tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sadr City

Sadr City eli Madinat as-Sadr () eli Sadrin kaupunki on suuri kaupunginosa Irakin pääkaupungin Bagdadin koillispuolella, jossa asuu noin kaksi miljoonaa asukasta, enimmäkseen šiioja. Se on saanut nimensä suurajatollah Mohammad Mohammad Sadiq al-Sadrin (1943–1999) mukaan, jonka poika Muqtada al-Sadr hallitsee joukkoineen aluetta.
Hallinnollisesti Sadr muodostaa (2013) kaksi Bagdadin kuvernoraatin (maakunnan) piirikuntaa: Sadr 1 ja Sadr 2.
Lähiön rakennutti 1959 pääministeri Abdulkarim Qasim vastauksena Bagdadin kasvavaan asuntopulaan. Tuolloin se sai nimen Vallankumouskaupunki (), joksi monet vielä kutsuvat sitä. Edullinen hintataso sopi erityisesti vähätuloisille asukkaille, jotka monet olivat maaseudulta muuttaneita ja siihen asti asuneet slummeissa. Kaupunginosasta tuli nopeasti Irakin kommunistisen puolueen vahvaa tukialuetta ja vastustus Baath-puolueen vuoden 1963 vallankaappausta kohtaan oli voimakasta juuri siellä. Lähiö nimettiin myöhemmin Saddamin kaupungiksi.
Huhtikuun 2003 jälkeen šiiat ovat pitäneet alueella jonkinlaista itsehallintoa, johon kuuluu omat poliisivoimat, sairaalat ja ruuanjakelu. Samoihin aikoihin se sai epävirallisesti Sadrin kaupungin nimen. Sunnikapinalliset ovat tehneet alueella toistuvasti iskujaan.
Soulside Journey

Soulside Journey on norjalaisen black metal -yhtyeen Darkthronen ensimmäinen albumi. Se on myös yhtyeen ainut death metal -levy, ennen vuoden 1992 A Blaze in the Northern Sky -albumia, jolloin Darkthronesta alkoi tulla yksi black metallin tunnetuimmista nimistä.
Vielä nykyäänkin yhtyeen toisena päähenkilönä toimiva Fenriz käyttää levyllä nimimerkkiä "Hank Amarillo". Soulside Journeyn myöhemmissä painoksissa jäsenten oikeiden nimien (ja Fenrizin omituisen nimimerkin) tilalla on jäsenten nykyiset nimimerkit.
Mísia

Mísia (oik. Susana Maria Alfonso de Aguiar, 18. kesäkuuta 1955 Porto – 27. heinäkuuta 2024) oli portugalilainen fadolaulaja (fadista). Koko uransa ajan hän kehitti uudenlaista fadoa. Hän lauloi myös espanjaksi, ranskaksi, katalaaniksi ja jopa englanniksi.
Viktor Pelevin

Viktor Olegovitš Pelevin (. s. 22. marraskuuta 1962) on tunnetuimpia venäläisiä nykykirjailijoita. Hänen kirjansa ovat postmodernistisia ja sisältävät vaikutteita science fictionista, popkulttuurista ja esoteerisista aatteista.
Pelevin opiskeli sähkötekniikkaa Moskovassa ja osallistui luovan kirjoittamisen kurssille. Hänen ensimmäinen novellinsa julkaistiin 1989, jonka jälkeen hänen maineensa levisi harrastajien piirissä. Vuonna 1992 julkaistiin hänen ensimmäinen novellikokoelmansa, joka voitti Venäjän Booker-palkinnon. Hänen ensimmäinen romaaninsa "Omon Ra" (Омон Ра), satiiri neuvostoyhteiskunnasta, nosti hänet kerralla julkisuuteen.
Kiinan avaruushallinto

Kiinan avaruushallinto () on Kiinan kansantasavallan avaruustoiminnasta vastaava taho. 
Kiinan avaruushallinto perustettiin vuonna 1993. Se on Kiinan avaruusteollisuusministeriön alainen. Rakenne on hieman samankaltainen kuin Ruotsin avaruushallinnossa: Avaruusohjelmasta vastaa Kiinan avaruushallinto ja avaruuslaitteiden toteutuksesta muun muassa yhtymät China Aerospace Science and Technology Corporation (CASC) ja China Aerospace Science and Industry Corporation (CASIC). Hallinto luo avaruusohjelman ja yhtiömuotoinen osuus on vastuussa sen toteutuksesta. 
Vuonna 1998 aiempi China Aerospace Corporation jaettiin useiksi valtionyhtiöiksi. 
Vuonna 2006 avaruushallinnon johtaja on Sun Laiyan.
7. heinäkuuta 2011 Kiinan tiedeakatemia perusti Kiinan avaruustutkimusta hallinnoivan keskuksen National Space Science Centerin (NSSC) Keskuksen johtajana toimii Ji Wu. Vuoden 2012 alussa uutisoitiin, että tiedeakatemia ja China Aerospace Science and Technology Corporation (CASTC) ovat perustamassa uuden aerospace-alan instituutin.
Länsi avautuu?
Lokakuussa 2010 NASAn pääjohtaja Charles Bolden vieraili viikon ajan Kiinassa neuvotellen Kiinan avaruushallinnon kanssa. Tämä sai muutamien NASA-keskusten omaavien Yhdysvaltain osavaltioiden poliitikkojen kritiikkiä, eniten kai pelättiin yhdysvaltalaisen rakettiteollisuuden kohtaloa. Heinäkuun 2011 lopussa sekä Yhdysvaltojen että Euroopan unionin kerrottiin etsivän yhteistyötä Kiinan kansantasavallan kanssa, samat tahot ovat aiemmin muun muassa estäneet Kiinan osallistumisen ISS-avaruusaseman toimintaan.
Tuiranpuisto

Tuiranpuisto on noin 10 hehtaarin laajuinen Tuiran kaupunginosan keskuspuisto Oulussa. Alun perin Oulun kaupunginsairaalaa varten varattu alue on vanhoja rakennuksia lukuun ottamatta lähes luonnontilainen. Puistoa kiertää kuntopolku, joka talvisin kuuluu kaupungin ylläpitämiin hiihtolatuihin. Vanhat rakennukset on suojeltu ja niihin on sijoitettu kaupungin terveydenhuollon ja sosiaalitoimen tiloja. Alueella toimivat muiden muassa Lassin päiväkoti, mielenterveystoimiston kriisiosasto, vammaisten asumisyksiköt Schjerfbeck-koti ja Weikonkoti sekä Koskenrannan kuntoutuskoti. Puiston suojeluasemakaavasta on kaupunki saanut vuoden 2005 Oulun läänin rakennussuojelupalkinnon. Puiston luoteiskulmasta kaavoitettiin 1990-luvun lopulla tontti Oulun kaupungin Tuirankartano-nimiselle sosiaali- ja terveydenhoidon palvelukeskittymälle.
Historia.
1880- ja 1890-luvuilla Oulussa levisivät kulkutaudit kuten isorokko, tuhkarokko ja suolikuume, ja lisäksi koleran leviämistä kaupunkiin pelättiin. Kaupungissa oli tuolloin vain yksi virallinen sairaala, Oulun lääninsairaala. Kaupunginvaltuusto päätti joulukuussa 1894, että kunnallissairaala rakennettaisiin Toppilaan menevän tien varteen Tuiraan. Paikka oli laaja metsäalue, jonka huonona puolena pidettiin sen syrjäistä sijaintia. Sairaala-alueen suunnitelmat tilattiin arkkitehti Magnus Schjerfbeckiltä.
Maria Åströmin tekemän lahjoituksen turvin kunnallissairaalan alueelle rakennettiin hermosairaala eli mielisairaala korvaamaan köyhäintalon yhteydessä toiminutta mielisairasosastoa. Lääninarkkitehti Viktor J. Sucksdorffin suunnitteli sairaalan ja lääkärinasunnon. Puiston koilliskulmaan Tuirantien varteen rakennettiin myös synnytyslaitos korvaamaan Sonnisaaressa ollutta vanhaa synnytyssairaalaa. Synnytyslaitos valmistui vuonna 1926.
Synnytykset siirrettiin Oulun yliopistolliseen sairaalaan jo 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa. 1990-luvun puolenvälin tienoilla oli 
sairaalatoiminta alueelta siirtynyt muualle. Aiemmin ulkopuolisilta suljettu alue muuttui yleiseksi puistoksi, jossa vanhat rakennukset on suojeltu ja pääosin kunnostettukin uusiin käyttötarkoituksiin.
Miranda Otto

Miranda Otto (s. 16. joulukuuta 1967 Brisbane, Queensland) on australialainen elokuva- ja teatterinäyttelijä. 
Varhainen elämä.
Miranda Otton vanhemmat ovat näyttelijät Barry ja Lindsay Otto, ja hänen sisarensa on näyttelijä Gracie Otto. Miranda kasvoi teatteriympäristössä. Lapsena hän harrasti ystäviensä kanssa näytelmien kirjoittamista sekä roolipukujen ja lentolehtisten suunnittelua. Vuonna 1974 Otton vanhemmat erosivat. Eroa seurasi väliaikainen muutto Hongkongiin, muutoin Otto vietti lapsuutensa Newcastlessa ja Brisbanessa. Viikonloput ja lomat hän asui Sydneyssä isänsä luona, jonka kautta hän löysi kiinnostuksensa näyttelemiseen. Otto olisi alun perin halunnut balettitanssijaksi, mutta joutui luopumaan haaveestaan skolioosin takia.
Ura.
Otto teki ensiesiintymisensä elokuvassa "Emman taistelu" vuonna 1986, jossa hän näytteli nimiroolin. Sittemmin hän näytteli pienen budjetin elokuvissa "The Girl Who Came Late" ja "Ennen kuin kaikki päättyy" sekä elokuvassa "Nostradamus Kid".
1990-luvun puolessa välissä Otto alkoi saada useita päärooleja, kuten elokuvassa "The Well", joka sai positiivista palautetta Cannesin filmifestivaaleilla vuonna 1997. Elokuvassa "Doing Time for Patsy Cline" vuodelta 1997 hän näytteli jälleen nimiroolin. Vuoden 1998 elokuvat "Dead Letter Office" ja "In the Winter Dark" saivat kiitosta kriitikoilta, mutta eivät saavuttaneet suurta yleisöä.
Läpimurron Otto teki vuonna 2002 elokuvassa ', jossa hänen roolihahmonsa on Éowyn. Otto valittiin rooliin monien lahjakkaiden näyttelijöiden joukosta. Ohjaaja Peter Jackson vakuuttui heti Otton olevan paras mahdollinen rooliin katsoessaan tämän koe-esiintymisnauhan ensimmäisen kerran. Otto näytteli myös trilogian viimeisessä osassa, '.
Nähtyään Otton roolissaan Éowynina ohjaaja Steven Spielberg otti häneen yhteyttä ja tarjosi roolia "Maailmojen sota" -elokuvassa. Siihen aikaan Otto oli raskaana, joten hän uskoi joutuvansa kieltäytymään roolista. Spielberg kuitenkin muokkasi käsikirjoitusta ottaen huomioon Otton raskauden ja niinpä Otto saattoi ottaa työn vastaan. "Maailmojen sota" oli suuri menestys ja se oli vuoden 2005 neljänneksi tuottoisin elokuva.
Otton ja hänen aviomiehensä Peter O’Brienin tytär syntyi vuonna 2005. Siitä lähtien Otto on keskittynyt äitiyteensä ja teatteriuraansa Australiassa, mutta tekee edelleen myös rooleja elokuvissa sekä televisiossa, viimeisimmäksi sarjassa "".
T-62

T-62 on neuvostoliittolainen taistelupanssarivaunu. T-62 on parannettu versio T-55 -vaunusta, ja niitä valmistettiin pitkään rinnakkain. T-62:n prototyyppi valmistui 1959, vaunu otettiin käyttöön 1961, ja sitä valmistettiin vuoteen 1975 mennessä arviolta 20 000 kappaletta.
Koska vaunutyyppi oli kallis valmistaa, se ei koskaan korvannut täysin edeltäjäänsä T-55:ttä. Tämä siitäkin huolimatta, että T-62 oli tarkoitettu halpamalliksi, jota rakennettiin lähinnä moottoroidun jalkaväen tukivaunuksi, kun taas T-64 oli kehittyneempi malli panssaridivisioonien käyttöön.
Vaunun tykki 115 mm U-5TS "Molot" (2A20) Rapira on käsin ladattava, kun myöhemmissä neuvostoliittolaisissa vaunuissa siirryttiin automaattilataajaan. Tykki on ensimmäinen sileäputkinen panssarivaunukanuuna, mikä mahdollisti suuremman lähtönopeuden ja panssarinläpäisyn kuin länsimaiset vastineensa ja tehokkaamman onteloammuksen. Tykissä on myös kaksiakselinen "Meteor"-vakautin.
Tykin hylsynpoisto oli poikkeuksellinen. Siinä tykin rekyylivoima poisti ammutun hylsyn, sekä heitti sen ulos tornin takaosassa olevan luukun kautta. Ratkaisu säästi vaunun sisätilaa, mutta heikensi tulinopeutta. 
Vaunutyyppiin oli asennettu NBC-suojajärjestelmä, mikä oli joukkotuhoaseita vastaan. Snorkkeli voitiin asentaa vaunuun lataajan luukkuun, mikä mahdollisti niin kutsutun syväkahlauksen: joka oli muutoin 1,40 m syvyyteen saakka. IR-pimeänäkölaitteisto oli sekin olemassa. Savuverhon luominen onnistui nopeasti polttoaineen suihkutuksella pakoputkistoon.
1980-luvun alusta lähtien vaunu modernisoitiin T-62M-malliksi. Tässä on "Volna"-tulenjohtojärjestelmä ballistisella tietokoneella, yönäkö ja mahdollisuus 9K116-2 "Sheksna" -panssarintorjuntaohjuksen laukaisuun, uusi radio ja uusi V-55U-moottori. Panssarointia on parannettu varhaisten T-64A ja T-72 Ural -vaunujen tasolle. Vaunusta voi olla erilaisia malleja riippuen siitä, kuinka paljon modernisointia on tehty. T-62MV lisäsi Kontakt tai Kontakt-5 -reaktiivisen panssaroinnin.
Kiinan-Neuvostoliiton välisissä rajakiistoissa: osa tämän tyypin vaunuja päätyi maitten välisen välirikon jälkeen Kiinan haltuun vuonna 1969. Venäjän armeija käytti T-62-vaunuja Venäjän–Georgian sodassa 2008, vaikka se oli tuolloin jo teknisesti vanhentunut. Venäjä on joutunut käyttämään suurten kalustotappioiden vuoksi T-62:n eri versioita myös Ukrainan sodassa 2022. Venäjä käynnisti vaunujen modernisointiohjelman, jonka tavoitteena olisi päivittää 800 T-62-vaunua vuoteen 2025 mennessä. Oryx-palvelun mukaan Venäjä oli menettänyt T-62:n eri versioita (T-62M ja T-62MV) 17.2.2023 mennessä 63 kappaletta.
T-62 on ollut käytössä Neuvostoliiton/Venäjän lisäksi ainakin Kuubassa, Egyptissä, Libyassa, Syyriassa, Uzbekistanissa, Ukrainassa, Vietnamissa, Kiinassa ja Jemenissä. Tekniikalta ja suojaukseltaan vanhentuneena vaunut on varastoitu tai poistettu kokonaan käytöstä.
Alexander de Seversky

Alexander de Seversky (; 7. kesäkuuta 1894 Tbilisi, Venäjän keisarikunta – 24. elokuuta 1974 New York City) oli venäläissyntyinen yhdysvaltalainen lentokonesuunnittelija. 
De Seversky oli Venäjän laivaston lentäjä ensimmäisessä maailmansodassa, jossa hän menetti toisen jalkansa. Hän jatkoi lentämistä sodassa saavuttaen kaikkiaan 13 ilmavoittoa saksalaisista. Vuonna 1917 hän oli Yhdysvalloissa osana Venäjän laivaston lentojoukkojen vierailua. Hän jäi tuolloin Yhdysvaltoihin. Hän toimi koelentäjänä, ja hänestä tuli kenraali Billy Mitchellin avustaja. Mitchell oli douhetisti, eli hän uskoi niin sanottuihin strategisiin lentopommituksiin. 
De Seversky sai vuonna 1921 patentin lentokoneen ilmatankkaukseen. Vuonna 1927 hän sai Yhdysvaltain kansalaisuuden.
De Seversky perusti Seversky Aircraft Corporation yhtiön vuonna 1931. Hän sai useita hyviä tilauksia Yhdysvaltain liittovaltiolta, mutta yhtiön talous oli heikoissa kantimissa niistä huolimatta. Hänet savustettiin omasta yhtiöstään. Hän perusti Republic Aviation Companyn, joka toimi itsenäisenä vuoteen 1965 asti, jolloin Fairchild osti sen.
De Severskyä on kutsuttu showmieheksi, joka viihtyi julkisuudessa. Toisen maailmansodan aikaan vuonna 1942 "The New York Times" julkisti uutisen: "Airplane Designer Rents Apartment: Major Seversky One of Seven New Tenants in 40 Central Park South."
De Seversky kirjoitti vuonna 1942 kirjan "Victory Through Air Power", josta sotapropagandaa tehnyt The Walt Disney Company teki samannimisen elokuvan. Kirja pyrki edistämään strategista pommittamista aikana, jolloin Yhdysvaltain maavoimien ilmavoimat (USAAF) ei pystynyt iskemään Japaniin ja Saksan taivaalla oli saatu tuta, mitä ilmatorjunta tekee pommikoneille. Vaikka hänen yhtiönsä valmisti hävittäjiä, hän kehotti hallitusta keskittymään suurten pommikoneiden valmistukseen. Vuonna 1946 de Seversky oli ajamassa Yhdysvaltain Strategic Air Commandin perustamista.
Vuonna 1964 hän kirjoitti ionipropulsiolla lentävän lentokoneen puolesta. Kun hän kuoli vuonna 1974, "The New York Times" julkisti asian hyvin poikkeuksellisesti etusivullaan.
Venera 4

Venera 4 () oli Neuvostoliiton kohti Venusta laukaisema avaruusluotain, jonka laskeutumisosa leijui laskuvarjon varassa Venuksen kaasukehässä kohti planeetan pintaa. Kaasukehä paljastui luultua kuumemmaksi ja tiheämmäksi. Laskeutumiskapseli tuhoutui Venuksen kaasukehässä ennen pintakosketusta. Silti tämä luotain oli menestys.
Venera 4 oli ensimmäinen luotain, joka teki suoria mittauksia toisen planeetan kaasukehästä. Se teki ensimmäisen kemiallisen analyysin Venuksen kaasukehästä, ja totesi sen muodostuvan lähinnä hiilidioksidista, eikä sillä olisi lainkaan typpeä.
Se laukaistiin 12. kesäkuuta 1967. 18. lokakuuta 1967 luotain saapui Venuksen kaasukehään ja laukaisi joukon antureita: kaksi lämpömittaria, ilmapuntarin, radio-korkeusmittarin ja kaasukehän tiheyden mittarin. Itse emäalus osui suunnilleen kohtaan 19 N, 38 E.
Otto III

Otto III (980 – 23. tammikuuta 1002) oli Saksan kuningas vuosina 983–1002 ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari vuosina 996–1002. Hän oli Otto II:n poika.
Otto III oli vain 3-vuotias, kun hänen isänsä kuoli ja hänet nimitettiin Saksan kuninkaaksi ja samalla Italian kuninkaaksi. Tähän aikaan ei germaanien hallitusjärjestelmässä tunnettu alaikäisen sijaishallitsijaa, mutta käytännössä haliitsijana toimi vuosina 983–991 hänen äitinsä Theofano ja vuosina 991–994 hänen isoäitinsä Adelheid Burgundilainen. Nuori hallitsija otti itse ohjat käsiinsä 15-vuotiaana vuonna 995. 
Otto III oli suuntautunut kahteen suuntaan: toisaalta soturikuninkaaksi ja toisaalta uskonnollisuuteen. Hän aikoi yhdistää nämä rakentamalla imperiumin, jonka pääkaupunkina olisi Rooma. Hänen esikuvinaan olivat Konstantinus Suuri ja Kaarle Suuri.
Paavi Gregorius V kruunasi vuonna 996 Otto III:n keisariksi. Pian hän joutui vahvistamaan asemaansa alistamalla itäpuolella asuvat slaavikansat, vaikkakin operaatio jäi häneltä kesken. Seuraavat vuodet kuluivat Italian alueen asioita järjestellessä. Paaviksi hän nosti neuvonantajana Gerbert Aurillacilaisen nimellä Sylvester II.
Rooman asukkaat nousivat pian vastarintaan vierasta hallitsijaa vastaan. Kerran vihamielinen kansanjoukko saarsi hänet palatsiinsa, josta hän pääsi ulos vasta pitkällisten neuvottelujen avulla. Hän vietti sen jälkeen aikaa pyhiinvaelluksilla ja luostareissa, esimerkiksi Ravennassa. Hän ehti vielä auttamaan Unkarin kuningasta Tapania ja alistamaan kapinoivan Beneventumin herttuakunnan. Tammikuussa 1002 Otto III oli sotajoukkoineen matkalla kukistamaan Roomassa puhjennutta kapinaa, kun hän yllättäen kuoli, todennäköisesti malariaan. Otto III oli naimaton ja lapseton, joten hänen seuraajakseen tuli hänen serkkunsa Henrik II (Henrik II Pyhä).
Dassault Super Étendard

Dassault Super Étendard on ranskalaisvalmisteinen lentotukialuksilta toimiva hävittäjäpommittaja. Koneen ensilento tapahtui 28. lokakuuta 1974. Sitä valmistettiin vuosina 1978–1983 yhteensä 85 kappaletta, joista 71 toimitettiin Ranskan ja loput neljätoista Argentiinan merivoimille.
Argentiina käytti koneita Falklandin sodassa, jossa ne upottivat Exocet-ohjuksilla brittiläisen hävittäjän HMS Sheffieldin ja huoltoaluksen "SS Atlantic Conveyorin".
Vuosina 1983–1985 Ranska vuokrasi viisi konetta Irakille, jossa ne palvelivat ennen Mirage F1 -toimituksia.
Laura Davies

Laura Davies (s. 5. lokakuuta 1963, Coventry, Englanti) on englantilainen ammattigolfaaja, jolla on pelioikeus sekä Yhdysvaltalaisella LPGA Tourilla että pääosin Euroopassa pelattavalla Ladies European Tourilla. Daviesille on myönnetty arvonimet OBE (1988) ja CBE (2000).
Amatööriura.
Laura Davies pelasi menestyksekkäästi Ison-Britannian maajoukkueessa amatöörivuosinaan. Hän voitti English Intermediate Championshipin (1983), Walesin avoimen lyöntipelimestaruuden (1984) , South Eastern Championshipin kahdesti (1983 ja -84) ja oli myös Ison-Britannian ja Irlannin Curtis Cup joukkueessa (1984). 
Ammattilaisena.
Davies siirtyi ammattilaiseksi vuonna 1985 Ladies European Tourille (LET), jossa hän on saavuttanut 38 voittoa. Vuosina 1985, 1986, 1992, 1996, 1999, 2004 ja 2006 Davies oli LET:n rahalistan kärjessä.
LPGA Tourin pelioikeuden Davies sai vuonna 1988, voitettuaan edellisenä vuonna US Women's Openin. Hän on voittanut yhteensä 20 LPGA Tourin osakilpailua, joista neljä niin sanottuja majoreita. Hän voitti rahalistan 1994 ja tuli toiseksi kahtena seuraavana vuonna. 1996 hän oli LPGA Tourin vuoden pelaaja, "Rolex Player of the Year".
Laura Davies on ainoa pelaaja, joka on osallistunut kaikkiin kymmeneen Solheim Cupiin (1990–2007).
Polos

Polos (400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen sofisti ja puhetaidon opettaja, joka tunnetaan lähinnä Platonin dialogista "Gorgias". Polos oli sofisti Gorgiaan oppilas. Hän oli kotoisin Akragaasta Sisiliasta ja opetti Ateenassa.
"Gorgiaassa" Polos katsoi mm., että hyvä ja oikeudenmukaisuus ovat eri asioita, että puhujilla on valtiossa eniten valtaa ja että vääryyden kärsiminen on pahempaa kuin sen tekeminen. Sokrates oli kaikissa näissä asioissa päinvastaista mieltä.
Bernardo O’Higgins

Bernardo O’Higgins (20. elokuuta 1778 Chillán, Chile – 24. lokakuuta 1842 Lima, Peru) oli chileläinen vapaustaistelija ja itsenäisen Chilen ensimmäinen valtionpäämies vuosina 1817–1823.
Elämäkerta.
Bernardo O’Higgins oli Ambrose O’Higginsin (1720–1801) avioton poika. Ambrose O’Higgins oli syntyjään irlantilainen, mutta oli siirtynyt Espanjan kuninkaan palvelukseen, koska uskoltaan katolilaisena hänellä ei ollut brittien hallitsemassa Irlannissa menestymisen mahdollisuuksia. Ambrose O’Higgins menestyikin lopulta loistavasti Espanjan hallitsemassa Etelä-Amerikassa, ja vuonna 1796 hänet nimitettiin Perun varakuninkaaksi (virallinen titteli oli ”Virrey y Capitán General del Reino del Perú y Presidente de la Real Audiencia de Lima”). 
Ambrose O’Higginsin poika Bernardo vietti lapsuutensa Chilessä äitinsä Isabel Riquelmen kanssa, joten isä näki poikaansa harvoin. Hän päätti kuitenkin rahoittaa pojalleen hyvän koulutuksen Englannin yliopistoissa. Bernardo O’Higgins sai Englannissa opiskellessaan vapaamielisiä ja vallankumouksellisia ajatuksia. Myöhemmin hän tapasi Espanjassa José de San Martínin ja ystävystyi tämän kanssa. 
Palattuaan vuonna 1802 Chileen O’Higgins ryhtyi johtamaan isältään perimiään maatiloja. Kun Chilessä alkoi vuonna 1810 Espanjan siirtomaavallan vastainen liikehdintä, hän otti siihen osaa innokkaasti. Hänet valittiin Chilen kansalliskongressiin, jossa hän vaati Chilelle täyttä itsenäisyyttä. Varakkaana miehenä hän kykeni varustamaan ratsuväkiyksiköitä. Hän myös asettui itse niiden johtoon.
Aseellinen kamppailu Chilen vapauttamiseksi Espanjan ylivallasta alkoi vuonna 1813, ja O’Higgins osoittautui taitavaksi ratsuväen johtajaksi. Alun menestys vaihtui kuitenkin pian tappioon, kun Espanjan kuninkaalle uskolliset joukot saivat täydennysjoukkoja Euroopasta. O’Higgins joutuikin vuonna 1814 pakenemaan Argentiinaan.
Argentiinassa O’Higgins käytti kolme vuotta uuden armeijan rakentamiseen. Lopulta hän lähti yhdessä kenraali José de San Martínin kanssa valloittamaan Chileä. Armeija joutui matkalla ylittämään Andien vuoriston. Tuota riskialtista ylitystä on usein verrattu kuuluisaan Hannibalin Alppien ylitykseen vuonna 218 eaa.
O’Higginsin ja José de San Martínin armeija selvisi Andien ylityksestä taistelukykyisenä ja saavutti helmikuussa 1817 suuren voiton Espanjan kuninkaan joukoista Chacabucon taistelussa. Voiton jälkeen O’Higginsille annettiin ylin valta Chilessä ja hänen johdollaan maa julistautui itsenäiseksi 12. helmikuuta 1818. Pari kuukautta myöhemmin kuninkaan joukot lyötiin Maipún taistelussa, millä Chilen itsenäisyys käytännössä varmistettiin.
O’Higgins yritti valtakaudellaan ajaa läpi erinäisiä vapaamielisiä uudistuksia muun muassa maanomistusoloihin ja uskonnonvapauteen. Tämä johti konfliktiin vaikutusvaltaisten suurmaanomistajien ja katolisen kirkon kanssa. Lopulta O’Higgins syrjäytettiin vallankaappauksessa vuonna 1823 ja hänet lähetettiin maanpakoon Peruun, missä hän vietti loppuelämänsä.
Santa María de Guadalupe

Santa María de Guadalupe on luostari Espanjassa, Cáceresin maakunnassa. Se oli alueen merkittävin luostari yli neljän vuosisadan ajan. Nyt se on Unescon maailmanperintökohde.
Luostari sai alkunsa 1200-luvulla, kun paikallinen lammaspaimen löysi Guadalupejoen rantapenkasta Madonnan patsaan. Patsas oli luultavasti piilotettu maurien valloituksen aikana vuoden 714 paikkeilla. Patsaan löytöpaikalle rakennettiin kappeli. Kuningas Alfonso XI arveli patsaan edessä rukoilemisen siivittäneen hänet merkittävän taistelun voittoon ja teki kappelista kuninkaallisen pyhiinvaelluskohteen. Vuonna 1389 siitä laajennettiin luostari.
Luostarin sairaalat ja lääketieteellinen koulu olivat kuuluisia, sen scriptoriumissa ja kirjastossa on monipuoliset kokoelmat ja monet tunnetut taiteilijat työskentelivät siellä.
Luostarilla on ollut monipuolinen yhteys Espanjan siirtomaihin Etelä- ja Keski-Amerikassa. Täällä Kolumbus kiitti Jumalaa Amerikan löytämisestä. Guadalupen neitsyt on Meksikon kansallispyhimys, joka on ilmestynyt meksikolaisille unessa ja jolle on pyhitetty suuri basilika.
1900-luvulla luostari siirtyi fransiskaaniveljeskunnan haltuun.
Väinö Hannikainen

Väinö Aatos Hannikainen (12. tammikuuta 1900 Jyväskylä – 7. elokuuta 1960 Kuhmoinen) oli suomalainen säveltäjä ja Helsingin kaupunginorkesterin sooloharpisti. Hän on P. J. Hannikaisen poika ja Ilmari, Arvo ja Tauno Hannikaisen veli.
Henkilöhistoriaa.
Väinö Hannikainen syntyi Pekka Juhani Hannikaisen ja Alli Hannikaisen perheeseen, johon kuuluivat jo veljet Lauri, Ilmari, Tauno ja Arvo sekä sisar Toini, joka menehtyi nuorena tulirokkoon. Pekka toivoi kaikista pojistaan muusikkoja, ja jokainen heistä sai musiikillisen alkeisopetuksensa kotona vanhemmiltaan. Musiikinopetus alkoi pojilla 4–5 vuoden iässä.
Lapsena Väinö oli sairaalloinen, minkä takia hän vaati vanhemmiltaan enemmän huolenpitoa kuin muut veljensä. Samojen arvioiden mukaan Väinö oli lapsena myös veljiään avomielisempi ja iloisempi. Väinö opiskeli Jyväskylässä pianonsoittoa, mutta ylioppilaaksi valmistuttuaan hän vaihtoi pianon harpunsoittoon. Näistä opinnoista valmistuttuaan Väinöstä tuli Kajanuksen orkesterin pitkäaikainen harpisti, ja vapaa-aikanaan hän alkoi säveltää laulu-, piano- sekä kamarimusiikkia. Robert Kajanus oli Pekka Hannikaisen nuoruudenystävä.
1950-luvulla Väinö Hannikainen alkoi valmistella isänsä Pekan elämäkertaa, mutta teos ei koskaan valmistunut.
Sävellyshistoriaa.
Väinö Hannikainen opiskeli Helsingissä, Berliinissä ja Pariisissa. Vuosina 1923–1957 hän oli Helsingin kaupunginorkesterin sooloharpisti.
Helsingin musiikkiopistossa sävellyksen, teoreettisten aineiden ja pianon ohella Väinö Hannikainen opiskeli myös urkujensoittoa. Helsingissä Aino Kajanuksen harpputaiteeseen tutustuttuaan hän havaitsi, että harppu oli hänen soittimensa. Opettajana hänellä toimi aluksi Aino Kajanus, sen jälkeen musiikkiopiston harppuluokalla Lilly Kajanus-Blenner. Harpputaiteilijana Väinö edistyi nopeasti ja saavutti soittimensa mestarillisen teknillisen ja taiteellisen hallinnan. Opintojen täydennys tapahtui Berliinissä 1921–1923 sekä myöhemmin useilla matkoilla Pariisissa. Väinö esiintyi Suomessa monilla kiertueilla harpistina, mutta myös pianistina, veljensä Ilmarin säestäjänä. Solistina hän esiintyi Berliinissä ja Pariisissa. Helsingin Kaupunginorkesterin sooloharpistina hän toimi 1923–1957.
Väinö Hannikaisen tuotantoon kuuluu muun muassa baletti "Onnen linna", yksi sinfoninen runo, kamariooppera "Aino", harppusonaatti 1919, ensimmäinen suomalainen harppukonsertto 1922, variaatioita harpulle ja orkesterille, näytelmä- ja elokuvamusiikkia sekä suuri määrä kantaatteja ja yksinlauluja. Väinöä on teostensa perusteella analysoitu säveltäjäluonteeltaan herkkävaistoiseksi lyyrikoksi sekä melodikoksi, ja hänen sointunsa koettiin rikkaiksi ja ilmekkäiksi sekä orkesteriteoksissa hienostuneeksi ja monipuoliseksi. Väinö sai director musices -arvonimen vuonna 1952. Hän oli myös Suomen Tanssitaiteilijain Liito kunniajäsen.
Väinö Hannikainen kuoli sydänhalvaukseen huvilalla Kuhmoisissa (Aavarannassa) 60 vuoden iässä.
FMA IA 58 Pucará

FMA IA 58 Pucará on Argentiinassa valmistettu potkuriturbiinikäyttöinen maataistelulentokone. Sitä valmisti Fábrica de Aviones Córdoba -lentokonetehdas, joka on nykyisin Lockheed Martinin tytäryhtiö. Kone on tarkoitettu vastarintaliikkeiden vastaiseen lentotoimintaan. Pieniltä lentokentiltä toimimaan suunnitellun koneen ensilento lennettiin 20. elokuuta 1969. Valmistusmäärä oli noin 150–160 kappaletta. Sitä käytettiin myös Falklandin sodassa brittejä vastaan korvaamaan torjuntahävittäjiä, mutta heikoin tuloksin; suuri osa koneista tuhottiin jo maassa.
Käyttäjät.
Argentiinan, Kolumbian, Sri Lankan ja Uruguayn ilmavoimat.
Ankkapurha

Ankkapurha, vanh. Ankapora eli Ankoper, eli Anjalankoski on Kymijoen koski Kouvolan kaupungissa Anjalan ja Inkeroisten välissä. Vuosina 1975–2008 olemassa olleen Anjalankosken kaupungin nimi on peräisin kosken toissijaisesta nimestä. Nykyisin Ankkapurha on valjastettu sähköntuotantoon. Kemijoki Oy:n omistamien Anjalankosken (rak. 1983) ja Inkeroisten vesivoimalaitosten (rak. 1922, uudistettu 1994) teho on 22,7 MW ja 17,0 MW. Vuotuinen sähköntuotanto on 130 ja 80 GWh. Voimalaitosten pudotuskorkeus on 9,7 metriä. 
Kymenlaakson ensimmäinen puuhiomo perustettiin Ankkapurhan itärannalle vuonna 1872. Anjalan kosken rannalle rakennettiin vuonna 1887 A. M. Hedbäckin suunnittelema Tampellan kartonkitehdas. Kartonkitehdasta uusittiin 1921–1922. Samalla valmistui myös uusi vesivoimalaitos, jonka suunnittelijat olivat Sigurd Frosterus ja Ole Gripenberg. Ankkapurhan itärannalla on Stora Enson paperitehdas.
Alueella sijaitsee myös Ankkapurhan teollisuusmuseo. Museo rakentuu vuodelta 1897 peräisin olevan Suomen ensimmäisen jatkuvatoimisen Füllner-merkkisen kartonkikoneen ympärille. Museossa on myös nähtävillä läheisen 1920-luvulla rakennetun vesivoimalan alkuperäiset generaattorit.
1800-luvun alkupuolella Ankkapurha oli tunnettu kalaisana lohikoskena, jonne lohi nousi merestä kutemaan. Sittemmin lohi katosi Kymijoesta alajuoksun patojen takia, mutta siirtoistutusten avulla lohi palautettiin Kymijokeen. Nykyään vaelluskalat pääsevät taas nousemaan aina Ankkapurhan padolle asti Koivukosken ja Korkeakosken (2016) kalateitä pitkin. Ankkapurhan alapuolinen alue kuuluu Keski-Kymen erityiskalastuslupa-alueeseen. Taidemaalari Ferdinand von Wright on ikuistanut Ankkapurhan maiseman Anjalankoski-öljyvärimaalaukseensa vuonna 1867. Ankkapurhan länsirannalla on Anjalan kartano, joka toimi museona vuoteen 2012 asti. Aikaisemmin kartano oli Wreden suvun hallinnassa.
Ankkapurhan itärannalta on löydetty kivikautinen asuinpaikka, joka ajoittuu varhaiskampakeraamiselle ajalle.
Christer Boucht

Christer Boucht [bukt] (4. marraskuuta 1911 Vaasa – 21. toukokuuta 2009 Vaasa) oli vaasalainen asianajaja ja arktisten alueiden tutkimusmatkailija. Koulutukseltaan hän oli oikeustieteen lisensiaatti.
Bouchtin vanhemmat olivat hovioikeudenneuvos Harald Boucht ja Beda Irene Finnilä. Christer Boucht perusti vuonna 1941 Vaasaan "Asianajotoimisto Christer Bouchtin". Toimiston nimeksi tuli vuonna 1961 "Asianajotoimisto Boucht &amp; Nikula", kun lakitieteen lisensiaatti Martti Nikula tuli toimiston osakkaaksi. Christer Boucht oli mukana toimistossa aina tammikuuhun 2000 saakka, jolloin hän jäi eläkkeelle.
Boucht osallistui kunnallispolitiikkaan Vaasan kaupunginvaltuustossa vuodesta 1947 vuoteen 1990 sekä ajoittain myös kaupunginhallituksessa.
Boucht oli ensimmäisen suomalaisen Grönlannin halki hiihtäneen retkikunnan jäsen vuonna 1966. Tämän jälkeen hän liikkui 30 vuoden ajan tutustumassa muun muassa lähes kaikkiin arktisen alueen eskimokansoihin. Lisäksi hän hiihti myös Etelämantereella.
Boucht osallistui aktiivisesti Suomen arktisen klubin toimintaan vuosikymmenien ajan, ja hänet kutsuttiin klubin kunniajäseneksi vuonna 2002.
Bouchtin kolmesta lapsesta kaksi on juristeja: asianajaja Peter Boucht (s. 1941) ja käräjätuomari Gunilla Boucht (s. 1945).
Camargue

Camargue on Etelä-Ranskassa Arlesista etelään sijaitseva kosteikkoalue, jonka rajaavat Välimeri sekä Rhônejoen kaksi pääsuuhaaraa, itäinen "Grand Rhône" ja läntinen "Petit Rhône". 
930 km² laajuinen Camargue on läntisen Euroopan suurin suisto. Se muodostuu pääasiassa soista, järvistä ja lammikoista. Camargue on merkittävä lintualue, ja siellä esiintyy runsaasti flamingoja. Lintujen lisäksi kosteikot ovat suosiollisia runsaslukuisille hyttysille.
Varsinainen Camargue kuuluu hallinnollisesti Bouches-du-Rhônen departementtiin. Departementin länsirajana on Petit-Rhône. Kosteikkoalue ulottuu kuitenkin myös Petit-Rhônen länsipuolelle, Gardin departementin alueelle.
Camargue on suurelta osin asumatonta tai harvaan asuttua. Suurin osa siitä, 820 neliökilometrin laajuinen alue on vuonna 1972 muodostettu luonnonpuistoksi. Merkittäviä asutuskeskuksia ovat vain Arles alueen pohjoisrajalla Rhônen haarautumiskohdassa sekä Saintes-Maries-de-la-Mer ja Salin-de-Giraud Välimeren rannalla.
Osa soista on patoamalla muutettu marskimaiksi, joissa viljellään laajalti muun muassa riisiä. Alue tuottaa nykyisin noin neljäsosan Ranskassa kulutetusta riisistä.
Camarge tunnetaan valkoisista camarguenhevosistaan ja mustista naudoistaan.
Anjalan VPK

Anjalan VPK, Anjalan vapaaehtoinen palokunta ry, toimii sopimuspalokuntana Kouvolassa 2 000 asukkaan Anjalan taajamassa.
Anjalan VPK on perustettu 7. lokakuuta 1894. Nykyisin Anjalan VPK:n hälytysosastossa toimii noin 50 jäsentä, nuoriso-osastossa 90 jäsentä ja harrastusosastossa yli 80 jäsentä.
Inkeroinen (Kouvola)

Inkeroinen on taajama Kouvolassa, entisen Anjalankosken kaupungin alueella. Inkeroinen sijaitsee nykyisen Kouvolan kaupungin eteläosassa Kymijoen itärannalla vastapäätä entisen Anjalan pitäjän kirkonkylää.
Tilastokeskuksen mukaan Inkeroisten tilastollisessa taajamassa, joka käsittää myös Anjalan kirkonkylän, oli vuoden 2022 lopussa 4 441 asukasta.
Inkeroisten taajamaa ympäröi Inkeroisten kaupunginosa sekä Inkeroisten tilastoalue, joista jälkimmäiseen kuuluu myös Anjala ja Marinkylä.
Väestö.
Väestönkehitys.
Vuosien 1980 ja 1985 väkiluvut sisältää silloisten Inkeroisten ja Anjalan taajamien yhteenlasketut väkiluvut. Taajamat kasvoivat yhteen 1980-luvun loppupuolella ja nimeksi tuli Inkeroinen.
Historia.
Inkeroinen kuului ennen teollisuustaajaman syntyä Sippolan pitäjän Mämmälän kylään. Nimi Inkeroinen tuli käyttöön kylään syntyneen puuhiomon ja paperitehtaan mukaan, jotka perustettiin sen nimisen maakirjatalon maille vuonna 1872. Taajama kuului Sippolaan Anjalankosken kauppalan perustamiseen saakka vuonna 1975 ja Anjalankoskeen vuoden 2009 Kouvolaan liittämiseen saakka. Sillä on myös epävirallinen ruotsinkielinen nimi "Ingerois".
Liikenneyhteydet.
Kotkan radan Inkeroisten rautatieasemalta on henkilöjunayhteys Kouvolaan ja Kotkaan. Inkeroisten linja-autoasemalta pääsee Anjalan ja Porvoon kautta Helsinkiin.
Teollisuus.
Inkeroisissa on Stora Enson Anjalankosken tehtaat.
Palvelut.
Inkeroisissa on tori, kolme kauppaa (S-Market, Lidl, Tokmanni), Alko, kirjasto, partureita, uimahalli ja jäähalli, jossa kylän jääkiekkoseura Aakoo pelaa. Taajamassa sijaitsevat lisäksi mm. pizzeria. Inkeroisten vastaanottokeskus toimi Hotelli Kantrin entisissä tiloissa Inkeroisten keskustassa 2016-2018. Toimintaa ylläpiti Hoivapalvelu Metsätähti Oy.
 Inkeroisiin valmistui kesällä 2025 monitoimitalo, jossa toimii muun muassa peruskoulu, päiväkoti ja kirjasto. 
Inkeroisissa sijaitsee myös Kymenlaakson Opisto, joka on visuaalisiin aloihin erikoistunut kansanopisto sekä entisen Anjalankosken kaupungin alueella toimiva kansalaisopisto.
Olkapääohjus

Olkapääohjus (, MANPADS tai MPADS) on maasta ilmaan laukaistava ilmatorjuntaohjus, jota pystyy käyttämään yksi henkilö. Maailmassa lasketaan olevan 500 000 olkapääohjusta, joista osa on vastarintaliikkeillä. Alun perin Yhdysvallat ja Neuvostoliitto kehittivät olkapääohjukset maahanlaskujoukkojen ja merijalkaväen suojaksi. Olkapääohjuksilla on ammuttu alas satoja helikoptereita Israelin ja arabien välisissä sodissa, Afganistanin sodassa ja Irakin sodassa. Yhdysvaltalaiset ovat menettäneet enemmän kuin sata helikopteria 2003–2008 Irakissa, josta suuri osa on pudotettu olkapääohjuksella.
Olkapääohjusten torjumiseksi on yritetty kehittää helikoptereille ja sotilaskuljetuslentokoneille suojajärjestelmiä. Olkapääohjuksilla on viidessä tapauksessa uhattu tai aiottu uhata matkustajalentokoneita.
Käsite "Man-portable air-defense system" on olkapäältä laukaistavaa ohjusta laajempi, koska osa yhden henkilön käytettävissä olevista lähi-ilmatorjuntaohjuksista laukaistaan istualtaan jalustalta, ei olkapäältä.
Ryszard Kukliński

Ryszard Jerzy Kukliński (13. kesäkuuta 1930 Varsova – 11. helmikuuta 2004 Tampa, Florida) oli puolalainen eversti ja kylmän sodan aikainen vakooja, joka toimitti CIA:lle 35 000 sivua salaisia Varsovan liittoa koskevia tietoja vuosina 1971–1981. Hän toimi myös "Puolan kriisi"n aikaan 1980–1981, aikana jolloin Solidaarisuus-liike nosti vahvasti päätään.
Eversti Kukliński sai kotimaassaan kuolemantuomion poissaolevana, vuonna 1984. Se kuitenkin kumottiin kommunistisen hallinnon kaaduttua. Kukliński vieraili vielä entisessä kotimaassaan vuonna 1998.
Lasse Laaksonen

Lasse Antero Laaksonen (s. 20. heinäkuuta 1968 Helsinki) on suomalainen historiantutkija ja -opettaja. Hän on erikoistunut sotahistoriaan. Laaksonen on filosofian tohtori ja dosentti kolmessa eri yliopistossa. Hän ohjaa väitöskirjantekijöitä ja opettaa lähinnä Helsingin yliopistossa.
Laaksonen on valmistunut Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi 1996, filosofian lisensiaatiksi 1998 ja filosofian tohtoriksi 1999. Hän on ollut vuodesta 2003 Maanpuolustuskorkeakoulussa Suomen sotahistorian dosentti. Samoin vuodesta 2003 hän on ollut Itä-Suomen yliopistossa sotahistorian dosentti ja Helsingin yliopistossa Suomen ja Skandinavian historian dosentti vuodesta 2005. 
Hän on opiskellut vuonna 2007 Yhdysvalloissa United States Military Academyssa West Pointissa.
Laaksonen on tullut tunnetuksi sotahistorian kipupisteiden käsittelijänä, tabujen ja myyttien murtajana. Jo hänen väitöskirjansa talvisodasta herätti paljon keskustelua. Teos Mannerheimin ja kenraalien henkilösuhteista ja niiden vaikutuksesta johtamiseen pureutui sotilasylijohdon ristiriitoihin. Laaksonen sai teoksen ansiosta ensimmäisen Suomen Marsalkka Mannerheimin perinnesäätiön sotahistorian palkinnon vuonna 2006.
Laaksosen teos "Viina, hermot ja rangaistukset – sotilasylijohdon henkilökohtaiset ongelmat 1918–1945" oli vuonna 2017 ehdolla sekä vuoden tiedekirjaksi että vuoden historiateokseksi. Laaksonen on kirjoittanut lukuisia artikkeleita myös muista historian aihealueista, analysoinut henkilösuhteiden ja johtamisen vuorovaikutusta muun muassa yrityksissä ja poliittisessa elämässä sekä esiintynyt useissa kansainvälisissä seminaareissa.
Marko Tikka

Marko Tikka (s. 20. lokakuuta 1970 Joutseno) on suomalainen filosofian tohtori, historiantutkija sekä Suomen historian dosentti Tampereen yliopistossa. Tikka on työskennellyt Tampereen yliopiston historiatieteen laitoksella vuodesta 2003 lähtien tutkimus- ja opetustehtävissä. Hän on tutkinut muun muassa vuoden 1918 sisällissodan ja sitä seuranneiden vuosien väkivaltaa sekä suomalaista populaarikulttuuria, kuten harmonikan soittaja Viljo Vesteristä sekä tanssiorkesteri Dallapéta. 
Tikan vuonna 2004 ilmestynyt väitöskirja "Kenttäoikeudet" käsitteli sisällissodan valkoista ja punaista terroria. Hän on julkaissut myös kaksi sisällissotaa käsittävää tietokirjaa. "Valkoisen hämärän maa" on ensimmäinen yleisesitys välittömästi sisällissotaa seuranneiden vuosien poliittisista väkivallanteoista. "Terrorin aika" paljastaa, että ”lentävien osastojen” puhdistustoimet olivat valkoisten esikunnan tiedossa. Tikka on kirjoittanut myös Viljo Vesterisen elämäkerran ja tutkinut suomalaisen populaarimusiikin kehitystä vuosien 1925–1955 välisenä aikana.
Tikka sai vuoden 2017 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon yhdessä Oula Silvennoisen ja Aapo Roseliuksen kanssa suomalaista fasismia käsittelevästä vuonna 2016 julkaistusta teoksesta "Suomalaiset fasistit. Mustan sarastuksen airuet".
Gal Costa

 
Gal Costa (26. syyskuuta 1945 – 9. marraskuuta 2022) oli brasilialainen laulaja, joka oli yksi tropicália-liikkeen tunnetuimmista jäsenistä.
Gal Costa syntyi 1945 Salvadorin kaupungissa. Hän aloitti 1964 ammattilaislaulajana ja julkaisi 1967 ensimmäisen albuminsa, "Domingon". Albumi edusti bossa novaa, joka oli tuolloin suosittu sekä Brasiliassa että muualla maailmassa.
Costa oli jo nuoruudessaan tavannut tropicália-liikkeen johtohahmoihin kuuluneet Caetano Veloson ja Gilberto Gilin. Heidän musiikillinen yhteistyönsä alkoi vuonna 1964, ja Veloso oli mukana myös Costan debyyttialbumilla. Vuonna 1967 puolestaan julkaistiin "Tropicália ou Panis et Circensis", jossa oli mukana Costan, Veloson ja Gilin lisäksi muun muassa Tom Zé ja Os Mutantes. Tropicália oli vastakulttuurinen liike, joka oli syntynyt vastustamaan Brasilian sotilasdiktatuuria.
Costa oli itseoppinut laulaja ja kertoi laulaneensa tunteella. Hänen juuret olivat bossa novassa, mutta 1960-luvun lopulla hänen laulutyylinsä kehittyi entistä selvemmin omaperäiseen suuntana. Hän oli 1968 mukana Veloson levyllä ja julkaisi 1969 itse albumit "Gal" ja "Gal Costa". Niissä Costan tyyli oli yhdistelmä brasilialaista popmusiikkia, psykedeelistä rockia ja avantgardea. Veloso ja Gil joutuivat pakenemaan Brasiliasta vuonna 1968. Costa jäi Brasiliaan, missä jatkoi Veloson ja Gilin kappaleiden esittämistä.
Costa jatkoi uraansa 1970-luvulla erityisesti niin sanotun música popular brasileiran parissa. Hänen konserttitallennetta "Gal a Todo Vapor" (1971) ja studioalbumia "Índia" pidetään tyylin klassikkoina. Costan ura jatkui 2020-luvulle saakka, ja esimerkiksi vuonna 2021 hän julkaisi albumin, jossa hän lauloi duettoja muun muassa Rodrigo Amaranten, Seu Jorgen, Jorge Drexlerin ja Zeca Veloson kanssa. Costa joutui keskeyttämään syyskuussa 2022 kiertueen, kun häneltä leikattiin kyhmy nenäontelosta.
Costa kuoli marraskuussa 2022.
Maria Bethânia

Maria Bethânia eli Maria Bethânia Vianna Telles Veloso (s. 18. kesäkuuta 1946 Santo Amaro, Purificação, Bahia, Brasilia) on brasilialainen laulaja. Hänen veljensä on Caetano Veloso.
Hän aloitti uransa 1964 Rio de Janeirossa show’ssa "Opinião". Vahvan äänen ja dramaattisten tulkintojen ansiosta, häntä pidetään yhtenä tärkeimmistä brasilialaisista laulajista, ja samalla hän on maan naislaulajista kaikkien aikojen toiseksi parhaiten myynyt yli 26 miljoonalla albumillaan.
Renkomäki

Renkomäki on Lahden kaupunginosa noin 5–7 kilometriä keskikaupungin eteläpuolella. Alueen maisemaa leimaa korkea hiekkaharju, josta on otettu soraa. Kasvavan pientaloasutuksen ohella kaupunginosaan sijoittuu autoliikkeitä, bensiinin jakelupiste ja rautakauppa sekä tullin toimitilat. Renkomäki kuului aikaisemmin Orimattilaan, mutta se pakkoliitettiin Lahteen vuonna 1956.
Helsinki-Lusi-moottoritien osuudella valtatie 4:stä erkanevat Renkomäessä eritasoliittymät Lahteen sekä seututie 167:n reitille Orimattilan keskustan ja Myrskylän kautta Loviisan Koskenkylään. Lisäksi Renkomäeltä lähtee seututie 296 Lahden Ala-Okeroisten kautta Hollolan Salpakankaalle.
Renkomäen pikavuoropysäkiltä 88 kilometrin matka linja-autolla Helsingin Viikkiin kestää nopeimmillaan noin tunnin ja 98 kilometrin matka Helsingin Kamppiin noin tunnin ja 15 minuuttia.
Yhdistystoimintaa edustaa Renkomäellä vapaaehtoinen palokunta, joka on perustettu 1947. Lahden kaupunginkirjasto korjasi Renkomäen sivukirjaston ja järjesti kirjaston nimestä yleisökilpailun. Sen nimeksi tuli Renki.
Bussiyhteydet: Renkomäen kautta kulkee linja 7 (Ämmälä - Karisto) 
Renkomäen aluetta on merkitty Päijät-Hämeen liiton 2014 maakuntakaavaan keskustatoimintojen alakeskukseksi ca7:nä. 
Kaupungin palvelut.
Renkomäellä toimii 90 päivähoitopaikan Renkomäen päiväkoti Lakkitehtaantie 3:ssa, jonne pääsee linja-autovuorolla 89. Alueella on myös Renkomäen kirjasto.
Secret of the Runes

Secret of the Runes on sinfonista metallia soittavan Therionin musiikkialbumi, joka julkaistiin vuonna 2001. Se käsittelee skandinaavista mytologiaa.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet "Johnsson-Karlsson" paitsi ”Ginnungagap” "Niemann-Johnsson-Karlsson.
Digipak-julkaisu.
Tällä versiolla on kaksi lisäkappaletta:
Rajoitettu painos.
Levyn rajoitetulla painonksella on niin ikään kaksi bonuskappaletta:
Riimut.
Kannessa ja vihossa esiintyvät riimut ovat skandinaavisia riimuja, vanhempaa Fuþark -aakkostoa. Takakannessa kullekin kappaleelle on annettu oma riimunsa:
Levyn nimi on kirjoitettu kanteen vanhemmalla Fuþark-kirjaimistolla seuraavasti:
ᛇᛖᚲᚱᛖᛏ ᛟᚠ ᚦᛖ ᚱᚢᚾᛖᛇ
ja se kuuluu translitteroituna "”sekret of þ(th)e runes”".
Basse Santa Su

Basse Santa Su (joskus pelkkä Basse) on kaupunki Gambiassa. Se on Upper Riverin alueen pääkaupunki ja sijaitsee Fuladu Eastin alueella, Gambiajoen etelärannalla, 396 kilometrin päässä Banjulista. Asukasluku oli 9 265 vuonna 1993 ja 14 856 vuonna 2006.
Carl Jungebrand

Carl Jungebrand (s. 1. lokakuuta 1964) on suomalainen koripalloerotuomari. Suomessa SM-koriksessa hänet on valittu vuoden tuomariksi viisi kertaa peräkkäin vuosina 1987–1991.
Jungebrand on tuominnut kansainvälisiä otteluita MM- (1990, 1994, 2006, 2010), olympia- (1988, 1996, 2000, 2008, 2012) ja EM-tasolla (kuusi kertaa, kolmasti loppuottelussa). Hän tuomitsi vuoden 2006 MM-kilpailujen loppuottelun. 
Jungebrand on ollut tuomitsemassa viidessä Olympialaisten koripalloturnauksessa neljällä eri vuosikymmenellä. Pekingin Olympiaturnauksessa hän toimi päätuomarina Kiinan ja Yhdysvaltain välisessä alkusarjan ottelussa, joka oli ennakkoarvioiden mukaan noin miljardilla katsojalla kaikkien aikojen seuratuin koripallo-ottelu. Jungebrand oli myös yksi kolmesta tuomarista, joka pääsi tuomitsemaan Espanjan ja Yhdysvaltain välisen loppuottelun Pekingissä. Hän vihelsi Euroliigan pelejä vuoteen 2012 saakka. 
Jungebrand aloitti vuonna 2013 kansainvälisessä koripalloliitossa FIBA:ssa erotuomarijohtajana.
Tammikuussa 2016 Jungebrand palkittiin Suomen Urheilugaalassa Vuoden Urheiluvaikuttajana.
Bach Alto Cantatas

Bach Alto Cantatas on mezzosopraano Monica Groopin resitaalilevy joka julkaistiin vuonna 1998. Yhdessä Keski-Pohjanmaan kamariorkesterin ja sen johtajan Juha Kankaan kanssa nauhoitettu levy sisältää kolme J.S. Bachin kantaattia, järjestysnumeroiltaan 35 "(Geist und Seele wird verwirret)", 169 "(Gott soll allein mein Herze haben)" ja 170 "(Vergnügte Ruh, beliebte Seelenlust)". Yleisradion musiikkiosasto valitsi sen vuoden levykseen 1998.
1. Aaria "Vergnügte Ruh, beliebte Seelenlust" - 6.22&lt;br&gt;
2. Resitatiivi "Die Welt, das Sündenhaus" - 1.15&lt;br&gt;
3. Aaria "Wie jammern mich doch die verkehrten Herzen" - 6.56&lt;br&gt;
4. Resitatiivi "Wer sollte sich demnach wohl hier zu leben wünschen" - 1.04&lt;br&gt;
5. Aaria "Mir ekelt mehr zu leben" - 5.43&lt;br&gt;
6. Sinfonia - 5.33&lt;br&gt;
7. Aria - "Geist und Seele wird verwirret" - 7.30&lt;br&gt;
8. Resitatiivi - "Ich wundre mich" - 1.26&lt;br&gt;
9. Aaria - "Gott hat alles wohlgemacht" - 3.33&lt;br&gt;
10. Sinfonia - 3.36&lt;br&gt;
11. Resitatiivi "Ach, starker Gott" - 1.06&lt;br&gt;
12. Aaria "Ich wünsche nur, bei Gott zu leben" - 3.06&lt;br&gt;
13. Sinfonia - 7.43&lt;br&gt;
14. Arioso ja resitatiivi "Gott soll allein mein Herze haben" - 2.28&lt;br&gt;
15. Aaria "Gott soll allein mein Herze haben" - 6.31&lt;br&gt;
16. Resitatiivi "Was ist die Liebe Gottes?" - 0.45&lt;br&gt;
17. Aaria "Stirb in mir, Welt und alle deine Liebe" - 5.08&lt;br&gt;
18. Resitatiivi "Doch meint es auch dabei" - 0.25&lt;br&gt;
19. Koraali "Du süsse Liebe, schenk und deine Gunst" - 0.48&lt;br&gt;
Õ

Õ (õ) on koltansaamessa, virossa, võrossa, portugalissa ja vietnamissa käytettävä kirjain.
Virossa se ääntyy vokaaliäänteenä ja koltansaamessa melko samantyyppisenä vokaalina sekä portugalissa nasaalivokaalina ). Vietnamissa merkki viittaa äänteeseen narisevalla äänellä (. Äänteen tildellä merkittävä tooni on nouseva ja siinä esiintyy glottaalinen tauko, jonka jälkeen nouseva tooni jatkuu.
Õ on viron kirjaimiston 27. kirjain. Aikaisemmin sitä merkittiin Ö-kirjaimella, mutta 1800-luvun alussa Otto Wilhelm Masing otti käyttöön Õ-kirjaimen estääkseen sekaannukset useiden homonyymien välillä ja osoittaakseen selvästi kuinka ääntää sana.
Sormijatkaminen

Sormijatkamista käytetään sahatavaran jatkamisen sekä puusepänteollisuudessa esimerkiksi virheettömän sahatavaran valmistamiseen lyhyemmistä kappaleista. 
Sormijatkamiseen kehitettyjen linjojen pääosat:
Sormijatkaminen tapahtuu jyrsinnän ja liimanlevityksen jälkeen, sahatavaramittainen raaka-aine liimataan yhteen puristamalla, ja valmis liimattu aihio katkaistaan tarvittavaan määräpituuteen vasta sen jälkeen. Liimauksessa käytetään yleensä polyuretaaniliimaa, joka on 1-komponenttinen läpikuultava liima. Rakennesahatavaran jatkamiseen käytetään fenoli-resorsinolihartsiliimaa, jolloin puristusolosuhteilla on vaikutusta sauman lujuuteen. Rakennetarkoituksiin käytettäessä valmistettava normien mukaan. Myös vaneria voidaan jatkaa sormiliitoksilla (yleensä vinoliitos).
Djavan

Djavan (s. 27. tammikuuta 1949 Alagoas, Brasilia) on brasilialainen MPB-laulaja ja -sanoittaja. Djavan yhdistää perinteisiä eteläamerikkalaisia rytmejä populaarimusiikin kanssa.
Historia.
Djavan syntyi köyhään perheeseen Maceióssa, Koillis-Brasiliassa. Hän muodosti Luz, Som, Dimensão -yhtyeen. 1973 Djavan muutti Rio de Janeiroon ja aloitti laulamisen paikallisissa yökerhoissa. Lukuisiin festivaaleihin osallistumisen jälkeen hän saavutti huomiota ja äänitti albumin "A Voz, o Violão e a Arte de Djavan" 1976. Albumi sisältää laulun "Flor de Lis", josta syntyi yksi hänen tunnetuimmista hiteistä. Myöhemmät albumit sisältävät muita musiikillisia vaikutteita, afrikkalaista musiikkia ja muita perinteisiä hittejä kuten "Açaí", "Sina" ja "Samurai". Hänen tunnetuimpia sävellyksiään ovat "Meu Bem Querer", "Oceano", "Faltando um Pedaço", "Esquinas", "Seduzir", "Pétala", "Lilás", "A Ilha", "Fato Consumado", "Álibi", "Azul", "Cigano" ja "Serrado".
Klaus-Jürgen Wrede

Klaus-Jürgen Wrede (s. 1963) on saksalainen lautapelisuunnittelija, jonka tunnetuin luomus on muun muassa Spiel des Jahres -palkinnon voittanut "Carcassonne" vuodelta 2000.
Wrede syntyi vuonna 1963 musiikinopettajien perheeseen Meschedessä. Hän on opiskellut Kölnin yliopistossa musiikkia ja teologiaa. Hän asuu lähellä Kölniä ja opettaa musiikkia ja teologiaa.
Vainikkala

Vainikkala on Lappeenrannan kylä. Siellä on Venäjälle suuntautuvan rautatieliikenteen Suomen puolella oleva viimeinen rautatieasema. Matkaa Lappeenrannan keskustasta Vainikkalaan on noin 30 kilometriä.
Vainikkalassa asuu 529 asukasta. Kaupunginosassa on ollut muun muassa kauppa, asiamiesposti, kirjasto, terveysasema ja ravintola. Ukrainan sodan alkamisen jälkeen kylän viimeinen ravintola suljettiin.
Vainikkalassa on myös Telkjärven alue, missä on havaittu 239 lintulajia. Harvinaisempia lintuja ruskosuohaukka, sääksi sekä kaulushaikara.
Vainikkalan kylässä ilmestyi kerran kuussa oma lehti "Uutis-Vainikkala", jota sai ostaa irtonumeroina tai tilata kotiin. Viimeinen numero ilmestyi 23.2.2018.