tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nana Džordžadze

Nana Džordžadze (, s. 24. elokuuta 1948 Tbilisi) on georgialainen käsikirjoittaja, elokuvaohjaaja ja näyttelijä. 
Džordžadze syntyi Tbilisissä ja valmistui ensin paikallisesta musiikkikoulusta vuonna 1966 ja myöhemmin Tbilisin kuvataiteiden valtionakatemian arkkitehtiosastolta vuonna 1972. Työskenneltyään arkkitehtina vuosina 1968–1974 hän pääsi Tbilisin valtion teatteri-instituuttiin, josta hän valmistui vuonna 1980. Hän teki debyyttinsä näyttelijänä elokuvassa "Neskolko intervju po litšnim voprosam" () vuonna 1977 ja ohjaajana elokuvassa "Mogzauroba Sopotši" () vuonna 1979. Hänen vuoden 1986 teoksensa "Robinzoniada, anu tšemi ingliseli papa" () oli kansainvälinen läpimurto, josta hän sai Caméra d'Or -palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla sekä kriitikkojen ja yleisön suosion. Hän muutti Ranskaan 1990-luvun alussa ja ohjasi useita elokuvia, kuten "Šeqvarebuli kulinaris 1001 retsepti" (), josta tuli ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa georgialainen elokuva, joka on saanut Oscar-ehdokkuuden.
Ansku

Ansku (aik. "Anskuu", ) on kylä entisen Pohjan kunnan alueella Raaseporin kaupungissa läntisellä Uudellamaalla. Se sijaitsee suhteellisen lähellä Lohjan, entisen Karjalohjan rajaa. Kylässä sijaitseva vanha Antskogin ruukkialue on Suomen vanhimpia. Ruukkialue on kooltaan entisen Pohjan kunnan ruukkiyhteisöistä pienin.
Historia.
Turkulainen Jacob Wolle perusti alueelle rautaruukin noin vuonna 1630 Seljänalan järven rannalle jokisuuhun kolmen kosken ääreen. Paikalle rakennettiin muun muassa masuuni, kankivasarapaja ja valimo. Ruukissa valmistettiin rautaa ja kuparia vuoteen 1880 saakka. 
Turkulainen apteekkari John Jacob Julin (myöhemmin von Julin) osti vuonna 1822 Antskogin sekä Fiskarsin, Kosken ja Kärkelän ruukit. Vuonna 1839 hän sai luvan luvan perustaa Antskogiin verkatehtaan sekä vanutus- ja värjäyslaitoksen. Antskogin nykyiset punatiiliset tehdasrakennukset keskimmäisen putouksen äärellä liittyvät verkatehdaskauteen. Verkaa valmistettiin vuoteen 1959 saakka. 
Anskussa on sijainnut myös Mako Oy:n pumppu-, jauhe- ja vaahtosammutintehdas. Ylimpään koskeen rakennettiin vuonna 1824 Suomen ensimmäinen sulku. Sulkukanavapaikan lähellä on nyt uimaranta.
Antskogin kirkko.
Antskogissa on merkittynä ruukin kirkon paikka, jossa sijaitsi St. Peters kyrka, Pyhän Pietarin kirkko. Kirkko pääsi huonoon kuntoon, ja tilalle rakennettiin uusi kirkko, jossa ehkä hyödynnettiin vanhan kirkon hirsirunkoa. Ruukkiseurakunta lakkautettiin, kun ruukin toiminta hiipui 1770-luvulla, ja paikkakuntalaisten vastustuksesta huolimatta ruukinpatruuna B. M. Björkman siirrätti kirkon Perniöön Kosken rautaruukin kirkoksi.
Anskun nimestä.
Kehityshistoriaa: "Anteskogh" 1549, "Anskuu" 1919, "Ansku" 1976. Suomenkielinen nimi on laina ruotsinkielisestä nimestä "Antskog", joka paikallisella suomenruotsin murteella äännetään "ansku". Nimen alussa on Anders-nimen kansanomainen muoto "Ant" tai "Ante". Sana "skog" (metsä) on alueelle tyypillinen ja viittaa ruotsalaiseen uudiskylään.
...There and Then

...There and Then on brittiläisen rock-yhtye Oasiksen livetaltiointi, ja se on julkaistu 14. lokakuuta, 1996 DVD- ja VHS-formaatissa. Julkaisu on kasattu konserteista Manchesterissa Maine Road Stadionilla ja Earls Courtissa Lontoossa. "I Am The Walrus" kappaleella vierailee The Bootleg Beatles.
Tallenteen Sisältö.
+ Uudemmissa DVD julkaisuissa on myös "Acquiesce" ja Roll With It kappaleiden videot sekä Wonderwall ja Champagne Supernova kappaleiden musiikkiraidat.
Oulun satama

Oulun satama (LOCODE: FI OUL) on yleissatama, joka sijaitsee Oulujoen suistoalueella. Satamakompleksi muodostuu kolmesta eri satama-alueesta: Vihreäsaaren öljysatamasta sekä Oritkarin ja Nuottasaaren satamista. Myös Toppilassa on ollut satama, ennen alueen ottamista asumiskäyttöön. Oulun satamissa vierailee vuosittain noin 500 alusta, ja satamien läpi kulkee rahtia vuosittain noin kolme miljoonaa tonnia. Oulun Satama Oy on Oulun kaupungin osakeyhtiö.
"Seuraavassa esitetyt tiedot ovat vain vertailua varten."
Satamat.
Nuottasaaren satamassa Stora Enson kartonkitehtaan luona joen etelärannalla on kolme laituria: päälaituri sekä kaksi kemikaalilaituria. Laitureiden pienin syväys on 6,4 metriä. Sataman toiminta alkoi 1953, kun Oulu Oy rakennutti Nuottasaareen vientisataman ja Otanmäki Oy malmisataman. Sataman nimenä oli aluksi Oulun Eteläsatama.
Oritkarin satamassa on kaksi 50 tonnin satamanosturia, joista toinen konttinosturi. Oritkari on pääasiassa kappaletavara- ja roro-satama, jossa on kolme laituria: päälaituri (pituus 345 m, syvyys 9 m), peräporttirampilla varustettu pohjoislaituri (pituus 170 m, syvyys 10 m), sekä marraskuussa 2014 käyttöön otettu länsilaituri (pituus 330 m, syvyys 10 m). Sataman ensimmäinen rakennusvaihe valmistui 1972, toinen vaihe 1984.
Toppilan sataman toiminta lakkasi lopullisesti keväällä 2012. Kiinteä satamanosturi ja muu varustus satamasta purettiin jo aikaisemmin. Toiminta oli vähäistä koko 2000-luvun ja viimeisinä vuosina Toppilaan tuotiin enää sementtiä ja siellä vieraili säännöllisesti sementinkuljetusalus "Envik" vuoden 2011 jouluun saakka. Sataman suurin syvyys oli 5,8 metriä, ja laituripituus 450 metriä. Koko alue on jo aikaisemmin kaavoitettu Toppilansalmi-nimiseksi asuinalueeksi.
Vihreäsaaren öljysatama Oulujoen pohjoisrannalla on kaupungin tärkein öljysatama. Sataman syväys on 10,0 metriä. Laitureita on kaksi: öljy- sekä bulk-laiturit. Bulk-laiturilla on kuuden ja kahdeksan tonnin satamanosturit. Satama on avattu liikenteelle vuonna 1963.
Oritkarin ja Nuottasaaren satamiin on rautatieyhteys. Toppilaan ja Vihreäsaareen johtaneet raiteet purettiin vuonna 2010.
Rahtiliikenne.
Oulun sataman tavaraliikenne oli vuonna 2011 suuruudeltaan vajaa 3,6 miljoonaa tonnia. Ulkomaan tavaraliikenteessä tuonnin osuus oli 1,440 ja viennin 1,348 miljoonaa tonnia. Ulkomaanliikenteessä tuonnin suurimmat tavararyhmät olivat kemikaalit (0,722 milj.t) sekä sellu ja puuhioke (0,331 milj.t.); viennin suurin tavararyhmä oli paperi ja kartonki (0,790 milj.t). Ulkomaan liikenteen ohella sataman tavaratilastoja kasvatti 2011 erityisesti rannikkoliikenteenä Ouluun tuotu öljy (0,583 milj.t).
Oulun sataman vuosittainen rahtiliikenne:
&lt;br&gt;
(*) Alkuvuoden 2012 rahtitilastossa on vain ulkomaanliikenne. Kotimaan rahti tulee tämän lisäksi.
Åminnefors

Åminnefors on teollisuustaajama Raaseporin kaupungissa Länsi-Uudellamaalla entisen Pohjan kunnan alueella. Se sijaitsee samannimisen Mustionjoen kosken varrella. Koskeen on vuonna 1912 perustettu vesivoimala, jonka on omistanut vuodesta 2012 alkaen Koskienergia Oy. Kylässä on asukkaita 300 (2000). Kosken partaalle vuonna 1875 perustettu rautaruukki toimi pienin keskeytyksin vuoteen 1996 asti. Åminneforsissa sijaitsee Dalsbruk Oy Ab:n valssaamo, Påminnen laskettelukeskus ja Åminnen kartano, jossa toimii golfkeskus Nordcenter.
Åminneforsin tehtaiden yhteydessä toimi myös sähkörautatie: Åminneforsin sataman ja Martintehtaan välillä liikennöitiin kapearaiteisella 750 mm:n raideleveydelle rakennetulla radalla vuosina 1906–1927. Radan kokonaispituus oli 1 300 metriä. Rata jäi tarpeettomaksi, kun Fiskarsin–Pohjankurun rautatien kapearaiteinen rata jatkettiin Pohjankurun satamaan vuonna 1928.
Radalla oli yksi sähköveturi, Asea 17/1905 (0-4-0sm) ja muutamia vaunuja. Rataan kuuluvan jyrkän mäen vuoksi veturin takaosassa oli erillinen laatikko, johon voitiin sijoittaa ylimääräisiä rautapainoja hankauspainoa lisäämään. Veturi makasi parikymmentä vuotta toimettomana ja romutettiin sodan jälkeen tehtaan uudisrakennusten yhteydessä. Se tarkastettiin yhtaikaa muun kapearaidekaluston mukana vuonna 1944 sotakorvauksena käytettäväksi, mutta se ei kelvannut venäläisille.
Åminneforsissa vaikuttaa myös monta aktiivista seuraa ja yhdistystä, esimerkiksi Åminneforsin Moottorivenekerho, Åminneforsin kalastusseura ja Åminneforsin Shakkikerho.
Tapio Tammilehto

Yrjö Johannes "Ylli" Tammilehto, taiteilijanimeltään Tapio Tammilehto (15. helmikuuta 1929 − 26. huhtikuuta 1978) oli suomalainen muusikko, pääasiassa tangolaulaja. Hän soitti useissa kotimaisissa tango-, humppa- ja iskelmäyhtyeissä. Tapio Tammilehto oli mukana 1960-luvulla Danny Show -kiertueella, jolla hän lauloi muutamia kappaleita. 
Tammilehto oli aluksi sivutoiminen muusikko, hänen varsinainen työnsä oli autokorjaamon pitäminen. Hän saavutti paikallista kuuluisuutta esiintyessään viikonloppuisin Etelä-Pohjanmaalla. Myöhemmin kun korjaamon pitäminen kävi kannattamattomaksi, hän ryhtyi kokopäiväiseksi muusikoksi. Hänen orkestereistaan tunnetuin oli 1960-luvulla toiminut Tammilehdon Tangoyhtye. Siinä soittivat Tammilehdon lisäksi muun muassa Alpo Pellinen (kitara ja puhaltimet), Olavi Haakana (hanuri) ja Pertti ”Kikke” Latvala (rummut). Vuonna 1975 levytettiin ainoa albumi Naurava kulkuri.
Tapio Tammilehto oli Pekka Tammilehdon eli Topi Sorsakosken ja Antti Tammilehdon isä sekä Seppo Tammilehdon eno. 
Tammilehto kuoli aivokasvaimeen.
Halifaxin räjähdysonnettomuus

Halifaxin räjähdysonnettomuus tapahtui 6. joulukuuta 1917 kanadalaisessa Halifaxin kaupungissa Nova Scotian provinssissa. Onnettomuus sai alkunsa, kun ranskalainen ammuksia kuljettanut laiva SS "Mont Blanc" törmäsi yhteen norjalaisen "Imo-"nimisen laivan kanssa Halifaxin satamassa. "Mont Blanc" syttyi tuleen, minkä jälkeen sen ammuslasti räjähti. Räjähdys aiheutti hyökyaallon, maanjäristyksen sekä paineaallon, joka oli niin voimakas, että se katkoi puita, taivutti rautatiekiskoja ja tuhosi rakennuksia. Paineaalto myös lennätti raskaita kappaleita useiden satojen metrien päähän. Onnettomuudessa kuoli noin 2 000 ihmistä, 9 000 vammautui ja 26 000 menetti kotinsa.
Halifaxin räjähdys oli voimakkuudeltaan 12 terajoulea, mikä vastaa noin 2,9 kilotonnia trotyylia. Se oli suurin ihmisen aikaansaama räjähdys aina vuoteen 1945 saakka, jolloin ensimmäinen atomipommi räjäytettiin. Räjähdys on edelleen suurin ihmisen aikaansaama muu kuin ydinräjähdys.
Mitattuna kuolonuhrien määrällä yhden päivän aikana Halifaxin räjähdysonnettomuus on Pohjois-Amerikan mantereella suunnilleen kymmenen vakavimman joukossa: sen edelle menevät Galvestonin hurrikaani 1900, vuoden 2001 syyskuun 11. päivän terrori-iskut (noin 3 000 kuolonuhria), Yhdysvaltain sisällissodan Antietamin taistelu (3 600–4 800 kuolonuhria) ja San Franciscon maanjäristys 1906 sekä useat joulukuun 2020 päivät Koronaviruspandemian aikana.
Halifaxin räjähdys sattui tismalleen samaan aikaan, kun Suomen eduskunta kokoontui äänestämään Suomen itsenäistymisestä.
Räjähdysaineet.
"SS Mont Blancin" lastina oli muun muassa:
Jälkiseuraukset.
Räjähdystä seuraavana päivänä kaupunkiin iski lumimyrsky, joka rampautti kaikki pelastusyritykset. Apua saatiin New Brunswickistä, Prinssi Edwardin saarelta ja Newfoundlandistä. Seuraavalla viikolla apua virtasi runsaasti muualta Pohjois-Amerikasta, ja lahjoituksia saapui ympäri maailmaa. Suurimman avustuserän lähetti Bostonin Punainen Risti yhdessä Massachusettsin julkisen turvallisuuden komitean kanssa. Vielä nykyään halifaxilaiset lähettävät jouluna Bostoniin suuren joulukuusen, ja osittain sen vuoksi suuri osa novascotialaisista on nykyään jääkiekkojoukkue Boston Bruinsin sekä baseball-joukkue Boston Red Soxin kannattajia.
Runsaasti legendoja ja sankaritarinoita syntyi ja tuli ilmi onnettomuuden selvittelyiden yhteydessä. Eräs onnettomuuden sankareista on Intercolonial Railwayn junasuorittaja Vince Coleman: hän palasi takaisin asemalle ja sähkötti seuraaville asemille viestin pysäyttää Halifaxiin North Streetin asemalle matkalla olleet kaksi matkustajajunaa räjähdysvaaran vuoksi. Coleman menehtyi räjähdyksessä, joka tapahtui välittömästi sen jälkeen kun hän oli ehtinyt lähettää hätäviestin. Junat pysäytettiin Rockinghamiin kaupungin laidalle ennen räjähdystä.
Räjähdysonnettomuus jälkiselvittelyineen on ollut inspiraation lähteenä Hugh MacLennanin romaanille "Barometer Rising" sekä Robert MacNeilin romaanille "Burden of Desire".
Nevele Pride

Nevele Pride (28. toukokuuta 1965 – huhtikuu 1993) oli kuuluisa amerikanravuri ja oman aikansa nopein ravihevonen. 
Nevele Priden isä oli Star's Pride ja emä Thankful, emänisä Hoot Mon. Ori oli väriltään ruunikko ja alkuperäiseltä nimeltään Thankful's Major. Sen ohjastaja ja valmentaja oli Stanley Dancer. Oriin omistivat Nevele Acres Ellenvillestä, New Yorkin osavaltiosta, ja Louis Resnick Monticellosta, New Yorkin osavaltiosta.
Nevele Pride voitti muiden muassa ravikilpailut Hambletonian Stakes, Kentucky Futurity, Dexter Cup ja The Colonial Stakes. Elokuussa 1969 se ravasi Indianapolisin raviradalla silloisen uuden maailmanennätyksen 1.11,3. Nykyisen maailmanennätyksen 1.07,7a juoksi Sebastian K vuonna 2014.
Nevele Pride ei ollut mikään helppo käsiteltävä. Se oli pahamaineisen vihainen hevonen, eikä sitä voinut hoitaa ilman suojakäsineitä ja suurta varovaisuutta. Kerrotaan, että vain yksi Nevele Priden hoitajista selvisi vammoitta urakastaan — paksujen käsineiden ansiosta. Viimeiset vuotensa Nevele Pride vietti omassa pihattoaitauksessaan, jonka aidassa pidettiin varoituskylttiä "Nevele Pride will bite" ("Nevele Pride puree varmasti"). Huhtikuussa 1993 ori sairastui suolisolmuun kotonaan Kentuckyssa. Se kuoli 28-vuotiaana pian leikkauksen jälkeen.
Nevele Pride astui Stoner Creek -siittolassa Kentuckyssa ja jätti lukuisia jälkeläisiä, muiden muassa Suomessa vuosikaudet isäoriiden tilastoissa ykkössijaa pitänyt Barbeque sekä Pershing, Flying Irishman, Madison Avenue, Zoot Suit, Evita Broline, Messerschmitt, Snack Bar, My Nevele ja Bonefish. Monet varsat perivät isältään myös vihaisen luonteen. Kaikkiaan Nevele Pride jätti yli kahdeksansataa jälkeläistä, joista yli sata "haamumaileria" (ennätys parempi kuin 1.14,6).
Olli Haavisto

Olli Haavisto (s. 30. toukokuuta 1954 Pori) on suomalainen muusikko, pääsoittiminaan steel-kitara ja kitara. Hän on Suomen arvostetuimpia steel-kitaristeja ja toiminut sessiomuusikkona useiden suomalaisten kevyen musiikin artistien albumeilla. Hän on soittanut noin 1850 kappaleella noin 600 albumilla. Tuottajana hän on ollut noin 50 albumilla. Hän on myös soittanut noin 5 000 keikkaa.
Opinnot.
Haavisto opiskeli huilun soittoa Espoon musiikkiopistossa vuosina 1968–73. Hän opiskeli myös Helsingin yliopistossa musiikkitiedettä ja englannin kieltä viiden vuoden ajan 1970-luvulla.
Ura muusikkona.
Haaviston ensimmäinen yhtye oli vuonna 1973 perustettu Vanha Isäntä, joka voitti samana vuonna pop-yhtyeitten SM-kisat akustisella ohjelmistolla, esittäen perinnekappaleita aluksi lähinnä Brittein saarilta. Pian kuitenkin yhtyeen mielenkiinto kääntyi kohti Yhdysvaltain perinnemusiikkilaja, lähinnä kohti bluegrassiä ja kantria. Tällöin Haaviston pedal steel -kitaroinnille oli kysyntää.
Haavisto osti ensimmäisen steel-kitaransa vuonna 1976 ja levytti sillä jo kahden viikon harjoittelun jälkeen. Kyseessä oli Jukka Virtasen kääntämä Dr. Hook &amp; The Medicine Show -kappale “Äidin ihmekauha” (“The Wonderful Soupstone”, kirj. Shel Silverstein), jonka lauloi Aimo Jaara.
Sittemmin Haaviston yhtyeitä ovat olleet muun muassa, Jim Pembroke Band, J. Karjalainen ja Mustat Lasit, Mikko Kuustosen taustayhtye, Mikko Alatalon yhtye, The Boys, Dallas Wayne &amp; The Dimlights, Kari Tapion taustayhtye Hänen Orkesterinsa, Hoedown, Farangs, Ninni Poijärven taustayhtye, Band'o, Jorma Kääriäisen taustayhtye, Topi Sorsakosken yhtye, Country Boys, Jim Pembroke Band, Meatballs, North Country Far ja Tuomari Nurmio &amp; Kylmät Todistajat.
Haavisto julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa "Pysäkkimusiikkia" vuonna 2002. Toisen albuminsa "Collisions" hän julkaisi vuonna 2020. Molemmat julkaisi Texicalli Records. Jälkimmäisellä levyllä soittavat mm. Pepe Ahlqvist, Jukka Gustavson, Seppo Sillanpää, Timo Kämäräinen, Verneri Pohjola, Tuomo Prättälä sekä pikkuveli Janne Haavisto.
Perhe.
Haaviston sisar on näyttelijä-laulaja Susanna Haavisto ja veli rumpali Janne Haavisto. Heidän isänsä oli jazzvibrafonisti Jukka Haavisto.
Haavistolle myönnettiin taiteilijaeläke 2015.
Sessiomuusikko

Sessiomuusikko eli studiomuusikko on muusikko, joka soittaa ammatikseen eri artistien levyillä. Sessiomuusikoita käytetään myös eri yhtyeissä palkattuina jäseninä sekä artistien taustayhtyeissä.
Tunnettuja sessiomuusikkoja.
Monet studiomuusikot ovat myöhemmin tulleet tähdiksi jossain kuuluisassa yhtyeessä. Toisaalta monet kansainvälisesti tunnetut muusikot ovat maineensa huipullakin halunneet jatkaa työskentelyä studiomuusikkona.
Samegrelo ja Zemo Svaneti

Samegrelo ja Zemo Svaneti () on hallintoalue ("mkhare") Georgian länsiosassa. Alueella on noin 330 761 asukasta (2014) ja sen pinta-ala on 7 441 neliökilometriä. Samegrelo ja Zemo Svanetin pääkaupunki on Zugdidi.
Samegrelo ja Zemo Svaneti rajautuu Ratša-Letškhumi ja Kvemo Svanetiin idässä, Imeretiin kaakossa, Guriaan etelässä, Mustaanmereen lännessä, Abhasiaan luoteessa ja Venäjään (Suureen Kaukasukseen) pohjoisessa. Hallintoalue muodostuu Samegrelon eli Mingrelian ja ylemmän ("zemo") Svanetian historiallisista alueista. Samegrelo levittäytyy Rioni-joen alangolle Mustanmeren rannalla, kun taas Svanetian alue on hyvin vuoristoinen ja sen läpi virtaa Enguri-joki. Suuri osa mingreleistä asuu Samegrelon alueella.
Samegrelo ja Zemo Svaneti jaetaan yhteen piirivapaaseen kaupunkiin* ja kahdeksaan piirikuntaan:
Efedriini

Efedriini on lääkeaine, jota on käytetty avaamaan hengitysteitä muun muassa astman ja keuhkoputkentulehdusten hoidossa. Piristävän vaikutuksensa takia sitä on käytetty myös dopingaineena. 1970-luvulla se määriteltiin kielletyksi dopingaineeksi. 
Kemialliset ominaisuudet.
Efedriinin sulamispiste on 37–39 °C, kiehumispiste 255 °C, suhteellinen tiheys 1,124 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3) ja leimahduspiste 85 °C.
Koska efedriinimolekyylissä on kaksi kiraalista hiiliatomia, on sillä neljä optista isomeeria. Sen (1R,2S)-enantiomeeria ja sen peilikuvaa (1S,2R) sekä näiden raseemista seosta sanotaan efedriiniksi. Vastaavasti (1R,2R)- ja (1S,2S)-enantiomeereja sanotaan pseudoefedriiniksi. Pseudoefedriini on yhtenä lääkeaineena eräissä antihistamiinivalmisteissa, kuten Duact, Clarinase ja Cirrus.
Efedriiniä saadaan efedrojen suvun kasveista, jotka olivat todennäköisesti myös vedalaisuudessa ja varhaisessa zarathustralaisuudessa tunnetun rituaalijuoman, soman, ainesosa.
Efedriinistä valmistetaan metamfetamiinia (C10H15N) poistamalla kemiallisesti efedriinimolekyyleistä hydroksyyliryhmät.
Käyttö.
Efedriiniä on käytetty 10–50 milligramman annoksina astman, yskän ja nuhan hoitoon. Sen käyttö on vähentynyt, kun hengitysteiden avaamiseen on kehitetty täsmälääkkeitä, jotka aiheuttavat vähemmän riippuvuutta ja muita sivuvaikutuksia. Suomessa efedriiniä on lääkevalmisteissa nimeltä Codesan Comp, Sir. Ephedrin ja Efedrin.
Kilpaurheilussa sitä on käytetty dopingaineena parantamaan rasituksensietokykyä ja estämään väsymystä. Muiden piristeiden tavoin efedriiniä käytetään voimaharjoittelussa räjähtävyyttä ja tehoa antamaan. Virtsan efedriini- tai metyyliefedriinipitoisuus (C11H17NO) ei saa ylittää pitoisuutta 10 mg/L. Efedriiniä tutkitaan vain kilpailujen yhteydessä otetuissa testeissä. ADT:n arvioima varoaika efedriinille on noin 4 vuorokautta.
Efedriini on luokiteltu lisäksi huumausaineiden lähtöaineeksi, koska siitä voidaan valmistaa designhuumeita.
Vaikutus ja haitat.
Efedriini kiihottaa ja piristää sympaattista hermostoa. Sen vaikutus välittyy eteenpäin keskushermoston kautta. Efedriini on sukua amfetamiinille, mutta sen vaikutukset keskushermostoon ovat kuitenkin amfetamiinia vähäisemmät. Hermoston ulkopuoliset vaikutukset ovat kuitenkin voimakkaammat: se aiheuttaa verenpaineen nousua, sydämen lyöntitiheyden kasvua, keuhkoputkien laajentumista, tahdosta riippuvan lihaksiston verisuonten laajenemista, muiden verisuonten supistumista ja energia-aineenvaihdunnan kiihtymistä.
Efedriinin aiheuttamia haittavaikutuksia ovat vapina, sydämen tykytys ja verenpaineen nousu. Herkille ihmisille ja suurina annoksina nautittuna se voi aiheuttaa sekavuutta ja vainoharhoja sekä vakavia rytmihäiriöitä. Rasituksen yhteydessä suuret lääkemäärät voivat aiheuttaa lämpöhalvauksen, vaarallisen rytmihäiriön ja jopa kuoleman.
Šota Rustaveli

Šota Rustaveli (, s. noin 1166) oli 1100- ja 1200-lukujen vaihteessa elänyt georgialainen runoilija, jonka ainoa säilynyt työ on Georgian kansalliseepoksen asemaan kohotettu "Pantterintaljainen" (). 
Elämä.
Rustavelin elämästä on säilynyt jälkipolville huomattavan vähän tietoa verrattuna hänen merkitykseensä kirjailijana. Kansanperinteen ja kirjallisten viitteiden mukaan hän oli kotoisin Meskhetissä sijaitsevasta Rustavin kaupungista, nykyään suuremman Tbilisin lähellä sijiatsevan Rustavin sijaan. Ainoa hänestä kertova kirjallinen lähde on "Pantterintaljaisen" esipuhe, jonka on kuitenkin arveltu tyylillisten seikkojen perusteella olevan eri tekijän käsialaa kuin itse kirja. Jerusalemin Pyhän ristin luostarista vuonna 1960 löytyneen freskon on uskottu esittävän häntä, ja hänet on myös kirjattu kyseisen luostarin hyväntekijäksi. Rustavelin on myös arveltu kuuluneen kuningatar Tamarin, jolle "Pantterintaljainen" on omistettu, lähipiiriin tai olleen hänen varainhoitajansa. "Pantterintaljainen" on tuskin ollut hänen ainoa teoksensa.
Merkitys.
"Pantterintaljaisella" on ollut suuri vaikutus georgiankieliseen kirjallisuuteen. Rustavelin käyttämät aforismit ja ilmaisut ovat juurtuneet georgian kieleen idiomeiksi. Hän edustaa georgialle samaa kuin William Shakespeare englannin kielelle tai Dante Alighieri italialle. Hänen mukaansa on nimetty Šota Rustavelin valtionpalkinto, Tbilisin pääkatu Rustavelis gamziri, Tbilisin metron asema, Georgian tiedeakatemian kirjallisuuden instituutti ja asteroidi (1171 Rusthawelia). Hänen kuvansa on sadan larin setelissä.
Red Shoe Diaries

Red Shoe Diaries on yhdysvaltalaisella Showtime-kanavalla esitetty eroottinen televisiosarja ja siihen perustuva elokuva. Sarjaa esitettiin vuosina 1992–1996. Kertojan osassa oli David Duchovny. Jaksojen tarinoissa juoni pyörii yleensä tytön tai naisen seksuaalisessa heräämisessä, musiikki on aistillinen ja tunnelmallinen, eikä tarinoita yhdistä muu kun kertoja Jake Winters (David Duchovny) joka esittelee jaksot.
Kaatokolo

Kaatokolo on puuhun tehtävä kolo, minkä avulla tapahtuu puun kaatumissuunnan määrittely ja sen avulla ehkäistään puun kaatuessa muuten helposti tapahtuva tyven repeytyminen. 
Moottorisahan tai käsisahan avulla tapahtuvassa puun kaadossa tehdään puun kaatumissuunnan puolelle suuremmissa puissa vastasahaus tai kirveellä hakattu suoraviivainen lovi. Loven syvyys on noin 10–20 prosenttia puun läpimitasta. Loven sijainti varsinaiseen kaatosahaukseen nähden on hieman kaatosahauksen alapuolella. Varsinainen kaatosahaus tehdään kaatosuunnan vastaiselle puolelle. Kaatosahaus lopetetaan 1–2 cm ennen kaatokolon pohjan linjaa, niin että kaatosahauksen ja kaatokolon pohjan väliin jää sen verran katkaisemattomia puusyitä. Nämä puusyyt toimivat saranan lailla ja pakottavat puun kaatumaan määrättyyn suuntaan.
Oliver Hardy

Oliver Norvell Hardy (18. tammikuuta 1892 Harlem, Georgia – 7. elokuuta 1957 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, tukevampi osapuoli kaksikosta Ohukainen ja Paksukainen ("Laurel and Hardy"). Hardy aloitti esiintymisuransa poikana laulamalla, ja esiintyi lyhytelokuvissa vuodesta 1913. Yhteistyö Stan Laurelin kanssa alkoi lyhytelokuvasta "The Lucky Dog". Vuosina 1927–1940 Laurel ja Hardy tekivät 16 pitkää elokuvaa ja yli 60 lyhytelokuvaa.
Oliver Hardy kuoli elokuussa 1957 oltuaan pitkään toipilaana sydänkohtauksen vuoksi. Hardy oli kuollessaan 65-vuotias.
Hardy esiintyi yli 400 filmissä näyttelijänä vuosina 1914–1951 ja ohjasi 12 elokuvaa.
Simson

Simson () on Vanhan testamentin hahmo Tuomarien kirjasta. Simson, jonka isä on Manoah Danin heimosta, on nasiiri ja voimamies aikana, jona israelilaiset sotivat filistealaisia vastaan. Simson kuvataan fyysisesti hyvin vahvaksi: hän repii leijonan hengiltä paljain käsin ja voittaa kaksintaisteluita. Simson vangitaan, mutta hän katkaisee köydet ja lyö aasin leukaluulla tuhat filistealaista kuoliaaksi. Paikka saa nimekseen Ramat-Lehi, ’leukaluukumpu’. 
Simson paljastaa vaimolleen Delilalle, että hänen voimiensa taika on hänen hiuksissaan. Filistealaisten palkkaama Delila leikkaa Simsonin hiukset, ja Simson vangitaan ja sokaistaan. Simsonin hiukset kasvavat uudelleen ja viimeisenä tekonaan Simson romahduttaa viljanjumala Dagonin temppelin, johon filistealaiset ovat tulleet uhraamaan. Kaikki rakennuksessa olleet kuolevat Simson itse mukaanluettuna. Hänet haudataan isänsä hautaan lähellä Sorea.
Simsonin tarina on suosittu aihe kirjallisuudessa, kuvataiteissa ja musiikissa. Muiden muassa Rubens, Rembrandt, John Milton, Georg Friedrich Händel ja Camille Saint-Saëns ovat käsitelleet aihetta.
Donna Tartt

Donna Tartt (s. 23. joulukuuta 1963 Greenwood, Mississippi) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka tuli tunnetuksi esikoisromaanillaan "Jumalat juhlivat öisin" vuonna 1992. Hänen muut romaaninsa ovat "Pieni ystävä" (2002) ja "Tikli" (2013), josta Tartt sai huhtikuussa 2014 Pulitzerin kaunokirjallisuuspalkinnon.
Elämä ja ura.
Tartt syntyi Mississippin Greenwoodissa ja kasvoi Grenadan kaupungissa. Hän harrasti kirjallisuutta jo nuorena ja kirjoitti ensimmäisen runonsa 5-vuotiaana ja julkaisi ensimmäisen sonettinsa 13-vuotiaana.
Tartt aloitti vuonna 1981 opiskelun Mississippin yliopistossa. Siellä hän vakuutti kirjailija Willie Morrisin, joka suositteli hänen töitään Barry Hannahille. He rohkaisivat Tarttia hakemaan lisää kokemusta, minkä takia hän siirtyi vuonna 1982 Bennington Collegeen. Siellä hän ystävystyi aloittelevien kirjailijoiden Bret Easton Ellisin, Jonathan Lethemin ja Jill Eisenstadtin kanssa. Ellis suositteli myöhemmin Tarttia agentilleen, joka onnistui myymään valmiin esikoisteoksen kustantajalle huomattavalla summalla. Kustantaja osasi ennakoida kirjan menestyksen ottamalla suoraan 75 000 kirjan painoksen tavallisen 10 000 sijaan, mutta nekään eivät riittäneet.
Tartt aloitti esikoisteoksensa "Jumalat juhlivat öisin" kirjoittamisen yliopistossa. Se ilmestyi vuonna 1992 ja oli The New York Timesin bestseller-listalla 13 viikkoa. "Jumalat juhlivat öisin" on käännetty 24 kielelle ja on myynyt maailmanlaajuisesti miljoonia. Tartt myi jo 1990-luvulla elokuvaoikeudet esikoisromaanistaan, mutta ohjaaja Alan J. Pakulan kuoltua 1998 hanke joutui jäihin.
Tarttin toinen romaani ilmestyi kymmenen vuotta ensimmäisen teoksen jälkeen. "Pieni ystävä" julkaistiin vuonna 2002. Se oli tunnelmaltaan, asetelmaltaan ja juoneltaan lähes esikoisteoksen antiteesi. Kirja sai WH Smith Literary Awardin. Tarttin kolmas romaani on "Tikli", joka sai nimensä hollantilaistaiteilija Carel Fabritiuksen maalauksesta, joka on romaania kuljettava voima. "Tiklistä" Tartt palkittiin Pulitzerin kaunokirjallisuuspalkinnolla.
Työtavat.
Tartt on kirjoittanut kolme romaania, ja julkaisujen välillä on ollut keskimäärin kymmenen vuoden aika. Hän on itse kuvaillut uuden kirjan kirjoittamisen ensimmäistä muutamaa vuotta tuskalliseksi ajaksi. Tartt kirjoittaa käsin ja kertoo kirjoittavansa koko ajan. Kirjajulkaisujen välissä hän ei anna juurikaan haastatteluja eikä esiinny julkisesti.
Zeta Reticuli

Zeta Reticuli (ζ Ret / ζ Reticuli) on kaksoistähti ζ1 Reticuli + ζ2 Reticuli, joka sijaitsee eteläisellä tähtitaivaalla Verkon tähdistössä. Zeta Reticulin tähdet kuuluvat Zeta Herculiksen liikkuvaan ryhmään, ja niihin on liitetty ufokertomuksia, kuten Betty ja Barney Hillin abduktio.
Delta Leonis

Delta Leonis (δ Leo / δ Leonis) eli Zosma (or Zozma) tai Duhr on Leijonan tähtikuviossa oleva tähti, jonka näennäinen kirkkaus on 2,56 ja etäisyys 57,7 valovuotta. Absoluuttinen kirkkaus 1,29. Spektrityyppi A4 V, väri-indeksi 0,12 ja pintalämpötila noin 8.350 K.
Luminositeetti 23 aurinkoa. Säde 3,1 aurinkoa, massa 2,2 aurinkoa.
Ikä 600 — 750 miljoonaa vuotta, pyörähdysaika yli 12 tuntia, nopea pyörijä joka pyörii yli 180 km/s. Tähteä epäillään Delta Scuti-muuttujaksi. Zosmalla ei näytä olevan pölyrengasta kuten esimerkiksi Denebolalla.
Anna Halonen (taiteilija)

Anna Halonen (30. heinäkuuta 1889 Lapinlahti – 18. tammikuuta 1972 Lapinlahti) oli Halosten taiteilijasukuun syntynyt käsityönopettaja ja kutomoyrittäjä. Halosen isä oli Jussi Halonen ja äiti Anna-Liisa Puurunen.
Anna Halonen valmistui Fredrika Wetterhoffin kotiteollisuusopistosta käsityönopettajaksi. Hän perusti kutomon Kouvolaan 1920 yhdessä siskonsa Hannan kanssa. Sisar kuoli kuitenkin pian ja kutomo jäi Haloselle. Taidekutomon matto- ja ryijymalleja suunnittelivat muun muassa Halosen veljet taidevalaja Arttu, näyttelijä ja kuvanveistäjä Eemil sekä taidemaalari Kalle Halonen. Anna Halonen värjäsi kaikki malleissa käytetyt langat itse. Kutomo toimi 1950-luvulle asti.
Nykyisin Anna Halosen kutomon matto- ja ryijyluonnosten kokoelman omistaa Halosten museosäätiö.
Alfa Arietis

Alfa Arietis (α Ari / α Arietis) eli Hamal on 65,9 ± 1,3 valovuoden päässä oleva tähti. Näennäinen kirkkaus 2,01. Kirkkaus vaihtelee hieman korkeudella 0,05 välillä 1,98—2,04.
Absoluuttinen kirkkaus 0,48. Tähti on spektriluokan K2IIIab Ca-1 oranssi jättiläinen, kalsiumin ylimäärä spektrissä. Väri-indeksi 1,15. Pintalämpötila 4 590 kelviniä. Tähden kokonaissäteily noin 90 aurinkoa, säde 14,7 aurinkoa, massa 2 (tai 4,5) Auringon massaa. Tähden kulmaläpimitta on mitattu hyvin tarkasti, se on 0.00680".
Epsilon Ursae Majoris

Epsilon Ursae Majoris (ε UMa / ε Ursae Majoris) eli Alioth on Otavan tähtikuviossa oleva tähti. Alioth on Otavan kattilan kahvan kattilaosaa lähin tähti. Tämä Ison Karhun tähdistön tunnettu tähti on taivaan 31. kirkkain näennäisellä kirkkaudellaan 1,76. Tähti on 80,9 ± 1,2 valovuoden päässä ja kuuluu Otavan liikkuvaan ryhmään.
Tähden spektrityyppi on A0VpCr, ja se on Alfa2 Canum Venaticorum -tyyppinen muuttuja. Alioth on kirkkain Ap-tähti, jonka spektrissä on huomattavasti kromia ja europiumia. Voimakkaat magneettikentät lajittelevat eri alkuaineita tähdessä, ja jotkut aineet näkyvät voimakkaampina tähtien spektrissä. Tähden magneettikenttä on eri kulmassa tähden pyörimisakseliin nähden, ja näin tähden pyöriminen saa aikaan spektrimuutoksia, kun tähden eri puolet ilmestyvät näkyviin pyörimisen tahdissa.
Ranskalais-flaamilainen koulukunta

Ranskalais-flaamilainen koulukunta hallitsi eurooppalaista musiikkielämää 1400-luvun puolestavälistä aina 1520-luvulle asti. Se on saanut nimensä pohjoisranskalaisilta, alankomaalaisilta ja erityisesti flaamilaisilta säveltäjiltä, jotka työskentelivät hoveissa ja kaupungeissa eri puolilla Eurooppaa aina Italiaa, Itävaltaa ja Espanjaa myöten.
Raphael G. Kiesewetterin teoksen "Die Verdienste der Niederländer um die Tonkunst" (, 1826) perusteella musiikinhistoriassa on ollut tapana puhua flaamilaisesta (tai alankomaalaisesta) koulukunnasta, jota edusti erityisesti Dufay, Ockeghem ja Josquin. Nykyisin katsotaan, että vaikka nykyisten Hollannin ja Belgian alueet olivatkin renessanssin vokaalimusiikin keskeisiä alueita, samaan vaikutuspiiriin kuuluivat myös Ranska, erityisesti Burgundi, ja Italia ja käytetään termiä ranskalais-flaamilainen koulukunta. Latinan ohella koulukunnan teoksissa käytettiin myös flaamia ja ranskaa ja etelässä italiaa.
Varhaiskausi.
Säveltäjät Johannes Ockeghem ja Antoine Busnoys edustivat koulukunnan varhaisempaa vaihetta. He käyttivät vielä monia keskiaikaisia sävellystekniikoita, kuten "cantus firmus"-rakenteita ja tenori-ääneen pohjautuvaa kontrapunktia, vaikka keksivät ja kehittivät jo monia renessanssimusiikin keskeisiä piirteitä: keskiajan musiikkia laajempi ääniala, äänien suurempi yhdenvertaisuus ja imitaation laajempi käyttö.
Myöhäiskausi.
Ranskalais-flaamilaisen koulukunnan myöhäisemmän vaiheen säveltäjiin kuuluvat Jacob Obrecht, Heinrich Isaac ja ennen kaikkea Josquin Desprez. Koulukunnan myöhäiskauden säveltäjien musiikissa on monia yhdistäviä piirteitä. Teosten rakenteen määritteli pääasiallisesti vokaaliteoksen teksti ja kaikki äänet olivat suurin piirtein yhtä merkittäviä ja "tenor" äänen aseman harmonian pohjana korvasi hitaasti basso, eli harmonian alin ääni. Lainatut melodiat olivat edelleen yleisiä, mutta "cantus firmus" tavasta poiketen melodia jaettiin usein eri äänten kesken.
Merkittävin koulukunnan säveltäjistä oli "Josquin Desprez" (tai "Des Prez"), joka toimi elämänsä aikana useissa merkittävissä viroissa Ranskassa ja Italiassa. Ottavio Petrucci, polyfonisen musiikin ensimmäinen painaja, julkaisi kolme kirjaa Desprezin musiikkia ja otti jokaisesta myös uusintapainoksen aikana, jolloin kukaan muu säveltäjä ei saanut julkaistua enempää kuin yhden teoksen. Josquin Desprezin musiikkia, joka sisältää muun muassa 18 messua, yli 50 motettia ja 65 chansonia imitoitiin, kopioitiin ja uudelleentyöstettiin aina 1500-luvun lopulle asti.
Browning Automatic Rifle

Browning Automatic Rifle ("Rifle, Caliber .30, Automatic, Browning, M1918", myöhemmin "Browning Automatic Rifle, .30 Caliber, M1918A2") BAR M1918 on Yhdysvaltain armeijan ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa ja Korean sodassa käyttämä avoimelta lukolta ampuva, kaasumäntätoiminen pikakiväärimalli. 
Historia.
Aseen suunnitteli 1917 John Browning korvaamaan ranskalaisen Chauchat-pikakiväärin ja Hotchkiss M1909:n konekiväärin. BAR oli alun perin tarkoitettu raskaaksi automaattikivääriksi, mutta sitä käytettiin suurimman osan sen urasta pikakiväärinä haaratuella varustettuna. Se on kevyin palveluksessa ollut .30-06 Springfield -patruunaa ampuva sarjatulikivääri, vaikkakin sen keveys ja ainoastaan 20 patruunan lipas haittasi käyttöä konekiväärin korvaajana.
Ensimmäiset Browning Machine Rifle-nimellä tuolloin tunnetut aseet valmistuivat Winchesterin tehtaalta joulukuussa 1917 ja toimitukset armeijalle alkoivat helmikuussa 1918. Kivääriä valmistivat Colt, Winchester ja Marlin-Rockwell. Siitä toivottiin ratkaisijaa ensimmäisen maailmansodan asemasotaan; automaattikiväärien oli tarkoitus tulituksellaan pitää vihollisen jalkaväki suojautuneena juoksuhautoihinsa hyökkäyksen edetessä ei-kenenkään-maan yli. BAR-ampujien lipasvyö oli varustettu teräs"kupilla" aseen tukin tukemiseksi ampujan edetessä lonkalta ampuen. 
Asetta valmistettiin 85 000 kappaletta ennen sodan loppua.
Kesäkuussa 1937 pieni määrä aseita muutettiin pikakiväärimalleiksi mallinimellä M1918A1.
Viimeinen BAR:in malli, pelkästään sarjatulta ampuva M1918A2 tuli käyttöön 1940. Tulinopeus oli säädettävissä "nopeaksi" 500–650 laukausta minuutissa ja "hitaaksi" 300–450. Tukijalat olivat tässä mallissa kiinnitetty piippuun, mutta ne usein hylättiin lähdettäessä hyökkäykseen. Vuonna 1942 muovinen tukki korvattiin pähkinäpuisella. Myöhemmin piippuun lisättiin kantokahva.
BAR oli käytössä vielä Korean sodassa ja aseapuna Etelä-Vietnamin armeijalla. Monin paikoin sitä käytettiin 1990-luvulle asti. Ruotsi (Kulsprutegevär m/21 ja m/37), Puola (Browning wz.1928) ja Belgia (FN M1930) kehittivät BAR:sta 1930-luvulla versioita, joissa oli erillinen pistoolikahva ja vaihdettava piippu.
Käyttö Suomessa.
Muutamia satoja ruotsalais-ja belgialaisvalmisteisia BAR-pohjaisia pikakivääreitä oli käytössä myös Suomessa vuosina 1940-45 lähinnä rannikkolinnoitusjoukkojen käytössä. Aseita saatiin lisäksi pieniä määriä sotasaaliiksi Puna-armeijalta.
Bessus

Bessus (kuoli vuonna 329 eaa.) oli persialainen aristokraatti. Hän oli Baktrian ja Sogdianan satraappi. Hän murhasi Persian kuninkaan Dareios III:n ja julistautui kuninkaaksi nimellä Artakserkses V. 
Bessus johti maakuntansa joukkoja Gaugamelan taistelussa vuonna 331 eaa., kun Aleksanteri Suuri kukisti Dareioksen. Bessus selvisi taistelusta hengissä ja seurasi Dareioksen mukana Ekbatanaan. Samalla Aleksanteri valloitti Mesopotamian ja Persian sydänmaan. Kun Aleksanteri lähestyi Ekbatanaa, Dareios lähti pakoon. Darioksen aikeena oli päästä Baktriaan ja kerätä siellä uusi armeija. Matkan aikana Bessus vangitsi Dareioksen. Luultavasti hän aikoi luovuttaa kuninkaan makedonialaisille. Kun Aleksanteri sai kuulla Dareioksen vangitsemisesta, hän lähti entistä kiivaammin ajamaan takaa Dareioksen seuruetta. Heinäkuussa 330 eaa. Bessus ja hänen kumppaninsa menettivät malttinsa ja murhasivat Dareioksen. 
Sen jälkeen Bessus julistautui kuninkaaksi ja otti uudeksi nimekseen Artakserkses V. Luultavasti Bessus oli sukua Dareiokselle, koska Baktrian satraapit olivat tavallisesti kuninkaan lähisukulaisia. Bessus hallitsi kuitenkin vain valtakunnan koillisosaa, eikä häntä siksi yleensä pidetä virallisesti Persian kuninkaana. Aleksanteri taas oli julistanut, että aikoi kostaa Dareioksen murhan.
Bessus palasi Baktriaan, missä hän yritti kerätä joukkoja makedonialaisia vastaan. Kun Aleksanteri lähestyi Baktriaa, Bessuksen kumppanit vangitsivat Bessuksen ja luovuttivat Aleksanterille. Persialaisen tavan mukaan Aleksanteri määräsi, että Bessuksen nenä ja korvat oli leikattava irti. Sitten Bessus luovutettiin Dareioksen sukulaisille, jotka teloittivat hänet. Erään lähteen mukaan hänet ristiinnaulittiin samalla paikalla, missä Dareios oli kuollut.
Valtatie 16

Valtatie 16 on Pohjanmaan rannikolta Seinäjoen Ylistarosta Lapuan ja Alajärven kautta Keski-Suomeen Kyyjärvelle johtava valtatie. Tien pituus on 106 kilometriä. Tie on kokonaisuudessaan kaksikaistainen ja varsin hyvälaatuinen. Liikennemäärät ovat melko vähäiset.
Yhdessä valtatien 13 kanssa valtatie 16 muodostaa yhteyden Vaasasta Jyväskylään. Reitti on hieman pidempi (283 km), kuin valtatietä 18 kulkeva reitti (270 km), mutta parempilaatuinen.
Valtatie 16 on osa pitkää Vaasan ja Joensuun välistä 490 kilometrin pituista itä-länsisuuntaista reittiä, joka valtatien 16 lisäksi seuraa pääosin kantatietä 77 ja valtatietä 9. Tie on myös osa Sinistä tietä, joka on kansainvälinen matkailutie Norjasta Ruotsin ja Suomen kautta Venäjälle Karjalan tasavaltaan.
Reitti.
Tie kulkee seuraavien kuntien kautta:
Historiaa.
Vaasan ja Kyyjärven välinen tie sai numeron 16 vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä. Tie on uudelleenrakennettu 1960-luvulla lähelle alkuperäistä reittiään. Poikkeus tästä on Vaasan ja Vähänkyrön Tervajoen väli, joka kulki Vähänkyrön kirkonkylän kautta alemmaksi Kyrönjokivartta nykyisen seututien 717 reittiä. Vuonna 2005 Vaasa–Ylistaro-osuus numeroitiin valtatie 18:ksi, jolloin 16 jäi vain Ylistaron itäpuolisen tien numeroksi.
Joukkoliikenne.
Valtatie 16:lla kulkee päivittäin muutamia linja-autovuoroja. Päivittäin kulkee molempiin suuntiin pikavuoro Vaasasta Seinäjoelle, josta Lapuan kautta valtatielle 16 ja edelleen Kuopion kautta Joensuuhun.
Suunnitelmia.
Pidemmän aikavälin suunnitelmissa on valtatien 16 numeroinnin jatkaminen kantateitä 77 ja 75 pitkin Kyyjärveltä Siilinjärven kautta Kuhmoon. Näin muodostuisi uusi pitkä valtatieyhteys Pohjanmaalta Keski-Suomen, Savon ja Karjalan kautta Kainuuseen.
Valtatie 17

Valtatie 17 on entinen suomalainen valtatie, joka johti Kuopiosta Joensuuhun. Vuonna 2010 tie liitettiin osaksi valtatietä 9, ja tienumero 17 poistui käytöstä.
Valtatie 17 alkoi Kuopion pohjoispuolelta Siilinjärven Vuorelassa valtatie 5:n eritasoliittymästä ja päättyi Joensuussa valtatiehen 6. Nopeusrajoitus oli pääosin 80 kilometriä tunnissa, joillakin lyhyillä osuuksilla 60 kilometriä tunnissa. Osuudet Jännevirta–Vartiala ja Viinijärvi–Ylämylly ovat 2+1-kaistaista sekaliikennetietä, joiden nopeusrajoitus on kesäaikaan 100 kilometriä tunnissa. Tien pituus oli 126 kilometriä. Valtatie 17 kuului yleiseurooppalaiseen TERN-tieverkkoon. Tiellä on paljon vaarallisia tasoliittymiä, mutta Joensuun ja Kuopion päässä on muutamia eritasoliittymiä.
Tie oli osa pitkää Vaasan ja Joensuun välistä itä–länsisuuntaista reittiä, johon kuuluvat lisäksi valtatie 16 ja kantatie 77 sekä lyhyet osuudet muita teitä. Matkaa Vaasasta Joensuuhun on 490 kilometriä. Tie oli myös osa Sinistä tietä. 
Tie kulki seuraavien kuntien ja taajamien kautta:
Historiaa.
1800-luvun lopulle asti Kuopio oli liikenteellisesti Kallaveteen työntyvä niemi. Kelloniemestä Toivalaan oli usean kilometrin mittainen lossiyhteys Pohjois-Kallaveden yli aina rautatieyhteyden valmistumiseen vuoteen 1901 asti. Vuosien 1922 ja 1932 välillä autoja oli mahdollisuus kuljettaa Kallaveden poikki rautatievaunuissa. Yhteys autoliikenteelle Kallaveden yli (Kallansillat) valmistui vuonna 1932, jolloin vuosisadan alussa valmistuneita rautatiesiltoja ryhdyttiin hyödyntämään myös maantieliikenteessä.
Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä Kuopion ja Joensuun välinen reitti nimettiin valtatieksi 17. Matkanteko ei tuohon aikaan vielä ollut kovin sujuvaa, koska Juurusveden ja Kallaveden välisessä Jännevirrassa sekä Juojärven ja Rikkaveden välisessä Ohtaansalmessa olivat lossit. Tien uusiminen aloitettiin 1940-luvun lopulla ja sillat Jännevirran ja Ohtaansalmen yli valmistuivat vuosina 1951 ja 1952. Ohtaansalmen kaunis kaarisilta rakennettiin kapeaksi, ja se ei enää riittänyt kasvavalle liikenteelle; sen rinnalle valmistui uusi silta vuonna 1996.
Joensuun päässä olevat nelikaistaiset tieosuudet valmistuivat 1960- 1990- ja 2000-luvuilla.
Vuonna 2010 valtatie 17 liitettiin osaksi valtatietä 9. Syynä oli liikenne- ja viestintäministeriön tavoite tehdä valtateistä pitkiä maakuntia yhdistäviä liikenneväyliä. Valtatie 9 saatiin näin ulottumaan Turusta Niiralaan.
Ekbatana

Ekbatana (, "Hagmatāna" tai "Haŋmatāna"; , "Aħĕmĕta"; m.kreik. tai ; , "kura-gam-ta-nu") oli muinaisen Meedian pääkaupunki. Nykyään se tunnetaan nimellä Hamadan ja se sijaitsee 400 km lounaaseen Teheranista. Se oli tärkeällä paikalla pääteiden varrella. 
Persian kuningas Kyyros Suuri valtasi kaupungin vuonna 549 eaa. Meedian kuningas Astyageeltä. Kaupungista tuli aikanaan Persian kuninkaiden kesäasuinpaikka. Parthialaiset tekivät siitä oman pääkaupunkinsa kun he valtasivat Persian seleukideilta.
Supervenienssi

Supervenienssi eli päältävyys, päällätuleminen tai looginen päällekkäisyys on filosofiassa relaatio, joka vallitsee kahden eri tasoisiksi ajatellun ominaisuusluokan välillä. Epämuodollisesti "ylempi" ominaisuusluokka X supervenioi "alempaa" ominaisuusluokkaa Y, jos minkä tahansa olion X-ominaisuudet määräytyvät täysin sen Y-ominaisuuksien mukaan. Tällöin Y subvenoi X:ää.
Muodollisesti supervenienssin voi määritellä seuraavasti: Ominaisuusluokka X supervenioi ominaisuusluokkaa Y, jos kaikille olioille a, b pätee joko 1 tai 2:
1 ja 2 ovat yhtäpitävät.
Esimerkiksi hyvän voidaan ajatella supervenioivan luonnollisia ominaisuuksia: yksi asia ei voi olla hyvä ja toinen paha ilman, että niiden (relevantit) empiiriset ominaisuudet eroavat. Jos vaikkapa on hyvä antaa ropo Pelastusarmeijan joulupataan vuonna 2005, niin on myös hyvä antaa ropo Pelastusarmeijan joulupataan vuonna 2006, mikäli yhteiskunnassa ja Pelastusarmeijassa ei sillä välin tapahdu jotakin asiaan vaikuttavaa muutosta.
Samoin mielen ja ruumiin välillä voidaan ajatella vallitsevan supervenienssi. Henkilön mentaalinen tila ei voi muuttua, jos ei hänen aivoissaan tapahdu mitään periaatteessa mitattavaa muutosta. Mielenfilosofiassa John Haugeland on esittänyt heikomman supervenienssin käsitteen: siinä kahdessa mahdollisessa maailmassa ilmenevät mentaaliset ominaisuudet voivat erota toisistaan vain, jos myös maailmoissa ilmenevät fysikaaliset ominaisuudet eroavat toisistaan. Näin kahdella yksilöllä, joiden fysikaalinen tila on identtinen, voi olla eri mentaaliset tilat. Esimerkiksi jos henkilö A näkee koiran ja henkilö B silmäänsä projisoidun kuvan koirasta, niin A:lla on todella "koiran näkemisen" mentaalinen tila, mutta B:llä vain harha koiran näkemisestä.
Supervenienssiä on kahta lajia, heikkoa ja vahvaa. Heikon supervenienssin vallitessa korkeamman tason muutoksia, esimerkiksi muutoksia teknologiassa, edeltää alemman tason muutos, siis muutos ihmisessä ja koneiden käytössä. Heikko supervenienssi näyttäisi vallitsevan aina, eli korkeamman tason muutoksia ei voi tapahtua ilman alemman tason muutoksia. Vahva supervenienssi tarkoittaa puolestaan sitä, että alemman tason muutokset saavat aikaan kausaalisesti korkeamman tason muutoksia. Vahvan supervenienssin vallitessa voidaan hallitusti tuottaa ja ennakoida korkeamman tason muutoksia, esim. psyykenlääkkeiden vaikutuksia mielialoihin.
Supervenienssiä voi soveltaa myös mm. esteettisten ja luonnollisten ominaisuuksien tai sosiaalisten ja yksilöllisten ominaisuuksien suhteisiin.
LUT-yliopiston ylioppilaskunta

LUT-yliopiston ylioppilaskunta (lyhenne LTKY, vanhasta nimestä "Lappeenrannan teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunta") on perustettu vuonna 1969 silloisen Lappeenrannan teknillisen korkeakoulun (nykyisin Lappeenrannan–Lahden teknillinen yliopisto LUT) aloittaessa toimintansa. 
Yliopistolain ja ylioppilaskunnan sääntöjen mukaan: "Ylioppilaskunnan tarkoituksena on olla jäsentensä yhdyssiteenä ja edistää heidän yhteiskunnallisia, sosiaalisia ja henkisiä sekä opiskeluun ja opiskelijan asemaan yhteiskunnassa liittyviä pyrkimyksiä." Ylioppilaskunta huolehtii, että opiskelijoilla on edustajansa kaikissa yliopiston eri päätöksentekoelimissä, joissa opiskelijoiden mielipiteitä pitää ottaa huomioon. Näitä elimiä ovat yliopiston hallitus, osastoneuvostot, tieteelliset neuvostot ja erillislaitosten johtokunnat.
Ylioppilaskunnan jäsenten terveydenhoidosta huolehtii Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiössä (YTHS). LTKY:lla on edustaja YTHS:n valtuuskunnassa. Asumisesta ylioppilaskunta huolehtii Lappeenrannan seudun opiskelija-asuntosäätiön (LOAS) kautta, jonka valtuuskunnassa ja hallituksessa on ylioppilaskunnan edustajia.
Ylioppilaskunnan vapaa-aikaan ja kulttuuriin keskittyvät sektorit järjestävät jäsenistölle erilaisia tapahtumia ja aktiviteetteja opiskelun vastapainoksi. Ylioppilaskunnan alaisuuteen kuuluu kymmeniä harrastekerhoja, joiden jäseniksi kaikki LTKY:n jäsenet voivat liittyä tai tarvittaessa perustaa uuden kerhon, jos sopivaa kerhoa ei vielä ole.
Tomsk

Tomsk () on Tomskin alueen pääkaupunki Keski-Siperiassa Venäjällä Tomjoen varrella. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungin asukasluku oli 524 669.
Historia.
Venäjän tsaari Boris Godunov määräsi kasakkajohtaja Gavril Pisemskin perustamaan linnoituksen Tomjoen varrelle "Tataarien maahan" vuonna 1604. Tomsk oli tärkeä sotilaallinen keskus sodissa alueen alkuperäisväestöä vastaan. Siitä kehittyi myös merkittävä hallintokeskus. Kaupungin väkiluku kasvoi nopeasti 1830-luvun alun kultalöytöjen myötä. Kaupungissa on useita yliopistoja ja korkeakouluja. Tomskin yliopisto perustettiin 1878 ja se oli ensimmäinen yliopisto Siperiassa. 
1890-luvulla rakennettu Siperian rata kulkee lähes 70 km Tomskin eteläpuolelta ja sen valmistumisen jälkeen Tomskin suhteellinen tärkeys alueella laski esimerkiksi Novosibirskiin verrattuna. Haara Tomskiin valmistui 1896.
Kaupungin hallintopiirit.
Tomsk on jaettu neljään hallintopiiriin, "rajoniin", joissa oli asukkaita vuonna 2010 seuraavasti:
Pakistanin rupia

Pakistanin rupia (lyhenne PKR) on Pakistanin virallinen rahayksikkö. Se jakautuu 100 paisaan. Pakistan alkoi käyttää omaa valuuttaansa vuonna 1948. Itsenäisyyden alkuaikoina käytettiin Intian valuuttaa, jossa oli leimattuna "Pakistan".
1 euro (EUR) on noin 157 rupiaa (PKR) ja 1 rupia on noin 0.006 euroa (tilanne 18. helmikuuta 2019).
Setelit.
Ensimmäiset rupian setelit laskettiin käyttöön 1948. Käytössä olevat setelit julkaistiin vuonna 2005, ja niissä on Muhammad Ali Jinnahin kuva.
Selkämeri

Selkämeri (), aikaisemmin "Raumanmeri", on Pohjanlahden eteläosan nimitys. Etelässä se rajoittuu Ahvenanmaahan ja Ahvenanmereen ja pohjoisessa Merenkurkkuun. Selkämeri jakaantuu Suomen ja Ruotsin kesken, mutta keskellä Selkämerta on myös huomattavan suuri kansainvälinen vesialue. Saaria on vain rannikkoalueilla, kauempana rannikosta niitä ei ole. Selkämeren suolapitoisuus on noin 0,5 %.
Merisääennustuksissa käytetään Selkämeren rajoille seuraavaa määritelmää: meren eteläraja kulkee leveyspiiriä 60°30′ N seuraten. Selkämeren eteläosan pohjoisrajana on leveyspiiri 62° N, joka on samalla Selkämeren pohjoisosan eteläraja. Selkämeren pohjoisraja seuraa linjaa Ruotsin Järnas uddesta Suomen rannikon Halsögrundiin. Selkämeren kansainvälinen lyhennekoodi on B3, missä B on lyhennys Itämeren englanninkielisestä nimestä ("the Baltic Sea"). Selkämeren eteläosan lyhenne on B3S ja pohjoisosan B3N, missä S ja N viittaavat englanninkieleen (S= "south" ’etelä’; N= "north" ’pohjoinen’).
Raumanmerestä Selkämereksi.
Aiemmin Rauman edustalla ollut Pohjanlahden eteläinen osa tunnettiin "Raumanmerenä". Vielä 1800-luvulle saakka nimi Raumanmeri säilyi, mutta 1900-luvun alussa sen rinnalle alkoi nousta nykyinen "Selkämeri"-nimitys. Aluksi nimi Selkämeri mainittiin kartoissa ja kirjoissa vain suluissa, mutta pian Selkämeri vakiintui viralliseksi nimeksi.
Raumalla nimenmuutosta vastaan protestoitiin. Vuonna 1933 kaupunginhallitus lähetti Suomen Maantieteelliselle seuralle pyynnön puuttua asiaan. Mitään ei kuitenkaan tapahtunut, ja vielä vuonna 1944 kaupunginhallitus osoitti valituksen suoraan Valtioneuvostolle. Tämäkään ei johtanut mihinkään. Nimi Raumanmeri kuitenkin elää vielä nykyäänkin. 
Selkämeren suurin syvyys on noin 300 metriä. Tämä syvin kohta (Ulvödjupet) sijaitsee Ruotsin aluevesillä.