tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Bujinkan budō taijutsu

Bujinkan budō taijutsu () on japanilainen budolaji, jonka perustaja ja pääopettaja on japanilainen Masaaki Hatsumi (1931–). Lajia on kutsuttu aiemmin myös nimillä Bujinkan ninpō taijutsu sekä Togakure-ryū ninpō taijutsu. Laji koostuu yhdeksästä perinteisestä japanilaisten kamppailutaitojen koulukunnasta tai tyylistä, joiden päämies Hatsumi on opettajansa, tyylien edellisen pääopettajan Toshitsugu Takamatsun (1887–1972) mandaatilla. Vanhimpien koulukuntien juuret ulottuvat suullisen perimätiedon mukaan jopa 900 vuoden päähän. Lajissa harjoitellaan japanilaista aseetonta taistelua ("taijutsu") sekä erilaisten perinteisten aseiden käyttöä (mm. "bōjutsu" ja "kenjutsu"). Jotkut Bujinkanin koulukunnista sisältävät myös perinteisiä ninja-taitoja ("ninjutsu", "ninpō").
Harjoittelu.
Taijutsun harjoittelu tähtää luonnollisen liikkumisen ja vartalon kokonaisvaltaisen käytön oppimiseen. Siihen pohjautuvat erilaiset kaadot, heitot, nivellukot, irrottautumiset, kuristukset, iskut ja potkut, joita harjoitellaan pareittain, muutaman henkilön ryhmissä tai yksin. Harjoittelu koostuu muodollisista pariharjoituksista ("kata"), sekä niiden sovelluksista ja muunnelmista ("henka"). Asetaitoja harjoitellaan yleensä puisin tai pehmustetuin harjoitusasein. Bujinkan budō taijutsun harjoittelu soveltuu useimmille perusterveille yksilöille ikään ja sukupuoleen katsomatta. Useilla harjoitussaleilla on 15 vuoden ikäraja, mutta joillain saleilla ikäraja on alempi tai nuorimmille harrastajille on junioriryhmä. Lajissa ei kilpailla, eikä lajiliittoa ole.
Rajakylä (Oulu)

Rajakylä on Oulun kaupunginosa ja se kuuluu Pateniemen suuralueeseen. Kaupunginosassa asuu hieman yli 4 000 asukasta. 
Rajakylä sijaitsee Oulu–Tornio-rautatien länsipuolella, noin seitsemän kilometriä pohjoiseen Oulun keskustasta. Se rajoittuu idässä rautatiehen, lännessä mereen, pohjoisessa Pateniemen kaupunginosaan ja etelässä Koskelan kaupunginosaan. Seututie 847 jakaa Rajakylän kaupunginosan kahtia tien länsipuoliseen Rajahautaan ja itäpuolella sijaitsevaan varsinaiseen Rajakylään.
Rajakylän keskus sijaitsee kaupunginosan keskellä ja sinne ovat keskittyneet kauppapalvelut, kirjasto, hoivakoti sekä Rajakylän koulu.
Rajakylän kauppapalvelut koostuivat ennen Salesta ja K-Marketista, mutta elinkaarensa päätökseen tullut Sale-myymälä ja entinen ostarirakennus purettiin vuonna 2023 ja tilalle rakennettiin koko tontin kattava S-market, joka valmistui kesällä 2024. S-ryhmän mukaan kasvava kysyntä vaati suuremman kiinteistön. Rakennustyöt maksoivat 2,5 miljoonaa euroa ja myymälästä on tarkoitus tulla energiatehokas. Myös K-Market on sittemmin suljettu.
Historia.
Rajakylä oli 1970-luvulle asti harvaan asuttua seutua. Se tunnettiin ennen nimellä "Pitäjäinraja", koska se rajoittui pohjoisessa Haukiputaan kuntaan, kunnes Pateniemi liitettiin Ouluun vuonna 1965. Kunnon asutuksen rakentaminen alkoi 1970-luvulla, kun metsää kaadettiin ja suota kuivatettiin. Ensin rakennettiin kerrostalot ja rivitalot, joista suurin, Kurjenpolven asunto-osakeyhtiö, koostui 72 eri asunto-osakkeesta. 
Asemakaavan mukaan suuri osa teistä ja puistoista tuli nimetä kukkien mukaan, näistä esimerkkeinä Ratamotie, Ruiskukkatie, Talvikkitie, Lemmikkitie, Lehdokkitie, Mataratie, Talvikkipuisto ja niin edelleen. Tästä säännöstä poikkeaa kaupunginosaa halkova Koisotie, koska vaikka koisot ovatkin kasvisuku, niin tie nimettiin Oulun yliopiston rehtorin Erkki Koiso-Kanttilan mukaan.
Liikenneyhteydet.
Alueen tärkeimmät väylät ovat kaupunginosan itäpuolinen valtatie 4, Haukiputaantie eli seututie 847 ("vanha nelostie") sekä Raitotie.
Talvikkipuisto.
Rajakylässä sijaitsee Talvikkipuiston urheilukeskus, jossa voi harrastaa talvella luistelua ja kesällä jalkapalloa ja muita pallopelejä. Siellä sijaitsee myös leikkipuisto ja pururata, jolla voi talvella hiihtää.
Vallikallio

Vallikallio () on Leppävaaran kaupunginosan osa-alue Espoossa. Vallikallio on pääosin kerrostaloaluetta, joka on rakennettu suurimmaksi osaksi 1980–1990-luvuilla. Vallikallio on saanut nimensä alueen keskellä sijaitsevasta metsäisestä kalliohuipusta, jossa on ensimmäisen maailmansodan aikaiseen maalinnoitukseen liittyviä linnoituslaitteita. Se on Vallikallion korkein kohta, ja sen huipulta näkee Leppävaaran yli. Vallikallion viereisiä alueita on muun muassa Lintuvaara, Veräjäpelto, Kyyhkysmäki ja Postipuunmäki. 
Etelässä Vallikallio alkaa Harakantien ja Lintuvaarantien risteyksestä, ja päättyy Pikkulinnunreitin ja Lintuvaarantien risteykseen, josta se jatkaa Pikkulinnunreittiä Kehä I:lle. Idässä Vallikalliota rajaa Kehä I ja Porarinkadun takainen metsä. Lännessä rajanveto on vaikeampaa, mutta kovin paljon Lintuvaarantien länsipuolelle Vallikallio ei ulotu.
Vallikalliosta löytyvät K-Market, Ravintola Villa Lilla, Forenom -huoneistohotelli, aikaisemmin myös hotelli Hellsten (entinen Privatel ja StayAt), sekä Shell ravintoloineen, Eltel Networks ja muuta pienteollisuutta, mutta ei isompia kauppoja. Leppävaaran ydinkeskustaan on Vallikalliolta matkaa noin kilometri. Lintuvaarantiellä kulkevat bussilinjat 202, 203, 231N ja 522, joilla pääsee niin Leppävaaran keskustaan kuin Helsinkiin, Tapiolaan ja Martinlaaksoon.
Tapio Korjus

Seppo Tapio Aleksanteri Korjus (s. 10. helmikuuta 1961 Vehkalahti) on suomalainen keihäänheittäjä ja olympiavoittaja.
Urheilu-ura.
Nuorena Korjus harrasti monia eri urheilulajeja, joista menestyi erityisesti hiihdossa. Hiihdon ansiosta hän pääsi Vuokatin urheilulukioon syksyllä 1977. Selkäkivut pakottivat Korjuksen kuitenkin keskittymään keihäänheittoon, lajiin jossa hän ylitti 70 metriä ensi kerran 18-vuotiaana vuonna 1979. Korjuksen juniorivuosien kasvattajaseura oli Vehkalahden Veikot ja myöhemmin keihäänheittäjänä Lapuan Virkiä.
Korjuksen keihäänheittoura kehittyi tasaisesti koko 1980-luvun (muutamaa vammojen vaikeuttamaa kautta lukuun ottamatta) ja hän ylitti 80 metriä ensi kerran vuonna 1983, mutta laajempaan kansainväliseen tietoisuuteen hän tuli vasta Soulin kisojen olympiavoiton 1988 myötä. Edellisenä vuonna hän oli voittanut yllätysmestarina Suomen mestaruuden (mutta ei ylittänyt MM-kisarajaa päästäkseen kisoihin), jonka hän uusi olympiavuonna. 16. kesäkuuta 1988 hän heitti maaottelussa Norjaa vastaan uuden Suomen ennätyksen 85,18 metriä, jota hän paransi Lahdessa eliittikisoissa 25. elokuuta heittäen 86,50. Tulos oli kaikkien aikojen kolmanneksi paras. Vanhalla keihäsmallilla Korjus oli heittänyt 89,30 Pihtiputaan keihäskarnevaaleissa 1985.
Soulin kisoissa Korjus aloitti hyvin heittämällä johtoheiton heti ensimmäisellä kierroksella. Kilpakumppanit Seppo Räty ja Jan Železný menivät kuitenkin ohi Korjuksen kärsiessä jalkakrampeista ja joutuessa jättämään heittoja väliin. Kuudennella kierroksella Železný heitti parhaaksi tuloksekseen 84,12, mutta Korjus onnistui kisan viimeisenä heittäjänä viimeisellään heittämään 84,28 ja voitti kultaa. Maanmies Räty sai pronssia. Samoista kisoista Harri Koskela toi Lapuan Virkiälle hopeaa painista – muun Suomen joutuessa tyytymään kahteen pronssimitaliin.
Olympialaisten jälkeen Korjus ei enää heittänyt Suomen ja Ruotsin ulkopuolella ja lopetti kilpauransa kauteen 1989.
Urheilu-uran jälkeen.
Tapio Korjus on koulutukseltaan liikuntatieteiden maisteri. Hän on toiminut Kuortaneen urheiluopiston rehtorina ja Kuortaneen valmennuskeskuksen johtajana. Hän on toiminut myös keihäänheiton valmentajana muun muassa Mikaela Ingbergille ja Mikko Kankaanpäälle.
Korjus nimitettiin 28. kesäkuuta 2007 valtion liikuntaneuvoston puheenjohtajaksi seuraavaksi nelivuotiskaudeksi. Hänet valittiin uudelleen valtion liikuntaneuvoston puheenjohtajaksi vuonna 2015 alkaneella nelivuotiskaudella.
Korjus toimi 2010–2012 Suomen Olympiakomitean huippu-urheilun toimintatavan muutoksen projektiryhmän jäsenenä.
"10 parhaan tuloksen keskiarvo 83,37" 
"10 parhaan tuloksen keskiarvo 84,68"
Suomi–Chile-seura

 
Suomi–Chile-seura on suomalainen ystävyysseura, joka perustettiin 17. elokuuta 1973 ja merkittiin yhdistysrekisteriin 18. syyskuuta samana vuonna. Järjestön tehtävänä on ”tehdä tunnetuksi chileläistä kulttuuria ja yhteiskuntaa suomalaisille sekä lisätä kulttuurinvaihtoa maiden välillä”. Seura perustettiin auttamaan Chilen pakolaisia sekä sopeutumaan Suomeen että pitämään yhteyksiä Chileen. Seuran nykyinen puheenjohtaja on Eila Belila.. Seuran puheenjohtajia ovat olleet muun muassa sitä perustamassa olleet Eino S. Repo, Jacob Söderman ja Tarja Halonen. 
Viikkoa ennen Suomi–Chile-seuran perustamista sosiaalidemokraatit ja enemmistökommunistit perustivat "Chile-seuran", jonka puheenjohtajaksi tuli Erkki Tuomioja. Chile-seura ja Suomi-Chile-seura eivät kyenneet yhdistymään ja Tuomiojan seura muutti nimensä Allende-seuraksi.
Gratianus (keisari)

Flavius Gratianus Augustus (18. huhtikuuta/23. toukokuuta 359 – 25. elokuuta 383) oli Länsi-Rooman keisari 375–383. Hän oli Valentinianus I:n ja Severan poika. Hän syntyi Sirmiumissa Pannoniassa. 4. elokuuta 367 hänen isänsä teki hänestä "augustuksen". Kun Valentinianus kuoli 17. marraskuuta, armeija teki Gratianuksen velipuolesta Valentinianuksesta keisarin.
Gratianus antoi Valentinianus II:lle ja tämän äidille Justinalle hallittavaksi Italian, Illyrian ja Afrikan. Itse hän piti Gallian. Todellisuudessa valta kuitenkin pysyi Gratianuksen käsissä. Itä-Roomaa taas hallitsi Gratianuksen setä Valens. Hän sai kuitenkin surmansa 9. elokuuta 378 kohtalokkaassa Adrianopolin taistelussa. Itä-Rooman keisarius siirtyi Gratianukselle, mutta hän ei uskonut pystyvänsä puolustamaan laajaa valtakuntaa yksin barbaarien hyökkäyksiltä. Hän nimitti Itä-Rooman keisariksi erään upseerin, Theodosiuksen.
Piispa Ambrosiuksen vaikutuksen alaisena Gratianus kielsi pakanoita harjoittamasta uskontoaan Roomassa. Hän kieltäytyi myös käyttämästä "pontifex maximuksen" arvoa. Hän poisti myös voitonjumalattaren alttarin Rooman senaatista.
Aluksi Gratianus hallitsi valtakuntaa menestyksekkäästi, mutta ajan myötä hän veltostui ja vietti aikaansa aina enemmän metsästyksen parissa. Gratianus otti joukon alaaneja palvelukseensa ja pukeutui julkisesti skyyttien asuun. Tästä hän sai kansan vihat niskoilleen. Kenraali Magnus Maximus käytti tätä hyväkseen ja kapinoi Gratianusta vastaan. Gratianus vangittiin ja hänet teloitettiin 25. elokuuta 383.
Kolarin rata

Kolarin radalla tarkoitetaan Suomen rataverkon osuutta Tornion asemalta Kolariin. Torniossa rata yhdistyy Oulu–Tornio-rataan. Rataosan pituus on 182 km, ja se seurailee Tornionjokea halki Tornionlaakson. Rataosa on yksiraiteinen ja sähköistämätön, ja sillä on sekä matkustaja- että tavaraliikennettä.
Rataosuudella on kolme henkilöliikenteen nykykäytössä olevaa asemaa: Ylitornio, Pello ja Kolari. Rataosaan kuuluviksi lasketaan myös Kolarista Rautuvaaran ja Äkäsjoen kaivoksille rakennetut sivuradat: näiden kunnossapito on kuitenkin lopetettu vuonna 2004 ja ne on suljettu liikenteeltä. 
Rakennushistoria.
Radan eteläosa Kaulinrantaan saakka on rakennettu ennen sotia. Kolariin saakka rataa jatkettiin vasta 1960-luvulla, ja se rakennettiin pääasiassa työllisyystöinä.
Rataosa on valmistunut useammassa osassa seuraavasti:
Liikenne nykyään.
Nykyisin Kolarin radan henkilöliikennettä hoidetaan hiihtosesongin ulkopuolella keskiviikkoisin ja perjantaisin kulkevalla henkilöjunalla Helsingistä. Hiihtosesongin aikana Kolariin ajetaan useita yöpikajunia vaihtelevin aikatauluin. Sesonkijunista kaikki eivät kulje päivittäin, vaan niitä on ajoitettu lomien alkuun sekä viikonloppuihin.
Tavaraliikenne on nykyisin yksinomaan raakapuuliikennettä pääasiassa Kolarin ja osittain myös Pellon liikennepaikoilta Kemin tai Oulun tuotantolaitoksiin. Radalla kulkee tavallisesti 2 matkustajajunaa ja 0–2 tavarajunaa vuorokaudessa. Matkustajaliikenteessä junien suurin sallittu nopeus rataosalla on 100 km/h ja tavaraliikenteessä 80 km/h.
Liikenteenhoito.
Kolarin radan liikennettä ohjataan keskitetysti Oulusta. Koska rataosa on vähäliikenteinen, ja radan ainoa kohtauspaikka on Pellossa, rataosuudella liikennöidään käytännössä vain yhteen suuntaan kerrallaan. Peräkkäin kulkevien junien välissä on aina yksi välisuojastuspaikka.
Suunnitelmia.
Sähköistäminen.
Petteri Orpon hallituksen (2023–) laatimassa hallitusohjelmassa on varattu 535 miljoonaa euroa pääradan kehittämishankkeisiin, jonka yhteydessä Kolarin rata aiotaan sähköistää.
Kolarin radan jatkeet.
Kolarista Äkäsjoelle johtava lakkautettu rata piti avata vuonna 2010 uudelleen malmiradaksi ja rakentaa rataa Muonionjoen ja rajan yli Ruotsiin Pajalaan Kaunisvaaran kaivokselle. Suunnitelma kuitenkin peruuntui, koska kaivos päätti käyttää Narvikia lastaussatamanaan Suomen satamien sijasta. Toistaiseksi Rautuvaaran ja Äkäsjoen radoille ei ole suunniteltu muuta käyttöä.
Kolarin–Ylläksen rata.
Ylläksen rata on suunnitteilla oleva ratahanke, jonka tarkoituksena olisi jatkaa Kolarin rataa Ylläkselle. Liikenne- ja viestintäministeriö kannattaa radan jatkamista. Sen toteutuminen riippuu alueen kaivoshankkeesta. Rakentaminen on ajoitettu 2020-vuosikymmenelle. Radalla voisi olla tavaraliikenteen lisäksi myös henkilöliikennettä, palvellen Ylläksen kasvavaa matkailua.
Onnettomuudet.
26. joulukuuta 2005 Tornion Korpikylässä, lähellä Niemenpään rautatieasemaa tapahtui kansainvälistäkin huomiota herättänyt Tornion koiravaljakkoturmana tunnettu onnettomuus, jossa kaksi italialaisturistia sai surmansa, kun heidän rekensä jäi Kolarista Helsinkiin matkalla olleen pikajunan alle.
Kaupunkitelevisio

Kaupunkitelevisio oli kesäkuussa 2005 toimintansa aloittanut, paikallisiin aiheisiin ja ilmiöihin keskittynyt ympärivuorokauden toimiva kaapelikanava Pirkanmaalla. 21. syyskuuta 2010 Kaupunkitelevision korvasi Wave 100.
Ohjelmisto.
Lista kanavan vakituisista ohjelmista. Jokaisen sarjan uusi jakso esitettiin aina maanantaisin.
Näkyvyysalue.
Kaupunkitelevisio lähetti ohjelmaa Tampereen Tietoverkko Oy:n kaapelissa digitaalisesti. Kanava tavoitti alueellaan liki 220 000 katsojaa eli noin 110 000 taloutta. Kaupunkitelevisio näkyi Tampereen, Nokian, Kangasalan, Sahalahden, Lempäälän, Pirkkalan, Oriveden, Hämeenkyrön ja Ylöjärven kunnissa.
Hangaskangas

Hangaskangas on Oulun eteläisin kaupunginosa Pikkaralan kaupunginosan eteläpuolella Maikkulan suuralueella. Hangaskankaan kaupunginosa on asukasluvultaan Oulun toiseksi pienin. Kaupunginosa rajoittuu pohjoisessa Pikkaralan rautatieasemaan ja Oulu–Kontiomäki-rataan, idässä Muhoksen kunnanrajaan ja etelässä Kempeleen ja Tyrnävän kunnanrajoihin.
Hangaskangas on maastoltaan pääasiallisesti kuivaa mäntykangasta. Rakennuksia on vähän. Alueella on runsaasti soranottopaikkoja: hienoa hiekkaa on käytetty laajalti maanteiden ja rautatien kunnossapitoon sekä rakennuksiin. Hangaskankaalla sijaitsee harrasteilmailun käytössä oleva Ahmosuon lentokenttä.
Mikko Kolehmainen (meloja)

Mikko Yrjö Ilmari Kolehmainen (s. 18. elokuuta 1964 Mikkeli) on suomalainen kilpameloja ja olympiavoittaja. Hän osallistui neljiin kesäolympialaisiin 1984–1996. Barcelonan olympiakisoissa 1992 hän oli ainoa suomalainen kultamitalisti.
Seuratasolla Kolehmainen edusti Mikkelin Melojia.
Mikko Kolehmaisen poika Eetu Kolehmainen on myös maajoukkuetason meloja.
Lintula (Oulu)

Lintula on Oulun kaupunginosa. Se sijaitsee keskustan eteläpuolella Höyhtyän suuralueella, rajoittuen pohjoisessa Höyhtyän, lännessä Nokelan, ja etelässä Mäntylän kaupunginosiin, sekä idässä nelostiehen. Kaupunginosassa asuu noin 900 asukasta.
Lintulan asemakaavan on laatinut arkkitehti Niilo Kokko 1960-luvun alussa. Lähiön rakentaminen oli Pohjois-Suomen ensimmäinen niin sanottu aluerakentamiskohde, jonka toteutti Rakennusvoima Oy. Suunnitelmat rakennusliikkeelle teki Arkkitehtuuritoimisto Uki Heikkinen. Lintulan rakentaminen aloitettiin 1963 ja alueen valmistumisvuoteen 1971 mennessä lähiöön oli rakennettu 500 asuntoa noin 2 000 asukkaalle. Lintulaan oltiin vuonna 1952 suunnittelemassa lentokenttää, mutta hankkeesta luovuttiin. Kaupunginosan pohjoispuolella sijaitsee luonnontilainen Lintulammenpuisto sekä Lintulampi-niminen lampi. Kaupunginosan erottaa Poikkimaantiestä kapea, lähes luonnontilainen Kihokkipuisto-niminen metsikkö.
Thomas Johanson

Thomas Mark Mikael Johanson (s. 3. kesäkuuta 1969 Helsinki) on suomalainen kilpapurjehtija ja olympiavoittaja. Hän voitti yhdessä Jyrki Järven kanssa 49er-luokan kultaa Sydneyn olympiakisoissa 2000. Kyseessä oli Suomen historian sadas olympiakulta kesäolympialaisissa. Johanson on kaikkien aikojen menestyneimpiä suomalaispurjehtijoita, sillä hänellä on sekä olympia-, MM- että EM-kultaa. Johanson on menestynyt E-jolla-, Laser- ja 49er-luokissa.
Johanson voitti Laser-luokassa maailmanmestaruuden vuonna 1993 sekä Euroopan-mestaruuden vuosina 1991 ja 1992.
Olympialaisissa Johanson sijoittui Laser-luokassa kahdeksanneksi Atlantassa 1996 ja voitti Jyrki Järven kanssa kultaa 49er-luokassa Sydneyssä 2000. Järven lopetettua kilpauransa Thomas Johansonin pariksi 49er-luokassa tuli Jukka Piirainen, jonka kanssa hän osallistui Ateenan olympiakisoihin 2004. Elokuussa 2005 Johanson ilmoitti lopettavansa kilpailu-uransa olympialuokissa.
Thomas Johanson siirtyi avomeripurjehdukseen 60 jalkaisten trimaraanien kautta Ericsson racing teamin miehistöön. Volvo Ocean Raceen 2008–2009. Miehistö voitti Volvo Ocean Racen kautta aikojen pisimmän etapin Quindaosta Kiinasta - Brasilian Rio De Janeiroon Johansonin toimiessa vahtipäällikkönä.
Thomas Johanson palasi Volvo Ocean Raceen 2012 osallistuen kilpailun viidennelle etapille Aucklandista - Itajaihin. Puma Ocean Racingin miehistön jäsenenä hän voitti kyseisen etelän meren osuuden toisen kerran peräkkäin. 
Thomas Johanson on purjehtinut kaksi kertaa Kap Hornin ympäri ja samalla hänestä tuli suvussaan kolmannessa polvessa Kap Hornin kiertäjä; aiemmin isoisä ja isoisän äiti sekä isä 1901 "Hellas"-nimisellä purjelaivalla.
Seuratasolla Johanson edustaa Nyländska Jaktklubbenia. Hän on myös kasvattajaseuransa Suomalaisen Pursiseuran jäsen.
Johanson valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1999 ja on työskennellyt Fluido oy:n myyntijohtajana. Thomas Johansonin isä Max Johanson tunnetaan autosuunnittelijana ja -urheilijana.
Höyhtyä

Höyhtyä on Oulun keskustan eteläpuolella sijaitseva kaupunginosa, jossa asuu noin 2 000 asukasta. Kaupunginosa kuuluu Höyhtyän suuralueeseen.
Kaupunginosa rajoittuu pohjoisessa Karjasillan, lännessä Nokelan ja etelässä Lintulan kaupunginosiin, sekä idässä Nelostiehen.
Höyhtyän asemakaava vahvistettiin vuonna 1956, jolloin alkoi selvaaki-rivitalojen ja paritalojen rakentaminen. Useimmat selvaakitaloista ovat arkkitehti Uki Heikkisen suunnittelemia. Rakennusten nimitys tulee norjalaisesta Olav Selvaagista, jonka taloudellisen rakentamisen menetelmiä talojen suunnittelussa hyödynnettiin. Nokelantien kuusi kerrostaloa rakennettiin vuosina 1959–1963. Allitien kerrostalot, Haapanatien rivitalot ja Haapanatien toisessa päässä sijaitsevat niin sanotut pähkinätalot rakennettiin 1960-luvulla. Otokylän opiskelija-asuntoloiden rakentaminen alkoi myös 1960-luvulla. Otokylän kolme ensimmäistä kirjainta ovat alun perin lyhenne sanoista "Oulun tekniikan opiskelijat". Pähkinätalojen ja Otokylän paikalla sijaitsi aiemmin niin kutsuttu Mökkiperä.
Karjasillan koulun rakennus valmistui vuonna 1958 Lintulammentien varteen. Samassa rakennuksessa toimi yläkoulu ja lukio vuoteen 2014 asti, jonka jälkeen koulurakennus purettiin 2020. Nokelan kansakoulu eli nykyinen Lintulammen koulu valmistui vuonna 1959. Karjasillan kirkko vihittiin käyttöön vuonna 1963.
Uki Heikkisen suunnittelema vuonna 1964 valmistunut Höyhtyän ostoskeskus on Oulun ensimmäinen ostoskeskus. Ostoskeskus tunnettiin aluksi nimellä Oulun Puhos.
Karjasillan kirkko

Karjasillan kirkko on Karjasillan seurakunnan kirkko, joka sijaitsee Oulun kaupungissa Höyhtyän kaupunginosassa. 
Kirkkorakennus.
Uuden ajan kirkkoarkkitehtuuria edustavan, betonista ja tiilestä rakennetun kirkon suunnitteli arkkitehti Kalevi Lankinen. 140 miljoonaa markkaa maksanut kirkkorakennus on valmistunut vuonna 1963. Seurakuntasalit mukaan lukien siihen mahtuu yhteensä 700 ihmistä. Kirkossa on kaksi seurakuntasalia sekä kerhohuoneita. Penkkirivit on sijoitettu yhtenäisesti eikä keskikäytävää ole, millä halutaan korostaa seurakuntayhteyttä. Kirkon kellotapuli on sijoitettu etupihalle pääsisäänkäyntiä vastapäätä. Pilarimaisen, betonista valetun kellotornin pohja on tyylitelty keskiaikainen risti. Kirkkorakennus on arvioitu maakunnallisesti arvokkaaksi kohteeksi.
Sisustus.
Kirkkotekstiilit on suunnitellut tekstiilitaiteilija Dora Jung, alttaritaulu on kuvanveistäjä Essi Renvallin pronssiveistos "Kristuksen toinen tuleminen" kirkonrakennusvuodelta 1963. Kirkossa on Kangasalan urkutehtaan valmistamat 23-äänikertaiset urut.
Nokela

Nokela on yksi Oulun vanhimmista keskustan ulkopuoleisista kaupunginosista Höyhtyän suuralueella. Se on perustettu VR:n Oulun Nokelan varikon valmistumisen jälkeen, ja alueella on sekä rautatiehenkilökunnan koteja että rintamamiestaloja. Alueella asuu noin 1 000 asukasta. Nimi "Nokela" on perua samannimisestä maatilasta, joka sijaitsee Mäntylän kaupunginosan eteläpuolella. Nokelassa sijaitsee noin 100 metriä korkea radiomasto.
Kaupunginosa on jaettu kahteen osa-alueeseen. Näistä pohjoisempi on "Etu-Nokela" ja sen eteläpuolella on "Taka-Nokela". Etu-Nokelan rakennuskanta muodostuu matalista kerrostaloista ja omakotitaloista, kun Taka-Nokela on pääosin omakotitaloaluetta. Etu-Nokelan tiennimistö on rautatieaiheinen, Taka-Nokelan teiden nimet on nimetty paikallisten sotamiesten mukaan. 
Kaupunginosa rajoittuu pohjoisessa Lyötyn teollisuusalueeseen, idässä Höyhtyän kaupunginosaan, etelässä Poikkimaantiehen, sekä lännessä Pohjanmaan rataan ja Oulun tavararatapihaan.
Oulun Automuseo

Oulun Automuseo on Oulun kaupungin eteläpuolella Kiviniemen kaupunginosassa sijaitseva museo. Museo sijaitsee seututien 847 varrella. Museossa on esillä noin 50 ajoneuvoa, vanhimmat niistä ovat 1910-luvulta. Näyttelyssä olevat ajoneuvot vaihtuvat vuosittain. Mukana on automobiileja, konepyöriä, palokalustoa sekä erilaisia moottoreita.
Museorakennus muistuttaa muodoltaan A-Fordin autonrengasta ylhäältäpäin katsottuna. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Risto Syväniemi ja se on valmistunut vuonna 1987. Museota ylläpitää Oulun Seudun Mobilistit ry. Museon yhteydessä toimii myös 60 hengen kahvila-lounasravintola.
Vesala (Oulu)

Vesala on Oulun 41. kaupunginosa. Se muodostettiin Ylikiimingin kunnan Reki-Vesalan alueesta Oulun ja Ylikiimingin kuntaliitoksen yhteydessä 1.1.2009. Asukkaita kaupunginosassa on noin 900.
Vesalan kylä on noin 600 asukkaan kylä ja tilastollinen taajama. Kylän läpi virtaa Kiiminkijoki, ja asutus on keskittynyt pääosin joen sekä Ouluntien varsille. Kiiminkijoen Aittokoski sijaitsee aivan kylän keskuksessa. Kylällä toimii noin 200 oppilaan Vesalan koulu.
Vesala on kasvava kylä, joka on eritoten lapsiperheiden suosiossa. Alueelle on kaavoitettu useita omakotitalotontteja. Tieyhteys Ouluun on hyvä, matka-ajan ollessa noin 20 minuuttia. Linja-autoyhteydet kulkevat yleensä Kiimingin kautta, muutamien vuorojen ajaessa suoraan Oulun Saviharjun kautta. Linja-automatka kestää noin 40 minuuttia.
Historia.
Vesalan kylä mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran jo vuonna 1570. Tällöin kylässä mainittiin olevan kolme asukasta. Kylän historia ulottuu siis yli 400 vuoden taakse. Kylän tuon ajan tunnetuin asukas oli Iin talonpoikien sissiretkeä Vienan Karjalaan vuonna 1589 johtanut Pekka Vesainen.
1800-luvun lopulla teollistumisen ja maantieverkoston paranemisen myötä Kiiminkijoen käyttö perinteisenä kuljetus- ja kulkuväylänä muuttui myös Vesalassa. Vuonna 1908 päätettiin perustaa tehdasosuuskunta ja rakentaa Aittokoskessa olevan vesimyllyn yhteyteen saha, joka vuonna 1919 sähkölaitoksineen siirtyi kunnan omistukseen. Vuonna 1927 laitos siirtyi eri vaiheiden kautta Aittokoski Oy:n omistukseen. 1930-luvulla Aittokosken tehdasosakeyhtiö menestyi hyvin, mutta 1960-luvun puolivälin jälkeen alkoi yhtiön alamäki. Yhtiötoiminta päättyi vuonna 1974, kun Aittokosken yhtiökokous päätti myydä sahan ja kiinteistöt.
Kylässä sijaitsee Pekka Vesaisen patsas. Luonnonkivestä muovatun jyhkeän patsaan on veistänyt Oskari Jauhiainen.
Nykypäivää.
Uuden kaavoituksen myötä Vesalan läntiseen osaan Aumaharjulle on kohonnut uusi taajaan rakennettu omakotitaloalue.
Ylikiimingin kunta on teettänyt ympäristösuunnitelman, johon sisältyy istutusten lisäksi kaksi leikkikenttää, grillikatos ympäristöineen kokoontumispaikaksi, varaukset pyörätielle ja uimapaikalle sekä veneiden laskupaikalle joen rantaan.
Vakavimpia ongelmia kyläkeskuksen alueella ovat turvallisten kouluteiden puute sekä Ouluntien runsas moottoriliikenne. Asutuksen levitessä Oulun suuntaan myös jalankulun ja pyöräilyn väyliä sekä katuvalaistusta jatketaan.
Säteisliike

Säteisliike (myös "säteittäisliike") on tähtitieteessä taivaankappaleen, yleensä tähden liikkeen komponentti, jonka suunta on joko Maata kohti tai siitä poispäin. Tällöin se on joko taivaankappaleen etääntymisnopeus tai lähestymisnopeus. Kun myös tähden ominaisliike tunnetaan, voidaan määrittää tähden todellisen liikkeen nopeus ja suunta avaruudessa.
Säteisnopeus mitataan spektrometrillä vertaamalla tähden spektriviivoja levossa olevan aineen spektriin. Tähden spektri muuttuu Doppler-ilmiön vaikutuksesta. Karkeasti sanoen voidaan tähden etääntymisen ajatella venyttävän valoaaltoja, lähestymisen painavan niitä ruttuun. Punaiset valoaallot ovat pidempiä kuin siniset.
Jos tähti etääntyy, ovat spektriviivat siirtyneet punasiirtymän vaikutuksesta nopeudesta riippuvaisen määrän kohti spektrin punaista päätä. Jos tähti puolestaan lähestyy Maassa olevaa havaitsijaa, siirtyvät spektriviivat vastaavasti kohti spektrin sinistä päätä.
"Spektroskooppiset kaksoistähdet" ovat kaksoistähtiä, jotka on havaittu epäsuorasti säteisnopeuden säännöllisen vaihtelun perusteella, komponenttien kiertäessä toisiaan. Tällöin näkymätön tähti heiluttaa vetovoimallaan näkyvää tähteä ja muuttelee näkyvän tähden säteisnopeutta niin, että näkymättömän tähden olemassaolo voidaan päätellä. Vaihtelut ovat tavallisesti useita kilometrejä sekunnissa. Säteisnopeuksista voidaan arvioida komponenttien massat sekä niiden kiertoratojen säde ja eksentrisyys. Samalla menetelmällä on myös mahdollista havaita eksoplaneettoja tiettyyn mittaustarkkuuden rajaan asti. Kaukana keskustähdestä oleva kevyt eksoplaneetta on mahdoton havaita säteisnopeusmittauksella. Tämä johtuu muun muassa tähden pinnan sykkimisen, aaltoilun ja kiehumisen vaikutuksesta säteisnopeusmittauksiin.
Oskari Jauhiainen

Heikki Oskari Jauhiainen () oli kuvanveistäjä, professori ja akateemikko.
Oskari Jauhiainen syntyi köyhään perheeseen Kiimingin Huttukylässä. Pojasta asti hän oli myös kiinnostunut kuvista, luki paljon ja teki havaintoja ympäristöstään. Hän alkoi tehdä puuesineitä perittyään sukunsa käden taitoja. Asiakaspiiri laajeni niin, että Oskarista tuli lähes päätoiminen veistäjä. Vuonna 1936 Jauhiainen teki kivistä muuratun "Vesaisen muistomerkin" Ylikiiminkiin ja vuonna 1937 "Liekki-patsaan" Pyhäjoen Yppäriin.
Vuosina 1938–1940 työmiehen poika Jauhiainen opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa. Valmistuttuaan hän herätti huomiota pienoisveistoksillaan ja muotokuvillaan. Jauhiainen kutsuttiin Lokakuun ryhmän jäseneksi vuonna 1947. Sodanjälkeisenä aikana Oskari Jauhiainen suunnitteli ja veisti yhteensä kymmenen sotamuistomerkkiä.
1950-luvun alussa Jauhiainen saavutti vankan aseman kuvanveistäjänä erityisesti Turussa vuonna 1952 paljastetun "Mikael Agricola" -patsaan ansiosta. Jauhiainen työskenteli Suomen Taideakatemian koulun kuvanveistonopettajana 1956–1965.
Yhdessä kuvanveistäjä Aimo Tukiaisen kanssa Jauhiainen osallistui "Mannerheimin ratsastajapatsaan" suunnittelukilpailuun Helsingissä. Kilpailuehdotus voitti toisen kilpailun vuonna 1954, mutta yhteistyöstä ja toteutusratkaisuista aiheutuneiden erimielisyyksien takia Oskari Jauhiainen sanoutui irti yhteistyöstä kesäkuussa 1956.
Useimmat Jauhiaisen teoksista ovat perinteisiä: hän oli erityisen mieltynyt jyhkeisiin klassisiin muotoihin ja vältti kokeiluja. Jauhiaisen veistämiä julkisia muistomerkkejä on ympäri Suomea. 
Oskari Jauhiaiselle myönnettiin akateemikon arvonimi vuonna 1982. Pro Finlandia -kunniamerkin hän sai vuonna 1956.
Kiimingissä toimi vuosina 1997–2014 Oskari Jauhiaisen museo. Oskari Jauhiaisen uudistettu perusnäyttely on maaliskuusta 2015 lähtien esillä Kiimingin kirjaston yhteyteen rakennetussa uudessa näyttelytilassa Galleria Oskari Jauhiaisessa.
Oskari Jauhiaisen veistämät muistomerkit ja patsaat.
Jauhiaisen veistämiä patsaita ja suunnittelemia muistomerkkejä ovat:
Sankaripatsaat.
Jauhiaisen veistämiä sankaripatsaita ovat:
Conchita Martínez

Conchita Martínez (s. 16. huhtikuuta 1972 Monzón) on espanjalainen tennispelaaja. 
Martínez aloitti ammattilaisuransa vuonna 1988. Hän sai hopeaa Barcelonan olympialaisten nelinpelissä vuonna 1992 parinaan Arantxa Sánchez Vicario; finaalin voittivat yhdysvaltalaiset Gigi Fernández ja Mary Joe Fernandez. Hän selviytyi Vicarion kanssa myös vuoden 1992 Ranskan avointen nelinpelin loppuotteluun, jonka voittivat Gigi Fernández ja Nataša Zvereva. 
Vuonna 1993 Martínezista tuli ensimmäinen espanjalaisnainen, joka on selviytynyt Wimbledonin tennisturnauksen kaksinpelin semifinaaleihin ”tenniksen avoimella aikakaudella” (vuoden 1968 jälkeen). Hän hävisi Steffi Grafille suoraan kahdessa erässä luvuin 7–6, 6–3. Seuraavana vuonna hän selviytyi Wimbledonin kaksinpelin loppuotteluun, jossa hän kohtasi yhdeksänkertaisen Wimbledonin kaksinpelin voittajan Martina Navrátilován. Martínez voitti loppuottelun kolmessa erässä.
Vuonna 1995 Martínez pelasi kaikkien neljän Grand Slam -turnauksen semifinaaleihin ja nousi naisten maailmanlistalla sijalle kaksi, mikä on hänen uransa paras sijoitus. Seuraavana vuonna hänestä tuli ensimmäinen pelaaja, joka on voittanut Italian avoimet, arvostetun massakenttäturnauksen, neljänä peräkkäisenä vuonna. Hän toi vuonna 1996 Espanjalle pronssia Atlantan olympialaisten nelinpelissä parinsa Arantxa Sánchez Vicarion kanssa. 
Vuonna 1998 Martínez pelasi toista kertaa urallaan Grand Slam -turnauksen kaksinpelin loppuottelussa. Hän hävisi Australian avointen finaalin Martina Hingisille suoraan kahdessa erässä. Hän oli samana vuonna myös auttamassa Espanjaa Fed Cupin, naisten arvostetuimman joukkueturnauksen voittoon Sveitsiä vastaan pelatussa finaalisarjassa. Martínez voitti omassa Fed Cup -ottelussaan Patty Schnyderin tasaisessa, kolme tuntia ja 19 minuuttia kestäneessä kamppailussa luvuin 6–3, 2–6, 9–7. 
Martínez selviytyi vuonna 2000 Ranskan avointen kaksinpelin loppuotteluun. Hän hävisi isäntämaan Mary Piercelle kolmessa erässä. Seuraavana vuonna hän pelasi toista kertaa saman turnauksen nelinpelin loppuottelussa. Hän ja hänen parinsa Jelena Dokić hävisivät finaalin Virginia Ruano Pascualia ja Paola Suárezia vastaan. 
Martínez saavutti kolmannen olympiamitalinsa Ateenan olympialaisissa vuonna 2004. Hän ja hänen parinsa Virginia Ruano Pascual toivat Espanjalle hopeaa kiinalaisten Sun Tiantianin ja Li Tingin voittaessa kultaa.
Vuonna 2005 Martínez otti ensimmäisen turnausvoittonsa kaksinpelissä viiteen vuoteen Pattayalla Thaimaassa pelatussa turnauksessa. Hän on voittanut ammattilaisurallaan yhteensä 34 kaksinpeliturnausta ja 13 nelinpeliturnausta.
Martínez on yksi harvoista avoimesti lesboista tenniksen naisammattilaisista.
Christopher Franke

Christopher Franke (s. 6. huhtikuuta 1953 Berliini) on saksalainen muusikko. Hän oli saksalaisen elektronisen musiikkiryhmän Tangerine Dream jäsen 1970-luvulta lähtien. Hän toimi ryhmässä yhdessä Edgar Froesen ja Peter Baumannin kanssa.
Alun perin hän soitti rumpuja, mutta heidän musiikkinsa etääntyessä psykedeelisestä rockista hänen soittimekseen vaihtui syntetisaattori. Franke lähti ryhmästä 1988, minkä jälkeen hän perusti Sonic Images -levy-yhtiön ja berliiniläisen orkesterin "Berliner Filmsymphonieorchester" sekä tuotti suuren määrä soolotöitä. Hän muutti Los Angelesiin, Kaliforniaan vuonna 1991 toimiakseen elokuva-alalla. Hän toimi myös säveltäjänä tieteissarja "Babylon 5:ssä".
Pirkkalainen

Pirkkalainen on suomalainen ilmaisjakelu- ja paikallislehti, joka ilmestyy Pirkkalassa sekä Etelä-Tampereella Härmälässä ja Hatanpäällä. Keskiviikkoisin ilmestyvän lehden levikki on noin 15 000. Pirkkalaista päätoimittaa Antti Jokinen, jonka lisäksi lehdessä on vakituisena neljä muuta työntekijää.
Pirkkalaista kustantaa Pirmediat Oy, joka osti lehtiliiketoiminnan Pirkkala-Seura ry:ltä vuoden 2022 alusta alkaen.
Lehden kotisivuilla on uusimmasta lehdestä ja vanhoista lehdistä 4. tammikuuta 2006 alkaen pdf-näköistiedosto. Pirkkalaisen logossa on pirkkalankoivun lehti.
Emilio Sánchez

Emilio Sánchez Vicario (s. 29. toukokuuta 1965) on espanjalainen entinen tennispelaaja. Hän voitti uransa aikana mm. viisi Grand Slam -turnausta nelinpelissä ja hopeaa Soulin olympialaisten nelinpelissä vuonna 1988.
Sánchez aloitti ammattilaisuransa vuonna 1984 ja voitti ensimmäisen kaksinpeliturnauksensa ammattilaisena vuonna 1986. Hän voitti uransa aikana 15 kaksinpeliturnausta, joista suurin oli Italian avoimet (Masters-sarjan turnaus), jonka hän voitti vuonna 1991. Hän oli korkeimmillaan kaksinpelin maailmanlistalla sijalla seitsemän. 
Sánchez menestyi paljon paremmin nelinpelissä. Hän voitti urallaan 50 nelinpeliturnausta, joihin lukeutuu kolme Grand Slam -turnausta. Vuonna 1988 hän voitti ecuadorilaisen Andrés Gómezin kanssa Ranskan avointen nelinpelin ja Sergio Casalin kanssa Yhdysvaltain avointen nelinpelin. Hän voitti Ranskan avointen nelinpelin toistamiseen vuonna 1990, jolloin hänen parinaan oli Sergio Casal. Sánchez ja Casal pelasivat myös vuoden 1987 Wimbledonin nelinpelin loppuottelussa, jossa he hävisivät Ken Flachille ja Robert Segusolle, ja voittivat hopeaa Soulin olympialaisten nelinpelissä vuonna 1988, jossa siinäkin voiton ottivat yhdysvaltalaiset Flach ja Seguso. 
Sánchez on voittanut myös kaksi sekanelinpelin Grand Slam -mestaruutta, Ranskan avoimet vuonna 1987 Pam Shriverin parina ja Yhdysvaltain avoimet Martina Navrátilován parina samana vuonna.
Sánchez oli nelinpelin maailmanlistan ykkönen vuonna 1989.
Sánchez oli tärkeä osa Espanjan Davis Cup -joukkuetta 1980-luvun puolesta välistä 1990-luvun puoleen väliin. Hänen ottelutilastonsa Davis Cupissa on 32 voittoa ja 23 tappiota. Sánchez edusti Espanjaa myös maan voittaessa Hopman Cupin vuonna 1990 (Sánchez pelasi sisarensa Arantxa Sánchez Vicarion kanssa) ja World Team Cupin vuonna 1992. 
Myös hänen sisaruksensa, sisko Arantxa Sánchez Vicario ja veli Javier Sánchez, olivat menestyneitä tennispelaajia. Vuonna 1987 Emilio ja Javier kohtasivat Madridissa pelatun kaksinpeliturnauksen finaalissa, mikä oli kautta aikain ensimmäinen kerta, kun veljekset ovat kohdanneet toisensa ammattilaisturnauksen loppuottelussa. Emilio voitti ottelun luvuin 6–3, 3–6, 6–2. He kohtasivat toisensa ammattilaisotteluissa yhteensä 12 kertaa, joista Emilio voitti kymmenen. 
Sánchez lopetti ammattilaisuransa vuonna 1997.
Fernando Hierro

Fernando Ruiz Hierro (s. 23. maaliskuuta 1968) on espanjalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskuspuolustaja. Hierro pelasi Espanjan maajoukkueessa ja Real Madridissa, ja toimi myös molempien kapteenina. Uransa huipulla Hierron taito yhdistää varma puolustuspeli ja syöttötyöskentely teki hänestä yhden maailman arvostetuimmista pelaajista.
Peliura.
Hierro aloitti ammattilaisuransa Real Valladolidissa kaudella 1987–1988. Ennen kautta 1989–1990 hän siirtyi Real Madridiin, jossa voitti neljäntoista kauden aikana Espanjan pääsarjamestaruuden viidesti (1990, 1995, 1997, 2001, 2003) ja Mestarien liigan kolmesti (1998, 2000, 2002). Kauden 2002–2003 päätteeksi seura jätti uusimatta Hierron sopimuksen. Pelattuaan yhden kauden qatarilaisessa Al-Rayyanissa, Hierro palasi Eurooppaan kaudeksi 2004–2005 yksivuotisella sopimuksella Englannin Valioliigan Bolton Wanderersin kanssa. Ammattilaisuransa viimeisen ottelun hän pelasi 15. toukokuuta 2005.
Espanjan maajoukkueessa Hierro pelasi 89 ottelua ja teki 29 maalia. Hän otti osaa vuosien 1990, 1994, 1998 ja 2002 MM- sekä vuosien 1996 ja 2000 EM-kilpailuihin. Vetäytyessään maajoukkuetehtävistä vuonna 2002 hän piti hallussaan kenttäpelaajien otteluennätystä sekä maaliennätystä. Raúl korvasi hänet sekä Real Madridin ja maajoukkueen kapteenina että ennätyksien haltijana.
Peliuran jälkeen.
Hierro nimitettiin Espanjan kuninkaallisen jalkapalloliiton urheilutoimenjohtajaksi syyskuussa 2007.
Heinäkuussa 2011 Hierro siirtyi nelivuotisella sopimuksella Málagan toimitusjohtaja. Hän jätti tehtävänsä jo toukokuussa 2012, koska "hänestä tuntui siltä", ettei työ ole enää mielekästä.
10. heinäkuuta 2014 Hierro teki paluun Real Madridiin, kun hänestä tuli Carlo Ancelottin apuvalmentaja yksivuotisella sopimuksella. Hän korvasi tehtävässä Zinédine Zidanen, joka siirtyi Real Madrid Castillan päävalmentajaksi. Kesäkuussa 2016 Hierron valmennusura jatkui Segunda Divisiónissa pelaavan Real Oviedon päävalmentajana. Hän teki seuran kanssa 1+1-vuotisen sopimuksen.
Hierro nimitettiin Espanjan jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi kesäkuussa 2018 vain kaksi päivää ennen joukkueen ensimmäistä ottelua MM-kisoissa. Espanjan putosi kisoissa jo ensimmäisellä pudotuspelikierroksella Venäjälle ja Espanjan jalkapalloliitto tiedotti tästä noin viikkoa myöhemmin, ettei Hierro jatka päävalmentajana kisojen jälkeen.
Taizé-yhteisö

Taizé-yhteisö on kansainvälinen, ekumeeninen kristillinen yhteisö, jonka kotipaikka on Etelä-Burgundissa Ranskassa sijaitseva Taizén kylä. Yhteisön perusti Roger Louis Schutz-Marsauche eli veli Roger vuonna 1940. Yhteisöön kuuluu nykyisin yli 100 veljeä, jotka ovat sitoutuneet askeettisuuteen, naimattomuuteen ja hengellisten asioiden jakamiseen. Taizéssa järjestetään viikon kestäviä tapahtumia, joihin tuhannet nuoret aikuiset tulevat eri puolilta maailmaa. Lisäksi järjestetään tapaamisia muualla Euroopassa, Aasiassa, Afrikassa sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Yhteisö on tullut tunnetuksi musiikistaan, jossa lauluja esitetään kaanonina ja joka tuo esiin yhteisön mietiskelevän luonteen.
Historiaa.
Sveitsiläisen protestanttipapin poika Roger Schutz hankki 1940-luvun taitteessa itäisestä Ranskasta Taizén kylästä, Mâconin pohjoispuolelta maatilan ja alkoi majoittaa sinne juutalaislapsia ja muita natseja pakoon lähteneitä. Toinen maailmansota keskeytti työn, mutta veli Roger palasi sodan jälkeen kylään kolmen opiskelutoverinsa kanssa. Vuonna 1949 Taizéen asettui seitsemän protestanttiveljeä Euroopan eri maista. He sitoutuivat yhteisomistukseen, selibaattiin ja kuuliaisuuteen veli Rogerille.
Parikymmentä vuotta yhteisö eli hiljaisuudessa huolehtien sotaorvoiksi jääneistä, viljellen maata ja hoitaen karjaa lähistön viljelijöiden kanssa perustetussa tuottajaosuuskunnassa. Paikallinen katolinen kirkko antoi protestanttiveljille luvan pitää kirkossa omia jumalanpalveluksiaan, kunnes 1960-luvulla rakennettiin oma kirkko saksalaisnuorten talkoovoimin. 1970-luvulle tultaessa veljestön lukumäärä oli jo noin 70 ja vuosikymmentä myöhemmin noin sata. Osa heistä työskenteli yhteisön tiloissa, osa esimerkiksi lääkäreinä, opettajina ja insinööreinä lähiseudulla. 1970-luvulla mukaan alkoi tulla myös katolisia nuoria miehiä.
Taizé-laulut.
Yhteisö on tullut tunnetuksi omantyylisestään hengellisestä musiikista, Taizé-lauluista, joita on säveltänyt etenkin Jacques Berthier. Yhteisön jumalanpalveluksissa kaikki esittävät yhdessä yksinkertaisia, kauniin melodisia ylistyslauluja, jotka noudattavat tiettyä kaavaa: seurakunta laulaa lyhyttä, pehmeän rytmikästä ja rukouksenomaista säkeistöä, jonka päälle soololaulaja lisää oman osuutensa.
Taizé Suomessa.
Suomessa Taizé-yhteisöstä alettiin puhua 1970-luvun lopulla. Muun muassa Anna-Maija Raittila teki Taizé-liikettä tunnetuksi. Taizé-laulut ovat nykyisin merkittävässä asemassa myös Suomessa laulettavassa hengellisessä musiikissa, muun muassa Tuomasmessuissa. Taizéläisyyden yhdyssiteenä on Sinapinsiemen ry. Taizén alueellinen, Pohjoismaat, Venäjän ja Baltian käsittävä tapaaminen järjestettiin ensimmäistä kertaa Suomessa 28.–30.9.2012. 
Veli Rogerin surma.
Romanialainen mielenterveysongelmista kärsivä 36-vuotias nainen puukotti 90-vuotiaan veli Rogerin kuoliaaksi 16. elokuuta 2005 rukoushetken aikana 2 500 vierailijan läsnä ollessa. Veli Rogerin seuraajaksi nimitettiin saksalainen katolilainen veli Alois, jonka Roger oli valinnut seuraajakseen jo 8 vuotta aiemmin.
Aleksei II

 
Aleksei II, maalliselta nimeltään Aleksei Mihailovitš Ridiger, alun perin "von Rüdiger" () (23. helmikuuta 1929 Tallinna, Viro – 5. joulukuuta 2008 Peredelkino, Venäjä) oli Moskovan ja koko Venäjän patriarkka. Aleksei II johti Venäjän ortodoksisen kirkon sosiaalisen ja poliittisen vaikutusvallan uudelleenrakentamista Neuvostoliiton kaatumisen jälkeisenä aikana.
Aleksein isä oli baltiansaksalaista sukua oleva lakia opiskellut pappi Mihail Aleksandrovitš von Rüdiger (Pietari 1902–1964) ja äitinsä Jelena Josifovna Pisareva (1902–1959). Aleksein isän suku oli kääntynyt 1700-luvulla ortodoksiksi, ja isä vihittiin papiksi 1942 Viron saksalaismiehityksen aikana.
Aleksei lähti 1947 opiskelemaan Leningradin hengelliseen seminaariin ja akatemiaan, missä hän valmistui teologian kandidaatiksi 1950. Hänet vihittiin syyskuussa 1961 Tallinnan piispaksi. Marraskuussa 1961 hänestä tuli kirkon ulkomaanosaston varajohtaja. Kesäkuussa 1964 hänet nimitettiin arkkipiispaksi ja joulukuussa Moskovan patriarkaatin kansliapäälliköksi sekä pyhän synodin jäseneksi.
Helmikuussa 1968 Alekseista tuli metropoliitta ja kesäkuussa hänen valvontaansa kuului jo aikaisemman Tallinnan hiippakunnan lisäksi myös Leningradin ja Novgorodin hiippakunnat. Patriarkka Pimenin kuoltua kirkolliskokous valitsi toukokuussa 1990 Aleksein Moskovan ja koko Venäjän patriarkaksi.
Hänen huomattavimpia diplomaattisia saavutuksiaan oli Venäjän ortodoksisen ulkomaankirkon kanssa neuvoteltu onnistunut yhtymissopimus.
Uskonnonvapauden toteutumista entisissä kommunistisissa maissa seuraava brittiläinen Keston Institute on esittänyt, että KGB olisi tukenut Aleksei II:n uraa tämän ollessa nuori pappi Tallinnassa. Venäjän ortodoksisen kirkon edustajat ovat jyrkästi kieltäneet väitteet.
Aleksei II otti usein vahvasti kantaa ei-kirkollisiin kysymyksiin, muun muassa vastustamalla Martti Ahtisaaren Nobel-ehdokkuutta. Sitä vastoin hänet tunnettiin Vladimir Putinin uskollisena tukijana.
Arantxa Sánchez Vicario

Arantxa Sánchez Vicario (s. 18. joulukuuta 1971 Barcelona) on espanjalainen (katalaani) tennispelaaja. Hän on voittanut ammattilaisurallaan neljä Grand Slam -turnausta kaksinpelissä ja kuusi nelinpelissä.
Ura.
Sánchez Vicario aloitti tenniksen peluun jo neljävuotiaana seuraten näin vanhempien veljiensä Emilio Sánchezin ja Javier Sánchezin esimerkkiä. Hän murtautui tennismaailman tietoisuuteen vuonna 1989 voitettuaan 17-vuotiaana maailmanlistan ykkösnaisen Steffi Grafin Ranskan avointen loppuottelussa. Hänestä tuli näin kautta aikain nuorin Ranskan avointen kaksinpelin voittanut pelaaja (16-vuotias Monica Seles rikkoi ennätyksen seuraavana vuonna).
Sánchez Vicarion suurin menestysvuosi oli vuosi 1994, jolloin hän voitti sekä Ranskan avointen että Yhdysvaltain avointen kaksinpelin mestaruuden. Hän voitti vuoden aikana yhteensä kahdeksan kaksinpeliturnausta. Hän otti neljännen ja viimeisen Grand Slam -voittonsa kaksinpelissä Ranskan avoimissa vuonna 1998. Hän on pelannut kaikkien neljän Grand Slam -turnauksen loppuottelussa vähintään kahdesti. 
Sánchez Vicario nousi naisten kaksinpelin maailmanlistan kärkeen vuonna 1995 ja piti sijaa hallussaan kaksitoista viikkoa. Hän oli ensimmäinen nainen sitten Martina Navrátilován, joka on pitänyt samanaikaisesti hallussaan ykkösijaa sekä kaksinpelin että nelinpelin maailmanlistalla. 
Sánchez Vicario voitti urallaan kuusi Grand Slam -turnausta nelinpelissä, kolmesti Australian avoimet (1992 parinaan Helena Suková, 1995 parinaan Jana Novotná ja 1996 parinaan Chanda Rubin), kahdesti Yhdysvaltain avoimet (1993 parinaan Helena Suková ja 1994 parinaan Jana Novotná) ja kerran Wimbledonin (1995 parinaan Jana Novotná). Hän voitti myös neljä Grand Slam -turnausta sekanelinpelissä.
Vuonna 1991 Sánchez Vicario auttoi maansa sen kautta aikain ensimmäiseen Fed Cupin, naistenniksen arvostetuimman joukkuekilpailun voittoon. Hän oli voittamassa Espanjan joukkueessa myös neljää muuta Fed Cupin voittoa, vuosina 1993, 1994, 1995 ja 1998. 
Sánchez Vicario toi Espanjalla Hopman Cupin voiton vuonna 1990 veljensä Emilio Sánchezin kanssa ja vuonna 2002 Tommy Robredon kanssa. Hän on myös osallistunut viisiin olympiakisoihin, joissa hän on tuonut maalleen neljä mitalia (pronssia Barcelonan olympialaisten kaksinpelissä 1992, hopeaa Barcelonan nelinpelissä parinaan Conchita Martínez, hopeaa Atlantan olympialaisten kaksinpelissä 1996 ja pronssia Atlantan nelinpelissä parinaan Conchita Martínez). 
Sánchez Vicario on voittanut yhteensä 29 WTA-tason turnausta kaksinpelissä ja 67 nelinpelissä. Hän meni naimisiin vuonna 2002 ja ilmoitti lopettavansa uransa pian sen jälkeen. Hän on pelannut muutamissa turnauksissa kuitenkin vielä ammattilaisuransa päättymisen jälkeenkin, vuonna 2004 hän pelasi esimerkiksi Ateenan olympialaisissa ja otti samana vuonna Palermossa viimeisimmän turnausvoittonsa parinaan Anabel Medina Garrigues. 
Hän on International Tennis Federationin maailmanmestari vuodelta 1994.
Fernando Morientes

Fernando Morientes Sánchez (s. 5. huhtikuuta 1976 Cáceres, Cáceresin maakunta, Espanja) on espanjalainen entinen jalkapalloilija, joka pelasi hyökkääjänä. Hän saavutti menestystä erityisesti Real Madridissa, jota hän edusti vuosina 1997–2005, ja kuului Espanjan maajoukkueen kokoonpanoon kolmissa arvokilpailuissa.
Seurajoukkueura.
Morientes aloitti ammattilaisuransa Albacetessä vuonna 1993 ja siirtyi Real Zaragozaan kaksi vuotta myöhemmin. Kesällä 1997 hän liittyi Real Madridin miehistöön, jossa vietti seuraavat kahdeksan vuotta lukuun ottamatta vuoden lainaa Monacossa kaudella 2003–2004. Real Madridissa Morientes voitti muun muassa Espanjan-mestaruuden kahdesti ja Mestarien liigan kolmesti.
Tammikuussa 2005 Morientes siirtyi Liverpooliin 6,3 miljoonalla punnalla, ja teki ensiesiintymisensä joukkueen paidassa Manchester Unitedia vastaan. Ensimmäinen maali uudessa seurassa syntyi 1. helmikuuta 2005 Charltonia vastaan. Liverpoolin Mestarien liiga -voitossa hän ei kuitenkaan ollut mukana, sillä hän oli jo aiemmin samalla kaudella pelannut Mestarien liigaa Real Madridin paidassa. Toukokuussa 2006 Morientes palasi kotimaahansa, Valencian riveihin, ja heinäkuussa 2009 matka jatkui ranskalaisseura Marseilleen. Hän päätti uransa elokuussa 2010.
Maajoukkueura.
Morientes pelasi Espanjan maajoukkueessa vuosina 1998–2007. Ensimmäisessä ottelussaan Ruotsia vastaan hän teki kaksi maalia ensimmäisen viiden minuutin aikana. Hän otti osaa vuosien 1998 ja 2002 MM- ja vuoden 2004 EM-kilpailuihin.
Aitoon kirkastusjuhlat

Aitoon kirkastusjuhlat on rockfestivaali, jota vietetään Aitoon kylässä entisessä Luopioisten kunnassa Pälkäneellä Pirkanmaalla. Juhla on paikallisen Aitoon VPK:n vuosijuhla, ja sitä vietettiin ensimmäisen kerran vuonna 1882. Nimi "kirkastusjuhla" tulee siitä, että juhlaa vietettiin alun perin aina kirkastussunnuntaina, joka on Luopioisten kirkkopyhä. Nykyisin juhlaa vietetään yleensä heinäkuun toisena viikonloppuna, koska vielä silloin yöt ovat valoisia.
Aitoon kirkastusjuhlien yleisöennätys on vuodelta 2005, jolloin festivaaleilla vieraili 15 000 kävijää. Tapahtuman suurimpia yksittäisiä esiintymisiä ovat olleet The Renegades vuonna 1965, Dingo vuonna 1985 ja Cheek vuonna 2014.
SF-studio

SF-studio oli suomalainen Broadcastersin ja Yleisradion tuottama, vuosina 2004–2006 Yle TV1 -kanavalla esitetty visailuohjelma. Ohjelman juontajana toimi Simo Frangén. Se oli jatkoa Frangénin aiemmalle visailuohjelmalle "Maailman ympäri", jota esitettiin vuosina 2000–2004. Ohjelma ei saanut yhtä suuria katsojalukuja kuin Frangénin aiempi visailuohjelma "Maailman ympäri", minkä seurauksena ohjelma lopetettiin toukokuussa 2006.
Formaatti.
"SF-studio" oli tietokilpailu, jossa aiheena oli ohjelman teon ajan ajankohtaiset aiheet ja yleistieto. Visailussa kilpaili neljä ihmistä, joista kaksi oli julkisuuden henkilöä ja kaksi yksityishenkilöä, jotka olivat ilmoittautuneet ohjelmaan internetin kautta. Ohjelman pääpalkintona oli ulkomaanmatka. Visailun lomassa Frangén esitti uutisparodioita. Koska visailun kysymykset liittyivät ajankohtaisiin aiheisiin, ohjelma nauhoitettiin vain vähän ennen ohjelman lähettämistä ulos televisiosta.
Simon Sää.
Ohjelmaan liittyen Veikkaus aloitti syyskuussa 2004 onnenpelin nimeltä Simon Sää. Pelissä veikattiin kymmenen eri paikkakunnan säästä vaihtoehdoilla 1–4. Pelissä oli viisi eri voittoluokkaa. Arvonta esitettiin "SF-studio"-ohjelman yhteydessä. Päävoitto oli suuruudeltaan 50 000 euroa, joka voitettiin ensimmäisen kerran Oulussa lokakuussa 2004. Onnenpeli poistui Veikkauksen valikoimasta kesäkuussa 2005.