tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kaktusjänis

Kaktusjänis eli antilooppijänis ("Lepus alleni") on pohjoisamerikkalainen jänislaji.
Koko ja ulkonäkö.
Kaktusjänis kasvaa 45–60 sentin pituiseksi, jonka jatkeeksi vielä 2,5–10 sentin pituinen häntä. Jäniksen etujalat kasvavat 10–20-senttisiksi ja takajalat 20–30-senttisiksi. Nimen kaktusjänis se on saanut ravintonsa mukaan ja aiemman nimen antilooppijänis jalkojensa mukaan, siis afrikkalaisten nopeasti liikkuvien ja loikkivien antilooppien mukaan. Jäniksen korvat kasvavat 5–20-senttisiksi. Korvien tehtävänä ei ole ainoastaan kuulon tehostaminen, vaan myös lämmönsäätely.
Levinneisyys.
Ensisijaisesti kaktusjänistä tavataan Yhdysvaltojen lounaisosissa. Tiheimmiten se elää Arizonan osavaltiossa, mutta laji on levinnyt myös New Mexicoon, Kaakkois-Kaliforniaan sekä osittain myös pohjoiseen Meksikoon. Elinympäristöiksi kaktusjänikselle kelpaavat hyvin erilaiset asuinalueet. Sitä tavataan ruohoisilta kukkuloilta tai tasangoilta. Niitä elää kuitenkin myös Yhdysvaltojen lounaisosien aavikoilla sekä kaupungistuneilla alueilla, johon ne ovat sopeutuneet hyvin.
Elintavat.
Kaktusjänis on yöeläin ja ruokailee lähinnä myöhään illalla ja varhain aamulla. Se on hiljainen eläin, joka harvoin ääntelee lukuun ottamatta huutoa sen ollessa hädässä. Kolojen kaivamisen sijaan se vaaran uhatessa luottaa ennemmin nopeaan juoksutaitoonsa. Erikoista kaktus- eli antilooppijäniksessä on se, että se voi antaa signaaleja antilooppien tavoin nostamalla takapuolensa valkoisia karvoja. Näitä signaaleja annetaan silloin, kun jänis juoksee saalistajaa karkuun.
Sadekausina, joita on kaksi vuodessa, jänis syö tuoretta heinää. Kuivina kausina ravinto koostuu kaktuksesta ja mesquite-pensaasta. Veden juonti on jänikselle lähes tarpeetonta, sillä se saa kaiken tarvitsemansa nesteen syömistään aavikkokasveista.
Lisääntyminen.
Naaraat synnyttävät usein alle vuoden ikäisinä, ja lisääntyminen jatkuu vuoden ympäri. Pesue syntyy joka vuosi ja pesueen koko on 2–4 poikasta.
Alalajit.
Kaktusjäniksellä on kaksi alalajia:
Anders Jacobsson ja Sören Olsson

Anders Jacobsson (s. 1963) ja Sören Olsson (s. 1964) ovat ruotsalaiset serkukset, jotka tunnetaan yhdessä kirjoittamistaan lapsille ja nuorille suunnatuista romaanisarjoista kuten "Lasse", "Bertin päiväkirjat", "Iida-Liisa" ja "Emanuel". 
Jacobssonin ja Olssonin humoristiset kirjat ovat menestyneet suuresti Ruotsissa, ja Suomessakin niitä on myyty yli kolme miljoonaa kappaletta. Jacobsson ja Olsson ovat julkaisseet yhdessä kymmeniä kirjoja, joista yli 30 on käännetty suomeksi.
Kirjojen lisäksi serkukset ovat tehneet radio- ja televisio-ohjelmia sekä elokuvakäsikirjoituksia. He ovat lisäksi levyttäneet musiikkia Hemliga byrån -yhtyeenä ja päässeet listoille kappaleellaan "Hej, hej, hemskt mycket hej" 1980-luvun lopulla.
Vuonna 2009 Lasse-kirjasarjan ensimmäinen osa "Sagan om Sune" (suom. "Lasse, ekaluokkalainen") pääsi mukaan kirjaan "Tusen svenska klassiker", johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Mimmi Bergh

Jemina ”Mimmi” Bergh (1. syyskuuta 1845 Kuopio – 17. syyskuuta 1932 Oulu) oli suomalainen kirjailija ja tyttökoulun kollega ja johtajatar. 
Elämä ja ura.
Limingan rovastin Julius Immanuel Berghin tytär Mimmi Bergh kävi Kuopion ruotsalaisen tyttökoulun ja seurasi myöhemmin opetusta Jyväskylän seminaarissa ja Helsingin suomalaisessa jatko-opistossa. Oulussa hän opetti useassa koulussa ja toimi ensimmäisenä johtajattarena Oulun suomalaisessa jatko-opistossa.
Bergh osallistui aktiivisesti hyväntekeväisyystyöhön, muun muassa Oulun diakonissakodin ja vankeinhoitoyhdistyksen toimintaan. Ollessaan opettajana Oulun lääninvankilassa hän kirjoitti kuusiosaisen sarjan "Kertomuksia ja mietteitä vangeille vankilan yksinäisyydessä" (1891–1892). ”Herätykseksi ja kehotukseksi” tarkoitetuissa vihkosissa Bergh suosittelee kurinalaista ja mukavuuksista karsittua elämäntapaa: mikään kärsimys ei ole turha, sillä maallisen vaivan palkka on iankaikkinen elämä taivaassa.
Teoksessa "Silmäyksiä aikamme emansipatsiooni-pyrintöihin" (1889) Bergh käsittelee naisasiaa muun muassa avioliiton, uskonnon ja moraalisten kysymysten näkökulmasta. Ajatukset yhteiskuntaluokkien ja sukupuolten tasa-arvoisuudesta olivat monella tapaa edellä aikaansa. Bergh kannatti tyttöjen koulutusta ja suhtautui suopeasti jopa yhteiskouluihin. Hänen näkemyksensä mukaan tytöistä tuli kasvattaa reippaita ja oma-aloitteisia kansalaisia, joilla olisi myös ”intelligenssiä” ja ”syvempää koulusivistystä”. 
Mimmi Berghin muuta tuotantoa ovat palvelijoille suunnattu opas "Palvelija-Kuvastin" (1888) sekä "Luetko raamattua ja miten luet?" (1893). Lisäksi hän kirjoitti sanomalehtiin ja suomensi uskonnollisia teoksia ruotsista ja saksasta.
Robert Coover

Robert Lowell Coover (4. helmikuuta 1932 Charles City, Iowa, Yhdysvallat – 5. lokakuuta 2024 Warwick, Englanti) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän kirjoitti artikkelin ”The End of Books”. Coover oli hypertekstin pioneereja. Hän kuului elektronisen kirjallisuuden organisaation (Electronic Literature Organization) perustajajäseniin. 
Coover opiskeli Indianan ja Chicagon yliopistoissa, ja opetti useissa yliopistoissa. Hän työskenteli muun muassa Brownin yliopistossa, jossa hän opetti verkkokirjoittamista. 
Cooverin ensimmäinen romaani "The Origin of the Brunists" sai William Faulknerin säätiön esikoisteospalkinnon vuonna 1966. Hänen tuotantonsa käsittää novelleja ja näytelmiä. Parhaiten Coover tunnetaan satiirisesta teoksestaan "The Public Burning" (1977), jonka aiheena on Ethel ja Julius Rosenbergin kohtalo. Kirjan yhtenä kuvitteellisena kertojana toimii karikatyyrimäinen Richard Nixon. "Whatever Happened to Gloomy Gus of the Chicago Bears" (1987) puolestaan kertoo fiktiivisen tarinan nuoresta Nixonista.
Mario Reiter

Mario Reiter (s. 5. marraskuuta 1970 Rankweil, Itävalta) on itävaltalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä.
Reiter voitti alppiyhdistetyn olympiakultaa Naganon kisoissa 1998. MM-kilpailuissa hän on ollut pujottelussa toinen ja yhdistetyssä kolmas. Maailmancupissa Reiter saavutti kolme voittoa (2 pujottelun ja yhden suurpujottelun).
Hän lopetti uransa kauden 2000/01 jälkeen.
Beagle 2

Beagle 2 oli Mars Express -luotaimen mukana ollut englantilainen laskeutuja. Sen Marsiin laskeutumisen epäonnistui 24. joulukuuta 2003. Helmikuun 6. päivänä 2004 ESA julisti sen virallisesti kadonneeksi. Tammikuussa 2015 ESA ilmoitti luotaimen löytymisestä. Beagle 2 näkyi Nasan Mars Reconnaissance Orbiterin HiRISE-kameran kuvista. Se oli laskeutunut Marsiin, mutta kuvien perusteella kaksi sen neljästä aurinkopaneelista jäi avautumatta. Nämä blokkasivat antennia ja näin laskeutujaan ei saatu yhteyttä.
Alus ja mittalaitteet.
Beagle 2 muistuttaa suurta taskukelloa. Laskeuduttuaan sen oli tarkoitus avata neljä aurinkopaneeliaan ja ojentaa robottikätensä (Payload Adjustable Workbench, PAW), johon suurin osa mittalaitteista oli sijoitettu. Päinvastoin kuin NASAn robottikulkijat Spirit ja Opportunity, Beagle 2 ei ollut kykeneväinen liikkumaan.
Beagle 2 kantoi mukanaan stereokameraparin, mikroskoopin, Mössbauer- ja röntgenspektrometrin, kaasukromatografin ja massaspektrometrin. Lisäksi siinä oli pora kivien hiomiseen sekä pieni kaira (Planetary Undersurface Tool, PLUTO), jolla voitiin kaivautua jopa metrin syvyyteen.
Sen toiminta ajaksi oli kaavailtu 180–687 Maan päivää. Marsin vuoden pituus on 687 Maan päivää.
Fernando Redondo

Fernando Carlos Redondo Neri (s. 6. kesäkuuta 1969) on argentiinalainen, vuosina 1985–2004 pääsarjatasolla Argentiinassa, Espanjassa ja Italiassa pelannut jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja.
Redondoa pidetään yleisesti yhtenä sukupolvensa parhaista keskikenttäpelaajista maailmassa. Hänet muistetaan erityisesti tyylikkyydestään ja kyvystään kontrolloida peliä.
Redondo aloitti ammattilaisuransa kotimaansa pääsarjan Argentinos Juniorsin riveissä vuonna 1985. Vuonna 1990 hän siirtyi Espanjaan Tenerifen joukkueeseen. Espanjan suurseura Real Madrid hankki Redondon Tenerifestä vuonna 1994. Real Madridin riveissä hän pelasi uransa parhaat vuodet saavuttaen muun muassa kaksi Espanjan-mestaruutta ja kaksi Mestarien liigan voittoa. Vuodesta 2000 lähtien Redondo edusti vielä neljä kautta italialaista Milania, mutta loukkaantumiset pilasivat suurelta osin hänen uransa viimeiset vuodet.
Argentiinan maajoukkueessa Redondo pelasi 29 ottelua. Hän saavutti Argentiinan riveissä Kuningas Fahdin Cupin voiton vuonna 1992 ja Copa Américan voiton vuonna 1993. Ainoat MM-kisansa Redondo pelasi vuonna 1994. Hänen esiintymisiään maajoukkueessa rajoittivat erimielisyydet valmentajien kanssa.
Taistelutahto

Taistelutahto (, , suomeksi myös moraali tai henkinen ryhti) on kyky pitää usko instituutioon tai tavoitteeseen yllä. Taistelutahto liittyy erityisesti sotajoukkoihin tai urheilujoukkueisiin, mutta myös muihin organisaatioihin vaikeissa tilanteissa.
Taistelutahto ymmärretään yleensä koko joukon, eikä niinkään yksilöiden, kollektiivisena ominaisuutena. Siihen vaikuttavat huollon ja taustatuen toimivuus, ylpeys (ammatista ja yksiköstä) sekä taistelutilanne. Se on joukon toiminnalle ehdottoman tärkeää. Basil Liddell Hart muotoili asian niin, että taistelun tarkoitus on murtaa juuri vastustajan taistelutahto.
Toisessa maailmansodassa osapuolilla oli totaaliseen sotaan liittyvä käsite ”kansan taistelutahto”, jota pyrittiin murtamaan terroripommituksilla, joissa pyrittiin tappamaan mahdollisimman paljon vihollisvaltion asukkaita.
Ratsutila

Ratsutila eli rustholli () oli maatila, jonka tehtävänä oli verohelpotusten vastikkeeksi pitää kruunun palveluksessa armeijan ratsumiestä sekä tämän hevosta. Ratsutilojen perustaminen liittyi Kaarle XI:n toteuttamaan ruotujakolaitokseen. Lähes koko ruotujakolaitoksen olemassaolon aikana, 1600-luvun lopulta vuoteen 1808 saakka, ratsutilan tuli varustaa asekuntoinen mies ja hevonen ratsupalvelukseen kuninkaan käskystä sotaa varten. Arvoasteikossa ratsutilalliset olivat tavallista talonpoikaa ylempänä, papistoa ja nimismiestä alempana. Ratsutilan isäntää kutsuttiin ratsutilalliseksi eli "rusthollariksi". Rusthollari oli usein säätyläinen tai suhteellisen varakas talonpoika, jotka sittemmin muodostivat johtavan kerrostuman talonpoikaisessa säädyssä. 
Ratsutilat muodostettiin läänien ja pitäjien suurimmista maatiloista ja niiden tehtävänä oli varustaa asekuntoinen mies ja hevonen sotaa varten. Tavallisesti ratsupalvelusta suorittamaan palkattiin ulkopuolinen, jolle järjestettiin rahapalkan lisäksi joko torppa tai ylemmän sotilasviran omaavalle puustelli elantoa varten. Ratsupalvelua suorittamaan lähti usein myös talon nuorempi poika tai jopa isäntä itse. Vastapalvelukseksi miehen ja hevosen palveluksesta rustholli sai verohelpotuksia: ratsumiehen ja hevosen kustannuksiksi arvioitiin noin 50–80 taaleria. Mikäli talon omien verojen määrä ei riittänyt kuluihin, ratsutilalle voitiin tällöin määrätä aputila eli augmentti, joka maksoi veronsa päätilalle. Varsinaisella ratsutilalla saattoi olla useampikin aputila. Ratsupalvelusta suorittavan mahdollinen kuolema tai haavoittuminen aiheutti lisäkuluja tilalle, sillä sen oli hankittava uusi mies edesmenneen tai haavoittuneen tilalle. 
Ruotuväkiarmeija lakkautettiin Suomen siirtyessä osaksi Venäjän valtakuntaa. Tällöin rustholleille määrättiin vakanssi- ja passevolanssimaksu, jotka lakkautettiin vasta vuonna 1886, kun koko ruotujakolaitos lakkautettiin. Maksuksi vuonna 1809 määrättiin 10 tynnyriä viljaa ratsutilaa kohden.
Ratsutilat nousivat usein tavallisten maatilojen ja ruotujakolaitokseen osallistuneiden tilojen yläpuolelle, ja ne muodostivat eräänlaisen talonpoikaisen eliitin. Usein nämä talonpojat olivat maatalouden uudistusten edelläkävijöitä ja vaikuttivat ratkaisevasti erilaisiin maaseudullekin levinneisiin ilmiöihin ja aatteisiin.
Ratsutilat saattoivat joskus muodostua kartanoiksi, mikäli ne päätyivät säätyläisten omistukseen. Kartanoiden yhteydessä ja niiden synonyyminä käytössä ollut käsite säteriratsutila on kuitenkin eri asia kuin ratsutila yleensä, ja näin siis kaikki ratsutilat eivät ole olleet kartanoita, vaikka nimitys ratsutila usein saattaakin esiintyä kartanoiden yhteydessä liittyen niiden säteriratsutilaominaisuuteen. Ratsutilat olivat hyvin selkeästi eteläsuomalainen ilmiö, joka on pohjoisessa harvinainen ja joskus jopa täysin tuntematon.
Berit mila

 
Berit mila () tai brit mila on uskonnollinen rituaali, jossa juutalaiset pojat otetaan Jumalan ja Israelin lasten yhteyteen ympärileikkauksessa, jonka suorittaa "mohel" perheen ja ystävien läsnä ollessa kahdeksantena päivänä syntymästä eli viikon ikäisenä (päivä jolloin poika syntyy lasketaan ensimmäiseksi päiväksi). Seremoniaa seuraa juhla-ateria ("seudat mitzva").
Uskonnollinen peruste.
Ympärileikkaukselle löytyy peruste Toorasta. Ensimmäisen kerran se mainitaan 1. Mooseksen kirjassa 17:10-14, kun Jumala käskee Abrahamia ympärileikkamaan itsensä, kaikki jälkeläisensä ja talossaan asuvat miehet liiton merkkinä Jumalan ja Abrahamin suvun välillä. 3. Mooseksen kirjassa on myös seuraava käsky:
Tooran mukaan ympärileikkauksen velvollisuuden laiminlyönnistä on rangaistuksena karet. Talmudin mukaan berit mila vastaa tärkeydessä kaikkia muita mitsvoja (Traktaatti Nedarim 32a).
Berit mila lapsilla ja aikuisilla.
Nykyään berit mila tehdään paitsi poikavauvoille, myös juutalaisuuteen kääntyville miehille ja pojille. Koska ympärileikkaus on osa kääntymisrituaalia, halakhan mukaan ilman ympärileikkausta kääntynyt henkilö ei ole juutalainen. Jos aikuinen juutalainen mies ei ole ympärileikattu, on hänellä itsellään velvollisuus ympärileikata tai ympärileikkauttaa itsensä mahdollisimman pian. Ympärileikkaus ei ole vain fyysinen velvollisuus, vaan siihen liittyy myös uskonnollinen rituaali. Jos ympärileikkaus on tapahtunut ilman berit mila-rituaalia, tai lapsi syntyy ilman esinahkaa, tulee tehdä symbolinen ympärileikkaus eli "hatafat dam brit", jossa peniksestä otetaan rituaalisesti pisara verta. 
Lasta, jolle ympärileikkaus voisi olla vaarallista esimerkiksi keskosuuden tai hemofilian takia, ei ympärileikata. Ympärileikkausta voidaan myös siirtää myöhemmäksi lapsen terveydentilan takia. 
Rituaalin toimittajat.
Ympärileikkauksen tekee yleensä asiaa opiskellut miespuolinen ympärileikkaaja, "mohel", jotka perinteisesti oppivat taidon vanhemmalta mohelilta, mutta 1980-luvulta alkaen he ovat alkaneet saamaan yhä enenevässä määrin tarvittavaa lääketieteellistä koulutusta. Mohel saa myös ympärileikata ei-juutalaisia. 
Henkilöä, joka kantaa lapsen äidiltä isälle ennen berit milaata, kutsutaan nimellä "kvater". "Sandak" on henkilö, joka pitää lasta sylissä berit milan ajan. Berit mila tapahtuu tuolissa nimeltä Elijan tuoli, joka viittaa profeetta Eliaan. 
Ympärileikkauksen yhteydessä luetaan rukouksia, ja poikalapselle annetaan tässä yhteydessä nimi. Tytöt saavat nimensä yleensä nimensä ensimmäisenä sapattina syntymänsä jälkeen synagogassa. Berit mila toimitetaan sen sijaan usein kotona.
Suur-Romania-puolue

Suur-Romania-puolue () on romanialainen äärioikeistolainen puolue. Sen perustaja oli Corneliu Vadim Tudor. Puolueen ohjelmaan kuuluu nationalismi, ksenofobia Romanian unkarilaisia ja romaneja kohtaan, homofobia, antisemitismi ja romanialaisten asuttamien alueiden liittäminen Romaniaan.
Puolueen perustivat 1991 Tudor ja kirjailija Eugen Barbu. Sitä edelsi "România Mare" -lehti, joka on edelleen puolueen pää-äänenkannattaja. Myöhemmin Tudor perusti päivälehden "Tricolorul". Lehdessä on pysyvä kolumni "Unguri", jossa hyökätään Romanian unkarilaisten puolueen väitettyjä romanialaisvastaisia salaliittohankkeita vastaan.
Puolue osallistui Nicolae Văcăroiun hallitukseen 1993–1995. Vuoden 2000 presidentinvaaleissa sen ehdokas Tudor sai ensimmäisellä kierroksella toiseksi eniten ääniä ja jäi toiselle kierroksella suurella erolla toiseksi Ion Iliesculle.
Puolue sai neljä prosenttia äänistä ja 22 edustajaa vuoden 1992 vaaleissa, vuonna 1996 5 prosenttia ja 27 edustajaa ja vuonna 2000 23 prosenttia ja 126 edustajaa parlamenttiin. Vuoden 2004 presidentinvaali Tudor sai 12 prosenttia äänistä ja jäi kolmanneksi.
Vuonna 2003 Tudor sanoutui irti juutalaisvastaisuudesta ja holokaustin kieltämisestä ja puolueen edustajat tekivät matkan Auschwitzin keskitysleirimuseoon Puolaan. Tudor pystytti myös patsaan surmatulle Jitzhak Rabinille Brașoviin. Juutalainen Nati Meir valittiin myös puolueen listalta edustajainhuoneeseen, mutta hän erosi ryhmästä huhtikuussa 2005 syytettyään Tudoria ja puoluetta edelleen antisemitismistä.
Maaliskuussa 2005 Tudor astui hetkeksi syrjään puolueen johdosta Corneliu Ciontun hyväksi tavoitteena siirtyminen kohti poliittista keskustaa ja liittyminen konservatiivien Euroopan kansanpuolueen ryhmään europarlamentissa. EPP kuitenkin hylkäsi puolueen jäsenyyden. Heinäkuussa 2005 Tudor julisti uuden johdon etäännyttäneen puolueen tavoitteistaan ja erotti uuden johdon ja palautti nimen Suur-Romania puolueeksi.
Romanian liityttyä 2007 Euroopan unioniin viisi puolueen jäsentä valittiin Euroopan parlamenttiin, jossa sen edustajat liittyivät uuteen Identiteetti, perinteet ja itsemääräämisoikeus -ryhmään, joka pian hajosi.
Puolue menetti kaikki parlamenttipaikkansa vuoden 2008 vaaleissa, jossa se sai 3,15 prosenttia äänistä.
Puolue sai vielä 3 paikkaa europarlamentissa vuoden 2009 vaaleissa.
Kawasaki Ki-61

Kawasaki Ki-61 Hien ( eli , Tyyppi 3 hävittäjä, liittoutuneiden koodinimi Tony) oli keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien hävittäjälentokone, joka suunniteltiin Nakajima Ki-43 Hayabusan korvaajaksi.
Kone oli jatkokehitelmä epäonnistuneesta Ki-60 -tyypistä. Joulukuussa 1941 ensilentonsa lentänyt "Hien" saatiin rintamakäyttöön elokuussa 1942. Kone muistutti paljon saksalaista Messerschmitt Bf 109 -hävittäjää. Koneen siivet oli suunnitellut saksalainen tohtori Richard Vogt ja ne olivat lähes samanlaiset kuin Bf 109:ssä. Koneen moottorina oli Kawasaki Ha-40 käännetty V-moottori, joka oli lisenssillä valmistettu Daimler-Benz DB 601A -moottori.
Käyttö.
Ki-61 oli Japanin parhaita hävittäjiä ja sitä käytettiin kaikkialla Tyynenmeren sotanäyttämöllä. Konetta käytettiin erityisesti amerikkalaisten pommittajien tuhoamiseen. Se oli ulkomuodoltaan ja ominaisuuksiltaan niin lähellä Bf 109:ää, että liittoutuneiden lentäjät raportoivat japanilaisten käyttävän saksalaishävittäjiä. Se oli riittävän nopea ja tulivoimainen ja kykeni saavuttamaan tarpeeksi suuren lakikorkeuden (11 500 m) torjuakseen korkealla lentäviä yhdysvaltalaisia pommikoneita.
Orvokkikasvit

Orvokkikasvit on kasviheimo koppisiemenisissä. Heimoon kuuluu noin 800 lajia ja 21 sukua. Heimon tieteellinen nimi (Violaceae) tulee sanasta viola, joka tarkoittaa orvokkien sukua latinaksi.
Cronquistin luokittelussa orvokkikasvit kuuluivat omaan lahkoonsa (Violales). Nykyään orvokkikasvit kuitenkin kuuluvat Malpighiales-lahkoon.
Orvokkikasveihin kuuluu ruohovartisia kasveja, varpuja ja köynnöksiä. Yli 120 lajia kasvatetaan koristekasveina.
Taksonomia.
Orvokkikasveilla on 3 alaheimoa: "Fusispermoideae", "Leonioideae" ja "Violoideae"
Violoideae.
Tribus "Rinoreeae"
Tribus "Violeae"
Jürgen Bartsch

Jürgen Bartsch (6. marraskuuta 1946 Essen – 28. huhtikuuta 1976 Lippstadt-Eickelborn) oli saksalainen sarjamurhaaja, jonka uhreiksi joutui neljä lasta. Lisäksi hän teki yhden murhayrityksen.
Lapsuus ja nuoruus.
Jürgen Bartsch syntyi aviottomana lapsena. Hänen äitinsä menehtyi tuberkuloosiin pian pojan syntymän jälkeen. Hänen alkuperäinen nimensä oli Karl-Heinz Sadrozinski, mutta hän sai nimen Jürgen Bartsch, kun langenbergiläinen pariskunta otti hänet ottolapsekseen. Adoptio vahvistettiin vasta vuonna 1954, koska viranomaiset suhtautuivat lapsen aviottomuuteen varauksellisesti.
Ensimmäiset vuotensa Jürgen vietti eristettynä pienessä kellarihuoneessa kalteri-ikkunoiden takana, koska vanhemmat pelkäsivät, että muiden lasten kanssa leikkiessään Jürgen saisi tietää adoptiosta. Jürgenin adoptioäiti Gertrud Bartsch kärsi pakko-oireisesta häiriöstä. Hän suhtautui pakkomielteisesti siisteyteen. Jürgen ei saanut leikkiä muiden lasten kanssa, jottei olisi tullut likaiseksi, ja häntä kuritettiin mielivaltaisesti. Adoptioäiti myös kylvetti hänet aina 19-vuotiaaksi saakka.
Jürgen aloitti koulunkäynnin 10-vuotiaana, mutta koska ensimmäinen koulu ei ollut vanhempien mielestä riittävän kurinalainen, hän joutui pian vaihtamaan oppilaitoksensa katoliseen kouluun, jossa hän joutui kuoronjohtajan seksuaalisen hyväksikäytön uhriksi.
Murhat.
Bartsch aloitti sarjamurhat teini-ikäisenä. Hän houkutteli nuoria poikia hylättyyn pommisuojaan ja pakotti uhrinsa riisuuntumaan ja käytti heitä seksuaalisesti hyväkseen. Hän murhasi neljä uhriaan.
Bartsch oli 15-vuotias, kun hän surmasi ensimmäisen uhrinsa, 8-vuotiaan Klaus Jungin maaliskuussa 1962. Hänen uhreikseen joutuivat myös Peter Fuchs (13) ja Ulrich Kahlweiss (12). Toukokuussa 1966 hän murhasi viimeisenä uhrinaan 11-vuotiaan Manfred Grassmannin. Hän hautasi uhrien jäänteet pommisuojaan.
Bartsch yritti toukokuussa 1966 murhata 14-vuotiaan Peter Fresen, mutta tämä pääsi pakoon. Sarjamurhaaja pidätettiin kesäkuussa etsintöjen jälkeen.
Oikeudenkäynti, tuomio ja kuolema.
Bartsch tunnusti murhat avoimesti. Wuppertalin käräjäoikeus tuomitsi hänet 15. joulukuuta 1967 elinkautiseen, ja Düsseldorfin hovioikeus piti tuomion samana. Maan korkein oikeus päätti kuitenkin sijoittaa Bartschin tahdosta riippumattomaan hoitoon Eickelborniin. Siellä Bartsch avioitui vuonna 1974 Gisela Deiken kanssa. 
Bartsch suostui kastroitavaksi vuonna 1976, jotta voisi vapautua tahdonvastaisesta hoidosta. Hän menehtyi leikkauspöydälle halotaanimyrkytykseen. Tapaus tulkittiin onnettomuudeksi, mutta Saksassa alkoi pian levitä huhu, että hänet olisi surmattu tahallaan.
Jürgen Bartschista tehtiin vuonna 2002 näytelmäelokuva "Ein Leben lang kurze Hosen tragen".
John Arch

John Arch (s. 15. toukokuuta 1959 Colorado Springs) on yhdysvaltalainen laulaja, joka tunnetaan Fates Warning -yhtyeen perustajajäsenenä. John Archin ääntä voi kuulla yhtyeen kolmella ensimmäisellä albumilla. 
Awaken the Guardian -kiertueen jälkeen laulajan ja yhtyeen muiden jäsenten välit alkoivat viiletä pääasiassa ikäeron ja elämäntyylin takia, sillä Arch on huomattavasti vanhempi kuin yhtyeen muut jäsenet ja hänellä oli vakituinen työpaikka. Siitä huolimatta, että Arch oli kaikkien sanoituksien kirjoittaja ja osallistui myös musiikin säveltämiseen eikä ollut koskaan ollut poissa yhtyeen harjoituksista, muut pelkäsivät Archin jättävän yhtyeen, jos se lähtisi kiertueelle Eurooppaan. Kokouksessa, jossa Arch itse ei ollut mukana, yhtye päätti, että hänen oli valittava bändin ja työn välillä. Arch ei suostunut uskomaan, vaan kieltäytyi valitsemasta. Samana päivänä yhtyeen kitaristi Jim Matheos soitti hänelle ja kertoi yhtyeen päättäneen etsiä uuden laulajan. 
Muutaman vuoden päästä Dream Theater etsi uutta laulajaa. Muutaman kokeilun jälkeen Arch valittiin, mutta hän päättikin vetäytyä musiikkialalta ja keskittyä perhe-elämään. Mies tunsi kuitenkin sisällään vielä inspiraatiota eikä sulkenut kokonaan pois mahdollisuutta palata musiikin pariin. Vasta 17 vuotta myöhemmin Arch päätti tehdä sooloprojektin. Mukaan ilmoittautuivat vanhat ystävät, Dream Theaterin rumpali Mike Portnoy, Fates Warningin kitaristi Jim Matheos ja basisti Joe Vera. Matheos soitti myös pianoa. Tuloksena oli kahden kappaleen EP-levy "A Twist of Fate", jota julkaistiin vuonna 2003. Materiaalin kokonaispituus on hieman yli puoli tuntia. John Archin musiikin ystävät ympäri maailma olivat odottaneet 17 vuotta, ja odotus palkittiin hyvin. 
19. tammikuuta 2011 Fates Warning kotisivujen kautta julkaistiin tieto, että John Arch ja Jim Matheos ovat studiossa ja työstävät täysimittaista studioalbumia. Mukana ovat myös kaikki muut Fates Warning yhtyeen jäsenet, vokalisti Ray Alder lukuun ottamatta. Tiedotteessa myös kerrottiin kollektiivin toimivan Arch / Matheos nimisenä bändinä ja levyä julkaistaan alkukesän paikkeilla Metal Blade levy-yhtiö kautta. Tämä uutinen sai heti todella lämpimän vastaanoton fanien keskuudessa, sillä tämä tuli kaikille yllätyksenä. Jo tässä vaiheessa uuden yhtyeen toivotetaan lähtevän kiertueelle.
Gabriel Gotthard Sweidel

Gabriel Gotthard Sweidel, myös Sveidel tai Sweidell (1744 – 22. maaliskuuta 1813 Turku) oli suomalainen kirkkomaalari ja maalariammattikunnan vanhin. Hän toimi maalarimestarina Turussa.
Hänen puolisonsa oli Gustava Sweidel, o.s. Bergstock, jonka kanssa hänet vihittiin 18.5.1786. Heidän poikansa Joel Robert Sveidel vihittiin papiksi 1820.
Sweidelin teoksia on Ateneumin taidemuseossa. Korppoon kirkkoon valmistui vuonna 1792 alttaritaulu ”Ehtoolisen asettaminen”, joka sijaitsee kirkon pohjoisseinällä. Lisäksi hän on maalannut alttaritaulun Kökarin kirkkoon 1803, Angelniemen kirkkoon 1811 ja Kokemäen kirkkoon.
Juankosken voimalaitos

Juankosken voimalaitos sijaitsee Kuopion Juankoskella Pohjois-Savossa. Se on Juankosken keskustan sekä ruukkialueen useiden teollisuusyritysten välittömässä läheisyydessä. 
Historia.
Juankosken Juantehdas käytti vesivoimaa sahan sekä vuodesta 1913 alkaen puuhiomon koneiden käyttämiseen jo ennen varsinaisen sähköntuotannon alkua. Alkuaikoina vesi johdettiin jokiuomasta tehdasalueen läpi siipirattaisiin, mutta sähköntuotantoa varten itse koski padottiin. Sähköntuotanto alkoi 1921, voimalaitos palveli aluksi kartanoa ja tehdasta. Koska voimalaitos tuotti sähköä pääasiassa teollisuudelle, oli käytössä normaalista poikkeava tuotantojännite. 
Vuotjärven säännöstely aloitettiin 1960. 
Voimalaitos oli Juankosken kartonkitehdas Juantehtaan, myöhemmät nimet Kymi-Kymmene ja Stromsdal, omaisuutta. Se kuitenkin siirtyi Savon Voiman omistukseen ja vanhaa voimalaitosta käytettiin vielä 1980-luvullakin sähköntuotantoon. Uuden voimalaitoksen turbiinit sijoitettiin patoon vanhojen tilalle. Juankosken uusi voimalaitos valmistui vuonna 1995. Samassa yhteydessä vanha voimalaitos museoitiin kiertokäyntikohteeksi. Vanhan voimalaitoksen toimistotiloissa on myös sähkötekninen näyttely.
Savon Voima rakennutti kalaportaan voimalaitokselle 2020.
Tekniikka.
Vanha voimalaitos 1921.
Juankosken vanhan voimalaitoksen voimansiirto generaattorille perustuu hihnavälitykseen: generaattoria pyörittää luonnonnahasta valmistettu hihna, jota voidaan kiristää siirtämällä liikkuvalla alustalla olevaa generaattoria. Generaattorin tuottaman jännitteen taajuuden yhteensopivuus verkkojännitteen kanssa tarkistetaan magnetoitujen metallikielien resonanssiin muuttuvassa magneettikentässä perustuvalla mittarilla (HZ-taajuusmittari) ja lopullisesti ns. pimeäkytkennällä. Verkon jännitetta tarkkaillaan kaksoisvolttimittarista, jotta sekä taajuus että jännitteet ovat samat generaattorin ja verkon kanssa. Kun sekä taajuus että jännite täsmäävät verkon arvojen kanssa, voidaan generaattori tahdistaa ja lopuksi kytkeä verkkoon.
Uusi voimalaitos 1995.
Vanhan voimalaitoksen turbiinijärjestelmään verrattuna uuden laitoksen kaksi turbiinia ovat 90 asteen kulmassa. Uutta voimalaitosta etäkäytetään Kuopiosta, mutta laitoksella käy myös säännöllisesti yhtiön tarkastaja. Koska generaattoreissa yleisesti käytetään sähkömagneetteja järkevän hyötysuhteen saavuttamiseksi, niiden sähköntuotantoa ei voi käynnistää ilman sähkövirtaa. Tämän ongelman välttämiseksi Juankosken voimalassa on akkuvarmennus, joka riittää tuotannon ylösajoon.
Virkistyskäyttö.
Juankoski on osa Nilsiän reittiä: sen, Koivukosken ja Karjalankosken kautta Vuotjärvi laskee Akonveteen. Kanavan rakentamista Juankoskeen harkittiin jo Venäjän vallan aikaan, mutta kanava jätettiin rakentamatta. Vuotjärven ja Akonveden välistä matkustajaliikennettä on aikoinaan hoidettu muun muassa Juankosken ruukin omistaman kapearaiteisen rautatien avulla. Vuonna 2002 Juankosken ohittanut entinen puunuittokanava muutettiin laivaliikenteelle sopivaksi. Kanavalla on itsepalvelusulku.
Brockhaus Enzyklopädie

Brockhaus Enzyklopädie (lyhyemmin Brockhaus) on saksankielinen tietosanakirja, jota yleisesti pidetään monien muunkielisten tietosanakirjojen esikuvana. Sen ensimmäinen painos ilmestyi vuosina 1796–1808 nimellä "Conversations-Lexicon". Vuonna 2005 julkaistu 21. painos käsittää noin 300 000 hakusanaa ja on saatavissa sekä painetussa että digitaalisessa muodossa (30 nidettä, noin 24 500 sivua).
Ensimmäisen painoksen toimittamisen aloitti Renatus Gotthelf Löbel ja saattoi loppuun Friedrich Arnold Brockhaus, jonka mukaan tietosanakirja on nimetty 15. painoksesta lähtien ("Der große Brockhaus", 1928–1935). Kustantajana toimii nykyään "Bibliographisches Institut &amp; F. A. Brockhaus AG". Täydellisen Brockhausin rinnalla tarjolla on myös erilaisia suppeampia versioita painetussa ja digitaalisessa muodossa.
Brockhaus-tietosanakirjojen tavoitteena oli alusta lähtien tieteelliseen tutkimukseen perustuvan, ajankohtaisen tiedon esittäminen yleistajuisessa muodossa. Siten ne poikkesivat aiemmista tietosanakirjoista, jotka oli usein suunnattu lähinnä akateemiselle yleisölle. Brockhausin ratkaisu osoittautui suuntaa antavaksi ja sitä alettiin jäljitellä laajalti. Vuoden 1911 "Encyclopædia Britannica" luonnehtikin Brockhausia sanoin ”mikään hakuteos ei ole ollut hyödyllisempi tai menestyksekkäämpi tai useammin kopioitu, jäljitelty tai käännetty”.
Brockhaus

Brockhaus on saksalainen sukunimi, joka on myös yritysnimi
Luhtakuusio

Luhtakuusio ("Pedicularis palustris") on kaksivuotinen ruohovartinen kasvi, joka kasvaa puoliloisena.
Ulkonäkö ja koko.
Luhtakuusio kasvaa 15–30 cm korkeaksi. Sen lehdet ovat liuskaiset, punaiseen vivahtavat tummanvihreät. Ylempi puolikas varresta on kukintoa; torvimaiset kukat ovat violetinpunaisia ja kasvavat vuorotellen pienten lehtien kanssa. 
Levinneisyys.
Luhtakuusiota tavataan Pohjois- ja Keski-Euroopassa ja Venäjällä suunnilleen Uralille asti. 
Elinympäristö.
Luhtakuusio kasvaa kosteilla niityillä ja rannoilla.
Abigail Breslin

Abigail Kathleen Breslin (s. 14. huhtikuuta 1996 New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Breslin oli vuoden 2007 Oscar-gaalassa ehdolla parhaan naissivuosan palkinnon saajaksi elokuvasta "Little Miss Sunshine". Hän oli tuolloin kymmenen vuoden ja yhdeksän kuukauden ikäinen ja siten viidenneksi nuorin ehdolla ollut naisnäyttelijä.
Breslin näyttelee yhtä pääosaa vuonna 2015 alkaneessa kauhukomediasarjassa "Scream Queens".
Awad Hamad al-Bandar

Awad Hamad al-Bandar () (2. tammikuuta 1945 – 15. tammikuuta 2007) oli Irakin vallankumoustuomioistuimen päätuomari Saddam Husseinin valtakauden aikana. Hänet tuomittiin kuolemaan rikoksista ihmisyyttä vastaan Saddam Husseinin ja Saddamin velipuolen Barzan Ibrahim al-Tikritin tavoin vuonna 1982 tapahtuneesta al-Dujailin šiiakylän hävittämisestä ja 148 kyläläisen teloittamisesta. Kylään iskettiin sen jälkeen, kun Saddam oli joutunut siellä salamurhayrityksen kohteeksi. Awad Hamad al-Bandar toimi tuolloin vallankumoustuomioistuimen päätuomarina ja määräsi kyläläiset teloitettavaksi.
Awad Hamad al-Bandar oli määrä teloittaa Saddam Husseinin ja hänen velipuolensa kanssa samana päivänä 30. joulukuuta 2006, mutta teloitusta lykättiin hieman yli kaksi viikkoa, kunnes hänet ja Barzan Ibrahim al-Tikriti hirtettiin 15. tammikuuta 2007 ennen aamunkoittoa. Teloitukset pantiin toimeen Bagdadin koillisosassa Camp Al-Adalan tukikohdassa.
Hans Knauß

Hans Knauß (s. 9. helmikuuta 1971 Schladming, Itävalta) on itävaltalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä.
Supersuurpujottelussa Knauß sijoittui hopealle Naganon olympialaisissa yhdessä sveitsin Didier Cuchen kanssa. Vuotta myöhemmin hän saavutti pronssia MM-kisoissa Vailissa samassa lajissa. St. Moritzin kisoissa 2003 hän tuli toiseksi suurpujottelussa heti Bode Millerin jälkeen.
Alppihiihdon maailmancupissa osakilpailuvoittoja kertyi seitsemän kappaletta. Vuoden 2004 lopulla Knauß kärysi dopingista ja seuraavan vuoden maaliskuussa hän sai 18 kuukauden kilpailukiellon. Kesällä 2005 hän ilmoitti uransa päättyneen.
Steel-kitara

Steel-kitara on kitara, jota soitetaan vaakatasossa joko soittajan sylissä tai virettä muuttavin pedaalein varustetussa telineessä. Steel-kitaran runkoon on asennettu 1–4 otelautaa, jotka on viritetty lähes minkä vain sointujen mukaan. Pedal steel -kitarassa soittimen viritystä voi muunnella soiton aikana pedaalien, ja polvivipujen avulla. Steel-kitaraa näppäillään oikealla kädellä sormi-plektroilla, ja vasemmalla kädellä liu'utetaan kielillä teräksistä puikkoa.
Pedal steel -kitara.
Pedal steel -kitarassa on tavallisimmin kaksi kymmenkielistä kaulaa, joista toisessa soi avoimena E-duurisoinnun säveliä. Kahta pedaalia painamalla ääni nousee A-duuriksi. Toisessa kaulassa on pohjasävelenä F ja muilla kielillä C6-soinnun sävelet. Tässä kaulassa on useampia pedaaleja, joilla saa aikaan useampia sointuja kuin ensimmäisellä kaulalla. Kaulojen, kielten ja pedaalien määrä voi kuitenkin vaihdella, ja pedaalien lisäksi tai niiden sijasta soittimessa voi olla polvella käytettäviä vipuja. Pedal steel -kitaran kauloissa ei ole nauhoja vaan ainoastaan niitä markkeeraavat ohjausviivat; tämä on yksi tapa saada aikaan soittimen soinnille tyypillisiä glissandoja, liukumia sävelestä toiseen, joita voidaan tehdä myös pedaaleilla ja polvivivuilla.
Historia.
Steel-kitaran edeltäjiä olivat ukulele ja havaijinkitara. Soitin sähköistettiin 1930-luvulla. 1940-luvulla sitä muokattiin etenkin country-musiikissa käytettäväksi "pedal steel guitar":iksi. Suomessa soittimen pioneerina tunnetaan Olli Haavisto.. Toinen huomattava suomalainen steel-kitaristi oli pitkään lajissaan ainoana toiminut Roy Rabb.
Kansainvälisesti merkittäviä "pedal steel" -kitaristeja ovat olleet muun muassa Buddy Emmons, Red Rhodes ja Led Zeppelin-kitaristi Jimmy Page.
Reason to Live

Reason to Live on Kiss-yhtyeen kappale albumilta Crazy Nights "(1987)". Julkaistiin singlenä vuonna 1987, laulu osoittautui pieneksi hitiksi päästen brittilistoilla Top-40 joukkoon. Singlen b-raitana oli Gene Simmonsin laulama kappale ”Thief in the Night”.
”Reason to Liven” kirjoitti laulaja/kitaristi Paul Stanley ammattilaislaulutekijä Desmond Childin kanssa. Laulu on tyypillinen heviballadi. Musiikkivideo tehtiin edistämään singlen myyntiä. Video sai pyöritystä suhteellisen hyvin MTV:llä ja sen ohjasi ja Marty Callner.
Ivan Milat

Ivan Robert Marko Milat (27. joulukuuta 1944 – 27. lokakuuta 2019) oli sarjamurhaaja, jonka uhreiksi joutui useita retkeilijöitä Australian Uudessa Etelä-Walesissa.
Murhat.
Sarjamurhatapaus tuli julkiseen tietoon 20. syyskuuta 1992, kun metsästä löytyi kahden surmatun ruumiit. Ensimmäisen löysivät sattumalta Ken Seily ja Keith Caldwell 20. syyskuuta. Seuraavana päivänä poliisikonstaapelit Roger Gough ja Suzanne Roberts löysivät kolmenkymmenen metrin päässä ensimmäisestä ruumiista myös toisen. Poliisi tiedotti, että vainajat olivat brittituristit Caroline Clarke ja Joanne Walters. Kumpaakin oli puukotettu ja Clarkea lisäksi ammuttu. 
Lokakuussa 1993 löytyivät kuolleina vuodesta 1989 kadoksissa olleet 19-vuotiaat James Gibson ja Deborah Everist. Heidät oli puukotettu kuoliaiksi.
20-vuotias müncheniläinen Simone Schmidl löydettiin surmattuna 1. marraskuuta 1993. Hän oli kadonnut 20. tammikuuta 1991. Läheltä häntä löytyivät 3. marraskuuta saksalaisten Anja Susanne Habschiedin (20) ja Gabor Kurt Neugebauerin (21) ruumiit. Kuten muitakin uhreja, heitä oli puukotettu ja/tai ammuttu ja käytetty seksuaalisesti hyväksi.
Oikeudenkäynti ja tuomio.
Läpimurto murhatutkimuksissa saavutettiin vuonna 1994. Todistajiksi tuotu 20-vuotias retkeilijänainen sekä brittituristi Paul Onions. Sarjamurhaaja oli tarjonnut kummallekin kyytiä vuonna 1990. Milat yritti epäonnistuneesti murhata liftarit. Onions tunnisti kuljettajan myöhemmin poliisin valokuvista. Maaliskuussa 1996 alkanut oikeudenkäynti johti Milatin tuomitsemiseen elinkautiseen vankeusrangaistukseen seitsemästä murhasta. 
Vaikka Milat on todistetusti tappanut vain seitsemän ihmistä, mm. hänen veljensä Boris arvioi haastattelussa toukokuussa 2005, että Milatilla olisi ollut kaikkiaan noin 20 uhria. Veli myös totesi, että "kaikkialla, missä Ivan on työskennellyt, ihmisiä on kadonnut". Tällä hetkellä Australiassa on kymmenen selvittämätöntä murhatapausta, joista poliisi epäilee Milatia.
Milat kuoli 74-vuotiaana vankilassa ruokatorven ja vatsan syöpään.
Aleksei Morozov

Aleksei Aleksejevitš Morozov (, s. 16. helmikuuta 1977 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen uransa päättänyt jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Morozov on edustanut kaudesta 2013–2014 KHL-seura TsSKA Moskovaa. Aiemmin hän on pelannut Krylja Sovetovissa Venäjän superliigassa, Pittsburgh Penguinsissa NHL:ssä sekä Ak Bars Kazanissa Venäjän superliigassa ja KHL:ssä.
Morozov joukkueineen voitti Euroopan seurajoukkueiden mestaruusturnauksen vuonna 2007 ja hänet valittiin turnauksen parhaaksi pelaajaksi kolmessa ottelussa keräämillään tehopisteillä 2 + 8 = 10. Morozov on ollut voittamassa myös KHL-liigan ensimmäistä mestaruutta vuonna 2009 Kazanin joukkueessa ja oli pudotuspelien pistepörssin voittaja. Hän oli voittamassa KHL:n mestaruutta Kazanissa myös kaudella 2009–2010.
Morozov on voittanut kaksi jääkiekon maailmanmestaruutta Venäjän maajoukkueessa vuosina 2008 ja 2009. Hänellä on lisäksi olympiahopeaa vuoden 1998 talviolympialaisista, sekä pronssia vuoden 2007 maailmanmestaruuskilpailuista. Hän voitti vuoden 2007 maailmanmestaruuskilpailujen maalipörssin ja valittiin turnauksen parhaaksi hyökkääjäksi. Peliuransa jälkeen hän on toiminut KHL:n puheenjohtajana.
Wieliczkan suolakaivos

Wieliczkan suolakaivos on Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluva puolalainen suolakaivos 15 kilometrin päässä Krakovasta. Kaivos on yksi maailman vanhimmista, ja se tuotti suolaa yhtäjaksoisesti 700 vuotta 1300-luvulta aina vuoteen 2007 asti.
Kaupallinen kaivostoiminta päättyi Wieliczkassa vuonna 1996 tulvaongelmien ja suolan alhaisen hinnan vuoksi, mutta suolaa louhittiin viime vuosiin asti matkamuistoksi.
Unesco listasi Wieliczkan kaivoksen maailmanperintökohteeksi vuonna 1978. Kohteen erikoisuuksia ovat suolasta rakennetut kappelit taidokkaine suolasta veistettyine koristeineen, patsaineen ja kruunuineen. Kaivoksessa käy vuosittain 1,2 miljoonaa vierailijaa.
Kyläkarhiainen

Kyläkarhiainen ("Carduus crispus") on Euroopassa ja Aasiassa laajalle levinnyt ohdaketta muistuttava asterikasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Kyläkarhiainen kasvaa 50–180 cm korkeaksi. Varsi on harmahtava, tiheään seittikarvainen ja siinä on piikkisiä siipipalteita. Piikit ovat hennohkoja ja enintään 2,5 millimetrin pituisia. Lehdet ovat pariliuskaiset, päältä tummanvihreät, alta vaaleanharmaan karvan peitossa. Kukkamykeröt ovat nuppuina piikkipintaisia palloja, tiheitä ja pystyjä. Kukan auettua esiin tulevat purppuranpunaiset teriöt.
Levinneisyys.
Kyläkarhiaista tavataan lähes koko Euroopassa Ranskasta itään Keski-Aasiaan ja satunnaisesti aina Japaniin saakka. Lajia tavataan tulokaslajina myös Pohjois-Amerikassa. Suomessa kyläkarhiaista tavataan lähes koko maasta aivan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta, mutta lajin esiintyminen on laikuttaista. Yleisin se on Etelä-Suomessa ja toisaalta Pohjois-Pohjanmaalta Oulun korkeudelta Keski-Lappiin ulottuvalla vyöhykkeellä. Suomessa kyläkarhiainen on muinaistulokas.
Elinympäristö.
Kyläkarhiainen kasvaa pihoilla, joutomailla, linnoitus- ja kasarmialueilla, pelloilla, pientareilla ja tienvarsilla.
Tippi Hedren

Nathalie Kay ”Tippi” Hedren (s. 19. tammikuuta 1930 New Ulm, Minnesota, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, jonka tunnetuin roolityö on Melanie Danielsin rooli Alfred Hitchcockin ohjaamassa elokuvassa "Linnut" (1963). Hedren on näytellyt jo kuuden vuosikymmenen ajan, ja hän on toiminut aktiivisesti eläinten etujen ja turvan puolesta muun muassa perustamalla Los Angelesiin vuonna 1983 eläinten suojelualueen nimeltä Shambala Preserve. Hän hoitaa muun muassa Michael Jacksonin lemmikkitiikereitä.
Ura.
Hedren työskenteli 1950–1960-luvuilla mallina muun muassa mainoksissa, ja elokuvaohjaaja Alfred Hitchcock löysi hänet etsiessään Grace Kellyn kaltaista näyttelijätärtä. Hitchcock teki Hedrenin kanssa henkilökohtaisesti monivuotisen sopimuksen ja painosti sekä valmensi tätä poikkeuksellisen intensiivisesti, määräten jopa pukeutumistyylin. Hitchcock myös ilmoitti, että näyttelijättären lempinimi olisi kirjoitettava puolilainausmerkkeihin: ’Tippi’.
Ensimmäisestä roolisuorituksestaan elokuvassa "Linnut" (1963) Hedren sai uuden tulokkaan Golden Globe -palkinnon. Elokuvakriitikot eivät kuitenkaan vielä vakuuttuneet vaan kritisoivat häntä muun muassa liiallisesta passiivisuudesta. Vuonna 1964 julkaistiin seuraava Hitchcockin ja Hedrenin yhteinen elokuva, "Marnie – vaarallisella tiellä". Tällä kertaa Hedreniä syytettiin jopa yli-ilmeikkäästä näyttelystä. Elokuvakriitikoiden arvostuksen hän saikin puolelleen monien mielestä vasta vuosia myöhemmin.
Hedrenin ja Hitchcockin suhteesta kerrotaan HBO:n televisioelokuvassa "The Girl".
Yksityiselämä.
Hedrenin äiti oli etniseltä taustaltaan saksalais-norjalainen ja isä ruotsalainen. Lempinimen ”Tippi” hän sai isältään. Hedren on ollut naimisissa neljästi, ja hänellä on yksi tytär Melanie Griffith, joka on myös näyttelijä. Hedren ja Griffith ovat näytelleet yhdessä kaikkiaan kuudessa elokuvassa. Hedren on näyttelijä Dakota Johnsonin isoäiti.
Ville Pusa

Ville Kim Karell Pusa (s. 19. syyskuuta 1971 Mölndal, Ruotsi) on suomalainen muusikko.
Ura.
Pusa nousi suuren yleisön tietoisuuteen Ruotsalaisen teatterin "Hype"-­musikaalin ansiosta vuosina 1994–1995. Viime vuosina Pusa on laulanut ja näytellyt muun muassa musikaaleissa "Hair" ja "Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa". Pusa on tunnettu myös musikaalista "Hääkeikka" (Samppalinnan kesäteatteri, Turku 2008), jossa hän näytteli päähenkilö Robin Harmaa.
Vuonna 1995 Pusa alkoi työskennellä Ville Pusa &amp; Wishing Well -yhtyeessä, ja samana vuonna he saivat valmiiksi demo-CD:n, jonka sisältämä kappale ”Marie” pääsi radiosoittoon. Pari vuotta myöhemmin julkaistu toinen demo toi Pusalle levytyssopimuksen. Hänen ensimmäinen oma albuminsa "Elva steg" julkaistiin vuonna 1998. Levyltä julkaistu single ”Du” oli ensimmäisiä suomalaisia MTV Nordic -listan ykköseksi sijoittuneita kappaleita.
Ville Pusa on myös tunnettu sanoittaja ja säveltäjä. Hänen sanoittamansa on myös "Idolsista" tuttu kappale ”Tuulet puhaltaa”. Hän on tehnyt myös yhteistyötä esimerkiksi Tiktakin ja Irinan kanssa. Vuonna 2000 Pusan säveltämä ja sanoittama kappale ”Taivas aukeaa” oli ehdokkaana Suomen euroviisukarsintojen semifinaalissa; kappaleen esitti Heidi Kyrö. Jore Marjaranta on tehnyt Pusan kappaleesta ”Ingen vinner” suomenkielisen version nimellä ”Haaveet kaatuu”. Hän on kirjoittanut lauluja muun muassa Elize Rydille, Irinalle, Hanna Pakariselle, Laura Voutilaiselle, Heidi Kyrölle, Neljänsuoralle ja Antti Railiolle.
Sanoitus- ja sävellystyönsä lisäksi Pusa on toiminut "Voice of Finlandin" kilpailijoiden esiintymisvalmentajana. Lisäksi hän valmentaa esiintyjiä, bisnesihmisiä ja muun muassa alppihiihtäjä Samu Torstia.
Pusa palkittiin Emma-patsaalla vuoden 1998 miessolistitulokkaana.
Ville julkaisi pari suomenkielistä kappaletta "Kiinteä maa" ja "Elohopeaa" 2020-luvun alkupuolella.
Yksityiselämä.
Ville Pusa oli avoliitossa tanssija Jenni Toivosen kanssa. He tapasivat vuonna 2002 "Grease"-musikaalin yhteydessä. Parin ainoa lapsi syntyi vuonna 2007. Toivonen menehtyi 26-vuotiaana 27. elokuuta 2008 mahasyöpään. 18. joulukuuta 2010 Pusa avioitui Riikka Pietilän kanssa Rovaniemellä.
Henri

Henri on miehen etunimi. Henri on alkujaan ranskalainen, nykyään myös pohjoismaissa yleinen muoto muinaissaksan nimistä Haimrich (haim = koti, talo + rich = mahtava) ja Heinrich (hagan = hovi + rich = mahtava). Nimestä on paljon muuntumia ja muotoja eri kielissä, esimerkiksi Englannin Henry ja Harry, Ruotsin Henrik, Tanskan Hendrik, Saksan Heinz ja Italian Enrico. Ranskan Henri-nimisistä kuninkaista käytetään Suomessa yleensä nimeä Henrik.
Suomessa nimi Henri on 1900-luvun alusta vuoden 2021 loppuun mennessä annettu 16 776 miehelle, joista pitkälti yli puolet on syntynyt 1980- ja 1990-luvuilla. Henrin nimipäivä on 19. tammikuuta.
Tunnettuja Henrejä.
Ranskan Henri-nimiset kuninkaat on lueteltu artikkelissa Henrik.
Aiheesta muualla.
[[Luokka:Etunimet]]
VfB Stuttgart

VfB Stuttgart (virallinen nimi "Verein für Bewegungsspiele Stuttgart 1893 e.V.") on saksalainen urheiluseura Stuttgartista. Se on 43 000 jäsenellään Baden-Württembergin osavaltion suurin ja koko Saksan viidenneksi suurin urheiluseura. VfB Stuttgartin tunnetuin laji on selvästi jalkapallo. Joukkue oli Bundesliigan perustajajäseniä vuonna 1963. Jalkapallon lisäksi seuran ohjelmaan kuuluvat nyrkkipallo, yleisurheilu, maahockey ja käsipallo. VfB Stuttgartin jalkapallojoukkue pelaa kotiottelunsa MHPArenalla.
VfB Stuttgart on voittanut Saksan mestaruuden viidesti: kaksi kertaa ennen Bundesliigan perustamista ja kolmesti sen jälkeen. Lisäksi joukkueella on neljä Saksan cupin voittoa. Euroopan kentillä Intertoto Cupin voitto vuosilta 2000 ja 2002 sekä finaalipaikat UEFA Cupissa vuodelta 1989 (hävisi SSC Napolille) ja Cup-voittajien Cupissa 1998 (hävisi Chelsealle).
VfB Stuttgart putosi 2. Bundesliigaan kaudeksi 2016–2017 sijoituttuaan edellisellä kaudella 17:nneksi Bundesliigassa mutta voitti 2. Bundesliigan ja palasi kaudeksi 2017–2018 pääsarjaan, josta se keväällä 2019 putosi jälleen toiselle sarjatasolle.
Stuttgart sijoittuu vuosien 2020–2025 eurooppalaisten seurojen keskinäisessä UEFA:n seurapisterankingissa sijalle 103.
Joukkue.
"Päivitetty 21. syyskuuta 2025."
Gordon Dobson

Gordon Miller Bourne Dobson (25. helmikuuta 1889 – 11. maaliskuuta 1976) oli brittiläinen fyysikko ja meteorologi. Hänet tunnetaan etenkin otsoniin liittyvistä tutkimuksistaan. Dobsonin mukaan on nimetty Dobsonin yksikkö, jolla mitataan otsonin kokonaismäärää ilmakehässä.
Dobson havaitsi, että tropopaussin yläpuolisen ilmakehän lämpötilaprofiili ei ole vakio, kuten aikaisemmin oli uskottu. Itse asiassa stratosfäärissä lämpötila nousee voimakkaasti ylöspäin mentäessä tietyllä korkeudella. Dobson esitti tämän johtuvan siitä, että otsoni absorboi ultraviolettisäteilyä voimakkaasti alueella, joka nykyään tunnetaan otsonikerroksena.
Dobson kehitti myös ensimmäisen otsonin määrän mittaamiseen käytetyn laitteen, Dobsonin spektrofotometrin.
One Cold Winter’s Night

One Cold Winter’s Night on yhdysvaltalaisen power metal -yhtye Kamelotin toinen livealbumi, joka julkaistiin 14. Marraskuuta 2006 SPV-levymerkillä Steamhammer Saksassa.  Se on yhtyeen toinen livealbumi ja ensimmäinen live-DVD. Se on Oliver Palotain ensimmäinen esiintyminen koskettimissa. Albumilla vieraili Simone Simons, kun taas DVD-setin toinen levy sisälsi useita haastatteluja ja videoita. 
CD-julkaisu sisälsi äänitteen Oslossa, Norjassa 11. helmikuuta 2006 pidetystä keikasta. 
DVD-kappaleluettelo.
Levy 2 - Ekstrat.
The journey within:
Videot:
Sekalainen:
Bathocyroe fosteri

Bathocyroe fosteri on kaikissa valtamerissä tavattava kampamaneetteihin (Ctenophora) kuuluva planktoneläinlaji. Se elää valtamerten keskisyvyyksissä ja on hyvin runsaslukuinen Atlantin keskiselänteen lähellä. "Bathocyroe fosteri" on noin 5 senttimetriä pitkä ja se pystyy bioluminoimaan.
Sadamichi Hirasawa

Sadamichi Hirasawa (; 18. helmikuuta 1892 – 10. toukokuuta 1987) oli japanilainen pankkiryöstäjä ja joukkomurhaaja.
Mies saapui pankkiin 26. tammikuuta 1948 väittäen olevansa terveysviranomainen Jiro Yamaguchi, jonka oli määrä rokottaa pankin henkilökunta punatautia vastaan. Rokottamisen sijaan hän kuitenkin antoi ihmisille syanidia sillä seurauksella, että useimmat uhreista menehtyivät. Tällöin ryöstäjä otti kaikki löytämänsä rahat, yhteensä 160 000 jeniä. 
Hirasawa pidätettiin teosta epäiltynä saman vuoden elokuussa. Hirasawa tuomittiin kuolemaan, eikä edes Japanin korkein oikeus nähnyt syytä purkaa päätöstä. Hirasawa oli aiemmin myöntänyt teon, mutta perui tunnustuksensa.
Vankeudessa istuessaan Hirasawa ryhtyi maalaamaan taidetta ja kirjoitti lisäksi omaelämäkertansa. Hän kuoli vankilan sairaalassa 95-vuotiaana.
Hirasawan tuomitsemiseen käytetty todistusaineisto on kyseenalaistettu. Yksikään oikeusministeri ei hyväksynyt hänen teloitustaan, mikä olisi ollut teloituksen edellytys.