tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Luna 16

Luna 16 () oli neuvostoliittolaiseen Luna-ohjelmaan kuulunut miehittämätön avaruuslento vuonna 1970. Luna 16 oli ensimmäinen Kuuhun laskeutunut robottiluotain ja ensimmäinen neuvostoliittolainen lento, joka palautti kuukivinäytteitä maahan.
Luotain koostui kahdesta toisiinsa liitetystä vaiheesta, laskeutumisvaiheesta ja sen päälle liitetystä nousuvaiheesta. Laskeutumisvaihe oli sylinterinmuotoinen rakenne, jossa oli neljä laskeutumisjalkaa, polttoainesäiliöitä, laskeutumistutka ja laskeutumismoottorit. Laskeutumisvaihe toimi myös nousuvaiheen laukaisualustana.
Päälaskeutumismoottoria käytettiin luotaimen nopeuden hidastamiseen, kunnes luotain saavutti sammutuskorkeuden, jonka määritteli luotaimessa mukana ollut tietokonejärjestelmä luotaimen nopeuden ja korkeuden perusteella. Sammutuksen jälkeen lopulliseen laskeutumiseen käytettiin pienempiä moottoreita.
Nousuvaihe oli pienempi sylinteri, jossa oli pyöreä yläpää. Siihen oli kiinnitetty sylinterimäinen näytesäiliö.
Luotaimen laskeutumisosassa oli televisiokamera, säteily- ja lämpötilamittarit, radioviestintälaitteistot ja porallinen robottikäsivarsi pintanäytteiden keräämistä varten.
Tehtävä.
Luna 16 laukaistiin Kuuta kohti 12. syyskuuta 1970 kello 13.25.53 UTC. Se saavutti kiertoradan 111 kilometrin korkeudella Kuun pinnasta 17. syyskuuta. Tällä kiertoradalla luotain tutki Kuun vetovoimaa. Luotaimen periapsis muutettiin 18. syyskuuta ja 19. syyskuuta tapahtuneilla kiertoratakorjauksella 15,1 km:n korkeuteen. Luotaimen ollessa periapsiksessa 20. syyskuuta kello 05.12 UTC sen pääjarrumoottori käynnistettiin, ja näin aloitettiin laskeutuminen Kuun pinnalle. Kuusi minuuttia myöhemmin luotain laskeutui pehmeästi kohdealueelleen Hedelmällisyyden mereen ("Mare Fecunditatis"). Tämä oli ensimmäinen Kuun yön aikana tehty laskeutuminen. Päälaskeutumismoottori sammui 20 metrin korkeudessa ja apulaskeutumismoottorit 2 metrin korkeudessa. Tällöin luotaimen nopeus oli 2,4 m/s.
Alle tunnin kuluttua laskeutumisesta automaattinen pora tunkeutui Kuun pintaan kerätäkseen kivinäytteen. Porattuaan seitsemän minuuttia pora saavutti 35 senttimetrin syvyyden ja nosti näytteen luotaimen nousuvaiheessa olleeseen pieneen pyöreään paluukapseliin.
Luotaimen oltua 26 tuntia ja 25 minuuttia Kuun pinnalla, 21. syyskuuta kello 07.34 UTC, laukaistiin sen nousuvaihe pois Kuun pinnalta. Luotaimen alaosa jäi Kuuhun tutkimaan sen lämpötilaa ja säteilyoloja. Kolme päivää myöhemmin paluukapseli syöksyi Maan ilmakehään nopeudella 11 kilometriä sekunnissa. Kapseli laskeutui 24. syyskuuta 1970 laskuvarjon avulla noin 80 kilometriä kaakkoon Dzhezkazganin kaupungista Kazakstanissa kello 05.25 UTC.
Tumman basalttinäytteen tutkimus ilmaisi sen muistuttavan hyvin läheisesti näytteitä, jotka yhdysvaltalaisen Apollo 12:n miehistö oli Kuusta hakenut.
Luna 16 oli virstanpylväs Neuvostoliitolle sen avaruustutkimusohjelmassa, sillä se suoritti ensimmäisen täysin automaattisen näytteidenhaun Kuusta.
Saarikosken kanava

Saarikosken kanava on Runnin kylässä (noin 20 kilometriä Iisalmesta länteen) sijaitseva, vuosina 1903–1906 Kiurujokeen rakennettu puusulkukanava. Kanava oli vilkkaassa käytössä, mutta se suljettiin jo vuonna 1931, koska 1920-luvulla liikenne oli siirtynyt rautatielle. Vuosina 1998–2003 Museovirasto ja Merenkulkulaitos restauroivat Saarikosken kanavan käyttökuntoiseksi.
Historia ja käyttö.
Kiurujokea myöten Kiuruvesi laskee Haapajärveen, josta on edelleen Kihlovirran kautta yhteys Poroveteen. Vaikeakulkuista jokea perattiin jo ennen kanavan rakentamista 1860-luvulla. Höyrylaivaliikenne alkoi Kiurujoen Nivanmäen ja Iisalmen välillä vuonna 1869. Kiurujoen perkaus tehtiin katovuosien hätäaputöinä. 
Nivanmäkeä pidemmälle Kiuruveden suuntaan höyrylaivat eivät päässeet ennen Saarikosken kanavan rakentamista ja Nivakosken, Keuvonkosken ja Niskakosken avokanavien rakentamista. Lisäksi koko Kiurujoki piti ruopata ja salmi- ja virtapaikat syventää. Käytännössä koko Kiurujoen alaosa Nivan lastauspaikalle asti piti syventää. 
Saarikoskelle valmistui kanavankaitsijan asuin- ja ulkorakennukset vuonna 1903. Kiurujoen kanavointi valmistui kokonaisuudessaan vuonna 1907. Kuitenkin jo vuotta aikaisemmin väylä avattiin tavara- ja henkilöliikenteelle Saarikosken sulun valmistuttua. Se oli viimeinen Suomeen rakennetuista noin 20 puusulusta.
Kanavan sulkeminen.
Liikenteellisesti vilkkaalta väylältä loppui matkustajaliikenne kannattamattomana pian Iisalmen ja Ylivieskan välisen rautatieyhteyden valmistuttua vuonna 1923. Merkittävänä matkailukohteena tunnettu Runni sai tuolloin myös oman rautatieaseman. 
Virallisesti Saarikosken kanava lakkautettiin vuonna 1931. Seuraavana vuonna yläjuoksulle tehtiin maapato ja rakennukset purettiin mutta kanavarakenteet jätettiin jäljelle. Puurakenteinen sulku hautautui kasvillisuuden sisään ja lahosi lähes kokonaan. Kansirakenteet purettiin 1970-luvulla turvallisuussyistä. Myös kanavankaitsijan virka-asunto purettiin 1970-luvulla.
Kunnostus museokanavaksi.
Museovirasto ja Merenkulkulaitos aloittivat Saarikosken kanavan restauroinnin vuonna 1998. Tarkoituksena oli palauttaa kanava takaisin käyttökuntoon ja avata Kiurujoen väylä uudelleen liikenteelle. Varat hankkeen toteuttamiseen saatiin työministeriöltä.
Restauroinnissa sulusta tehtiin lähes entisenlainen hyödyntäen vanhoja puu- ja metalliosia. Työ toteutettiin suurelta osin käsityönä hyviä kirvesmiesperinteitä kunnioittaen. Kanavan vedenalaiset puurakenteet olivat säilyneet hyvin, mutta veden yläpuoliset osat olivat lahonneet lähes kokonaan. Noin kaksi kolmasosaa vanhoista puurakenteista jouduttiin uusimaan kokonaan. Lähes 30 metriä pitkiin ja noin seitsemän metriä korkeisiin sulkuarkkuihin on käytetty 13 kilometriä hirttä. 
Saarikosken museokanava ja sen puusulku vihittiin käyttöön kesäkuussa 2003. Kanava avasi veneilyväylän Kiuruvedelle, jossa on nyt Saimaan huviveneliikenteen pohjoisin satama. Valmiin kanavan ylläpidosta vastaa Merenkulkulaitoksen Järvi-Suomen merenkulkupiiri. Kanavan sulkuportit ovat käsikäyttöiset. Kesällä 2006 kanavan yläportin kynnys vaurioitui ja se suljettiin liikenteeltä korjaustöiden ajaksi.
Värähtely

Värähtely on kappaleen tai järjestelmän osien jaksollista liikettä tasapainoaseman ympärillä, tai yleisemmin fysikaalisen suureen (kuten esimerkiksi sähkökentän, ilmanpaineen) arvon jaksollista vaihtelua ajan funktiona. Esimerkkejä mekaanisesta värähtelystä ovat heilurin liike ja sydämen syke, sähkömagneettisesta värähtelystä radioaallot. Värähtelyyn vaikuttavia tekijöitä ovat värähtelijän massa ja jäykkyys sekä värähtelevään massaan vaikuttavat dynaamiset voimat. Jos värähtelevä liike on kiertyvää, se on saman painoisilla ja yhtä jäykillä kappaleilla hitaampaa kuin suoraan tapahtuva värähtelyliike. Värähtelyliikkeeseen vaikuttavat hidastavasti myös vaimentavasti vaikuttavat ulkoiset voimat. Ulkoinen voima voi olla myös värähtelyä kiihdyttävä. Joka tapauksessa värähtely tapahtuu joskus kappaleessa itsessään olevat seikat, joskus ulkoiset voimat. Ulkoisten voimien vaikuttaessa värähtelyyn on kyseessä pakkovärähtely.
Värähdyksen jaksonaika tarkoittaa yhteen värähdykseen kuluvaa aikaa ja se on värähtelyn taajuuden käänteisarvo: 
formula_1, missä formula_2 = värähtelyn taajuus ja formula_3 = värähtelyn jaksonaika. 
Heilurin tapauksessa värähdystaajuuteen vaikuttavat heilurin varren pituus ja painovoima mutta eivät juurikaan heilurin paino tai liikkeen laajuus eli amplitudi. 
Kitaran kielen värähtelytaajuus eli käytännössä äänenkorkeus riippuu kielen pituudesta, jännityksestä eli kireydestä ja painosta.
Jos kaksi keskenään vuorovaikuttavaa värähtelijää värähtelee samalla taajuudella, niiden sanotaan olevan resonanssissa tai resonoivan keskenään.
Sähköistä värähtelijää kutsutaan oskillaattoriksi. Mekaanista värähtelijää sanotaan myös vibraattoriksi.
Walls of Jericho

Walls of Jericho on saksalaisen power metal -yhtye Helloweenin ensimmäinen studioalbumi, joka ilmestyi vuonna 1985.
Kappaleet.
Alkuperäinen levy 1985.
A-puoli
B-puoli
Expanded-levy 2006.
Levy 1
Levy 2
Intiantapiiri

Intiantapiiri ("Tapirus indicus") on tapiirien (Tapiridae) heimoon kuuluva kavioeläin, jota tavataan Kaakkois-Aasiassa.
Ulkonäkö ja koko.
Intiantapiirit ovat yleensä noin 180-250 senttimetrin mittaisia ja painavat 150-320 kilogrammaa. Niiden säkäkorkeus vaihtelee 70:n ja 120:n senttimetrin välillä.
Poikaset ovat raidallisia, mutta seitsemän kuukauden ikään tultuaan ne muuttuvat aikuisen värisiksi, eli lähes mustiksi lukuun ottamatta selässä olevaa suurehkoa harmaata laikkua. Niiden karva on karkeaa ja iho paksu. Kuono ja ylähuuli ovat pidentyneet ja ne sopivat hyvin ruoan tutkiskeluun.
Intiantapiirilla on neljä ketterää varvasta, kolme kookasta ja yksi pieni. Pikkuvarvasta ei juurikaan käytetä. Tapiireilla on tarkka kuulo, mutta melko huono näkö, sillä niiden silmät ovat pienet. Niiden ruumis on virtaviivainen, jotta ne voisivat liikkua nopeasti sademetsien tiheässä aluskasvillisuudessa.
Esiintyminen.
Intiantapiiri on uhanalainen eläin, jota esiintyy sademetsissä Myanmarissa, Thaimaassa, Sumatralla ja Malakan niemimaalla. Intiantapiireja on tapettu jo vuosisatojen ajan ravinnoksi. Aikoinaan kanta oli runsas, mutta nykyään suunnattomat alat elinkelpoista metsää on tuhottu ja metsien pirstoutuessa tapiiripopulaatiot eivät enää pääse lisääntymään keskenään, mikä saattaa johtaa intiantapiirin lopulliseen sukupuuttoon. Lajin tulevaisuus näyttääkin synkältä.
Ravinto.
Intiantapiiri syö lähinnä metsäkasvien meheviä versoja, lehtiä, kukkia ja hedelmiä. Tapiirit ovat valikoivia ruokansa suhteen, ja kullakin tapiirilla on oma ruokailualeensa, joita ne puolustavat. Intiantapiiri ruokailee yleensä vasta pimeän tullen. Sen erityistä herkkua ovat vesikasvit.
Käyttäytyminen.
Intiantapiirit ovat erakkoja eli ne elävät yksin. Ne asustavat mielellään tulvivissa metsissä. Intiantapiirit ovat erittäin arkoja ja välttelevät naapureitaan. Mikäli tapiiri tuntee olonsa uhatuksi, se syöksyy veteen ja ui turvaan.
Lisääntyminen ja jälkeläiset.
Intiantapiirit lisääntyvät ainoastaan joka toinen vuosi. Poikasia syntyy vain yksi. Parittelu ajoittuu niin, että poikanen syntyy sadekauden alussa, jolloin ravintoa on runsaasti. Emo odottaa poikasta 56 viikkoa eli 13 kuukautta. Uros ei ota osaa poikasen hoitamiseen. Poikasten valkojuovainen tummanruskea turkki auttaa niitä sulautumaan erinomaisesti aluskasvillisuuteen. Poikanen pysyy emonsa turvissa kaksi vuotta, kunnes emo valmistautuu parittelemaan uudelleen.
Onteloeläimet

Onteloeläimet (Coelenterata) on eläinkunnan luokittelussa aiemmin pääjaksona pidetty ryhmä, johon luettiin nykyiset polttiaiseläinten (Cnidaria) ja kampamaneettien (Ctenophora) pääjaksot. Onteloeläimiä olivat siis esimerkiksi polttiaiseläinten nykyiset luokat merivuokot, korallieläimet, meduusat ja polyyppieläimet. Uudemman käsityksen mukaan onteloeläimet eivät kuitenkaan muodosta yhteistä kehityslinjaa, eikä ryhmää siksi käytetä nykyluokituksessa.
Onteloeläimet ovat säteittäissymmetrisiä eliöitä, joiden solukkorakenne on yksinkertainen. Se koostuu pääosin kahdesta solukerroksesta, uloimmasta ektodermista ja sisimmästä endodermista, sekä niitä tukevasta välikerroksesta. Niillä on erikoistuneita, supistuvia lihassoluja sekä eräänlainen hajanainen hermoverkko. Laajassa ruuansulatuskanavassa olevan aukon kautta eläin saa ravintoa ja poistaa jätteet samaa aukkoa hyväksi käyttäen.
Corradino D’Ascanio

Corradino D'Ascanio (1. helmikuuta 1891 Popoli – 6. elokuuta 1981 Pisa) oli italialainen lentokoneinsinööri, joka tunnetaan parhaiten Vespa-skootterin suunnittelijana. Hänen suurin mielenkiintonsa kohde oli kuitenkin helikopterit.
Elämä.
Corradino D'Ascanio syntyi Italiassa Popolin kaupungissa 1891. Hyvin nuorena hän kiinnostui lentämisestä ja lentokoneista. Hän valmistui insinööriksi Torinon teknillisestä opistosta vuonna 1914. Hän liittyi vapaaehtoisena "Arma del Genion" lentopataljoonaan. Ensimmäisessä maailmansodassa hän huolsi Italian armeijan lentokoneita. Sodan jälkeen hän sai töitä Pomilion lentokonetehtaasta, jonka palveluksessa hänet lähetettiin vuodeksi Yhdysvaltoihin Indianapolisiin 1918.
Hän kiinnostui helikoptereista, ja häntä pidetäänkin yhtenä lentokonetyypin kehittäjistä. D'Ascanio suunnitteli useita prototyyppejä ( D'AT1, D'AT2 ja D'ATM3), mutta yhteistyö yhtiökumppani paroni Pietro Trojanin kanssa ei toiminut, Italian armeijan tilaukset jäivät tulematta ja patenttikiistat estivät keksinnön myymisen ulkomaille, joten D'Ascanio siirtyi Piaggion lentokonetehtaan palvelukseen vuonna 1933. Piaggiolle D'Ascanio suunnitteli pommikoneen ennen toista maailmansotaa.
Sodan jälkeen vuonna 1946 Enrico Piaggio kutsui jo luottomiehekseen kohonneen D'Ascanion Biellaan ja antoi tälle tehtäväksi suunnitella aivan uudenlaisen kaksipyöräisen kulkuvälineen, josta tuli maailmankuulu Vespa-skootteri. D'Ascanio ei erityisesti pitänyt moottoripyöristä, joiden puutteet hän pyrki eliminoimaan skootterissaan. Hän suunnitteli useita Vespa-malleja, joista viimeinen hänen kynästään lähtenyt "Vespa 50" esiteltiin 1963.
Vuonna 1964 D'Ascanio siirtyi eläkkeelle Piaggion leivistä, mutta palasi nuoruutensa intohimon, lentokoneiden, pariin. Hän suunnitteli Agustalle koulutushelikopterin. Myöhäisinä vuosinaan hän opetti Pisan yliopistossa ja sai useita tunnustuksia työstään ilmailun parissa. D'Ascanio kuoli Pisassa vuonna 1981.
Viimeinen sammuttaa valot

Viimeinen sammuttaa valot on suomalaisen popyhtye Teleksin toinen albumi, joka julkaistiin vuonna 2004 Warner Music Finland -levy-yhtiön kautta. Albumin tuottivat Sampo Haapaniemi ja Markus Koskinen.
Albumin suurimpia hittejä olivat paljon radiosoittoa saaneet levyn avausraidat "Tuhannen ja yhden yksiön tarinaa" ja "Kaunis maailma". Albumilla soittivat ja lauloivat yhtyeen vakiojäsenten lisäksi Sampo Haapaniemi, Niko Kokko, Kristian Wahlström, Anssi Wäxby ja Knipi.
Siivet (albumi)

Siivet on suomalaisen popyhtye Teleksin debyyttialbumi, joka julkaistiin vuonna 2003.
Albumin suurimpia hittejä olivat paljon radiosoittoakin saaneet kappaleet "Siivet" ja "Hiljaa virtaa Vantaa".
Maggie Gyllenhaal

Margalit Ruth ”Maggie” Gyllenhaal (s. 16. marraskuuta 1977 New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Tausta.
Gyllenhaal vietti lapsuutensa Los Angelesissa. Hänen äitinsä on Oscar-palkittu käsikirjoittaja Naomi Foner ja isä Emmy-ehdokkuuden saanut ohjaaja Stephen Gyllenhaal. Myös Maggien nuorempi veli Jake Gyllenhaal on näyttelijä. 
Ura.
Maggie Gyllenhaalin elokuvaura alkoi hänen ollessaan 15-vuotias, jolloin hän sai osan elokuvasta "Waterland". Elokuvan ohjasi hänen isänsä, ja sen päänäyttelijät ovat Jeremy Irons ja Ethan Hawke. Kaikki kuusi ensimmäistä elokuvaa, joissa Gyllenhaal näytteli, olivat hänen isänsä ohjaamia. Useista yrityksistä huolimatta hän sai ensimmäisen pääroolinsa vasta vuonna 2002 elokuvasta "Secretary". Se oli hänen läpimurtonsa, jonka jälkeen alkoi tulla osia tasokkaammista elokuvista, muun muassa "Donnie Darkosta" ja "Adaptationista". Donnie Darkossa hän esitti veljensä Jaken siskoa. 
Vuonna 2015 Gyllenhaal palkittiin parhaan minisarjan tai televisioelokuvan naispääosan Golden Globella minisarjasta "The Honourable Woman". Hän on ollut Globe-ehdokkaana myös 2003, 2007, 2018 ja 2022 
Yksityiselämä.
Maggie Gyllenhaal on seurustellut näyttelijä Peter Sarsgaardin kanssa vuodesta 2002, ja pari ilmoitti kihlautuneensa vuonna 2006. He menivät naimisiin toukokuussa 2009. Maggie Gyllenhaalilla ja Peter Sarsgaardilla on kaksi tytärtä, nämä ovat syntyneet lokakuussa 2006 ja huhtikuussa 2012.
Little Grand Rapidsin lentoasema

Little Grand Rapidsin lentoasema on Manitoban provinssissa Kanadassa sijaitseva lentoasema, joka palvelee läheisiä Little Grand Rapidsin ja Pauingassiin asutuskeskuksia. Lentoasemaa ylläpitää Manitoba Transportation &amp; Government Servicesin Northern Airports &amp; Marine Operations. 
Lentoasemalla on yksi murskekivipintainen kiitotie jonka pituus on 853 metriä.
Tapaturmat.
Lentoaseman läheisyydessä on sattunut yksi kuolemaan johtanut tapaturma. 9. joulukuuta 1997 Sowind Airin omistama Embraer 110P1 Bandeirante reittikone Winnipegin kansainväliseltä lentoasemalta Little Grand Rapidsin lentoasemalle syöksyi maahan ennen laskeutumista. Turmassa kuoli kolme matkustajaa ja yksi miehistön jäsen, koneessa oli kaikkiaan 15 matkustajaa ja kaksi miehistön jäsentä.
Jean-Louis Trintignant

Jean-Louis Trintignant (11. joulukuuta 1930 Piolenc, Ranska – 17. kesäkuuta 2022) oli ranskalainen näyttelijä. Hän näytteli miespääosaa muun muassa elokuvissa "...ja Jumala loi naisen" (1956) ja "Mies ja nainen" (1966).
Ura.
Trintignant muutti 20-vuotiaana Pariisiin opiskelemaan näyttelemistä ja esiintyi ensi kerran teatterissa vuonna 1951. Elokuvissa hän esiintyi ensi kerran vuonna 1955 ja tuli tunnetuksi seuraavana vuonna näytellessään Brigitte Bardot’n kanssa elokuvassa "...ja Jumala loi naisen" (Et Dieu... créa la femme, 1956). Heidän välilleen syntyi lyhyeksi jäänyt romanssi Trintignant joutui keskeyttämään näyttelijänuransa kolmen vuoden asepalveluksen ajaksi.
Kansainvälinen tähti Trintignantista tuli elokuvan "Mies ja nainen" (Un homme et une femme, 1966) myötä. Elokuva palkittiin Yhdysvalloissa kahdella Oscarilla, ja sen pääparia (Trintignant ja Anouk Aimée) kutsuttiin "The Guardianissa" parhaaksi sitten William Powellin ja Myrna Loyn.
Trintignant sai "Miehen ja naisen" jälkeen rooleja useiden kärkiohjaajien elokuvista. Hän työskenteli Claude Chabrolin kanssa "Naarashirvissä" (1968), Costa-Gavrasin kanssa Oscar-palkitussa elokuvassa "Z – hän elää!" (1969) ja Bernardo Bertoluccin kanssa antifasistisessa draamassa "Fasisti" (1970). "Z:sta" Trintignant palkittiin Cannesin elokuvajuhlien parhaan näyttelijän palkinnolla.
Trintignant näytteli lähes yksinomaan eurooppalaisessa elokuvassa, mutta hän teki 1983 elokuvan "Tulen alla", joka on Nicaraguan sandinistikapinaan sijoittuva poliittinen trilleri. Euroopassa Trintignant puolestaan näytteli sekä François Truffaut’n että Krzysztof Kieślowskin viimeiseksi jääneissä elokuvissa. Truffaut’n ohjaama "Pitkä viikonloppu" ilmestyi vuonna 1983 ja Kieślowskin "" (1994).
Trintignant teki 1990-luvun lopun jälkeen enää harvakseltaan elokuvia, mutta hän sai jälleen kansainvälistä huomiota Michael Haneken ohjaamasta draamasta "Rakkaus" (2012). Trintignant ja Emmanuelle Riva esittävät siinä iäkästä avioparia, joka yrittää selviytyä elämästä jälkimmäisen saatua aivoinfarktin. Trintigant voitti roolista parhaan näyttelijän César-palkinnon ja esiintyi sen jälkeen vielä Haneken seuraavassakin elokuvassa "Happy End" (2017).
Yksityiselämä.
Trintignant oli kolmesti naimisissa. Hänen vuonna 1954 solmima avioliitto Stéphane Audranin päättyi nopeasti eroon. Hän meni naimisiin käsikirjoittaja-ohjaaja Nadine Marquandin kanssa vuonna 1960, mutta avioliitto päättyi eroon vuonna 1976. Avioliitosta syntyi kuitenkin kolme lasta. Heidän tyttärensä Marie Trintignant oli suosittu näyttelijätär kotimaassaan. Hän kuoli henkirikoksen uhrina Liettuassa vuonna 2003. Murhaaja oli puoliso, muusikko Bertrand Cantat. Jean-Louis Trintignantin toinen tytär kuoli jo vauvaiässä vuonna 1969. Hänellä ja Nadinella on myös poika. Kolmannen kerran Trintignant avioitui vuonna 2000 entisen ralliautoilijan Marianne Hoepfnerin kanssa.
Madmen

The Shakin' Madmen -niminen pop-yhtye perustettiin Turussa lokakuussa 1964 merseybeatin tehdessä tuloaan Suomeen. Perustajina olivat "Jukka Laurikko" (bassokitara), "Olli Lundstedt" (soolokitara, laulu), "Markku Nurmela" (rytmikitara, laulu) ja "Pekka Rahi" (rummut). Melko pian yhtyeeseen vaihtui rumpaliksi "Matti Riikari" ja soolokitaristiksi liittyi "Bert Karlsson" Lundstedtin siirtyessä laulusolistiksi.
Yhtye saavutti nopeasti laajaa suosiota ja nimi lyhennettiin muotoon "Madmen". Madmenit kiersivät Varsinais-Suomea tiheään tahtiin ja tekivät myös kaksi kiertuetta Itä- ja Pohjois-Suomea myöten. 
Madmenien tavaramerkkinä oli vahva stemmalaulu. Myöhemmissä vaiheissa mukaan liittyneen "Henry Jansén"in toimiessa toisena laulusolistina saatiin kuulla neliäänisiäkin sovituksia. Ohjelmistossa oli mm. Beatles-, The Hollies-, Beach Boys-, Moody Blues- ja Zombies-sävelmiä
Huippuaikaa riitti 1968 vuoteen saakka, jonka jälkeen tyypilliseen tapaan soittajat lähtivät omille teilleen opiskelemaan, armeijaan jne. Komeasta urastaan huolimatta Madmen ei koskaan levyttänyt.
YLE Turun radiossa esitetyn "Föribeat"-ohjelmasarjan alla Madmenit verestivät vanhoja muistoja Föribeat-konserttiin harjoittelemalla. Sittemmin yhtye on alkanut uudelleen soittaa 60-luvun tunnelmissa.
Eumetazoa

Eumetazoa (joskus myös Metazoa, Gastraeozoa tai Histozoa) eli monisoluiset on eläinkunnan alakunta. Monisoluisten alakuntaan kuuluu suuri määrä eliöitä, joille on ominaista, että ne kulkevat alkionkehityksessään niin sanotun gastrula-asteen. Toinen tämän alakunnan lajeille ominainen seikka on, että niiden kudokset muodostuvat seuraavista alkeissolukerroksista: 
Monimutkaisempien eliöiden solut ovat hyvinkin erikoistuneet, tästä ääriesimerkkinä tumattomat punasolut. Usein vain pieni osa soluista lisääntyy, tosin lisääntyminen jakautumalla on mahdollista alkeellisten lajien keskuudessa. Voidaan puhua solujen välisestä altruismista toisten, saman perimän sisältävien solujen hyväksi.
Monisoluiset eliöt ovat luultavasti kehittyneet yksisoluisista useampana eri linjana, joten ne eivät ole varsinaisesti yhteinen taksonominen ryhmä. Kaikki monisoluiset eliöt ovat kuitenkin aitotumallisia.
Sienieläimet, kuten pesusieni, ovat poikkeusryhmä. Vaikka nämä eläimet ovat monisoluisia, niillä ei ole hermostoa eikä lihaksia. Näitten ominaisuuksien puuttuminen poistaa ne monisoluisista. Siksi ne ovat luokiteltu omaan alakuntaan, sienieläinmäisiin (Parazoa).
Kaikissa luokitteluissa ei tunneta Eumetazoa-tasoa lainkaan ja joskus siitä käytetään nimitystä Metazoa. Yleensä Metazoalla kuitenkin viitataan Animalia-kuntaan.
Eurocopter AS532 Cougar

Eurocopter AS532 Cougar (nykyään Airbus Helicopters H215M) on ranskalaisen Aérospatialen (sittemmin Eurocopter ja Airbus Helicopters) suunnittelema ja valmistama kaksimoottorinen keskiraskas sotilashelikopteri. Cougar on Aérospatiale SA 330 Puma -siviilihelikopterista kehitetty sotilashelikopteri ja sen siviiliversio on Eurocopter AS332 Super Puma.
Lapiitit

Lapiitit (, ) olivat kreikkalaisen mytologian mukaan Thessaliassa asunut kansa. Tarujen mukaan lapiitit joutuivat kuninkaansa Peirithooksen häissä taisteluun kentaurien kanssa. Lapiittien ja kentaurien taistelu oli suosittu aihe antiikin taiteessa. Sen on ajateltu kuvaavan vertauskuvallisesti ihmisen sisäisten, ristiriitaisten voimien välistä kamppailua.
Aleksei Abrikosov

Aleksei Aleksejevitš Abrikosov (; 25. kesäkuuta 1928 Moskova, Neuvostoliitto – 29. maaliskuuta 2017 Palo Alto, Kalifornia, Yhdysvallat) oli venäläis-yhdysvaltalainen fyysikko. Hänen tutkimusalansa oli teoreettinen kiinteän olomuodon fysiikka.
Vuonna 2003 hänelle myönnettiin Nobelin fysiikanpalkinto yhdessä venäläisen Vitali Ginzburgin ja yhdysvaltalaisen Anthony Leggettin kanssa suprajohteiden ja -nesteiden tutkimuksesta. Suprajohteita voidaan käyttää muun muassa lääketieteellisessä magneettikuvauksessa ja fysiikan perustutkimuksessa hiukkaskiihdyttimissä tuottamaan korkeita magneettikenttiä.
Abrikosov saavutti filosofian tohtorin tutkinnon Neuvostoliitossa ohjaajanaan Lev Landau vuonna 1951. Vuodesta 1991 alkaen hän työskenteli materiaalitieteen osastossa "Argonne National Laboratoryssa" Illinoisissa Yhdysvalloissa. Hän oli Venäjän kansalainen ja vuonna 1999 hän sai myös Yhdysvaltain kansalaisuuden.
Korniisi

Korniisi (&lt; , ’reuna’; ) eli kattolista on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa ja yleisesti klassista arkkitehtuuria edustavissa rakennuksissa entablementin eli palkiston ylin, ulkoneva osa. Se sijaitsee friisin yläpuolella ja muodostaa vesikaton alareunan tai päätykolmion ylä- ja alareunan. Nykyarkkitehtuurissa korniisiksi kutsutaan mitä tahansa huomattavan ulkonevaa räystästä tai kattolistaa.
Korniisin tehtävänä oli toimia räystäänä, joka heittää sadeveden kauemmaksi rakennuksesta. Korniisiin kuului kolme osaa, alimpana ollut aluslista, keskellä ollut varsinainen "geison" eli "korona" ("corona") sekä sen päällä ollut "sima" eli räystäskouru. Usein korniisilla tarkoitetaan kuitenkin vain geisonia. Korniisissa oli samassa rakennuksessa sekä vaakasuoria että vinoja osia. Vaakasuorat osat kulkivat rakennuksen pitkien sivujen yläreunassa sekä lyhyillä sivuilla päätykolmion alapuolella. Vinot osat seurasivat päätykolmion yläreunoja.
Jokaisessa pylväsjärjestelmässä oli omanlaisensa korniisi. Doorilaisessa pylväsjärjestelmässä päätyjen vinot korniisit olivat alun perin yleensä eri korkuisia ja näköisiä kuin pitkien sivujen vaakasuorat korniisit, kun taas joonialaisessa pylväsjärjestelmässä kummatkin olivat yleensä samannäköisiä. Joskus ja varsinkin korinttilaisessa pylväsjärjestelmässä korniisissa saattoi olla vaakasuoran geisonin alapuolella hammaslista.
Fridolf Weurlander

Johan Fridolf Weurlander [vör'landär] (9. tammikuuta 1851 Kuopio – 27. toukokuuta 1900) oli suomalainen kuvataiteilija. Weurlander tunnetaan pääasiassa järvimaisemamaalauksistaan. Joitakin hänen teoksistaan, esimerkiksi ”Maisema Kuopiosta” (1887) ja ”Soutelumaisema” (1891) voi nähdä Kuopion taidemuseossa.
Weurlander innostui kuvataiteista 1870-luvulla. Hän opiskeli alaa kotimaassa taidemaalari Hjalmar Munsterhjelmin johdolla sekä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1872–1875. Hänen maalauksiaan oli ensi kertaa esillä vuonna 1875. Weurlander hakeutui lopulta Düsseldorfiin jatkamaan taideopintojansa.
Weurlanderin isä oli kuopiolainen postinjakaja Johan Henrik Weurlander ja äiti Maria Elisabet Rissanen. Weurlander saa oman nimikkosiltansa Kuopion Saaristokaupungin ja keskustan yhdistävälle Saaristokadulle. Kalliosaarten silta tunnetaan jatkossa nimellä Fridolf Weurlanderin silta. Kadun muut sillat nimettiin Ellen Thesleffin (Pölhön silta), Unto Koistisen (Kärängän silta) ja Anton Lindforssin (Korkeasaaren silta) mukaan.
Jaatila (Rovaniemi)

Jaatila on kylä Lapin maakunnassa, entisen Rovaniemen maalaiskunnan, nyttemmin Rovaniemen kaupungin alueella. Jaatila on ensimmäinen kylä etelän suunnasta tultaessa kohti Rovaniemeä. Valtatie 4 sekä Kemin ja Rovaniemen välinen rautatie kulkevat kylän läpi. Kylällä oli myös rautatien seisake.
Jaatilan elinkeinot koostuvat pääasiassa maataloudesta, ja korkeahkon keski-iän takia suuri osa kylän asukkaista on eläkeläisiä. Vuonna 1992 kylälle saatiin jopa yksi suomenmestaruus raviurheilussa, jolloin Lillebergin tallin hevonen voitti ajot.
Vuoden 2011 loppuun asti Jaatilassa toimi Ylinivan kyläkauppa, joka palveli asukkaita ensin osuuskauppana, vuodesta 1987 T-kauppana ja viimeksi Tarmo-lähikauppana. Kylässä oli myös ala-aste vuoteen 2005 asti, kunnes sen toiminta siirrettiin Muurolaan peruskouluun noin 15 kilometrin päähän Jaatilasta.
Kylän läpi virtaa Kemijoki, joka tarjoaa matkailijalle kauniit nähtävyydet Kemintietä ajettaessa sekä paikallisille asukkaille kalastusmahdollisuudet.
Luupujoki

Luupujoki on lähes 20 kilometrin pituinen joki, joka virtaa Kiuruveden ja Iisalmen rajaa myötäilevästi lähes pohjois-eteläsuuntaisesti. Luupujoki saa alkunsa Luupuvedestä ja laskee Kiurujokeen hiukan ennen historiallista Saarikosken puusulkukanavaa. Luupujoen leveys vaihtelee noin 10-30 m ja sen varrella on useita koskia. Luupujoen varrelta on löydetty kivikautista asutusta (Siltala).
Joen alajuoksu on virtaavimmista paikoistaan loppukesän puolelle asti perhokalastajille suotuisa apaja, sattumataimenia joessa on nähty, mutta tiettävästi omaa kantaa ei juurikaan ole. Sen sijaan kuhaa, haukea, isoa ahventa ja erittäin suuria säyneitä joesta nousee lukemattomien särkikalojen lisäksi. 
Luupujoen syvin kohta sijaitsee entisen tiilitehtaan kupeessa, jossa vettä on pitkälti yli kolme metriä.
Vihreäkivi

Vihreäkivi on metamorfinen kivilaji. Vihreäkiville tyypillisiä mineraaleja ovat albiitti, kloriitti, aktinoliitti sekä epidootti. Kolme viimeisintä aiheuttavat kivelle tyypillisen vihreän värin. Vihreäkivet muodostuvat basalttisista kivistä ns. vihreäkivifasieksen olosuhteissa melko alhaisessa paineessa ja 300–500 °C lämpötilassa. 
Vihreäkiveen liittyy malmiesiintymiä, esimerkiksi kultaa.
Suomessa vihreäkiveä esiintyy Itä-Suomessa sekä Keski-Lapissa. Itä-Suomen vihreäkivivyöhyke on iältään arkeeinen. Keski-Lapin vihreäkivivyöhyke on laajempi, mutta proterotsooinen, eli iältään nuorempi. 
Vihreäkivi on Kainuun maakuntakivi.
Tohtori Pöhön aerobix

Tohtori Pöhön aerobix on Sleepy Sleepersin vuonna 1984 julkaistu albumi. Albumilla on härskejä vitsejä, joita Sakke Järvenpää, Mato Valtonen ja Pulu Asunmaa esittävät, taustalla soi viihdemusiikki.
Eva Brummer

Eva Ester Brummer (o.s. Martio; 13. maaliskuuta 1901 Tampere – 28. kesäkuuta 2007 Espoo) oli suomalainen tekstiilitaiteilija, joka kehitti erityisesti suomalaista ryijyä.
Brummer opiskeli Taideteollisuuskeskuskoulussa vuosina 1922–1923 mallipiirustusosastolla ja 1924–1926 sen opettajaosastolla, ja hän valmistui sieltä kuvaamataidonopettajaksi 1926. Hän toimi piirustuksenopettajana Lauttasaaren yhteiskoulussa 40 vuotta ja jäi eläkkeelle vuonna 1968. Hän asui Espoon Tapiolassa Tykkitiellä vuodesta 1960 lähtien.
”Alkusysäys ryijyjen suunnitteluun lähtee yleensä luonnosta, usein myös voimakkaasta tunne-elämyksestä. En kuitenkaan ajattele kokemaani, alitajunta työskentelee... Alkaessani luonnoksen vesiväreillä en koskaan tiedä, mitä työstä syntyy, en ole edes ajatellut väriä.”
Brummer on suomalaisen ryijyn uudistaja. Hän ryhtyi 1930-luvulla yhteistyössä kutojan kanssa kehittämään menetelmiä. Hän suunnitteli ryijymalleja Suomen Käsityön Ystäville lähes 50 vuotta. Hänen kehittämäänsä langalla maalaamista ihailtiin erityisesti 1940- ja 1950-luvulla, mutta sen jälkeen on taideryijyjen ulkonäkö muuttunut.
Eva Brummerin puoliso oli vuodesta 1926 Arttu Brummer.
Kokkola Ko-03

Kokkola Ko-03 ("Nousukas") oli suomalainen yksipaikkainen autogiro.
Kalevi ja Seppo Kokkola suunnittelivat autogiroaan 1950-luvun puolivälistä 1960-luvun alkuun. Esikuvina olivat Jukka Tervamäen ja yhdysvaltalaisen Igor Bensenin gyroliitimet, jotka puolestaan perustuivat Saksassa toisen maailmansodan aikana sukellusveneiden käyttämiin Fa 330 -tähystysautogiroihin.
Kokkola Ko-03 lisättiin Suomen ilma-alusrekisteriin tammikuussa 1961 tunnuksella OH-XYZ, ja sen ensilento tapahtui 9. helmikuuta 1961. Se oli peräsimellä varustettu autogiro. Ko-03:n lentoonlähtömatka oli alle 100 m ja laskukiito alle 20 m.
Crushing the Holy Trinity

Crushing the Holy Trinity on kolmiosainen albumisarja, jonka musiikista vastaa 6 eri black metal -yhtyettä - Clandestine Blaze, Deathspell Omega, Exordium, Mgla, Musta Surma ja Stabat Mater. Se julkaistiin vuonna 2005 Northern Heritagen kautta, jonka perustaja Mikko Aspa on tekemisissä lähes kaikkien albumisarjalle osallistuneiden yhtyeiden kanssa.
Albumisarja jakaantuu kolmeen osaan, jotka ovat "Father" (isä), "Son" (poika) ja "Holy Spirit" (pyhä henki). Ensimmäiseen osaan (Father) osallistuu Deathspell Omega ja Stabat Mater. Toiseen osaan (Son) Musta Surma ja Clandestine Blaze. Kolmanteen (Holy Spirit) Mgla ja Exordium.
Apali

Apali Oy oli vuonna 1987 toimintansa aloittanut tamperelainen ilmailuun, aseisiin ja sotahistoriaan keskittynyt kustannusyhtiö. Yritys asetettiin konkurssiin lokakuussa 2014 yrityksen perustajan Rauni Vainion (1945-2014) kuoltua.
Apali Oy julkaisi toistasataa kirjaa sekä Siivet- ja Kaliberi-lehtiä. 
Esimerkkejä yhtiön julkaisemista suomen- tai englanninkielisistä kirjoista ovat:
Baltian rautatieasema (Hatsina)

Hatsinan Baltian rautatieasema () on yksi Pietarin eteläisen esikaupungin Hatsinan rautatieasemista. Asema sijaitsee lähellä Hatsinan palatsia. 
Historiaa.
Asema oli alkuaan Pietarin ja Hatsinan välisen rautatien, ns. Baltian linjan pääteasema ja avattiin liikenteelle 12. joulukuuta 1872. Arkkitehti Pjotr Kupinskin suunnittelema asemarakennus valmistui seuraavana vuonna. Se oli koristeellinen hirsitalo, jonka arkkitehtonisesti hallitsevana piirteenä oli monimutkainen kattorakennelma. Sisätilat koostuivat erikokoisista huoneista, joita yhdistivät arkkitehtonisesti erikoiset käytävät. Rakennuksessa oli useita parvekkeita, ja sisäänkäyntejä koristivat veistettyjen pylväiden tukemat katokset. 
Lisääntyneen matkustajaliikenteen vuoksi ensimmäinen asemarakennus alkoi käydä pian ahtaaksi. 21. lokakuuta 1885 tsaari määräsi asemaa siirrettäväksi siten, ettei se sulje näkymää tsaarin palatsista. Uusi asemarakennus valmistui 19. lokakuuta 1889 entisen rakennuksen läheisyyteen. Asemarakennusten väliselle alueelle rakennettiin seuraavana kesänä tsaarin paviljonki. Vuonna 1937 ratapiha sähköistettiin ja Hatsinan ja Pietarin välillä voitiin aloittaa sähköjunaliikenne. 
Nykyään: Pietarin lähijunien asema Hatsinan palatsin läheisyydessä.
Nykyisin Hatsina-Baltiski toimii yhtenä Pietarin seudun eteläosien paikallisliikenteen asemana. Pietarin seudun nähtävyyksiin ja maailmanperintökohteisiin kuuluva Katariina Suuren 1760-luvulla rakennuttama ja useiden tsaarin käyttämä Hatsinan palatsi puistoalueineen sijaitsee vain 500 metriä asemalta pohjoiseen. Noin 15 lähijunavuoroa ajetaan päivittäin Pietarin Baltian asemalta; junamatka kestää noin tunnin. Asemalle liikennöidään myös linja-autoilla / reittitaksilla.
Tapio Laukkanen

Tapio Laukkanen (s. 23. syyskuuta 1969 Lahti) on suomalainen rallikuljettaja ja rallikuljettajien kouluttaja. 
Ura.
Laukkanen voitti vuonna 1996 rallin Suomen mestaruuden Volkswagen Golf GTi:llä. Laukkanen siirtyi suoraan junioreista yleiselle tasolle ja kansainvälisiin kisoihin, kiertämällä Britannian rallisarjan vuonna 1994. Vuonna 1999 hän voitti Ison-Britannian mestaruuden Renault Mégane Maxilla Kaj Lindströmin kanssa. Lindströmin lisäksi kartanlukijoina ovat toimineet Hannu Mäkelä, Jorma Kaikkonen, Risto Mannisenmäki, Tapio Järvi, Ilkka Riipinen, Harri Kaapro ja Rory Kennedy. Laukkanen voitti 2017 Safari-rallin.
Laukkanen valittiin vuoden rallipersoonaksi Keniassa vuonna 2017 voitettuaan Kenian mestaruuden sekä tekemällä samalla rallihistoriaa ollen ensimmäinen kolmen maan mestari, Suomen (1993 juniorimestaruus,1996 aikuisten mestaruus), Kenian (2016) ja Englannin (1999). 
Laukkanen, kartanlukijanaan Pasi Törmä, voitti marraskuussa 2016 Kenian rallimestaruuden ensimmäisenä ulkomaalaisena kautta aikain. 
Laukkasen valmennusura aktiiviuran jälkeen.
Vuodesta 2006 Tapio Laukkanen on toiminut rallivalmentajana oman ajouransa ohella. Laukkanen koulutti muun muassa Kimi Räikköstä tämän ralliuran alkuvaiheessa. Vuonna 2018 Laukkasen valmentama Manvir Baryan voitti Afrikan mestaruuden. Laukkanen on pidetty valmentaja ja hänet tunnetaan myös taidoistaan säätää autoja kuljettajien ominaisuuksien mukaan. Tapio Laukkasella on oma rallikoulu.
Kimjongilia

Kimjongilia () on mukulabegonialajike ("Begonia" Tuberhybrida-ryhmä), joka on nimetty Pohjois-Korean yksinvaltaisen johtajan Kim Jong-ilin mukaan. Se on toinen kahdesta Pohjois-Korean johtajien mukaan nimetystä kasvilajikkeesta, toinen on kimilsungia, joka on nimetty Kim Jong-ilin isän Kim Il-sungin mukaan. 
Kasvi esiteltiin Pohjois-Korean ’Rakastetulle Johtajalle’ Kim Jong-ilille 1988, jolloin hän täytti 46 vuotta. Kasvin on jalostanut japanilainen Motoderu Kamo.
Haudankorva

Haudankorva (myös Viksberg) on yksi Forssan kaupunginosista. Vuoden 2011 lopussa Haudankorvan tilastoalueen (kaupunginosan) asukasluku oli 2 612 henkeä. Haudankorvan alue koostuu omakoti- ja kerrostaloalueesta lännessä ja teollisuusalueesta idässä. Haudankorvan pohjoisrajana on Loimijoki, itärajana Tammelan raja, etelässä aluetta rajoittaa valtatie 2 ja pohjoisessa Yhtiönkatu. Alueen itäosa on metsäistä, ja siellä sijaitsee Loimalammi.
Asuin- ja teollisuusalueen rajana on Helsingintie, joka oli aiemmin Forssan eteläinen sisääntuloväylä. Vuonna 2006 Forssalle valmistui uusi sisääntulotie valtatie 2:n ja seututien 280 risteyksestä. Nimillä Loimalammintie ja Finlaysonintie kulkeva katu on linjattu kulkemaan teollisuusalueen itäpuolella. Tie on osa niin sanottua Itäistä kehäväylää.
Siurilankadun ja Helsingintien välisellä alueella Haudankorvan keskiosissa on kerrostaloja ja länsilaidalla omakotitaloja. Vanhimmat omakotitalot ovat Haudankorvankadun ja Eteläisen puistokadun varrella. Uusimmat omakotitalot ovat Isoniityntiellä alueen eteläosassa. Kerrostaloista vanhimmat ovat Puolimatkankadun tienoilla, uusimmat puolestaan alueen eteläosissa Kossilantiellä.
Haudankorvan keskiosissa Viksbergin teollisuusalueella sijaitsi aikaisemmin Viksbergin kartano, joka on sittemmin tuhoutunut tulipalossa. Kartanon puistoalueella kasvaa edelleenkin joitakin sinne jo kartanon aikaan istutettuja kasveja. Joitakin kaupunginosan katuja on nimetty Viksbergin alueella sijainneiden kartanon torppien mukaan. Viksbergin teollisuusalueen itäpuolelle sijoittuu Forssan lentokenttä ja 1990-luvulla suljettu entinen kaatopaikka.
Viksbergissä sijaitsee ostoskeskus. Vuonna 2001 Forssan puuvillatehtaan 1950-luvulla rakennettuun vanhaan kutomoon avattiin kauppakeskus, jossa toimivat muun muassa K-Citymarket ja Tokmanni.
Kaupunginosassa toimii Viksbergin asukasyhdistys ry.
Bebe

Nieves Rebolledo Vila (s. 9. toukokuuta 1978) on espanjalainen laulaja.
Bebe syntyi Valenciassa, mutta kasvoi Extremaduran alueella. Hänen vanhempansa olivat folk-muusikkoja Suberina-nimisessä yhtyeessä. Hänen perheensä oli musikaalinen ja eli Extremadurassa muun muassa Méridan ja Badajozin kaupungeissa. Bebe sai ensimmäisen kitaransa 11-vuotiaana. Musiikillisen uransa Bebe aloitti vuonna 1995 Vanagloria-nimisessä yhtyeessä Badajozissa. Bebe toimi myös baarilaulajana. Pian tämän jälkeen vuonna 1996 Bebe muutti Madridiin opiskelemaan teatteritaidetta. Beben läpimurto tapahtui vuonna 2004 "Pafuera Telarañas" -albumilla ja hän sai vuonna 2005 vuoden tulokkaan palkinnon Latin Grammy Awardsissa.
Bebe on myös esiintynyt yhdessä muiden espanjalaisten artistien kanssa. Hän on myös toiminut näyttelijänä muun muassa elokuvassa "Al Sur de Granada".
Osmo Pekonen

Osmo Esko Tapio Pekonen (2. huhtikuuta 1960 Mikkeli – 12. lokakuuta 2022 Uzès, Ranska) oli suomalainen matemaatikko, historioitsija ja tietokirjailija. Hän oli Helsingin yliopiston ja Jyväskylän yliopiston matematiikan dosentti, Oulun yliopiston tieteenhistorian dosentti sekä Lapin yliopiston sivistyshistorian dosentti. Pekonen väitteli tohtoriksi kaksi kertaa: hän oli filosofian tohtori (matematiikka) ja yhteiskuntatieteiden tohtori (historia). Hän asui ja työskenteli useaan otteeseen Ranskassa.
Kunnianosoituksia ja palkintoja.
Ranskan valtio palkitsi Pekosen Chevalier des Palmes académiques -ritariarvolla, ja hän oli neljän ranskalaisen tiedeakatemian ulkojäsen. Nämä olivat Académie européenne des Sciences, des Arts et des Lettres (perustettu 1979), Académie d'Orléans (perustettu 1809), Académie des Sciences, Belles-lettres et Arts de Besançon et de Franche-Comté (perustettu 1752) ja Académie des Sciences, Arts et Belles-Lettres de Caen (perustettu 1652).
Ranskan instituutti (Institut de France) myönsi Pekoselle vuonna 2012 Chaix d’Est Ange -palkinnon historian alalta. Palkinnon myöntöperusteena oli Pekosen ranskankielinen väitöskirja.
Presidentti Niinistö myönsi Pekoselle professorin arvonimen vuonna 2021.
Veturimuseo

Veturimuseo sijaitsee Akaan Toijalassa, Toijalan rautatieaseman läheisyydessä. Museota ylläpitää Museoveturiseura ry, ja se on avoinna kesäkuukausina joka päivä ja muulloin sopimuksen mukaan. Esillä on muun muassa 13 entistettyä veturia, valokuvia, piirroksia, pienoismalleja ja aiheeseen liittyvää pienesineistöä.
Museoveturiseura perustettiin vuonna 1979 huoltamaan ja ylläpitämään Valtionrautateiltä vanhaksi jäänyttä kalustoa. Museon idea oli peräisin Lounais-Hämeeseen 1970-luvun alkupuolella perustetun Museorautatieyhdistys ry:n aktiiveilta. Museorautatieyhdistys ylläpitää kapearaiteista Jokioisten museorautatietä ja Kapearaidemuseota. Veturimuseon käytössä oleva halli kävi pieneksi, joten osa entistetystä vetureista jouduttiin sijoittamaan väliaikaistiloihin odottamaan näyttelyyn pääsyä.
Museon sijoituspaikaksi valittiin Toijala, koska Toijalan varikko oli käynyt valtiolle tarpeettomaksi veturien huoltojen ja junien vaihto- ja järjestelytyön siirryttyä sieltä Tampereelle. Toijalasta vapautui museokäyttöön sopivaa hallitilaa veturien säilytykseen ja huoltoon.
Dalia Grybauskaitė

Dalia Grybauskaitė (s. 1. maaliskuuta 1956 Vilna, Liettua) on liettualainen poliitikko, joka toimi maan presidenttinä 12. heinäkuuta 2009 – 12. heinäkuuta 2019. Tätä ennen hän oli Euroopan unionin komission rahoituksen suunnittelusta ja talousarviosta vastaavana komissaarina.
Tausta ja yksityiselämä.
Grybauskaitėn isä oli sähkömies, joka toimi toisen maailmansodan aikana partisaanina ja myöhemmin NKVD:n palveluksessa palomiehenä, äiti oli myyjänä. Grybauskaitė suoritti taloustieteellisen tutkinnon Leningradin yliopistossa 1983 ja myöhemmin hän väitteli tohtoriksi Neuvostoliiton tiedeakatemiasta vuonna 1988 taloustieteestä.
Vuosina 1991–1994 Grybauskaitė työskenteli ensin ulkomaankauppa- ja sittemmin ulkoministeriössä. Vuonna 1995 hän toimi yhtenä neuvottelijana Liettuan EU-jäsenyydestä neuvottelevan valtuuskunnan jäsenenä. Vuosina 1996–1999 hän siirtyi Liettuan Yhdysvaltojen suurlähetystössä..
Grybauskaitėlla on karatessa musta vyö. Vuonna 2014 maailman taekwondoliitto myönsi hänelle mustan kunniavyön. Grybauskaitė on perheetön.
Poliittinen ura.
Grybauskaitė toimi Liettuan valtiovarainministerinä vuosina 2001–2004 ja on toukokuusta 2004 lähtien ollut Euroopan unionin komission jäsen.
Grybauskaitė valittiin 17. toukokuuta 2009 Liettuan presidentiksi. Hän sai presidentinvaalin 1. kierroksella 67 prosenttia äänistä. Kun äänestysprosenttikin (50,68 %) nousi yli Liettuan vaalilaissa vaaditun 50:n, edellytykset presidentinvaalin ratkeamiseen täyttyivät heti ensimmäisellä kierroksella. Vuonna 2014 Grybauskaitė valittiin toiselle kaudelle, joka kestää vuoteen 2019 asti. Tällöin hän sai 57,9 prosenttia äänistä, kun vastaehdokkaana ollut sosiaalidemokraattinen vastaehdokas Zigmantas Balcytis saavutti 40,1 prosentin osuuden.
Grybauskaitė tunnetaan korruption vastaisesta toiminnastaan. Hän on myös moittinut Venäjää terroristivaltioksi Krimin miehityksen aikaan, ja Yhdysvaltojen presidenttiä Donald Trumpia hän moittii arvaamattomuudesta..
Kunnianosoituksia.
Grybauskaitėlle on myönnetty seuraavat ulkomaiset kunnianosoitukset:
Viksbergin kartano

Viksbergin kartano voi viitata seuraaviin:
EtCetera

EtCetera on riihimäkeläinen gospelkuoro, jonka taiteellisena johtajana toimii Pekka Simojoki. Laulut ovat suurelta osin Pekka Simojoen ja Anna-Mari Kaskisen käsialaa, mutta kuoron ohjelmistosta löytyy myös afrikkalaista musiikkia ja perinteistä gospelia. Keikoilla kuoroa säestää yhtye, jossa soivat muun muassa rummut, zembet, kitara, basso ja huilu.
EtCetera perustettiin 1990-luvun alussa ja sen toiminnasta vastaa EtCeteran Tuki ry.
EtCetera järjestää Riihimäen seurakunnan kanssa yhteistyössä joka toinen vuosi Big Light -tapahtuman. Lisäksi kuoro on järjestänyt Little Light -nimisiä iltoja yhdessä seurakunnan kanssa.
Julkaisut.
Albumit.
Lisäksi EtCetera on mukana Anna-Mari Kaskisen ja Pekka Simojoen Mysterion-levyllä (2004).
Hyvinvointikeskus Lapponia

Hyvinvointikeskus Lapponia on Kemijärven kaupungissa sijaitseva sosiaali- ja terveyspalvelukeskus (terveyskeskus). Sen taustalla oli Kemijärven aluesairaalan ja terveyskeskuksen toimintojen yhdistäminen. Ennen vuotta 2016 tämä kokonaisuus käytti joitain vuosia nimeä "Sairaala Lapponia". 
Leikkaustoiminta ja erikoissairaanhoito kuitenkin lakkautettiin Kemijärvellä vuonna 2014. Kesällä 2016 kaupungin sosiaalipalvelut yhdistettiin Sairaala Lapponiaan. Tähän liittyvällä nimenmuutoksella sairaalasta hyvinvointikeskukseksi Kemijärvi halusi osaltaan varautua suunnitteilla olleeseen sote-uudistukseen.
Hyvinvointikeskus Lapponia tarjoaa akuuttisairaanhoitoa ja siihen liittyvää lääkärin ilta- ja viikonloppupäivystystä päivittäin kello 8-18 Kemijärven lisäksi Sallan kunnan asukkaille. Ympärivuorokautinen akuuttisairaanhoito ja yöpäivystys kello 18-08 on tarjolla Rovaniemellä Lapin keskussairaalan päivystyksessä (Ounasrinteentie 22, Rovaniemi).
Joulumuori

Joulumuori on Joulupukin vaimo.
Joulumuori (engl. "Mrs. Claus", 'rouva Joulupukki') mainitaan tiettävästi ensimmäisen kerran yhdysvaltalaisen James Reesin novellissa "A Christmas Legend" ('Joulutaru') vuodelta 1849. Tämän kertomuksen "Joulumuori" kuitenkin paljastuu tarinassa tavalliseksi naiseksi. Reesin tarinan jälkeen Joulumuorin kuvaukset yleistyivät amerikkalaisissa tarinoissa, runoissa ja lauluissa. Hänet kuvattiin niissä usein luonteeltaan suorasukaiseksi.
Nykyisin Joulumuori esitetään usein pulleana ja hilpeänä Joulupukin auttajana. Joulupukkisäätiö luonnehtii Joulumuoria äidilliseksi, viisaaksi ja lempeäksi vaimoksi. Joulumuori viettää aikaansa kotonaan Korvatunturilla ja auttaa miestään tämän työssä. Hän harrastaa kutomista ja laulaa kauniisti.
Rock &amp; Roll Divorce

Rock &amp; Roll Divorce on Hanoi Rocksin toinen livealbumi ja itse asiassa bootleg. Yhtyeen oli tarkoitus julkaista uusi albumi syyskuussa 1985 kansainvälisen menestyslevyn Two Steps from the Moven jälkeen, mutta yhtyeen rumpalin Razzlen kuolema auto-onnettomuudessa joulukuussa 1984 aloitti yhtyeen hajoamisen. Razzlen Helsingin Kulttuuritalon muistokonserttien jälkeen 3. tammikuuta basisti Sam Yaffa erosi yhtyeestä. Näin ollen yhtyeeseen jäi tunnetuimmasta kokoonpanosta vain Michael Monroe, Nasty Suicide ja Andy McCoy. Uudeksi rumpaliksi otettiin yhtyeen vanha ystävä The Clashin Terry Chimes. Sam Yaffan tilalle basistiksi otettiin René Berg, mutta hänestä ei pidetty, ja hänet todettiin yhtyeeseen sopimattomaksi heti jo ennen Puolan kiertuetta. Molemmat uudet jäsenet soittavat tällä live-levyllä, mutta Monroen mukaan yhtye ei kuitenkaan ollut enää entisensä kahden ydinjäsenen poistuttua yhtyeestä. 
Levyn on nauhoittanut Mick Staplehurst yhtyeen hajottaneen Puolan kiertueen viimeisellä keikalla "Rockerina Festival"illa 19. toukokuuta 1985. Alkujaan levyä ei yleisesti pidetty hyvänä fanien eikä kriitikkojen keskuudessa, mutta myöhemmin se on saanut arvostusta. Yhtyeen viimeinen kiertue Puolassa vedettiin tuskallisesti läpi, ja koko kiertueen ajan yhtye tiesi tulleensa tiensä päähän. On sanottu, että nauhalle tallentunut Michael Monroen tuhahdus "Boring, fucking boring" () levyn kahden viimeisen kappaleen välissä kertoo hyvin yhtyeen soittoasenteesta tuolla nauhoitushetkellä. 
Nauhat jäivät yhtyeen hajoamisen jälkeen ilmeisesti Staplehurstin haltuun, mutta Andy McCoy varasti ja julkaisi ne Suomessa levynä elokuussa. Michael Monroe ei tosin olisi halunnut levyä koskaan julkaistavan. Tästä syystä levy on itse asiassa vain yhtyeen puolivirallinen albumi, koska se on koostettu bootleg-nauhoista. Rock &amp; Roll Divorce -albumi julkaistiin aikanaan vain vinyylilevynä Isossa-Britanniassa ja Japanissa, eikä sitä ole saatavilla CD:nä tai remasteroituna. Seuraava Hanoi Rocks-levy julkaistiin vasta comebackin jälkeen vuonna 2002.
Kappalelista.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Andy McCoy, ellei toisin mainittu.
Lapponia (juna)

Lapponia oli VR-Yhtymän edeltäjän, Valtionrautateiden, liikennöimä nimetty erikoispikajunavuoro, joka kulki reittiä Oulusta Helsinkiin. Vuoden 1974 aikatauluissa juna lähti Oulusta kello 7.00 ja saapui Helsinkiin kello 14.30. Paluujuna lähti Helsingistä noin kello 16.00 ja saapui Ouluun noin kello 23.29.
Erikoispikajunaliikenne nimellä "Lapponia" alkoi reitillä Oulu–Helsinki vuonna 1972. Junavuoron oli tarkoitus tarjota nopea, vaihdoton junayhteys Oulusta pääkaupunkiin.
Junan suurin sallittu nopeus oli aluksi 120 km/h. Nopeutta nostettiin 140 kilometriin tunnissa aina sähköistystöiden edetessä.
Oulu–Helsinki-erikoispikajunat liikennöivät nimellä "Lapponia" aina 15. elokuuta 1994 saakka, jolloin VR lopetti erikoispikajuna-nimikkeen käytön. Erikoispikajunat korvautuivat InterCity-junilla, mutta niille ei annettu erillisiä nimiä.
Pysähdyspaikat.
Vuonna 1987 reitillä Helsinki–Oulu kulkenut EP 57:n pysähtyi Tampereen, Seinäjoen, Kauhavan, Pännäisten, Kokkolan, Kannuksen, Ylivieskan, Oulaisten sekä Vihannin asemilla.
Oulusta Helsinkiin matkanneen EP 50:n pysähdyspaikat olivat samat kuin EP 57:llä, ja niiden lisäksi juna pysähtyi myös Parkanon ja Hämeenlinnan asemilla.