tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Juha Lallukka

Juha Lallukka (s. 27. lokakuuta 1979 Kouvola) on suomalainen uransa lopettanut maastohiihtäjä joka edusti Kouvolan Hiihtoseuraa.
Lallukka harrasti ensin pesäpalloa, mutta siirtyi 12-vuotiaana hiihtäjäksi. Menestyttyään nuorten kilpailuissa hän siirtyi päätoimiseksi hiihtäjäksi. Lallukka oli vapaan hiihtotavan hiihtäjä, eikä nuorisosarjojen jälkeen juurikaan perinteisellä kilpaillut. Ensimmäisessä maailmancupin kilpailussaan vuonna 2002 hän oli 46:s. Lallukan paras sijoitus yksittäisessä maailmancupin osakilpailussa on vuodelta 2005, kun hän Lahdessa sijoittui 15 kilometrin vapaalla neljänneksi. Falunin maailmancupfinaalissa 2009 hän oli 15 kilometrin vapaan hiihtotavan takaa-ajokilpailun osuusajoissa kolmanneksi nopein. Lallukka osallistui urallaan 22 maailmancupin henkilökohtaiseen osakilpailuun. Arvokisoissa hänen parhaat sijoituksensa ovat hiihdon MM-kisoista 2011, joissa hän hiihti neljänneksi sijoittuneessa viestijoukkueessa kolmannen osuuden ja oli 50 kilometrin vapaan hiihtotavan kisassa kahdeksas.
Lallukka lopetti uransa maastohiihtäjänä keväällä 2018.
Doping.
Marraskuussa 2011 Lallukan antama dopingnäyte osoittautui positiiviseksi kasvuhormonin osalta. Kesäkuussa 2013 Suomen Antidopingtoimikunnan valvontalautakunta vapautti Lallukan dopingepäilystä, mutta ADT valitti asiasta Urheilun oikeusturvalautakuntaan. ADT:n valitus hylättiin, jolloin WADA valitti asiasta edelleen CAS:iin. Marraskuussa 2014 CAS katsoi Lallukan syyllistyneen dopingrikkomukseen. Lallukka oli päätöshetkellä kärsinyt kahden vuoden kilpailukiellosta jo vuoden ja kahdeksan kuukautta ja vapautui kilpailemaan 27. maaliskuuta 2015. Hän palasi kilpaladuille Imatran SM-hiihdoissa tammikuussa 2016.
George Cole

George Edward Cole OBE (22. huhtikuuta 1925 Lontoo – 5. elokuuta 2015 Reading, Berkshire) oli brittiläinen näyttelijä. Hän syntyi Tootingissa, Lontoossa, ja aloitti elokuvauransa 1940-luvun alussa.
Cole palveli Royal Air Forcessa vuosina 1944–1947. Elokuvia, joissa hän esiintyi, ovat muiden muassa "Saiturin joulu" (1951), "Tyttö autiolla saarella" (1953), "Kauhukakarat" (1954), "Ase" (1957), "Kauhukakarat tappotuulella" (1957), "Aaveratsastaja" (1962) ja "Kleopatra" (1963).
Cole esiintyi uransa aikana myös lukuisissa televisiosarjoissa, kuten "Minderissä" (1979–1994) ja Pat Heywoodin kanssa lyhytikäisessä "Root Into Europessa" (1992). Hän oli vuosina 1983 ja 1985 ehdolla Baftan televisiopalkinnon saajaksi.
Chilen jalkapallomaajoukkue

Chilen jalkapallomaajoukkue edustaa Chileä jalkapallon maajoukkuekilpailuissa. Maan jalkapalloliitto on perustettu vuonna 1895, ja Chilen maajoukkue pelasi ensimmäisen virallisen maaottelunsa vuonna 1910 Argentiinaa vastaan.
Arvokisamenestys.
Chile on pelannut Copa America -turnauksessa vuodesta 1916 lähtien. Se on voittanut turnauksen vuosina 2015 ja 2016 ja ollut kahdesti hopealla ja viidesti pronssilla. Maajoukkue on pelannut seitsemän kertaa MM-lopputurnauksessa voittaen pronssia omassa kotiturnauksessaan 1962. Vuoden 2010 MM-lopputurnauksessa Chile arvottiin samaan lohkoon yhdessä mestari Espanjan jalkapallomaajoukkueen kanssa. Heitä johti konkarivalmentaja Marcelo Bielsa. Avausottelussa La Roja voitti Hondurasin jalkapallomaajoukkueen Jean Beausejourin maalilla 1–0. Myös vuoden 2014 MM-lopputurnauksessa Chile karsiutui toisella kierroksella, kun se hävisi rangaistuspotkukilpailun Brasiliaa vastaan. 
Pelaajat.
Chilen tämän hetken maajoukkuepelaajista seitsemän pelaa Euroopan kentillä. Keskikenttäpelaaja Alexis Sánchez pelaa Arsenalissa, Englannissa. Espanjassa heistä pelaa kaksi: maalivahti Claudio Bravo ja keskikenttämies Mark González. Italian Serie A:ssa pelaa Fiorentinan keskikenttämies Matias Fernandez ja Saksan Bundesliigassa Bayern Müncheniä edustava Arturo Vidal. Israelin Beitar Jerusalemia edustaa puolustaja Cristian Álvarez. Muut maajoukkuemiehet edustavat Etelä-Amerikan maiden joukkueita Chilessä, Meksikossa, Argentiinassa ja Brasiliassa.
Tunnetuimpia Chilen maajoukkuepelaajia ovat olleet Elías Figueroa, Marcelo Salas sekä Ivan Zamorano.
Pat Heywood

Patricia ”Pat” Heywood (1. elokuuta 1931 – 26. kesäkuuta 2024) oli brittiläinen näyttelijä. Hän syntyi Skotlannin Gretna Greenissä ja opiskeli Bristol Old Vic Theatre Schoolissa. 
Heywood esiintyi muiden muassa elokuvissa "Romeo ja Julia" (1968), "Mumsy, Nanny, Sonny and Girly" (1969) ja "Onnea etsimässä" (1987). Vuonna 1992 hän näytteli pääosia yhdessä George Colen kanssa lyhytikäisessä televisiosarjassa "Root Into Europea". 
Heywood oli vuonna 1969 ehdolla Baftan elokuvapalkinnon saajaksi.
Kenttäorakko

Kenttäorakko ("Ononis arvensis", syn. "Ononis spinosa" subsp. "arvensis", "Ononis spinosa" subsp. "hircina") on monivuotinen, näyttävän punakukkainen hernekasvi. Suomessa se on rauhoitettu ja erityisesti suojeltu laji. Kenttäorakko voidaan luokitella myös ruusuorakon alalajiksi.
Ulkonäkö ja koko.
Kenttäorakko on pysty, 30–80 cm korkeaksi kasvava pahanhajuinen kasvi. Kasvin varret ovat pitkän ja tahmean karvan peitossa. Soikeat lehdet ovat alaosassa kolmisormisia, yläosassa ehyitä. Kenttäorakon suuret kukat ovat punertavat, ja ne ovat tavallisesti pareittain tiheässä latvatertussa ja varsilehtien hangassa. Kenttäorakko kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Palko on verhiön pituinen ja 1–3-siemeninen.
Levinneisyys.
Kenttäorakon päälevinneisyysalue ulottuu Keski-Euroopasta Länsi-Aasiaan. Lajia tavataan myös Ruotsista ja Virosta. Suomessa kenttäorakon tiedetään kasvavan kymmenkunnalla saarella Kirkkonummen ja Sipoon välisessä saaristossa. Satunnaisesti sitä on tavattu myös Turun seudulta sekä itäisen Suomenlahden rannikolta.
Elinympäristö.
Suomessa kenttäorakko kasvaa merenrantaniityillä väli- ja ulkosaaristossa. Elinympäristö poikkeaa Keski-Euroopan ja Ruotsin esiintymistä, jossa lajia tavataan tyypillisesti niityillä, laitumilla, peltojen reunoilla ja tien pientareilla. Suomessa lajin esiintymiä uhkaavat laiton keräily ja kesämökkirakentaminen. Kenttäorakko on luokiteltu Suomessa vaarantuneeksi.
Käyttö.
Kenttäorakkoa on ainakin Ruotsissa käytetty aikaisemmin lääkekasvina.
Vienola

Vienola on Turussa Pahaniemen kaupunginosassa sijaitseva lähiö. Kaikki lähiön talot on alun perin suunnitellut Olli Vahteran arkkitehtitoimisto, mutta monien julkisivuja on sittemmin muutettu.
Sijainti.
Vienola sijaitsee Vienolanmäen huipulla. Lähiseudun paras maamerkki on Turkuhalli. Lähistöllä sijaitsevat myös Aunelan ala-aste, Pizzeria Kristal sekä Härkämäki, Perno, Pansio, Jyrkkälä ja Suikkila.
Liikenne.
Vienolaan liikennöivät Turun bussiliikenteen linjat 33, 33A ja 45.
John Korty

John Korty (22. kesäkuuta 1936 Lafayette, Indiana – 9. maaliskuuta 2022 Point Reyes Station, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen ohjaaja, jonka elokuvien joukossa on "Joulukertomus" ("Ms. Scrooge", 1997). Hän voitti vuonna 1978 parhaan dokumentin Oscar-palkinnon. Hänet palkittiin kahdella Emmyllä vuosina 1974 ja 1979.
Nat Lofthouse

Nathaniel ”Nat” Lofthouse (27. elokuuta 1925 – 15. tammikuuta 2011) oli englantilainen jalkapalloilija, joka loi merkittävän uran Bolton Wanderersissa ja Englannin jalkapallomaajoukkueessa.
Pelaajaura.
Bolton.
Boltonissa syntynyt ja kasvanut Lofthouse liittyi 14-vuotiaana kannattamaansa Bolton Wanderersiin syyskuussa 1939. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa edustusjoukkueessa maaliskuussa 1941 ja ensimmäisen varsinaisen liigaottelunsa toisen maailmansodan päätyttyä elokuussa 1946. Molemmissa otteluissa hän teki kaksi maalia.
Lofthouse pelasi koko uransa ajan Boltonissa ja toimi useita vuosia seuran kapteenina. Hän oli mukana kahdessa FA Cupin finaalissa. Vuonna 1953 Bolton hävisi Blackpoolille 4–3 Lofthousen tehdessä yhden Boltonin maaleista. Vuonna 1958 Bolton voitti Münchenin lentoturmasta kärsineen Manchester Unitedin Lofthousen maaleilla 2–0.
Lofthouse oli yksi aikansa tehokkaimmista hyökkääjistä. Hän teki 255 maalia 452 liigaottelussa ja on Englannin pääsarjatason historia seitsemänneksi paras maalintekijä. Lofthouse voitti liigan maalikuninkuuden 1955–1956 ja hänet valittiin 1953. Lofthousen pelaajaura päättyi 1960 vakavaan polvivammaan.
Maajoukkue.
Lofthouse pelasi ensimmäisen maaottelunsa 22. marraskuuta 1950 Jugoslaviaa vastaan. Hän teki 2–2 päättyneessä ottelussa Englannin maalit. Lofthouse sai koko myöhemmän uransa ajan käytetyn lempinimen "Lion of Vienna" () maaottelussa Itävaltaa vastaan 1952. Hän kuljetti pallon lähes keskiviivalta maalille itävaltalaisten yrittäessä jatkuvasti rikkoa häntä. Lofthouse ehti vielä potkaista pallon maaliin ennen kuin puolustaja teloi hänet tajuttomaksi. Tapahtumasta ja polvivammasta huolimatta hän pelasi Englannin 3–2-voittoon päättyneen ottelun loppuun asti.
Lofthouse edusti Englantia vuoden 1954 MM-kisoissa. Hän pelasi maajoukkueuransa viimeisen ottelun 26. marraskuuta 1958. Lofthouse pelasi maajoukkueessa yhteensä 33 ottelua, ja teki 30 maalia. Hän on kaikkien aikojen maalitilastossa kuudennella sijalla.
Valmennusura.
Pelaajauran jälkeen Lofthouse jatkoi mukana Boltonin toiminnassa. Hän aloitti valmennustehtävissä pian lopettamisensa jälkeen ja kauden 1968–1969 alussa hänet nimettiin seuran väliaikaiseksi päävalmentajaksi. Neljä kuukautta myöhemmin Lofthousesta tuli vakinainen päävalmentaja. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1970 asti.
Lofthouse toimi Boltonissa eri valmennustehtävien lisäksi myös pelaajatarkkailijana ja seuran puheenjohtajana.
Tunnustukset.
Lofthouse valittiin Englantilaisen jalkapalloilun Hall of Fameen 2002, ja hänet nimitettiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseeriksi (OBE) 1994. Yksi Boltonin kotikentän, Macron Stadiumin, katsomoista nimettiin Lofthousen mukaan 1997.
Yksityiselämä.
Lofthouse oli naimisissa Alma Fosterin kanssa. Heillä oli kaksi lasta.
In Good Company

In Good Company on Paul Weitzin ohjaama ja käsikirjoittama, vuonna 2004 valmistunut, elokuva, jonka pääosia näyttelevät Dennis Quaid, Scarlett Johansson ja Topher Grace.
Juoni.
Keski-ikäinen urheilulehden ilmoituspäällikkö saa potkut, kun lehden uudet nurkanvaltaajaomistajat nimittävät hänen tilalleen intoa puhkuvan keltanokan. Tämä alkaa saneerata lehtitalon työväkeä ja kaiken lisäksi heilastella ilmoituspäällikön tyttären kanssa.
Arvioita.
"Turun Sanomien" Päivi Valotien mukaan aikuisemmalle yleisölle ajatellussa elokuvassa on mukavaa se, että tarinan keskeisimmät toimijat eivät jää pelkiksi mustavalkoisiksi yhden ominaisuuden tyypeiksi. Kuitenkin aika lepsu ja lapsellisia vitsejä kierrättävä komedia pysähtyy hänestä pitkästyttäväksi ihmissuhdejaaritteluksi sen sijaan, että kasvaisi kriittiseksi kommentaariksi lyhytnäköisestä voitontavoittelusta ja maskuliinisuuden kriisistä. Lisäksi "In Good Company" kärsii Hollywood-elokuville tyypillisestä naiiviudesta: ”Vanhanaikaisen herttaisen – ja samalla herttaisen yhdentekevän – elokuvan taustalla kummittelee Frank Capran jokamiestarinoiden haamu, mutta hyvästä yrityksestä huolimatta lopputuloksesta puuttuu esikuviensa henki, eloisuus ja fiksuus.”
Otto Carl Rehbinder

Otto Carl Rehbinder (27. huhtikuuta 1797 Rautalampi – 13. tammikuuta 1873 Hämeenlinna) oli suomalainen salaneuvos, Venäjän armeijan eversti ja Hämeen läänin kuvernööri (1841–1862). 
Otto Rehbinder oli kotoisin köyhästä aatelisperheestä Pohjois-Savosta. Rehbinder-suvun perinteiden mukaisesti hän lähti sotilasuralle ja pääsi Haapaniemen kadettikoulun käytyään esikuntapalvelukseen Pietariin. Hän osallistui taistelutoimintaan muun muassa 1828 Kreikan vapaussodassa, jossa haavoittui vaikeasti, sekä 1830 Puolan kapinan kukistamisen yhteydessä. Hän erosi sotapalveluksesta 1835 everstin arvoisena, ja hänen sukulaisensa, ministerivaltiosihteeri Robert Henrik Rehbinder, auttoi häntä saamaan Pietarissa olevan Suomen passiviraston apulaispäällikön viran. 
Vuonna 1841 keisari nimitti Otto Rehbinderin Hämeen läänin kuvernööriksi. Rehbinderillä oli tehtävään erinomaiset edellytykset, sillä hyvän kielitaitonsa – suomea hän osasi täydellisesti ja hallitsi hyvin myös ranskan ja venäjän kielen – ja hallinnollisen kokemuksensa lisäksi hän tunsi kansan oloja ja tapoja. Tarmokkaaksi ja velvollisuudentuntoiseksi uudistajaksi osoittautunutta kuvernööri Rehbinderiä pidetään ehkä merkittävimpänä Hämeessä 1800-luvulla toimineista läänin päämiehistä. Erityistä kiinnostusta hän osoitti köyhäinhoidon parantamista, raittiuden edistämistä ja luonnonsuojelua kohtaan, ja hän puuttui usein henkilökohtaisesti havaitsemiinsa epäkohtiin. Residenssikaupunkiinsa Hämeenlinnaan Rehbinder jätti pysyvän jäljen rakennuttamalla vankityövoimalla karusta ja kallioisesta Pyövelinmäestä viehättävän Kaupunginpuiston eli Parkin, joka edelleen on kaupungin suosituimpia ulkoilualueita.
Vuonna 1853 valmistunut Rengosta Luolajan kautta Hämeenlinnaan kulkenut Hämeen Härkätien uusi osuus sai nimekseen "Rehbinderin oikaisu" kuvernööri Otto Rehbinderin mukaan. Tie kulki ennen oikaisua Alajärven pohjoispuolitse.
Vuoden 1863 tammikuussa virastaan eronnut Rehbinder kuoli lähes tarkalleen kymmenen vuotta myöhemmin. Hänen hautamuistomerkkinsä sijaitsee Hämeenlinnan vanhalla hautausmaalla. 
Eläkepäiviään varten Rehbinder oli hankkinut 1857 Hämeenlinnan eteläpuolelta, Vanajan Miemalasta, Perttulan vanhan ratsutilan, jonne hän rakennutti uuden komean päärakennuksen lääninarkkitehti Carl Albert Edelfeltin piirustusten mukaan 1860. Rehbinderin perilliset myivät Perttulan vuonna 1891, ja sinne perustettiin niin sanottu tylsämielisten kasvatuslaitos. Myöhemmin Perttulassa on toiminut valtion ylläpitämä erityisammattikoulu.
Erkki Antila

Erkki Antila (14. heinäkuuta 1954 Jurva – 28. lokakuuta 2023) oli suomalainen ampumahiihtäjä ja moninkertainen MM-mitalisti.
Antila hiihti avausosuuden Suomen viestijoukkueessa, joka saavutti hopeaa Lillehammerin MM-kilpailuissa 1977 Neuvostoliiton jälkeen. Ruhpoldingin MM-kisoissa 1979 hän hiihti kolmannen osuuden Suomen ollessa jälleen toinen – voiton vei tällä kertaa Itä-Saksa. Molempiin hopeajoukkueisiin kuuluivat hänen lisäkseen Raimo Seppänen, Simo Halonen ja Heikki Ikola.
Lake Placidin olympialaisissa 1980 Antila sijoittui 20 kilometrin kilpailussa viidenneksi ja Suomen viestijoukkueen mukana seitsemänneksi. Lahden MM-kilpailuissa 1981 hän saavutti 10 kilometrin kilpailussa hopeaa Frank Ullrichin jälkeen sekä 20 kilometrillä pronssia Ikolan ja Ullrichin viedessä kirkkaammat mitalit.
Antila voitti kahdeksan Suomen mestaruutta vuosina 1976–1980. Aktiiviuransa jälkeen hän toimi poikansa Timo Antilan valmentajana. Lisäksi Antila oli menestynyt aseen tukin valmistaja ja viimeisin arvokisamenestys hänen valmistalla tukilla on saavutettu 2020-luvulla.
Erkki Antila kuoli 69-vuotiaana sairaskohtaukseen ollessaan hirvimetsällä.
Angela

Angela on kylä Salon kaupungissa Kemiönsaaren kärjessä, entisen Angelniemen kunnan alueella. Angelassa on vähän asutusta, laajahkoja omenaviljelmiä, kesämökkejä ja seurakunnan leirikeskus Kesä-Angela. Kokkilan lossi yhdistää Angelan mantereeseen.
Angelan maisemaa hallitsevat korkeat metsäiset kalliomäet, joiden väliset laaksot ovat viljeltyjä miltei Halikonlahden rantaan saakka. Angelan kyläalueen halkaisee Angelansalmi, joka erottaa Angelansaaren Kemiönsaaresta. Angelansaareen on siltayhteys. Kylään kuuluu myös Pikkusaari.
Kylän nimi jountuu Päärnäspään omistaman ulkotilan Angelan nimestä. 1500-luvulla on kylästä käytetty myös nimeä Angelisto. Suomalaisen Paikannimikirjan mukaan nimeen sisältyy angervoa merkitsevä murteellinen kasvinnimitys angelma, ankelia.
Keskiajalla perustettu Angela on Päärnäspään tytärkylä. Angela on rakentunut samannimisen suuren maatilan Angelan yksinäistalon ympärille. Maatila on päätynyt pankin haltuun 1900-luvun alkupuolella ja sen päärakennus toimi Vaskion Osuuspankin ja Salon Seudun Osuuspankin yhteisenä kesänviettopaikkana vuosina 1965–1976. 1970-luvulla Halikon seurakunta osti Angelan maatilan ja seurakunta sai siitä tarvitsemansa leirikeskuksen, joksi tila muutettiin. Kesä-Angelaksi ristitty leirikeskus on edelleen aktiivisessa käytössä.
Elías Figueroa

Elías Ricardo Figueroa Brander (s. 25. lokakuuta 1946 Valparaíso, Chile) on chileläinen entinen jalkapalloilija.
Peliura seurajoukkueissa.
Figueroa syntyi työläisperheeseen. Hänen jalkapallokykynsä huomattiin aikaisin, joten hän lähti pelaamaan Unión La Caleraan. Hän nousi nopeasti kasvattajaseuransa edustusjoukkueeseen, pelaten keskuspuolustajan roolia. Figueroa pelasi hyvän ja ehjän kauden, joten nuori lupaus hankittiin santiagolaiseen Santiago Wanderersiin. Figueroa ei ehtinyt viettää Wanderersissakään kuin yhden kauden, lähtiessään Uruguayn pääkaupungin Montevideon suurseuraan, Peñaroliin, jossa hän loi menestyksekkään uran.
Peñarolin huipputoppari oli haluttu Euroopassakin, mutta Figueroa valitsi brasilialaisen Internacionalin. Internacionalissa Figueroa viimeistään osoitti kuuluvansa maailman puolustajaeliittiin, sillä oli voittamassa Internacionalille sen kaikkien aikojen ensimmäisen Brasilian pääsarjan mestaruuden ja oli voittamassa jokaisella kaudellaan ampeonato Gaúchoa eli Rio Grande do Sulin osavaltiomestaruutta. Figueroa voitti myös monta henkilökohtaista palkintoa, hänet valittiin muun muassa Etelä-Amerikan parhaaksi jalkapalloilijaksi vuosina 1974, 1975 ja 1976.
Figueroan vuodet olivat yksiä Internacionalin historian menestyksekkäimpiä. Hän päätti kuitenkin lähteä vuonna 1975 kauden päätyttyä takaisin kotimaahansa, oltuaan poissa kymmenen menestyksentäytteistä vuotta. Siirron kohteena oli Santiagosta kotoisin oleva Palestino. Palestinon Figueroa johdatti Copa Chilen voittoon sekä sen historian toiseen mestaruuteen vuonna 1978. Palestinosta lähdettyään Figueroan ura kääntyi alamäkeen, eikä hän saanut enää ehjiä kausia alleen, vaan vietti viimeiset pelivuotensa Fort Lauderdale Strikersissa ja Chilen suurseura Colo-Colossa.
Peliura maajoukkueessa.
Figueroa pelasi 47 ottelua Chilen maajoukkueessa ja teki näissä otteluissa kaksi maalia vuosina 1966–1982. Hän edusti Chileä vuosien 1966, 1974 ja 1982 MM-kilpailuissa. Hän toimi kapteenina, kun Chile sijoittui toiseksi vuoden 1979 Copa Américassa.
Saavutukset.
Nimetty myös Fifa 100 -listalle.
Catholic School Girls Rule

"Catholic School Girls Rule" on Red Hot Chili Peppers -yhtyeen single, joka löytyy heidän vuonna 1985 ilmestyneeltä toiselta albumiltaan Freaky Styley. Kappale on albumin kolmas single. Kappaleesta tehtiin myös musiikkivideo. Red Hot Chili Peppers on soittanut kappaleen livenä vain kahdesti vuodesta 1987 saakka.
Kappale on myös kokoelma-albumilla What Hits!?, sekä albumilla, että DVD:llä.
Tausta.
Kappale sai inspiraation heidän ensimmäisen levyn tiimoilta tehdyn kiertueen aikana. Erään esiintymisen jälkeen yhtyeen backstagelle harhaili nuori tyttö, jonka kanssa Anthony Kiedis tuli viettämään seuraavan yön. Ensimmäisen viiden minuutin jälkeen he harrastivat seksiä, ja myöhemmin yön aikana Kiedis sai mm. tietää tytön käyvän katolista koulua. Tyttö kertoi hänen isänsä olevan poliisipäällikkö, ja että hän oli karannut kotoaan ja häntä etsittiin. Tyttö oli sanoitusten inspiraatio.
Musiikkivideo.
Singlestä tehtiin musiikkivideo vuonna 1986. Video on näytetty vain Playboy kanavalla, videon sisältämän alaston-kohtauksen vuoksi, myös siksi, koska Kiedis laulaa ristillä. Videon on ohjannut Dick Rude.
M/S Spaarneborg

M/S Spaarneborg () on alankomaalaisen Wagenborg Shipping B.V. -varustamon omistuksessa oleva ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 2000 Flender Werftin telakalla Lyypekissä, Saksassa. Kuollutta painoa "Spaarneborgilla" on 12 500 tonnia. Alus on rekisteröity Alankomaiden lipun alle ja sen kotisatama on Delfzijl. 
Spaarneborgin sisaraluksia ovat M/S Schieborg ja M/S Slingeborg.
Käyttöhistoria.
14. huhtikuuta 1999 tapahtui kölin lasku. 20. elokuuta alus laskettiin vesille. 3. tammikuuta 2000 alus luovutettiin Wagenborg Shippingin omistukseen, joka rekisteröi aluksen Alankomaiden lipun alle. Kotisatamaksi tuli Delfzijl. 5. tammikuuta laiva aloitti Cobelfretin/Stora Enson Zeebruggen ja Göteborgin välisessä liikenteessä.
M/S Slingeborg

M/S Slingeborg () on alankomaalaisen Wagenborg Shipping B.V. -varustamon omistuksessa oleva ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 2000 Flender Werftin telakalla Lyypekissä, Saksassa. Kuollutta painoa "Slingeborgilla" on 12 500 tonnia. Alus on rekisteröity Alankomaiden lipun alle ja sen kotisatama on Delfzijl. 
Slingeborgin sisaraluksia ovat M/S Schieborg ja M/S Spaarneborg.
Käyttöhistoria.
5. toukokuuta 2000 alus laskettiin vesille. 26. lokakuuta 2000 alus luovutettiin Wagenborg Shippingin omistukseen, joka rekisteröi aluksen Alankomaiden lipun alle. Kotisatamaksi tuli Delfzijl. Marraskuussa laiva aloitti Cobelfretin/Stora Enson Zeebruggen ja Göteborgin välisessä liikenteessä.
Halogenointi

Halogenointi on kemiallinen reaktio, jossa halogeeni reagoi alkuaineen tai yhdisteen kanssa. Halogenoinnissa voidaan käyttää joko vapaita halogeeneihin kuuluvia alkuaineita tai näiden yhdisteitä. Lopputuotteeksi saadaan alkeeneja tai alkaaneja halogenoimalla halogeenialkaani, jossa voi olla fluori-, kloori-, bromi- tai jodiatomeja. CFC-yhdisteet eli kauppanimiltään freonit ovat esimerkkejä halogenointireaktion tuotteista.
Halogenointi voidaan saavuttaa:
Oileus

Oileus () oli kreikkalaisessa mytologiassa Lokriin kuningas. Hänen isäkseen mainitaan Hodoidokos, jota hän seurasi kuninkaana, ja äidikseen Agrianome. Oileuksen puolison nimi oli Eriopis, joka synnytti hänelle pojan, Aiaan. Myös Medon oli Oileuksen poika, mutta syntynyt seurauksena avioliiton ulkopuolisesta suhteesta nymfi Rhenen kanssa.
Oileus osallistui argonauttien retkeen, jonka aikana hän haavoittui Stymfaloksen lintujen sulasta.
Troijalainen soturi.
Oileus oli myös erään troijalaisen vaunujen ajajan nimi, jonka Agamemnon surmasi taistelussa lävistämällä tämän pään keihäällään.
Kihinen

Kihinen () on kylä Halikossa. Se sijaitsee aivan asemanseudun länsikolkassa. Kylän entinen pääalue on sijainnut Kihistenmäellä, mutta 1800-luvun kyläaluemuutoksissa pääalue on jaettu Puotilan ja Rikalan kesken. Nykyinen Kihisen kylän alue sijaitsee Karjanummena tunnetulla alueella.
Kihistenmäki sijaitsee asemanseudun ja kirkonkylän välissä. Kihinen on ollut asutettu jo ajanlaskumme alusta saakka, mutta muinaiset asuinpaikat ovat pääosin tuhoutuneet myöhempien rakennustöiden yhteydessä. Todennäköisesti Kihistenmäellä ollut kylä on kuulunut jo Rikalan muinaispitäjään. Siellä on ollut koulu, joka lakkautettiin ja siirrettiin kirkonkylään. Mäellä on omakotitaloasutusta, Puotilan talonpoikaiskartano sekä huonekalutehdas ADI Kalusteet.
Karjanummi on ollut ennen Vialan ja Tunilan kylien aluetta. Se sijaitsee Kuninkaantien varrella Pitkämäen pohjoispuolella ja sen läpi kulkee rantarata. Karjanummi on asutettu vasta 1700-luvulla, jolloin sinne perustettiin torppia. Halikonjoki toimii alueen pohjoisrajana. Kylän Tunnelinmäessä on kaksi rautatietunnelia vuosilta 1927 ja 1993.
Solid (yhtye)

Solid on Ilkka Hannulan johtama suomenkielistä laulelmamusiikkia esittävä yhtye. Solid syntyi 1970-luvun puolivälissä, kun SDP:n puoluesihteeri Kalevi Sorsa otti Hannulaan yhteyttä tiedustellen mahdollisuutta perustaa myös sosialidemokraattinen Agit-Propin kaltainen lauluryhmä. Hannula tarttui Sorsan aloitteeseen ja syntynyt Solid muodostui suosituksi lauluryhmäksi niin sosialidemokraattien kuin muidenkin vasemmistolaisten tahojen järjestämissä tapahtumissa.
Vuonna 1976 Solidille avautui mahdollisuus albumin tekemiseen Love Records -levymerkille. Syksyllä 1976 ilmestyikin yhtyeen esikoisalbumi "On päivä työn ja laulun aika". Jo ennen levyn ilmestymistä Solid oli yksi ahkerimmin esiintyvistä lauluryhmistä ja albumin julkaisu edisti entisestään keikkatilannetta. Varsin pian tilanne kuitenkin muuttui, kun laululiike alkoi yleisesti menettämään suosiota, mikä heijastui niin esiintymis- kuin levytysmahdollisuuksiin. Solidin kohdalla kokoonpano myös koki melkoisia muutoksia, kun osa jäsenistä jätti ryhmän opiskelu- ja perhesyistä.
Ryhmän uusiutuessa poliittinen tiedostavuus korvautui aiempaa määrätietoisemmalla taiteellisella kunnianhimolla. Uusitulla kokoonpanolla Solid osallistui vuonna 1978 Jyväskylän Talveen isolla Solidario-konsertolla.
Kovin pitkäikäiseksi Solidin toinenkaan kokoonpano ei jäänyt, ja 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa ryhmä koki jälleen uudistumisen. Tällä kokoonpanolla Solid myös julkaisi vuonna 1980 toisen pitkäsoittolevynsä "Routakuun laulu". Levy sisälsi Ilkka Hannulan sävellyksiä Viljo Kajavan runoihin. Levyn julkaisi JP-Musiikki yhteistyössä Työväen Sivistysliiton kanssa. Levyn osakseen saama huomio jäi kuitenkin sangen vaisuksi ja vuonna 1982 Solid lopetti siltä erää toimintansa.
Viime aikoina Solid on tehnyt jälleen satunnaisia keikkoja, osallistuen muun muassa kesän 2007 Työväen Musiikkitapahtumaan. Tammikuussa 2008 ryhmän toisesta albumista "Routakuun laulusta" ilmestyi CD-uusintapainos.
Blues Breakers with Eric Clapton

Blues Breakers with Eric Clapton on John Mayall &amp; the Bluesbreakersin vuonna 1966 julkaistu blues-albumi, jolla soittaa soolokitaraa uransa alussa oleva Eric Clapton. Levy koostuu cover-versioista vanhoista blues ja r´n´b kappaleista. Levy oli yllättävä crossover -menestys ja nousi Ison-Britannian listalla sijalle 6.
Levy koostuu kappaleista, joita yhtye oli soittanut livesetissään ja levyllä oli tarkoitus vangita yhtyeen livesoundi. Claptonin levyllä käyttämä Marshallin kitaravahvistin oli olennainen osa levyn uudistavaa soundia. Levy on ollut suuri inspiraation lähde lukemattomille kitaristeille ja sitä pidetään yleisesti klassikkona. 
Albumi valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään".
John Erwin

John Lee Erwin (5. joulukuuta 1936 Cambridge, Massachusetts – 20. joulukuuta 2024 Camarillo, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen ääninäyttelijä. Hän näytteli He-Manin ääniroolin animaatiosarjassa He-Man and the Masters of the Universe.
Ura.
Erwin aloitti näyttelemisen 1960-luvulla, mutta pian televisiosarjan "Lännen tien" jälkeen hän siirtyi ääninäyttelijäksi ja toimi aluksi kertojaäänenä televisiosarjoissa. Animaatiossa Erwin on ääninäyttellyt vuodesta 1968 lähtien ja usein Filmationin tuottamissa animaatioissa. Vuonna 1983 hän sai uransa merkittävämmän roolin He-Manina, kun Filmation sai tehtäväkseen siirtää Mattelin suositun sankarin animaatioksi. Erwin teki äänirooleja animaatioihin aktiivisesti aina 1980-luvun loppuun asti ja 1990-luvulla lainasi ääntään enimmäkseen televisiomainoksiin. 
Erwin teki He-Manin ääniroolin uudestaan vuonna 2005 televisiosarjassa "Family Guy".
Numminen (Mäntsälä)

Numminen on kylä eteläisessä Mäntsälässä, jossa on asukkaita noin 1 597 (2022). Kylän yleisilme on kolmen kartanon muodostama kulttuurimaisema, jota ohjailee Mustijoen virta. 
Palvelut ja kulttuuri.
Kylällä on mm. oma koulu, seurojentalo, kesäkahvila, joulumaa ja maalaisbaari. Nummisten Ruokala avasi Tapahtumataloon loppuvuodesta 2022. Kylällä toimivat kyläyhdistys Nummisten kylä, Nummisten maamiesseura, Nummisten Nuorisoseura ja urheiluseura Nummisten Vilkas. Kylän läpi kulkee melontareitti ja jokeen on istutettu kirjolohta ja arvokalaa. Nummisissa toimii myös metsästysseura. 
Nummisissa voi majoittua ainakin seuraavissa kohteissa: Holiday Home Mustinjoenranta sekä House of Alchemy.
Historia.
Ensimmäiset asukkaat asettuivat asumaan Nummisissa 1400- ja 1500- lukujen vaihteessa. Numminen on entinen torpparikylä. Kylän kartanot ovat Alikartano (Frugård), Ylikartano (Andersberg) ja Nordbo (Ulriksdal). Alikartano on ollut museo vuodesta 1983. Torpparit vapautettiin kartanon määräysvallan alta 1924-1927. 
Sodan jälkeen moni karjalainen löysi uuden kodin Nummisista. Varsinkin Koiviston Humaljoen kyläläisiä tuli paljon.
Politiikka.
Vuoden 2022 aluevaaleissa 27,6 % äänesti keskustaa, 18,2 % perussuomalaisia, 17,9 % kokoomusta ja 17,5 % SDP:tä. Vuoden 2021 kuntavaaleissa 27,1 % äänesti keskustaa, 22,5 % perussuomalaisia, 16,7 % SDP:tä ja 15 % kokoomusta. Eduskuntavaaleissa 2019 eniten ääniä saivat Perussuomalaiset (28,1 %) ja Keskusta (19,5 %).
Asuminen.
Nummisissa on 704 (2021) pientaloasuntoa. Asuntojen keskipinta-ala on 120,5 (2021) neliömetriä ja asumisväljyys 47,2 neliömetriä asukasta kohden. Talouksista 95 % asuu omistusasunnoissa. Nummisissa ei ole kerrostaloja. 
Väestö.
Nummisten väestöstä vuonna 2009 oli 0–19-vuotiaita 33 prosenttia, 20–44-vuotiaita 29, 45–64-vuotiaita 28 ja yli 65-vuotiaita 10 prosenttia. 
Asukkaita.
Saamelainen kuvataiteilija Outi Pieski asuu osan ajastaan Nummisissa.
Djäkn

Muun muassa seuraaviin viitataan nimellä Djäkn, Djekn tai Diekn:
Beretta 87 Target

Beretta 87 Target on italialaisen Fabbrica d'Armi Pietro Berettan valmistama yksitoiminen itselataava massasulkuinen .22 LR -kaliiperinen pistooli. Aseen ensiesittely oli vuonna 2000. Ase soveltuu esimerkiksi tarkkuusammunnan harjoitteluun sekä ns. loukkuaseeksi metsästäjille.
Aseessa on päällä kiinteä weaver-kisko joka mahdollistaa erilaisten lisävarusteiden, kuten kiikaritähtäimen tai punapistetähtäimen asennuksen. Myös etupainoon, piipun alapuolelle, on jyrsitty muutaman sentin mittainen ura, johon saa kiinni esimerkiksi lasertähtäimen. Kyseessä ei kuitenkaan ole mitoitukseltaan standardi weaver-kisko, vaan normaalia kapeampi, joten lisävarusteiden täytyy olla erityisesti pistoolimalliin tehty. 
Beretta 87 Targetissa on täysin säädettävä takatähtäin ja ase toimitetaan kahdella erikorkuisella vaihtojyvällä varustettuna. Lippaanvapautin on aseen vasemmalla puolella kahvassa ja varmistin molemmin puolin asetta.
Aseen runko on valmistettu hiekkapuhalletusta ja mustaksi anodisoidusta zirkonium-alumiiniseoksesta. Luisti ja piippu on valmistettu sinistetystä teräksestä. Kahvalevyt ovat kovaa muovia. Vakiokahvat soveltuvat sekä oikea- että vasenkätisille, mutta aseesta on valmistajalta tilauksesta saatavissa myös kätisyyden mukaan muotoilluin, pähkinäpuisin kahvoin varustettu versio. Liipasimen laukaisuvastus tai etuveto eivät ole säädettävissä. Koska ase on valmistettu lähinnä ratakäyttöön, siinä ei ole myöskään vireestäpäästömekanismia.
Ase toimitetaan kovassa, muotoonpuristetussa muovilaukussa, puhdistustyökalulla, kahdella lippaalla, etupainon irrotustyökalulla, tähtäinten säätötyökalulla, jyvän irrotustyökalulla ja kahdella jyvällä varustettuna.
Kenttäpurku.
Kenttäpurku ei normaalisti onnistu ilman piippupainon irrotustyökalua. Työkalu on pieni kuusiokoloavain ja se toimitetaan aseen mukana. Työkalun puuttuessa, mikä tahansa sopivan kokoinen kuusiokoloavain käy.
Asetta kenttäpurettaessa poistetaan ensin piippupaino aseen mukana tulevalla työkalulla ja painetaan rungon vasemmalla puolella olevaa lukitusnappia sekä samanaikaisesti kiertämällä lukitussalpa alas. Tämän jälkeen koko ylärunko irtoaa eteenpäin työntämällä ja on purettavissa irrottamalla luisti, palautusjousi ohjaimineen sekä piippu toisistaan.
Piippua ei saa itse yrittää irrottaa rungosta, sillä se on liimaamalla kiinni. Vain aseseppä saa suorittaa kyseisen toimenpiteen.
Kohdistus.
Ase on tehtaalla valmiiksi kohdistettu 25 metrille niin, että tähtäyspiste on taulun mustan alueen alareuna.
Aseeseen on tehtaalla asennettu 2,5 mm:n korkuinen jyvä. Aseen mukana tulee matalampi 2 mm:n vaihtojyvä, joka siirtää osumia ylöspäin.
Korkeuskohdistus tehdään takatähtäimen päällä olevalla ruuvilla niin, että osumien ollessa liian ylhäällä, ruuvia kierretään myötäpäivään ja osumien ollessa liian alhaalla, ruuvia kierretään vastapäivään. Yksi naksahdus siirtää osumaa noin 2,5 cm 25 metrin matkalla.
Sivukohdistus tehdään takatähtäimen oikealla puolella olevalla ruuvilla. Jos osumat ovat vasemmalla, ruuvia kierretään vastapäivään. Jos oikealla niin myötäpäivään.
Tuija Vuoksiala

Tuija Vuoksiala (o.s. Oksanen, s. 25. elokuuta 1961) on kilpauransa lopettanut suomalainen ampumahiihtäjä, kaksinkertainen MM-pronssimitalisti. Hänen seuransa on Vehkalahden Veikot.
Vuoksiala sijoittui kolmanneksi 10 kilometrin kilpailussa Lahden MM-kisoissa 1987. Kultaa voitti Norjan Sanna Grønlid ennen Neuvostoliiton virolaista Kaija Parvea. Oslon MM-kilpailuissa 1990 Vuoksiala hiihti avausosuuden Suomen pronssia voittaneessa viestijoukkueessa, jonka muut jäsenet olivat Seija Hyytiäinen ja Pirjo Mattila. Kultaa voitti Neuvostoliitto ennen Norjaa. Olympialaisissa Vuoksiala kilpaili Lillehammerissa 1994; hän sijoittui kymmenenneksi viestissä, 36:nneksi pikamatkalla ja 55:nneksi normaalimatkalla.
Tuija Vuoksiala sai pojan vuonna 1997 ja asuu nykyisin Haminassa. Ammatiltaan hän on kuntohoitaja ja hieroja. Hän toimii kokoomuksen edustajana Haminan kaupunginvaltuustossa. Hänen aviomiehensä Heikki Vuoksiala on ollut kansallisen kärkipään ampumahiihtäjä.
Jean de Brunhoff

Jean de Brunhoff (9. joulukuuta 1899 Pariisi, Ranska – 16. lokakuuta 1937 Montana, Sveitsi) oli ranskalainen lastenkirjailija ja kuvittaja, joka kehitti vaimonsa Cécile de Brunhoffin kanssa Babar-norsun.
Brunhoff kuoli tuberkuloosiin 37-vuotiaana, ja Babar-sarjaa jatkoi myöhemmin hänen poikansa Laurent de Brunhoff.
Jean ja Cécile de Brunhoff (1903–2003) on haudattu Père-Lachaiseen.
Albumit.
Babar, Hachette, Brunhoffin elinaikana julkaistut albumit:
Babar, Hachette, Brunhoffin kuoleman jälkeen julkaistut albumit, jotka väritti hänen poikansa Laurent de Brunhoff:
Laurent de Brunhoff

Laurent de Brunhoff (30. elokuuta 1925 Pariisi, Ranska – 22. maaliskuuta 2024 Key West, Florida, Yhdysvallat) oli ranskalainen lastenkirjailija ja kuvittaja. Hän opiskeli maalaustaidetta ja teki uransa alkuvaiheessa abstrakteja maalauksia. Hän kuitenkin alkoi vuodesta 1946 tehdä isänsä Jean de Brunhoffin kehittämään Babar-hahmoon perustuvia kirjoja ja keskittyi myöhemmin vain Babariin.
Babarin syntymä ja opiskelu.
Laurent de Brunhoff oli vanhempiensa Jean ja Cécile de Brunhoffin esikoinen. Hänellä oli kaksi nuorempaa veljeä. Cécile kertoi eräänä iltana vuonna 1930 iltasatua Laurentille ja tämän veljelle Mathieulle. Tarinassa oli orpo vauvanorsu, joka karkaa viidakosta Pariisiin. Pojat innostuvat tarinasta ja kertovat siitä seuraavana päivänä isälleen. Jean de Brunhoff oli kuvataiteilija ja alkoi hahmotella pientä norsua, jonka nimeksi hän antoi Babar. Komeasti kuvitettu ensimmäinen osa "Histoire de Babar" ilmestyi 1931, ja Jean de Brunhoff ehti kirjoittaa lopulta seitsemän Babar-tarinaa. Hän kuoli 1937 tuberkuloosiin. Laurent oli silloin 12-vuotias.
Laurent de Brunhoff meni 1945 opiskelemaan isänsä jalanjäljissä taidemaalariksi Académie de la Grande Chaumièreen, missä häntä opetti muun muassa hänen isänsä opettaja Othon Friesz. Brunhoffin maalaukset olivat abstrakteja, ja ne erosivatkin huomattavasti hänen isänsä perinteisistä maisemamaalauksista ja asetelmista.
Ura.
Brunhoffin ensimmäinen Babar-tarina "Babar et ce coquin d’Arthur" ("Babar ja Artur-veijari") julkaistiin 1946. Hän keskittyi siinä Babarin ilkikuriseen serkkuun Arthuriin, johon taiteilija itse samaistui. Monet lukijat uskoivat, että Babarin kirjoittaja oli sama kuin aiemmin, sillä niin hyvin Brunhoff oli onnistunut toistamaan hahmon persoonaa.
Brunhoff teki kaikkiaan yli 45 Babar-kirjaa. Siitä tuli valtavan suosittu, ja hän keskittyi uransa aikana lähinnä siihen. Hän teki kuitenkin 1950- ja 1960-luvuilla myös sellaisia kuvitettuja kirjoja, joissa ei ollut norsuja. Brunhoff muutti 1985 Yhdysvaltoihin ja teki uransa loppuun asti yhteisytyötä toisen vaimonsa Phyllis Rosen kanssa.
Babar-sarja on saanut myös kritiikkiä, sillä monet ovat syyttäneet sitä rasistiseksi ja kolonialistiseksi. Brunhoff itsekin myönsi hieman häpeävänsä joitakin tarinoita. Hän jopa pyysi julkaisijaa vetämään vuoden 1949 "Pique-nique chez Babar" pois myynnistä, sillä kirjassa on karkeita mustien ja Yhdysvaltain alkuperäisasukkaiden karikatyyreja.
Brunhoff asui elämänsä loppuun asti Yhdysvalloissa, missä hänellä ja Phyllis Rosella oli kaksi kotia, toinen New Yorkissa ja toinen Floridan Key Westissä. Brunhoff kuoli maaliskuussa 2024 aivohalvauksen komplikaatioihin.
Suzy Delair

Suzy Delair (oikealta nimeltään "Suzanne Pierrette Delaire"; 31. joulukuuta 1917 Pariisi – 15. maaliskuuta 2020) oli ranskalainen näyttelijä ja laulaja. 
Delair sai von 17-vuotiaana ensimmäisen filmiroolinsa elokuvassa "L'or dans la rue" (1934). Hän tuli tunnetuksi muiden muassa Henri-Georges Clouzot'n elokuvista "Murhaaja asuu numerossa 21" (1942) ja "Kolmas aste" (1947). Hänen elokuva-alan huippukauttaan olivat 1940- ja 1950-luku, jolloin hän esiintyi Alexander Kordan, Abel Gancen, Luchino Viscontin ja Gérard Ouryn ohjaamissa filmeissä. Niistä kenties tunnetuin on Viscontin "Rocco ja hänen veljensä" (1960).
Musiikkialalla Delair muistetaan varsinkin hänen tulkinnastaan laulusta "Avec son tralala""".
Louis de Funès

Louis Germain David de Funès de Galarza (31. heinäkuuta 1914 – 27. tammikuuta 1983) oli ranskalainen näyttelijä. Hän kuuluu maansa komedian suuriin nimiin ja tuli myös kansainvälisesti tunnetuksi muun muassa elokuvasta "”Rabbi” Jacobin hassut seikkailut" (1973). Hänen vanhempansa olivat espanjalaisia. 
Funèsille myönnettiin vuonna 1980 kunnia-César. Hän kuoli sairauskohtaukseen 68-vuotiaana kärsittyään viimeisinä vuosinaan sydänvaivoista.
Alvar Cawén

Frans Alvar Alfred Cawén (8. kesäkuuta 1886 Korpilahti – 3. maaliskuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Cawén syntyi Korpilahdella kappalaisen perheeseen. Perheessä harrastettiin kuvataiteita ja musiikkia. Hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1905–1907. Hän jatkoi taideopintojaan Pariisissa 1908–1909 ja 1912 sekä edelleen stipendimatkoilla Ranskassa, Espanjassa ja Italiassa. Cawén oli Suomen Taideyhdistyksen koulun opettajana 1919–1920 ja samalla koulun johtajana 1920–1922. Suomen taideakatemian jäsen hänestä tuli 1929. Vuodesta 1930 alkaen hän edusti Kordelinin säätiössä Suomen Taiteilijaseuraa, jonka puheenjohtajaksi hänet oli valittu 1932. Cawén oli Taiteilijaseuran ja Kuvanveistäjäliiton yhteisenä edustajana Gösta Serlachiuksen taidesäätiössä ja vuoden 1934 lopulla hänet nimitettiin valtion kuvaamataidelautakunnan jäseneksi. Nuoruudessaan hän teki useita opintomatkoja Pariisiin. Cawénin puoliso oli kuvataiteilija Ragni Cawén.
Korpilahden kausi.
Cawén sai virikkeitä kuvataiteeseen Korpilahdella vierailleilta ammattilaisilta. Hän alkoi maalata elinympäristönsä ihmisiä ja luontoa. Hänen myöhemmän uransa värien käyttöön saattoi vaikuttaa se, että hän menetti ohimenevästi näkönsä kaaduttuaan koulumatkalla polkupyörällään. Hän näki sokeana ollessaan värejä ja väriyhdistelmiä, joita myöhemmin käytti tuotannossaan.
Oman tyylin löytyminen.
Cawén tavoitteli varhaisissa, vuosien 1911–1912 maalauksissa ranskalaista, aistikasta maalauksellisuutta. Aiheet olivat vaihtelevia katunäkymiä tai henkilökuvia, toteutukset keveän helein värein toteutettuja. Nämä varhaiset teokset ovat tulleet tunnetuiksi vasta taiteilijan kuoleman jälkeen. Kolmannella Pariisin-matkallaan hän tutustui kubismiin, ja oli ensimmäisiä suomalaisia, jotka sovelsivat sen rakenteellisia periaatteita vuosina 1913–15. Samalla tuli mukaan Cawénille tunnusomainen tummasävyinen väriskaala. Hänen pyrkimyksensä lähenivät Tyko Sallisen ja Marcus Collinin ekspressionismia, ja hän liittyikin 1917 Marraskuun ryhmän perustaneisiin taiteilijoihin.
Cawénin tuotannon yksi osa on lämmin henkilökuvaus, jossa kohteena ovat usein hänelle läheiset ihmiset, esimerkiksi äiti Eeva-Stiina. Taiteilijan luontosuhde kotiseutuunsa ilmenee hänen useissa eränkävijäkuvauksissaan. Samoin tulee esille suhde musiikkiin, joka oli taiteilijalle rakas harrastus. Teokset on toteutettu ohuin vedoin karkealle kankaalle, jolloin syntyi freskomainen vaikutelma.
Alttarimaalaukset.
Tuotantonsa loppukaudella Cawén toteutti useita monumentaalimaalauksia. Hänen maalaamiaan alttaritauluja on Mäntän, Jämsänkosken, Kuusankosken, Lapinlahden ja Simpeleen kirkoissa. Näissä hän pyrki ilmavan keveään valon tulkintaan ja hallitun tasapainoiseen persoonalliseen ilmaisuun. Mäntän alttaritaulu on lopullisena toteutuksena säyseämpi kun siitä tehdyt luonnokset.
Asif Ali Zardari

Asif Ali Zardari (urduksi آصف علی زرداری, sindhiksi آصف علي زرداري, s. 26. heinäkuuta 1955) on pakistanilainen poliitikko. Hän oli Pakistanin presidentti vuosina 2008–2013 ja jälleen vuodesta 2024. Zardari edustaa Pakistanin kansanpuoluetta.
Zardari astui presidentin virkaan 9. syyskuuta 2008. Hänet valittiin presidentiksi jälleen maaliskuussa 2024. Hän kuuluu zardari-heimoon. Hän on joulukuussa 2007 murhatun Pakistan entisen pääministerin ja oppositiojohtaja Benazir Bhutton leski. Bhuttot avioituivat 18. joulukuuta 1987, ja heillä on kolme lasta (poika, ulkoministeri Bilawal ja kaksi tytärtä).
Asif Ali Zardari on ollut Pakistanin kansalliskokouksen edustajana, ja vaimonsa Benazir Bhutton toisella pääministerikaudella hän toimi ympäristöministerinä. Kenraali Pervez Musharraf kaappasi vuonna 1999 vallan ja hajotti senaatin, jossa Zardari toimi senaattorina.
Elämä.
Asif Ali Zardari pidätettiin 1990 syytettynä pakistanilaisen liikemiehen kiristyksestä.
Zardarin vaimon Benazir Bhutton noustua 1993 valtaan Zardari vapautettiin ja syytteistä luovuttiin. Kun Benazir Bhutton veli Murtaza Bhutto murhattiin vuonna 1996, Asif Ali Zardari oli hetken pidätettynä epäiltynä sekaantumisesta murhaan, mutta syytteistä luovuttiin todisteiden puutteessa.
Asif Ali Zardari oli tutkintavankeudessa 1997–2004 syytteiden vaihdellessa korruptiosta murhaan. Hänet vapautettiin marraskuussa 2004, kun tuomari totesi kaikki syytteet perättömiksi. Zardari pidätettiin kuitenkin uudelleen 21. joulukuuta 2004, kun hän ei ilmestynyt Karachiin murhaoikeudenkäyntiin. Häntä syytettiin osallistumisesta tuomarin ja tämän pojan murhaan vuonna 1996 johtaneeseen salaliittoon. Sittemmin Zardaria on syytetty useaan otteeseen korruptiosta. Bhutton ensimmäisellä pääministerikaudella hän sai lisänimen "Mr 10 %". Hän on ollut vangittuna kahdeksan vuotta erilaisten väärinkäytössyytteiden vuoksi, mutta tuomiota ei ole tullut..
Zardari on asunut Manhattanilla, ja hänellä on asunto myös Dubaissa. Elokuussa 2004 Zardari myönsi, että hän omistaa 4,35 miljoonan punnan arvoisen kiinteistön Surreyssä Englannissa (20-huoneinen kartano, johon kuului kaksi maatilaa ja 1,5 km² maata). Zardarin epäillään hankkineen kartanon korruptiosta saaduilla rahoilla. Zardari kiisti pitkään, että hänellä olisi omaisuutta Englannissa.
Zardari ja hänen poikansa Bilawal Bhutto Zardari valittiin Pakistanin kansanpuolueen puheenjohtajiksi murhatun Bhutton seuraajaksi 30. joulukuuta 2007. Elokuussa 2008 parlamentti sai viimein yhteistoimin maata hallinneen kenraali Musharrafin eroamaan ja Zardarista tuli hänen seuraajansa.
Henri-Georges Clouzot

Henri-Georges Clouzot [kluzo] (20. marraskuuta 1907 Niort – 12. tammikuuta 1977 Pariisi) oli ranskalainen elokuvaohjaaja. 
Clouzot’lle myönnettiin Venetsian elokuvajuhlien Kultainen leijona 1949 ja Berliinin elokuvajuhlien Kultainen karhu 1953. Hän sai vuonna 1953 Cannesin Grand Prix’n (nykyisen Kultaisen palmun edeltäjä) ja vuonna 1956 tuomariston erikoispalkinnon. Hän oli vuonna 1956 toistamiseen ehdolla Kultaisen palmun saajaksi. 
Clouzot syntyi Niortissa ja kuoli 69-vuotiaana Pariisissa. Hän oli vuosina 1950–1960 naimisissa näyttelijä Véra Clouzot’n kanssa.
Clouzot’n tunnetuimpia elokuvia ovat "L’assassin habite au 21" (1942), "Korppi" (1943), "Kolmas aste" (1947), "Pelon palkka" (1953), "Pirulliset" (1955), "Picasso – arvoitus" (1956) ja "Kahlitut" (1968).
Gérard Oury

Gérard Oury (oik. Max-Gérard Houry Tannenbaum; 29. huhtikuuta 1919 – 20. heinäkuuta 2006) oli ranskalainen näyttelijä sekä elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hänen töidensä joukossa ovat "Synnin palkka" ("Le Crime ne paie pas", 1961), "Gangsteriralli" ("Le Corniaud", 1965) ja ""Rabbi" Jacobin hassut seikkailut" ("Les Aventures de Rabbi Jacob", 1973).
Oury syntyi Pariisissa juutalaiseen perheeseen, ja hänen isänsä oli viulisti Serge Tannenbaumin ja äiti toimittaja Marcelle Oury. Oury opiskeli lukion jälkeen René Simonin perustamassa draamakoulussa ja jatko-opiskieli sen jälkeen Conservatoire National Supérieur d’Art Dramatiquessa Beatrix Dussanen johdolla. Hän liittyi vuonna 1939 Comédie-Françaiseen, mutta ura siellä jäi lyhytaikaiseksi, sillä toisen maailmansodan aikana hän joutui pakenemaan Sveitsiin jossa vietti vuodet 1940–1945 ja teki pieniä rooleja. Oury käsikirjoitti André Cayatten kanssa elokuvan "Naisen kasvot" ("Le Miroir à deux faces", 1958) jonka hän myös ohjasi ja josta tuli menestys. Sen pääosaa näytteli Michèle Morgan, jonka kanssa hän avioitui 1960, ja oli naimisissa tämän kanssa kuolemaansa asti. Elokuvasta tehtiin myöhemmin Yhdysvalloissa uusi versio nimellä "The Mirror Has Two Faces" (suom. "Tilaa rakkaudelle"), joka pääosaa näytteli Barbra Streisand.
Hänet palkittiin vuonna 1993 kunnia-Césarilla.
Bourvil

Bourvil eli André Robert Raimbourg (27. heinäkuuta 1917 – 23. syyskuuta 1970) oli ranskalainen näyttelijä ja laulaja. Hän tuli tunnetuksi muun muassa Gérard Ouryn ohjaamasta elokuvasta "Suuri huviretki" (1966), jossa hän esiintyi yhdessä Louis de Funèsin kanssa. Muita hänen elokuviaan on muun muassa Jean-Pierre Melvillen ohjaama "Punainen ympyrä" 
Bourvil kuoli multippelimyeloomaan (Kahlerin oireyhtymä) 53-vuotiaana.
Fulfillingness’ First Finale

Fulfillingness' First Finale on Stevie Wonderin albumi vuodelta 1974. Albumin on julkaissut Tamla Motown -levy-yhtiö sarjatunnuksella STMA 8019. Se on neljäs Wonderin klassisen kauden albumeista, joihin lasketaan myös "Music of My Mind", "Talking Book", "Innervisions" ja "Songs in the Key of Life". Monien muiden Wonderin albumeiden tapaan, "Fulfillingness' First Finalella" on vahva yhteiskunnallinen sanoma. Levyn ehkä tunnetuin kappale, "You Haven't Done Nothin'" on selvä hyökkäys Yhdysvaltain tuolloista presidenttiä, Richard Nixonia kohtaan. Kappaleesta tuli Wonderin neljäs listaykkönen USA:n singlelistalla. "Fulfillingness' First Finale" voitti Wonderille kolme Grammy-palkintoa, mukaan lukien Vuoden albumi -palkinnon.
Levy on yksi neljästä Stevie Wonder -albumista, joka valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään".
Kappalelista.
Alkuperäisen LP:n A-puoli päättyi kappaleeseen "Creepin'". Kaikki kappaleet ovat Stevie Wonderin tekemiä lukuun ottamatta kappaletta "They Won't Go When I Go", jonka toisena tekijänä on Yvonne Wright. Sovitukset ovat Wonderin.
Kappale "Bird of Beauty" sisältää portugalinkielisen osuuden, jonka Wonderin tekstistä on kääntänyt Sergio Mendes. Kohdeyleisönä tälle kappaleelle Wonder mainitsee erityisesti Mosambikin ja Brasilian kuulijansa.
Tuotanto.
Stevie Wonder on itse tuottanut levyn yhtiölle nimeltä Taurus Productions, Inc. Wonder kiittää myös yhtiötä Black Bull Music, Inc. Aputuottajina, studioinsinööreinä ja moogin ohjelmoijina ainakin kappaleella "They Won't Go When I Go" ovat olleet Robert Margouleff ja Malcolm Cecil. Levytyksen käytännön järjestelyistä on huolehtinut Josette Valentino. Albumi on äänitetty neljässä studiossa: Los Angelesissa The Record Plantissa ja Westlake Audiossa sekä New Yorkissa Media Soundissa ja Electric Ladyssa. Masterointi on tehty Kalifornian Burbankissa Kendun Recordersissa. Äänityksessä ja jälkikäsittelyssä ovat lisäksi olleet mukana Joan DeCola ja Gary Olazabal sekä Peter Chaikin.
Levykannen tekoa on ohjannut Ira Tucker, Jr. ja suunnittelusta ja kuvituksesta on vastannut Bob Gleason. Alkuperäisessä LP-levyssä on avautuvat kannet ja takakannen kuvissa ovat mm. John F. Kennedy ja Martin Luther King.
Paul Wallot

Johann Paul Wallot (26. kesäkuuta 1841 Oppenheim – 10. elokuuta 1912 Langenschwalbach) oli saksalainen arkkitehti. Hänen tunnetuin työnsä on Saksan valtiopäivätalo (1884–1894) Berliinissä.
Wallot oli hugenottilaista alkuperää. Hänen juurensa olivat eteläranskalaisessa Vallotin suvussa. Wallot kävi vuosina 1856–1859 ylempää ammattikoulua Darmstadtissa. Ammattikoulun jälkeen hän opiskeli vuoden teknillisessä korkeakoulussa Hannoverissa ja aloitti vuonna 1861 Berliinin kuninkaallisessa arkkitehtuuriakatemiassa. Hän saattoi opintonsa päätökseen lopulta Gießenissä.
Terry-Thomas

Thomas Terry Hoar-Stevens eli Terry-Thomas (14. heinäkuuta 1911 – 8. tammikuuta 1990) oli englantilaista yläluokkaa karrikoivista komediarooleistaan tunnetuksi tullut brittiläinen näyttelijä. Hän esiintyi muiden muassa elokuvissa "Alokas liemessä" (1956), "Lähettiläs liemessä" (1958), "Viikunanlehtiä ja lakkoilua" (1959), "Mieletön, mieletön maailma" (1963) ja "Suuri huviretki" (1966).
Terry-Thomas oli kahdesti naimisissa; ensimmäistä kertaa vuosina 1938–1962 Ida Patlanskin ja sitten vuosina 1963–1990 Belinda Cunninghamin kanssa. Hän oli ehdolla Baftan ja Golden Globen saajaksi.
Terry-Thomasilla todettiin vuonna 1971 Parkinsonin tauti. Hän kuoli surreylaisessa hoivakodissa 78 vuoden ikäisenä.