Saksan Itämeren-divisioona

Saksan Itämeren-divisioona () oli saksalainen, kenraalimajuri kreivi Rüdiger von der Goltzin komentama noin 10 000 sotilaan vahvuinen yksikkö, joka Suomen sisällissodan loppuvaiheessa keväällä 1918 nousi maihin Hangossa 3. huhtikuuta alkaen ja eteni kohti Helsinkiä.
Toinen, vapaaherra ja eversti Otto von Brandensteinin komentama saksalaisyksikkö, Osasto Brandenstein 3000 miestä nousi maihin Loviisan Valkossa 7. huhtikuuta 1918 alkaen useana Tallinnasta suoritettuna kuljetuksena ja valtasi Lahden. Yhdessä tämän maihinnousuosaston kanssa Itämeren-divisioonan miesvahvuus nousi noin 13 000 mieheen. Lisäksi Tammisaareen laivattiin 14. vahvennettu Jääkäripataljoona vahvuudeltaan n. 1000 miestä, ja Helsingin valtaukseen osallistui laivaston taisteluosasto n. 400 miestä. Itämeren Divisioonan kokonaisvahvuus oli runsaat 14 000 miestä. Itämeren divisioonan esikunnassa Suomen valkoista armeijaa edusti eversti Vilhelm Aleksander Thesleff ja hänellä oli adjutanttina Aksel Woldemar Falkenberg, joka toimi yhdysmiehenä ylipäällikkö Mannerheimin ja Thesleffin välillä. 
Saksalaiset joukot, joita oli sisällissodan päätyttyä jäljellä noin 12 000 miestä, jäivät Suomen hallituksen pyynnöstä Suomeen siltä varalta, että Neuvosto-Venäjä ei täyttäisi Brest-Litovskin rauhansopimuksen ehtoja.
Vaasan senaatin kutsu ja liittosopimus.
Divisioona kutsuttiin Suomeen Vaasaan evakuoituneen Suomen senaatin suurlähettilään Edvard Hjeltin esittämästä pyynnöstä, joka oli saanut toimeksiantonsa senaatin puheenjohtaja Heikki Renvallilta. Korvatakseen Saksalle avun Hjelt Suomen senaatin puolesta allekirjoitti korvaussopimuksen 21. helmikuuta, mistä muut Vaasassa olleet Suomen senaatin jäsenet valtion varoista vastaava Juhani Arajärvi, puolustusasioista vastaava Alexander Frey ja maatalousasioiden varavastaava Eero Yrjö Pehkonen saivat tiedon vasta jälkikäteen 2. maaliskuuta.
Lisäksi Hjelt ja professori Erich allekirjoittivat Saksan kanssa 7. maaliskuuta rauhansopimuksen sekä kauppa- ja merenkulkusopimuksen sekä salaisen lisäpöytäkirjan, mikä sitoi Suomen ulkomaankaupan Saksan sotatalouteen protektoraatin tavoin. Pääministeriä vastaava senaatin talousosaston puheenjohtaja Pehr Evind Svinhufvud hyväksyi järjestelyn Berliinissä jälkikäteen 10. maaliskuuta. Näin Vaasassa istuva Suomen senaatin osa, ns. Vaasan senaatti, oli vahvasti poliittisesti sitoutunut Saksaan.
Maihinnousu Hankoon.
Itämeren-divisioonan kuljetuksen Hankoon suoritti Saksan keisarikunnan laivaston Itämeren-erikoisryhmä. Erikoisryhmä oli jaettu kuuteen ryhmään, joista ensimmäisen tehtävä oli raivata muulle laivastolle muutaman meripeninkulman miinoista vapaa väylä. Tämä etujoukko käsitti neljä miinanetsintäpuolilaivuetta ja III saarronmurtajaryhmän saarronmurtaja Steigerwaldin johdolla, joita avusti jäänmurtaja Sampo (joutui saattamaan ensin S/S "Arcturuksen" Vaasaan ja palasi myöhemmin auttamaan erikoisryhmän aluksia). Tätä miinanetsintä- ja saarrostusjaostoa johdettiin miinanetsintäalukselta A 62.
Etujoukon perässä purjehti pääjoukko, joka käsitti linjalaivoja ja muutaman torpedoaluksen ja liikennelaiva S/S "Vorwätsin". Pääjoukon perässä purjehtivat lippulaivana linjalaiva "Westfalen" ja sen sisaralus "Posen", jota seurasi varsinainen kuljetuslaivasto johdossa risteilijä "Koldberg", jonka perässä seurasi kolme kuljetusryhmää, joista ensimmäiseen kuuluivat kuljetusalus S/S "Bahia" "Castillo", S/S "Buenos" "Aires", S/S "Cassel", S/S "Frankfurt" ja suomalaisille jääkäreillekin tuttu pieni kuljetusalus S/S "Equity".
Toista kuljetusryhmää veti miinalaiva "Nautilus" (saapui johtamaan ryhmäänsä vasta Suomenlahden miina-alueen rajoilta, jota ennen toista ja kolmatta kuljetusryhmää veti risteilijä "Möwe") ja sitä seurasivat kuljetusalukset S/S "Schleswig", S/S "Chemnitz" ja S/S "Hannover". Kolmatta kuljetusryhmää veti risteilijä "Möwe" perässään kuljetusalukset S/S "Habsburg", S/S "Altenburg" ja S/S "Giessen".
Erikoisryhmän viimeisenä ryhmänä oli hinaajaryhmä, joka käsitti yhden torpedoaluksen (T 155) ja sitä seurasi pumppualus S/S "Norder" perässään kaksi hinaajaa "Vosslopp" ja "Schulau" ja kummankin hinaajan perässä oli hinauksessa yksi viidensadan tonnin proomu. Koko joukon hännillä oli pieni kuljetusalus S/S "Arnold" "Köpke".
Näiden lisäksi operaatiossa avusti panssarilaiva "Beowulf", torpedoalus T 141 ja poijunlaskija "Kiel" sekä 2. miinanraivausdivisioona, joka sisälsi moottoriveneitä ja etuvartiopuolijoukkueen joiden kaikkien tuli toimia erikoisryhmän etsintäosastona.
Saksalainen Itämeren-divisioona oli saatu lastattua edellä selostettuun laivastoon Danzigissa 30. maaliskuuta mennessä, ja se lähti matkaan 1. huhtikuuta 1918 Neufahrwasserin rediltä, kun etujoukolta oli saatu tieto miinakenttään avatusta kahden meripeninkulman levyisestä väylästä. Matkalla Hankoon saattueen tuli saada Saksan ilmavoimilta tulitukea, joka suoritettaisiin Russarön linnoitussaarta vastaan. Tätä vaihtoehtoa ei kuitenkaan jouduttu käyttämään vaan linnakkeen venäläiset sotilaat antautuivat ehdoitta ilman laukaustenvaihtoa (jostain syystä linnakkeen tykeistä puuttuivat lukot). Saattue saapui Hangon redille 3. huhtikuuta, ja sen maihinnousu saatiin suoritettua divisioonan siinä määrin, että se oli marssivalmiina 4. huhtikuuta kello 17:00 ja kokonaisuudessaan kuormasto oli purettu seuraava päivänä.
Helsingin valtaus.
Suomalaisten valkoisten tuella Saksan Itämeren-divisioona valloitti Helsingin 12.–14. huhtikuuta.
27. huhtikuuta Tampereen suunnasta etenevät Vaasan senaatin valkoiset joukot ja etelästä tulleet saksalaiset kohtasivat Hämeenlinnassa.
Lähtö Helsingistä ja siirtyminen Latviaan 1919.
Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan marraskuussa 1918 alkoi yhteistyö Suomen ja Saksan välillä lähestyä loppuaan. Joulukuun alussa Itämeren-divisioonan kalustoa ryhdyttiin siirtämään Helsinkiin. Ne lastattiin yhdessä viimeisten joukkojen kanssa "Bahia Castilloon" ja "Buenos Airesiin." Saksalaisten lähtöä Helsingistä 16. joulukuuta todistivat juhlallisissa tunnelmissa Suomen poliittinen ja sotilaallinen johto sekä parikymmentätuhatta kaupunkilaista.
Osa Saksan Itämeren-divisioonasta siirtyi Freikorpsiksi (VI reservijoukko) taistelemaan Viroon ja Latviaan turvaamaan baltiansaksalaisten vähemmistön etua sekä neuvostovenäläisiä että kansallisia latvialaisia ja virolaisia vastaan 1919.
Esikunnassa komennettuina