Ibn al-Nafis

Ala al-Din Abu al-Hassan Ali ibn Abi-Hazm al-Qarshi al-Dimashqi () eli Ibn al-Nafis () (1213–1288) oli arabialainen yleisnero. Hän syntyi Syyriassa ja työskenteli Kairossa sairaalalääkärinä. Al-Nafis edisti merkittävästi aikansa lääketieteen ja anatomian tuntemusta. Hän oli myös tunnettu filosofi ja muslimiteologi. Ibn al-Nafisin kommentaari tai lyhennelmä Ibn Sinan (Avicenna) kokoelmasta "Lääketieteen Kaanon" oli erittäin suosittu teksti, joka levisi laajalle keskiajalla. Ibn al-Nafis oli myös shafi'i -koulukuntaan kuulunut islamilaisen lain tuntija. Al-Nafisia on pidetty keuhkoverenkierron keksijänä, mitä on pidetty keskiajan islamilaisen tieteen suurimpiin saavutuksiin kuuluvana löytönä. Länsimaissa väite on kiistetty.
Keuhkoverenkierron keksijä?
Ibn al-Nafisin väitetään vuonna 1242 keksineen verenkierron, mikä olisi tapahtunut 300 vuotta ennen William Harveyta. "1001 Inventions" -näyttelyyn liittyvä kirja väittää al-Nafisin keksineen myös pienen verenkierron eli keuhkoverenkierron. Sama tieto toistuu Jaakko Hämeen-Anttilan ja Inka Nokso-Koiviston kirjassa "Kalifien kirjastossa." Al-Nafisin teksti ei levinnyt Eurooppaan ja vajosi pian unohduksiin myös islamilaisessa maailmassa. Se löydettiin uudelleen 1900-luvulla, minkä jälkeen al-Nafisia alettiin pitää ilmiön keksijänä. Savage-Smith kertoo, että keuhkoverenkierron olivat uudelleen löytäneet myös Miguel Serveto (k. 1553) ja Realdo Colombo (k. 1559) 300 vuotta al-Nafisin jälkeen.
Lääketieteen historian lehtori Rainer Brömer Istanbulin yliopistosta katsoo, että al-Nafisia koskevat tiedot ovat virheellisiä. Galenoksen (130–201) ajoista alkaen oli uskottu, että veri syntyy maksassa ihmisen syömästä ravinnosta. Se siirtyy verisuonia myöten koko ruumiiseen, jossa se ravitsee elimistöä. Onttolaskimo vie vain pienen osan tätä syödyn ravinnon tummaksi värjäämää verta sydämen oikeaan kammioon, missä virtaus jakautuu kahtia. Osa verestä kulkee keuhkoihin antamaan niille ravintoa. Toinen vähäinen osa siirtyy sydämen väliseinän näkymättömien huokosten kautta vasempaan kammioon. Siellä veri kohtaa keuhkoista tulleen hengen ja sekoittuu sen kanssa heleänpunaiseksi "elämän hengeksi", joka aortan kautta siirtyy antamaan liikevoimaa koko ruumiille. Keuhkojen suunnasta ei siis tule verta, vaan henkeä, joka vasemmassa sydänkammiossa yhdistyy sinne tihkuneeseen vereen. Mitään muuta verenkiertoa ei ole, sillä maksa tuottaa koko ajan uutta verta, joka nopeasti katoaa elimistön nautittavaksi. 
Al-Nafisin näkemys oli jokseenkin sama kuin Galenoksen. Hän perusti esityksensä uskonnollis-filosofiseen päättelyyn eikä ruumiinavauksiin. Al-Nafis katsoi, että veri ei siirry huokosten läpi oikeasta kammiosta vasempaan, vaan pieni osa, muutama tippa, tummaa laskimoverta kiertää puhdistumassa keuhkojen kautta. Sieltä veren hienoin osa, keuhkoista saatuun henkeen sekoittuneena, palaa vasempaan kammioon, mistä sekoitus siirtyy (Galenoksen teorian mukaisesti) liikuttamaan elonhenkenä ruumista.
Miguel Serveton ja Realdo Colombon teoriat olivat samanlaisia kuin al-Nafisin. Serveto teki dissektioita, mutta vasta Colombo havaitsi, että keuhkoista ei tullut sydämeen "henkeä" vaan tavallista verta. Heistä kukaan ei kuitenkaan ollut verenkierron keksijä, sillä heidän mielestään veri ei tee kierrosta ruumiissa, vaan katoaa elimistöön samalla, kun maksa tuottaa koko ajan uutta. Vasta Padovassa koulutettu William Harvey (1578–1657) keksi verenkierron.
Al-Nafisin verenkiertoa käsittelevää teosta ei käännetty latinaksi, joten sen ajatuksilla ei ollut vaikutusta eurooppalaiseen kehitykseen, eikä siihen viitattu Euroopassa ennen 1900-lukua. Kirja unohtui myös arabiankielisessä maailmassa, missä siihen viitattiin vain muutamia kertoja.