tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Takeo Sugawara

 
Takeo Sugawara (, s. 23. toukokuuta 1938 Akitan prefektuuri) on entinen japanilainen moukarinheittäjä.
Takeo Sugawara nousi kansainväliselle tasolla 1950-luvun lopussa. Hän edusti Japania Rooman vuoden 1960 olympialaisissa, mutta putosi jo karsinnoissa heitettyään vajaan metrin karsintarajasta. Kaksi vuotta myöhemmin Aasian kisoissa Indonesian Jakartassa elokuussa 1962 hän sijoittui toiseksi maanmiehensä Noboru Okamoton voittaessa. Kotiolympialaisissa Tokiossa syksyllä 1964 Sugawara nousi parhaaksi japanilaiseksi edeten loppukilpailuun ja sijoittuen loppukilpailussa 13. tuloksella 63,69. Seuraavissa Aasian kisoissa hän saavutti parhaan menestyksensä eli nousi kultamitalistiksi tuloksella 62,90. Näihin aikoihin hän oli uransa huipulla. Vuoden 1968 Meksikon olympialaisissa hän saavutti neljännen sijan samalla tuloksella 69,78 pronssia saavuttaneen Unkarin Lázár Lovászin kanssa. Hänen toiseksi paras heittonsa 69,06 oli 32 cm lyhyempi kuin Lovászilla. Tämän jälkeen Sugawaran menestys alkoi hiipua. Hän oli mukana vielä Münchenin vuoden 1972 olympialaisissa, mutta edettyään karsinoista loppukilpailuun hän jäi loppukilpailun viimeiseksi eli 20:nneksi.
Japanin mestaruuden Takeo Sugawara saavutti viisi kertaa eli vuosina 1964 ja 1966-1968 ja 1971. Hän saavutti lisäksi kerran avoimen Britannian mestaruuden vuonna 1963. Sugawara sijoittui uransa aikana maailmantilastossa kolmena vuonna eli vuosina 1963, 1966 ja 1969. Hän edusti "Muun maailman" joukkuetta kesällä 1971 käydyssä Yhdysvaltain, Neuvostoliiton ja Muun Maailman välisessä maaottelussa. Sugawara kilpaili Suomessa kaksi kertaa eli kesällä 1964 ja vuoden 1969 Maailmankisoissa. Paras tulos oli Meksikon vuoden 1968 olympialaisten loppukilpailun 69,78.
Moukarinheittäjaksi Sugawara ei ollut kovin pitkä; vain 174 cm. Teknisesti hän oli taitava, sillä hän oli ensimmäinen, joka käytti neljää pyörähdystä moukarinheitossa.
Alejandro de la Vega

Don Alejandro de la Vega on kuvitteellinen Zorron isä ja suurtilanomistaja Pueblo de Los Ángelesissa. Hän ei tiedä poikansa salaista henkilöllisyyttä ja yrittää usein saada hänestä vastuullista jatkajaa suvulleen.
Elämäkerta.
Don Alejandro oli nuorin kolmilapsisessa de la Vega aatelisperheessä. Hänen esi-isät olivat taistelleet maureja vastaan katolisten kuninkaallisten Ferdinandin ja Isabellan joukoissa. Isänsä kuoltua perheen vanhin poika peri Kastiliassa sijainneen kivitalon, kun keskimmäinen jäi kirkkoon huostaan ja Alejandrosta tuli sotilas. Hän taisteli Italian sodissa alle 30-vuotiaana ja yleni aina Espanjan armeijan kapteeniksi. Hän sai palkaksi pienen pussillisen kultarahaa ja luvan matkustaa Uuteen-Espanjaan 1700-luvun lopulla. San Gabrieliin lähetysasema oli hyökkäyksen kohteena, kun munkki isä Mendoza pyysi apua eri kuntien sotilailta. Kaikista Alejandro vastasi apuun ja saapui paikalle muutaman sotilaan kanssa. He onnistuivat alivoimasta huolimatta voittamaan intiaanit, jotka yrittivät tunkeutua heidän asutukseen. Kaikkien yllätykseksi intiaanien johtaja oli noin 20-vuotias nainen Toypurnia. Alejandro halusi ettei naista tapettaisi loukkaantumisesta huolimatta vaan autettaisiin lääkkein ja ruuan voimin takaisin terveeksi. Toypurnian tervehdyttyä Alejandro päätti muutaman vuoden jälkeen mennä naimisiin hänen kanssaan. Pari sai toukokuussa 1795 pojan Diego. Johnston McCulleyn tarinoissa Alejandron vaimo oli täysin espanjalainen nainen nimeltä Chiquita, joka kuoli pian Diegon syntymisen jälkeen.
Alejandro jäi asumaan Pueblo de Los Ángelesiin, jonne hän rakennutti savitiilitalon kallionkielekkeelle. Alejandrosta tuli suurtilanomistaja, jossa hän kasvatti karjaa ja rotuhevosia. Vapaa-ajallaan hän pystytti pienen saippuatehtaan. Poikansa täytettyä 16 vuotta Alejandro lähetti hänet Madridiin jatko-opiskeluja varten ja oppimaan muun muassa miekkailua. Poikansa palattua takaisin Alejandro on jatkanut liiketoimintojaan ja opettanut poikaansa, jotta Diego voisi jatkaa suurtilanomistajana.
Kurikan seurakunta

Kurikan seurakunta on Lapuan hiippakuntaan ja Etelä-Pohjanmaan rovastikuntaan kuuluva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Vuosien 2009 ja 2016 kuntaliitoksesta lähtien Kurikan seurakunnan lisäksi siihen ovat kuuluneet Jalasjärven ja Jurvan kappeliseurakunnat. Seurakunnan kirkkoherra on Jani Latva-Nikkola.
Toimipaikat.
Kurikan seurakunnan neljä kirkkoa ovat Jalasjärven kirkko, Jurvan kirkko, Koskuen kirkko ja Kurikan kirkko.
Herätysliikkeet.
Kurikan seurakunta kuuluu muun Seinäjoen eteläisen ja läntisen alueen tavoin voimakkaaseen ja yhtenäiseen evankelisen herätysliikkeen tukialueeseen. Liikkeen kannatus on voimakasta erityisesti Kurikan ja Jurvan alueella. Kanta-Kurikassa ei juurikaan ole vanhoillislestadiolaisuutta, sen sijaan jo 1800-luvulta asti lestadiolaista uusheräystä. Jalasjärven alueella on kannatusta myös vanhoillislestadiolaiselle suunnalle, sekä herännäisyydelle ja kansanlähetykselle.
Historia.
Kurikasta tuli 22.4.1672 Ilmajoen seurakunnan saarnahuonekunta ja 25.6.1701 kappeliseurakunta. Se sai myös ensimmäisen kirkon vuonna 1672. Kirkkoa laajennettiin olennaisesti 1775. 1800-luvun alkupuolella keskusteltiin huonokuntoisen kirkon korjaamisesta tai uuden rakentamisesta. Vuonna 1839 esiteltiin Carl Ludvig Engelin piirustukset tiilisestä ristikirkosta, ja niiden pohjalta jonkin verran mukailtu kirkko valmistui 1847 rakennusmestari Erik Kuorikosken johdolla. Vuonna 1867 Kurikka sai oikeuden erota itsenäiseksi seurakunnaksi, mutta se toteutui vasta 1882 kappalaisen ja Ilmajoen kirkkoherran kuoleman jälkeen.
Papisto.
Katso myös Jalasjärven seurakunta ja Jurvan seurakunta
Suomalaisia rakkauslauluja

Suomalaisia rakkauslauluja on suomalainen televisio-ohjelma, joka taltioitiin Lahden Sävel ry:n järjestämästä konsertista Lahden kaupunginteatterissa 1993. Konsertti oli yksi vuosittaisen Lahden Sävel -viikon musiikkitilaisuuksista. Sen päätapahtuma oli kansainvälinen Keskiyön auringon laulufestivaali (Midnight Sun Song Festival). Lahden Säveliä järjestettiin 1987 – 1996. Yle TV1:n Viihdetoimitus oli mukana yhteistyössä vuoteen 1991 ja tuotti televisio-ohjelmia kotimaisista konserteista ja laulufestivaalista. Vuosina 1992 - 1993 tuottaja oli Viihdetoimituksen seuraaja TV1 Taideohjelmat, vuonna 1994 TV1 Kansainvälinen musiikki ja 1995 TV1 Viihdeohjelmat. "Suomalaisia rakkauslauluja" oli yksi kotimaisista konserteista. Ison orkesterin kapellimestarina toimi Olli Ahvenlahti ja konsertin ohjasi Erkki Pohjanheimo. Juontajana toimi Janne Porkka. 
Suomalaisia rakkauslauluja lähetettiin Yle TV1:ssä 12.6.1993 
Triviaa.
Konsertin tunnusmusiikiksi valittiin Kaija Koon ja Markku Impiön rakkauslaulu "Kuka keksi rakkauden", joka juuri oli noussut suosikkien kärkeen. 
Lähteet.
Frédéric Soulié

Melchior Frédéric Soulié (23. joulukuuta 1800 Foix, Ranska – 23. syyskuuta 1847 Bièvres, Ranska) oli ranskalainen kirjailija, joka kirjoitti näytelmiä ja romaaneja. Häntä pidetään roman populairen mestarina.
Soulié toimi Pariisissa Bibliothèque de l'Arsenalin alikirjastonhoitajana. Hän oli aikanaan lähes yhtä suosittu kuin Alexandre Dumas vanhempi ja Eugène Sue. Hänen näytelmiään ovat muun muassa "Roméo et Juliette" (1828), jossa hän jäljittelee William Shakespearen näytelmää "Romeo ja Julia", "Christine à Fontainebleau" (1829) ja "Closerie des genêts" (1846). Romaaneja ovat muun muassa "Mémoires du diable" (1837), "Le lion amoureux suivi de l'orage" (1839).
Soulién teos "La Closerie des genêts" on sovitettu elokuvaksi kaksi kertaa. Vuonna 1913 valmistuneen on ohjannut Adrien Caillard, vuonna 1924 valmistuneen André Liabel.
Sierransirkku

Sierransirkku ("Geospizopsis unicolor") on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö.
Sierransirkku voi kasvaa 14–15 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Sierransirkkukoiras on väritykseltään yksivärisen sinertävän harmaa ja osalla alalajeista on silmien ympärillä valkoiset renkaat. Vatsa ja rinta voivat olla hieman muuta ruumista vaaleampia. Lajin naaras on pohjaväriltään vaaleanruskea ja ruumiissa on tummemman ruskeita viiruja. Sierransirkun nokka on suhteellisen kookas ja muodoltaan kartiomainen.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Sierransirkkua tavataan Andien poikki Venezuelasta Argentiinaan asti. Lajin elinympäristöä ovat vuoriston heiniköt ja pensaikot. Laji elää yleensä 3 000–4 700 metrin korkeudella merenpinnasta. Sierransirkku liikkuu yleensä pareittain tai pieninä ryhminä ja sen ravintoa ovat siemenet.
Mattias Käit

Mattias Käit (s. 29. kesäkuuta 1998 Tallinnassa) on virolainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on edustanut Rapid Bukarestia tammikuusta 2022 lähtien.
Hän on FCI Levadian kasvatti. Heinäkuussa 2014 hän siirtyi Fulhamiin ja yhden vuoden myöhemmin hän teki ammattisopimuksen tämän seuran kanssa.. Tammikuussa 2018 hän siirtyi lainalle Ross County FC:n. Kesäkuussa 2019 hän teki kahden vuoden sopimuksen NK Domžalen kanssa. Syyskuussa 2021 hän teki kauden 2021 loppuun asti sopimuksen FK Bodø/Glimtin kanssa. Tammikuussa 2022 hän teki kahden ja puolen vuoden sopimuksen Rapid Bukarestin kanssa.
Hän pelasi Viron alle 16-, alle 17-, alle 19-, alle 21- ja alle 23-vuotiaiden maajoukkueissa. Hän teki debyyttinsä Viron maajoukkueessa 6. tammikuuta 2016 Ruotsia vastaan.
Hänellä on veli Kristofer, joka on myös jalkapalloilija.
Trzebnican piirikunta

Trzebnican piirikunta () on yksi Ala-Sleesian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 85 253. Piirikunta on jaettu kuuteen maalaiskuntaan, jotka ovat Oborniki Śląskie, Prusice, Trzebnica, Wisznia Mała, Zawonia sekä Żmigród ja niissä on kylien lisäksi neljä kaupunkia; Oborniki Śląskie, Prusice, hallintokeskus Trzebnica ja Żmigród.
Trzebnican piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 5,1 prosenttia.
Vuoden 2019 lopussa Trzebnican piirikunnassa arvioitiin olevan 85 253 asukasta, joista 50,9 prosenttia naispuolisia ja 49,1 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 81 586 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä kasvavan 89 985 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 18,9 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 61 prosenttia ja eläkeikäisten 20,1 prosenttia väestön keski-iän ollessa 40,9 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 807 lasta.
Louise Glück

Louise Elisabeth Glück [] (22. huhtikuuta 1943 New York, Yhdysvallat – 13. lokakuuta 2023 Cambridge, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen esseisti ja runoilija.
Glück on palkittu uransa aikana lukuisilla palkinnoilla, kuten vuonna 1993 runouden Pulitzerilla ja vuonna 2014 National Book Awardilla. Vuonna 2020 hänelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto.
Glück kuoli syöpään kotonaan 13. lokakuuta 2023.
Suomennetusta tuotannosta.
Sumarin suomentama runokokoelma "Faithful and Virtuous Night" on ilmestynyt suomeksi nimellä "Uskollinen ja hyveellinen yö" (2020). Tomi Sirviö kirjoittaa kokoelmasta laajassa artikkelissaan, että siinä on arjen kuvauksia liitettynä elämäkerrallsiin aineksiin, ritaritaruihin ja helvetin näkyihin, osin yliluonnollisiin kokemuksiin, joita lukija voi tulkita myös uniksi tai harhoiksi. Elämäkerrallista on hänen vanhempiensa ja sisaruksensa kuolema auto-onnettomuudessa, minkä jälkeen Glück jäi veljensä kanssa nuoren tätinsä hoiviin. Sirviö huomauttaa, että runojen aivan tavalliset kielen rakenteet sisältävät monimerkityksisyyttä.
Suomennettuja teoksia.
Antologiassa "Merenvaahdon palatsi". Suomentanut Anni Sumari. Aviador 2019.
Wałbrzychin piirikunta

Wałbrzychin piirikunta () on yksi Ala-Sleesian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 55 611. Piirikunnan kolme kaupunkikuntaa ovat Boguszów-Gorce, Jedlina-Zdrój ja Szczawno-Zdrój. Viisi maalaiskuntaa ovat Czarny Bór, Głuszyca, Mieroszów, Stare Bogaczowice sekä Walim ja niissä on kylien lisäksi kaksi kaupunkia; Głuszyca ja Mieroszów. Piirikunnan hallintokeskus Wałbrzych kuului piirikuntaan kuntatasolla viimeksi vuosina 2003–2012, mistä lähtien se on muodostanut oman kaupunkipiirikuntansa.
Wałbrzychin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 12,3 prosenttia. Luku on huomattavan suuri sekä Ala-Sleesian voivodikunnan että koko Puolan työttömyyslukuihin verrattuna.
Vuoden 2019 lopussa Wałbrzychin piirikunnassa arvioitiin olevan 55 611 asukasta, joista 51,9 prosenttia naispuolisia ja 48,1 prosenttia miespuolisia. Väkiluvun ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 40 553 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 15,6 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 60,6 prosenttia ja eläkeikäisten 23,9 prosenttia väestön keski-iän ollessa 43,7 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 415 lasta.
Norman Ross

Norman DeMille Ross (2. toukokuuta 1896 Portland, Oregon – 19. kesäkuuta 1953 Evanston, Illinois) oli yhdysvaltalainen uimari, vesipalloilija ja olympiavoittaja.
Ross kilpaili Antwerpenin kesäolympialaisissa 1920, joissa hän osallistui 100 metrin vapaauintiin, 400 metrin vapaauintiin, 1 500 metrin vapaauintiin ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestiin. Samoissa olympialaisissa Ross edusti Yhdysvaltoja myös miesten vesipalloturnauksessa. Antwerpenissä 1920 hän saavutti kolme olympiakultaa 400 metrin vapaauinnista, 1 500 metrin vapaauinnista ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä.
Eemil Johan Pesonen

Eemil Johan Pesonen (26. tammikuuta 1868 Savonlinna – 27. huhtikuuta 1936 Turku) oli suomalainen kuuromykkäin koulun johtaja ja oppikirjojen tekijä.
Pesosen vanhemmat olivat postivahtimestari Gabriel Fabian Pesonen ja Anna Liisa Sikanen. Hän kävi seitsemän luokkaa Savonlinnan ja Kuopion lyseoita, valmistui 1892 Sortavalan opettajaseminaarista kansakoulunopettajaksi ja suoritti 1897 kuuromykkäin opettajatutkinnon sekä yliopistollisia tutkintoja kasvatusopissa, suomenkielessä ja fonetiikassa vuosina 1900 ja 1914. Pesonen teki opintomatkoja Ruotsiin, Tanskaan ja Saksaan 1899 ja Ruotsiin 1923.
Pesonen oli aluksi opettajana Otavan kansakoulussa, sitten Mikkelin kuuromykkäinkoulun opettajana 1898–1920 ja Turun kuuromykkäinkoulun johtajana vuodesta 1920 alkaen. Hän oli kesäisin vuosina 1916, 1917 ja 1919 Mikkelin lähellä sijainneen Heimarin puutarha- ja talouskoulun kuuromykkien tyttöjen koulun tietopuolisten aineiden opettajana sekä Turussa väliaikaisen kuuromykkäinopettajien valmistuslaitoksen johtajana 1924–1927. Pesonen laati kuuromykkäin kouluja varten luonnontiedon ja yhteiskuntaopin oppikirjat. 
Pesonen toimi muun muassa Mikkelin kaupunginvaltuuston sihteerinä, Kuuromykkäin auttajayhdistyksen toimikunnan jäsenenä ja sihteerinä sekä keskustoimikunnan puheenjohtajana vuodesta 1921 alkaen, Aistivialliskoulujen opettajaliiton lisätyn keskushallituksen jäsenenä 1919–1921 ja kuuromykkäin jatko-opetuskomitean jäsenenä ja puheenjohtajana.
Eemil Pesonen oli naimisissa vuodesta 1901 Mikkelin kuurojenkoulun opettajan Ebba Eleonora Björklundin (1876–1951) kanssa. Pesonen kuoli kotonaan Turussa vuonna 1936. Hänet on haudattu Mikkeliin Harjun hautausmaalle.
Julkaisuja.
Nimellä "E. J. Pesonen":
Ruskavere järv

Ruskavere järv on Virossa Jõgevamaalla Mustveen kunnan Ruskaveren kylässä sijaitseva järvi.
Maantietoa.
Järvi on 300 metriä pitkä, 180 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 3,4 hehtaaria. Se sijaitsee Ruskaveren kylän kaakkoispuolella. Järvi on saareton ja sen suurin syvyys ylittää kolme metriä. Sen rantaviiva on 700 metriä pitkä ja rannat ovat peltomaanan rajautuvaa lepikkoa. Ympäröivä asutus sijaitsee sadan metrin etäisyydellä. Sieltä tulee järvelle polkuja. Järven etelärannalla sijaitsee venevalkama .
Historiaa.
Järvi oli aiemmin umpijärvi, johon kaivettiin oja. Oja laskee järven vedenpintaa noin metrillä.
Luontoarvoja ja luokittelu.
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) () luokituksen (VRD 2) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa ei lämpötilakerrostu (). Järvi luokitellaan limnologisesti hypertrofiseksi järveksi, kun veden ravinnepitoisuudet ovat erittäin korkealla (, HY). Silloin on järven biomassa suuri sekä mikrobitason että vesikasvillisuuden osalta.
Järven pohja on mutaa. Vedenväri on vihertävän keltainen tai ruskehtavan keltainen ja näkösyvyys on 1,5 metriä. Järven rantoja kiertää kesäisin vesikasvillisuusvyöhyke. Siinä elää ainakin hauki, ahven, särki, ruutana, suutari ja karppi.
Vesistösuhteita.
Ruskavere järv kuuluu Kullavere jõen valuma-alueeseen, jossa sen lasku-uoma on Kääpa jõen sivuhaara. Järveen on johdettu länsipuolen metsästä lyhyitä kuivatusojia ja järven laskuoja alkaa sen länsirannasta ja se yhtyy parin kilometrin jälkeen Kääpa jõgeen. Kääpa jõgi on Kullaveren sivujoki ja Kullavere jõgi laskee Peipsijärven pohjoisosan länsirantaan. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Nigersaurus

Nigersaurus (nimen merkitys: ”lisko Nigeristä”) on sukupuuttoon kuollut Rebbachisauridae-heimoon kuuluva sauropodisuku. Ainoa kuvattu laji on "Nigersaurus taqueti". Nimensä mukaisesti "Nigersauruksen" jäänteet on löydetty Nigeristä. Se eli varhaisliitukauden Apt-vaiheella.
Piirteet.
"Nigersaurus" oli arviolta yhdeksän metriä pitkä ja kahden tonnin painoinen. Sillä oli kevytrakenteinen, verrattain lyhyt kallo. Erikoinen piirre oli sen nelikulmainen kuono, jonka etureuna oli suora ja hyvin leveä. Sauropodeista samanlainen kuono tiedetään olleen vain "Bonitasaura"-titanosaurilla. "Nigersauruksella" oli satoja nopeasti uusiutuvia, neulamaisia hampaita, jotka kaikki sijaitsivat haravamaisesti suorassa rivissä leuan etureunassa. "Nigersauruksen" kaula oli lyhyt ja matala. Sillä ei ollut selkärangan muodostamaa purjetta lantioiden kohdalla kuten joillakin lähisukuisilla lajeilla.
Elintavat.
"Nigersauruksen" erikoinen kuono oli luultavasti sopeuma uudenlaisen kasvillisuuden syöntiin, kun matalakasvuiset ruohot ja kukkivat kasvit ilmestyivät ensimmäistä kertaa. "Nigersaurus" käytti ravinnokseen näitä matalia kasveja, mutta se saattoi myös nousta takajaloilleen syödäkseen korkealla sijaitsevaa kasviravintoa.
"Nigersauruksen" elinympäristö oli luultavasti rannikon läheistä jokisuistoa. Samassa ympäristössä tiedetään eläneen dinosauruksia suvuista "Suchomimus", "Lurdusaurus" ja "Ouranosaurus", joista viimeksi mainittu oli myös kulmikassuinen ruohonsyöjä, joka kilpaili ravinnosta "Nigersauruksen" kanssa.
Löytöhistoria.
"Nigersauruksen" löysi Chicagon yliopiston retkikunta Nigeristä vuonna 1997 osana hyvin tuotteliasta kenttätutkimusjaksoa. Ryhmä löysi useiden täysikasvuisten yksilöiden lisäksi vastakuoriutuneiden poikasten jäänteitä. Kaikkiaan nämä löydetyt jäänteet sisältävät useita osittaisia luurankoja ja irrallisia luita, ja eläimen kallosta tunnetaan valtaosa.
Irlannin terveydensuojelun valvontakeskus

Irlannin terveydensuojelun valvontakeskus (, , lyhennys HPSC) on Irlannin tartuntatautien seurantaan ja ehkäisyyn keskittynyt, Dublinissa toimiva virasto. HPSC on osa Irlannin terveysministeriön alaista kansallista julkisten terveyspalvelujen organisaatiota (Health Service Executive, HSE). HPSC on perustettu vuonna 1998. Siellä työskentelee noin 50 ihmistä. 
HPSC on ollut keskeisessä asemassa esimerkiksi vuonna 2020 alkaneen COVID-19-pandemian aikaisessa Irlannin tilannekuvasta viestimisessä.
Sugawara

Sugawara on muun muassa seuraavien japanilaisten henkilöiden sukunimi:
Kose järv

Kose järv (myös "Kose paisjärv, Koseveski paisjärv") on Virossa Jõgevamaalla Mustveen kunnan Koseveskin kylässä sijaitseva Kääpa jõgeen padottu järviallas.
Maantietoa.
Järvi on 320 metriä pitkä, 130 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,4 hehtaaria. Se sijaitsee Koseveskin kylän pienialaisen peltoalueen ympäröimänä. Järveä ympäröi kylän asutus ja sen padon vieressä sijaitsee suuri vesimyllyyn liittyvä rakennus. Padon ylittää pieni kylätie, mutta sen tekojärven länsipuolella menee Saaresta tuleva ja pohjoisessa Mustveelle johtavalle maantielle kulkeva paikallistie.
Vesivoima, kalatie ja luontoarvoja.
Koseveskin vesivoimalaitos () on kapasiteetiltaan 40 kilowattia eli 0,040 megawattia, joten luokitellaan minivoimalaitokseksi. Se on tyypiltään jokivoimalaitos, sillä sen patojärvi on pieni. Voimalan vuosituotanto on kuitenkin hyvin vaatimaton.
Paikalla on ollut vesivoimaa tuottavia laitoksia kauan, mutta nykyinen vesivoimalaitos on alkanut tuottamaan sähköenergiaa vasta vuodesta 2001 alkaen. Silloin vahvistettiin patoa ja patoaltaan rantoja, uusittiin sähkögeneraattori ja vesiturbiini noin neljällä miljoonalla kroonilla.
Patoaltaan luontoarvoja ei ole arvioitu tutkimuksilla. Siinä elää samoja kalalajeja kuin joessakin eli pääasiassa lahnaa ja särkeä. Kalat voivat nousta tai laskea padon ohi sen vasemmalle rannalle rakennettua kalatietä myöten. Kalatie rakennettiin vuonna 2001 ja ne ovat kalaportaan muotoinen. Sitä pitkin toivotaan lahnojen, haukien, seipien ja ankeriaiden nousevan Peipsijärvestä joen keskijuoksulle kutemaan.
Vesistösuhteita.
Kose järv kuuluu Kääpa jõen valuma-alueeseen, jossa Kääpa jõgi on Kullavere jõen sivu-uoma. Tekojärvi on padottu Kääpa jõgeen Koseveskin kylässä, mutta patoallas on pinta-alaltaan 2,4 hehtaaria eli hyvin pieni. Vesi virtaa altaan läpi varsin lyhyessä ajassa. Järven valuma-alueen pinta-ala on 282 neliökilometriä. Kullavere jõgi laskee Peipsijärven pohjoisosan länsirantaan. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Lähikaupan nainen

 
Lähikaupan nainen () on japanilaisen kirjailijan Sayaka Muratan kirjoittama romaani, jonka Raisa Porrasmaa on suomentanut. Suomennoksen on julkaissut Gummerus vuonna 2020. Se on ollut myyntimenestys Muratan läpimurtoteos kansainvälisille markkinoille.
Lähikaupan nainen on 36-vuotias kaupassa työskentelevä tokiolaisnainen. Työ kaupassa on hänen elämänsä keskeinen sisältö ja tarkoitus. Hänen läheisen painostavat häntä etsimään paremman työn ja aviomiehen, mistä seuraa epätoivoisia tekoja. Kirja kuvaa humoristisesti japanilaiseen naiseen kohdistuvia ristiriitaisia paineita.
Suomentaja Raisa Porrasmaa luonnehtii kirjaa mustan huumorin höystämäksi kuvaukseksi minimarketin osa-aikatyöläisestä, joka yrittää ponnistella japanilaiselle naiselle varatussa ahtaassa karsinassa, maassa, jossa väkiluku hupenee uhkaavasti ja naiset uhmaavat suvun ja perinteiden paineita. Porrasmaan mukaan Muratan tuotannon läpikäyvä teema on avioliiton järjettömyys. Japanissa järjestetyt avioliitot olivat vallalla vielä Muratan vanhempien avioituessa.
Kirjoittaja Sayaka Murata (s. 1979) aloitti itse työt "konbini"-lähimarketissa opiskeluaikana ja ehti olla marketin palveluksessa yhteensä viitisentoista vuotta, vielä kirjan ilmestyessäkin, mutta jäi sittemmin päätoimiseksi kirjailijaksi. Hän sanoo kirjastaan:
Murata kertoo saaneensa kouluaikana vaikutteita Amy Yamadan teoksista.
Tornado (kuvitteellinen hahmo)

Tornado on kuvitteellinen hevonen ja Zorron ratsu. Se on musta, älykäs ja nopea, jolla Zorro välttyy jäämästä kiinni öisin. Johnston McCulleyn luoma hevonen esiintyi ensimmäisen kerran vuoden 1919 taskukirjan tarinassa The Curse of Capistrano, jolloin sillä ei ollut nimeä. Teoksista riippuen Zorron hevosella on ollut useita nimiä Tornadon lisäksi, kuten Phantom, Tempest ja Toronado.
Zorron tarina (2005).
Zorron alkuperä tarinassa hän saa hevosensa lapsuuden intiaaniystävältään Bernardolta palattuaan Espanjasta takaisin Kaliforniaan. Alun perin hevonen oli Bernardolle ilmestynyt toteemieläin intiaanirituaalin aikana, jonka hänen ja Diegon oli suoritettava lähestyessään aikuisikää. Bernardo päättää yhdessä vaimonsa kanssa kouluttaa hevosta ja antaa sen Diegolle, joka käyttää hevosta toimiessaan Zorrona.
Videopeleissä.
Tornado oli mukana kesäkuussa 2022 julkaistussa animaatioon perustuvassa videopelissä "". Se esiintyy välianimaatioissa ja apurina Zorron erikoislikkeissä.
Wołówin piirikunta

Wołówin piirikunta () on yksi Ala-Sleesian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 46 818. Piirikunta on jaettu kolmeen maalaiskuntaan, jotka ovat Brzeg Dolny, Wińsko sekä Wołów ja niissä on kylien lisäksi kaksi kaupunkia; Brzeg Dolny ja hallintokeskus Wołów.
Wołówin piirikunnalla on yhteistä rajaa Góran, Trzebnican, Środan, Legnican ja Lubinin piirikuntien kanssa.
Wołówin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 10,6 prosenttia. Luku on huomattavan suuri sekä Ala-Sleesian voivodikunnan että koko Puolan työttömyyslukuihin verrattuna.
Vuoden 2019 lopussa Wołówin piirikunnassa arvioitiin olevan 46 818 asukasta, joista 51 prosenttia naispuolisia ja 49 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 47 873 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 39 832 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 17 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 60,9 prosenttia ja eläkeikäisten 22,1 prosenttia väestön keski-iän ollessa 42,4 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 402 lasta.
Eemeli Salminen

Eemeli Salminen (7. syyskuuta 1875 Hollola – 8. maaliskuuta 1946 Hollola) oli suomalainen sanomalehtien perustaja, toimittaja ja päätoimittaja sekä tietokirjailija.
Henkilöhistoria.
Hollolan Pyhäniemessä syntyneen Eemeli Salmisen vanhemmat olivat talollinen Aadam Aataminpoika ja Lovisa Skruf. Salminen kävi kansakoulun ja Lahden kansanopiston 1893–1894 ja työskenteli puutavara- ja kauppa-alalla 1889–1907. "Pohjois-Suomen" aputoimittaja Salminen oli 1908 ja päätoimittaja 1909. Hän perusti "Rovaniemen Sanomat" -lehden 1909 ja työskenteli sen päätoimittajana 1910. "Heinolan Sanomat" -lehden toimittaja Salminen oli 1911–1912 ja perustamansa "Riihimäen Sanomat" -lehden päätoimittaja 1914–1919. "Kokkola-lehden" toimittaja ja taloudenhoitaja Salminen oli 1923–1924, mitä ennen hän työskenteli "Etelä-Hämeen" toimittajana ja päätoimittajana. Viimeksi Salminen oli "Itä-Hämeen" avustaja. Hän toimi sittemmin vapaana sanomalehtimiehenä kirjoitellen moniin julkaisuihin. Salminen laati muun muassa suomen-, englannin- ja saksankielisen matkaoppaan Päijänteen matkailua varten.
Ralph Breyer

Ralph Theodore Breyer (23. helmikuuta 1904 Chicago, Illinois – 8. toukokuuta 1991 Long Beach, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen uimari ja olympiavoittaja. Hän oli pituudeltaan 180-senttimetrinen. Breyer edusti Yhdysvaltoja Pariisin kesäolympialaisissa 1924 saavuttaen kultaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Pariisissa 1924 hän kilpaili myös 400 metrin vapaauinnissa.
Wrocławin piirikunta

Wrocławin piirikunta () on yksi Ala-Sleesian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 151 385. Piirikunta on jaettu yhdeksään maalaiskuntaan, jotka ovat Czernica, Długołęka, Jordanów Śląski, Kąty Wrocławskie, Kobierzyce, Mietków, Siechnice, Sobótka sekä Żórawina ja niissä on kylien lisäksi kolme kaupunkia; Kąty Wrocławskie, Sobótka ja Siechnice. Hallintokeskus Wrocław muodostaa oman kaupunkipiirikuntansa.
Wrocławin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 1,6 prosenttia. Luku on huomattavan pieni sekä Ala-Sleesian voivodikunnan että koko Puolan työttömyyslukuihin verrattuna.
Vuoden 2019 lopussa Wrocławin piirikunnassa arvioitiin olevan 151 385 asukasta, joista 51 prosenttia naispuolisia ja 49 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 119 365 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä kasvavan 211 077 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 22,4 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 61,5 prosenttia ja eläkeikäisten 16,1 prosenttia väestön keski-iän ollessa 38,3 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 1 935 lasta.
Pudotus (hydrologia)

Pudotus tai putouskorkeus on potamologiassa joen, muun virtaveden uoman tai uoman tietyn osuuden, alku ja loppupään korkeusero. Virtaveden loppupää on yleensä helppo määrittää, joka se laskee yleensä mereen, järveen tai se yhtyy toiseen virtavesiuomaan. Sen alkupää on toisinaan hankala määrittää, sillä virtavesi voi olla sateiden aikana pitempi ja kuivana aikana lyhyempi. Toinen hankaluus sen alkupisteen määrittämiseksi voi johtua tulkinnasta, mikä virtaveden haaroista valitaan sen pääuomaksi. Vaikka pääuoman kulku on yleensä sovittu, esiintyy joissakin tapauksissa sen tulkinnasta erimielisyyksiä. Mutta esimerkiksi järvestä järveen virtaavan joen pudotus saadaan helposti järvien vedenpintojen keskikorkeuksien erotuksena. Myös vesiputouksille ilmoitetaan pudotusarvoja. Tietoa virtaveden tai sen osuuden pudotuksesta voidaan käyttää arvioidessa veden kuljettamaa energiaa, sen maastoon kohdistamaa kulutusta tai mitä muita ympäristölle aiheutuvia vaikutuksia virtavedellä voi olla.
Vaikka pudotus on virtavesille helppo määrittää, se ei ilmaise uomassa, sen alku- ja loppupisteen välissä, tapahtuvien ilmiöiden luoteesta mitään. Tähän tarpeeseen hyödyllisempi suure on osuuden jyrkkyys eli kaltevuus. Kaltevuus ilmaisee veden uomassaan saaman liike-energian, josta voidaan päätellä monia virtaveden geomorfologisia ja biologisia piirteitä. Kaltevuudet voidaan koota pituusleikkaukseksi, joka on kuvaaja uoman korkeussuhteista ja josta voidaan lukea myös uoman eri kohtien kaltevuudet.
Émile Souvestre

Émile Souvestre (15. huhtikuuta 1806 Morlaix, Bretagne, Ranska – 8. heinäkuuta 1854 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kirjailija, jonka äidinkieli oli bretoni.
Souvestre aloitti uransa lehtitoimittajana Brestissä mutta lähti 1836 Pariisiin, jossa hän hankki elantonsa kirjailijana ja opettajana. Souvestren onnistuneimpia teoksia ovat kuvaukset bretagnelaisesta kansaelämästä, kuten "Derniers bretons" (1835–1837) ja "Foyer breton" (1844). Kirja "Un philosophe sous les toits" ilmestyi 1851 ja sai Ranskan akatemian palkinnon. Yleisesti ottaen hänellä on teoksissaan moralisoiva ote, eivätkä ne ole kovin omaperäisiä, mutta tyyli on viehättävä. Hän kirjoitti myös esseitä, "Causeries historiques et littéraires" (1854), sekä vähäisiä näytelmiä.
Souvestren tytär oli feministi ja opettaja Marie Souvestre.
Suomennetut teokset.
Lisäksi Souvestren novelleja on kokoelmissa:
Breyer

Breyer on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Hankalampi

Hankalampi voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Ivar Aavatsmark

Ivar Aavatsmark (11. joulukuuta 1864 Høylandet, Pohjois-Trøndelag – 1. heinäkuuta 1947 Oslo) oli norjalainen upseeri ja poliitikko.
Sotilasura.
Aavatsmark kävi Krigsskoletin kadettina 1886–1889 päätyen yliluutnantiksi 1890. Hän palveli sekä Trondheimissa että Kristiansandissa. Palvellessaan Norjan kuninkaan henkivartiokaartissa hänet siirrettiin esikuntaan 1984, ja hän työskenteli Nordlandsbanetin parissa rautatiehallinnossa, minkä jälkeen hänet ylennettiin kapteeniksi. Saavutustensa vuoksi hänet ylennettiin lopulta kenraalimajuriksi. Aavatsmarkista tuli everstiluutnantti ja Namdalenin pataljoonan komentaja 1911–1915, eversti ja Nordre Trondhjems 13. jalkaväkipataljoonan komentaja hän oli 1915–1919. Hänestä tuli kenraalimajuri 1919 ja 5. divisioonan komentaja 1919.
Poliittinen ura.
Ivar Aavatsmark valittiin Norjan parlamenttiin eli suurkäräjille vuonna 1907 keskustaoikeistolaisen Venstren eli liberaalipulueen edustajana, ja hän piti paikkansa vuoteen 1921. Hän oli Norjan hallituksen puolustusministerinä ensimmäisen maailmansodan päättymisen aikoihin vuosina 1919–1920 Gunnar Knudsenin hallituksessa ja uudelleen 1921–1923 Otto Alberrt Blehrin hallituksessa. Ivar Aavatsmark oli vapaamuurari.
Heronin suihku

Heronin suihku on hydraulinen koje, jossa veden paino ja ilmanpaine saavat aikaan jatkuvan vesisuihkun.
Laite koostuu kolmesta astiasta, joista kaksi alempaa "N" ja "P" ovat ilmatiiviitä ja osaksi vedellä täytettyjä ja ylin vettä sisältävä lautanen "A". Lautasen pohjassa olevasta putkesta ("AB") vesi pääsee juoksemaan alempaan astiaan, missä ilmanpaine kohoaa. Paine vaikuttaa umpinaisten astioiden välillä kulkevan putken ("CD") kautta ylempään astiaan ja työntää siinä olevaa vettä ylemmän astian pohjalta ulkoilmaan kulkevan putken ("EF") kautta. Keskimmäinen astia toimii siis samalla tavalla kuin Heronin pallo, jossa vesipatsaan paino nostaa pallossa olevan ilman painetta. Heronin suihku lakkaa vaikuttamasta vasta veden loppuessa ylemmästä pallosta, sillä "EF"-putkesta purkautuva vesi putoaa lautaselle A pitäen sen jatkuvasti täytettynä.
Sinovino

Sinovino () on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Sebežin- ja Pustoškan piirissä.
Maantietoa.
Järvi on 1,7 kilometriä pitkä, 1,5 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 1,29 neliökilometriä eli 129 hehtaaria. Järvi sijaitsee alueella, joten myös järvessä on runsaasti harjujaksoista johtuvia topografisia piirteitä kuten runsaasti lahtia, niemiä, ilmakuvissa erottuvia matalikkoja ja saaria. Pisin harjujakso ylittää järven pohjaa pitkin sen itäosassa ja se jakaa järven kahdeksi järvialtaaksi. Ne osat, jotka harjujaksosta pilkistävät vedenpinnan yläpuolelle, muodostavat suurimman saaren, niemen ja matalikkoja. Itäinen järvenosa on pitkä ja kapea ja sen pohjoispäässä on pitkiä ja kapeita niemiä ja lahtia rinnakkain. Läntinen järvenosa on pinta-alaltaan noin viisinkertainen ja sen keskellä on matalikolla kaksi saarta. Suurin saari on 600 metriä pitkä ja yli 150 metriä leveä. Saarien yhteispinta-ala on 7,3 hehtaaria. Järven ympäristö on metsämaata ja sen rannat ovat paikoin soistuneita. Järvi on asumaton ja lähin kylä Lobatši () sijaitsee kilometrin päässä tien varressa ja laajan soranottokuopan vieressä. Suuri osa järveä kuuluu Sebežin piirin alueelle ja loput siitä kuuluu Pustoškan piirille.
Luontoarvoja.
Järvessä elää ainakin hauki, ahven, särki, muikku, "Coregonus maraenoides", säyne, suutari, made, kiiski, sorva, rantanuoliainen, mutakala, törö, salakka, ruutana ja simppu, sekä jokirapua, jota on niukasti. Kivikkoisen järven pohja on hiekkaa, jonka joukossa on silttiä.
Vesistösuhteita.
Sinovino sijaitsee Sinovitsan ( tai Sanovnitsan ) valuma-alueella. Sinovitsa on Velikajan sivujoki ja se kuuluu luonnollisesti Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen.
Järvi sijaitsee Sinovitsan latva-alueella ja sen vieressä on kolme järveä tai lampea, joita erottaa Sinovinosta kapea harjun muodostama kannas. Tällaisia ovat luoteis- ja koillispäässä sijaitsevat lammet ja lounaispäässä sijaitseva Argeikovo. Ainakin luoteispään järvestä on laskuoja Sinovinoon. Lähellä sijaitsee lisäksi viisi muuta pikkulampea. Järven valuma-alueen koko on lähteestä riippuen 3,7 tai 3,3 neliökilometriä . Järven laskuojaa ei ole piirrettynä karttoihin, joten sen kulku jää tuntemattomaksi.
Ulla Simonen

Ulla Simonen (s. 1965) on suomalainen elokuvatuottaja ja Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskus AVEKin johtaja.
Simonen on ollut tuottamassa yli 20 elokuvaa useissa eri tuotantoyhtiöissä. Kolme Simosen tuottamaa elokuvaa on voittanut parhaan dokumenttielokuvan Jussi-palkinnon: "Joutilaat" (ohj. Susanna Helke, Virpi Suutari), "Laulu koti-ikävästä" (ohj. Mika Ronkainen) ja "Eedenistä pohjoiseen" (ohj. Virpi Suutari).
Simonen on työskennellyt useissa tehtävissä audiovisuaalisella alalla, mm. Docpoint-festivaalin taiteellisena johtajana ja AVEKin tuotantoneuvojana.
Ulla Simosen puoliso on elokuvaohjaaja ja animaattori Kari Juusonen.
Argeikovo

Argeikovo () on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Sebežin piirissä.
Maantietoa.
Järvi on 1,6 kilometriä pitkä, 0,6 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 51 hehtaaria. Se sijaitsee harjualueella, mikä on vaikuttanut järventopografiaan sen suuntautuneiden lahtien ja niemien muodossa. Myös järven keskellä sijaitsee järven pohjassa kulkeva vedenalainen harjanne, joka muodostaa kaksi kivikkoista matalikkoa ja saaren, jonka pinta-ala on 1,8 hehtaaria ja pituus on yli 150 metriä. Järven keskisyvyys on 6,3 metriä ja syvänteessä on 13,8 metriä syvää. Järven ympäristö on metsämaata ja se on asumaton. Järven eteläpuolella 800 metrin päässä sijaitsee kulmakunta Lešane (), jonka kautta kulkee lounais-koillis-suuntainen tie Notšlegovon () kylän lähelle. Siellä tie yhtyy Pustoškan ja Opotškan väliseen maantiehen (P-23 eli E95).
Luontoarvoja.
Järvessä elää ainakin hauki, muikku, salakka, särki, ahven, toutain, kiiski, sorva, ruutana, suutari, made, mutakala, rantanuoliainen, ja vuonna 1986 istutettuina peledsiika ja "Coregonus maraenoides", sekä jokirapua, jota esiintyy kuitenkin erittäin vähän. Järven pohja on epätasainen. Se lienee samaa hiekka, kiveä ja soraa kuin järven rannatkin. Kivikkoisilla rannoilla on hiekkaan sekoittuneena silttiä.
Vesistösuhteita.
Argeikovo sijaitsee Sinovitsan ( tai Sanovnitsan ) valuma-alueella. Sinovitsa on Velikajan sivujoki ja se kuuluu luonnollisesti Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. 
Järvi sijaitsee Sinovitsan latva-alueella ja sen yläpuolella on suurempi järvi Sinovino ja se ympärillä sijaitsevat viisi pikkulampea. Pääuoman seuraava järvi on Argeikovo, jonka ympärillä sijaitsee 9 pikkulampea sekä järvet Narovy () ja Podgorots (). Järven valuma-alueen koko on 4,56 neliökilometriä , mikä on vähän sillä ylempänä sijaitsevalle Sinovitsalle kuuluu siitä 3,3 neliökilometriä. Sinovitsan uoma alkaa järven eteläpäästä ja se virtaa metsien läpi etelään ja yhtyy Velikajaan 7 kilometrin päässä.
Henrik Hertz

Henrik Heyman Hertz (25. tai 27. elokuuta 1797 tai 1798 Kööpenhamina, Tanska – 25. helmikuuta 1870 Kööpenhamina, Tanska) oli tanskalainen kirjailija. Hän valmistui 1817 ylioppilaaksi ja 1825 lakitieteen kandidaatiksi. Hän sai 1824 yliopiston kultamitalin oikeustieteellisestä väitöskirjasta ja 1826 estetiikan väitöskirjasta ja omistautui sittemmin yksinomaan kaunokirjalliselle tuotannolle, jonka parissa hän oli jo varhain työskennellyt. 
Hertz julkaisi 1827 komedian "Hr. Buckardt og hans familie" ja seuraavina vuosina pari vaudeville- ja huvinäytelmää, joista hauska "Amors genistreger" (1830) oli runomittainen. 1830 hän antoi – salanimen turvin, kuten aiemmatkin tekstinsä – tekijänimellä J. Baggesen julkaisemallaan "Gengangerbrevellä" pikaisen ja tyylikkään panoksen Adam Gottlob Oehlenschlägerin kannattajien ja Johan Ludvig Heibergin väliseen kirjalliseen taisteluun, jossa hän asettui selvästi Heibergin puolelle ja korosti voimakkaasti muodon suurta merkitystä runoudelle. Hertz paljasti 1832 salanimensä. Alkujaan juutalainen Hertz kastautui samana vuonna kristinuskoon ja teki valtion apurahalla matkan Saksaan, Italiaan ja Ranskaan.
Hertzin noin 40 näytelmää olivat arvoltaankin erilaisia, mutta kaikista kuvastui hyvä maku ja tarkka silmä näyttämötaiteen suhteen. Ne ovat olleet hyvin merkittäviä tanskalaisen näyttämötaiteen kehitykselle. Hän on yksi niistä kirjailijoista, joiden näytelmiä on esitetty eniten, ja niitä esitettiin vielä vuosikymmeniä hänen jälkeensäkin. Niistä esimerkkeinä aito tanskalainen huvinäytelmä "Sparekassen" (1836), romanttinen tragedia "Svend Dyrings hus", jossa sekä aihe että tyyli ovat peräisin kansanlauluista (1837), hauska huvinäytelmä "Indkvarteringen" (1841), lyyrinen draama "Kong Renés datter" (1845, Pjotr Tšaikovski on säveltänyt siitä oopperan "Jolanta") ja historiallinen draama "Ninon" (1848).
Hertzin näytelmät ilmestyivät koottuina 1853–1873 ja valikoima niistä 1897. Hertz oli merkittävä myös lyyrikkona. Hänen runonsa julkaistiin koottuina nimellä "Digte" 1851–1862, ja valikoima niistä ilmestyi 1899. Lisäksi hän julkaisi romaanin "Stemninger og tilstande" (1839), jossa hän suhtautuu hyvin poleemisesti silloin muodikasta liberalismia kohtaan, ja laajan kuvauksen "Johannes Johnsen" (1861), joka alun perin sisältyi 1858–1859 ilmestyneeseen "Ugentlige blade". Hertz sai 1845 professorin arvonimen ja oli yksi niistä neljästä tanskalaisesta kirjailijasta, jotka ensimmäisinä saivat vuodesta 1851 alkaen vuosittaisen apurahan. "Breve til og fra Henrik Hertz ved P. Hertz" ilmestyi 1897.
The Long Song

The Long Song – orjatytön laulu on alun perin kolmeosainen minisarja, joka Suomessa esitetään kaksiosaisena. Se perustuu Andrea Levyn viimeiseen romaaniin "Pitkä laulu" (2014). Sarja sijoittuu 1830-luvun Jamaikalle, jossa orjat nousivat kapinaan ja orjuus päättyi lopullisesti vuonna 1838. Tuosta ajasta se kertoo päähenkilön Julyn näkökulmasta Amity-nimisellä sokeriplantaasilla. Suomessa sarjan tv ensi-ilta oli Ylen TV1-kanavalla 20. toukokuuta 2020 ja se on katsottavissa myös YLE Areenassa 17.8.2020 saakka.
Sarjan tarina.
Sarja kertoo 1830-luvusta Jamaikalla Amity-nimisellä sokeriplantaasilla päähenkilön Julyn näkökulmasta. Vanha July on sarjassa kertojana. Hänen elämänsä merkittävät tapahtumat alkavat kun pieni July viedään Kitty-äidiltään plantaasin hölmön emännän Caroline Mortimerin Marquerite-nimiseksi kotiorjaksi ja palvelustytöksi. Jamaikalla alkoi jouluna vuonna 1831 orjien kapina. Kapinaa yritettiin tukahduttaa hirttämällä kapinoivia orjia, mutta kapina ei laantunut.
Historia.
Sarja on fiktiivinen historiallinen draama, jonka tapahtumat perustuvat historiaan. Virallisesti orjuus päättyi Jamaikalla vuonna 1834, ja vuonna 1838 orjuus päättyi myös koko Brittiläisessä imperiumissa. Britanniassa vaikutti 1700-luvun lopulla liike nimeltä abolitionistit, jonka kannattajat halusivat lopettaa orjuuden. He saivat ensimmäisen tavoitteensa toteutettua, kun Englannin parlamentti kielsi orjakaupan vuonna 1807. Tämä paransi orjien oloja hieman, koska orjien omistajien oli parannettava orjien ja heidän lastensa elinoloja, sillä Afrikasta ei tuotu enää uusia orjia. Atlantin orjakauppa oli toiminnassa 300 vuotta, jonka aikana Afrikasta tuotiin noin 15 miljoonaa afrikkalaista Atlantin yli. Matkalla orjista kuoli noin miljoona. Karibialle heitä tuotiin noin neljä miljoonaa raskaisiin töihin plantaaseille, joilla viljeltiin sokeriruokoa.
Georg Herwegh

Georg Herwegh (1817–1875) oli saksalainen runoilija. Hän työskenteli jonkin aikaa sanomalehtimiehenä kotikaupungissaan Stuttgartissa, muutti sitten Sveitsiin, jossa julkaisi kokoelman poliittisia runoja "Gedichte eines Lebendigen 1" (1841).
Herwegh matkusti 1842 Preussiin, jossa saavutti muun muassa kuningas Fredrik Vilhelm IV:n suosion, mutta hänet karkotettiin hänen kirjoitettuaan kuninkaalle ankaran kirjeen sensuurista. Käytyään ensin Sveitsissä ja Italiassa hän asettui Pariisiin, jossa hän julkaisi kokoelmat "Gedichte eines Lebendigen 2" (1844) ja "Gedichte und kritische Aufsätze" (1845). Vuoden 1848 tapahtumat veivät hänet mukaan vallankumoukselliseen toimintaan. Badenissa hän asettui tasavaltalaisen saksalais-ranskalaisen työväenjoukon etunenään. Jouduttuaan tappiolle Herwegh pakeni ja asui sitten syrjässä Pariisissa ja Sveitsissä. Hänen kuolemansa jälkeen julkaistiin "Neue Gedichte" (1877).
Karbenisilliini

Karbenisilliini (C17H18SN2O6) on penisilliineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sitä käytetään lääketieteessä ja eläinlääketieteessä antibioottina erityisesti "Pseudomonas aeruginosa"-infektioiden hoitoon, joskin nykyään sen käyttö on vähäistä.
Ominaisuudet ja käyttö.
Karbenisilliinin antibioottiset ominaisuudet perustuvat muiden penisilliinien tavoin bakteerien soluseinän synteesin estämiseen. Se on suhteellisen laajakirjoinen antibiootti. Bentsyylipenisilliiniin verrattuna se on hieman tehottomampi grampositiivisia bakteereja vastaan, mutta tehoaa penisillinaaseja tuottamattomiin kokkeihin. Karbenisilliini läpäisee paremmin gramnegatiivisten bakteerien soluseinän kuin bentsyylipenisilliini ja tehoaa erityisesti "Pseudomonas aeruginosa"-kantoihin. Karbenisilliini annostellaan ruiskeena ja sitä käytetään usein natriumsuolanaan. Markkinoilla on ollut myös sen aihiolääkkeitä karfenisilliiniä ja karindasiilliiniä. Lääkeainetta voidaan käyttää "Pseudomonas aeruginosa"-infektioiden, esimerkiksi virtsatulehdusten, hoitoon yhdessä aminoglykosidien kanssa, mutta tehokkaampi tikarsilliini on pääosin korvannut sen. 
Haittavaikutukset.
Karbenisilliini voi aiheuttaa allergiaoireita ja elektrolyyttitasapainon häiriöitä ja se on myrkyllistä maksalle.
Valmistus.
Karbenisilliini on puolisynteettinen yhdiste. Sitä valmistetaan 6-aminopenisillaanihapon ja fenyylimalonihapon monobentsyyliesterikloridin välisellä reaktiolla. Bentsyyliesteriryhmä poistetaan vedyttämällä ja tuotteeksi muodostuu karbenisilliiniä.
Picchu Macho

Picchu Macho on Seminaarinmäen mieslaulajien albumi vuodelta 2013. Korkeimmillaan se on yltänyt Suomen virallisella albumilistalla sijalle 10.
Helsingin Taitoluisteluakatemia

Helsingin Taitoluisteluakatemia ry, lyh. HTA (, ) on helsinkiläinen taitoluisteluseura. Se aloitti toimintansa 1. toukokuuta 2020, kun Oulunkylän taitoluisteluklubi (OTK) ja Helsingfors Skridskoklubbista (HSK) eronnut yksinluistelujaosto yhdistivät toimintonsa. Seuran puheenjohtaja on Teija Ahopelto.
Seura on perustettu yksinluistelun erikoisseuraksi. Seura on Olympiakomitean Tähtiseura. Seuran viralliset kielet ovat suomi ja ruotsi.
Seuran edeltäjillä on pitkät perinteet taitoluistelun elinikäisen harrastamisen mahdollistamisesta. Seura tarjoaa mahdollisuuden luistella läpi elämän samassa seurassa, vaikka oma elämäntilanne vaihtuu ja tarpeet luisteluharrastukselle muuttuvat. Seuraan kuuluu kaudella 2024–2025 runsaat 500 jäsentä.
Seuran synnyn taustalla on HSK:n valmentajan Mirjami Penttisen epäasiallinen käytös.
Seuralla on laajaa kilpailutoimintaa. Seura kuuluu Suomen Taitoluisteluliittoon (STLL).
Paul Hervieu

Paul Ernest Hervieu (2. syyskuuta 1857 Neuilly-sur-Seine, Ranska – 25. lokakuuta 1915 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen romaani- ja näytelmäkirjailija. 
Hervieu julkaisi muun muassa romaanit "Flirt" (1890), "Peints par eux-mêmes" (1893) ja "L’armature" (1895). Hervieun näytelmiä ovat "Point de lendemain" (1890), "Les paroles restent" (1892), avioero- ja rikosdraamat "Les Tenailles" (1895), "La Loi de l’homme" (1897), "L’Énigme" (1901) ja "Le Dédale" (1903); äidintunteita ja ristiriitoja kuvaavat draamat "La Course du flambeau" (1901) ja "Le Réveil" (1905). Hervieu kirjoitti lisäksi historiallisen näytelmän "Théroigne de Méricourt" (1902). Hervieu rakensi näytelmänsä suorastaan matemaattisen täsmällisesti. Useat hänen draamansa ovat tendenssimäisiä teesinäytelmiä, toiset taas puhtaita taideteoksia, kuten "Le Dédale" ja "Le Réveil".
Hervieu oli Ranskan akatemian jäsen vuodesta 1900.
Bernhard Anton Harald Indrenius

Bernhard Anton Harald Indrenius (21. kesäkuuta 1865 Viipuri – 13. toukokuuta 1920 Helsinki) oli suomalainen juristi ja vapaaherra, joka toimi Tullihallituksen pääjohtajana. 
Indreniuksen vanhemmat olivat senaattori, sijaiskansleri, vt. kenraalikuvernööri, jalkaväenkenraali, vapaaherra Bernhard Indrenius ja Natalia Emilia Maria Clayhills ja puoliso vuodesta 1895 Augustine Hilda (Goulia) Lindes. Indrenius tuli ylioppilaaksi Helsingin ruotsinkielisestä yksityislyseosta, suoritti oikeustutkinnon 1887 ja sai varatuomarin arvon 1890. Valmistuttuaan hän tuli palvelukseen senaatin toiselle osastolle, 1893–1902 hän palveli Venäjän keisarin kansliassa. Tullihallituksen pääjohtajana hän toimi 1902–1903 ja yliopiston vt. kanslerinsihteerinä 1900–1901. Indrenius oli myös tilanomistaja Pyhtäällä ja kamarijunkkari keisarin hovissa. 
Indrenius oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1891 ja 1897.
My (nimi)

My on naisen etunimi, joka on tullut tunnetuksi Tove Janssonin ruotsinkielisistä muumitarinoista. Niissä esiintyy pienikokoinen ”Lilla My” eli Pikku Myy. Hahmon nimen on keksinyt Janssonin eno, matematiikan lehtori Harald Hammarsten. Se perustuu kreikkalaisen aakkoston myy-kirjaimeen.
My-nimi lisättiin suomenruotsalaiseen nimipäiväkalenteriin vuonna 2000. Toukokuuhun 2020 mennessä se on ollut Suomessa virallisena etunimenä noin 780 naisella. Muumikirjojen suomennoksissa käytetty nimiasu Myy on etunimenä paljon harvinaisempi; tämännimisiä henkilöitä on Digi- ja väestötietoviraston nimitilastoissa alle 290. Myy-nimi ei ole päässyt almanakkaan.
Ttr

Ttr eli Meeri on Suomen rataverkon kunnossapitoon käytettävä radantarkastusvaunu. Se saapui Suomeen lokakuussa 2018 ja sen ensimmäinen omatoiminen tarkastusajo toteutettiin saman vuoden marraskuussa. Vaunun on valmistanut italialainen Mermec, joka myös tuottaa tarkastusajoilla tarvittavat palvelut. "Ttr" on malliltaan Roger 800 -tyypin vaunu ja se pystyy kulkemaan sekä dieselillä että sähköllä. Vaunun tarkastusajot toteuttaa Sweco Finland Oy.