tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Suspiria – tappavat huokaukset

Suspiria – tappavat huokaukset on vuonna 1977 ensi-iltansa saanut kauhuelokuva. Elokuvan ohjasi Dario Argento.
Elokuva kertoo Suzy Banyonista joka saapuu Länsi-Saksaan, sillä hän on päässyt arvostettuun sisäoppilaitokseen. Suzyn saapuessa koululle hänen ohitseen menee nainen, joka itsekseen puhuen ryntää pois koulusta. Suzyn puhuessa ovipuhelimeen hänet käännytetään tylysti takaisin ja sanotaan "En tunne teitä. Menkää pois". Niinpä Suzy viettää ensimmäisen yön kaupungissa hotellissa. Aamulla Suzy palaa koululle ja pääsee sisään, mutta kukaan ei tiedä, kuka käännytti Suzyn takaisin. Pian Suzyn tulon jälkeen alkavat koulun opiskelijat kuolla salaperäisillä tavoilla ja Suzy aistii, että suuressa ja vanhassa talossa on jotain pahaa meneillään.
Elokuvasta tehtiin vuonna 2018 uusi Luca Guadagninon ohjaama versio, "Suspiria".
Santillana (jalkapalloilija)

Carlos Alonso González eli Santillana (s. 23. elokuuta 1952 Santillana del Mar, Santanderin maakunta, Espanja) on espanjalainen entinen jalkapalloilija. Hän on Real Madridin kaikkien aikojen kolmanneksi paras maalintekijä ja toiseksi eniten otteluita pelannut pelaaja Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa. Hänet tunnettiin etenkin hyvänä pääpelaajana.
Ura.
Pelipaikaltaan Santillana oli hyökkääjä, mutta hän pelasi aluksi myös keskikentällä. Juniorina hän edusti Satéliten ja Barredan joukkueita. Pelaajanimi Santillana on peräisin hänen synnyinkuntansa Santillana del Marin nimestä, sillä eräs hänen valmentajistaan ei muistanut pelaajien nimiä ja kysyi aina ”Missä on se poika Santillanasta?”.
Ammattilaisuransa Santillana aloitti kaudella 1970–1971 tuolloin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa pelanneessa santanderilaisessa Racingissa, jossa hän voitti sarjan maalikuninkuuden. Jo kaudeksi 1971–1972 tuolloin 18-vuotias Santillana siirtyi pääkaupunkiin, pääsarjaseura Real Madridiin. Samassa 26 miljoonan pesetan kaupassa siirtyivät myös Aguilar ja Corral.
Ensimmäisen pääsarjaottelunsa Santillana pelasi 5. syyskuuta 1971 Real Betisiä vastaan. Real Madridia hän edusti kaikkiaan 17 kauden ajan, jona aikana seura voitti yhdeksän Espanjan pääsarjamestaruutta, neljä Espanjan cupia, kaksi Uefa-cupia ja yhden Espanjan liigacupin. Lisäksi hän pelasi Euroopan cupin ja Cup-voittajien cupin loppuotteluissa, mutta molemmilla kerroilla tuloksena oli häviäminen brittijoukkueille, ensin vuonna 1981 Liverpoolia ja sitten vuonna 1983 Aberdeenia vastaan.
Espanjan maajoukkueessa Santillana pelasi 56 ottelua ja teki 15 maalia. Hän edusti maataan vuosien 1978 ja 1982 MM-kilpailuissa sekä vuosien 1980 ja 1984 EM-kilpailuissa. Maajoukkuetehtävissä hänet muistetaan erityisesti panoksestaan 21. joulukuuta 1983 Maltaa vastaan pelatussa EM-karsintaottelussa, joka Espanjan täytyi voittaa 11 maalilla päästäkseen lopputurnaukseen. Santillana teki neljä maalia ja Espanja voitti lopulta 12–1, päästen kisoihin ohi Alankomaiden. Itse lopputurnauksessa Espanja sijoittui hopealla hävittyään loppuottelussa Ranskalle.
Mårten Westö

Mårten Westö (s. 15. toukokuuta 1967) on ruotsiksi kirjoittava suomalainen kirjailija. Hän on opiskellut Helsingin yliopistossa ja Svenska social- och kommunalhögskolanissa ja alun perin kouluttautunut toimittajaksi, mutta ryhtyi myöhemmin kääntäjäksi ja kirjailijaksi.
Westön poika on jalkapalloilija Johannes Westö ja veli kirjailija Kjell Westö.
Nina Skeime

Nina Skeime (s. 21. toukokuuta 1962) on norjalainen maastohiihtäjä, joka kilpaili aktiivisesti vuosina 1982–1991. Hän voitti hiihdon maailmanmestaruuskilpailussa vuonna 1987 Oberstdorfissa hopea- ja vuonna 1989 Lahdessa pronssimitalin 4×5 kilometrin viestissä.
Nordic Trophy 2007

Jääkiekon pohjoismaisten seurajoukkueiden epävirallinen mestaruusturnaus Nordic Trophy pelattiin syksyllä 2007 toista kertaa. Mukana olivat samat neljä joukkuetta Suomesta ja neljä joukkuetta Ruotsista kuin edellisenäkin vuonna. Yksinkertaisen runkosarjan jälkeen pelattiin sijoitusottelut Helsingin jäähallissa. Niissä kohtasivat runkosarjan 1. ja 2., 3. ja 4., 5. ja 6. sekä 7. ja 8. Näin siis edellisvuodesta poiketen pronssi ratkaistiin pronssiottelulla. Turnauksen voitti Oulun Kärpät.
Sijoitusottelut.
Finaali
Pronssiottelu
Ottelu 5. sijasta
Ottelu 7. sijasta
Aleksander Allila

Aleksander Allila (synt. Allinen, 14. huhtikuuta 1890 Suistamo – n. 1933 Neuvostoliitto) oli suomalainen poliitikko, joka toimi Sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden vaalijärjestön kansanedustajana vuosina 1924–1927. Allila muutti myöhemmin Neuvostoliittoon, jossa hän joutui vankileirille ja katosi.
Elämä.
Allilan vanhemmat olivat työmies Stepan Allinen ja Maria Torssonen. Kansakoulun käynyt Allila työskenteli vuoteen 1912 saakka maalarina kotiseudullaan Laatokan Karjalan Suistamolla ja jatkoi sen jälkeen ammattiaan Helsingissä. Hän oli Suomen sosialidemokraattisen nuorisoliiton Uudenmaan piiritoimikunnan jäsen sekä Työväen järjestönuorten varapuheenjohtaja. Vuoden 1918 sisällissodan päätyttyä Allila oli vankilassa poliittisista syistä.
Vapauduttuaan Allila oli mukana Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen toiminnassa ja puolueen lakkauttamisen jälkeen Sosialistisessa työväen ja pienviljelijöiden vaalijärjestössä, jonka edustajana hänet valittiin eduskuntaan 1924. Vuonna 1926 Allila tuomittiin kolmen kuukauden vankeusrangaistukseen rikoslain 16. luvun perusteella, joka käsittää rikoksia julkista viranomaista ja yleistä järjestystä vastaan. Hän siirtyi Neuvostoliittoon vuonna 1932, jonka jälkeen Allila nähtiin viimeisen kerran elossa vuotta myöhemmin työleirillä Leningradin alueella.
Anni Rytkönen

Anna (Anni) Johanna Rytkönen (o.s. Toppinen, 14. tammikuuta 1891 Iisalmen mlk – 28. lokakuuta 1938 Leningrad) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1919–1922. Rytkönen muutti Neuvostoliittoon vuonna 1927 ja teloitettiin myöhemmin Stalinin vainojen aikana.
Elämä.
Rytkösen vanhemmat olivat loinen Paavo Toppinen ja Anna Liisa Mod. Kansakoulun jälkeen Rytkönen työskenteli ompelijana ja avioitui vuonna 1911 torikauppias Heikki Rytkösen kanssa. Pariskunta oli mukana sosialidemokraattisen nuorisoliiton toiminnassa. He kuuluivat muun muassa Iisalmen ja Haajaisten työväenyhdistysten nuoriso-osastoiden perustajiin. Rytkönen kuului myös Iisalmen työväenyhdistyksen johtokuntaan ja toimi sen sihteerinä.
Rytkönen valittiin kansanedustajaksi vuonna 1919. Hän oli myös Iisalmen kaupunginvaltuuston jäsen. Ainoaksi jääneen kansanedustajakautensa jälkeen Rytkönen työskenteli Iisalmen Työväen Osuuskaupassa, kunnes muutti puolisonsa perässä Neuvostoliittoon vuonna 1927. Hän asui aluksi Leningradin alueen Kuivaisin kylässä ja opiskeli Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa. Myöhemmin Rytkönen asui Toksovossa, jossa hän toimitti paikallisen kolhoosin sanomalehteä. 1930-luvulla hän kuului myös "Neuvostonaisen" toimituskuntaan ja toimi Kopittalan kyläneuvoston puoluehistorian ohjaajana. Rytkönen vangittiin keväällä 1938 ja tuomittiin kuolemaan artikla 58:n perusteella. Hänet teloitettiin Leningradissa lokakuussa 1938.
Perhe.
Anni Rytkösen veli oli kansanedustaja Kalle Toppinen. Hänen puolisonsa oli Iisalmessa kauppaliikettä pitänyt Henrik "Heikki" Rytkönen (1887-1938), joka muutti Neuvostoliittoon jo 1919 ja työskenteli Toksovossa NKP:n aluekomitean propagandaosastolla. Heikki Rytkönen vangittiin myös keväällä 1938 ja teloitettiin samaan aikaan Anni Rytkösen kanssa.
William Tanner

Karl William Tanner (sukunimi vuoteen 1904 Tarvainen, 17. toukokuuta 1884 Kuopio – 1940 jälkeen Neuvostoliitto) oli suomalainen mekaanikko, Suomen Ammattijärjestön luennoitsija ja sosialistisen työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmän kansanedustaja.
Tannerin vanhemmat olivat postiljooni Albin Tarvainen ja Kristina Elisabet Räsänen. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli mekaanikkona Suomessa, Kanadassa, Yhdysvalloissa ja Neuvostoliitossa. Tanner erotettiin valtionrautateiden koneosastolta 1910 ja hän oli eri maissa yhteensä 13 eri vankilassa. Hänet tuomittiin Yhdysvalloissa vuonna 1918 vakoilulain rikkomisesta 5 vuodeksi vankeuteen ja karkotettiin maasta 1922 armahduksen jälkeen. Tanner siirtyi ensin Neuvostoliittoon ja sieltä 1923 Suomeen. 
Suomessa Tanner toimi Suomen ammattijärjestön luennoitsijana vuodesta 1925 ja oli valtiollisten vankien huoltoyhdistyksen järjestäjänä 1927. Hän oli sosialistisen työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmän kansanedustajana 1927–1930 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Tanner palasi Neuvostoliittoon 1930 ja siellä hän oli Kominternin palveluksessa ja vuonna 1935 hän toimi Lenin-koulun luennoitsijana ja Kalininin kellotehtaan johtajana. 
Tanner vangittiin vuonna 1935 ja tuomittiin ”vastavallankumouksellisesta toiminnasta” viiden vuoden vankeusrangaistukseen. Hän kärsi tuomiotaan Vienanmeren–Itämeren kanavan vankileirillä, josta hänet siirrettiin vuonna 1937 Komin tasavallan Uhtižemlagille. Tanner vapautettiin vuonna 1940. Hänen maineensa palautettiin vuonna 1957.
Verner Halén

Verner Robert Halén (11. heinäkuuta 1894 Turku − 1940 jälkeen, Neuvostoliitto) oli suomalainen puuseppä ja sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustaja.
Halénin vanhemmat olivat puuseppä Johan Verner Halén ja Fanny Lundström. Hän kävi kansakoulun sekä ammattikoulun ja työskenteli puuseppänä Turussa ja Kaarinassa. Halén oli sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustajana 1929–1930 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. 
Halén muutti 1930 Neuvostoliittoon jossa hän kävi 1930 poliittisen ohjaajan kurssin Petroskoissa ja toimi sen jälkeen Tunkuan piirin poliittisena ohjaajana 1933, "Punainen Tunkua"-lehden toimittajana 1935 sekä Tunkuan piirin valistusohjaajana 1937. Viimeksi Halénin tiedetään asuneen Leningradissa vuonna 1940. 
Halén oli naimisissa Helga Saurinin kanssa vuodesta 1914.
Yö voodoo-saarella

Yö voodoo-saarella () on Val Lewtonin tuottama ja Jacques Tourneurin ohjaama kauhuelokuvan klassikko vuodelta 1943. Elokuva perustuu väljästi Charlotte Brontën kirjaan "Kotiopettajattaren romaani".
Elokuva oli tuottaja Val Lewtonin ja ohjaaja Jacques Tourneurin toinen yhteistyö. Ensimmäinen oli ollut "Kissaihmiset" (1942).
Juoni.
Betsy Connell, nuori sairaanhoitaja, etsii uutta työpaikkaa. Rikas liikemies tarjoaa hänelle töitä eräältä Karibianmeren saarelta. Betsy suostuu työhön, vaikka uusi työpaikka sijaitsee kaukana. Hänen tehtävänään on hoitaa miehen sairasta vaimoa, joka ei osaa enää puhua ja katsoo aina tyhjyyteen. Mitään ei ole tehtävissä, mutta Betsy haluaa auttaa häntä. Kuullessaan että saarella harjoitetaan voodoota, hän päättää kokeilla tepsisikö se sairaaseen naiseen.
Tuotanto.
Val Lewton ei pitänyt lainkaan elokuvan nimestä "I Walked with a Zombie" (suom. ”kävelin zombin kanssa”). RKO:n markkinointiosasto oli kuitenkin havainnut sen vetäväksi nimeksi ja sopimuksen mukaan Lewtonin oli pakko tehdä sen niminen elokuva. Lewton päätti käyttää elokuvan juonena Brontën "Kotiopettajattaren romaania", jonka tapahtumat siirrettiin nykyajan Karibianmeren saarelle ja mukaan lisättiin voodoota. Käsikirjoituksen muokkasivat Ardel Wray ja Curt Siodmak.
Vastaanotto.
Mark Robson, joka leikkasi ja ohjasi useita Lewtonin elokuvia, oli sitä mieltä, että "Yö voodoo-saarella" oli tämän paras elokuva ja äärimmäisen kaunis elokuva.
Helsingin Sanomien Arto Pajukallion mukaan elokuva tyylittelee eksoottisilla miljöillä, runollisella kerronnalla ja aavemaisilla tunnelmilla, joiden kuvasto muurasi populaarikulttuurin zombi-käsityksen peruskiviä.
Toivo Latva

Toivo Verner Latva (17. elokuuta 1902 Vaasa – 1937 jälkeen Neuvostoliitto) oli suomalainen toimittaja ja sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustaja.
Latvan vanhemmat olivat työmies Johan Latva ja Eva Karvonen. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli kirjaltajana Vaasassa sekä oli Työn Ääni -lehden vastaavana toimittajana Vaasassa 1924–1925 ja näyttelijänä Vaasan työväen teatterissa. Latva oli SKP:n organisaattori 1927–1928 ja sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustaja 1927–1928 Vaasan läänin eteläisestä vaalipiiristä. Latva oli myös Vaasan kaupunginvaltuuston jäsen ja Etelä-Pohjanmaan sosialistisen nuorisopiirijärjestön puheenjohtaja. Latva vieraili puolustusvaliokunnan jäsenenä Tuusulassa suojeluskuntien päällystöopistolla 1927. 
Latva vangittiin huhtikuussa 1928 ja julistettiin edustajatoimeen oikeudettomaksi 2. marraskuuta 1928. STPV:n eduskuntaryhmä teki asiasta välikysymyksen syksyllä 1928. Ryhmän mielestä kansanedustajan koskemattomuutta oli loukattu törkeästi ja se vaati hallituksen asettamista syytteeseen valtakunnanoikeudessa. Latva istui poliittisista syistä saamaansa tuomiota vuoteen 1931. Hän oli yksi Tammisaaren pakkotyölaitoksen johtavista poliittisista vangeista yhdessä Adolf Taimin, Yrjö Enteen, Jaakko Kiven ja Abel Majasen kanssa. Heinäkuussa 1929 kyseiset johtajat siirrettiin Turun lääninvankilaan.
Vapauduttuaan 1931 Latva muutti Neuvostoliittoon, jossa hän opiskeli ensin Kansainvälisessä Lenin-koulussa, kunnes joutui keskeyttämään sen sairauden takia. Hän kuitenkin jatkoi opiskelua Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa Leningradissa 1932–1935. Latva käytti Neuvostoliitossa salanimeä Ragnar Friman. Latva työskenteli Vapaus-lehden toimittajana 1932–1933. Vuonna 1937 Latva vangittiin ja hän sai 10 vuotta vankeutta.
Toivo Latva oli naimisissa vuodesta 1927 Alli Johanna Ruostetojan kanssa. Myös Alli Latva oli aktiivinen kommunisti. Hän käytti Neuvostoliitossa ollessaan salanimiä Mirjam Rekola (LVKY:ssä) ja Ingrid Kollan (Lenin-koulussa). Vuonna 1938 Alli Latva pidätettiin ja hän joutui kärsimään pitkän rangaistuksen vankileirillä Karagandassa. Vapauduttuaan Latva jäi paikkakunnalle kanojen hoitajaksi. Vuonna 1966 hän pääsi muuttamaan Petroskoihin.
Mário Coluna

 
Mário Esteves Coluna (6. elokuuta 1935 Inhaca – 25. helmikuuta 2014 Maputo) oli mosambikilainen jalkapalloilija, joka muistetaan yhtenä Portugalin jalkapallomaajoukkueen historian parhaista keskikenttäpelaajista. Hänet valittiin vuonna 1999 Jalkapallon kansainvälisen historia- ja tilastoyhdistyksen ”vuosisadan eurooppalaisen pelaajan” äänestyksessä 60. sijalle.
Coluna syntyi Inhacan saarella aivan Mosambikin rannikolla. Hän pääsi SL Benficaan kaudella 1954–1955 ja pelasi uransa aikana 57 ottelua Portugalin maajoukkueelle. Otteluissaan Coluna ehti tehdä yhteensä kahdeksan maalia. Hän kuului Portugalin joukkueeseen vuoden 1966 MM-kilpailussa. Hän vetäytyi 1970-luvun alussa Olympique Lyonnais’sta.
Mosambik itsenäistyi vuonna 1975, jolloin Colunasta tuli maan jalkapalloyhdistyksen puheenjohtaja. Hän toimi vuosina 1994–1999 Mosambikin urheiluministerinä.
Mikko Virkki

Michel (Mikko) Virkki (15. marraskuuta 1870 Valkjärvi – 5. joulukuuta 1933 Petroskoi) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1908–1918. Sisällissodan aikana Virkki toimi punaisten haltuunsa ottaman Suomen Pankin komissaarina ja pakeni sodan loppuvaiheessa Neuvosto-Venäjälle.
Elämä.
Valkjärven Päiväkivessä syntyneen Mikko Virkin vanhemmat olivat talollinen Petter Yrjönpoika Virkki (1846–1922) ja Helena Antintytär Virkki (1853–1930), jotka kuuluivat samaan Virkin sukuun. Kansakoulun käytyään Virkki työskenteli kauppa-alalla ja toimi myöhemmin muun muassa osuuskaupan myymälänhoitajana Terijoella. Virkillä oli Kivennavalla sijainnut vuokramökki, minkä vuoksi hänen tittelinään eduskuntamatrikkeleissa on myös mäkitupalainen. Virkki liittyi Terijoen työväenyhdistykseen vuonna 1901 jonka jälkeen hänestä tuli Mikko Uotisen ja Hanna Karhisen ohella yksi paikkakunnan työväenliikkeen johtohahmoista. Vuonna 1906 Virkki osallistui Tampereen torpparikokoukseen Kivennavan tilattoman väestön edustajana. Hän kannatti suurlakon aikana perustettuja punakaarteja, mutta halusi niiden toimivan erillään sosialidemokraattisesta puolueesta. Virkillä oli myös yhteyksiä rajaseudulla majaileviin venäläisiin vallankumouksellisiin, joita hän avusti osallistumalla aseiden ja painotuotteiden salakuljetukseen ja kätkemiseen. 
Vuonna 1908 Virkki valittiin kansanedustajaksi. Hän istui eduskunnassa yhtäjaksoisesti sisällissotaan saakka lukuun ottamatta vaalikautta 1909–1910. Virkki oli myös Kivennavan osuusliikkeen hallituksen puheenjohtaja 1906–1918 ja Terijoen työväenyhdistyksen puheenjohtaja 1915–1918. Lokakuun 1917 eduskuntavaalien jälkeen hän esitti yhteisen hallituksen muodostamista porvarikoalition kanssa, muttei saanut eduskuntaryhmältään kannatusta. Sisällissodan käynnistyttyä Virkki nimitettiin punaisten valtaaman Suomen Pankin valvojaksi ja johtokunnan jäseneksi. Maaliskuun lopusta lähtien hän toimi myös Suomen Pankin Viipurin ja Pietarin konttorien johtajana.
Huhtikuun lopussa Virkki pakeni Pietariin, missä hänet myöhemmin syksyllä valittiin SKP:n keskuskomiteaan. Virkki liittyi myös Venäjän kommunistisen puolueen jäseneksi ja toimi erilaisissa puoluetehtävissä. Elokuussa 1920 hän haavoittui vakavasti Pietarissa tapahtuneessa Kuusisen klubin ammuskelussa. Vuonna 1921 Virkki toimi VKP(b):n suomalaisten jaosten rahastonhoitajana ja oli lehtitietojen mukaan 1920-luvun lopussa opettajana Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa. Vuonna 1929 Virkki muutti Neuvosto-Karjalaan, jossa hän työskenteli muun muassa valistustehtävissä. Virkki kuoli Petroskoissa 63-vuotiaana joulukuussa 1933.
Perhe.
Virkin avioitui Rudusta kotoisin olleen Katariina Pyykön (1869–1942) kanssa vuonna 1894. Pariskunnalle syntyi viisi lasta, joista neljä kuoli jo pienenä. Katariina Virkki puolestaan kuoli nälkään Leningradissa piirityksen aikana vuonna 1942. Heidän tyttärensä Ebba Alisa Virkki (s. 1898) avioitui vuonna 1921 punaupseeri Simo Suden kanssa.
Kaliumbromaatti

Kaliumbromaatti (KBrO3) on kalium- ja bromaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Se on väriltään valkoinen ja muodoltaan jauhetta tai kiteitä. Yhdistettä voidaan käyttää analyyttisessä kemiassa ja elintarvikelisäaineena.
Kaliumbromaattia voidaan valmistaa joko johtamalla kaliumhydroksidin vesiliuokseen bromia tai kaliumbromidin elektrolyysillä. Ainetta käytetään analyyttisessä kemiassa elohopea-, aniliini- ja bromidisuolojen pitoisuuksien määrittämiseen.
Sitä on käytetty enimmäkseen elintarvikelisäaineena (E924) erityisesti jauhojen leivontaominaisuuksien parantamiseen. Tavallisesti aine hajoaa leivontaprosessin aikana, mutta huonoissa olosuhteissa sitä saattaa jäädä valmiiseen tuotteeseen. Yhdisteen käytöstä on luovuttu Suomessa ja muissa Euroopan maissa, Kanadassa ja useimmissa muissa valtioissa sen mahdollisen karsinogeenisuuden vuoksi. Se on yhä sallittu Yhdysvalloissa, joskin siellä sen käytölle on määrätty rajoituksia ja leipureita on kehotettu luopumaan sen käytöstä.
Tuhoon tuomittu saari

Tuhoon tuomittu saari ("Isle of the Dead") on Val Lewtonin tuottama ja Mark Robsonin ohjaama yhdysvaltalainen kauhuelokuvan klassikko vuodelta 1945. Elokuvan pääosassa on Boris Karloff. 
Tuotanto.
Lewton joutui tavallisesti tekemään elokuvia sen mukaan, minkälaisia nimiä RKO:n markkinointiosasato keksi. "Tuhoon tuomittu saari" oli kuitenkin Lewtonin oma ehdotus. Hän oli saanut idean elokuvaan Arnold Böcklinin maalauksesta "Kuolleiden saari" ("Toteninsel"). Elokuva hyväksyttiin ja kuvaukset aloitettiin jo heinäkuussa 1944, mutta ne jouduttiin keskeyttämään Karloffin sairauden takia. Lewton ja Karloff tekivät "Ruumiinsieppaajat" ennen kuin elokuvan tekoa jatkettiin joulukuussa 1944. 
Vastaanotto.
Martin Scorsese teki 2009 listan 11 parhaimmasta kauhuelokuvasta. "Tuhoon tuomittu saari" oli toisella sijalla: ”Tässä Val Lewtonin elokuvassa, joka käsittelee saarelle saarroksiin jääneitä ruton uhreja Kreikan sisällissodan aikana, on hetki, joka aina onnistuu pelottamaan minua. Sanottakoon vain, että siihen liittyy ennenaikainen hautaaminen.”
Aleksandr Uljanov

Aleksandr Iljitš Uljanov (, 12. huhtikuuta 1866 Nižni Novgorod – 20. toukokuuta 1887 Pähkinälinna) oli venäläinen vallankumouksellinen ja Vladimir Leninin vanhin veli.
Uljanov valmistui vuonna 1883 Uljanovskin lyseosta hyvin arvosanoin. Myöhemmin hän valmistui Pietarin yliopistosta pääaineena luonnontiede ja eläintiede. Uljanov järjesti työläisten ja opiskelijoiden piirissä salaa kokouksia ja mielenosoituksia. Vuonna 1886 hän liittyi vallankumoukselliseen Narodnaja volja -järjestöön. 
Uljanov osallistui Venäjän keisari Aleksanteri III:ta vastaan suunnatun attentaatin suunnitteluun. 1. maaliskuuta 1887 hän ja eräät muut Narodnaja voljan jäsenet kuitenkin pidätettiin. Oikeudessa Uljanov piti poliittisen puheen. 8. toukokuuta hänet ja neljä muuta Narodnaja voljan terroristia, Pahomi Andrejuškin, Vasili Generalov, Vasili Osipanov ja Pjotr Ševyrjov, tuomittiin kuolemaan hirttämällä Pähkinälinnan vankilasaarella.
Veljen kuolema oli Leninille järkytys, ja siitä alkoi hänen radikalisoitumisensa.
Ilse Aichinger

Ilse Aichinger (1. marraskuuta 1921 Wien – 11. marraskuuta 2016 Wien) oli itävaltalainen kirjailija.
Aichinger syntyi Wienissä juutalaiseen sukuun ja joutui sen johdosta natsien vainojen kohteeksi. Hän aloitti vuonna 1945 lääketieteen opinnot ja työskenteli alun perin vain sivutoimisena kirjoittajana. Hän toimi kustannustoimittajana ja opettajana.
Aichingerista tuli sittemmin eräs tunnetuimmista sodanjälkeisistä saksan kielellä työskennelleistä kirjailijoista. Teokset pohjautuivat suurilta osin hänen omiin kokemuksiinsa elämästä natsien aikana. Aichingerin ensimmäinen romaani oli "Das vierte Tor". Hän oli Gruppe 47 -ryhmän jäsen ja sai sen kirjallisuuspalkinnon vuonna 1952. Hänen tunnetuimpien teostensa joukkoon kuuluu "Der Gefesselte" (1953). 
Aichingerille myönnettiin muun muassa Nelly Sachs -palkinto 1971, Franz Kafka -palkinto 1983 ja Suuri Itävallan valtionpalkinto () 1995.
Aichinger oli naimisissa saksalaisen kirjailijan Günter Eichin kanssa.
Aichingerin novelli "Hiiri" sisältyy antologiaan "Matka jonnekin" (toim. Hans Magnus Enzensberger, Tammi 1965).
Juhani Aaltola

Juhani Matti Petteri Aaltola (s. 5. helmikuuta 1942 Kihniö) on suomalainen yhteiskuntatieteiden tohtori ja kasvatusfilosofi. Hän toimi Chydenius-instituutin professorina 1997–2005. Juhani Aaltola on osallistunut yhteiskunnalliseen ja kasvatuksesta käytävään keskusteluun ja korostanut opettajan tehtävää yhteiskunnallisena vaikuttajana. 
Juhani Aaltolan puoliso on runoja ja pakinoita julkaissut opettaja Sinikka Aaltola. Politiikantutkija Mika Aaltola ja filosofi Elisa Aaltola ovat heidän lapsiaan.
Bonita Pietila

Bonita ”Bonnie” Pietila (s. 1953) on amerikansuomalainen tuottaja, joka on toiminut vuosina 1989–2006 "Simpsonit"-animaatiosarjan roolittajana ("casting director") ja vuosina 1999–2015 yhtenä sarjan tuottajista. Hän vastasi sarjan ääninäyttelijöiden roolituksista.
Pietila on palkittu Emmy-palkinnolla vuosina 1998, 2000 ja 2001. Emmy-palkintoehdokkaana hän on ollut vuosina 2002 ja 1999. Suomi-Seura valitsi hänet vuoden 2014 ulkosuomalaiseksi.
Elämä.
Bonita Pietila syntyi ja kasvoi Michiganin suomalaisalueella Upper Peninsulalla Gwinnissä. Hänen isovanhempansa olivat tulleet Yhdysvaltoihin siirtolaisina Teuvalta Suomesta ja hänen vanhempansa olivat ensimmäisen polven amerikansuomalaisia. Pietila ei puhu suomea.
Pietila opiskeli Michigan State Universityssa ja aloitti siellä uransa konserttipromoottorina. Sieltä hän muutti 1980-luvun puolivälissä Los Angelesiin, jossa hänestä tuli agentti. Pietila vastasi roolituksesta vuonna 1986 elokuvassa "Texasin moottorisahamurhaaja 2" ja seuraavana vuonna elokuvassa "Kolmannen korvapuusti". Hänen uransa lähti kunnolla nousuun, kun hän sai työtä "The Tracey Ullman Show’sta" vuonna 1987. Eräänä päivänä, ilmeisesti alkuvuodesta 1987, hieman ennen Simpsonien ensiesiintymistä piirtäjä Matt Groening soitti Pietilalle ja kysyi, tekisikö hän roolituksia sarjaan tulevaan piirrettyyn sketsiin. Groening selitti hahmot, ja Pietila ilmoitti tietävänsä sopivia näyttelijöitä: Yeardley Smithin, jonka hän oli nähnyt teatterinäytelmissä, ja Nancy Cartwrightin, joka oli hänen tuttunsa parin vuoden takaa. Lisäksi Pietila otti Homer Simpsonin ääneksi Dan Castellanetan ja Marge Simpsonin ääneksi Julie Kavnerin.
Pietila työskenteli "Simpsoneissa" 26. tuotantokauteen asti, 602 jakson verran. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2015.
Pietilan ansiosta Simpsoneissa on ollut mukana myös Suomea ja suomalaisuutta koskevia vitsejä. Jaksoissa on myös ollut viittauksia Pietilaan itseensä: 9. tuotantokauden jakson ”Valmentajan poika” lopputeksteissä hän on yksi Homerin "erottamista" työntekijöistä ja 15. tuotantokauden jakson ”Välkky ja välkympi” lopputekstien aikana vierasääni Simon Cowell pilkkaa Pietilan nimen kohdalla jakson huonoa roolitusta.
Filmografia.
Casting Director:
Tuottaja:
Casting Department:
Muita töitä:
William Asher

William Asher (8. elokuuta 1921 – 16. heinäkuuta 2012) oli yhdysvaltalainen ohjaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja. New Yorkissa syntyneen Asherin vanhemmat olivat näyttelijä Lillian Bonner ja elokuvatuottaja Ephraim M. Asher. 
Asher on ohjannut varsinkin televisiosarjojen jaksoja, yhtenä tunnetuimmista esimerkeistä 110 jaksoa "I Love Lucya". Hän oli "Vaimoni on noita" -sarjan tuottaja, ohjasi useita sen jaksoja ja oli myös naimisissa sen päätähden Elizabeth Montgomeryn kanssa. Elokuvaohjauksia ovat "Seksiä ja muskeleita" (1964), "Bikini Beach" (1964) ja "Beach Blanket Bingo" (1965).
Asherille myönnettiin vuonna 1966 Emmy-palkinto ohjaustyöstä sarjassa "Vaimoni on noita". 
Avioliitot &amp; lapset.
Asherilla oli neljä vaimoa, ja hänellä on lapsia:
Roy Bhaskar

Ram Roy Bhaskar (15. toukokuuta 1944 Lontoo – 19. marraskuuta 2014 Leeds) oli brittiläinen filosofi, joka keskittyi yhteiskuntatieteiden filosofiaan ja tieteenfilosofiaan. Hänet tunnettiin ennen kaikkea kriittisen realismin kannattajana.
Bhaskar opiskeli Oxfordin yliopiston Balliol Collegessa. Hän oli Rom Harrén oppilas. Bhaskar opetti Oxfordin, Edinburghin ja Sussexin yliopistoissa sekä Lontoon City Universityssa. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1971 lähtien sosialisti ja feministi Hilary Wainwright.
Bhaskar ei kutsunut kriittistä realismiaan alun perin tällä nimellä. Se alkoi ”transsendentaalisena realismina” teoksessa "A Realist Theory of Science" (1975) ja laajeni myöhemmin yhteiskuntatieteisiin ”kriittisenä naturalismina” teoksessa "The Possibility of Naturalism" (1978). Termi ”kriittinen realismi” on muiden tekemä yhdistelmä näistä termeistä.
Bhaskar kuoli kotonaan Leedsissä 19. marraskuuta 2014.
Filosofia.fi

Filosofia.fi on suomalainen filosofian internet-portaali. Sivusto toimii uutiskanavana, väylänä internetin filosofisiin aineistoihin, johdatuksena suomalaisen filosofian historiaan sekä digitaalisena arkistona. Portaalin palvelee sekä tutkijoita että filosofiasta kiinnostunutta yleisöä. Sivuston arkistoon digitoidaan tekstejä ja kirjoja suomalaisen filosofian historiasta. Sivuilla ylläpidetään myös filosofian tietosanakirjaa ja linkkihakemistoa. Sivusto avattiin vuonna 2007 ja sitä ylläpitää "Niin &amp; näin" -lehti sekä Åbo Akademin filosofian oppiaine. 
Sisältö.
Sivuston arkisto sisältää muun muassa suomalaisia väitöskirjoja Turun Akatemian ajalta 1640–1828 yhteistyössä Åbo Akademin kirjaston kanssa. Digitoitaviin teoksiin sisältyy asiasanaluettelo ja tiivistelmä suomeksi, ruotsiksi ja englanniksi. Väitöskirjoista suurin osa on latinankielisiä, ja kokoelman on toivottu kiinnostavan latinankielen tutkijoita ja harrastajia. Vanhoja Akatemian väitöskirjoja on myös tarkoitus kääntää suomeksi. Arkistoon on digitoitu muun muassa "Finsk Tidskrift" -lehden vanhoja artikkeleita sekä Rolf Lagerborgin ja Edvard Westermarckin arkistoaineistoja, kuten heidän Åbo Akademin kirjastossa säilytettävä kirjeenvaihtonsa. Arkistossa on myös muun muassa ensimmäiset suomenkieliset filosofian väitöskirjat 1800-luvulta sekä teoksia Thiodolf Reinilta, Wilhelm Bolinilta, J. J. F. Peranderilta ja Z. J. Clevelta. Suomalaisten filosofian väitöskirjojen luettelo sisältää väitöskirjat vuodesta 1828 nykyaikaan.
Sivuilta löytyy linkkikokoelma filosofian verkkosivuista eri kielillä. Filosofian klassikoiden sähköisten kirjojen linkkikokoelma on erityisen laaja. Suomalaiset asiantuntijat laativat sivulle uusista artikkeleista toimitettavan Logos-tietosanakirjan, joka esittelee filosofeja, teoksia, käsitteitä ja filosofisia aiheita. Portaalin ruotsinkielinen osio sisältää myös filosofisen sanakirjan, jonka ovat koonneet Martin Nybom ja Göran Torrkulla Åbo Akademista.
Tuottajat.
Portaalihankkeen perustamisesta on ollut päävastuussa filosofinen "Niin &amp; näin" -aikakauslehti, jota julkaisee tamperelainen Eurooppalaisen filosofian seura ry. Ruotsinkielisestä osiosta ja ruotsinkielisten sisältöjen hankkimisesta on vastannut portaalin toinen tuottaja, filosofian oppiaine Åbo Akademissa. Hankkeen suunnittelu käynnistyi vuonna 2004 ja Åbo Akademi liittyi yhteistyökumppaniksi vuonna 2006. Sivuston päätoimittaja on tutkija ja toimittaja Tuukka Tomperi Tampereen yliopistosta. Ruotsinkielisen puolen päätoimittaja on tutkija Yrsa Neuman.
Portaalin tuottamista ovat tukeneet Jenny ja Antti Wihurin rahasto, Suomen Kulttuurirahasto ja opetusministeriön kulttuurin tietoyhteiskuntahanke sekä ruotsinkielisen osion tuottamista Stiftelsen för Åbo Akademi, Svenska kulturfonden ja Otto A. Malms donationsfond. Henkilökohtaisia työskentelyapurahoja ovat myöntäneet tiedonjulkistamisen neuvottelukunta ja Suomen tiedetoimittajien liitto.
Bernard Fox

Bernard M. Fox (synt. Lawson; 11. toukokuuta 1927 Port Talbot, Wales – 14. joulukuuta 2016 Van Nuys, Kalifornia, Yhdysvallat) oli brittiläinen näyttelijä. Hän syntyi Walesissa näyttelijävanhemmille.
Foxilla oli roolit kahdessa "RMS Titanicin" kohtaloa käsittelevässä elokuvissa: "Titanicin kohtalonyössä" vuonna 1958 ja "Titanicissa" vuonna 1997. Muihin merkittäviin elokuviin joissa Fox esiintyi lukeutuvat "Nuo välkyt dekkarit hiipivän aaveen jäljillä" vuodelta 1981 ja "Muumio" vuodelta 1999. Hän oli lisäksi ääninäyttelijänä Disneyn piirroselokuvissa "Pelastuspartio Bernard ja Bianca" (1977) ja "Bernard ja Bianca Australiassa" (1990).
Foxin tunnetuin televisiorooli oli sarjassa "Vaimoni on noita". Sen ulkopuolella hän esiintyi muun muassa "The Andy Griffith Show’ssa" ja "M*A*S*Hissa". Hänellä ei ollut sukulaisuutta kahteen muuhun kuuluisaan näyttelijä-Foxiin, Jamesiin ja Edwardiin. Hänellä oli isosisko Mavis, ja hän oli naimisissa vaimonsa Jacquelinen kanssa vuodesta 1961. Heillä oli kaksi lasta.
Jenny McCarthy

Jennifer ”Jenny” McCarthy (s. 1. marraskuuta 1972 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen näyttelijä, malli, koomikko ja kirjailija. Hän oli Playboyn vuoden 1994 Playmate of the Year.
Elämäkerta.
McCarthyn näyttelijänura alkoi pian sen jälkeen, kun hän oli saavuttanut äkillisen suurmenestyksen mallina. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa "Sekopallo" (1998), "Timanttivaari" (1999), "Scream 3" (2000) ja "Scary Movie 3" (2003). Hänet tunnetaan myös televisiosta sekä roolistaan Tanya Adamsina "" -pelissä.
McCarthy avioitui vuonna 1999 John Mallory Asherin kanssa, mutta he ovat eläneet erillään vuodesta 2005. Heillä on vuonna 2002 syntynyt poika, jolla on diagnosoitu autismi. Jenny McCarthy on asunut Los Angelesissa vuodesta 2007 lähtien.
Vuonna 2005 McCarthy alkoi seurustella näyttelijä Jim Carreyn kanssa. Pari julkisti suhteensa kesäkuussa 2006 "The Ellen DeGeneres Show’ssa". Suhde kuitenkin päättyi 7. huhtikuuta 2010. Pari ilmoitti asiasta Twitterissä. Vuonna 2014 McCarthy avioitui Donnie Wahlbergin kanssa.
Jenny McCarthy on kirjoittanut kolme huumoripitoista kirjaa: "Belly Laughs: The Naked Truth About Pregnancy and Childbirth", "Baby Laughs: The Naked Truth About the First Year of Mommyhood" ja "Life Laughs: The Naked Truth About Motherhood, Marriage, and Moving On". Vuonna 2007 hän julkaisi omiin kokemuksiinsa pohjautuvan kirjan "Louder Than Words – A Mother’s Journey in Healing Autism", jossa hän kertoo poikansa autismista ja sen hoidosta. Vuonna 2008 julkaistiin hänen kirjansa "Mother Warriors".
Vuonna 2013 hän toimi panelistina "The View" -keskusteluohjelmassa.
Ällitälli

Ällitälli oli Yleisradion vuonna 1971 esittämä sketsiviihdeohjelma, jonka pääosissa olivat Heikki Kinnunen ja Leo Lastumäki. He jatkoivat tämän jälkeen yhteistyötä erilaisissa viihdesarjoissa aina vuoteen 1976 saakka. Alun perin ohjelmasta suunniteltiin musiikkiohjelmaa, jota Kinnunen olisi juontanut Lasse Mårtensonin kanssa. Tämä ajatus kuitenkin kariutui Mårtensonin tuntemukseen, että hän on enemmän muusikko kuin näyttelijä. Toiseksi esiintyjäksi löydettiin "Ilkamat"-sarjassa hieman aiemmin läpimurtonsa tehnyt Lastumäki. Muut näyttelijät sarjassa olivat muun muassa Pirjo Viitanen ja Olavi Ahonen, minkä lisäksi jokaisessa jaksossa oli vieraileva laulaja. "Ällitälliä" tehtiin 16 jaksoa, joista 13 oli mustavalkoisia ja kolme värillisiä.
Ällitällin ohjasivat ja tuottivat Pertti Reponen ja Vesa Nuotio. Käsikirjoittajina toimivat heidän lisäkseen Kari Kyrönseppä (salanimellä Erkki Tolkku), Raimo Meltti ja pakinoitsija Jouni Lompolo (salanimellä Laina Pultti). Nuotion mukaan yksi sarjan innoittajista oli vuosina 1968–1969 tehty brittiläinen televisiosarja "Broaden Your Mind". Ällitällin kymmenennestä jaksosta muokattu kansainvälinen versio voitti pronssiruusun Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailussa vuonna 1972. Tämän jakson musiikkivieraana oli M. A. Numminen, joka esitti oman tulkintansa Giuseppe Verdin aariasta La donna è mobile. Montreux’n palkinnon jälkeen sarjaa myytiin myös ulkomaille.
Sandra Gould

Sandra Gould (23. heinäkuuta 1916 – 20. heinäkuuta 1999) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. 
Gould syntyi Brooklynissä, New Yorkissa. Hänellä oli sivuosia lukuisissa elokuvissa 1940-luvulta lähtien. Parhaiten hänet muistetaan Gladys Kravitzin roolista sarjassa "Vaimoni on noita", jota esitettiin vuoteen 1972 saakka. Hän vieraili myös useissa muissa televisiosarjoissa, kuten "I Love Lucyssa".
Gould kirjoitti kaksi kirjaa: "Always Say Maybe" ja "Sexpots and Pans". Hän kuoli sydänleikkausta seuranneeseen aivoverenkiertohäiriöön 82-vuotiaana.
Alice Ghostley

Alice Margaret Ghostley (14. elokuuta 1923 – 21. syyskuuta 2007) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Missourissa ja tuli tunnetuksi rooleistaan televisiosarjoissa, kuten "Vaimoni on noita", "Designing Women" ja "Mayberry R.F.D.". Hän kuitenkin esiintyi myös elokuvissa, joista eräs oli "Kuin surmaisi satakielen" (1962). 
Ghostley oli Tony-palkittu ja sai myös Emmy-ehdokkuuden. Hän oli naimisissa näyttelijä Felice Orlandin kanssa vuodesta 1953 tämän kuolemaan 21. toukokuuta 2003. 
Syöpää sairastanut ja aivoverenkiertohäiriöstä kärsinyt Alice Ghostley kuoli Kaliforniassa syyskuussa 2007.
Sorocaba

Sorocaba [-ka:´-], on teollisuuskaupunki Brasiliassa, São Paulon osavaltiossa.
Kaupunki sijaitsee 80 kilometriä São Paulosta länteen. Vuonna 1994 siellä asui 406 000 henkeä. Sorocaba on hedelmiä, puuvillaa ja kahvia tuottavan maatalousalueen keskus, jossa on tekstiili-, sementti-, lannoite-, alkoholi- ja kulkuneuvoteollisuutta. Siellä on myös lentoasema.
RITES

RITES Ltd (Rail India Technical and Economic Service) on intialainen, vuonna 1974 perustettu valtion rautatieyhtiöön eli Indian Railways -konserniin kuuluva liikenne- ja infrastruktuurialojen asiantuntijayritys. Sitä luonnehditaan rautatiealan konsulttiyritykseksi ja insinööritaloksi. RITESistä on tullut sittemmin pörssiyhtiö, jonka osake noteerataan Intian suurimmissa pörsseissä kuten Bombayn pörssissä (BSE). Yhtiöllä on yli 2 500 työntekijää.
Yhtiö keskittyi toiminnassaan aluksi Intian ulkopuolisten rautateiden kehittämiseen. Sittemmin osallistumista laajennettiin muihinkin infrastruktuuriprojekteihin kuten lentokenttiin, satamiin, valtateihin ja kaupunkisuunnitteluun. Yhtiö on hoitanut projekteja 55 maassa, erityisesti Aasiassa, Lähi-idässä, Afrikassa ja Etelä-Amerikassa. 
RITES on lyhenne sanoista Rail India Technical and Economic Services.
Rautatieprojekteja.
Useilla rautatieyhtiöillä on tai on ollut projekteja yhtiön kanssa:
Roy Wood Sellars

Roy Wood Sellars (1880 – 5. syyskuuta 1973) oli kanadalais-yhdysvaltalainen filosofi, joka tunnetaan kriittisen realismin, uskonnollisen humanismin ja emergentin evoluution kannattajana.
Sellars opetti suurimman osan elämästään Michiganin yliopistossa. Hän oli osallisena muotoilemassa humanistista "Humanist Manifestoa".
Roy Wood Sellarsin poika oli filosofi Wilfrid Sellars.
Bundeshaus

Bundeshaus (, ) on Sveitsin liittoneuvoston ja kaksikamarisen parlamentin rakennus maan pääkaupungissa Bernissä. 
Rakennuksen suunnitteli sveitsiläis-itävaltalainen arkkitehti Hans Auer ja se rakennettiin vuosina 1894–1902. Virallisesti se vihittiin käyttöön 1. huhtikuuta vuonna 1902. Rakennuksen kokonaiskustannukset olivat 7 198 miljoonaa sen aikaista Sveitsin frangia. 
Bundeshausin kupoli yltää 64 metrin korkeuteen.
John Milnor

John Willard Milnor (s. 20. helmikuuta 1931 Orange, New Jersey) on yhdysvaltalainen matemaatikko. Hänet tunnetaan työstään differentiaalitopologian, K-teorian ja dynaamisen systeemin alueilla, sekä taidokkaasti kirjoitetuista matemaattisista julkaisuistaan.
Milnor syntyi Orangessa New Jerseyssä. Hän opiskeli Princetonin yliopistossa. Hän oli Putnam-kilpailun voittaja vuosina 1949 sekä 1950 ja myös kuvasi Faryn–Milnorin teoreeman jo vuonna 1950 István Fárysta riippumatta. Hänen puolisonsa on englantilainen kollega Dusa McDuff. 
Milnor on voittanut useita merkittäviä tieteenalansa palkintoja. Vuonna 1962 hänelle myönnettiin Fieldsin mitali, vuonna 1967 National Medal of Science ja vuonna 1989 matematiikan Wolfin palkinto. Hän on toiminut professorina Stony Brookin yliopistossa. Milnor sai matematiikan Abel-palkinnon vuonna 2011 työstään topologian, geometrian ja algebran alueilla.
Israel Gelfand

Israel Moisejevitš Gelfand (, ; 2. syyskuuta 1913 – 5. lokakuuta 2009) oli venäläinen matemaatikko. Hän oli juutalainen.
Gelfandille myönnettiin kolme Leninin kunniamerkkiä, ja hänet valittiin vuonna 1977 Royal Societyn ulkomaalaisjäseneksi. Hän voitti vuonna 1978 matematiikan Wolfin palkinnon. Hän toimi vuosina 1966–1970 Moskovan matemaattisen seuran puheenjohtajana.
Gelfand asui vuodesta 1990 lähtien Yhdysvalloissa ja oli Yhdysvaltain kansallisen tiedeakatemian jäsen.
Gelfandin mukaan on nimetty muun muassa Gelfandin epäyhtälö.
Vladimir Arnold

Vladimir Igorevitš Arnold (, 12. kesäkuuta 1937 – 3. kesäkuuta 2010) oli venäläinen matemaatikko. 
Arnold syntyi Odessassa Ukrainassa ja valmistui vuonna 1959 Moskovan valtiollisesta yliopistosta, jonka professoriksi hänet vuonna 1965 valittiin. Hän oli Venäjän tiedeakatemian jäsen vuodesta 1990, ja hän oli myös Royal Societyn ulkomaalaisjäsen. Vuosina 1995–1998 Arnold toimi matemaatikkojen kansalaisjärjestön "International Mathematical Unionin" (IMU) varapuheenjohtajana.
Arnoldille myönnettiin Leninin palkinto vuonna 1965 ja Wolfin palkinto 2001. Hän oli Moskovan matemaattisen seuran puheenjohtajana vuodesta 1996. Arnold tunnetaan kansainvälisesti muun muassa Kolmogorovin–Arnoldin–Moserin teoreemasta sekä kolmannentoista Hilbertin ongelman ratkaisusta 1957. Hänen mukaansa on nimetty myös ”Arnoldin kissa”.
Hän oli Academia Europæan jäsen vuodesta 1990.
Le Nouvel Observateur

Le Nouvel Observateur (eräässä vaiheessa myös France Observateur) on ranskalainen yleisviikkolehti, joka on erikoistunut uutistapahtumiin, eritoten poliittisiin. Lehden ensimmäinen numero ilmestyi 9. marraskuuta 1964. Lehti kuuluu Groupe Perdriel -konserniin. Lehden voidaan luokitella poliittisesti edustavan keskustavasemmistoa, joka on kallistunut sosiaalidemokratian kannalle.
Historia.
Lehden ensimmäinen numero ilmestyi nimellä "L'Observateur politique, économique et littéraire" 13. huhtikuuta 1950. Lehti ilmestyi 20 000 kappaleen painoksena. Sen perustivat entiset Ranskan vastarintaliikkeen aktiivit: Gilles Martinet joka oli toiminut AFP:n toimittajana, Roger Stéphane, Claude Bourdet ja Hector de Galard joka oli entinen "Combat"-lehden toimittaja. 
Vuonna 1953 lehden nimeksi vaihdettiin "l'Observateur aujourd'hui" ja vuonna 1954 "France Observateur". Lehden tavoitteena oli tuoda esille sodan jälkeen vasemmistolaisen vastarintaliikkeen ajatuksia ja se oli periaatteiltaan poleeminen lehti ja se ajoi voimakkaasti siirtomaiden itsenäisyyspyrkimyksiä. Lisäksi se julkaisi poliittisia skandaaleja ja kompromisseja sekä toi ilmi Algeriassa harrastettua kidutusta. Vuosikymmenen lopulla lehti saavutti 100 000 kappaleen painoksen.
Vuoden 1964 alkupuolella "France Observateur" joutui taloudellisiin vaikeuksiin. Lehden kustantamisesta erinomaisen kiinnostunut liikemies ja tehtailija Claude Perdriel sekä toimittajana ja kirjailijana toiminut Jean Daniel päättivät hankkia omakseen lehden, josta tuli "Le Nouvel Observateur" ja se ilmestyi uudella nimellään ensimmäisen kerran 19. marraskuuta 1964.
Lehden toimituksellinen linjaus korosti älymystön roolia ja sitä edustivat esimerkiksi Jean Daniel, Maurice Claavel ja Gilles Maartinet. He olivat pitkään olleet oppositiossa Ranskan hallituksen keskusta-oikeistolaista toimintaan kohtaan. Lehti halusi säilyä herkkänä vasemmiston näkemyksille. 
Nykyisin lehden avustajiin kuuluvat arvostetut henkilöt kuten Jacques Delors, Robert Badinter ja Jean Lacouture.
Lehden levikki.
"Le Nouvel Observateur" -lehden levikki:
Igor Šafarevitš

Igor Rostislavovitš Šafarevitš (; 3. kesäkuuta 1923 – 19. helmikuuta 2017) oli venäläinen matemaatikko, akateemikko ja poliittinen kirjoittaja. Hänen tunnetuimpia teoksiaan on "The Socialist Phenomenon" (1980); vuonna 1982 kirjoitetun ja vuonna 1988 julkaistun esseen "Russophobia" jälkeen heräsi laajalti syytöksiä tutkijan oletetusta antisemitismistä.
Valtiotieteen maisteri Krista Berglundin 25. kesäkuuta 2009 Helsingin yliopistossa tarkastettu väitöskirja taas tuli siihen tulokseen, että Šafarevitš ei ollut antisemiitti eikä äärinationalisti, joiksi Šafarevitš oli leimattu perestroikan ja perestroikan jälkeisen ajan venäläistä politiikkaa käsittelevässä tutkimuskirjallisuudessa.
Šafarevitš oli Venäjän tiedeakatemian, Serbian tiede–taide-akatemian ja Royal Societyn jäsen.
Hovilanhaaran paperitehdas

Hovilanhaaran paperitehdas oli Jämsänkoskella sijainnut Jämsänkoski Oy:n toinen paperitehdas (toinen oli Patalankosken paperitehdas), joka aloitti toimintansa vuonna 1902. Tehdas kuului vuodesta 1920 aina lakkauttamiseensa saakka Yhtyneet Paperitehtaat -konserniin. Tehdas suljettiin 1970-luvulla, ja tehtaan kaksi paperikonetta myytiin Intiaan.
Tehdas tuotti aluksi sanomalehtipaperia ja hienopaperia. Sanomalehtipaperin valmistus loppui vuonna 1929.
Tehtaan paperikoneet.
Lisäksi tehtaassa oli viisi hollanteria ja 35 hv:n höyrykone pumppujen ja kyyppien käyttöä varten. Tuotanto oli yhteensä noin 20 000 tonnia vuodessa.
Mikio Satō

Mikio Satō (, 18. huhtikuuta 1928 Tokio – 9. tammikuuta 2023 Kioto) oli japanilainen matemaatikko. Hän opiskeli Tokion yliopistossa ja Shin’ichirō Tomonagan johdolla ja väitteli tohtoriksi vuonna 1963.
Satō toimi vuodesta 1970 lähtien Matemaattisten tieteiden tutkimusinstituutin professorina Kioton yliopistossa. Hänen mukaansa on nimetty Bernsteinin–Saton polynomi ja Saton–Taten konjektuuri. Hänet tunnetaan myös hyperfunktioiden tutkijana.
Satō oli Yhdysvaltain kansallisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 1993. Hänet palkittiin Schockin (1997) ja Wolfin palkinnoilla (2003).
John Tate

John Torrence Tate (13. maaliskuuta 1925 – 16. lokakuuta 2019) oli yhdysvaltalainen matemaatikko, joka tunnetaan varsinkin työstään algebrallisen lukuteorian alueella.
Tate opiskeli Emil Artinin johdolla ja valmistui Princetonin yliopistosta. Hän työskenteli vuosina 1950–1994 Harvardissa ja opetti sittemmin Teksasin yliopistossa Austinissa. 
Tate oli aikansa huomattavimpia tutkijoita, ja hänelle myönnettiinkin vuonna 2002 Wolfin palkinto yhdessä Mikio Satōn kanssa. Vuonna 2010 Tatelle myönnettiin Abelin palkinto.
Sam Totman

Sam "Heimdall" Totman (s. 8. elokuuta 1979, Englanti) on toinen power metal -yhtye DragonForcen kitaristeista ja vastaa useimmista yhtyeen kappaleiden sanoituksista sekä sävellyksistä. 
Alkuajat.
Totman syntyi Englannissa, mutta muutti jo nuorella iällä Uuteen-Seelantiin. Sam aloitti soittamaan klassista kitaraa yhdeksän vuoden iässä kaavamaisesti harjoitellen. Sam soitti kolmessa hyvin erilaisessa yhtyeessä ennen siirtymistään DragonForceen. Yksi näistä yhtyeistä oli Demoniac, jossa hän tapasi DragonForcen toisen soolokitaristin Herman Lin.
DragonForce.
Totman ja Herman Li ovat nykyään ainoat DragonForcen alkuperäisjäsenistä. 
Sam Totman on DragonForcen toisen kitaristin Herman Lin kanssa tunnettu äärimmäisen nopeista kitarasooloista. Metallican kitaristi Kirk Hammett onkin sanonut DragonForcen kitaristien Herman Lin sekä Sam Totman olevan nopeimmat kitaristit, joihin hän on koskaan törmännyt.
Signature kitara.
DragonForcen kummallekin kitaristille, Herman Lille sekä Sam Totmanille julkaistiin vuonna 2008 omat signature-kitarat. Lin mukaan Ibanez sekä kitaristit ovat käyttäneet uskomattomasti aikaa kitaroiden valmistamiseen. Lin kitara on nimeltään Ibanez E-Gen ja Totmanin Ibanez STM1, ja ne tulevat markkinoille heti julkaisun jälkeen. Totman on ennenkin käyttänyt Ibanezin kitaroita, ja hänen useimmin käyttämänsä malli on Ibanez Iceman.
Polar Music

Polar Music on ruotsalainen levy-yhtiö. Yhtiön perustivat Stig Anderson ja Bengt Bernhag vuonna 1963. Yksi Polar Musicin tunnetuimmista artisteista oli ABBA-yhtye. Vuosina 1976–1989 yhtiön yhtenä pääosakkaana oli virolaissyntyinen ja sittemmin Viron ulkoministerinä toiminut Jaan Manitski. Nykyisin Polar Music on osa Universal Musicia.
Polar Musicin artistit.
ABBA, Alive Feat, Jessie Martins, Lena Andersson, Chana, Crosstalk, Dilba, Emilia, Frida, Agnetha &amp; Linda, Ted Gärdestad, Gemini, Hellacopters, The Infinite Mass, Fredrik Kempe, Lambretta, Maarja, Paulo Mendonca, Mr. Vegas Fea Intense, Emma Nilsdotter, Mats Paulson, Pineforest Crunch, Sam (Musician), Skintrade, Starr Chukki/infinit, Svenne &amp; Lotta, Joey Tempest, Top Notch, Topaz Sound and Anders Widmark.
Suomenlahti soi

Suomenlahti soi on muusikko Janne Louhivuoren toinen sooloalbumi, joka julkaistiin vuonna 1983.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Janne Louhivuori, ellei toisin mainittu.
Jämsänkosken paperitehdas

Jämsänkosken paperitehdas on UPM-konserniin kuuluva paperitehdas Jämsässä. Tehtaalla on kolme paperikonetta. Tehtaan tuotantokapasiteetti on 610 000 t vuodessa. Henkilöstöä on vuonna 2024 noin 425. 
Tehtaan paperikoneet.
Paperikoneet PK I (ex PK III) ja PK II sijaitsivat lakkautetulla Hovilanhaaran paperitehtaalla. Myös Patalankoskella oli yksi paperikone (PK I).
Koneella PK4 on lisäksi käytöstä poistettu Walmsley/Valmet Sym Matt-On-line soft-kalanteri vuodelta 1986 (Leveys 5 350 mm).
Tuotteet.
Päällystämätön aikakauslehtipaperi (SC):
Tarra- ja pakkauspaperit:
Vastuun vapaapäivä

Vastuun vapaapäivä on suomalaisen muusikon Janne Louhivuoren kolmas sooloalbumi. Se julkaistiin vuonna 1998, 15 vuotta edellisestä.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt Janne Louhivuori.
Arvid Carlsson

Arvid Carlsson (25. tammikuuta 1923 – 29. kesäkuuta 2018) oli ruotsalainen tutkija, joka sai vuonna 1979 dopamiinia koskevasta uraauurtavasta työstään Wolfin lääketieteen palkinnon. Hänet palkittiin lukuisilla muillakin palkinnoilla, joista tärkein on Nobelin lääketieteen palkinto, joka myönnettiin hänelle vuonna 2000 yhdessä Paul Greengardin ja Eric Kandelin kanssa. 
Carlsson oli Academia Europæan jäsen vuodesta 1989.
Christian de Duve

Christian René de Duve (2. lokakuuta 1917 Britannia – 4. toukokuuta 2013) oli solubiologi ja biokemisti. 
Duve syntyi Britanniassa belgialaisille vanhemmille, joiden kanssa hän muutti takaisin Belgiaan vuonna 1920.
Duvesta tuli vuonna 1947 Leuvenin katolisen yliopiston professori. Hänelle myönnettiin vuonna 1960 belgialainen Francqui-palkinto. Hänen pitkäaikainen työnsä on johtanut muun muassa endosymbioositeorian laajempaan hyväksyntään. 
Duven uran kohokohta oli vuosi 1974. Hänelle myönnettiin Nobelin lääketieteen palkinto, jonka hän sai yhdessä Albert Clauden ja George E. Paladen kanssa.
Myöhemmällä urallaan hän laajensi työaluettaan tutkimukseen elämän alkuperästä, vaikka hän myönsi sen olevan hyvin spekulatiivinen aihe.
Duve oli Royal Societyn, Yhdysvaltain tiedeakatemian ja Ranskan tiedeakatemian ulkomaalaisjäsen. Hän oli Academia Europæan jäsen vuodesta 1989.
Duve kuoli 4. toukokuuta 2013. Hänelle tehtiin eutanasia.