelleä "Defiance". Samoihin aikoihin vahvistettiin pelin ja televisiosarjan sijoittuvan samaan maailmaan. Tämä on ensimmäinen kerta kuin verkkopeliä pohjustetaan omalla televisiosarjalla.
Heinäkuussa 2012 Syfy kertoi pelin ja televisiosarjan julkaisupäivämäärän olevan huhtikuussa 2013. Sarjan ensimmäisen kauden kuvaukset aloitettiin huhtikuussa 2012 Torontossa.
Sarjan esittäminen alkoi Yhdysvalloissa 15. huhtikuuta 2015 Syfyn kanavalla. Syyskuussa 2014 vahvistettiin 13-osaisen kolmannen kauden tilaaminen.
Syfy ilmoitti 16. lokakuuta 2015 "Defiancen" jäävän kolmen tuotantokauden mittaiseksi.
Muissa medioissa.
Trion Worldsin kehittämä "Defiance" videopeli sai suuren "Dark Metamorphosis" päivityksen maaliskuussa 2016. Pelin "Defiance 2050" niminen laajennus julkaistaan kesällä 2018 Xbox One, Playstation 4 ja Windows -laitteille.
Apteekkimuseo, Joutsen apteekki

Helsingin XII Joutsen apteekki oli Suomen viimeinen säilynyt jugendapteekki Helsingin Kampissa Lapinlahdenkadun ja Eerikinkadun kulmassa. Se lopetti toimintansa 30. huhtikuuta 2018.
Historiaa.
Helsingin XII apteekki perustettiin vuonna 1911 Keisarillisen senaatin määräyksellä. Helsingin neljänteen kaupunginosaan, Ruoholahteen oli toivottu omaa apteekkia jo 1890-luvulta alkaen. Joutsen apteekki, Apotek Svanen, avasi ovensa ensimmäistä kertaa marraskuun 17. päivänä 1912. Helsingin XII apteekin oikeudet sai apteekkari Henrik Heickell.
Joutsen apteekki sijaitsee arkkitehti Selim Lindqvistin piirtämässä, vuonna 1908 valmistuneessa talossa Lapinlahdenkatu 1:ssä. Sen tiloissa oli aluksi olut- ja viinikauppa. Apteekki-interiöörin on suunnitellut arkkitehti Fr. Lüsch. Vuosisadan alussa oli ryhdytty uudelleen käyttämään eläinten nimiä apteekkien nimissä järjestysnumeron lisäksi. Joutsen apteekin ulko-oven yläpuolelle on sijoitettu joutsenta esittävä lasimaalaus, jonka on tehnyt taistelumaalarina tunnettu Hugo Backmansson. 
Apteekkitoiminta.
Apteekissa työskenteli aluksi apteekkarin lisäksi kaksi proviisoria ja yksi farmaseutti. Ensimmäinen naisfarmaseutti palkattiin vuonna 1917. Naisten lukumäärä kasvoi niin, että 1930-luvun lopulla henkilökunnasta naisia oli puolet.
Apteekin offisiinin takana oli pitkään rohdoskeittiö, materiaalihuone ja laboratorio. Kellareita oli kaikkiaan kolmetoista. Vesi-, sprii- ja happokellareiden lisäksi kellareita oli rohdoksia ja kasvikokoelmia varten sekä siirappeja, tinktuureja, salvoja ja öljyjä varten. Patenttilääkkeitä säilytettiin offisiinin yhteydessä olevassa pimeässä huoneessa.
Apteekkimuseo.
Bengt Mattila aloitti Joutsen apteekin apteekkarina vuonna 1998. Ympäristöministeriö määräsi vuonna 1999 Joutsen apteekin 1900-luvun alun historiallisen interiöörin suojeltavaksi rakennussuojelulain ja asemakaavan mukaisesti.
Apteekin toiminta oli tappiollista, jolloin apteekkari hankki vuonna 2013 apteekkioikeudet Töölössä sijaitsevaan Carelia-apteekkiin ja lupaa säilyttää Joutsenen itsellään sivuapteekkina. Fimea ei kuitenkaan myöntänyt apteekkilupaa Joutsenelle sivuapteekkina.
Helmikuussa 2014 kansanedustaja Pekka Haavisto jätti sosiaali- ja terveysministeri Laura Rädylle kirjallisen kysymyksen apteekin tilanteesta ja maaliskuussa apteekkari Mattila luovutti Rädylle adressin, jonka allekirjoittaneet 3 537 ihmistä toivoivat apteekin pelastamista.
Samana vuonna Mattila perusti apteekin alakertaan museon, joka esitteli sekä Joutsen apteekin että koko apteekkilaitoksen historiaa. Kokoelmissa on erilaisia käyttöesineitä, työvälineitä ja lääkepakkauksia. Mattila luopui apteekista huhtikuun lopussa 2018, jolloin apteekin ja museon toiminta lakkasi.
Pelastusarmeijan museo

Pelastusarmeijan museo on Pelastusarmeijan historiaa esittelevä museo Helsingissä. Museonäyttelyssä tuodaan esille lasten, köyhien ja päihteidenkäyttäjien parissa tehtyä työtä kautta aikojen, valotetaan ulkomailla palvelleiden upseereiden elämää ja Pelastusarmeijan eri työmuotojen historiaa. 
Museo avattiin osoitteessa Uudenmaankatu 40 vuonna 1969. Vuonna 2009 museo avautui uudelleen osoitteessa Mikonkatu 20. Syksyllä 2017 museo muutti takaisin Uudenmaankadulle Pelastusarmeijan päämajan yhteyteen.
Erkki Rankama

Erkki Olavi Rankama (alun perin "Rangell", 7. syyskuuta 1914 Helsinki – 9. syyskuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen hallintoneuvos ja korkeimman hallinto-oikeuden jäsen. Hän toimi yli 30 vuotta julkishallinnon palveluksessa ja nousi 1960-luvulla yhdeksi verotuksen johtavista asiantuntijoista Suomessa.
Erkki Rankama pääsi ylioppilaaksi 1932, suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1941 ja sai varatuomarin arvon 1947. Hän toimi 1940-luvun lopulla sisäasiainministeriön siirtoväenasiain osastolla ja sitten Maatalousseurojen Keskusliiton asutusvaliokunnan toimistopäällikkönä. Vuosina 1951–1955 Rankama työskenteli sosiaaliministeriön hintaosastolla ja samaan aikaan myös korkeimmassa hallinto-oikeudessa, aluksi sivutoimisena ylimääräisenä esittelijänä ja vuodesta 1954 vakituisena nuorempana hallitussihteerinä. Vuosina 1959–1966 hän oli valtiovarainministeriön hallitusneuvos ja vero-osaston päällikkö ja huolehti vuoden 1960 verolain täytäntöönpanosta, muun muassa kunnallis- ja valtionverotuksen yhdistämisestä saman viranomaisen alaisuuteen. Tähän liittyen hän toimi myös keskusverolautakunnan ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1960–1966. Hallintoneuvokseksi hänet nimitettiin 1966.
Erkki Rankama osallistui sekä talvi- että jatkosotaan. Hänen puolisonsa oli radiokuuluttaja Maija Rankama, o.s. Vaahtervaara (1920–2010). Heille syntyi kuusi lasta vuosina 1946–1956.
Hanse-Parlamentti

Hanse-Parlamentti (Hanse Parlament) on yhdistys yli 50 kauppakamareista, kauppakilloista sekä muista tämänkaltaisista järjestöistä Itämeren alueella, joiden yhteisenä tavoitteena on tukea pieniä ja keskikokoisiä yrityksiä, muun muassa henkilöstökoulutus-, tutkimus- ja innovatioalalla. Hanse-Parlamentti tekee tiivistä yhteistyötä jäsenmaiden valtioelinten kanssa, samalla se on voittoa tavoittelematon järjestö. 
Yhteistyö Hanse-Parlamentin jäsenten välillä alkoi 1990-luvun alussa. Vuonna 1994 käynnistettiin ensimmäiset EU:n rahoittamat projektit. EU:n laajentamisen jälkeen vuonna 2004 yhteistyö alueen itäisten maiden kanssa tiivistyi. Hanse-Parlamenttiin kuuluu jäseniä 11:stä maasta: Norjasta, Ranskasta, Suomesta, Venäjältä, Virosta, Liettuasta, Latviasta, Valkovenäjältä, Puolasta, Tanskasta sekä Saksasta. Järjestön päätoimisto sijaitsi ensin Kööpenhaminassa, mutta oli sitten siirretty Hampuriin. 
Ensimerkkinä järjestölle oli keskiajan Hansaliitto, mutta sen toiminta kuitenkin rajoittuu Itämeren alueelle, kun Hansaliiton vaikutusalue oli paljon laajempi. Hanse-Parlamentti pyrkii ylläpitämään Itämeren alueen yhteistä identiteettiä, muun muassa vuosittaisen Hanse-konferenssin avulla, missä tutkijat, poliitikot ja liiketoiminnan edustajat keskustelevat mm. kulttuuriin liittyvistä asioista.   
Järjestö johtaa useita Euroopan unionin rahoittamia projekteja, mukaan lukien avainprojektit vuonna 2009 käynnistetyn EU:n Itämeren strategian puitteissa. Vuonna 2010 Hanse-Parlamentti perusti Itämeri-Akatemian, voittoa tavoittelemattoman 15:n tutkimusjärjestön yhdistyksen, jonka tavoitteena on yhteysten kehittäminen tutkimusmaailman ja pienten- ja keskikokoisten yritysten välillä. 
Hanse-konferenssi.
Hanse-Parlamentti järjestää vuosittaisen kaksipäiväisen Hanse-konferenssin, jonka puitteissa noin 120 liiketoiminnan, tieteen ja politiikan vaikuttajaa keskustelee pienten ja keskikokoisten yrityksiin, kulttuurialan yhteistyöhön sekä Itämeren alueen taloudelliseen kehitykseen liittyvistä kysymyksistä. Muutaman esittelyn jälkeen järjestetään pyöreät pöydät, joilla konferenssin osallistujat kehittävät tulevaisuudennäkymät. Nämä tapaamiset houkuttelevat korkean tason puhujia, kuten EU:n komissaari Günther Oettinger vuonna 2011, EU:n komissaari  Johannes Hahn vuonna 2012, EU:n komissaari Algirdas Šemeta ja Latvian puolustusministeri Artis Pabriks vuonna 2013. Konferenssin jälkeen Itämeri-Akatemia julkistaa kirjeen, johon sisältyvät esittelyt, tutkimusraportit  ja keskustelujen tulokset.