Uuno Turhapuron aviokriisi

Uuno Turhapuron aviokriisi on vuonna 1981 valmistunut, järjestyksessään kuudes Uuno Turhapuro -elokuvasarjan elokuva ja ensimmäinen värillinen Turhapuro-elokuva. Se on myös ensimmäinen elokuva, jossa Uunon appiukolla on vuorineuvoksen arvonimi ja jossa esiintyy hänen sihteerinsä Unelma Säleikkö (näyttelijänä Elli Castrén).
Elokuvan syntyvaiheita sävytti Spede Pasasen järjestämä ”kulttuuriskandaali”, vastalause Suomen elokuvasäätiölle, joka ei ollut suostunut myöntämään hänelle tuotantotukea. Pasanen uhkasi tuhota varhaisten elokuviensa "X-Paroni", "Pähkähullu Suomi" ja "Noin seitsemän veljestä" kopiot ja negatiivit. Toukokuussa 1981 hän toteutti uhkauksensa pilkkomalla kirveellä kyseisten elokuvien kopiot. Kyseessä olivat tosin vain yhdet kopiot, joten teko oli lähinnä vertauskuvallinen. Pasasen tempaus herätti suurta huomiota, ja herätti niin myötätuntoa kuin syytöksiä ”kulttuurivandalismista”. Osittain sitä pidettiin vain Pasasen mainostemppuna.
"Uuno Turhapuron aviokriisi" oli vuoden 1981 suurin yleisömenestys ja parhaiten menestynyt Turhapuro-elokuva "Lottovoittaja UKK Turhapuron" jälkeen. Elokuvan erikoisuuksia olivat Klaus Thomassonin imitaatiot Niilo Tarvajärvestä, Ilmo Lounasheimosta ja Johannes Virolaisesta sekä loppukohtaus, jossa keskeiset näyttelijät teatterikäytännön mukaan palaavat kahdesti kumartamaan näkymättömän yleisön aplodeille. Elokuvan televisioensiesitys oli Mainostelevisiossa 8. huhtikuuta 1984, jolloin sen näki yli 1,5 miljoonaa katsojaa.
Juoni.
Uunolla on niin hyvä hajuaisti, että hän pystyy silmät sidottuna haistelemaan ikkunalasin läpi, mitä kaikkea antimia lasin takana on. Poliisi kiinnostuu Uunosta, kun hän hajuaistillaan auttaa poliisia ottamaan varkaan kiinni. Poliisi ottaa Uunon poliisikoirakoulun oppilaaksi. 
Uuno Turhapurolla ja tämän vaimolla Elisabethilla on elämänsä vaikein aviokriisi, kun appiukko haluaa järjestää heille eron. Sillä sehän on aivan sopimatonta, että vuoristoneuvoksen vävy on kaiken maailman poliisin koirakouluoppilaana. Samaan aikaan Uunon ystävät Härski Hartikainen ja Sörsselssön kiusoittelevat työnjohtajia palkanmuutoksilla.
Arvioita.
Uuno Turhapuro -sarjan siirtyminen värilliseen ilmaisuun ei juuri lämmittänyt kriitikoita, vaikka yleisesti tunnustettiinkin "Uuno Turhapuron aviokriisin" olevan tavallista huolellisempaa työtä. Ilta-Sanomien Sakari Toiviainen tiivisti monen arvostelijan ajatukset: ”– – – minkä elokuva tällä kerralla voittaa kiinteydessä, se häviää eloisuudessa ja ideoiden kehittelyssä. Kun asetelmat on noin puolessa tunnissa tehty selviksi, ei loppu juuri tarjoa yllätyksiä tai naurun aiheita. Toteutus junnaa pakolliset kuvionsa väsyneesti läpi, rytmi on laahaava, kuvallinen ilme yksitoikkoinen eivätkä näyttelijätkään vaikuta kovin innostuneilta.” 
Elokuvan päähenkilön hahmo sinänsä jakoi yhä mielipiteitä. Kansan Uutisten Martti Savo kirjoitti: ”Mahdollisimman vastenmieliseksi tehty Vesa-Matti Loirin esittämä Turhapuro käyttäytyy entiseen tapaan, ihannoi laiskuutta ja nyt lisäksi vielä sylkeekin.” Turun Sanomien Tapani Maskula näki Uunon hahmossa törmäilevästä toteutuksesta huolimatta laajempia ulottuvuuksia: ”Hänen sosiaalipummissaan on ärsyttäviä kliseitä, mutta myös aitosuomalaista veijariperinnettä, naisten kutittajaa ja maailmanrannan kulkuria, jonka myytti elää edelleen vahvana kirjallisuudessamme.”
Suomen elokuvasäätiön tukipolitiikkaa kommentoitiin yhtä paljon kuin "Uuno Turhapuron aviokriisiä". Aamulehden Reijo Noukka myönsi, ”etteivät elokuvasäätiö sen enempää kuin elokuvakriitikotkaan ole Speden elokuvia hellästi ja myötämielisesti kohdelleet”, mutta huomautti, että ”ainakin osasyynä siihen on ollut Speden tapa tehdä elokuvaa mahdollisimman nopeasti, mahdollisimman halvalla laadusta välittämättä”. Tapani Maskula jatkoi samalla linjalla todeten Turhapuro-elokuvien edustavan ”virikeköyhää, television valmiiksi naurettuja sarjoja vastaavaa hölynpölyä”. Maskula kuitenkin tuomitsi Pasasen suorittaman elokuvakopioidensa tuhoamisen: ”Kaikki julkaistut tuotteet on visusti säilytettävä kansallisena perintönä tuleville sukupolville, sillä laatueroista tai tarkoitusperistään huolimatta ne ovat tärkeä osa suomalaista kulttuurihistoriaa. – – – Viimeistään seuraavalla vuosituhannella Uuno Turhapuroakin katsellaan tyystin toisesta näkökulmasta kuin tänään.” Katso-lehden Markku Tuulen mielestä "Uuno Turhapuron aviokriisi" sisälsi hieman onnistuneempia ideoita kuin aiemmat Turhapuro-elokuvat, mutta siitä puuttui esimerkiksi Matti Kuortin ohjaamalle "Kiljusen herrasväelle" ominainen kunnianhimo: ”"Uuno Turhapurot" ovat sen verran heikkotasoista elokuvaa, että sitä yhteiskunnan ei tarvitse tukea.”
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 elokuva saa yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.