tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nicola Ventola

Nicola Ventola (s. 24. toukokuuta 1978 Grumo Appula, Italia) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Ventolaa pidettiin Italiassa tulevaisuuden lupauksena ja edusti Italian maajoukkuetta aina alle 15-vuotiaista alle 23-vuotiaisiin asti.
11. helmikuuta 2011 Ventola jätti Novara Calcion erimielisyyksien vuoksi. Myöhemmin hän on kertonut katuneensa tuota ratkaisua ja sanonut, että se tuntui todella pahalta.
Claire Holt

Claire Rhiannon Holt (s. 11. kesäkuuta 1988 Brisbane, Australia) on australialainen näyttelijä. Hän on näytellyt Emma Gilbertin roolia sarjassa "H2O" ja Rebekah Mikaelsonin roolia sarjassa "Vampyyrien sukua". Holt on esiintynyt myös "Valehtelevat viettelijät" -sarjassa sekä elokuvassa "Mean Girls 2".
Yksityiselämä.
Heinäkuussa 2015 Holt meni kihloihin pitkäaikaisen poikaystävänsä, tv-tuottaja Matthew Kaplanin kanssa. He menivät naimisiin huhtikuussa 2016. 27. huhtikuuta 2017 Kaplan haki avioeroa Holtista vedoten "sovittamattomiin erimielisyyksiin". Holt jätti myöhemmin vastauksen 2. toukokuuta 2017 ja pyysi myös nimensä muuttamista Kaplanista takaisin Holtiksi.
3. joulukuuta 2017 Holt ilmoitti kihlautumisestaan ​​kiinteistöjohtaja Andrew Joblonin kanssa. 5. maaliskuuta 2018 Holt paljasti Instagramissa, että hän oli kärsinyt keskenmenon. Holt ja Joblon menivät naimisiin 18. elokuuta 2018. 11. lokakuuta 2018 Holt ilmoitti Instagramissa olevansa raskaana ja paljasti 19. marraskuuta odottavansa poikaa. 28. maaliskuuta 2019 hän synnytti pojan. 3. huhtikuuta 2020 Holt ilmoitti Instagramissa odottavansa toista lastaan ja paljasti 16. huhtikuuta 2020 odottavansa tyttöä. 12. syyskuuta 2020 Holt synnytti tyttären.
Holt on kaksoiskansalainen ja ilmoitti marraskuussa 2019, että hänestä tuli Yhdysvaltain kansalainen.
Nuoruus.
Holt syntyi Brisbanessa Australiassa. Hän valmistui Stuartholme School in Toowong -koulusta vuoden 2005 lopussa. Hän harrastaa muun muassa lentopalloa, vesipalloa ja taekwondoa, jossa hänellä on musta vyö. Nuorempana hän lauloi koulun kuorossa.
Ura.
Holt sai 2006 roolin Emma Gilbertinä Network Tenin lasten televisiosarjasta "H2O". Hän lopetti sarjasta toisen kauden jälkeen saatuaan roolin elokuvasta "Messengers 2: Scarecrow". Vuonna 2011 Holt näytteli amerikkalaisessa tv-sarjassa "Vampyyripäiväkirjat" Rebekah Mikaelson -nimistä alkuperäisvampyyriä.
Satu Manninen

Satu Manninen (s. 9. kesäkuuta 1978 Hyvinkää) on suomalainen runoilija ja valokuvaaja.
Manninen on valmistunut kuvataiteen maisteriksi Kuvataideakatemian tila-aikataiteen osastolta. Hänellä on myös medianomin koulutus.
Vuonna 2007 Manninen voitti ensimmäisen Suuren Runokilpailun ja debytoi Runot 2007 -antologiassa. Hänen runojaan julkaistiin myös MotMot06-antologiassa. Mannisen esikoisrunokokoelma "Sateeseen unohdettu saari" (2007) oli ilmestymisvuonnaan Helsingin Sanomien esikoiskirjapalkintoehdokkaana. Kokoelma oli myös Tanssiva karhu -runopalkintoehdokas vuonna 2008. Teos on runodialogi Virginia Woolfin kanssa. Vuonna 2008 Manniselle myönnettiin Kaarlen palkinto.
Katastrofin aineksia

Katastrofin aineksia on 2008 julkaistu John Websterin ohjaama dokumentaarinen kuvaus omasta ympäristöideologiasta. Siinä kuvataan Websterin perheen elämää vuoden ajan, kun öljyn kulutus on minimoitu, mutta samalla pyritään pitämään yllä espoolaista, keskiluokkaista elintasoa. 
Elokuvan ensi-ilta oli DocPoint – Helsingin dokumenttielokuvafestivaalin avajaiselokuvana 23. tammikuuta 2008. Elokuva esitettiin 24.8.2008 myös Espoo Cinéssä. Elokuvan teatteriensi-ilta oli 19.9.2008, ja se voitti parhaan dokumentin Jussi-palkinnon vuonna 2009.
Raseon

Raseon (, hanja 羅先特別市, McCune–Reischauer "Rasŏn-t’ŭkpyŏlsi") on maakuntajaon ulkopuolinen erityiskaupunki Korean demokraattisen kansantasavallan koillisosassa Tumenjoen suulla Kiinan ja Venäjän rajalla. Se rajautuu Pohjois-Korean Pohjois-Hamgyeongin maakuntaan, Kiinan Jilinin maakuntaan ja Venäjän Primorjen aluepiiriin. Vuoden 2008 väestönlaskennan mukaan kaupungissa oli 196 954 asukasta.
Historia.
Raseon oli alun perin vain pieni kylä. Paikalla on ollut satama vuodesta 1909 lähtien, mutta sillä oli aluksi merkitystä vain paikallisesti. Kaupunki kasvoi vasta, kun satama avattiin kansainväliselle kaupalle vuonna 1912 ja kun Hoeryeongin-Unggin rautatie valmistui vuonna 1933. Satamaa käytettiin Japanin ja Koillis-Kiinan välisessä liikenteessä, jolle se osoittautui nopeasti liian pieneksi. Tätä varten valmistui uusi satama vuonna 1932 noin 25 kilometriä etelään Tumenjoen suulta. Korean sodan jälkeen satama menetti kaupallisen merkityksensä ja sitä käytettiin laivaston tukikohtana, sekä kalastuksessa. Vuonna 1968 kaupunkiin valmistui Neuvostoliiton tuella Sŭngrin öljynjalostamo. Sen toiminta on ajoittain katkeillut taloustilanteesta ja öljyntuonnista riippuen.
Vuonna 1991 Raseoniin avattiin Pohjois-Korean ensimmäinen vapaakauppa-alue. Nykyinen kaupunki syntyi vuonna 1993 aiemman Rajinin kaupungin ja Seonbongin piirikunnan yhdistyessä, ja siitä tehtiin samalla Pjongjangin tavoin suoraan keskushallinnon alaisuudessa oleva kaupunki ("jikhalsi"). Vuoteen 2000 saakka se tunnettiin yhdistelmänimellä "Rajin-Seonbong". Raseon liitettiin osaksi Pohjois-Hamgyeongin maakuntaa vuonna 2004, mutta vuonna 2010 siitä tehtiin jälleen maakuntajaon ulkopuolinen erityiskaupunki. Erityiskaupunkinimityksen tarkempaa hallinnollista merkitystä ei tunneta.
Pohjois-Korea sulki rajansa turisteilta tammikuussa 2020. Helmikuussa 2025 kiinalaiset matkatoimistot alkoivat järjestämään matkoja ulkomaisille turisteille Raseonin alueelle.
Talous.
Rasonin tärkeimpiä teollisuuden haaroja ovat öljynjalostus, energia-, kone-, puunjalostus-, elintarvike- ja sementtiteollisuus. Ennen Sŭngrin kemikaalikompleksin ja sähkövoimalan valmistumista kalastus muodosti 60 % kaupungin tuotannosta. Vuoteen 1983 mennessä kalastuksen osuus oli enää 9,4 %. Kalastus on kuitenkin edelleen merkittävä elinkeino. Rasonin maito ja maitotuotteet ovat tunnettuja Pohjois-Koreassa. Vapaakauppa-alueen merkitystä on kuvailtu pienimuotoiseksi. Alueella toimii kuitenkin etenkin kiinalaisia yrityksiä.
Daniel Fellman

Daniel Fellman (s. 26. tammikuuta 1990 Turku) on pelaajauransa jo vuonna 2010 lopettanut suomalainen jalkapalloilija, joka edusti Veikkausliigassa Jaroa. Hän pelasi Suomen eri ikäisten poikamaajoukkueissa yhteensä 19 ottelua.
Pelaamisen jälkeen Fellman aloitti logopedian opinnot Åbo Akademissa 2011. Hän valmistui puheterapeutiksi 2015 ja päätti alkaa tutkia psykologiaa ja työmuistia. Fellman kirjoitti vuonna 2015 pro gradu -työnsä, jossa hän tutki suomalaisten miesjalkapallovalmentajien äänihäiriöiden esiintyvyyttä. Fellman laati tohtorinväitöskirjansa työmuistiharjoittelun vaikutuksista. Hän väitteli tohtoriksi 17. joulukuuta 2018.
Emil Yli-Vainio

Emil Yli-Vainio (14. marraskuuta 1887 Alahärmä – 30. toukokuuta 1964) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat mäkitupalainen Antti Kustaa Ylivainio ja Anna Kaisa Tollikko. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Saima Vesterbackan kanssa. Hän sai vaimonsa kanssa neljä lasta joista vanhin Niilo Ylivainio sai kuuluisuutta maineikkaana saarnamiehenä.
Jääkärikausi.
Tämä Lapualainen työmies liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 23. helmikuuta 1916 ja hänet sijoitettiin pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla asemasotaan Misse-joella, Riianlahden rannikkoasemissa ja Aa-joen talvitaisteluissa.
Suomen sisällissota.
Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan kiväärinjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Sisällissodassa otti osaa taisteluihin Tampereella ja Viipurissa. 
Sisällissodan jälkeinen aika.
Sisällissodan jälkeen hän toimi joukkueenjohtajana ja kuormastoaliupseerina edelleen 3. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muuttui ensin Savon jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja myöhemmin Uudenmaan rykmentiksi. Armeijasta hän erosi 16. helmikuuta 1919 ja toimi sen jälkeen metsätyömiehenä Lapualla ja Uudessakaarlepyyssä. Hänet on haudattu Pietarsaaren uudelle hautausmaalle.
Elevaatio

 
Elevaatio (), ehtoollisaineiden kohottaminen messussa. Termillä "elevaatio" tarkoitetaan yleensä asetussanojen jälkeen tapahtuvaa pyhitettyjen aineiden korottamista kansan nähtäväksi. Termillä "pieni elevaatio" tarkoitetaan loppudoksologian ("Hänen kauttaan, hänen kanssaan ja hänessä...") aikana tapahtuvaa sekä Kristuksen ruumiin että maljan korottamista. Näiden lisäksi ehtoollisaineita kohotetaan lievästi myös offertoriumin aikana, kun uhrilahjoja valmistetaan.
Roomalaiskatolinen kirkko.
Roomalaiskatolisen kirkon latinalaisen riituksen uudessa muodossa aineita kohotetaan uhrilahjojen valmistamisen aikana, konsekraation yhteydessä kansan nähtäväksi, eukaristisen rukouksen loppudoksologian yhteydessä, leipää murrettaessa ja kutsuttaessa uskovia kommuunioon.
Ortodoksinen kirkko.
Ortodoksisen kirkon liturgiassa pappi kohottaa aineet päänsä päälle sanoen ”Pyhät pyhille”.
Luterilainen kirkko.
Käytännöt.
Tätä nykyä luterilaisuudessa korotetaan ehtoollisaineita lähinnä ehtoolliskutsun aikana. Kun pappi on esittänyt kutsun, hän kohottaa pyhitettyjä lahjoja ja kumartaa. Aineita kohotetaan usein myös eukaristisen rukouksen loppudoksologiassa.
Messussa elevaatio merkitsee pyhitettyjen ehtoollisaineiden kohottamista seurakunnan nähtäväksi ehtoollisen asetussanojen yhteydessä. Varsinainen elevaatio konsekraation jälkeen ei ole luterilaisuudessa yhtenäinen tapa, mutta jotkut papeista edelleen kohottavat aineita konsekraation jälkeen painottaakseen reaalipreesensiä. Tällöin esimerkkinä kalkki nostetaan silmien tasolle vietettäessä messua versus populum. Pappi pitää tällöin toisella kädellä kiinni kalkin jalan yläosasta maljan alta ja tukee toisella kädellä jalan reunaa alhaalta. Vietettäessä messua ad orientem kalkki tulee nostaa niin korkealle, että sen yläosa kohoaa pään yläpuolelle ja alaosa ulottuu silmien korkeudelle.
Uhrilahjojen valmistamisen (offertorio) aikana tapahtuva kohottaminen ei ole yleinen, mutta esiintyy jonkin verran.
Historiaa.
Luterilaisessa uskonpuhdistuksessa konsekraation yhteyteen kuuluva elevaatio sisältyi Martti Lutherin molempiin messuliturgioihin, sekä esimerkiksi pakollisena Mikael Agricolan messuun. Myöhemmin erityisesti aitoluterilaiset, kuten Joachim Westphal puolustivat elevaatiota filippistejä ja kryptokalvinisteja vastaan. Ruotsi-Suomessa elevaatio säilyi messussa reformaation jälkeen jonkin aikaa, mutta Uppsalan kokous vuonna 1593 kielsi elevaation, koska se voitiin nähdä sakramentin palvontana. 1900-luvun lopun jumalanpalvelusuudistuksessa elevaatio on tullut uudelleen käytäntöön, ennen muuta ehtoollisrukouksen doksologian yhteydessä, mutta yleisesti myös asetussanojen yhteydessä.
Messukellon soittaminen elevaation aikana säilyi paikoitellen vielä luterilaisessakin kirkossa aina 1700-luvulle asti.
Fabio Galante

Fabio Galante (s. 20. marraskuuta 1973 Montecatini Terme, Pistoian maakunta, Italia) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelaa tällä hetkellä Serie B:n Livornossa. Galante pelasi uransa menestyksekkäät vuodet Interissä 1990-luvun lopulla voittaen muun muassa UEFA Cupin vuonna 1998. Hän kuului myös Italian maajoukkueeseen alle 21-vuotiaissa, jolloin Galante voitti joukkueensa kanssa EM-mestaruuden vuonna 1996.
Pantokrátoras (vuori)

Pantokrátoras (, , ”Kaikkivaltias”) on vuori Korfun saarella Kreikassa. Se on saaren korkein kohta ja sen korkeus on 906 metriä.
Pantokrátoras sijaitsee Korfun koillispäässä linnuntietä noin 15 kilometriä pohjoiseen Korfun kaupungista. Vuoren huipulta on mahdollista nähdä koko Korfu sekä lyhyen matkan päässä saaresta sijaitseva Albanian rannikko. Tiettyinä selkeinä päivinä huipulta on mahdollista nähdä myös 130 kilometrin päässä sijaitsevaan Italiaan.
Pantokrátoraksen huipulle pääsee kapeaa serpentiinitietä pitkin. Huipulla sijaitsevat muun muassa kahvila matkailijoita varten, tietoliikenneasema sekä kirkko. Alueen vanhin luostari oli Angevin, joka rakennettiin vuonna 1347 ja tuhoutui 1500-luvulla. Nykyisin paikalla olevan kirkon rakennustyöt aloitettiin vuonna 1689 ympäröivien kylien asukkaiden avustuksella. Kirkon nykyinen julkisivu on rakennettu 1800-luvun aikana.
Toivo Eloranta

Toivo Johannes Eloranta (27. toukokuuta 1896 Paimio – 1. toukokuuta 1956 Jamaica, New York, Yhdysvallat) oli suomalainen jääkäriluutnantti ja rakennusurakoitsija. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Fredrik Eloranta ja Edla Maria Hauska. Hänet vihittiin ensimmäisen kerran avioliittoon vuonna 1921 Lisbeth Margaretha Pillin (Pill) kanssa ja tämän kuoleman jälkeen Astrid Winterin kanssa.
Jääkäriaika.
Tämä kansakoulun ja Salon maamieskoulun käynyt raisiolainen maanviljelijä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 3. maaliskuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan 2. komppaniaan.
Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahden ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan 11. heinäkuuta 1917. 
"Katso myös: Suomen sisällissota"
Suomen sisällissota.
Hän saapui Suomeen (Vaasaan) varavääpeliksi ylennettynä jääkärien etujoukon mukana 18. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin aluksi konekivääriosaston johtajaksi Suomen valkoiseen armeijaan 2. Krenatöörirykmentin Savon pataljoonaan ja myöhemmin joukkueenjohtajaksi pataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin Suomen sisällissodassa Hillosensalmella, Paljakanlahdella, Vilppulassa, Lylyssä, Korkeakoskella, Moisiossa (Lempäälä) ja Tampereella. Sisällissodassa hän haavoittui kolme kertaa, ensin Lylyssä 18. maaliskuuta 1918 seuraavaksi Tampereen edustalla 26. maaliskuuta ja kolmannen kerran Tampereella 3. huhtikuuta 1918. 
Sisällissodan jälkeinen aika.
Sisällissodan jälkeen hänet siirrettiin 18. heinäkuuta 1918 Karjalan rykmentti n:o 1:een, josta muodostettiin ensin Itä-Suomen jalkaväkirykmentti n:o 5 ja myöhemmin Pohjois-Savon rykmentti. Hän toimi sen 9. ja 17. lokakuuta 1918 alkaen sen 2. komppaniassa joukkueenjohtajana. Hänet siirrettiin 5. helmikuuta 1920 Käkisalmen läänin rykmentin I pataljoonaan ja 2. helmikuuta 1921 rykmentin 3. erilliseen konekiväärikomppaniaan. Hän erosi armeijasta 4. tammikuuta 1922 ja siirtyi syksyllä 1922 Yhdysvaltoihin, missä toimi rakennusurakoitsijana New Yorkissa. Hänet on haudattu New Yorkiin.
Barakaldo CF

Barakaldo Club de Fútbol on jalkapalloseura Barakaldon kaupungista Espanjasta. Seuran edustusjoukkue pelaa Espanjan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda División B:ssä. Sen kotistadionina toimii vuonna 2001 rakennettu Nuevo Estadio Lasesarre.
Historia.
Barakaldo CF on perustettu vuonna 1917. Historiansa aikana joukkue on tunnettu myös muilla nimillä, kuten Baracaldo Fútbol Club, Baracaldo Oriamendi, Baracaldo Altos Hornos, Baracaldo Club ja Barakaldo Club de Fútbol, mutta nimenvaihdoksista huolimatta se on ollut sama seura. Joukkueen kotistadionina, ennen kuin se siirtyi vuonna 2001 uudelle stadionille, toimi vuosien 1922–2001 välillä Estadio Lasesarre. Joukkueen paidan värit, musta pohja ja keltaiset raidat, tulevat perinteen mukaan. Musta kuvaa tehtaiden päästöjä ja vastaavasti keltaiset raidat kuvaavat hyvinvointia.
Historiansa saatossa Barakaldo CF on pelannut kaikkiaan 28 kautta Segunda Divisiónissa, 27 kautta Segunda División B:ssä ja 25 kautta Tercera Divisiónissa.
Kids’ WB

Kids’ WB on yhdysvaltalainen internetsivusto, joka esittää Warner Bros. Animationin animaatiosarjoja. Alun perin Kids' WB oli lauantaiaamun televisio-osio The CW:n viikonlopun ohjelmistossa, joka aloitti lähetyksensä 9. syyskuuta 1995. Kanava kuitenkin päätettiin lopettaa heikon mainostamisen vuoksi, sekä kovan kilpailun muiden yhtiöiden kanssa. 17. toukokuuta 2008 Kids’ WB lähetti viimeiset lähetyksensä, jonka jälkeen sen tilalle tuli The CW4Kids, 4Kids Entertainmentin ostaessa itselleen lähetysaikaa The CW:ltä.
28. huhtikuuta 2008 Warner Bros. ilmoitti Kids’ WB:n palaavan takaisin internetsivustona, jossa he esittävät kolmella sivukanavalla Kids’ WB:llä, Kids’ WB, Jr.:lla, ja DC HeroZonella pääasiassa Warnerin tuottamia animaatiosarjoja, jotka näkyvät vain Yhdysvalloissa asuville.
Amikti

Amikti ( ’verho’, ’vaippa’) on läntisissä kirkoissa papin tai diakonin liturgiseen asuun kuuluva valkoinen, neliskulmainen liina, josta muodostuu alban hupunomainen kaulus. Siitä käytetään joskus nimitystä "kaulusliina", koska se muodostaa eräänlaisen kauluksen albaan. 
Amikti on noin 90 cm pitkä ja 60 cm leveä. Sen kahdessa kulmassa on nauhat, joilla se sidotaan, ja näiden välissä pitkällä sivulla voi olla jäykempi, joko valkoinen tai messukasukan kanssa samaa väriä oleva ja liturgisia värejä noudattava kaulusmainen osa, "parura".
Amikti suojaa stolaa ja messukasukkaa (tai dalmatikaa) hieltä ja lialta ja käyttäjänsä hiuksilta. Se puetaan päälle ennen albaa. Aikaisemmin se saattoi myös ulkona vietetyssä jumalanpalveluksessa kylmän sään aikaan toimia päätä suojaavana huppuna.
Amiktia käytetään katolisessa ja anglikaanisessa kirkossa sekä joissain luterilaisissa kirkoissa, muun muassa Ruotsin kirkossa. Suomessa sen käyttö on harvinaista, pääasiassa vain Porvoon hiippakunnassa. Amiktin käyttö jatkui Ruotsi-Suomessa reformaation jälkeen 1600-luvulle saakka, jolloin sen korvasi vähitellen albaan kiinteästi kuulunut leveä pitsikaulus. Uudelleen amikti on tullut käyttöön 1900-luvulla.
Kuorikaapu

Kuorikaapu () on piispan tai papin juhlallisissa kirkollisissa toimituksissa ja juhlallisissa rukoushetkissä käyttämä liturginen vaate. Se muistuttaa viittaa, ja on auki levitettynä puoliympyrän muotoinen. Se on edestä avoin ja se pidetään kiinni rinnan kohdalta hihnalla tai soljella. Siinä on usein leveä, koristeltu reunus. Alkuperäinen huppu, jota ei tarvittu kirkkosalissa, on kehittynyt koristelluksi selkäkilveksi ().
Kuorikaapu vakiintui liturgiseksi asuksi läntisessä kirkossa 1000-luvulla. Keskiajan lopulla se oli vakiintunut piispojen ja pappien jumalanpalvelusasuksi messun ulkopuolella, vihkimyksissä ja juhlallisissa rukoushetkissä. Reformaation jälkeen sen käyttö väheni Ruotsi-Suomessa ja jäi eimmäkseen piispojen käyttöön. Siten Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa kuorikaapua on useimmiten nähty piispojen liturgisena juhla-asuna, mistä on syntynyt virheellinen nimitys "piispankaapu". Kuorikaapu puetaan kuoripaidan (rökliinin) ja stolan päälle (Suomen ev.-lut. kirkossa käytännössä useimmiten alban päälle).
Vanhin Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piispankaapu on Turun tuomiokirkossa säilynyt kuorikaapu vuodelta 1730. Vuonna 1751 hankittiin kuningas Adolf Fredrikin kruunajaisiin Pariisista kaikille Ruotsi-Suomen piispoille samantyyppiset, yhtenäisen sarjan muodostavat piispankaavut. Nämä kaavut ovat edelleen niin Turun kuin Porvoon hiippakuntien tuomiokirkoissa.
Kuorikaapu muistuttaa ortodoksisen kirkon piispan ja munkin mantiaa.
Messun selebrantti, messua johtava piispa tai pappi ei koskaan käytä kuorikaapua, vaan messukasukkaa.
Palla (liturgia)

Palla (lat. ’vaippa’, ’liina)’ on kovitettu neliskulmainen liina, jolla messussa kalkki eli ehtoollismalja peitetään silloin kun kalkkiliina ei ole kalkin päällä. 
Palla on valkoisella kankaalla päällystetty neliön muotoinen kova, esimerkiksi pahvi- tai muovilevy. Pallaan on usein kirjailtu risti tai jokin muu ehtoolliseen liittyvä symboli tai kuvio. Pallan tehtävä on muun muassa suojella arvokkaammasta materiaalista valmistettua ja liturgisia värejä noudattelevaa kalkkiliinaa ja auttaa sen laskeutumaan kauniisti kalkin yli. Samalla se suojelee alttarilla ehtoollisen aikana kalkkia mahdollisilta roskilta, kuten alttaripöydän kukista irtoavasta roskasta tai kesällä kirkkoon lentäneiltä hyönteisiltä, silloin kun kalkkia ei peitetä kalkkiliinalla.
Ehtoollisen vieton päätteeksi kalkin päälle laitetaan ensin ehtoollisleipälautanen, pateeni, palla, sitten kalkkiliina ja lopuksi päälle korporaalin sisältävä bursa. Neliön muotoinen palla saa kalkkiliinan laskeutumaan kauniisti. Mikäli kalkkiliinaa ja bursaa ei käytetä, kuten usein nykyisin roomalaiskatolisessa kirkossa, korporaali laitetaan pallan päälle.
Palla on käytössä läntisen perinteen kirkoissa. Se on tullut uudelleen käyttöön myös Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa ja se mainitaan piispainkokouksen hyväksymässä jumalanpalveluksen oppaassa yhtenä ehtoollisen viettoon liittyvänä esineenä.
Bursa (liturgia)

Bursa () on messussa käytettävä, kankaasta tehty neliskulmainen liturginen kotelo, tasku, jossa säilytetään korporaalia. 
Bursa voi olla valkoinen tai kyseisen päivän liturgisen värin mukainen. Se asetetaan tyhjän kalkin, pallan ja kalkkiliinan päälle ennen ja jälkeen ehtoollisen viettoa. Etenkin luterilaisissa kirkoissa on tapana asettaa myös ehtoollisleipälautanen, pateeni, kalkin päälle, joiden päälle palla ja kalkkiliina asetetaan. 
Kun ehtoollisvälineet katetaan alttarille, ensimmäiseksi otetaan korporaali bursasta ja se levitetään auki alttaripöydällä. Bursa voidaan asettaa pystyyn alttaripöydälle, bursan kuvioitu puoli seurakuntaan päin. Ehtoollisen jaon päätyttyä korporaali taitetaan kasaan alttaripöydällä ja asetetaan bursaan, joka nostetaan sitten kalkin päälle.
Bursaa käytetään läntisen perinteen kirkoissa, katolisessa, anglikaanisessa ja useissa luterilaisissa kirkoissa. Bursa mainitaan Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piipainkokouksen hyväksymässä Jumalanpalveluksen oppaassa yhtenä ehtoollisen viettoon liittyvistä ja siinä käytettävistä esineistä.
Turun tuomiokirkossa on säilynyt 1480-luvulla sinne lahjoitettu bursa, joka on valmistettu kuuluisan ruotsalaisen kirkkomaalari ja helmenompelija Albertus Pictorin verstaassa Tukholmassa.
Katolisessa kirkossa on etenkin aikaisemmin käytetty bursaa, joka on ollut eräänlainen pieni laukku. Sitä on käytetty, kun pappi, diakoni tai akoluutti on ollut sairaskäynnillä, ja vienyt sairaalle ehtoollisen. Bursassa on tilaa pienelle ciboriumille hostiaa varten, korporaali sekä mahdollisesti pieni pullo sairaanvoitelussa käytettävää öljyä varten. Tällaisessa bursassa on ollut myös hihna, jota on tarvittu, kun pappi on kuljettanut bursaa kaulassaan siten, että bursa on ollut hänen rinnan kohdalla.
Ranskan Somalimaa

Ranskan Somalimaa tai Ranskan Somalirannikko (, ) oli Ranskan siirtomaa Afrikan sarvessa. Se oli aluksi Ranskan siirtomaa vuodesta 1896 vuoteen 1946, jonka jälkeen se oli Ranskan merentakainen alue vuodesta 1946 vuoteen 1967. Alue itsenäistyi vuonna 1977 nimellä Djibouti.
Jamaikankehrääjä

Jamaikankehrääjä ("Siphonorhis americana") on äärimmäisen uhanalainen tai jo sukupuuttoon kuollut kehrääjiin kuuluva lintulaji, joka on kotoperäinen Jamaikan saarella. Lajista ei ole varmoja havaintoja vuoden 1860 jälkeen.
Jamaikankehrääjä on noin 24 cm pitkä ja väritykseltään ruskean kirjava. Päälaki on harmaa ja silmänympärykset ovat mustat. Jamaikankehrääjällä on valkoinen kaulus. Linnun pyrstö on pitkä. Ulkonäöltään se muistuttaa antillienhaukkakehrääjää ("Chordeiles gundlachii") ja männikkökehrääjää ("Caprimulgus carolinensis"). 
Jamaikankehrääjää on tavattu sekä kuivista kalkkikivialueen metsistä sekä avoimemmasta maasta. Pesän lintu tekee mahdollisesti maahan. Jamaikankehrääjäkannan kooksi arvioidaan alle 50 yksilöä. Yhtenä tärkeimmistä syistä lajin vähenemiseen pidetään saarelle levinneitä mangusteja ja rottia. Lisäksi jamaikankehrääjän elinympäristöjä hakataan.
Seychellien lippu

Seychellien lippu on Seychellien tunnus ja se on ollut käytössä nykyisessä muodossaan 18. kesäkuuta 1996 lähtien. Lipussa on viisi eriväristä viistoa, jotka edustavat taivasta ja merta (sininen), aurinkoa, joka tuo valoa elämään (keltainen), ihmisiä ja heidän määrätietoisuuttaan (punainen), oikeudenmukaista yhteiskuntaa ja harmoniaa (valkoinen) sekä maata ja elinympäristöä (vihreä). Vanhojen ja uusien lippujen mittasuhteet ovat 1:2.
Ravilehto

Ravilehto on Kouvolan kaupungin pohjoisella puolella sijaitseva asuinalue Lehtomäen kaupunginosassa. Alue sijaitsee Ravikylän ja Lehtomäen välissä. Ravilehto koostui ennen muutamasta talosta, pellosta ja laitumesta. Peltojen ja laitumien tilalle alettiin rakentaa rivi- sekä omakotitaloja vuonna 2006. Tällä hetkellä alue on lähes täyteen rakennettu.
Springfield (Vermont)

Springfield on kunta ("town") Windsorin piirikunnassa, Vermontissa. Asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 9 373.
Kunta äänestettiin nettikilpailussa "The Simpsons Movien" ensi-iltapaikaksi. Neljätoista yhdysvaltalaista Springfieldiä osallistui kilpailuun videolla, ja Vermontin Springfield voitti äänestyksen.
5 kulmaa kosmologiaan

5 kulmaa kosmologiaan oli viisiosainen Yle TV1:llä syyskesällä 2008 esitetty keskusteluohjelma, jota isännöi avaruustähtitieteen professori Esko Valtaoja. Sarjan ohjasi ja käsikirjoitti Atro Lahtela. Tuottajina toimivat Niko ja Mika Ritalahti (Silva Mysterium Oy) sekä Teija Peltoniemi (Yle) Sarjan jokaisessa jaksossa Valtaoja keskusteli maailmankaikkeudesta kahden asiantuntijan kanssa.
Sarja kuvattiin Villa Hummerheimissa, Kirkkonummella syyskuussa 2007.
Jaksot.
Kaikkeuden alku.
Vieraina kosmologi Kari Enqvist ja uskontotieteilijä Matti Kamppinen.
Tähdissä tehty elämä / Elämä ja tajunta.
Vieraina biologi Kirsi Lehto ja tietoisuustutkija Antti Revonsuo.
Missä kaikki ovat?
Vieraina geodeetti Markku Poutanen ja kuvataiteilija Jyrki Siukonen.
Tiekartta tähtiin.
Vieraina professori Tuija Pulkkinen ja kuvataiteilija Antti Tanttu.
Leikin loppu.
Vieraina kosmologi Kari Enqvist ja uskontotieteilijä Matti Kamppinen.
Tuija Pulkkinen (fyysikko)

 
Tuija Inkeri Pulkkinen (s. 1962) on suomalainen avaruusfysiikan tutkija, avaruustieteen ja -tekniikan professori ja Aalto-yliopiston vararehtori. 
Hän väitteli Helsingin yliopistossa vuonna 1992. Hän työskenteli Ilmatieteen laitoksessa tutkimusprofessorina ja Avaruus ja yläilmakehä-tutkimusohjelman päällikkönä vuoden 2010 loppuun asti. Pulkkisen erikoisaloja ovat magnetosfääri, avaruusplasmafysiikka ja revontulet.
Professori Pulkkinen siirtyi 1. tammikuuta 2011 Aalto-yliopiston Otaniemen kampuksen Sähkötekniikan korkeakoulun dekaaniksi. Vuonna 2014 hänestä tuli Aalto-yliopiston vararehtori.
Professori Tuija I. Pulkkinen on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2001 ja Academia Europæan jäsen vuodesta 2011. Vuodesta 2014 alkaen hänet kutsuttiin Yhdysvaltain kansallisen tiedeakatemian jäseneksi, mitä ennen hän toimi European Geophysical Unionin puheenjohtajana. Pulkkinen on Suomen Tiedeseuran jäsen.
Elmendorfin lentotukikohta

Elmendorfin lentotukikohta () on Yhdysvaltain ilmavoimien lentotukikohta Alaskassa, Anchoragen lähellä, jonka lentokenttäkoodit ovat EDF (IATA), PAED (ICAO) ja EDF (FAA). Elmendorf on 11. ilmavoimien, 3. lennoston (3d Wing) ja NORADin kotipaikka ja kuuluu USPACOMin alaisuuteen.
3. lennoston palveluksessa on 6 900 henkeä ja sillä on käytössään F-15 Eagle-, E-3 Sentry-, C-17 Globemaster III-, C-12 Huron- ja F-22 Raptor -koneita.
Maik Taylor

Maik Stefan Taylor (s. 4. syyskuuta 1971 Hildesheim, Länsi-Saksa) on pohjoisirlantilainen jalkapallomaalivahti, joka edusti seuratasolla pisimpään Fulhamia ja Birmingham Cityä. Hän edusti myös Southamptonia, Barnetia, Farnboroughia, Leeds Unitedia sekä viimeksi Millwallia, jonne hän siirtyi ensin lainalle Leeds Unitedistä maaliskuussa 2012 ja allekirjoitti sitten seuran kanssa vuoden mittaisen sopimuksen.
Maajoukkueura.
Koska Taylor syntyi ulkomailla, saattoi hän englantilaisista sukujuuristaan huolimatta edustaa mitä tahansa Yhdistyneen kuningaskunnan maajoukkueista. Pohjois-Irlanti valitsi hänet yli-ikäisenä pelaajana U21-maajoukkueensa ystävyysotteluun vuonna 1999. Jo samana vuonna hänet valittiin A-maajoukkueeseen. Hän pelasi 88 A-maaottelua vuosina 1999–2011.
Tšuvassit

Tšuvassit ovat turkinsukuinen kansa, joka asuu Länsi-Venäjällä Volgan alueella, etupäässä Tšuvassian autonomisessa tasavallassa. Heitä pidetään bolgaarien jälkeläisinä. Joskus heidän on esitetty polveutuvan osittain myös turkinsukuisiin sulautuneesta suomalais-ugrilaisesta väestöstä.
Tšuvassit ovat olleet mongolien vallan alla 1200-luvulla ja venäläisten vallan alla 1500-luvulta alkaen. Heidän kielensä on sukua bolgaarien kielelle, jotka muuttivat seudulle 300-luvulla. Tšuvassien elinkeinoja ovat maanviljely ja karjankasvatus. Tšuvassit ovat enimmäkseen ortodoksikristittyjä.
Vuoden 2002 laskennan mukaan tšuvasseja oli 1 637 200 henkilöä, joista 889 268 asui Tšuvassiassa.
Sansibarinleopardi

Sansibarinleopardi on Sansibarinsaarella elänyt leopardipopulaatio, jota yleisesti pidetään sukupuuttoon kuolleena. Sansibarinleopardi erosi muista leopardeista pienemmän kokonsa sekä turkkinsa erilaisen kuvioinnin perusteella.
Sansibarinleopardia tutkittiin ensimmäistä kertaa tieteellisesti, kun Sansibarinsaaren itärannikolta saatu kallo ja nahka lähetettiin British Museumille vuonna 1919. Toinen nahka lähetettiin vuonna 1929. Nisäkästutkija Reginald Pocock tutki näytteet, ja vuonna 1932 hän kuvasi sansibarinleopardin uutena leopardin alalajina "Panthera pardus adersi". Nimi viittaa W. Mansfield Adersiin, joka oli ensimmäisen näytteen lähettäjä. Myöhemmin alalajin taksonominen asema on kuitenkin ollut epäselvä, ja sitä pidetään nykyään afrikanleopardin ("Panthera pardus pardus") synonyyminä. Vuonna 2024 julkaistun DNA-tutkimuksen perusteella sansibarinleopardi on läheistä sukua itäafrikkalaisille leopardeille. Sansibarinleopardista on museoissa vain kuusi näytettä, joista kolme sekvensoitiin kyseisessä tutkimuksessa.
Sansibarinleopardin häviämisen syinä olivat väestönkasvu ja sitä kautta aiheutunut peltojen laajentuminen. Taantuminen alkoi 1800-luvulla, jolloin leopardeja alettiin hävittää melko järjestäytyneesti, niiden tappaessa karjaa ja ihmisiä.
Hajanaisten kirjausten perusteella Wasasi wa Kitaifa -metsästäjäjärjestö ampui 92–115 leopardia vuosien 1985 ja 1995 välillä. Vuonna 1997 sansibarinleopardin levinneisyyttä pyrittiin selvittämään muun muassa riistakameroiden avulla, mutta yhtään yksilöä ei havaittu. Suunnitellusta suojeluohjelmasta luovuttiin, koska sitä ei pidetty enää kannattavana. Myöskään 2000-luvun ensikymmenellä riistakameroihin ei tallentunut yhtään leopardia. Vuonna 2018 eräs televisiosarjan kuvausryhmä saapui Sansibarille ja väitetysti ikuisti leopardin riistakameralla. Materiaalin luotettavuus on kuitenkin kyseenalaistettu, eikä siitä pysty päättelemään leopardin kuviointia tai kuvauspaikkaa.
Sansibarinleopardi on ollut ihmistieteellisen eläintutkimuksen aiheena 1990-luvulta lähtien. Paikallisten keskuudessa leopardeihin liittyy monenlaisia uskomuksia. Osa leopardeista nähdään vaarallisina mutta säikkyinä villipetoina, kun taas osa on väitetysti noitien apulaisia. Koulutetut leopardit voivat esimerkiksi tuoda noidalle lihaa tappamalla karjaa, terrorisoida noidan vihollisia ja suojella noidan omaisuutta. Kun noita ei tarvitse leopardiaan, hän antaa sen elellä vapaasti. Villiä ja kesyä leopardia ei välttämättä erota toisistaan, mutta kesyn leopardin kohtaaminen voi johtaa sairastumiseen, josta seuraa muun muassa leopardin karvojen oksentamista. Uskomukset leopardien ja noituuden yhteydestä ovat olleet tärkä syy leopardien hävittämiselle, ja on ollut myös aikoja, jolloin leopardien väitetyt omistajat on pyritty hävittämään.
Profeetta (albumi)

Profeetta on Mikko Kuustosen ja Jukka Perkon ensimmäinen yhteinen studioalbumi. Se julkaistiin 24. syyskuuta 2008. Albumin innoittajana toimi samanniminen Kahlil Gibranin teos.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 27, ja putosi seuraavalla listaviikollaan sijalle 33.
Mari Palo

Mari Johanna Palo (s. 10. kesäkuuta 1975 Lohtaja) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano.
Ura.
Palo valmistui ylioppilaaksi vuonna 1994. Hän opiskeli laulua Keski-Pohjanmaan konservatoriossa ja vuodesta 1996 Sibelius-Akatemian laulumusiikin osastolla, josta hän valmistui musiikin maisteriksi vuonna 2008. Hän on suorittanut lied-opintoja muun muassa Elisabeth Schwarzkopfin ja Ilmo Rannan johdolla.
Lappeenrannan laulukilpailussa 1999 Palo sai kolmannen palkinnon ja Yleisradion erikoispalkinnon. Vuonna 2001 hän tuli toiseksi Merikanto-laulukilpailussa. Palo on konsertoinut muun muassa Keski-Pohjanmaan Kamariorkesterin, Radion sinfoniaorkesterin ja Helsingin kaupunginorkesterin kanssa Esa-Pekka Salosen, Juha Kankaan, Leif Segerstamin ja Mikko Franckin johdolla. Suomen lisäksi hän on konsertoinut myös Tanskassa, Ranskassa, Belgiassa, Japanissa, Unkarissa ja Englannissa.
Vuodesta 1999 Palo on vieraillut säännöllisesti Suomen Kansallisoopperassa. Hän on esiintynyt myös Norjan kansallisoopperassa, Savonlinnan oopperajuhlilla, Vaasan Oopperassa, Kuopion oopperassa sekä Lahden kaupunginteatterissa.
Vuonna 2019 hän sai Pro Finlandia -mitalin.
Spem in alium

Spem in alium on renessanssisäveltäjä Thomas Tallisin kuoroteos noin vuodelta 1570. Teos on 40-ääninen motetti; laulajat jaetaan kahdeksaan kuoroon, joista kussakin on viisi laulajaa. Nykyaikana teoksen on tulkinnut muun muassa Tallis Scholars -kuoro.
"Spem in aliumin" varhaisin säilynyt käsikirjoitus on vuodelta 1610. Teos ei liity Giovanni Pierluigi da Palestrinan samannimiseen messuun ("Missa Spem in alium").
Vadstenagymnasiet

Vadstenagymnasiet on kunnallinen lukio Vadstenassa Itä-Götanmaan läänissä Ruotsissa. Koulun rehtori on Kjell Knutsson. Koska Vadstena on tunnettu matkailukaupunki ja sen historia ja kulttuuri saa tuhannet ihmiset vuosittain vierailemaan paikkakunnalla, onkin Vadstenagymnasiet suuntautunut matkailuun. Koulu tekee yhteistyötä Svenska Turistföreningenin (STF) sekä muiden organisaatioiden kanssa.
Vadstenagymnasietista vieraillaan joka toinen vuosi Liettuan Plungėssa sijaitsevassa lukiossa ja Plungėsta vieraillaan vastaavasti joka toinen vuosi Vadstenagymnasietissa. Lukio on mukana myös Viron Haapsalussa toimivan lukion kanssa "The Väinameri Project" -projektissa. Naantalin lukion kanssa Vadstenagymnasietilla on ollut oppilasvaihtoa monen vuoden ajan.
Merikanto-laulukilpailu

Merikanto-laulukilpailu on Taidekeskus Salmelassa Mäntyharjulla järjestettävä laulukilpailu. Merikanto-laulukilpailun tavoitteena on lisätä Oskar ja Aarre Merikannon tuotannon tuntemusta ja arvostusta ja samalla löytää nuoria lahjakkaita laulajia ja tarjota heille näkyvyyttä. Kilpailu on tarkoitettu lupaaville, jo esiintymiskypsyyttä omaaville, nuorille laulajille.
Merikanto-laulukilpailuun voivat osallistua kilpailuvuonna 34 vuotta täyttävät tai sitä nuoremmat Suomen kansalaiset. Kilpailu on kolmieräinen: tuomaristo suorittaa keväällä karsinnan lähetetyistä ääninäytteistä ja välierä sekä loppukilpailu järjestetään kesällä Mäntyharjun kirkossa.
Ensimmäisessä laulukilpailussa 2001 sijoittuivat Tommi Hakala, Mari Palo ja Helena Juntunen. Tuomaristoon kuuluivat Heljä Angervo, Taru Valjakka, Esa Ruuttunen, Gustav Djupsjöbacka sekä puheenjohtajana toimi Aarno Cronvall.
Toisessa Merikanto-laulukilpailussa 2005 sijoittuivat Essi Luttinen, Jussi Ziegler ja Ilona Jokinen. Tuomaristoon kuuluivat Monica Groop ja Jorma Hynninen, Gustav Djupsjöbacka ja Aarno Cronvall. 
Kolmannessa Merikanto-laulukilpailussa 2009 sijoittuivat Maija Skille, Jussi Merikanto sekä Hedvig Paulig. Tuomaristoon kuuluivat Gabriel Suovanen, Cynthia Makris, Gustav Djupsjöbacka ja Aarno Cronvall.
Neljännen Merikanto-laulukilpailun 2015 tuomaristoon kuuluivat oopperalaulajat Essi Luttinen ja Jaakko Ryhänen, professori Gustav Djupsjöbacka ja Aarno Cronvall.
Vuoden 2022 Merikanto-laulukilpailun tuomaristoon kuuluivat Aarno Cronvall, Gustav Djupsjöbacka, Mari Palo, Matti Salminen ja Juha Uusitalo.
Merikanto-laulukilpailu järjestetään 4–6 vuoden välein. 
Voittajat.
1. Tommi Hakala, baritoni
2. Mari Palo, sopraano
3. Helena Juntunen, sopraano
1. Essi Luttinen, mezzosopraano
2. Jussi Ziegler, baritoni
3. Ilona Jokinen, sopraano 
1. Maija Skille, mezzosopraano
2. Jussi Merikanto, bassobaritoni
3. Hedvig Paulig, sopraano
1. Hannakaisa Nyrönen, sopraano
2. Niina Laitinen, sopraano
3. Joonas Asikainen, baritoni
1. Kristian Lindroos, bassobaritoni
2. Maria Turunen, sopraano
3. Toni Hintsala, baritoni
Tallis Scholars

The Tallis Scholars on brittiläinen kuoro, joka tunnetaan varsinkin renessanssin ajan hengellisen musiikin teosten tulkinnoistaan. Ryhmän perusti vuonna 1973 sen johtaja Peter Phillips. Tallis Scholars on esiintynyt eri puolilla maailmaa ja julkaissut lukuisia levytyksiä. Levy-yhtiö Gimell Records perustettiin vuonna 1981 sen toimintaa varten.
Kuoro on saanut useita palkintoja, ja sen perustaja Phillips on vuodesta 2005 lähtien ollut Ranskan Ordre des Arts et des Lettres’n "Chevalier".
Pakko tietää

Pakko tietää on tietokilpailuformaatti, jonka kysymykset ovat ilmestyneet vuodesta 2001 alkaen Suomen Kuvalehden palstalla, kolmessa "Pakko tietää" -kirjassa sekä omalla internet-sivullaan. Pakko tietää –palsta on ollut Suomen Kuvalehden suosituimpia palstoja. Kysymykset ovat vuosien kuluessa muuttuneet aiempaa enemmän anekdoottimaiseen suuntaan. Ensimmäisen "Pakko tietää" -kirjan kustansi Otava. Kirjasta otettiin kaksi painosta, yhteensä yli 9600 kappaletta. Seuraavat kaksi kirjaa on julkaissut Pressmen Finland Oy. 
Pressmen Finlandin ylläpitämällä Pakkotietaa.fi-sivustolla ilmestyy päivittäin yksi uusi tietokilpailukysymys. Ylläpitäjien tavoitteena on, että kysymykset olisivat niin mielenkiintoisia, että niiden lukijat haluavat tietää oikean vastauksen. Useimmat kysymykset perustuvat useisiin kirjallisiin lähteisiin.
Tulitauko

Tulitauko tarkoittaa tilannetta, jossa aseellisen konfliktin osapuolet keskeyttävät välittömän taistelutoiminnan ja pidättäytyvät toistensa vastaisesta taistelutoiminnasta määräajaksi esimerkiksi aselevon aikaansaamiseksi. Tulitaukoa käytetään joskus taistelutaukona, jotta esimerkiksi siviilit saadaan evakuoitua taistelualueelta ennen kuin taisteluja jatketaan.
Kirjaimellisesti tulitauko tarkoittaa taukoa tuliaseiden käytössä vihollista tai vastustajaa vastaan. Tulitaukoa voidaan käyttää myös väärin esimerkiksi poliittiseen taktikointiin tai omien hyökkäysaikeiden vahvistamiseen. Suhtautuminen tulitaukoon riippuu osapuolten omaamasta sotilaallisesta ja poliittisesta kulttuurista, taistelukentän hetkellisestä tilanteesta tai doktriinista.
Euroopan unionin tarkkailuoperaatio Georgiassa

Euroopan unionin tarkkailuoperaatio Georgiassa (EUMM Georgia) on Euroopan unionin yhteisen turvallisuus- ja puolustuspolitiikan (YTPP) puitteissa toimiva siviilitarkkailuoperaatio, joka perustettiin vuonna 2008. Sen tehtävänä on seurata ja raportoida tilannetta Georgiassa, erityisesti Etelä-Ossetian ja Abhasian konfliktialueiden läheisyydessä, vuoden 2008 Venäjän ja Georgian sodan jälkeen. Operaatio keskittyy vakauden edistämiseen, konfliktien ehkäisyyn ja luottamuksen rakentamiseen alueella.
Tausta.
Konfliktin jälkeen solmittiin 12. elokuuta 2008 Ranskan välittämä kuusikohtainen rauhansopimus, joka velvoitti osapuolia vetäytymään konfliktia edeltäneille rajoille ja sallimaan kansainvälisten tarkkailijoiden pääsyn alueelle. EU päätti 15. syyskuuta 2008 perustaa siviilitarkkailuoperaation, ja EUMM Georgia aloitti toimintansa 1. lokakuuta 2008.
Operaatio korvasi osittain aiemmat kansainväliset tarkkailuoperaatiot, kuten YK:n tarkkailuoperaation (UNOMIG) ja Etyjin (OSCE) operaation, jotka lopetettiin Venäjän vastustuksen vuoksi. EUMM Georgia on ainoa kansainvälinen tarkkailuoperaatio, joka toimii Georgiassa.
Tehtävät.
EUMM Georgian päätehtävät on määritelty EU:n neuvoston päätöksessä, ja ne voidaan jakaa neljään pääalueeseen:
Toiminta ja organisaatio.
EUMM Georgia koostuu noin 200–300 kansainvälisestä tarkkailijasta, jotka tulevat eri EU:n jäsenvaltioista. Operaatio toimii kolmella päätoiminta-alueella Georgiassa: Tbilisissä, Gorissa ja Zugdidiissa. Tarkkailijat suorittavat partiointia, tapaavat paikallisia viranomaisia ja yhteisöjen edustajia sekä raportoivat havainnoistaan. Operaation nykyinen budjetti on 47 141 684 euroa (2022/2024).
Operaatio ei ole aseellinen, ja sen mandaatti perustuu siviilitoimintaan. Tarkkailijoilla ei ole pääsyä Etelä-Ossetian ja Abhasian alueille, koska Venäjä ei salli EU:n toimintaa näillä alueilla. Tämä rajoittaa operaation mahdollisuuksia seurata tilannetta hallinnollisten rajalinjojen toisella puolella.
EUMM perusti vuonna 2013 EU:n rauhanjournalismin erityispalkinnon, jolla palkitaan toimittajia, jotka edistävät uutisoinnillaan rauhanomaisia suhteita Georgiassa.
Tarkkailuun on viitattu Euroopan unionin siviilitarkkailuoperaationa sen korostamiseksi, että kyseessä ei ole sotilaallinen eikä sotilaiden suorittama sotilastarkkailu, mutta kaikkien siviilitarkkailijoiden ei tarvitse olla lähettävien maiden poliisiviranomaisia tai poliisikoulutettuja. Esimerkiksi Suomi lähettää operaatioon tarkkailijoiksi vain siviilitaustaisia henkilöitä.
Sarissa

Sarissa eli sarisa () oli 4–7 metriä pitkä keihäs, jota käytettiin antiikin Kreikan ja Makedonian falangeissa. Sarissa oli tehty kovasta saarnipuusta ja se oli joskus jopa yli 6 metriä pitkä, joten sitä piti käsitellä kahdella kädellä. Sarissan kannassa oli pronssinen vastapaino, joka helpotti aseen pitämistä suorassa.
Sarissan otti käyttöön Makedonian kuningas Filippos II, ja sitä käytettiin aina 100-luvulle eaa. asti.
Sarissalla torjuttiin muun muassa hyökkääviä ratsuväkijoukkoja. Suojausmuodostelmassa oli kaksi riviä. Eturivi oli keihäät pystyssä valmiina vastaanottamaan ratsuväen hyökkäys ja suojaamassa takariviä. Takarivin sotilailla oli sarissa ojossa vihollisia kohti, ja he saattoivat lyödä vastustajansa hevosen selästä turvallisesti eturivin takaa keihään pituuden ansiosta.
Jaroslav Bednář

Jaroslav Bednář (s. 9. marraskuuta 1976 Praha, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän on voittanut urallaan Venäjän-, Tšekin- ja Sveitsin-mestaruuden sekä MM-hopeaa.
Ammattilaisura.
Bednář aloitti ammattilaisuransa kaudella 1994–1995 Slavia Prahan joukkueessa, johon hän palasi usean vuoden tauon jälkeen kaudella 2005–2006. Hän on edustanut myös Slavian paikallisvastustajaa Sparta Prahaa.
2000-luvun vaihteessa Bednář pelasi Suomen SM-liigassa JYP:n ja HIFK:n joukkueissa, ja oli kaudella 2000–2001 sarjan paras maalintekijä. Kauden jälkeen Los Angeles Kings varasi hänet NHL:ään vuoden toisella kierroksella numerolla 56. Seuraavan kolmen kauden aikana hän pelasi 102 NHL-ottelua Kingsin ja Florida Panthersin paidassa.
Ennen paluutaan kotimaahansa Bednář pelasi kauden 2003–2004 loppupuoliskon ja kauden 2004–2005 Venäjällä Avangard Omskissa. Keväällä 2004 Bednář oli voittamassa Omskissa Venäjän superliigan mestaruutta. Kaudet 2005–2009 hän pelasi jälleen Slavia Prahassa. Kaudella 2007–2008 Bednář voitti Tšekin-mestaruuden. Hän teki pudotuspeleissä 10 maalia, eniten koko sarjasta, ja voitti pudotuspelien arvokkaimmalla pelaajalla annettavan Václav Pacina -palkinnon. Seuraavalla kaudella Bednář teki runkosarjassa 68 pistettä ja voitti liigan pistepörssin. Lisäksi hän oli syöttötilaston kärkinimi 41 maalisyötöllään.
Kaudeksi 2009–2010 Bednář siirtyi KHL-liigan Torpedo Nižni Novgorodiin, jossa hän pelasi vain yhden kauden. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi Sveitsin pääsarjan HC Davosiin. Davosissa Bednář oli voittamassa Sveitsin-mestaruutta. Kesällä 2011 hän jätti Davosin ja teki kahden vuoden sopimuksen HC Luganon kanssa.
Vuonna 2013 Bednář palasi kotimaahansa pelaten pääsarjassa vielä viisi kautta Slavia Prahan ja HK Hradec Kraloven riveissä. Keväällä 2018 Bednář päätti pelaajauransa ja siirtyi Mountfield HK:n urheilujohtajaksi.
Muuta.
Bednářin sisarenpoika Jakub Vrána on yksi ikäluokkansa lahjakkaimmista jääkiekkoilijoista koko maailmassa.
Crazy Train

"Crazy Train" on Ozzy Osbournen vuonna 1980 ilmestyneen "Blizzard of Ozz" -levyn ensimmäinen single. Kappale on myös Ozzy Osbournen ensimmäinen single soolourallaan. Kappaleen kirjoittivat Ozzy Osbourne, Randy Rhoads ja Bob Daisley. Kappale levytettiin livenä vuonna 1981 ja myöhemmin julkaistiin live-albumille "Tribute". Kappale on myös "Guitar Hero World Tour" -pelissä. Pelissä kappaleen aikana esiintyvät Ozzy Osbourne ja kitaristi Zakk Wylde.
Vastaanotto ja palkinnot.
"Crazy Train" oli suuri hitti Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Kappaleen ensimmäistä riffiä ja kitarasooloa arvostettiin. Kappale pääsi sijalle 51. "Rolling Stonen" parhaiden kitarakappaleiden joukkoon ("Rolling Stone's" 100 greatest guitar songs of All Time). Se sijoittui 49. sijalle Isossa-Britanniassa ja sen kitarasoolo nimettiin yhdeksänneksi parhaaksi "Guitar Worldin" 25 miljoonan lukijan mukaan. Kappale sijoittui myös sijalle 9. VH1:n 40. parhaan metallikappaleen joukkoon.
Birgitta College

Birgitta College on yksityinen lukio Vadstenassa Itä-Götanmaan läänissä Ruotsissa. Koulu aloitti toimintansa lukukaudella 2001–02. Koulua johtaa "ad mandatum-gruppen".
Birgitta Collegessa on kolme erikoisohjelmaa:
Roslivajärvi

Roslivajärvi eli Siestarjoenjärvi () on keinotekoinen järvi Pietariin kuuluvan Siestarjoen kaupungin itäpuolella Venäjällä. Se on syntynyt vuonna 1723 Siestarjoen asetehtaan rakentamisen yhteydessä, kun Siestarjokeen rakennettu pato nosti veden korkeutta lähes 9 metriä. Vuonna 1803 järvi murtautui Suomenlahteen uuden uoman kautta, jolloin jouduttiin rakentamaan vielä toinenkin pato.
Roslivajärven pinta-ala on noin 12 neliökilometriä ja keskimääräinen syvyys 1,5–2 metriä. Siihen virtaavat Rajajoki ja Mustajoki (). Järven ja Suomenlahden välisellä kannaksella sijaitsee Siestarjoen kaupunki, itä- ja pohjoisrannalla on laajoja suoalueita. Rantavyöhykkeeltä on löydetty neoliittikauden ja varhaisen rautakauden asuinpaikkoja.
Roslivajärven länsiranta kuului Suomen suuriruhtinaskuntaan 1812–1864. Siestarjoen ja Seppälän kylän välille syntyi 1900-luvun alussa Roslivan () huvila-asutus, jossa venäläinen bolševikkijohtaja Vladimir Lenin piilotteli heinäkuussa 1917. Leninin isäntänä toiminut Siestarjoen asetehtaan työläinen Nikolai Jemeljanov teki sinä kesänä remonttia ja asui tilapäisesti vajassa, joka oli kunnostettu tähän tarkoitukseen. Lenin vietti vajan ullakolla muutamia päiviä ja siirtyi sitten Roslivajärven syrjäiselle niitylle rakennettuun heinämajaan, josta hän elokuun alussa lähti rajan yli Suomeen. Leninin kanssa majassa piileskeli myös Grigori Zinovjev. Neuvostoaikana Leninin asuma vaja museoitiin ja järven rannalle vuosittain pystytettyä heinämajaa pidettiin ”pyhiinvaelluskohteena” turisteille.
Jätkäsaari–Ruoholahti

Jätkäsaari–Ruoholahti (aiemmilta nimiltään "Ruoholahden Kanava" ja myöhemmin "Ruoholahden Sanomat") on Helsingin Länsisataman kaupunginosassa julkaistava paikallislehti, joka jaetaan ilmaiseksi kerran kuukaudessa kotitalouksiin Jätkäsaaressa, Ruoholahdessa ja Hernesaaressa sekä myös viereisissä kaupunginosissa Lauttasaaressa, Punavuoressa ja Eirassa. Lehden painosmäärä on 21 000 kappaletta. 
"Jätkäsaari–Ruoholahti" on uskonnollisesti ja poliittisesti riippumaton lehti.
Lehden päätoimittaja on Rauno Hietanen. "Jätkäsaari–Ruoholahtea" julkaisee riippumaton helsinkiläinen kustannusyhtiö Sanatakomo Oy.