Aspartaami

Aspartaami on keinotekoinen makeutusaine, joka muistuttaa maultaan sakkaroosia mutta on sitä noin 100–200 kertaa makeampaa. Aspartaamia käytetään yleisesti sokerittomissa makeissa tuotteissa, kuten limonadeissa ja makeisissa. Aspartaami hajoaa korkeassa lämpötilassa, joten se soveltuu vain rajoitetusti paistettavien tai keitettävien tuotteiden, kuten leivonnaisten ja jälkiruokien valmistukseen. Kemialliselta rakenteeltaan aspartaami on aminohappojen asparagiinihapon ja fenyylialaniinin dipeptidin metyyliesteri.
Aspartaamia syntetisoi ensimmäistä kertaa James Schlatter vuonna 1965, ja Yhdysvaltain elintarvike- ja lääkevirasto FDA hyväksyi sen vuonna 1974 rajoitetusti elintarvikekäyttöön. Euroopan unionin alueella aspartaamia on saanut käyttää vuodesta 1994.
Historia.
G. D. Searle &amp; Co:lla työskennellyt James Schlatter huomasi aspartaamin makeuden vuonna 1965. Kehittäessään lääkettä mahahaavan hoitoon Schlatter kaatoi vahingossa aspartaamia sormilleen. Schlatter arveli, että aine on vaaratonta ja jatkoi työtään pesemättä käsiään. Myöhemmin hän kostutti sormeaan nostaakseen papereita pinosta ja huomasi silloin aineen makeuden.
Tämän jälkeen yhtiössä kokeiltiin satoja muokattuja versioita aspartaamista, mutta mikään niistä ei ollut ominaisuuksiltaan alkuperäisen veroinen. Aineen havaittiin olevan taloudellista valmistaa ja hyvänmakuista, ja sen toksisuus oli erittäin pieni. Yhtiö haki ja sai aineelle patentin. Patentti umpeutui vuonna 1992, joten nykyään aspartaamia ja sen valmistustekniikkaa saavat käyttää muutkin valmistajat.
Hyväksymisprosessi.
Searle haki 1973 Yhdysvaltojen elintarvike- ja lääkevirasto FDA:lta hyväksyntää aspartaamin käyttämiseksi makeutusaineena. Searlen omien tutkimusten mukaan se oli turvallista, ja seuraavana vuonna se sai luvan makeutusaineen käyttöön kuivissa elintarvikkeissa. Hyväksynnästä kuitenkin valitettiin, koska John Olney epäili vuonna 1971 tekemiensä eläinkokeiden perusteella aspartaamissa käytetyn asparagiinihapon aiheuttavan aivovaurioita, ja koska aine oli vaarallinen fenyyliketonuriaa sairastaville.
FDA alkoi tutkia asiaa, ja vuonna 1976 FDA:n tutkimusryhmän raportti havaitsi Searlen tutkimusten olleen muun muassa huolimattomasti suoritettuja ja epätarkasti analysoituja. Raportin johdosta FDA pyysi oikeusministeriötä aloittamaan syyteharkinnan siitä, oliko Searlea aihetta syyttää tutkimustulosten väärentämisestä ja olennaisten tulosten salaamisesta. Syyteharkinta ei kuitenkaan edennyt, koska asiaa käsitelleet pohjois-Illinois'n valtionsyyttäjät Samuel Skiner ja William F. Conlon palkattiin Searlen lakiasioita hoitaneeseen Sidley &amp; Austin -asianajotoimistoon.
Seuraavina vuosina aspartaamin hyväksynnästä kiisteltiin FDA:n sisällä. FDA:n silloinen pääjohtaja kokosi lautakunnan pohtimaan aspartaamin hyväksymistä. Vuonna 1981 lautakunta lausunnossaan päätyi vaatimaan lisätutkimuksia, eikä hyväksynyt aspartaamin käyttöä elintarvikkeissa. Paneelin päätöksestä valitettiin, ja asia tuli FDA:n pääjohtajan päätettäväksi. FDA:n tuore pääjohtaja Arthur Hull Hayes kuitenkin päätti hyväksyä aspartaamin vastoin lautakunnan suositusta. Hull perusteli päätöstään lautakunnan tutkimuksessa olleilla virheillä ja sillä, että lausunnon jälkeen valmistunut japanilaisen aspartaamivalmistaja Ajinomoto Co:n tekemä tutkimus osoitti aineen turvalliseksi. Hyväksynnän yhteydessä FDA kuitenkin määräsi, että aspartaamia sisältävissä tuotteissa pitää olla varoitus niiden sisältämästä fenyylialaniinista.
Aspartaamia on tutkittu jatkuvasti sen käytön hyväksynnän jälkeenkin, ja sen käytöstä ja terveysvaikutuksista on kiistelty. Useimmat huolet kuitenkin jäivät taakse FDA:n ja Kansanterveysvirasto CDC:n tutkittua useita aspartaamiin liittyviä valituksia ja tultua siihen tulokseen, että aineen käyttö on turvallista. Tähän johtopäätökseen liittyi vuonna 1985 Yhdysvaltojen suurin lääkäriliitto American Medical Association (AMA). Aspartaami on sen jälkeen hyväksytty elintarvikekäyttöön yli 93 maassa.
Euroopan unionin alueella aspartaamia on saanut käyttää vuodesta 1994.
Metabolia.
Elimistössä aspartaami hajoaa asparagiinihapoksi, fenyylialaniiniksi ja metanoliksi. Metanoli puolestaan hapettuu myrkyllisiksi formaldehydiksi ja muurahaishapoksi. Metanolin ja formaldehydin hajoamissykli on elimistössä hyvin nopea, eikä niitä pääse kerääntymään elimistöön. Muurahaishappo hajoaa hitaammin, ja sen on teoriassa mahdollista kerääntyä elimistöön. Japanilaisen aspartaamivalmistaja Ajinomoton rahoittaman Bernadine Magnussonin toimittaman tutkimuskatsauksen mukaan aspartaamista saatavat asparagiinihappo-, fenyylialaniini- ja metanolimäärät ovat kuitenkin olemattomia verrattuna muusta ravinnosta saataviin määriin.
Asparagiinihappo on korkeina pitoisuuksina neurotoksinen samalla tavoin kuin L-glutamaatti, ja voi siis aiheuttaa hermosolujen kuolemisen ylikiihottamalla niitä.
Aspartaamin terveysvaikutukset.
YK:n maatalousjärjestö on edustanut vuodesta alkaen 1981 sitä näkökantaa, että aspartaami on turvallista normaalissa määrin nautittuna. Turvallinen saanti ylittyy maatalousjärjestön mukaan vasta, jos 60-kiloinen ihminen nauttii aspartaamilla makeutettua juomaa sen aspartaamipitoisuudesta riippuen yli 12–36 tölkkiä päivässä. 
Suomen elintarviketurvallisuusvirasto Evira on todennut, että Euroopan elintarviketurvallisuusviranomainen EFSA on tullut arvioissaan joka kerta siihen tulokseen, ettei aspartaamin hyväksyttävä päiväsaanti sisällä terveysriskejä muille kuin fenyyliketonuriaa sairastaville. Aspartaamin hyväksyttävä päivänsaanti (ADI) on 40 milligrammaa painokiloa kohden. Myös Euroopan unionin vastaava viranomainen EFSA ja Yhdysvaltain FDA ovat pitäneet aspartaamia käytännössä turvallisena.
Turvallisuutta puoltavat tutkimukset.
Vuonna 2006 Yhdysvaltain syöpäinstituutti teki haastattelututkimuksen, jossa tutkittiin 340 045 miestä ja 226 945 naista iältään 50–69 vuotta, ja päätyi johtopäätöksen, ettei aspartaamin käytöllä ja syöpien välillä ole yhteyttä.
Japanilaisen aspartaamivalmistaja Ajinomoton rahoittamassa Bernadine Magnusonin katsausartikkelissa vuodelta 2007 tarkasteltiin aspartaamin ja syövän yhteydestä julkaistuja tutkimuksia, eikä aspartaamin karsinogeenisuudesta löytynyt todisteita. Magnusonin mukaan myöskään epidemiologisissa tutkimuksissa ei ole havaittu aspartaamin yhteyttä mihinkään syöpään. Vaikka suuri kerta-annos aspartaamia saattaa vaikuttaa joihinkin biokemiallisiin parametreihin, esimerkiksi aivojen välittäjäaineiden pitoisuuksiin, katsauksen sisältämien tutkimusten valossa ravinnosta saatavalla aspartaamilla ei ole vaikutusta hermoston toimintaan. Italialainen Ramazzini-instituutti on kuitenkin kritisoinut aspartaamitutkimusta siitä, että koe-eläiminä toimineet rotat on tapettu niissä liian aikaisin. Aspartaamin syöpävaikutus tulee esiin vasta elämän viimeisellä kolmanneksella, mutta koerotat tapetaan jo kahden vuoden iässä
Vaarallisuutta puoltavat tutkimukset.
Vuonna 1993 aloitettiin kaksoissokkotutkimus, jossa selvitettiin, onko aspartaamin käyttö 30 mg/painokilo-päiväannoksella turvallista myös masennuspotilailla. Tutkimus jouduttiin keskeyttämään ennenaikaisesti, kun havaittiin, että aspartaamin käyttö aiheutti masennuspotilaille paljon voimakkaita oireita.
European Journal of Clinical Nutritionissa vuonna 2008 julkaistu artikkeli aspartaamin ja sen hajoamistuotteiden aineenvaihduntateistä toteaa, että aspartaamin käyttö suurilla annoksilla saattaa liittyä joidenkin psykiatristen sairauksien syntyyn, ja suosittelee asian selvittämiseksi perinpohjaisia jatkotutkimuksia. Eräiden tutkimustulosten mukaan aspartaami voi aiheuttaa herkille yksilöille päänsärkyä tai migreeniä.
Syöpävaarallisuus.
Vuonna 2005 italialainen Ramazzini-instituutin tutkijaryhmä havaitsi aspartaamin ja eri syöpäsairauksien yhteyden rotilla annoksilla, jotka ovat lähellä ADI-arvoa. Euroopan elintarviketurvallisuusvirasto EFSA:n mukaan kyseinen tutkimus ei kuitenkaan antanut perusteita ADI-suositusten muuttamiseen tai aspartaamin turvallisuuden laajempaan uudelleenarvioimiseen.&lt;ref name="ehponline.org/22"&gt;toinen Ramazzini-tutkimus&lt;/ref&gt; 
Britannian hallituksen neuvoa antava komitea arvosteli Ramazzinin tutkimusta siitä, että rottien annettiin elää tavallista pidempään, jolloin on epävarmaa, mihin ne kuolivat. Syöpään sairastuneista rotista otettiin kuitenkin syöpänäytteet. Neuvoa antava komitea arvosteli myös sitä, että 9 000 syöpänäytteestä vain 70 annettiin ulkopuolisten tutkijoiden tarkasteltaviksi. Ramazzini-instituutin mukaan moni muukin syöpävaarallinen aine olisi jäänyt löytymättä, jos kokeiden rotat olisi tapettu jo kahden vuoden kuluttua, kuten toimittiin aiemmissa aspartaamikokeissa.
Ramazzini-instituutti sai vuonna 2007 jälleen tulokseksi, että aspartaami lisää rottien syöpiä annoksilla, jotka ovat lähellä ADI-arvoa. Aspartaamin syöpävaikutus tuli selvästi esiin elämän viimeisellä kolmanneksella.&lt;ref name="ehponline.org/2"&gt;toinen Ramazzini-tutkimus&lt;/ref&gt;
Vuonna 2010 Ramazzi-instituutin tutkijaryhmä Morando Soffrittin johdolla havaitsi, että jatkuva aspartaamin nauttiminen ravinnossa aiheutti keuhko- ja maksasyöpää uros- ja naarasrotille sekä uroshiirille mutta ei naarashiirille. Syövän määrän lisääntyminen vaati kuitenkin päiväannoksen, joka vastasi 2 ja 4 grammaa/painokilo eli turvarajan 50–100-kertaisen ylityksen. Aspartaamin vaarallisuus korostuu, jos altistuminen alkaa jo sikiövaiheessa. 
Vuoden 2023 kesällä WHO lisäsi aspartaamin mahdollisesti syöpävaarallisten aineiden listaansa. Päivittäistä käyttösuositusta ei kuitenkaan nähty tarpeen muuttaa, koska tutkimusnäyttö aineen vaarallisuuden puolesta oli niin vähäistä.
Aspartaamin pitkäaikaiskäyttö lisää useiden tutkimusten mukaan syöpäriskiä vain, jos sitä nauttii äärimmäisen suuria määriä. Aspartaamia voi kuitenkin nauttia 40 milligrammaa painokiloa kohden päivässä ilman syöpäriskin kasvua. Turvallinen saanti ylittyy vasta, jos 60-kiloinen ihminen nauttii aspartaamilla makeutettua juomaa sen aspartaamipitoisuudesta riippuen yli 12–36 tölkkiä päivässä. Poikkeuksena ovat vain fenyyliketonuriaa sairastavat, joiden ei pitäisi käyttää lainkaan aspartaamia. Aspartaamin elintarvikepakkauksissa käytettävä E-koodi on E951.