C-mollimessu (Mozart)

C-mollimessu (KV 427/417a, messu nro 17) on Wolfgang Amadeus Mozartin sävellys, joka on sielumessun jälkeen kaiketi hänen arvostetuin kuoroteoksensa. Se on sielumessun tavoin keskeneräinen – valmiit osat sävellettiin vuosina 1782–1783. Teos on sävelletty orkesterille, kuorolle ja neljälle solistille (kaksi sopraanoa, tenori ja basso). Muissa kielissä teoksen nimeen liitetään usein sana ”suuri” ("große", "grande" tai "great").
Mozartin c-mollimessu tuli tunnetuksi vasta 1900-luvulla, jolloin muutamiin sen keskeneräisiin osiin tehtiin välttämättömät viimeistelyt. On myös olemassa versioita, joissa teoksesta puuttuvat messun osat on korvattu Mozartin muista sävellyksistä otetulla materiaalilla ja lisätty näin noin 20 minuuttia teoksen normaaliin noin 55 minuutin kestoon. Teoksessa käytetään samaa perinteistä latinankielistä messutekstiä, johon myös muiden suurimpien säveltäjien arvostetuimmat messut perustuvat. Mozart sävelsi peräti 17 messua, ja niiden joukossa on toinenkin c-mollissa oleva messu, mutta se ei ole kovin hyvin tunnettu. 
Teoksen taustaa.
Salzburgin arkkipiispan palveluksessa Mozart sävelsi monia uskonnollisia teoksia, mutta kun hän lähti virasta vuoden 1781 toukokuussa, kirkkomusiikin säveltäminen päättyi (poikkeuksena "Ave verum" vuodelta 1791). Tärkeänä motiivina c-mollimessun taustalla oli Mozartin halu lepytellä isäänsä, joka ei olisi halunnut Mozartin menevän naimisiin laulaja Constanze Weberin kanssa. Mozart palasi isänsä luo Salzburgiin vaimoineen 1783 mukanaan myös keskeneräisen c-mollimessun käsikirjoitus. Vaihtoehtoisena motiivina teoksen laatimiselle Weber ilmoitti kiitollisuuden Jumalalle heidän ensimmäisen lapsensa syntymästä. Jotkut lähteet yksinkertaisesti sanovat, että Mozart sävelsi teoksen vaimonsa kunniaksi. Ammattinsa puolesta Mozartilla ei ilmeisesti ollut yllykettä tällaisen teoksen laatimiseksi, sillä keisari Joosef II oli uudistanut jumalanpalveluksia, eikä suuria teoksia ollut mahdollista saada esitetyksi Wienissä. Teos olisi varsinkin valmiiksi sävellettynä ollut muutenkin epäkäytännöllisen laaja liturgiseen käyttöön.
Teoksen tila.
Mozart sävelsi elämänsä aikana 14 messua valmiiksi, mutta hänen suurimpina pidetyt messunsa, c-mollimessu ja sielunmessu, jäivät keskeneräisiksi säveltäjän kuoltua. C-mollimessun valmiit osat ovat Kyrie, Gloria ja Benedictus. Credosta on melkein valmiina kohta "Credo in unum Deum" sekä "Et incarnatus", josta jousien osuudet puuttuvat melkein kokonaan. Sanctus-osa on osittain kadonnut (valtaosa säilyy Matthäus Fischerin kopiossa, tosin keskeneräisenä), mutta Alois Schmitt -niminen tutkija rekonstruoi osan vuonna 1901, ja se esitetään aina muun teoksen mukana (siitä on olemassa myös muita versioita kuin Schmittin ensimmäinen versio). Agnus Dei -osa puuttuu messusta kokonaan.
Messun keskeneräisyydestä huolimatta teos esitettiin 25. elokuuta 1783 Salzburgissa, Pyhän Pietarin kirkossa, ja Constanze Weber lauloi sopraano-osuuden. On epäselvää, missä muodossa keskeneräinen teos esitettiin. Kenties puuttuvat osat jätettiin pois, mikä tosin olisi hyvin harvinainen käytäntö, tai ne mahdollisesti lausuttiin. Puuttuvat osat on myös voitu täydentää Mozartin aiemmilla samaan tekstiin sävelletyillä messuilla. Tutkijat pitävät hyvin epätodennäköisenä, että puuttuvat osat olisivat kadoksissa, osin siitä syystä, että Mozart hyödynsi juuri tuntemiamme valmiita osia, kun hän sai vuonna 1785 tehtäväkseen laatia nopeasti italialaisen kantaatin ("Davide penitente", KV 469).
Mozart on saanut teokseensa vaikutteita keskenään vieraista perinteistä. Toisaalta kuoro-osuuksissa on selvästi nähtävissä, että Mozart oli tutkinut tarkkaan Johann Sebastian Bachin ja Georg Friedrich Händelin kuoroteoksia. Sen sijaan soolo-osuuksissa näkyy pikemminkin italialaisen tradition vaikutteita. Lähteistä riippuen itävaltalaisen kirkkomusiikin traditiolle saatetaan antaa myös aivan keskeinen osuus teoksen tyyliä selitettäessä.