Jean le Rond d’Alembert

Jean le Rond d’Alembert (16. marraskuuta 1717 Pariisi, Ranskan kuningaskunta – 29. lokakuuta 1783 Pariisi) oli ranskalainen matemaatikko, fyysikko sekä filosofi. Hän oli myös tekemässä varhaista ranskalaista "Encyclopédieta".
Suku ja koulutus.
Jean oli aatelisen Saint-Martin de l’isle de Ré'n markiisitar, kirjailija ja salonginpitäjä Claudine Guérin de Tencinin (1682–1749) sekä ritari Louis-Camus Destouchesin (1668–1726) avioton lapsi. Nykytutkimuksen mukaan on mahdollista että Destouches toimi vain herransa, belgialaisen Arenbergin herttua Léopold-Philippe-Charles-Josephin (1690–1754) luotettuna asiamiehenä. Joitain päiviä synnytyksen jälkeen hänen äitinsä madame de Tencin antoi palvelijansa jättää lapsen Saint-Jean-le-Rond de Paris kirkon portaille. Hänet kasvatettiin löytölapsena lasittajamestarin Pierre Rousseaun perheessä, madame Rousseaun, os. Étiennette Gabrielle Ponthieux'n (n. 1683–1775) kotona, jonka luona d'Alembert asui 50-vuotiaaksi asti.
Destouches ei koskaan paljastanut pojalle henkilöllisyyttään. Tämän vaikutusvallan ansiosta hänet hyväksyttiin arvostettuun jansenistiseen Collège des Quatre-Nations eli "Collège Mazarin" kouluun, jossa hän aloitti 12-vuotiaana filosofian, lain, taiteiden ja kirjallisuuden opinnot nimellä Jean-Baptiste Daremberg ja muutti myöhemmin nimensä d'Alembertiksi. Destouches kustansi hänen opiskelunsa ja testamenttasi hänelle vuotuisen, lakeijan kaksinkertaista vuosiansiota vastaavan 1 200 livren eläkkeen. Vuodesta 1760 lähtien salonginpitäjä madame Geoffrin osoitti d'Alembertille 600 livreä elinikäistä annuiteettia, johon hän testamenttasi vielä 13 000 livreä. Jean le Rond sai etunimensä löytöpaikkansa mukaan. Hänen äitinsä ei koskaan tunnustanut häntä pojakseen eikä halunnut tähän mitään yhteyttä. Jean valmistui taiteiden kandidaatiksi vuonna 1735.
Hän opiskeli lakia ja lääketiedettä, joilla aloilla hänestä tuli tunnettu tiedemies ja filosofi. D’Alembertin opettajat toivoivat aluksi kouluttavansa hänet teologiaan, kenties hänen Paavalin kirjeestä Roomalaisille kirjoittamansa kommentaarin rohkaisemana, mutta he herättivät hänessä vain elinikäisen vastenmielisyyden aihetta kohtaan. Hän opiskeli lakia kaksi vuotta ja hänestä tuli asianajaja vuonna 1738, vaikka hän ei koskaan harjoittanut ammattiaan. Aloitettuaan lääketieteen vuoden hän lopulta omistautui matematiikalle – ”ainoalle ammatille”, hän sanoi myöhemmin, ”joka todella kiinnosti minua”. Joitakin yksityistunteja lukuun ottamatta d’Alembert oli lähes kokonaan itseoppinut.
Ura.
Jean D’Alembert oli vaikuttamassa suurelta osin valistusfilosofien suurteoksen, Denis Diderot’n (1713–1784) "Encyclopédien" julkaisemiseen ja huolehti 28-osaisen teoksen matemaattisista ja luonnontieteellisistä artikkeleista. D’Alembert esitteli Ensyklopediassa muun muassa uudenaikaisen käsityksensä infinitesimaalilaskennan perustamisesta täsmälliselle raja-arvon käsitteelle: hän ymmärsi suureen raja-arvoksi, jota muuttuva suure lähestyy niin, että suureen ja raja-arvon erotus tulee pienemmäksi kuin mikä hyvänsä ennalta annettu suure.
D’Alembert etsi yhtymäkohtia algebran peruslauseelle (jonka mukaan jokaisella polynomilla on ainakin yksi kompleksinen nollakohta); tämä keskeinen teoreema tunnetaan ranskalaisella kielialueella d'Alembertin lauseena. Sen todistus onnistui paremmin Carl Friedrich Gaussilta. Hän tutki myös osittaisdifferentiaaleja. Värähtelevää liikettä tutkiessaan (vuonna 1743 ilmestynyt teos "Traité de dynamique") hän kehitti myös periaatteen, jonka mukaan kiinteät ja vapaasti liikkuvat kappaleet noudattavat Newtonin kolmatta liikelakia. Tämä nimettiin keksijänsä mukaan d’Alembertin periaatteeksi. Tämän oivalluksen avulla tuli mahdolliseksi nesteiden dynamiikan ja värähtelyn matemaattinen käsittely, jolla oli suuri merkitys tulevaisuuden teknisten keksintöjen läpimurrolle.
D’Alembert käsitteli teoksessaan "Dimension" (1754) aikaa neljäntenä ulottuvuutena, ja myöhemmin H. G. Wells hyödynsi ideaa kuuluisissa romaaneissaan "Aikakone" (1895) sekä "Näkymätön mies" (1897). D’Alembert oli 1700-luvun puolivälin maineikkaimpia ranskalaisia matemaatikkoja Alexis Claude Clairaut’n (1713–1765) ohella. D’Alembert valittiin vuonna 1741 Ranskan tiedeakatemiaan ja vuonna 1754 Ranskan akatemiaan. Hänet valittiin Berliinin akatemian jäseneksi vuonna 1746 ja Royal Societyn jäseneksi vuonna 1748.
Matematiikka ja fysiikka.
Vuonna 1739 hän luki ensimmäisen artikkelinsa Ranskan tiedeakatemialle, jonka jäseneksi hänestä tuli vuonna 1741. Vuonna 1743, 26-vuotiaana, hän julkaisi tärkeän "Traité de dynamique" -teoksensa, dynamiikan perusteellisen tutkielman, joka sisälsi kuuluisan "d'Alembertin periaatteen", jossa todetaan, että Newtonin kolmas liikelaki (jokaiselle liikkeelle on olemassa yhtä suuri ja vastakkainen vastavoima) pätee sekä vapaasti liikkuville kappaleille että jäykästi kiinteille kappaleille. Muita matemaattisia teoksia seurasi hyvin nopeasti; vuonna 1744 hän sovelsi periaatettaan nesteiden tasapaino- ja liiketeoriaan teoksessaan "Traité de l'équilibre et du mouvement des fluides".
Tätä löytöä seurasi osittaisdifferentiaaliyhtälöiden kehittäminen, joka on differentiaali-indikaattorien teorian haara. Ensimmäiset artikkelit niistä julkaistiin hänen teoksessaan "Réflexions sur la cause générale des vents" (1747). Se toi hänelle palkinnon Berliinin akatemiassa, johon hänet valittiin samana vuonna. Vuonna 1747 hän sovelsi uutta laskentaansa värähtelevien kielien ongelmaan teoksessaan "Recherches sur les cordes vibrantes". Vuonna 1749 hän esitti menetelmän periaatteidensa soveltamiseksi minkä tahansa tietyn muotoisen kappaleen liikkeeseen. Vuonna 1749 hän löysi selityksen päiväntasauspisteiden prekessiolle (Maan kiertoradan asennon asteittaiselle muutokselle), määritti sen ominaisuudet ja selitti Maan akselin nutaation (nyökkäyksen) ilmiön teoksessaan "Recherches sur la précession des équinoxes et sur la nutation de l’axe de la terre".
Vuonna 1752 hän julkaisi esseen "Essai d’une nouvelle théorie de la résistance des fluides", joka sisälsi useita omaperäisiä ideoita ja uusia havaintoja. Siinä hän käsitteli ilmaa kokoonpuristumattomana elastisena nesteenä, joka koostuu pienistä hiukkasista, ja soveltaen kiinteän kappaleen mekaniikan periaatteista näkemystä, jonka mukaan vastus liittyy liikemäärän menetykseen liikkuvien kappaleiden törmäyksessä, hän tuotti yllättävän tuloksen, että hiukkasten vastus oli nolla. D’Alembert oli itse tyytymätön tulokseen; johtopäätös tunnetaan nimellä "d’Alembertin paradoksi", eivätkä nykyajan fyysikot hyväksy sitä. Berliinin akatemian muistelmissa hän julkaisi tutkimustuloksia integraalilaskennasta – jossa muuttujien väliset suhteet määritellään niiden numeerisen arvon muutosnopeuksien avulla – matemaattisen tieteen ala, joka on hänelle suuresti kiitollisuudenvelassa. Teoksessaan "Recherches sur différents points importants du système du monde" (1754–1756) hän hioi täydellisyyteen planeettojen perturbaatioiden (kiertoratojen vaihteluiden) ongelman ratkaisun, jonka hän oli esittänyt tiedeakatemialle joitakin vuosia aiemmin. Vuosina 1761–1780 hän julkaisi kahdeksan osaa "Opuscules mathématiques" -teostaan.
Ensyklopedia.
Samaan aikaan d’Alembert aloitti aktiivisen seuraelämän ja vieraili tunnetuissa salongeissa kuten madame Geoffrinin salongissa, joissa hän saavutti huomattavan maineen nokkelana keskustelijana ja matkijana. Kuten filosofitovereidensa ajattelijoiden, kirjailijoiden ja tiedemiesten, jotka uskoivat järjen ja luonnon itsevaltiuteen (toisin kuin auktoriteetin ja ilmestyksen) ja kapinoivat vanhoja dogmeja ja instituutioita vastaan ​​– tavoin hän kääntyi kohti yhteiskunnan parantamista. Vapaamielisen perinteen rationalistisena ajattelijana hän vastusti uskontoa ja kannatti suvaitsevaisuutta ja vapaata keskustelua; politiikassa filosofit pyrkivät liberaaliin monarkiaan, jossa olisi valistunut kuningas, joka korvaisi vanhan aristokratian uudella, älyllisellä aristokratialla. Uskoen ihmisen tarpeeseen luottaa omiin voimiinsa he julistivat uuden sosiaalisen moraalin korvaamaan kristillisen etiikan.
Tiede, ainoa todellinen tiedonlähde, oli tehtävä kansan hyödyksi, ja juuri tämän perinteen mukaisesti hän sitoutui tietosanakirja "Encyclopédie" noin vuonna 1746. Kun alkuperäinen ajatus Ephraim Chambersin englanninkielisen syklopædian ranskankielisestä käännöksestä korvattiin uudella teoksella, jonka päätoimittajana toimi filosofi Denis Diderot, d’Alembertista tehtiin matemaattisten ja tieteellisten artikkeleiden toimittaja. Itse asiassa hän ei ainoastaan ​​auttanut päätoimituksessa ja kirjoittanut artikkeleita muista aiheista, vaan myös yritti saada tukea hankkeelle vaikutusvaltaisissa piireissä. Hän kirjoitti "Discours préliminairen," joka esitteli teoksen ensimmäisen osan vuonna 1751.
Tämä oli merkittävä yritys esittää yhtenäinen näkemys modernista tiedosta, jäljittäen sen eri haarojen kehitystä ja keskinäisiä suhteita ja osoittaen, kuinka ne muodostivat yhtenäisen rakenteen yhteneviä osia. "Discoursin" toinen osa oli omistettu Euroopan aatehistorialle renessanssin ajasta lähtien. Vuonna 1752 d’Alembert kirjoitti esipuheen osaan III, joka oli voimakas vastaus tietosanakirjan kriitikoille, kun taas "Éloge de Montesquieu", joka toimi osan V (1755) esipuheena, esitteli Montesquieun taitavasti mutta hieman epärehellisesti yhtenä tietosanakirjan kannattajista. Montesquieu oli itse asiassa kieltäytynyt kutsusta kirjoittaa artikkeleita ”demokratia” ja ”despotismi”, ja luvattu artikkeli ”maku” jäi keskeneräiseksi hänen kuollessaan vuonna 1755.
Vuonna 1756 d’Alembert muutti Voltairen luokse Geneveen, missä hän myös keräsi tietoja tietosanakirjan artikkelia ”Genève” varten, jossa ylistettiin geneveläisten pastoreiden oppeja ja käytäntöjä. Kun artikkeli ilmestyi vuonna 1757, se herätti vihaisia ​​protesteja Genevessä, koska se vahvisti, että monet papit eivät enää uskoneet Kristuksen jumaluuteen, ja kannatti myös (luultavasti Voltairen aloitteesta) teattereiden perustamista. Tämä artikkeli sai Jean-Jacques Rousseaun, joka oli kirjoittanut musiikkia käsittelevät artikkelit tietosanakirjaan, väittämään teoksessaan "Lettre à d’Alembert sur les spectacles" (1758), että teatterilla on poikkeuksetta turmeleva vaikutus. D’Alembert itse vastasi terävällä mutta ei epäystävällisellä kirjeellään "Lettre à J.-J. Rousseau, citoyen de Genève". Kasvavien vaikeuksien vähitellen lannistama d’Alembert jätti ensyklopedian toimituskunnan ​​vuoden 1758 alussa ja rajoitti sen jälkeen sitoutumisensa matemaattisten ja tieteellisten artikkeleiden tuottamiseen.
Uran loppupuoli.
Hänen aiempi kirjallinen ja filosofinen toimintansa johti kuitenkin hänen teoksensa "Mélanges de littérature, d’histoire et de philosophie" (1753) julkaisemiseen. Tämä teos sisälsi vaikuttavan "Essai sur les gens de lettres" -teoksen, jossa kehotettiin kirjoittajia tavoittelemaan "vapautta, totuutta ja köyhyyttä" ja kehotettiin myös aristokraattisia suojelijoita kunnioittamaan tällaisten kirjoittajien kykyjä ja itsenäisyyttä.
Suureksi osaksi kirjailijoiden ja tiedemiesten huomattavan salongin pitäjän, Deffandin markiisitar Marie Anne de Vichy-Chamrondin jatkuvan kampanjoinnin ansiosta d’Alembert valittiin Ranskan akatemiaan vuonna 1754. Hän osoittautui innokkaaksi jäseneksi, joka työskenteli ahkerasti laitoksen arvovallan lisäämiseksi yleisön silmissä ja pyrki määrätietoisesti valitsemaan jäseniä, jotka olivat myötämielisiä "Philosophes"-liikkeen asialle. Hänen henkilökohtainen asemansa vahvistui entisestään vuonna 1772, kun hänestä tehtiin vakituinen sihteeri. Yksi hänen tehtävistään oli "Histoire des membres de l’Académie" -järjestön toiminnan jatkaminen. Tämä sisälsi kaikkien vuosina 1700–1772 kuolleiden jäsenten elämäkertojen kirjoittamisen. Hän kunnioitti edeltäjiään ylistysrunoilla, joita pidettiin akatemian julkisissa istunnoissa. Vaikka niiden kirjallinen arvo on rajallinen, ne valaisevat mielenkiintoisesti hänen suhtautumistaan ​​moniin ajankohtaisiin ongelmiin ja paljastavat myös hänen halunsa luoda yhteys akatemian ja yleisön välille.
Vuodesta 1752 lähtien Preussin kuningas Fredrik II Suuri yritti toistuvasti suostutella d’Alembertia Berliinin akatemian puheenjohtajaksi, mutta filosofi tyytyi lyhyeen vierailuun kuninkaan luona Reinin varrella sijaitsevassa Weselin kylässä vuonna 1755 ja pidempään oleskeluun Potsdamissa vuonna 1763. Monien vuosien ajan hän antoi kuninkaalle neuvoja akatemian johtamisessa ja uusien jäsenten nimittämisessä. Vuonna 1762 toinen monarkki, Venäjän keisarinna Katariina II kutsui d’Alembertin poikansa, suuriruhtinas Pavelin kotiopettajaksi; tämäkin tarjous hylättiin. Sen lisäksi, että d’Alembert pelkäsi ulkomailla asumisen haitallisia vaikutuksia terveyteensä ja henkilökohtaiseen asemaansa, hän ei halunnut erota Pariisin älymystöstä.
Vaikka skeptikkona d’Alembert tuki mielellään filosofien vihamielisyyttä kristinuskoa kohtaan, hän oli liian varovainen ryhtyäkseen avoimesti aggressiiviseksi. Jesuiittojen karkottaminen Ranskasta sai hänet kuitenkin julkaisemaan "puolueettoman kirjoittajan" kirjoittamana teoksen "Sur la destruction des Jésuites en France" (1765; Kertomus jesuiittojen tuhosta Ranskassa, 1766). Siinä hän yritti osoittaa, että jesuiitat, oppineina ja kouluttajina ominaisuudestaan ​​huolimatta, olivat tuhonneet itsensä kohtuuttoman vallanhimonsa vuoksi.
Näinä vuosina d’Alembertin kiinnostuksen kohteisiin kuului musiikkiteoria. Hänen vuonna 1752 julkaisemansa teos "Éléments de musique" oli yritys selittää säveltäjä Jean-Philippe Rameaun (1683–1764) periaatteita, jotka olivat vakiinnuttaneet aikansa musiikillisen kehityksen harmoniseksi järjestelmäksi, joka hallitsi länsimaista musiikkia noin vuoteen 1900 asti. Vuonna 1754 d’Alembert julkaisi esseen nimeltä "Réflexions sur la musique en général et sur la musique française en particulier," jossa hän ilmaisi ajatuksiaan musiikista yleensä – ja erityisesti ranskalaisesta musiikista. Hän julkaisi matemaattisissa opuskuleissaan myös tutkielmia akustiikasta, äänen fysiikasta, ja hän kirjoitti useita musiikkia käsitteleviä artikkeleita "Encyclopédie"-tietosanakirjaan. 
Vuonna 1765 vakava sairaus pakotti hänet lähtemään ottoäitinsä madame Rousseaun luota, ja lopulta hän muutti asumaan salonginpitäjä Julie de Lespinassen taloon, johon hän rakastui. Hän oli johtava älymystöhahmo tämän salongissa, josta tuli tärkeä rekrytointikeskus Ranskan akatemialle. Vaikka he olivatkin intiimissä suhteessa lyhyen aikaa, d’Alembertin oli pian tyytyminen uskollisen ystävän rooliin. Hän sai tietää Julien intohimoisen seurustelun laajuudesta muiden miesten kanssa vasta Julien kuoltua vuonna 1776. 
Jean le Rond d’Alembert muutti Louvressa sijaitsevaan asuntoon, johon hänellä oli oikeus Ranskan akatemian sihteerinä, jossa hän kuoli virtsarakon sairauteen 65-vuotiaana lokakuussa 1783. Hänet haudattiin merkitsemättömään joukkohautaan.
Perintö.
Jälkipolvet eivät ole vahvistaneet niiden aikalaisten arviota, jotka asettivat d’Alembertin maineen Voltairen rinnalle. Huolimatta alkuperäisistä panoksistaan ​​matemaattisiin tieteisiin, hänen älyllinen ujoutensa esti hänen kirjallista ja filosofista työtään saavuttamasta todellista suuruutta. Siitä huolimatta hänen tieteellinen taustansa mahdollisti hänelle tieteenfilosofian kehittämisen, joka rationalistisen tiedon perimmäisen yhtenäisyyden ihanteen innoittamana loi "periaatteita", jotka mahdollistivat eri tieteenalojen yhteenliittämisen. Lisäksi d’Alembert oli tyypillinen 1700-luvun filosofi, sillä sekä elämässään että työssään hän pyrki antamaan nimelleen arvokkuutta ja vakavaa merkitystä. Henkilökohtaisessa elämässään hän oli yksinkertainen ja säästäväinen, ei koskaan tavoitellut vaurautta ja teki hyväntekeväisyyttä aina kun mahdollista, aina tarkkaillen rehellisyyttään ja itsenäisyyttään ja käyttäen jatkuvasti vaikutusvaltaansa sekä kotimaassa että ulkomailla valistuksen edistämiseen.