tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Takini

Härkägemssi eli takini ("Budorcas taxicolor"), myös takin tai taki, on Himalajalla elävä vuohieläin ja "Budorcas"-suvun ainoa edustaja. Länsimaiset eläintieteilijät löysivät lajin vasta vuonna 1910. Nykyään se on Bhutanin kansalliseläin.
Koko ja ulkonäkö.
Aikuinen takini on pituudeltaan 170–220 cm (hännän pituus voi olla lisäksi 10–15 cm), säkäkorkeudeltaan noin 110–120 cm ja se voi painaa 250–350 kg. Sillä on paksu, tiheä ja kihara turkki, jonka väritys vaihtelee ruskeasta harmaan- ja kullanruskeaan. Sekä uroksella että naaraalla on noin 30 cm pitkät sarvet. Ne osoittavat tyvestä sivuille ja taipuvat kärjistään taaksepäin.
Elinympäristö ja levinneisyys.
Takinit elävät Himalajan bambumetsissä 2000–4500 metrin korkeudessa. Takineja tavataan Länsi- ja Keski-Kiinassa, Assamissa, Bhutanissa ja Myanmarin pohjoisosissa.
Laji jaetaan nykyisin neljään alalajiin:
Elintavat ja ravinto.
Takinit ovat kasvinsyöjiä. Ne syövät lähinnä ruohoa, nuppuja ja lehtiä. Takinit ovat aktiivisia päivisin. Ne kerääntyvät talvella pieniin laumoihin, kun taas kesällä laumat ovat jopa sadan yksilön kokoisia. Vanhat urokset elävät yksin.
Takinin kantoaika on 9 kuukautta ja naaras synnyttää kerran kahdessa vuodessa yhden jälkeläisen.
Ojaleinikki

Ojaleinikki ("Ranunculus flammula") on leinikkikasveihin ("Ranunculaceae") kuuluva monivuotinen, lähinnä Euroopassa tavattava myrkyllinen ruohovartinen kasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Ojaleinikki kasvaa 10–40 cm korkeaksi. Kasvi on lähes kalju ja niukkahaarainen. Varsi on koheneva tai harvoin pysty ja tavallisesti vain tyvinivelväleistä juurehtiva. Nivelvälit ovat jokseenkin suoria, ensimmäinen tavallisesti vähintään 2 mm, joskus jopa 9 mm paksu. Aluslehtien ruoti on joskus jopa 15 cm pitkä, varsinkin kasvin kasvaessa vedessä. Lehtilapa on 1–6 cm pitkä, sen muoto vaihtelee puikeasta soikeaan, ja on ehyt- tai hammaslaitainen. Varsilehdet ovat lyhytruotisia ja ylimmät lehdet ruodittomia, muodoltaan tasasoukan suikeita ja tavallisesti ehytlaitaisia. Keltaiset kukat sijaitsevat yksittäin tai muutamia yhdessä. Kukat ovat tavallisesti 8–18 mm leveitä, ja niissä on kaksi kehäkiehkuraa. Sekä verho- että terälehtiä on viisi kappaletta. Varhain variseva verhiö on noin puolet teriön pituudesta. Terälehdet ovat mesikuopallisia. Kukkaperä on uurteinen, kukkapohjus on kalju. Suomessa ojaleinikki kukkii kesä-elokuussa, joskus jopa syyskuussa. Hedelmistö koostuu 1,7–2,3 mm pitkistä kaljuista pähkylöistä, joissa on pieni, 0,2–0,3 mm pitkä ota.
Ojaleinikki muistuttaa varsin paljon pienempikokoista ja hennompaa rantaleinikkiä ("R. reptans"). Lajit myös risteytyvät ("R. flammula" x "reptans") helposti keskenään kantalajien yhteisillä kasvupaikoilla.
Levinneisyys.
Ojaleinikkiä tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa lukuun ottamatta Islantia, Pyreneiden niemimaan eteläosia, Manner-Italian eteläosaa, Albaniaa, Kreikkaa, Etelä-Ukrainaa, Etelä-Venäjää sekä mantereen pohjoisimpia osia. Euroopan ulkopuolella sen on harvinainen laji. Sitä kasvaa paikoin Marokossa, Turkissa, Länsi-Siperiassa sekä harvinaisena tulokaslajina Yhdysvaltain ja Kanadan itärannikolla.
Suomessa ojaleinikki kuuluu pääasiassa alkuperäiseen kasvillisuuteen. Lajia tavataan Etelä-Lappia myöten, mutta runsas se on vain Etelä-Suomessa.
Elinympäristö.
Ojaleinikki on kosteiden kasvupaikkojen kasvi. Se viihtyy ojissa, lammikoissa, lätäköissä, rannoilla, lähteiköissä, korvissa, vesijättömailla, kosteilla pellonreunoilla ja kosteikoissa. Laji suosii etenkin savimaita.
Käyttö.
Ainakin Ruotsissa ojaleinikkiä on ennen vanhaan käytetty kansanlääkinnässä vilustumisen ja erilaisten lastentautien hoitoon.
Aatelointi

Aatelointi, naturalisointi ja adoptio olivat tapoja, joilla Suomen suuriruhtinaskunnassa ja Ruotsin kuningaskunnassa saattoi saada aatelisarvon. Aateloinnin saattoi suorittaa vain hallitsija, kuningas tai suuriruhtinas. Aateloinnin merkkinä aateloitu sai aateliskirjeen. Useimmiten aatelisarvo kuitenkin perittiin.
Introduktiossa aatelinen ja hänen sukunsa otettiin jäseneksi ritarihuoneeseen ja kirjattiin ritarihuoneen aatelismatrikkeliin. Tässä yhteydessä suku sai järjestysnumeron. Ulkomaisen aateliarvon omaava ei voinut tulla introdusoiduksi ritarihuoneeseen. Hallitsijan luvalla suku voitiin kuitenkin "naturalisoida", jolloin jäsenet voitiin introdusoida. Ruotsissa ulkomaisten aatelisarvojen omistajat, joita ei ole naturalisoitu, muodostavat niin sanotun "introdusoimattoman aatelin" ().
"Adoptiossa" aatelisarvon omistaja saattoi siirtää arvonsa perintönä adoptoidulle. Usein näin tapahtui, jos suvussa ei ollut miespuolisia jälkeläisiä. Adoptoidut olivat usein sisaren lapsia, tai aatelittoman tai alempiarvoisen veljen lapsia. Suomessa tällaisia adoption kautta periytyneitä sukuja ovat muun muassa Cronstedt ja Berg sekä Stewen-Steinheil, Stjernvall-Walleen, Standertskjöld-Nordenstam, Indrenius-Zalewski ja Hisinger-Jägerskiöld. 
Suomen ritarihuoneeseen naturalisoituja sukuja ovat seuraavat: kenraalikuvernööri, ruhtinaallinen Menschikoff-suku, kreivillinen Kuscheleff-Besborodko-suku, vapaaherralliset suvut Freedricksz ja von Hauff sekä aatelissuvut von Müller, von Briskorn, von Thomsen, von Daehn, von Weissenberg, von Schoultz ja Fischer. Lisäksi on naturalisoitu joukko vanhoja ruotsalaisia sukuja, kuten Rosenbröijer, von Nandelstadh ja Gripenwaldt.
Plastic Bertrand

Plastic Bertrand (syntyjään Roger Marie François Jouret, 24. helmikuuta 1954 Bryssel, Belgia) on belgialainen muusikko, joka tunnetaan kansainvälisestä hittikappaleestaan "Ça plane pour moi".
Jouret aloitti musiikkiuransa kouluaikana yhtyeessä nimeltä Bisons, jossa soitti rumpuja. Hän perusti 1970-luvun puolivälin jälkeen punk-yhtye Hubble Bubblen. Yhtye ei ollut vielä suosittu, mutta tuottaja Lou Derijk huomasi Jouret'n.
Jouret ja Derijk loivat yhdessä satiirisen Plastic Bertrand -hahmon, joka sai nimensä punk-toimittaja ja -muusikko Bert Bertrandilta. Vuonna 1977 Plastic Bertrand julkaisi singlen "Ça plane pour moi", josta tuli yksi kautta aikojen myydyimpiä belgialaisia singlejä. Se nousi myös toisena ranskalaisena singlenä yhdysvaltalaiseen Billboard Hot 100 -listaan. Plastic Bertrandin seuraavat albumit "Je t'fais un plan" ja "L'album" eivät olleet enää lähellekään yhtä menestyneitä ja ne edustivat enemmän uuden aaltoa, jossa oli myös reggae- ja synthpop-elementtejä.
Plastic Bertrand oli 1980-luvun alkupuolella mukana ABBAn musiikkiin perustuneessa musikaalissa "Abracadabra", jossa olivat mukana myös ranskalainen Daniel Balavoine ja Anni-Frid Lyngstad ABBAsta. Vuonna 1987 Plastic Bertrand oli Luxemburgin edustaja euroviisuissa jääden toiseksi viimeiseksi kappaleellaan "Amour amour". Kilpailu käytiin Bertrandin synnyinkaupungissa Brysselissä. Vuonna 1988 Bertrand teki new beat -tyylisuuntaa edustaneen albumin. Single "Slave to the Beat" on yksi tyylin myydyimmistä.
Plastic Bertrand ei ole julkaissut 1980-luvun jälkeen kuin kaksi albumia. Vuonna 2002 julkaistiin paluualbumi "Ultra terrestre". Hän on myös 2000-luvulla esiintynyt muutamia kertoja eri televisio-ohjelmissa ja tehnyt joitakin keikkoja.
Luhtamatara

Luhtamatara ("Galium uliginosum") on monivuotinen ruohovartinen kasvi. Sen varsi voi kasvaa puolimetriseksi, mutta jää yleensä 10–30 cm pitkäksi. Kapeat lehdet ovat kuuden lehden ruusukkeina varren ympärillä. Kukinto on haarainen, yksittäiset kukat ovat valkoisia ja pieniä ja muodostavat muutaman kukan kukintoja. Luhtamatara muistuttaa eniten rantamataraa ("Galium palustre") ja usein ne kasvavatkin samoilla alueilla.
Levinneisyys.
Luhtamataraa tavataan kosteilla, kalkkipitoisilla alueilla Keski- ja Pohjois-Euroopassa.
Nuorallakävely

Nuorallakävely eli nuorallatanssi on tasapainotaitelua ja akrobatian harjoittamista korkealle pingotetulla vaijerilla tai köydellä. Nuorallatanssijat esiintyvät tavallisesti sirkuksissa tai muunkaltaisissa järjestetyissä näytöksissä. 
Nuorallakävelyssä on kaksi pääsuuntausta: tiukaksi pingotetulla tai löysällä köydellä kävely, joilla kävelyn suoritustapa eroaa periaatteella toisistaan. Tiukalla köydellä nuorallatanssija pysyy tasapainossa muuttelemalla oman kehonsa painopistettä tai käyttämällä tasapainottelun apuna jotakin apuvälinettä. Sen sijaan löysemmällä köydellä nuorallatanssija voi liikuttaa köyttä oman kehonsa avulla.
Eräs pitkän aikaa suosiossa ollut nuorallakävelytaidon esittelymuoto on Niagaran putousten yli käveleminen.
Tunnetuin suomalainen nuorallakävelijä on Antti Tuomento. Hän on ylittänyt muun muassa Imatrankosken, Kokemäenjoen sekä Salpausselän mäkimontun.
Hurrikaani Hanna

Hurrikaani Hanna oli kahdeksas nimetty trooppinen sykloni ja neljäs hurrikaani vuoden 2008 Atlantin hurrikaanikaudella.
Hanna muodostui 28. elokuuta ja voimistui hurrikaaniksi 1. syyskuuta. Sen kehitys oli yhteydessä vain kolme päivää aiemmin syntyneeseen hurrikaani Gustaviin. Hanna heikkeni trooppiseksi myrskyksi keskiviikkona 3. syyskuuta. Se saapui Pohjois-Amerikan mantereelle lähellä Etelä- ja Pohjois-Carolinan rajaa varhain aamulla 6. syyskuuta.
Hannan aiheuttamat tulvat surmasivat Haitissa arvioiden mukaan yli 500 ihmistä. Suurin osa uhreista kuoli Gonaivesin satamakaupungissa. Punainen Risti vetosi lahjoittajiin 2,3 miljoonan euron avustuksen keräämiseksi Haitille. Euroopan komissio lupasi maalle kaksi miljoonaa euroa pika-apua. Suomen Punainen Risti lähetti alueelle avustustyöntekijän arvioimaan tuhoja sekä 50 000 euroa hätäapua.
Ma

Ma tarkoittaa seuraavia:
Henkilöt.
Ma on seuraavien henkilöiden nimi:
Katso myös.
Aihepiiriin liittyvät myös seuraavat:
Kultakonna

Kultakonna ("Incilius periglenes"
, aiemmin "Bufo periglenes") on sukupuuttoon vuonna 1989 kuollut sammakkolaji.
Koko ja ulkonäkö.
Kultakonna oli pieni, noin 5 cm pitkä, kiiltävän keltaisenoranssin värinen sammakko. Sillä oli suhteessa kehoon pienehköt silmät.
Elinympäristö.
Kultakonnat elivät ainoastaan Costa Ricassa Monteverden utuisten vuorten pilvimetsissä 30 neliökilometrin alueella. 
Häviäminen.
Kultakonna katosi maailmankartalta vuonna 1989, vain 23 vuotta sen jälkeen kun laji löydettiin (1966). Syynä häviämiseen on pidetty ilmaston lämpenemistä ja kuivaa vuotta 1988, joka kuivatti konnien kutulammikot.
Uusimpien tutkimusten mukaan Monteverden alue oli vuosien 1986–1987 El Niñon jälkeen kuivimmillaan sataan vuoteen, mutta kuivuus mahtuu silti alueen ilmaston luonnolliseen vaihteluun. Niinpä tutkijat päättelevät kultakonnan kuolleen sukupuuttoon luonnollisen El Niñon ja sienitaudin seurauksena, ei ilmastonmuutoksen takia.
Muurila

Muurila eli Muurola () on taajama ja maalaiskunta Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Ohtajoen rannalla Pietarin koillispuolella heti kaupungin rajan ulkopuolella. Taajamassa on asukkaita 5 000 ja kunnassa 5 700 henkeä (vuonna 2007).
Historia.
Tarinan mukaan Muurilan ovat perustaneet 1700-luvun alussa Muromin kihlakunnasta muuttaneet uudisasukkaat. Kylä mainitaan kuitenkin nimellä Murila jo 1600-luvun lopun ruotsalaisessa kartassa. 1900-luvulle saakka Muurilassa asui inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Pietarin Pyhän Marian seurakuntaan.
Vuonna 1712 Pietari I lahjoitti Muurilan paroni Šafiroville. Hänen karkotuksensa jälkeen kylä palasi valtion haltuun ja siirtyi sitten kenraalimajuri Dmitrijev-Mamonoville. Vuodesta 1749 aina Venäjän vallankumoukseen saakka kylän ja sen lähiseudut omisti Vorontsovin kreivisuku, jonka jäseniä myös asui Muurilan kartanossa. Vuonna 1790 kylään rakennettiin pyhälle Katariinalle omistettu ortodoksinen kirkko, joka on edelleen toiminnassa. Ortodoksiseurakuntaan kuuluivat myös Rutšji, Pukra sekä inkerinsuomalaisten ja inkerikkojen asuttamat Ripatsu () ja Uusikylä (). 1800-luvulla Muurilaan syntyi huvila-asutusta.
Nykyaika.
Muurilassa sijaitsee Pietarin metron asema Devjatkino eli Miina, jonka yhteydessä on samanniminen Käkisalmen radan rautatieasema. Murino-niminen rautatieasema taas sijaitsee Pietarin kaupungin alueella.
Muurilan kuntaan kuuluu taajaman lisäksi Ohtajoen varrella sijaitseva Laurikkalan () kylä, joka 1800-luvun puolivälissä oli inkerikkojen asuttama. Kunnan johtaja on Vladimir Brezgun, kunnanhallinnon johtaja Valeri Garkavyi.
August Nybergh

August Nybergh (20. elokuuta 1851 Heinola – 5. joulukuuta 1920 Helsinki) oli suomalainen juristi, valtiopäivämies, Senaatin oikeusosaston varapuheenjohtaja ja senaattori, sekä korkeimman oikeuden ensimmäinen presidentti. 
Henkilöhistoria.
Nyberghin vanhemmat olivat puuseppä Gustaf Nybergh ja Maria Sofia Erikintytär. Hän pääsi ylioppilaaksi 1868 ja suoritti yleisen oikeustutkinnon 1876 ja sai varatuomarin arvon 1879. Nybergh oli Viipurin hovioikeuden palveluksessa ylimääräisenä virkamiehenä 1879–1881, kanslistina 1881–1885, ylimääräisenä viskaalina 1885, suomen kielen kääntäjänä ja notaarina 1885–1888, kanneviskaalina 1888–1890 ja asessorina 1890–1898. Hän oli senaatin lainvalmistelukunnan nuorempi jäsen vuosina 1892–1898, 1900 sekä 1909–1914, senaatin oikeusosaston jäsen 1898–1900 ja talousosaston jäsen 1899. Nybergh oli ensimmäisellä sortokaudella Privatbankenin notariaattiosaston johtajana 1901–1903 ja maasta karkotettuna 1903–1904.
Palattuaan Suomeen Nybergh oli Mechelinin senaatin jäsen ja oikeustoimituskunnan päällikkö vuosina 1905–1909, Suomen itsenäistyttyä hän toimi senaatin oikeusosaston varapuheenjohtajana 1917–1918 ja korkeimman oikeuden presidenttinä 1918–1920.
Nybergh oli porvarissäädyssä Viipurin edustaja valtiopäivillä 1894 ja 1897 ja Helsingin edustaja valtiopäivillä 1904–1905. Hän toimi säätyvaltiopäivien porvarissäädyn varapuhemiehenä 1894 ja 1897. Nybergh oli myöhemmin RKP:n kansanedustajana vuosina 1910–1914 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. 
Nybergh kuului jäsenenä patenttilakikomiteaan 1889, oikeudenkäyntilaitosta uudistavaan neuvottelukuntaan 1894, valtiopäiväjärjestystä uudistavaan komiteaan 1905–1906 sekä niin sanottuun Haritonovin komiteaan 1909. Nybergh oli myös Viipurin rahatoimikamarin sihteerinä ja asiamiehenä 1880–1888.
Perhesuhteet.
August Nybergh oli naimisissa vuodesta 1882 lähtien Aina Sofia Augusta Schybergsonin kanssa. Heidän poikansa oli kemisti ja filosofian tohtori Bertil Ragnar Nybergh (1896–1954), joka toimi Oy Keskuslaboratorion toimitusjohtajana.
Hjalmar Neovius

Nils Hjalmar Neovius (21. maaliskuuta 1877 Joensuu – 27. helmikuuta 1960) oli suomalainen juristi, oikeusneuvos ja korkeimman oikeuden presidentti.
Neoviuksen vanhemmat olivat piirilääkäri August Herman Konrad Neovius ja Mathilda Sofia Arppe. Hän pääsi ylioppilaaksi 1896, suoritti yleisen oikeustutkinnon 1901 ja sai varatuomarin arvon 1903. Neovius oli Viipurin hovioikeuden palveluksessa ylimääräisenä virkamiehenä 1904–1905, kanslistina 1905–1906 ja notaarina 1910–1913, Hän oli vangittuna Pietarissa Krestyn vankilassa vuosina 1913–1914 vastustettuaan yhdenvertaisuuslakia. Vapauduttuaan Neovius toimi asianajajana Viipurissa 1914–1917. 
Suomen itsenäistyttyä Neovius oli Viipurin hovioikeudessa viskaalina 1917 ja hovioikeudenneuvoksena 1917–1918. Hän oli sitten korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena 1918–1940 ja korkeimman oikeuden presidenttinä 1940–1945. Neovius erosi joulukuussa 1945 virastaan koska hänen olisi pitänyt asemansa perusteella toimia sotasyyllisyysoikeuden puheenjohtajana. Neovius perusteli eroaan terveyssyillä, mutta kirjailija Yrjö Soini tulkitsi eron johtuneen pohjimmiltaan omantunnonsyistä. Neovius sai lakitieteen kunniatohtorin arvon 1948.
Neovius oli Kulosaaren huvilakaupungin valtuuston jäsenenä ja varapuheenjohtajana 1921–1945.
Hjalmar Neovius oli naimisissa Elsa Aino Elina Jäppisen kanssa.
Mustasuomuvalmuska

Mustasuomuvalmuska ("Tricholoma atrosquamosum") on kupera tai laakealakkinen musta valmuskalaji. Heltat ovat valkoisenhermaat tai vaaleat. Jalka on valkoinen, ylhäältä mustatupsuinen ja alhaalta harmaasuomuinen. Malto on valkeaa. Maku on jauhomainen ja hieman makeahko. Valmuska kelpaa syötäväksi. Se kasvaa harvinaisena kalkkipitoisissa lehdoissa.
Törrösuomuvalmuska

Törrösuomuvalmuska ("Tricholoma olivaceotinctum") on kupera ruskeanharmaa tai kellertävä valmuska. Sienen keskusta on lähes musta. Heltat ovat harmaanvalkoiset. Jalka on harmaanruskea ja siinä on mustia suomuja. Malto on valkoista ja sieni on syötävä. Valmuska kasvaa Pohjois-Suomen lehtokuusikoissa.
Silkkivalmuska

Silkkivalmuska ("Tricholoma columbetta") on kupera tai laakealakkinen silkinkiiltoinen valkoinen valmuskalaji. 
Ulkonäkö ja koko.
Silkkivalmuskan lakki on 6–10 senttimetriä. Lakissa on ruskeita laikkuja, reunat vanhempana mutkaiset ja epäsäännölliset. Heltat ovat valkoiset, niiden tyvessä on kolo. Jalka on valkoinen ja tyvestä vihreälaikkuinen. Malto on valkoista ja vanhemmiten laikkuista. Maku on mieto, tuoksu vahvasti jauhontuoksuinen ja sieni on syötävä. Malto muuttuu punertavaksi valmistetaessa.
Esiintyminen.
Silkkivalmuskaa tavataan Etelä-Suomessa ja Lounais-Suomessa tammilehdoissa kohtalaisen yleisenä ja harvinaisena Hämeeseen asti.
Nurmitupaskynsikäs

Nurmitupaskynsikäs ("Leucocybe connata", syn. "Lyophyllum connatum", aikaisemmin "vaalea tupasmalikka") on valjukynsikkäiden sukuun kuuluva sienilaji. Aiemmin se on luokiteltu kynsikkäiden ("Lyophyllum") tai malikoiden ("Clitocybe") sukuun kuuluvaksi.
Sienen lakki on muodoltaan kupera tai laakea ja jopa hieman suppilomainen. Se on leveydeltään 3–10 senttimetriä ja väriltään valkoinen tai harmahtava. Heltat ovat tiheät ja valkoiset. Myös itiöpöly ja malto on valkoista. Jalka on valkea tai harmaanvaalea ja latvasta valkojauheinen. Pituudeltaan jalka on 3–10 senttimetriä. Sienen maku on mieto, mutta haju muistuttaa kumia. Se on syötävä, mutta siitä on löydetty haitallisia yhdisteitä. Nurmitupasmalikka kasvaa suurina rykelminä ruohikoilla, puutarhoissa, puistoissa, teidenvarsilla ja muilla kulttuuripaikoilla. Se on yleinen Etelä-ja Keski-Suomessa. Kasvuaika on elokuusta lokakuuhun. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Nurmitupaskynsikäs voi muistuttaa jauhosientä, valkomalikkaa, myrkkymalikkaa tai muita valkoisia malikoita. Myös kevätkaunolakki muistuttaa nurmitupaskynsikästä.
Purppuralahovalmuska

Purppuralahovalmuska eli purppuravalmuska ("Tricholomopsis rutilans") on kupera tai laakea punavioletti tai viininpunainen lahovalmuskalaji. Sen lakki on 5-20 cm leveä. Vanhemmiten sienet ovat joskus kirkkaan keltaisia. Heltat ovat keltaiset. Jalka on nuorena punavioletti ja vanhemmiten punaviolettisuomuinen ja ylhäältä valkojauheinen. Malto on kellanvalkoista. Sieni kasvaa männyn kannoissa ja lahoissa juurissa usein ryhminä. Laji on puun lahottaja toisin kuin varsinaiset valmuskat.
Emil Holmström

Emil Alfred Holmström (30. huhtikuuta 1891 Vaasa – 14. elokuuta 1939) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat sairaalan toimitsija Mathias Holmström ja Ulrika Kamis. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1925 Ida Cecilia Lindgrenin kanssa.
Opinnot.
Holmström kävi kansakoulun ja kansakoulun jatkokurssit sekä suoritti yksityisesti kuudennen luokan Helsingin uudessa ruotsalaisessa oppikoulussa vuonna 1924. 
Jääkärikausi.
Tämä vaasalainen liikeapulainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 13. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin 21. kesäkuuta 1916 sairauden johdosta pataljoonan täydennysjoukkoon ja 17. marraskuuta 1916 alkaen pataljoonan haupitsipatteriin. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota.
Holmström saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan jaosjohtajaksi Jääkäritykistön 1. patteriin. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Jääkäritykistössä Messukylässä ja Tampereella. Tampereen valtauksen jälkeen suoritetussa tykistön uudelleen järjestelyssä hänet sijoitettiin patterinsa kera vasta perustettuun Jääkäritykistöprikaatin 1. jääkäripatteriston 2. patterin päälliköksi ja otti osaa Viipurin valloitukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Holmström palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa, mistä hänet maarättiin tykistön uudelleenjärjestelyn yhteydessä patterinpäälliköksi Vuoristotykistöön. Vuoritykistöstä hänet siirrettiin 9. lokakuuta 1919 Kenttätykistörykmentti 1:een, missä hänet määrättiin 9. patterin päälliköksi. Hän hoiti 3. patteriston komentajan tehtäviä 23. maaliskuuta 1921 – 1. heinäkuuta 1922 välisen ajan ja oli sen jälkeen 9. ja 3. patterin päällikkönä ja määrättiin 31. toukokuuta 1924 alkaen Tuusulan varuskunnan komendantiksi. Armeijasta hän erosi 2. helmikuuta 1926, jonka jälkeen hän siirtyi Niemi &amp; Luukkosen autokorjaamon palvelukseen konttoristina, kunnes siirtyi 1. kesäkuuta 1928 tuntikirjuriksi Helsingin kaupungin rakennuskonttorin huonerakennusosastoon, mistä hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1934 osastonjohtajaksi Helsingin kaupungin työnvälitystoimistoon.
Michal Dočolomanský

Michal Dočolomanský (25. maaliskuuta 1942 Niedzica – 26. elokuuta 2008 Bratislava) oli slovakialainen elokuva- ja teatterinäyttelijä.
Elämä.
Dočolomanský syntyi opettajaperheeseen pieneen slovakialaiseen Niedzican kaupunkiin, joka nykyisin sijaitsee Puolassa. Perhe muutti myöhemmin Bratislavan lähellä olevaan Svätý Juriin, missä Dočolomanský vietti lapsuutensa. Hänen intohimonsa näyttelemiseen syntyi 10-vuotiaana teatteriesityksessä vierailun jälkeen, mutta hän kouluttautui kuitenkin automekaanikoksi. Tämän jälkeen hän matkusti Bratislavaan opiskelemaan näyttelemistä.
Dočolomanskýn ensimmäinen elokuvarooli tapahtui komediassa "Výlet po Dunaji", jonka jälkeen hän esiintyi useissa elokuva- ja televisiotuotannoissa.
Jälkimaine.
Slovakian yleisradioyhtiön vuonna 2019 järjestämässä kyselyssä Dočolomanský äänestettiin kaikkien aikojen 33. suurimmaksi slovakiksi.
Yhdysvaltain oikeusministeri

Yhdysvaltain oikeusministeri () on Yhdysvaltain oikeusministeriön johtaja, hallituksen jäsen ja valtionhallinnon ylin lakimies. Oikeusministerin nimittää virkaansa presidentti, ja nimitys tulee voimaan senaatin vahvistettua sen.
Oikeusministerin virka perustettiin vuonna 1789 toimimaan syyttäjänä korkeimmassa oikeudessa tapauksissa, joissa Yhdysvallat on osallisena, ja avustamaan presidenttiä ja muita ministeriöitä lainopillisissa kysymyksissä. Oikeusministeriö perustettiin vasta vuonna 1870. Oikeusministeri on järjestyksessä seitsemäs presidentin sijainen.
Oikeusministeri on Yhdysvaltain presidentin kabinetin ainoa ministeri, joka ei kanna "Secretary"-arvonimeä. Virkakaudella ei ole määräaikaa. Edustajainhuoneella on perustuslain pohjalta oikeus asettaa oikeusministerille virkasyyte maanpetoksen, korruption ja muiden suurten virkarikosten ja -rikkeiden perusteella ja senaatilla käsitellä se oikeusmenettelynä. 
Virkaatekevänä oikeusministerina toimi 20.–30. tammikuuta 2017 Sally Yates, mutta Trump erotti hänet, koska hän ilmaisi vastustavansa maahantulokieltoa, jonka Trump määräsi seitsemän muslimienemmistöisen maan kansalaisille.
Ropititsa

Ropititsa eli Ropitsa () on kylä, samanniminen taajama ja maalaiskunta Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee piirin keskiosassa Hatsinan ja Opoljan välisen maantien varrella, Hatsina–Iivananlinna-radan eteläpuolella. Kunnassa on asukkaita 1 500 henkeä (vuonna 2006).
Kunnan hallinnollinen keskus on Ropititsan kylä. Lisäksi siihen kuuluu samanniminen taajama sekä kolme muuta kylää: Rokottina (), Saahkonja () ja Tomoska ().
Ennen toista maailmansotaa seudulla asui venäläisten lisäksi inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Moloskovitsan ja Kupanitsan luterilaisiin seurakuntiin.
Ropititsassa toimii maidontuotantoon erikoistunut maatalousyritys. Paikallinen nähtävyys on pyhän Georgioksen tsasouna Tomoskan kylässä.
Kunnan ja samalla myös kunnanhallinnon päämies on Grigori Grištšenko.
Antikviteettikollegio

Antikviteettikollegio oli Ruotsissa 1666 perustettu virasto, joka tutki Ruotsin varhaishistorian ja muinaisjäännösten lisäksi oikeustiedettä, kirkkohistoriaa ja sukutiedettä sekä Islannin ja Norjan vanhaa kirjallisuutta. Antikviteettikollegio perustettiin Magnus Gabriel De la Gardien aloitteesta Uppsalassa, josta se muutti 1690 Tukholmaan. Kollegio muodostettiin 1692 Antikviteettiarkistoksi, joka alistettiin 1786 Ruotsin kuninkaallisen kaunokirjallisuusakatemian alaiseksi. Jo 1780 sen arkistoja siirrettiin Kuninkaalliseen kirjastoon.
Antikviteetti.
Sana antikviteetti (, muinaisuus) tarkoittaa muinaisiin oloihin kuuluvaa asiaa, muinaismuistoa ja muinaisesinettä, jolla on erityinen taiteellinen tai historiallinen arvo.
Kollegio

Kollegio (, virkakunta) tarkoittaa yleisessä merkityksessä kollegista virastoa tai muuta monijäsenistä toimielintä, kollegisen viraston virkakuntaa tai viraston istuntoa. 
Kollegisessa virastossa sen jäsenet saavat ottaa osaa ratkaisujen tekemiseen, ja jos ilmenee erimielisyyttä, tehdään päätös äänestämällä. Tällaisen viraston vastakohta on päällikkövirasto eli toimistovirasto, jossa päällikkö yksinään tekee ratkaisut.
Kolleginen hallintotapa syntyi Ranskassa, josta se levisi muihin Euroopan maihin. Venäjän vallan alaisessa Suomessa senaatti toimi kollegiona, mutta senaatin talousosaston toimituskunnat olivat päällikkövirastoja. Nykyisin valtioneuvosto on kollegio, mutta ministeriöissä ratkaisun tekee päällikkö.
Yliopistokollegio.
Kollegio on yliopistollinen hallintoelin. Yliopistolain (2009) mukaan yliopistokollegio muiden muassa:
Helsingin yliopiston yliopistokollegiossa on 48 jäsentä, joilla on henkilökohtaiset varajäsenet: professoreilla 16 jäsentä ja varajäsentä, yliopiston opetus- ja tutkimushenkilöstöllä sekä muulla henkilöstöllä 16 jäsentä ja varajäsentä ja opiskelijoilla 16 jäsentä ja varajäsentä.
Ruotsin kollegiot.
Ruotsissa kollegioita perustettiin 1600-luvulla otettaessa käyttöön keskitetty hallintojärjestelmä.
CO.RO.

CO.RO. oli italialainen vuosina 1992–1999 toiminut elektronista musiikkia esittävä yhtye. Yhtyeen jäsenet olivat Emanuele Cozzi, Maurizio Rossi ja Jay Rolandi.
Yhtyeen läpimurtohittinä pidetään vuonna 1992 julkaistua coverversiota Patti Smithin kappaleesta "Because The Night". Muita yhtyeen esittämiä kappaleita ovat muun muassa "4 Your Love", "There's Something Going On" ja "I Just Died In Your Arms".
Lucius Licinius Lucullus (vuoden 151 eaa. konsuli)

Lucius Licinius Lucullus oli roomalainen vuoden 151 eaa. konsuli ja sukunsa ensimmäinen tähän tehtävään valittu eli "homo novus".
Konsulikaudellaan hän osallistui Numantian sotaan Hispaniassa, jossa hän taisteli menestyksellisesti keltiberejä vastaan. Hänen toimensa herättivät kuitenkin suuttumusta Roomassa, sillä Caucan kaupungissa häntä vastassa olivat antautuneet kaupunkilaiset, mutta päästyään armeijansa kanssa sisään Lucullus kuitenkin surmautti kaupungin miesväestön.
Palattuaan Roomaan hän rakennutti sodasta saaduilla rahoilla temppelin Felicitas-jumalattarelle Velabrumin kaupunginosaan.
Hänellä oli myös samanniminen pojanpoika.
Ashton Smith

Ashton Smith (s. 1962) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka tunnetaan Don LaFontainen tavoin lukuisten trailereiden äänenä.
Ura.
Smith kasvoi Texasissa, jossa hän opiskeli elokuvaa ja äänisuunnittelua. Smith halusi tämän jälkeen tehdä dokumentteja, mutta muutettuaan Los Angelesiin hänelle ei tarjoutunut töitä dokumenttien parissa. Myöhemmin Smithin ystävä pyysi häntä tekemään yhden kuulutuksen mainokseen, josta Smithin uran ääninäyttelijänä alkoi.
Mainosten ja trailereiden lisäksi hän on lainannut ääntään muun muassa elokuvaan Pallo hukassa 2 ja televisiosarjaan Seconds from Disaster. Hänen ääntään kuullaan myös televisiosarjassa Usko tai älä. Smith on yksi käytetyimmistä ääninäyttelijöistä trailereissa Hollywoodissa ja tekee mainosjuontoja enimmäkseen CBS:lle ja NBC:lle.
2867 Šteins

2867 Šteins on pieni asteroidivyöhykeellä sijaitseva asteroidi. Sen löysi ukrainalainen tähtitieteilijä Nikolai Tšernyh vuonna 1969. Asteroidi nimettiin neuvostoliittolaislatvialaisen Kārlis Šteinsin mukaan. Ennen nimeämistään asteroidi tunnettiin tunnuksella 1969 VC. Euroopan eteläinen observatorion tutkimuksen mukaan Šteins on E-tyypin asteroidi.
Avaruusluotain Rosetta lähetti valokäyrätietoja, joiden perusteella Šteinsin pyörähdysajaksi on laskettu kuusi tuntia. Asteroidilla ei myöskään ole omaa kuuta. Avaruusluotaimen ohilennon aikana vuonna 2008 ilmeni, että asteroidin mitat ovat 5,9 x 4,0 kilometriä. Šteinsin muoto on kuin epäsymmetrinen timantti, eli se on yhdestä päästään laakea, mutta kärjistyy pisteeseen toisessa päässään. Sillä on suuri kraatteri pohjoispuolella ja seitsemästä pienemmästä kraatterista koostuva ketju.
Tampereen teknillisen yliopiston professori Mikko Kaasalaisen johtama tutkimusryhmä onnistui kartoittamaan matemaattisen mallin avulla Šteinsin pimeän puolen.
Annie Furuhjelm

Annie Fredrika Furuhjelm (11. joulukuuta 1859 Novoarhangelsk, Alaska – 17. heinäkuuta 1937 Hyvinkää) oli suomalainen toimittaja, naisasialiikkeen aktivisti ja kirjailija. 
Henkilöhistoria.
Alaskassa syntyneen Furuhjelmin vanhemmat olivat silloin Venäjälle kuuluneen Alaskan kuvernööri, amiraali Johan Hampus Furuhjelm ja ruotsalais-skotlantilainen Anna Elisabeth von Schoultz. Annie Furuhjelm muutti Suomeen 1872 ja pääsi Helsingin saksalaisesta tyttökoulusta 1876 sekä valmistui Helsingin ruotsalaisesta jatko-opistosta 1887.
Furuhjelm perusti Honkolan kartanoon kansakoulun ja toimi itse siellä opettajana. Koska Urjalassa oli pula lääkäreistä ja sairaanhoitajista, Annie Furuhjelm kävi Helsingissä sairaanhoitokurssin ja toimi sitten kotiseudullaan sairaanhoitajanakin. Kun Pohjois-Suomea kohtasi 1902–1903 ankara katovuosi Annie Furuhjelmin aloitteesta perustettiin sinne lastenkoteja, koulukeittiöitä, työtupia ja kutomakouluja avustamaan kadosta kärsineitä.
Furuhjelm toimi kirjallisuusarvostelijana, kirjailijana, puhujana ja vuosina 1901–1908 "Nutid"-lehden päätoimittajana sekä 1919–1927 "Astra"-lehden toimittajana. Sen jälkeen kun Furuhjelm oli vieraillut kansainvälisen naisten äänioikeusliikkeen kongressissa Berliinissä hän aloitti toimet äänioikeuden saamiseksi Suomen naisille. Hänen kodissaan pidettiin ensimmäinen tätä kysymystä käsittellyt kokous ja hän toimi yhtenä äänioikeustaistelun johtajana.
Furuhjelm oli RKP:n kansanedustaja 1914–1924 ja 1927–1929 Uudenmaan läänin vaalipiiristä. Hän oli myös presidentin valitsijamies presidentinvaalissa 1925 ja kuului RKP:n keskushallitukseen.
Furujelm oli Naisasialiitto Unionin varapuheenjohtaja 1904–1908 ja puheenjohtaja 1908–1913, Suomen ruotsalaisen naisliiton (Svenska Kvinnoförbundet) puheenjohtaja 1907–1937, Kansainvälisen Naisten äänioikeusliiton (IWSA) johtokunnan toinen varapuheenjohtaja 1909–1920 sekä Naisten äänioikeusliiton Suomen osaston puheenjohtaja.
Annie Furuhjelmin kaksi veljeä, Urjalan Honkolan kartanoa hoitaneet kihlakunnantuomari Elis Campbell Nicolas Furuhjelm ja everstiluutnantti Otto Furuhjelm joutuivat vuoden 1918 sisällissodan aikana punaisten murhaamiksi.
Tierauha

Tierauha oli aiemmin käytössä ollut lain antama turva, joka suojasi tiellä kulkijoita.
Vuoden 1734 lain rikoskaaren 21 luku käsitteli tierauhaa. Sen mukaan "Joka lyöden karkaa toisen päälle yleisellä tiellä tahi kadulla, taikka lyöpi ja murtaa rikki matkustawaisen ajokalut, sakoitettakoon neljäkymmentä talaria rauhan rikkomisesta ja tappelusta lain mukaan; palkitkoon myös wahingon." Pykälä kumottiin 1866. 
Viiden talarin sakon joutui maksamaan se, joka huusi ja kiljui yleisellä tiellä, kadulla tai kujalla, tai jos loukkasi toista sanoilla tai muulla tavoin. Puolet sakosta meni ilmiantajalle ja puolet vaivaisille Kuninkaallinen sota-artikla vuodelta 1798 puolestaan määräsi otettavaksi kiinni ja vangittavaksi sen, joka melusi tai pauhasi vahdin luona, kadulla tai torilla.
Vuonna 1752 säädettiin 10 talarin sakko sille, joka ahdisti tai esti posteljoonin, postinpitäjän tai postiratsastajan kulkua, eikä antanut heille puolta tietä. Postiratsastajalla tuli olla vaakuna rinnassa ja hänen tuli hyvissä ajoin antaa merkki postitorvella. Vuoden 1734 laki sääti 40 talarin sakon sille, joka purki tai turmeli siltoja, kaatoi peninkulmapylväitä tai muita tielle asetettuja merkkejä. Tekijä joutui myös korvaamaan vahingon.
Vuoden 1889 rikoslaki sääti 300 markan sakon tai korkeintaan kolmen kuukauden vankeuden sille, joka yleisellä tiellä, kadulla tai kulkuväylällä meluamalla taikka kiroilemalla häiritsi rauhaa. Enintään sadan markan sakko annettiin henkilölle, joka yleisellä tiellä, kadulla tai muulla julkisella paikalla oli juovuksissa ja siksi herätti pahennusta. Vuonna 1959 rangaistuksen suuruudeksi muutettiin 10–100 päiväsakkoa.
Myös maaseudun yleinen järjestyssääntö vuodelta 1928 kielsi meluamisen ja kiroilemisen yleisellä tiellä. Tierauhan nykyaikainen vastine on järjestyslaissa, jossa kielletään järjestyksen häiritseminen yleisellä paikalla. Yleisiä paikkoja ovat muun muassa tiet, kadut ja jalkakäytävät.
Vantaan Energia -areena

Vantaan Energia-areena on Vantaan Myyrmäessä sijaitseva vuonna 2006 valmistunut lattiapinta-alaltaan 2 500 neliömetrin monitoimihalli, jonka katsojakapasiteetti on 3 500. Hallin sponsorina on energiayhtiö Vantaan Energia. Hallissa järjestetään urheilutapahtumien lisäksi muun muassa messuja ja konsertteja.
Vantaan Energia-areena on Suomen koripallomaajoukkueen pääasiallinen kotihalli (vuodesta 2007). Vuonna 2009 valtion liikuntaneuvosto valitsi hallin Vuoden liikuntapaikaksi. Vantaan ainoa miesten pääsarjatason koripalloseura Pussihukat pelasi kotiottelunsa hallissa.
Vantaan Energia-areenan läheisyyteen hahmoteltiin 2010-luvun alkupuolella hotelli- ja hyvinvointialan lisärakentamista.
Nykyään helsinkiläinen Salibandyliiga-joukkue EräViikingit pelaa kotiottelunsa hallissa.
Davit Kakabadze

Davit Kakabadze (; 20. elokuuta 1889 Kukhi, Georgia – 10. toukokuuta 1952 Tbilisi) oli georgialainen avantgarde-taidemaalari, graafikko ja lavastesuunnittelija. Hän oli monilahjakkuus, joka toimi myös taiteentutkijana, elokuvatekniikan kehittäjänä ja amatöörivalokuvaajana. Kakabadze yhdisti teoksissaan innovatiivisia tulkintoja eurooppalaisesta "vasemmistolaisesta" taiteesta georgialaiseen perinteeseen, jonka asiantuntija hän oli.
Elämänvaiheet.
Kakabadze syntyi köyhään talonpoikaisperheeseen Kukhin kylässä lähellä Khonin kaupunkia. Paikalliset hyväntekijät rahoittivat hänen luonnontieteen opintojaan Pietarin yliopistossa, josta hän valmistui vuonna 1916. Samaan aikaan hän kävi maalaustunneilla Dmitrojev-Kavkazskin studiolla ja tutki vanhaa georgialaista taidetta. 
Työskenneltyään lyhyen aikaa maalarina ja kouluttajana Tbilisissä hän matkusti Pariisiin, jossa hän asui vuosina 1919–1927. Hän osallistui Société des Artistes Indépendantsin näyttelyihin ja piti yhteisnäyttelyitä georgialaisten taiteilijoiden Lado Gudiašvilin ja Šalva Kikodzen kanssa. Kakabadzen syntymäprovinssin Imeretin luontoa kuvaava maisemasarja kuuluu hänen varhaistuotantonsa mielenkiintoisimpiin teoksiin. Asuessaan Pariisissa Kakabadze kiinnostui abstraktista maalauksesta ja työskenteli eri tekniikoiden parissa, kokeillen metallin, peililasin, lasimaalauksen ja muiden samantyyppisten materiaalien käyttöä värien sijaan. Hän omaksui pian aiempaa "vasemmistolaisemman" kannan ja ylisti kubismia. 
Kakabadze luennoi Pariisissa kuvataiteen eri puolista ja kehitti kiinnostustaan liikkeen kuvaamiseen rakentamalla vuonna 1923 elokuvakameran, joka tuotti illuusion korkokuvasta. Niinpä hänestä tuli yksi kolmiulotteisen elokuvataiteen pioneereista. 1920-luvun puoliväliin mennessä hän oli hylännyt kubismivaikutteisen tyylinsä abstraktimman kuvanveiston ja maalaustaiteen hyväksi. 
Palattuaan Georgiaan vuonna 1927 Kakabadze jatkoi Imereti-teemaansa maalaamalla uusia, monumentaalisia maisemia, mukaan lukien teollisuusmaisemia. Samoihin aikoihin hän teki yhteistyötä johtavan georgialaisen teatteriohjaajan Kote Mardžanišvilin kanssa ja tuotti useita lavastussuunnitelmia Mardžanišvilin teatterille Kutaisissa. Vuonna 1931 hän tuotti myös dokumenttifilmin "Georgian vanhat monumentit". 
Kakabadzesta tuli Tbilisin kuvataideakatemian professori vuonna 1928. Neuvostoviranomaiset kuitenkin painostivat häntä, koska hän "ei ollut onnistunut" hylkäämään formalismia ja mukautumaan sosialistisen realismin dogmiin. Lopulta hänet erotettiin akatemiasta vuonna 1948. Historioitsija Sargis Kakabadze oli hänen veljensä.
Isojuurekas

Isojuurekas ("Megacollybia platyphylla"), vanha nimi "Oudemansiella platyphylla" on nuorena kupera, myöhemmin laakenevalakkinen harmaanruskea isojuurekaslaji. Väritykseltään harmaa tai harmaanruskea lakki on selvästi säteittäisviiruinen ja sen keskellä on usein kohouma. Lakin pinta on himmeä ja kuiva, usein reunoilta repeilevä, jolloin ohut malto tulee näkyviin. 
Heltat ovat harvassa ja valkeat. Jalka on solakka, tasapaksu ja sitkeä. Harmahtava jalka on yläosastaan vaaleampi ja tyvellä on yleensä valkoisia rihmastojänteitä. Malto on valkoista, sitkeää ja ohutta. Itiöpöly on valkoista. Haju ja maku ovat mietoja. Sieni kasvaa lehtimetsissä hautautuneilla puilla ja kannoilla, erityisesti koivun lahottajasienenä. Isojuurekas on merkityksetön ja huono ruokasieneksi.
Laji on yleinen, mutta näyttää puuttuvan Lapista. Leviämisalue ulottuu Euroopasta kaukoitään.
Sabsk

Sabsk () on maalaiskunta Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Sen keskuskylä Bolšoi Sabsk sijaitsee Laukaanjoen rannalla 58 kilometriä Volossovasta lounaaseen. Kunnassa on 1 800 ja keskuskylässä 1 500 asukasta (vuonna 2013).
Maantiede ja asutus.
Sabskin kunnan pinta-ala on 496,36 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Volossovan piirin Pessetan, Kurskin ja Suuren-Ruudan, koillisessa Isvaran, etelässä Lugan piirin Tolmatšovon ja Osminon, lounaassa Slantsyn piirin Staropoljen ja luoteessa Jaaman piirin Pustoperän kuntiin. Pinta-alasta 87,9 % on metsää, 9,1 % maatalousmaata ja 1,8 % asuinaluetta.
Kunta sijaitsee Inkerin ylängön etelärinteellä ja Laukaanjoen–Ortesjoen tasangolla. Se on pinnanmuodostukseltaan tasankoa, jossa esiintyy jokilaaksoja, soita, jääkauden muovaamia harjuja ja kukkuloita sekä varhaisempia karsti-ilmiöitä. Etelärajalla virtaa Laukaanjoki, johon laskevat Ruutainjoki, Lemusajoki, Lubenka, Saba ja Peleda. Hyötykaivannaisia ovat turve ja hiekka. Seudulle suunnitellaan Jaštšeran–Lemusan ja Ruutainjoen alajuoksun rauhoitusalueita.
Kuntaan kuuluu Krasnyi Majakin taajama ja 19 kylää: Bolšoi Sabsk, Gostjatino, Hotneža, Isori (ven. "Izori"), Jazvištše, Korjatša, Lemusa ("Lemovža"), Maksimovka, Malyi Sabsk, Miskinä ("Myškino"), Redeža, Retkinä ("Redkino"), Slepinä ("Slepino"), Staritsy, Tverdjat, Ustje, Vjazok, Volna ja Vossi ("Izvoz"). Asutus on keskittynyt Laukaanjoen ja sen sivujokien varrelle. Lounaisosassa sijaitsevassa Bolšoi Sabskissa asuu yli 80 % väestöstä. Muita hieman suurempia asutuksia ovat Volna ja Krasnyi Majak.
Historia.
Sabsk sijaitsee historiallisen Inkerinmaan etelärajalla, mutta sen tunnettu asutus on ollut venäläistä. Seudun kylät mainitaan Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500, jolloin ne kuuluivat Kaprion kihlakunnan Jastrebinon pogostaan.
1800-luvulta lähtien kunnan alue kuului Pietarin läänin Jaaman kihlakunnan Retkinän volostiin. Retkinässä oli Pietari I:n Tšerkasovin paronisuvulle lahjoittama suuri kartano. Toisen maailmansodan aikana seudulla käytiin ankaria taisteluja.
Liikenne, talous ja palvelut.
Kunnan tärkein liikenneväylä on Bolšoi Sabskin kautta kulkeva Tolmatšovon ja eurooppatie E20:n välinen asfaltoitu maantie. Muita teitä ovat Hotnežan ja Sosnitsan sekä Vossin, Hotnežan ja Lemusan väliset asfaltoidut maantiet. Bolšoi Sabskista on yksi päivittäinen linja-autovuoro Volossovaan.
Seudun pääelinkeino on maatalous. Tärkein yritys on Volnan karjatila. Lisäksi on muutamia yksityisviljelijöitä ja pieni sahalaitos.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, koulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka ja kaksi kauppaa. Myymälöitä on myös eräissä muissa kylissä.
Nähtävyydet ja matkailu.
Kunnan alueelta on löytynyt useita muinaisia asuin- ja hautapaikkoja. Muita kulttuuriperintökohteita ovat Retkinän kartanoalue ja kirkko, Hotnežan ja Volnan kirkot sekä toisen maailmansodan muistomerkit.
Kunnan matkailupotentiaali perustuu sen metsiin ja jokiin sekä historiallisiin nähtävyyksiin. Bolšoi Sabskissa toimii kotiseutumuseo. Matkailupalveluihin kuuluu kylän länsipuolella sijaitseva lomakylä.
Keltalahovalmuska

Keltalahovalmuska eli lahovalmuska ("Tricholomopsis decora") on kupera tai laakealakkinen ruskeanmusta lahovalmuskalaji. Lakin pinnassa on nähtävissä pieniä, siirrottavia suomuja. Heltat ovat rikinkeltaiset. Jalka on keltainen ja nuorena suomuinen, usein kaareva, lähellä lakin laitaa. Malto on kellanvalkoista. Sieni kasvaa kuusten ja mäntyjen kannoilla melko yleisenä.
Mesisataheltta

 
Mesisataheltta ("Melanoleuca cognata") on laakean kupera okran- tai kiiltävänruskea satahelttalaji. Sienen jalka on kermanvärinen tai harmaanruskea. Heltat ovat lakin väriset. Malto on valkoista tai kermanväristä ja sienen maku on makea. Se kasvaa havumetsissä, tienvarsilla ja nurmikoilla melko harvinaisena.
Savusataheltta

 Savusataheltta ("Melanoleuca arcuata") on laakea tai kupera punaruskea tai harmaanruskea satahelttalaji. Sen jalka on valkeahko tai harmaanruskea ja jauheinen. Malto on valkoista ja jalan tyvessä mustanruskeaa. Heltat ovat valkoiset. Sieni kasvaa metsän ruohikoissa ja nurmikoilla harvinaisena. Se ei ole ruokasieni.
Kesäsataheltta

 
Kesäsataheltta ("Melanoleuca strictipes") on leveä tai kupera valkoinen tai kellanruskea satahelttalaji. Heltat ovat valkoiset. Malto on valkoista. Maku on aluksi mieto ja jälkimaku epämiellyttävä. Sieni kasvaa harvinaisena lehtimetsissä ja niityillä. Se ei ole ruokasieni ja saattaa jopa olla myrkyllinen.
Nokisataheltta

 
Nokisataheltta ("Melanoleuca melaleuca") on kupera- tai laakealakkinen harmaan- tai märkänä mustanruskea satahelttalaji. Heltat ovat valkoiset. Jalka on lakin värinen tai hieman vaaleampi. Malto on valkoista. Sieni kasvaa lehtimetsissä, teiden varsilla ja puutarhoissa harvinaisena Etelä-Suomessa.
Hentokynsikäs

Hentokynsikäs eli hentomalikka ("Leucocybe candicans", syn. "Clitocybe candicans") on mahdollisesti myrkyllinen valjukynsikkäisiin kuuluva sienilaji. Väriltään se on valkea ja muistuttaa suuresti syötävää jauhosientä. Nimilaji on erityisesti kosteissa kuusikoissa viihtyvä, alalaji tai muoto "dryadicola" on tunturisieni.
Hentomalikasta tunnetaan ainakin kaksi muotoa tai alalajia: "H. c. candicans" ja "H. c. dryadicola". Jälkimmäinen on hyvin pohjoinen muoto ja sidottu lapinvuokkoon. Hentomalikoista nimimuotoa on tavattu Suomessa, mutta dryadicolasta on ollut museonäytettä nimellä "Clitocybe dryadum" vuoteen 2005 mennessä vain yksi Inarin Lapista.
Kurski

Kurski () on kylä, samanniminen taajama ja entinen maalaiskunta Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee piirin länsiosassa Hatsina–Iivananlinna-radan eteläpuolella. Taajamassa on 1 300 ja kylässä 217 asukasta (vuonna 2017).
Kurskin kunta liitettiin Suuren-Ruutan kuntaan vuonna 2019. Kurskin taajaman ja kylän lisäksi siihen kuuluivat Lonskoin (ven. "Malaja Aleksandrovka"), Läälinän ("Lelino"), Morssinan eli Motsinan ("Novyje Krasnitsy"), Ostrovitsan ("Ostrogovitsy"), Raanitsan ("Staryje Krasnitsy"), Satiritsan ("Šadyritsy"), Sirkutsan ("Syrkovitsy"), Sumskan ("Sumsk") ja Volpin kylät sekä Hovinkylän ("Krasnyi Lutš") ja Moloskovitsan taajamat. Vuonna 2017 kunnassa oli 2 500 asukasta.
Seudun nähtävyyksiä ovat Kurskin ortodoksikirkko ja Sumskan tsasouna sekä Mezentsevin ja Stetsenkon kartano Ostrovitsassa.
Papukaijavahakas

Papukaijavahakas ("Gliophorus psittacinus", syn. "Hygrocybe psittacina") on kellomainen tai laakea hyvin limainen vahakaslaji. Sen heltat ovat tummanvihreät tai undulaatinvihreät. Reunoilta lakki on kellertävä tai oranssi. Heltat ovat vihertävät ja vanhemmiten keltaiset. Malto on vihertävää, haurasta ja vetisenpehmeää. Se kasvaa laitumilla, ruohikoissa, lehtimetsissä jne. Se kasvaa koko Suomessa melko harvinaisena.
Isomalikka

Isomalikka ("Infundibulicybe geotropa") on kupera tai suppilomainen valkea tai säämiskänvärinen sienilaji. Heltat ovat valkoiset tai kellanvalkoiset. Jalka on vaalea, punaruskea tai säämiskänvärinen. Sieni kasvaa lehtimetsissä, puistoissa, havumetsien ruohikoissa ja tunturikankailla. Se on syötävä, mutta se pitää keittää, koska se saattaa muuten aiheuttaa pahoinvointia. Sieni on Suomessa yleinen vain Ahvenanmaalla.
Jättimalikka

 
Jättimalikka ("Aspropaxillus giganteus", syn. "Leucopaxillus giganteus") on aluksi navallinen ja vanhemmiten laakean suppilomainen valkoinen tai säämiskänvärinen sienilaji. Heltat ovat erittäin tiheät ja valkoiset tai kermanväriset. Jalka on valkoinen ja muuttuu kosketettaessa kellanruskeaksi. Laji on jo usein nuorena toukkainen. Malto on valkoista. Sieni tuoksuu karvasmanteliöljyltä ja on syötävä. Sieni tulee kuitenkin kypsentää, koska se voi raakana aiheuttaa pahoinvointia. Se esiintyy suurina noidankehinä valoisissa lehtimetsissä, puistoissa ja hakamailla. Se on Etelä-Suomessa harvinainen.
Mylly

Mylly on laite tai laitos, jossa jauhetaan kappaleita jauheeksi, esimerkiksi jyviä jauhoksi. Myllyt voidaan jakaa eri tyyppeihin toimintatavan (esimerkkinä kuulamylly) ja voimanlähteen (esimerkkinä höyryn voimalla toimiva mylly) mukaan.
Peruna &amp; timantti

Peruna &amp; timantti on suomalaisen rap-yhtye Loost Koosin debyyttialbumi, jonka julkaisi Monsp Records 6. kesäkuuta 2007. Albumin vinyyliversio julkaistiin puolestaan 20. kesäkuuta 2007. Kappaleesta "Takaisin Tallinnaan" on kuvattu musiikkivideo.
Numantia

Numantia () oli kaupunki Hispaniassa (nykyinen Espanja) Kastilian ylängöllä. Numantiasta tuli noin vuonna 300 eaa. alueella asuvien keltiberien pääkaupunki. Kaupunki oli tärkeässä roolissa Numantian sodan aikana vuosina 154–133 eaa., jolloin se oli arevakien heimon pääkaupunki. Vuonna 133 eaa. Scipio Aemilianus piiritti Numantian ja lopulta valloitti sen puolustajien antauduttua ruoan puutteen vuoksi. Kaupunki hävitettiin ja sen asukkaat myytiin orjiksi.
Rooman keisari Augustuksen aikana Numantia oli enää vain vähäinen pikkukaupunki.
Numantian rauniot sijaitsevat nykyisen Garrayn kunnan alueella Sorian maakunnassa noin kahdeksan kilometriä pohjoiseen maakunnan pääkaupungista Soriasta. Alueella on tehty arkeologisia tutkimuksia 1800-luvulta lähtien ja useita sieltä löydettyjä muinaisia esineitä on esillä Sorian Museo Numantinossa, joka myös järjestää ohjattuja käyntejä alueelle. Miguel de Cervantes kirjoitti kaupungin piirityksestä näytelmän "El cerco de Numancia". Numantia elää myös sorialaisen urheiluseuran Club Deportivo Numancia de Sorian nimessä. Espanjan kielessä tunnetaan edelleen adjektiivi "numantino" tarkoittamaan sitkeää taistelua ylivoimaa vastaan.
Ei väistetä jos ei tunneta

Ei väistetä jos ei tunneta on suomalaisen rap-yhtye Loost Koosin toinen studioalbumi. Se julkaistiin 4. kesäkuuta 2008 Monsp Recordsin kautta. Albumi nousi viikolla 24/2008 Suomen virallisen albumilistan sijalle 20. Albumilta julkaistu single "Pakkasta/Kukkia kotiin" saavutti puolestaan Suomen virallisen singlelistan 7. sijan viikolla 21/2008. Albumin kappaleesta "Taivas kattona" on julkaistu musiikkivideo.
Remixversio.
Albumista julkaistiin neljän kappaleen remix EP. EP julkaistiin vain digitaalisessa mudossa ja se julkaistiin erissä, siten että joka keskiviikko neljän viikon ajan ilmestyi uusi kappale.