Jane Seymour

Jane Seymour (n. 1507 tai 1508 – 24. lokakuuta 1537 Hampton Courtin palatsi, Englannin kuningaskunta) oli englantilainen alempaa aatelia edustanut nainen ja Englannin kuningas Henrik VIII:n kolmas kuningatarpuoliso. 
Hän synnytti kuninkaan ainoan eloon jääneen poikalapsen, Edvard VI:n. Kuningatar Jane kuoli 12 päivää synnytyksen jälkeiseen infektioon. Jane Seymour on jäänyt historiaan protestanttisena kuningattarena pääasiassa ilmeisesti sen vuoksi, että hänen pojastaan tuli protestanttinen poikakuningas Edvard VI. Tosiasiassa Jane Seymour oli vanhan katolisen uskon kannattajia.
Suku ja elämä hovissa, avioliitto.
Janen isä oli Sir John Seymour Wiltshirestä ja äiti Margaret Wentworth. Hänen veljestään Edward Seymourista tuli valtionhoitaja Edvard VI:n valtakaudella. Ennen avioliittoaan Jane Seymour oli sekä kuninkaan ensimmäisen puolison, kuningatar Katariina Aragonialaisen että toisen vaimon, kuningatar Anna Boleynin hovineito. 
Jane osasi lukea ja kirjoittaa tyydyttävästi, mutta oli paljon parempi ompelemisessa ja taloudenpidossa, joita tuona aikana pidettiin sekä naisille kuuluvina töinä että velvollisuutena.
Jane Seymourilla oli kaiken kaikkiaan yhdeksän sisarusta, mutta neljä näistä kuoli pienenä. Hänellä oli kolme veljeä, joista historiaan on jäänyt kaksi kunnianhimoista veljeä Edward Seymour ja Thomas Seymour, joka meni lopulta naimisiin Henrik VIII:n viimeisen vaimon ja lesken Katariina Parrin kanssa. Aikalaisista esimerkiksi Espanjan suurlähettiläs Eustache Chapuys epäili Seymourin veljesten ja näiden liittolaisten, Anna Boleynin vastustajien valmentaneen Janea, jotta kuningas kiinnostuisi tästä. Kuningas saattoi alun perin ajatella Janesta vain rakastajatarta eikä uutta vaimoa, mutta kun Henrik VIII tarjosi tälle lahjoja kuten rahaa ja tämä kieltäytyi niistä, vaatimaton Jane Seymour lumosi kuninkaan.
Anna Boleyn teloitettiin toukokuun 19. päivänä 1536, ja Jane Seymour kihlautui Henrik VIII:n kanssa seuraavana päivänä 20. toukokuuta 1536. Heidät vihki kuningattaren yksityishuoneissa Whitehallin palatsissa, Lontoossa piispa Stephen Gardner kymmenen päivää myöhemmin, 30. toukokuuta 1536. Henrik VIII:n kuudesta vaimosta elämäkerran tehnyt kirjailija Agnes Strickland pitää tätä osoituksena siitä, ettei Jane ollut mikään pyhimys eikä tätä vaivannut aiemman vaimon julma kohtalo.
Kuningatar.
Kuningattareksi 4. kesäkuuta 1536 julistetusta Jane Seymourista tuli myös kuninkaan kahden tyttären äitipuoli. Maryn kanssa hän tuli hyvin toimeen ja pyysi aviomiestään kutsumaan vanhimman tyttären takaisin hoviin. Mary sai palata vasta, kun oli allekirjoittanut paperin, jossa vahvisti isänsä olevan Englannin kirkon pää ja äitinsä Katariina Aragonialaisen avioliiton olleen laiton.
Henrikin edelliset kuningattaret Katariina Aragonialainen sekä Anne Boleyn olivat olleet hyvinkoulutettuja naisia, mutta Jane oli tässä suhteessa poikkeus. Jane Seymour oli ilmeisesti vanhan uskonnon kannattajia, sillä hän pyysi aviomiestään esimerkiksi säästämään pohjoisen kapinallisia, jotka kapinoivat protestanttisuutta vastaan. Kuningas kuitenkin muistutti vaimoaan siitä, mitä häntä vastustaneille edellisille vaimoille oli käynyt. Armon pyhiinvaelluksena tunnetun kapinan jälkeen Henrik VIII lupasi kapinoitsijoille harkita kolmannen vaimonsa kruunaamista kuningattareksi pohjoisessa, mitä voi myös pitää todisteena siitä, että Jane Seymour oli katolinen. Jane Seymouria ei kuitenkaan ehditty koskaan kruunata.
Vuoden 1537 alussa Jane Seymour tuli raskaaksi, ja lopulta lokakuussa pitkäksi venyneen synnytyksen jälkeen Henrik VIII sai kaipaamansa pojan, joka kastettiin Edvardiksi. Kuningatar Jane vastaanotti vieraita ja onnitteluja, mutta sairastui sitten lapsivuodekuumeeseen ja kuoli kaksitoista päivää pojan syntymän jälkeen. 
Jane Seymour haudattiin Pyhän Yrjön kappeliin Windsorin linnaan hautajaistensa jälkeen. Henrik suri vaimonsa kuolemaa monta kuukautta, ja meni uudelleen naimisiin vasta kolme vuotta hänen kuolemansa jälkeen. Alison Weir kertoo, että myöhemmässä elämässään Henrik VIII vakuuttui siitä, että oli rakastanut Jane Seymouria kaikista kuudesta vaimostaan eniten, ja juuri tämän viereen kuningas myös haudattiin lopulta vuonna 1547.
Jane Seymour populaarikulttuurissa.
Jane Seymourin hahmo esiintyi ensimmäisen kerran saksalaisessa elokuvassa "Ann Boleyn" vuonna 1920, jolloin häntä esitti näyttelijä Aud Edege Nissen. Kolmetoista vuotta myöhemmin Wendy Barrie esiintyi Jane Charles Laughtonin vastanäyttelijänä Alexander Kordan menestyneessä mestariteoksessa "The Private Life of Henry VIII".
Seuraavan kerran Jane Seymour nähtiin valkokankaalla vuonna 1969 Hal B. Wallisin Oscar-palkitussa elokuvassa "Tuhannen päivän kuningatar." Janea esitti Lesley Peterson, kuningasta Richard Burton ja Anna Boleynia kanadalainen Genevieve Bujold.
Vuotta myöhemmin 90 minuutin mittainen BBC:n televisiodraamasarjan ' osassa "Jane Seymour" esitteli Janen suloisena, viattomana ja ujona naisena, joka oli omistautunut miehelleen Henrik VIII:lle. Kuningasta näytteli australialainen näyttelijä Keith Michell ja Janea englantilainen näyttelijä Anne Stallybrass. Vuonna 1972 tulkinta toistui elokuvassa ', jossa Michell näytteli jälleen kuningasta, mutta Jane Seymourin osassa oli Jane Asher.
Tohtori David Starkeyn Henrik VIII:n vaimoja käsittelevässä puolidokumentissa "The Six Wives of Henry VIII" vuodelta 2001 osissa "Anne Boleyn" ja "Jane Seymour and Anne of Cleves" Janea esitti Charlotte Roach. Naomi Benson näytteli Janea BBC:n televisiodraamassa "The Other Boleyn Girl" (2003), jossa Jared Harris esitti kuningasta ja Jodhi May Anna Boleynia. Janen osuus oli tässä televisiodraamassa vähäinen.
Lokakuussa 2003 Ray Winstone esitti pääosaa ITV:n kaksiosaisessa draamassa "Henry VIII." Toisessa osassa kuvataan kuninkaan elämää alkaen tämän avioliitosta Jane Seymourin kanssa. Janea esitti englantilainen kaunotar Emilia Fox aina kuninkaan kuolemaan saakka vuonna 1547. Jane kuvattiin siinä moraalisesti rohkeana ja hyveellisenä naisena.
Jane Seymour historiankirjoituksessa.
Janea ylistettiin laajalti kauneimmaksi ja ansioituneimmaksi kaikista Henrik VIII:n vaimoista vuosisatoja hänen kuolemansa jälkeen. Viktoriaanisen ajan naishistorioitsija Agnes Strickland, joka laati 1800-luvun lopulla laajan tutkimuksen Ranskan, Skotlannin ja Englannin kuninkaallisista naisista, sanoi kuitenkin, että tarina "Anna Boleynin viimeisistä tuskaisista hetkistä" ja Henrik VIII:n pikaisesta uudesta avioliitosta Jane Seymourin kanssa on tarpeeksi vastenmielinen jo sellaisenaan, mutta kymmenkertaisesti sen ylistyksen vuoksi, mitä sen aikaan saanut nainen on historiassa saanut.
Nykyajan historioitsijat, erityisesti Alison Weir ja Antonia Fraser, antavat myönteisen käsityksen hienotunteisesta ja tervejärkisestä naisesta, jota Weir kutsuu "voimakastahtoiseksi naiseksi, jossa oli matriarkan ainesta".
Historioitsija Hester W. Chapman ja professori E. W. Ives nostivat jälleen esiin Agnes Stricklandin käsityksen Jane Seymourista ja uskoivat tämän näytelleen tärkeää ja tietoista osaa Anna Boleynin kylmäverisessä tuhoamisessa. Tohtori David Starkey ja Karen Lindsey vähättelevät jokseenkin Janen merkitystä Henrikin muihin kuningattariin, erityisesti Katariina Aragonialaiseen, Anna Boleyniin ja Katariina Parriin verrattuna. Joanna Denny, Marie Louise Bruce ja Carolly Erickson pidättäytyvät hekin antamasta liian sympaattista kuvaa Janen elämästä ja kuningatar-ajasta.