tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Gabriel Fahrenheit

Daniel Gabriel Fahrenheit (24. toukokuuta 1686 Danzig, Puola-Liettua – 16. syyskuuta 1736 Haag, Yhdistyneet provinssit (nykyisin Alankomaat)) oli saksalainen fyysikko, joka tunnetaan erityisesti Fahrenheit-lämpötila-asteikon kehittäjänä.
Fahrenheit vietti nuoruutensa Danzigin hansakaupungissa, joka tuohon aikaan kuului Puola-Liettuaan. Vanhempiensa tapaturmaisen kuoleman jälkeen Fahrenheit siirtyi kauppiaaksi Amsterdamin. Fahrenheitin kiinnostus luonnontieteisiin johti kuitenkin siihen, että hän matkusteli ympäriinsä opiskellen ja tehden tieteellisiä kokeita. Haagiin Fahrenheit asettui vuonna 1717. Vuodesta 1718 Fahrenheit opetti kemiaa Amsterdamissa ja hänestä tuli Royal Societyn jäsen vuonna 1724.
Fahrenheit teki suuria parannuksia lämpömittareihin, joiden toiminta perustui elohopean tai alkoholin laajenemiseen.
Vuonna 1724 hän ehdotti Fahrenheit-asteikon käyttöä lämpötilan ilmaisemiseen. Siinä veden jäätymispiste on 32 F ja kiehumispiste 212 F, joten niiden väli on 180 astetta.
Maria Helena Vieira da Silva

Maria Helena Vieira da Silva (13. kesäkuuta 1908 Lissabon – 6. maaliskuuta 1992) oli portugalilais-ranskalainen taidemaalari. Hänen teoksensa edustivat abstraktia taidetta. 
Silva aloitti taiteen opiskelun 11-vuotiaana. Häntä opettivat muiden muassa Fernand Léger, Antoine Bourdelle ja Stanley William Hayter. Silva meni vuonna 1930 naimisiin unkarilaisen taidemaalarin Árpád Szenesin kanssa. Hän alkoi työskennellä pääasiassa Pariisissa ja sai Ranskan kansalaisuuden 1942. 
Silva asui Ranskassa loppuelämänsä ja kuoli siellä vuonna 1992. Hän sai vuonna 1966 Ranskan hallitukselta palkinnon "Grand Prix National des Arts", ja vuonna 1979 hänet nimettiin Kunnialegioonan ritariksi.
Ernesto Canto

Ernesto Canto Gudiño (18. lokakuuta 1959 México – 20. marraskuuta 2020) oli meksikolainen kävelijä, joka käveli sekä 20 että 50 kilometrin matkoja. 
Canto voitti 20 kilometrin kilpailun kävelyn maailmancupissa 1981. Hän voitti Helsingin maailmanmestaruuskilpailuissa 1983 kultaa 20 kilometrin kävelyssä 10 sekunnin erolla kakkoseen ajalla 1.20.49. Hän voitti samana vuonna 20 kilometrillä kultaa Caracasin Pan-Amerikan kisoissa ajalla 1.28.12 ja sijoittui toiseksi maailmancupissa. Vuotta myöhemmin, Los Angelesin olympialaisissa 1984 hän voitti kultaa 20 kilometrin kävelyssä ajalla 1.23,13. 11. elokuuta, 8 päivää olympiavoiton jälkeen Canto sijoittui kymmenenneksi 50 kilometrin kävelyssä.
Canto saavutti Indianapolisin sisäratojen MM-kilpailuissa 1997 pronssia 5 000 metrin kävelyssä ajalla 18.38,71. Rooman MM-kilpailuissa 1987 hänet hylättiin 20 kilometrillä. Sama toistui vuotta myöhemmin Soulin olympialaisissa 1988. Kävelyn maailmancupissa hän sijoittui toiseksi vuonna 1991. Hän osallistui vielä vuonna 1992 Barcelonan olympialaisiin, missä hänen sijoituksensa oli 29:s. Hän lopetti uransa pian kisojen jälkeen. 
Canto menehtyi haima- ja maksasyöpään 61-vuotiaana marraskuussa 2020.
Belém (Lissabon)

Belém (viralliselta nimeltään Santa Maria de Belém) on yksi Lissabonin kaupunginosista. Se sijaitsee kaupungin keskustasta kuusi kilometriä länteen. Paikka on nimetty Betlehemin portugalinkielisen nimen mukaan. 
Belémin pinta-ala on 10,43 km² ja väkiluku 16 500 (2021). 
Belémin tunnetuimpia nähtävyyksisä on 1500-luvulla rakennettu Belémin torni, joka selvisi Lissabonin maanjäristyksestä 1755, ja Hieronymuksen luostari, jotka muodoostavat Unescon maailmanperintökohteen.
Belémin palatsi on Portugalin presidentin virka-asunto.
Belémin torni

 
Belémin torni () on torni Belémissä, Lissabonissa, Portugalissa. Se sijaitsee Tajojoen varressa. 
Belémin torni rakennettiin vuosina 1515–1521 Vasco da Gaman löytöretkien kunniaksi, ja osaksi kaupungin puolustusta. Emanuelintyyliä edustavan tornin suunnitteli Francisco de Arruda. Sen arkkitehtuurissa näkyy vaikutusta Pohjois-Afrikan islamilaisesta rakennuskulttuurista. Sitä on historiansa aikana käytetty muun muassa tulliasemana, majakkana ja vankilana. 
Torni pääsi Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1983.
Nollendorfplatz

Nollendorfplatz on aukio Berliinissä, Schönebergin kaupunginosassa. 1800-luvulla syntynyt aukio oli alun perin puistomainen ja edustavien rakennusten ympäröimä, mutta se kärsi toisessa maailmansodassa pahoja vaurioita ja on nykyään lähinnä suurten ajoratojen solmukohta. Alkuperäisestä rakennuskannasta jäi 1905/1906 valmistuneen Neues Schauspielhaus -teatterin julkisivu. Vuonna 1902 avatulta, sodan vaurioiden jälkeen hieman vaatimattomammassa muodossa kunnostetulta Nollendorfplatzin metroasemalta liikennöi peräti neljä metrolinjaa. 
Alue on tunnettu homokulttuurin keskittymänä ja ympäristö oli huonomaineista. Viime vuosina alueen ilmettä on koetettu parantaa, ja ympäristöön on ilmaantunut kalliita ravintoloita ja kirjakauppoja.
Volker Kutscherin kirjoittaman, Babylon Berlin-televisiosarjan perustana olevan kirjasarjan viides osa "Märzgefallene" (2014) alkaa kodittoman murhalla, jonka tapahtumapaikkana on Nollendorfplatz.
Theodor-Heuss-Platz

Theodor-Heuss-Platz on laaja aukio Berliinissä, Westendin kaupunginosassa Charlottenburg-Wilmersdorfin hallintoalueella. Aukion keskellä sijaitsee puisto, jonne on pystytetty useampia taideteoksia. Aukiota ympäröi monikaistainen ajorata. Aukiolle johtaa neljä isoa katua (Kaiserdamm, Heerstraße, Reichsstraße ja Masurenallee) sekä kolme pienempää katua (Ahornallee, Lindenallee ja Pommernallee). Aukion alla sijaitsee Theodor-Heuss-Platzin metroasema.
Aukio rakennettiin vuosina 1904–1908 edustusaukioksi. Aluksi sen nimi oli "Reichskanzlerplatz" (”Valtakunnankanslerinaukio”). Vuonna 1933, natsien noustua valtaan, aukion nimeksi tuli "Adolf-Hitler-Platz". Adolf Hitlerin ja hänen luottoarkkitehtinsä Albert Speerin suunnitelmissa aukion piti olla tulevan Welthauptstadt Germanian itä–länsi-akselin ("Ost-West-Achse") läntinen päätepiste. Edelleen aukio sijaitsee yli 11 kilometriä pitkällä viivasuoralla katuakselilla, johon kuuluvat muun muassa Straße des 17. Juni ja Unter den Linden. Toisen maailmansodan jälkeen aukio sai alkuperäisen nimensä takaisin. Vuonna 1963 se nimettiin "Theodor-Heuss-Platziksi" kuusi päivää aiemmin kuolleen ensimmäisen Saksan liittopresidentin Theodor Heussin mukaan.
Wittenbergplatz

Wittenbergplatz on aukio Berliinin läntisessä keskustassa, Tauentzienstraßen itäpäässä. Se syntyi vuosina 1889–1892.
Aukiota ympäröineestä alkuperäisestä rakennuskannasta ei ole säilynyt paljoa, mutta aukion keskellä sijaitsee edelleen arkkitehtuuristaan tunnettu, vuonna 1913 nykyisen muotonsa saanut Wittenbergplatzin metroasema. Molemmin puolin asemaa kulkee ajorata. Aukion pohjois- ja eteläpäädyt ovat puistomaisempia ja kummallakin sijaitsee suihkulähde.
Berliinin kuuluisin tavaratalo KaDeWe sijaitsee aukion laidalla.
Kurfürstenstraße

Kurfürstenstraße on usean berliiniläisen kadun nimi. Tunnetuin niistä sijaitsee lähellä kaupungin läntistä keskustaa, Tiergartenin ja Schönebergin kaupunginosien rajan kohdalla. Tämä katu syntyi 1600-luvun lopulla ja kulki vuoteen 1863 asti nimellä "Mühlenstraße" tai "Mühlenweg". Nykyään katu on huonomaineinen ja se tunnetaan katuprostituution keskuksena. Kurfürstenstraßea ei pidä sekoittaa läheiseen Kurfürstendammiin, joka on Berliinin kuuluisin ostoskatu.
Kurfürstenstraßella sijaitsee Kurfürstenstraßen metroasema.
Kanadan Kalliovuorten puistot

Kanadan Kalliovuorten puistot on UNESCOn maailmanperintökohde, joka otettiin luetteloon vuonna 1984 sen vuoristomaisemiensa ansiosta.
Kohde koostuu neljästä kansallispuistosta (Banff, Jasper, Kootenay, Yoho) ja kolmesta Brittiläisen Kolumbian provinssitason puistosta: Mount Robson, Mount Assiniboine ja Hamber.
Alue tunnetaan luonnonkauneudestaan ja biologisesta monimuotoisuudestaan. Sen geologisista muodoista näkyy jäätiköiden vaikutus ympäristöön. Puistoissa on jääkenttiä, laaksojäätiköiden jäänteitä ja kanjoneita. Jäätiköt ja sulamsvirrat ovat luoneet esimerkkejä eroosiosta ja sedimentaatiosta. Burgessin savikivikerrostuma kuuluu Yohon ja Kootenayn puistojen alueelle. Se oli oma maailmanperintökohteensa vuosina 1980–1984, mutta nykyään osa tätä kohdetta.
Tomar

Tomar on kunta ja kaupunki Santarémin piirissä, Portugalissa. Kunnan pinta-ala on 351,2 km² ja väkiluku noin 41 700. 
Tomarissa sijaitseva Kristuksen luostari on Unescon maailmanperintöluettelon kohde. 1100-luvulla Temppeliherrain ritarikunta kutsuttiin Portugaliin auttamaan Reconquistassa, ja Tomar oli heidän ensimmäinen ja tärkein linnoituksensa. Kun Temppeliherrojen ritarikunta hajotettiin 1314–1315, Portugaliin perustettiin Kristuksen ritarikunta ja Tomarin luostari siirtyi heille.
Kaupungin virallinen juhlapäivä on 1. maaliskuuta. Nykyisenä pormestarina toimii Anabela Freitas.
Andrei Silnov

Andrei Silnov (s. 9. syyskuuta 1984) on venäläinen korkeushyppääjä, olympiavoittaja ja Euroopan-mestari. Hän on hypännyt ulkoradoilla 238 cm ja sisäradoilla 237 cm.
Vuonna 2005 Silnov voitti Venäjän alle 23-vuotiaiden hallimestaruuden tuloksella 224 cm, mutta jäi ulkoradoilla alle 23-vuotiaiden Venäjän mestaruuskisoissa kuudenneksi tuloksella 218 cm. Alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa saman vuoden elokuussa Erfurtissa hän oli yhdeksäs tuloksella 223 cm.
Lopullisen läpimurtonsa kansainväliselle huipulle Silnov teki vuonna 2006. 7. tammikuuta hallikauden avauksessa Jekaterinburgin joulukisoissa hän ponnisti neljänneksi tuloksella 228 cm. Helmikuun alussa Saksan Arnstadtissa hän hyppäsi silloisen halliennätyksensä 235 cm. Venäjän hallimestaruuskilpailuissa hän sai pronssia. Kesäkuussa hän voitti Venäjän-mestaruuden sekä Eurooppa-cupin superliigan kisan Malagassa tuloksella 231 cm, ja 25. heinäkuuta Tukholman DN-gaalassa paransi ennätyksensä lukemiin 232 cm. Elokuussa Göteborgin EM-kisoissa hän voitti kultamitalin silloisella ennätystuloksellaan ja EM-kisaennätyksellä 236 cm. Hän paransi ennätyksensä 20. elokuuta Monacossa lukemiin 237. Hän sijoittui toiseksi sekä että maailmancupissa.
Vuonna 2007 Silnov sai pronssia Venäjän-mestaruuskilpailuissa ja sijoittui 11:nneksi Osakan MM-kilpailuissa 2007 tuloksella 221 cm. Hän hyppäsi seuraavana talvena Arnstadtissa halliennätyksensä 237 ja sijoittui kolmanneksi kotimaansa hallimestaruuskisoissa. 
Kesällä 2008 Silnov voitti Euroopan cupin. Hän jäi Venäjän mestaruuskisoissa neljänneksi, eikä häntä valittu Pekingin olympialaisten kisajoukkueeseen. Vajaata viikkoa myöhemmin hän hyppäsi Lontoon Super GP-kisassa omaksi ennätyksekseen 238 cm ja myöhemmin Monacossa 233 cm. Tämän jälkeen Venäjän Olympiakomitea nosti hänet Pekingin kisajoukkueeseen Andrei Terešinin tilalle. Pekingissä hän voitti olympiakultaa. Hän hyppäsi jokaisesta korkeudesta ensimmäisellään yli, mukaan lukien voittokorkeus 236 cm, jonka hän ylitti ainoana kilpailijana. Varmistettuaan voittonsa hän yritti uudesta olympiaennätyksestä 242 cm. Kauden lopussa hän voitti .
Silnov sai Venäjän hallimestaruuskilpailuissa pronssia 2011 ja hopeaa 2012. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 hän sijoittui toiseksi tuloksella 233 cm. Hän sai hopeaa myös ulkoratojen Venäjän-mestaruuskilpailuissa. Lontoon olympialaisissa hän oli kahdestoista.
Huhtikuussa 2021 Urheilun kansainvälinen vetoomustuomioistuin CAS määräsi hänelle neljän vuoden kilpailukiellon alkaen 7.4.2021. Kaikki hänen 8.7.2013 jälkeen tekemänsä tulokset hylättiin. Myöhemmin kilpailukieltoa jatkettiin vielä yhdellä vuodella.
Cel-shading

Cel-shading eli toon shading on kolmiulotteisessa grafiikassa renderöintitekniikka, jolla saadaan aikaiseksi sarjakuvamainen ja käsinpiirretyltä piirrosanimaatiolta vaikuttava grafiikkamaailma. Tekniikkaa käytetään useimmiten videopeleissä. Vaikka tekniikan lopputulos näyttää yksinkertaiselta, prosessi on monimutkainen. Tekniikan nimi juontuu läpinäkyvistä asetaattikalvoista, joita kutsutaan nimellä "cel". Kalvoanimaatiota käytettiin perinteisissä 2D-piirrosanimaatioissa, kuten Disneyn klassikkoelokuvissa.
Cel-shadingissa varjostuksessa käytetään vain muutamaa sävyä kullekin värille ja objekteille piirretään yleensä vahvat ääriviivat.
Historia.
Videopelit.
Yksi ensimmäisistä cel-shading -tekniikkaa hyödyntävistä videopeleistä oli "Jet Set Radio", joka julkaistiin Sega Dreamcastille vuonna . Aikaisempi peli "Fear Effect" julkaistiin PlayStationille samana vuonna, mutta siinä käytettiin vain dramaattisia tekstuureja korostamaan pelihahmojen anime-ilmettä. "Fear Effectiä" aikaisemmissa peleissä on myös käytetty tekstuureja samassa hengessä, mutta ei yhtä näkyvästi.
"Jet Set Radion" tyyliratkaisua seurasivat seuraavina vuosina useat pelit, joista tosin vain muutamat sopivat tekniikan pääasialliseen ilmentymään. Seuraavat cel-shading-pelit, jotka kaappasivat pelialan huomion jossakin muodossa, olivat "Jet Set Radio Future" ja "Sly Raccoon" vuonna 2002. Ajan mittaan julkaistiin lisää cel-shading-pelejä kuten "Dark Cloud 2", "Cel Damage", "Klonoa 2", ja "Viewtiful Joe" -pelisarja sekä "XIII", tosin mikään peleistä ei saavuttanut suurta myyntimenestystä. Ainoat cel-shading-pelit, jotka ovat saaneet sekä hyviä arvioita että myyntimenestystä pelin "Sly Raccoon" jälkeen ovat ' ja '.
Alkujaan Segan "The House of the Dead 3" Xboxille oli cel-shading-tekniikalla toteutettu. Sega julkaisi pelin varhaisessa kehitysvaiheessa tekniikkaa hyödyntäviä kuvakaappauksia pelistä. Sega kuitenkin ilmoitti pian hylkäävänsä graafisen tyylin – syitä hylkäämiseen on pohdittu: Yksi yleisimmistä teorioista on negatiivinen vastaanotto. Monien pelaajien mielestä groteskiin ja väkivaltaiseen peliin ei sovellu sarjakuvamainen tyyli.
Hiljattain käsikonsoleissa, joissa ei ole tarpeeksi tehoja realistisen 3D-maailman tuottamiseen, on käytetty hyödyksi cel-shading-tekniikkaa. Ehkä tunnetuin tällainen pelinimike on "Tony Hawk" -pelisarja Nintendo DS:lle.
Cel-shading-tekniikan käyttö videopeleissä on vähentynyt sitten sen esittelyn, mutta tekniikkaa kuitenkin käytetään yhä. Hiljattain julkaistuja ja julkaisemattomia cel-shading-pelejä ovat muiden muassa "Dragon Quest VIII", "Killer 7", "Metal Gear Acid 2", "The Walking Dead" ja "Ōkami".
Digitaalisia cel-shading-esimerkkejä.
Elokuvat.
Joitakin huomattavimpia cel-shading-tekniikkaa hyödyntäneitä elokuvia:
Videopelit.
Joitakin huomattavimpia videopelejä:
Televisiosarjat.
Lisäksi joissakin tv-sarjoissa ja mainoksissa on hyödynnetty tekniikkaa:
António Silva Porto

António Carvalho de Silva Porto (11. marraskuuta 1850– 11. kesäkuuta 1893) oli portugalilainen taidemaalari. Hänen teoksensa olivat naturalistisia.
Porton kaupungissa syntynyt António Silva Porto opiskeli aluksi Portugalissa João António Correian ja T. de Furtadon johdolla. Hän jatkoi opintojaan Pariisissa ja Roomassa ja palasi Portugaliin vuonna 1879. 
Porton töitä on muun muassa Chiadon museossa Lissabonissa ja Soares dos Reisin kansallismuseossa Portossa.
Jon Voight

Jonathan Vincent ”Jon” Voight ['vɔɪt] (s. 29. joulukuuta 1938 Yonkers, New York Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä.
Elämä ja ura.
Jon Voight syntyi vuonna 1938 New Yorkin osavaltiossa. Hänen isänsä Elmer oli tšekkoslovakialainen maahanmuuttaja ja ammattilaisgolfari. Voightin äiti Barbara työskenteli opettajan sijaisena. Voightilla oli kaksi veljeä, joista James ryhtyi lauluntekijäksi nimellä Chip Taylor, ja Barry vulkanologiksi.
Voight kävi Amerikan katolista yliopistoa Washington DC:ssä ja valmistui taiteiden kandidaatiksi vuonna 1960.
Voight näytteli ensimmäisen kerran Broadwaylla vuonna 1961. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli vuoden 1964 elokuvassa "Fearless Frank". Rooli texasilaisena rattopoikana elokuvassa "Keskiyön cowboy" (1969) teki Voightista tunnetun näyttelijän ja toi hänelle parhaan miespääosan Oscar-ehdokkuuden. Voight voitti pääosa-Oscarin halvaantuneen Vietnam-veteraanin roolista elokuvassa "Katkera paluu" (1978). Hän on saanut Oscar-ehdokkuudet myös elokuvista "Pakojuna" (1985) ja "Ali" (2001). Lisäksi Voight on voittanut neljä Golden Globe -palkintoa: elokuvista "Keskiyön cowboy", "Katkera paluu" ja "Pakojuna" sekä televisiosarjasta "Ray Donovan".
Voight on näytellyt myös esimerkiksi elokuvissa "Syvä joki" (1972), "Heat – ajojahti" (1995), "Vaarallinen tehtävä" (1996), "Anakonda" (1997), "Pearl Harbor" (2001), "Tomb Raider", "National Treasure – kansallisaarre" (2004), "Transformers" (2007) ja "Ihmeotukset ja niiden olinpaikat" (2016).
1960-luvulla Voight näytteli muutamissa televisiosarjoissa, kuten kolmessa "Gunsmoken" jaksossa. 40 vuoden tauon jälkeen Voight esitti "24"-televisiosarjan seitsemännellä tuotantokaudella (2008–2009) Jack Bauerin päävastustajaa. Ennen sitä Voight oli esiintynyt myös televisioelokuvissa ja minisarjoissa, kuten paavi Johannes Paavali II:na minisarjassa "Pope John Paul II" (2005).
Yksityiselämä.
Voight on ollut naimisissa kahdesti, Lauri Petersin kanssa 1962–1967 ja Marcheline Bertrandin kanssa 1973–1978. Voightin ja Bertrandin tytär Angelina Jolie ja poika James Haven ovat kuuluisia näyttelijöitä ja ohjaajia.
Voight on republikaani ja Donald Trumpin kannattaja.
Viktoria-Luise-Platz

Viktoria-Luise-Platz on aukio Berliinissä, Schönebergin kaupunginosassa. Edustavaa, puistomaista aukiota koristelevat muun muassa suihkulähde ja kaksi pylväikköä. Aukio vihittiin käyttöön vuonna 1900. Sitä koskevan suunnittelukilpailun oli voittanut kaksi vuotta aiemmin Fritz Encke. Vuonna 1957 tehtyjen uudistusten jälkeen aukio palautettiin vuonna 1979 kutakuinkin alkuperäiseen asuunsa ja se on nykyään suojeltu.
Aukio nimettiin vuonna 1899 Saksan silloisen keisarin Vilhelm II:n ainoan tyttären, prinsessa Viktoria Luisen mukaan hänen koulunkäyntinsä alun kunniaksi.
Aukion alla sijaitsee vuonna 1910 käyttöön otettu Viktoria-Luise-Platzin metroasema.
Pukkilan Liikenne

Pukkilan liikenne on Arvid Lehtisen vuonna 1923 perustama perheyritys ja on yksi kolmesta Suomen vanhimmasta yhä toimivasta autoliikennöitsijästä. Pukkilan Liikenne hoitaa päivittäistä linjaliikennettä useilla linjoilla. Yrityksen pääreitti on Porvoo–Askola–Pukkila. Tilausajoja Pukkilan Liikenne ajaa sekä pääkaupunkiseudulta että muualta Uudeltamaalta kuuden bussin kalustollaan.
Tietoja yrityksestä.
Arvid (Arvi) Lehtinen (1897–1984) aloitti linjaliikenteen vuonna 1923 linjalla Pukkila–Askola–Porvoo 14-paikkaisella Ford T -linja-autolla, jonka kori oli kotitekoinen. Myöhemmin mukaan toimintaan tuli veli Viljo Lehtinen, ja yhtiö toimi nimellä Veljekset Lehtinen. Vuonna 1961 yhtiö muutettiin osakeyhtiöksi nimellä Pukkilan Liikenne. Arvid Lehtisen pojan Arto Lehtisen toimitusjohtaja-aikana yhtiön liikennealue laajeni linjoille Helsinki–Porvoo–Pukkila–Orimattila–Lahti ja Porvoo–Myrskylä–Orimattila–Lahti. Vuonna 1998 Arto Lehtinen luovutti toimitusjohtajan tehtävät tyttärelleen Erja Lehtiselle. Tällöin yhtiöllä oli 15 linja-autoa ja siinä työskenteli 16 henkilöä.
Pukkilan liikenteen koko 14-66-paikkainen bussikalusto on maan nuorinta keski-iältään. Kaikissa busseissa on myös jäähdytysilmastointi ja turvavyöt. Vuonna 2007 yhtiö hankki kaksi pyörätuolinostimella varustettua linja-autoa palvelemaan liikuntarajoitteisia. Pyörätuoleja autoihin mahtuu 8 kpl ja istumapaikkoja jää vielä 20 kpl. Vuonna 2012 ja 2013 Pukkilan Liikenne on mukana jääkiekon MM-kisoissa hankkimalla yhden kahdeksasta kisabussista. Kuljetettava on Kanadan joukkue.
Stanley Schachter

Stanley Schachter (1922 New York – 7. kesäkuuta 1997 East Hampton, New York) oli yhdysvaltalainen sosiaalipsykologi, joka tunnettiin erityisesti addiktioita ja tunteita käsittelevästä tutkimuksestaan. Jälkimmäisellä alalla Schachter esitti 1950-luvulla, että ihmisten tunteet riippuvat sekä ihmisen psykologisesta tilasta että psykologisen tilan kognitiivisesta tulkinnasta.
Schachter suoritti alemman korkeakoulututkinnon Yalen yliopistossa vuonna 1942 ja ylemmän korkeakoulututkinnon samassa yliopistossa vuonna 1944. Tohtoriksi Schachter väitteli vuonna 1949 Michiganin yliopistosta. Suurimman osan akateemisesta urastaan Schachter toimi Columbian yliopistossa, ensin psykologian professorina vuodesta 1961 ja sitten sosiaalipsykologian professorina vuodesta 1966 aina eläkkeelle jäämiseensä asti vuoteen 1992.
Edvard Vanhempi

Edvard Vanhempi (muinaisenglanniksi "Ēadweard se Ieldra", s. noin 874–877, k. 17. heinäkuuta 924) oli Englannin kuningas 899–924. Edvard oli Alfred Suuren poika ja hänestä tuli Wessexin kuningas isänsä kuoleman jälkeen vuonna 899. Edvardin aluelaajennuksista huolimatta ei ehkä voida puhua vielä kovin yhtenäisestä kuningaskunnasta Edvard Vanhemman aikana.
Edvard laajensi hallitsemaansa aluetta ja valloitti Itä-Anglian sekä myöhemmin viisi tärkeää tanskalaista kaupunkia: Derbyn, Leicesterin, Lincolnin, Nottinghamin ja Stamfordin. Hänen sisarensa Ethelfleda hallitsi Merciaa. Ethelfledan kuoltua vuonna 918 hänen tyttärestään Aethelfynnistä tuli Mercian hallitsija, mutta hänet syrjäytti vallasta jo seuraavana vuonna 919 hänen enonsa Edvard, josta näin tuli myös Mercian hallitsija. Vuonna 921 englantilaiset, britit, skotlantilaiset, viikingit ja Yorkin sekä Strathclyden kuninkaat tunnustivat hänen herruutensa. Lisänimeä ”vanhempi” käytti ensimmäisenä eräs munkki nimeltä Wulfstan erottaakseen Edvard Vanhemman ja Edvard Marttyyrin, joka hallitsi vuosina 975–978.
Perhe.
Edvard oli naimisissa kaksi tai kolme kertaa. Ensimmäisen mahdollisen liiton (Ecgwynnin kanssa) luonteesta ei ole tietoa, mutta tästä syntyi tytär, josta tuli Yorkin kuninkaan Sightricin puoliso, sekä poika Athelstan. Tultuaan kuninkaaksi Edvard meni naimisiin Aelffaedin kanssa, joka oli Wiltshiren ealdormanin tytär. Edvard ja Aelffaed saivat kaksi poikaa ja kuusi tytärtä. Pojista toinen oli tuleva kuningas Ethelweard. Tyttäristä Eadgyth eli Editha oli keisari Otto I Suuren puoliso, Eadgifu eli Edgiva Länsi-Frankian kuninkaan Kaarle Yksinkertaisen puoliso ja Eadhild frankkien herttua Hugo Suuren puoliso. Edvard meni kolmannen kerran naimisiin noin vuonna 919 Edgivan eli Eadgifun, Kentin ealdormanin tyttären kanssa. Heillä oli kaksi poikaa, Edmund (tuleva Edmund I) ja Edred (myös tuleva kuningas) sekä kaksi tytärtä, joista toinen oli Winchesterin Pyhä Edburga.
Kuolema ja hautaaminen.
Edvard Vanhempi kuoli Mercian kapinassa 17. heinäkuuta 924.
Five Songs and a Cover

Five Songs and a Cover on yhdysvaltalaisen Foo Fighters -rockyhtyeen vuonna 2005 julkaistu EP.
EP sisältää viisi Foo Fighterin omaa kappaletta sekä yhden coverkappaleen. Cover on Creamin ”I Feel Free”, jossa Foo Fightersin rumpali Taylor Hawkins laulaa ja solisti Dave Grohl soittaa rumpuja. Albumilla on myös yksi täysin yhtyeen tekemä uusi kappale, ”Skin &amp; Bones”.
U55 (Berliinin metro)

U55 oli Hauptbahnhofin ja Brandenburger Torin välinen entinen metrolinja Berliinissä. Linja avattiin liikenteelle 8. elokuuta 2009. Rakennustyöt olivat kestäneet 14 vuotta ja maksaneet 320 miljoonaa euroa. Nykyään linja muodostaa metrolinjan U5 länsipään.
U55 oli lyhyt (1,8 km), irrallinen osa linjan U5 suunnitellulla jatko-osuudella Alexanderplatzilta Hauptbahnhofin kautta Turmstraßelle ja Jungfernheiden asemalle ja sieltä edelleen Tegelin lentoaseman suuntaan. Linjalla U55 ei ollut yhteyttä Berliinin muuhun metroverkostoon. Puuttuvaa osuutta Brandenburgin portin ja Alexanderplatzin välille alettiin rakentaa myöhemmin ja se avattiin liikenteelle 4. joulukuuta 2020, jolloin U55 yhdistettiin osaksi linjaa U5.
Bundestagin metroasema

Bundestagin metroasema on Berliinissä U5-linjan keskimmäinen asema. Se sijaitsee Reichstagin eli Valtiopäivätalon läheisyydessä. Nimi vaihdettiin alkuun suunnitellusta Reichstagista Bundestagiksi, kuten Reichstagissa toimiva Bundestag (Saksan liittopäivät eli parlamentti) esitti. Eikä asema itse asiassa edes ole Reichstagin edessä vaan Paul-Löbe-Hausin edessä.
Público

Público on Portugalissa ilmestyvä päivittäinen ja koko maanlaajuinen sanomalehti, joka on perustettu vuonna 1990. Sen omistaa sataprosenttisesti Sonae Group. Lehden katsotaan olevan kallellaan liberalismia kohden. Lehden päätoimitus sijaitsee Lissabonissa. 
Lehti julkaistaan tabloidina, ja sen nykyisenä päätoimittajana toimii José Manuel Fernandes.
Vuonna 2019 Públicon levikki oli 16 761.
Yoshiyuki Oyama

Yoshiyuki Oyama on Nintendolle työskentelevä videopelisuunnittelija, joka on toiminut muun muassa "in" hahmosuunnittelijana . 
Pelit.
Oyama on ollut luomassa seuraavia pelejä:
Batalhan luostari

Batalhan luostari eli Santa Maria da Vitória na Batalha () on dominikaaninen luostari Batalhassa, Oesten maakunnassa, Portugalissa. 
Batalhan luostari rakennettiin sen kunniaksi, että portugalilaiset voittivat vuonna 1385 Aljubarrotan taistelun kastilialaisia vastaan, mikä mahdollisti Portugalin itsenäisyyden. Rakennustyöt aloitettiin 1388, mutta luostari valmistui vasta kaksi vuosisataa myöhemmin.
Batalhan luostari otettiin vuonna 1983 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Ethelweard

Ethelweard ("Æðelweard", noin 904 – 2. elokuuta 924) oli Edvard Vanhemman poika. "Anglosaksien kronikan" erään version mukaan Æðelweard ("lukuhaluinen poika") nimitettiin kuninkaaksi. 
Oletettavasti Etherweard eli erakkona Bridgnorthissa ja Witenagemot valitsi hänet kuninkaaksi Wessexissä isänsä kuoleman jälkeen. Merciassa kuninkaaksi valittiin kuitenkin velipuoli Athelstan. "Anglosaksien kronikan" Worcesterin käsikirjoitus viittaa Athelstaniin kuninkaana "mercialaisten valitsemana", muiden mukaan hän yksinkertaisesti "peri kuningaskunnan". Ethelweard kuitenkin kuoli Oxfordissa sopivasti oltuaan vallassa vain kuusitoista päivää (tietoa ei ole edesauttoiko Athelstan tämän tapahtumista) ja Athelstanille siirtyivät kaikki isänsä maa-alueet. Ethelweard haudattiin Winchesteriin.
Ethelweardia ei usein lasketa Englannin kuninkaaksi (esimerkiksi brittimonarkian virallinen sivusto http://www.royal.gov.uk) vaan listataan ainoastaan Wessexin kuninkaaksi.
Avante!

Avante! (suomennettuna "Eteenpäin!") on Portugalin kommunistipuolueen virallinen sanomalehti. Se ilmestyy viikoittain. 
Avante! ilmestyi ensimmäistä kertaa 5. helmikuuta 1931. Aluksi se julkaistiin epäsäännöllisin aikavälein, mutta 1940-luvun alussa sanomalehteä alettiin julkaista vähintään kerran kuukaudessa. 
Avante! julkaistaan tabloidina.
Nyt!

Nyt! on suomalaisen laulaja Pauli ”Pate” Mustajärven debyyttialbumi sooloartistina. Se julkaistiin vuonna 1984, jolloin ilmestyi myös hänen yhtyeensä Popedan lopullinen läpimurtolevy "Harasoo". Sooloalbumi oli ollut Mustajärven haave jo vuodesta 1980 lähtien.
"Nyt!"-levyllä on kymmenen Mustajärven omaa suosikkikappaletta hänen nuoruutensa suosituimmista ulkomaalaisista rock-klassikoista. Käännöksiä teki hänen itsensä lisäksi ainakin Juice Leskinen sekä Popedan toinen perustajajäsen Ilari Ainiala.
Albumilta löytyy muun muassa The Sensational Alex Harvey Bandin, The Kinksin, The Rolling Stonesin ja The Eaglesin kappaleita suomenkielisinä käännöksinä.
Nick Valensi

Nicholas ”Nick” Valensi (s. 16. tammikuuta 1981) on newyorkilaisen The Strokes -yhtyeen kitaristi.
Nuoruus ja koulutus.
Valensi on käynyt julkisia kouluja koko elämänsä, paitsi vuoden ajan hän oli New Yorkin Dwight Schoolissa jossa hän tutustui Julian Casablancasiin sekä Fabrizio Morettiin. Valensi valmistui NYC Lab Schoolissa josta jatkoi Hunter Collegeen yhtyekaveri Nikolai Fraituren kanssa. Valensi lopetti kuitenkin opiskelut soittaakseen The Strokesissa kokopäiväisesti. Ennen yhtyeen todellista läpimurtoa hän kuitenkin työskenteli muutamissa Manhattanin ravintoloissa. Valensi oli yhtyeen perustamisen aikoihin vuonna 1999 vain 19-vuotias ja yhtyeen nuorimpana hän joutui lainaamaan yhtyeen muiden jäsenten henkilötodistuksia päästäkseen sisään klubeihin, joissa he soittivat.
Musiikki.
Valensi aloitti soittamaan kitaraa ollessaan vain 5-vuotias. Hän sai ensimmäisen sähkökitaransa kahdeksan vanhana. Hän harjoitteli Chuck Berryn kappaleita, ja ollessaan 13-vuotias Valensi tunsi olevansa tarpeeksi hyvä ja lopetti kitaratunnit opetellakseen itse soittamaan. 
Valensi käyttää useimmiten konserteissa sekä levytyksissä Epiphone Riviera -kitaraa. Hän kehuu sen olevan paras kitara, joka on ikinä valmistettu. Hänen suurimmat idolinsa ja lempiyhtyeensä ovat Slash, The Cars, Leonard Cohen, The Velvet Underground, George Harrison ja Neil Young.
Perhe.
Ranskalais-tunisialaisen Valensin isä kuoli pojan ollessa vasta 10-vuotias. Hänen perheeseensä kuuluu myös äiti sekä kaksi siskoa, Céline ja Danielle.
Nykyään Valensi on naimisissa näyttelijästä valokuvaajaksi ryhtyneen Amanda De Cadenetin kanssa. Parille syntyivät kaksoset lokakuussa 2006.
Siófok

Siófok [] on kaupunki Unkarissa. Se sijaitsee Balatonjärven etelärannalla Somogyn läänissä. Kaupunki on kulttuuri- ja turistikeskus. Se on yksi maan rikkaimmista kaupungeista turismin ansiosta. Siófokissa on 25 822 asukasta (2020), ja sen pinta-ala on 124,66 neliökilometriä. Kaupungin halki virtaa Siójoki.
Siófokissa on syntynyt unkarilainen säveltäjä Imre Kálmán. Oulu on ollut vuodesta 1978 Siófokin ystävyyskaupunki.
Risotto

Risotto (, 'pieni riisi' &lt; , 'riisi') on perinteinen italialainen riisiruoka, joka valmistetaan siihen erityisesti sopivasta riisilajikkeesta. Riisi, sipuli, kasvikset, sienet, liha tai kala ynnä muut ja usein myös juusto haudutetaan padassa siten, että liemenä käytettävä lihaliemi haihtuu lähes pois. Risottoriisinä käytetään imukykyisiä, osittain puuroutuvia riisilajikkeita, kuten arboriota tai carnarolia.
Risotto on alun perin lähtöisin Pojoen laaksosta, jossa riisiä on kasvatettu. Risotto on milanolaisen keittiön peruspilareita.
Risottoa valmistettaessa riisiä freesataan eli kuullotetaan hetken aikaa oliiviöljyssä tai voissa ennen liemen lisäämistä. Erityisen kuuluisa risotto on "Risotto alla Milanese", joka keitetään kasvis-, liha- tai kanaliemessä ja maustetaan juustolla ja sahramilla. Milanesessa öljyn ja voin sijasta voidaan käytettää luuydintä sekä laardia. Italiassa on suosiossa myös äyriäisrisotto, joka sisältää langustiineja, kampasimpukoita, katkarapuja ja mustekalaa. Yleensä risottoa valmistettaessa lientä lisätään pieni määrä kerrallaan. Risottoa hämmennetään sen kypsyessä aluksi jatkuvasti ja myöhemmin ajoittain. Liemen täytyy olla kuumaa. Risotto on kypsää, kun sen rakenne on hieman puuromainen. Se on parhaimmillaan, kun se tarjoillaan heti ruoanlaiton jälkeen. Risoton raaka-aineina käytetään usein sieniä ja kasviksia. 
Monia hyvin samankaltaisia ruokalajeja on olemassa, mutta italialaisen keittiöperinteen mukaan niitä ei tulisi kutsua risotoksi, jollei riisi ole hieman valuvaa.
GamePro

GamePro oli yhdysvaltalainen kuukausittain julkaistava videopelilehti. Lehti perustettiin Redwood Cityyn Kaliforniaan vuonna 1989, ja on sittemmin muuttanut päämajaansa kolmesti.
Lehti oli tunnettu sen tekijöiden käyttämistä sarjakuvamaisista avatareista. Tämä johti joihinkin syytöksiin, että lehti on suunnattu nuoremmalle ja tavallisemmalle pelikansalle kuin sen kilpailijat. "GamePro" lopetti avatarien käytön tammikuussa 2004 lehden yleisilmeen muutoksen yhteydessä. Toinen ominaisuus, josta "GamePro" on tunnettu, on sen mestarivinkit, pienet kuvakaappausten oheen kirjoitetut pelineuvot. Lehdessä on myös huijauskoodipalsta. 
"GameProsta" on ilmestynyt useita muunkielisiä versioita, kuten saksalainen, turkkilainen, australialainen, brasilialainen ja kreikkalainen. Jotkin näistä julkaisuista jakavat saman sisällön alkuperäisen version kanssa, kun taas toisissa on samaa vain nimi ja logo. Myös tv-sarja "GamePro TV" oli olemassa, mutta kilpailu samankaltaisen "Video Power" -ohjelman
kanssa johti sen lopettamiseen lyhyeen.
Lehti on lopetettu verkossa ja painettuna versiona vuonna 2011.
Game Developers Choice Awards

Game Developers Choice Awards on Game Developers Conferencen järjestämä ja International Game Developers Associationin vetämä vuosittainen videopelien kehittäjille suunnattu palkintogaala, joka on toiminut vuodesta 2001 asti. Gaalan edeltäjä oli Spotlight Awards, joka järjestettiin vuosina 1997-1999.
IGDA järjesti palkintoa vuoteen 2007 saakka, jolloin Gamasutra otti vastuun palkinnoista.
Luettelo voittajista.
Paras VR/AR peli (Best VR/AR Game).
Katso virtuaalitodellisuus ja lisätty todellisuus.
Erikoispalkinnot.
Yleisöpalkinto (Audience Award).
Yleisön parhaaksi äänestämä peli.
Pioneeripalkinto (The Pioneer Award).
Tunnettu nimellä First Penguin -palkinto vuoteen 2007. Pioneeripalkinto juhlistaa yksilöitä, jotka kehittivät läpimurtoteknologiaa, pelikonseptin tai pelimekaniikan suunnittelun.
GDC oli ilmoittanut aikomuksesta palkita Nolan Bushnell (Atarin perustaja) vuoden 2017 pioneeripalkinnolla. Aikomus peruttiin useiden ihmisten pyynnöstä harkita asiaa uudelleen Bushnellin käytöksen vuoksi ja GDC päätti olla myöntämättä palkintoa sen sijaan omistaen sen "menneille tuntemattomille pioneereille".
Lähettiläspalkinto (Ambassador Award).
Lähettiläspalkinto myönnetään yksilöille peliteollisuudessa tai sen ulkopuolella jotka auttoivat videopelejä edistymään "parempaan paikkaan." Palkinto korvasi IGDA:n palkinnon yhteisön osallistumiselle vuoden 2008 jälkeen.
Elämäntyöpalkinto (Lifetime Achievement Award).
Elämäntyöpalkinto tunnustaa kehittäjän saavutukset. Kehittäjällä on ollut vaikutusta peleihin ja pelien kehittämiseen.
Vanhentuneet palkinnot.
Seuraavat kategoriat ovat vanhentuneet tai korvattu.
IGDA-palkinto yhteisön eteen tehdylle työlle (IGDA Award For Community Contribution).
IGDAn palkinto yhteisön rakentamiseksi ja tiedon jakamiseen, jonka on korvannut lähettiläspalkinto vuoden 2007 jälkeen.
The Mamas &amp; the Papas

The Mamas &amp; the Papas (ensilevyn kannessa The Mama’s and the Papa’s) oli yhdysvaltalainen nelihenkinen lauluyhtye, joka levytti ja esiintyi vuosina 1965–1968 sekä 1971–1972. The Mamas &amp; the Papas julkaisi viisi albumia ja saavutti yksitoista Yhdysvaltain TOP 40 -hittiä. Yhtyeen tunnetuimpia ja menestyneimpiä kappaleita ovat "California Dreamin’", "Monday, Monday" ja "Dedicated to the One I Love".
Historia.
Yhtyeen johtohahmo oli vuonna 1935 syntynyt John Phillips, jonka varhaisia yhtyeitä olivat The Smoothies ja The Journeyman. Jälkimmäisen hajottua Phillips perusti The New Journeymanin, jonka yksi jäsenistä oli nuori laulaja-malli Michelle Gilliam, josta tuli Phillipsin vaimo. Cass Elliot oli Baltimoressa syntynyt laulaja, joka saavutti paikallista menestystä New Yorkissa yhtyeessä The Big 3. Tästä yhtyeestä muodostui The Mugwumps, jonka jäsenenä Elliotin lisäksi oli muun muassa Denny Doherty. Doherty esiintyi muutamilla The New Journeymanin keikoilla vuoden 1964 lopulla, ja The Mamas &amp; the Papas muodostui seuraavana vuonna Elliotin liittyessä ryhmään. 
Ryhmä siirtyi Kaliforniaan ja lauloi taustoja muun muassa Barry McGuirelle, minkä jälkeen he saivat levytyssopimuksen Dunhill Recordsin kanssa. ”California Dreamin’” nousi vuoden 1966 alussa listaneloseksi ja ”Monday, Monday” ykköseksi. Myöhempiä singlehittejä olivat muun muassa “I Saw Her Again” (#5), “Words of Love” (#5), “Dedicated to the One I Love” (#2) ja “Creeque Alley” (#5). The Mamas &amp; the Papas lopetti vuoteen 1969 mennessä, mutta palasi yhteen loppuvuodesta 1971 ilmestyneen albumin "People Like Us" myötä. Yhtye hajosi kuitenkin uudelleen seuraavana vuonna.
Yhtyeen albumi "If You Can Believe Your Eyes &amp; Ears" (1966) valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään".
Henri Toivomäki

Henri Toivomäki (s. 21. helmikuuta 1991 Mäntsälä) on suomalainen uransa lopettanut jalkapalloilija. Keskuspuolustajana pelannut Toivomäki pelasi Veikkausliigassa yli 200 ottelua.
Seurajoukkueura.
Juniorivuodet.
Toivomäki aloitti seitsemänvuotiaana jalkapallon Mäntsälän Urheilijoiden (MU) vuosina 1989–1991 syntyneiden joukkueessa. Toivomäki jatkoi MU:ssa vuoden 2004 alkuun, jonka jälkeen siirtyi ensin lahtelaisen FC Reippaan vuonna 1991 syntyneiden ikäluokkaan. Sieltä matka jatkui Reippaan B-junioreihin 2005 kesällä ja sen jälkeen A-junioreihin.
Toivomäki osallistui Pohjola Cupiin Uudenmaan piirin joukkueessa kahdesti, vuonna 2004 (sijoitus 5.) ja 2005 (sijoitus 1.). Vuoden 2005 Pohjola Cupissa Toivomäki valittiin ikäluokan lupaavimmaksi pelaajaksi ja näin ollen myös tähdistökentälliseen. Samana vuonna hänet valittiin Uudenmaan piirin vuoden poikapelaajaksi. Toivomäki pelasi kesällä 2005 myös Nike Premier Cupissa Reippaan vuonna 1991 syntyneiden mukana. Hänet valittiin turnauksen tähdistökentälliseen. Reippaan riveissä Toivomäki saavutti lisäksi Tanskassa kansainvälisessä Dana Cup -turnauksessa kolmannen sijan vuonna 2004.
Lahti ja Atalanta.
Toivomäki teki Veikkausliiga-seura FC Lahden kanssa elokuussa 2006 vuoteen 2008 asti ulottuneen sopimuksen, joka sisälsi option vuoteen 2010 saakka. Lahti käytti option ja Toivomäki pelasi vielä tammikuun 2010 loppuun asti Lahdessa, kunnes siirtyi puolen vuoden lainasopimuksella Italian pääsarjassa Serie A:ssa pelanneeseen Atalantaan. Liigaotteluita Toivomäelle kertyi ennen Italiaan siirtymistä yhteensä 39: kaudella 2008 15 ottelua (14 avauksessa) ja 2009 24 ottelua (kaikki avauksessa). Hän saavutti Lahden riveissä Veikkausliigan pronssia vuonna 2008. Vuonna 2009 Lahti osallistui Eurooppa-liigaan, jossa Toivomäki pelasi täydet minuutit kaikissa kuudessa joukkueen ottelussa.
Atalantassa Toivomäki pelasi seuran alle 20-vuotiaiden Primavera-joukkueessa. Seura putosi Serie A:sta Serie B:hen kauden 2009–2010 päätteeksi, eikä käyttänyt Toivomäen lainasopimuksessa ollutta osto-optiota. Toivomäki palasi heinäkuussa 2010 Lahteen ja pelasi kauden 2010 aikana yhdeksän Veikkausliiga-ottelua joukkueen riveissä. Myös Lahden kausi päättyi putoamiseen.
Ajax.
Tammikuussa 2011 Toivomäki siirtyi 2,5-vuotisella sopimuksella alankomaalaiseen Ajaxiin.
KuPS.
Toivomäki siirtyi KuPSiin kaudeksi 2021. Hän toimi KuPSin kapteenina kausilla 2022 sekä 2023.
Toivomäki sai osuman päähänsä pallontavoittelutilanteessa kesällä 2023 pelatussa Konferenssiliigan karsintaottelussa Derry Cityä vastaan. Tutkimustulosten valmistuttua Toivomäki päätti lopettaa pelaajauransa lääkärien suosituksesta.
Maajoukkueura.
U21 maaotteluita Toivomäelle on kertynyt kesäkuuhun 2012 mennessä kymmenen, ja poikamaaotteluita 39, maaleja kaksi. Maajoukkueissa hän on saavuttanut alle 17-vuotiaiden avoimen Pohjois­maiden mestaruus­turnauksen pronssin.
Muuta.
Toivomäki suoritti ylioppilastutkinnon Salpausselän urheilulukiossa Lahdessa.
Junkers

Junkers oli saksalainen lentokonetehdas, joka oli kokometallisten koneiden uranuurtaja. Sen perusti Hugo Junkers. Yhtiö toimi Dessaussa Saksassa.
Historia.
Yhtiön historia alkoi Junkers J1-koneella vuonna 1914. Työ keskeytyi ensimmäisen maailmansodan alkamisen vuoksi, mutta prototyypin ensilento tapahtui vuonna 1915. J2 oli sen variaatio. J3:ssa käytettiin teräslevyn sijasta duralumiinia. J4 otettiin sarjatuotantoon: sitä valmistettiin 186 kappaletta. J8 pääsi myös sarjatuotantoon Fokkerin valmistamana tunnuksella J10. J11 oli viimeinen sodanaikainen Junkers–malli. 
Sodan jälkeen Fokker valmisti lisenssillä Junkersin koneita Hollannissa, koska Versailles’n rauhansopimus kielsi lentokoneiden valmistuksen Saksalta. J8-koneesta Junkers teki hyvin myyneen F-13-matkustajakoneen, joita myös osittain Junkersin omistama suomalainen lentoyhtiö Aero hankki. Vuonna 1926 valmistukseen tulivat Junkers W 33 ja Junkers W 34, joilla oli sekä sotilas- että siviilitilaajia. Koneet saavuttivat useita maailmanennätyksiä. 
Junkers pohti vuonna 1924 80-paikkaisen koneen suunnittelua. Myöhemmin tämän esitutkimuksen tietoja käytettiin Junkers G.38-koneen suunnittelussa. Lufthansa otti koneen käyttöönsä. 
1930-luvulla Junkers sai uudelleen varusteltavalta Luftwaffelta tilauksia kuljetuskoneista: Junkers Ju 52 ja Junkers Ju 90. Ju 52:n suunnittelu oli alkanut jo vuonna 1928. Ranska ja Espanja valmistivat niitä vielä 1940-luvun jälkipuolellakin. 
Junkers Ju 86 -pommittaja tilattiin vuonna 1934, sen pinnoitteena ei enää käytetty aaltopeltiä koneen aerodynamiikan parantamiseksi. Seuraaja oli Junkers Ju 89.
1930-luvun alun lamavuosina yhtiön taloudellinen tilanne heikkeni siinä määrin, että valtio otti sen hallintaansa vuonna 1933. Hugo Junkers syrjäytettiin samalla yhtiön johdosta. Uudeksi johtajaksi valittiin Heinrich Koppenberg. Hugo Junkers kuoli vuonna 1935.
Sota-aika 1939-1945.
Sotakoneita:
Sodan lopulla yhtiö tuotti suihkumoottoreita Me 262-hävittäjiin. Junkers kehitti sodan lopulla kuusimoottorista suihkumoottoripommittajaa Junkers Ju 287.
Junkers fuusioidaan.
Yhtiö jatkoi toimintaansa toisen maailmansodan jälkeen ja fuusioitui Messerschmitt-Bölkow-Blohm (MBB) -yhtiöön.
Arthur Benjamin

Arthur Leslie Benjamin (18. syyskuuta 1893 Sydney – 10. huhtikuuta 1960 Lontoo) oli australialainen säveltäjä.
Benjamin opiskeli Royal College of Musicissa ja palveli ensimmäisen maailmansodan aikana ilmavoimissa. Vuonna 1919 hänestä tuli Sydneyssä pianonsoiton professori. Vuonna 1921 hän palasi Englantiin, jossa hänen oppilaitaan oli muiden muassa Benjamin Britten. 
Benjamin kuoli syöpään vuonna 1960. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa oopperoita ("The Devil Take Her", "Prima Donna", "Mañana"), orkesteriteoksia, lauluja, elokuvamusiikkia ja vuonna 1938 sävelletty "Jamaican Rumba". Hän kirjoitti myös teoksen "Storm Clouds" Alfred Hitchcockin elokuvaan "Mies joka tiesi liikaa".
Vasili Tšuikov

Vasili Ivanovitš Tšuikov (; 12. helmikuuta 1900 – 18. maaliskuuta 1982) oli Neuvostoliiton marsalkka, joka toisen maailmansodan aikana sai kahdesti, vuosina 1944 ja 1945, Neuvostoliiton sankarin arvonimen.
Vasili Tšuikov syntyi 12. helmikuuta vuonna 1900 talonpoikaisperheeseen. Hän liittyi puna-armeijaan Venäjän vallankumouksen aikana ja opiskeli myöhemmin Frunzen sotilasakatemiassa. Hän palveli vuosina 1926–1927 Kiinassa Tšiang Kai-šekin sotilasneuvonantajana sekä osallistui Itä-Puolan valtaamiseen vuonna 1939 ja osallistui myös talvisotaan seuraavana vuonna. Toukokuussa 1942 hänet kutsuttiin takaisin ja nimitettiin ottamaan 62. armeijan komento Stalingradin taistelussa. 62. armeija ylennettiin 8. kaartinarmeijaksi voitokkaan taistelun jälkeen. Hän komensi 8. kaartinarmeijaa osana 1. Valko-Venäjän rintamaa ja johti sen etenemistä Puolan halki kohti Berliiniä, jonka puna-armeija valtasi Berliinin taistelussa huhtikuussa 1945.
Sodan jälkeen hän jäi Saksaan ja oli 1949–1953 Neuvostoliiton armeijan Saksan-joukkojen komentaja. Sen jälkeen hänet nimitettiin Kiovan sotilaspiirin komentajaksi. Palvellessaan Kiovassa vuonna 1955 hänet ylennettiin Neuvostoliiton marsalkaksi.
Vuosina 1960–1964 Tšuikov toimi Neuvostoliiton maavoimien komentajana ja Neuvostoliiton apulaispuolustusministerinä. Vuodesta 1961 alkaen hän oli myös Neuvostoliiton siviilipuolustuksen johtaja. Lisäksi hän oli myös puolustusneuvoston johtaja 1961–1972, jolloin hän jäi eläkkeelle.
Tšuikov oli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsen vuodesta 1961 kuolemaansa asti, 18. maaliskuuta 1982.
Tšuikov toimi asiantuntijana Stalingradin taistelun muistomerkin rakentamisessa. Muistomerkki rakennettiin entisen tataarien hautakummun Mamajevin kurgaanin päälle, johon myös Tšuikov haudattiin. Hänestä tuli ensimmäinen marsalkka, joka on haudattu Moskovan ulkopuolelle.
Reinin-Mainin S-Bahn

Reinin-Mainin S-Bahn ("S-Bahn Rhein-Main") on Frankfurt am Mainin kaupungin ympärille kehittynyt paikallisjunajärjestelmä läntisessä Saksassa. Frankfurtin lisäksi se kattaa alueen suurista kaupungeista myös Wiesbadenin, Mainzin, Darmstadtin ja Offenbachin, tavoittaen kaikkiaan noin 3,4 miljoonaa ihmistä. Päivittäin S-Bahn-verkostoa käyttää noin 400 000 matkustajaa, sen ja kaukoliikenteen lisäksi aluetta palvelevat myös paikallisjunat sekä Frankfurtin metro ("U-Bahn Frankfurt"). Liikennöinnistä vastaa nykyään yksin Deutsche Bahnin tytäryhtiö DB Regio. Alueen nimi tulee sen halki virtaavista Reinin ja Mainin joista.
Linjat.
Rein-Mainin S-Bahn koostuu 9 linjasta, joiden yhteispituus on noin 303 kilometriä ja joilla on yhteensä 108 asemaa. Kaikki linjat kulkevat Frankfurtin päärautatieasema kautta, ja linjaa S7 lukuun ottamatta myös Frankfurtin keskustan alitse niin kutsuttua "Citytunnelia" pitkin. Frankfurtin tunneliosuutta lukuun ottamatta linjat ovat kuitenkin pääsääntöisesti maanpinnalla kulkevia. Linjat S3 ja S4 sekä linjat S8 ja S9 ovat käytännössä yksi linja kahdella vaihtoehtoisella reitillä.
Kalusto.
Baureihe 420.
Mallin 420 junat otettiin käyttöön ensimmäisenä Münchenissä vuonna 1971, seuraavan vuoden olympialaisia silmällä pitäen. Frankfurtiin junat saapuivat vuonna 1976, Reinin-Mainin S-Bahn -verkon avajaisiin asti kuitenkin lähinnä koulutuskäyttöön. Malli 420 muodosti vuosikymmenet Reinin-Mainin S-Bahnin kaluston yksinään, mutta valmistuksen päätyttyä vuonna 1997 on aloitettu kalustouudistus seuraajamalli 423:n hyväksi. Kaikkiaan mallia 420 valmistettiin kahdeksan sarjaa, joista sarjojen 2-6 junia päätyi myös Frankfurtin alueelle. Sarjat 4-6 tosin pääasiassa siirrettiin alueelle 2000-luvun alussa käytettyinä Stuttgartista, ja useita yksiköitä on sittemmin jo romutettu. Samaten 2. sarjan junat on jo kauttaaltaan joko romutettu tai siirretty Reinin-Ruhrin verkkoon Esseniin. Jäljelle jääneiden 70 junayksikön on tarkoitus jatkaa kevyen modernisoinnin jälkeen käytössä vuoteen 2014 asti.
Baureihe 423.
Malli 423 vastaa ulkoisilta mittasuhteiltaan jo vanhentunutta mallia 420, ja onkin tarkoitettu puhtaasti tätä korvaamaan. Tärkeimpiä käytännön parannuksia edeltävään malliin ovat huomattavasti kevyempi runko, sekä tilavampi ja helppokulkuisempi matkustamo. Mallin valmistus aloitettiin vuonna 1998, ja ensimmäiset yksiköt saapuivat Reinin-Mainin verkkoon vuonna 2003. Malli on jo linjoilla S1, S4, S5 ja S6 ainoana kalustona, ja sen on määrä korvata malli 420 kaikilla linjoilla joulukuuhun 2006 mennessä. Toistaiseksi sitä ei kuitenkaan käytetä Rheinland-Pfalzin osavaltion läpi kulkevissa junissa (käytännössä linjan S8 Mainzin läpi kulkevat junat), sillä osavaltio kieltäytyi osallistumasta kalustouudistuksen rahoittamiseen. Mallin 423 junayksiköitä (sarjat 3-5) on alueella käytössä sata kappaletta, viimeisten tilattujen yksiköiden saavuttua kesällä 2007.
D.I.C.E. Awards

D.I.C.E. Awards (entinen Interactive Achievement Awards, IAA) on Academy of Interactive Arts &amp; Sciencesin (AIAS) vuodesta asti järjestämä videopelipalkintogaala. Nimi on muutettu vuonna .
Palkinnot myönnetään edellisen kalenterivuoden julkaisuille.
D.I.C.E. Awards.
Vuoden pelit luokittain.
Immersiivinen todellisuus.
Immersiivisen todellisuuden palkinto lisättiin vuoden 2016 peleille palkinnoksi virtuaalitodellisuuden ja lisätyn todellisuuden peleille.
"Erinomaisuus" palkinnot.
Immersiivisen todellisuuden tekninen saavutus.
Palkinto on lisätty huomionosoituksena vuodesta 2016 lähtien palkinnoksi teknisestä saavutuksesta virtuaalitodellisuuden ja lisätyn todellisuuden peleissä.
D.I.C.E. Sprite Award.
The D.I.C.E. Sprite Award lisättiin palkinnoksi vuonna 2015 tunnustamaan "pelejä, joilla on epäsuhtaiset resurssit (verrattuna AAA peleihin), jotka edustavat korkeaa riskiensietokykyä ja edistävät toimialaamme pelikokemuksen innovaatioilla".
Teknisen vaikutuksen palkinto.
Teknisen vaikutuksen palkinto lisättiin vuoden 2015 palkintoseremoniassa tunnustamaan "ainutlaatuisia innovaatioita jotka vaikuttavat interaktiivisen median edistykseen".
Hall of Fame.
Academy of Interactive Arts &amp; Sciences on vuosittain lisännyt "Hall of Fameen" videopelikehittäjiä jotka ovat tehneet mullistavia ja innovatiivisia saavutuksia videopeli- ja tietokonepeliteollisuudessa.
Lifetime Achievement Awards.
Elinaikaisen saavutuksen palkinto myönnettään "henkilöille, joiden saavutukset kattavat laajan alueen pitkällä aikavälillä".
Pioneer Awards.
Pioneeripalkin myönnetään "henkilöille, joiden uran kattava työ on auttanut muokkaamaan ja määrittelemään interaktiividen viihdeteollisuuden".
Palkintotapahtumien isännät.
Vuodesta 2000 lähtien vuosittaisessa ohjelmassa on ollut isäntinä tunnettuja henkilöitä viihdemaailmasta.
 2000 : Martin Short
 2001 : Martin Lewis
 2002 : Patton Oswalt
 2003 : Dave Foley
 2004 : Diane Mizota
 2005 : Cory Rouse ja Kurt Scholler
 2006 : Jay Mohr
 2007 : Jay Mohr
 2008 : Jay Mohr
 2009 : Jay Mohr
 2010 : Jay Mohr
 2011 : Jay Mohr
 2012 : Chris Hardwick
 2013 : Freddie Wong ja Felicia Day
 2014 : Pete Holmes
 2015 : Pete Holmes
 2016 : Greg Miller ja Jessica Chobot