tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Florian Liegl

Florian Liegl (s. 1. helmikuuta 1983, Innsbruck, Itävalta) on itävaltalainen mäkihyppääjä ja mäkihyppyvalmentaja.
Liegl voitti urallaan yhden maailmancupin osakilpailun Kulmin lentomäessä vuonna 2003. Saman kauden maailmancupin kokonaiskilpailussa hänen loppusijoituksensa oli viides. Kaiken kaikkiaan Liegl sijoittui maailmancupin osakilpailuissa kolmen parhaan joukkoon kahdeksan kertaa. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2003 hän sijoittui suurmäessä kahdeksanneksi ja normaalimäessä 25:nneksi sekä kuului joukkuemäessä Itävallan viidenneksi sijoittuneeseen joukkueeseen.
Liegl voitti vuoden 2007 universiadeissa joukkuemäen kultaa sekä sijoittui normaalimäessä viidenneksi ja suurmäessä seitsemänneksi. Tuon talven jälkeen hän lopetti mäkihyppäämisen motivaation puuttumisen vuoksi. Hän on sittemmin toiminut Itävallan mäkihyppymaajoukkueen apuvalmentajana.
Gary Anderson

Gary Anderson (s. 9. maaliskuuta 1951 Coleraine, Pohjois-Irlanti) on brittiläinen entinen Formula 1 -autojen suunnittelija.
Andersonin ura F1:ssä alkoi Brabham-tallin mekaanikkona vuonna 1975. Ensimmäisen F1-auton hän suunnitteli Jordanille kaudeksi . Anderson toimi Jordanin suunnittelijana vuosina 1991–1998 ja 2002–2003. Vuosina 1998−2000 hän suunnitteli autoja Jaguarille ja Stewartille.
Vuonna 2001 hän työskenteli Pohjois-Amerikassa, CART-sarjassa kilpailevassa Reynard-tallissa.
Nykyään Anderson toimii Dallaran neuvonantajana ja Irlannin television kommentaattorina.
Ivor Gurney

Ivor Gurney (28. elokuuta 1890 – 26. joulukuuta 1937) oli brittiläinen säveltäjä ja runoilija. Hän syntyi Gloucesterissä ja lauloi vuosina 1900–1906 kuoropoikana Gloucesterin katedraalissa, jossa hän sai opettajakseen Herbert Brewerin.
Gurney pääsi vuonna 1911 stipendillä Royal College of Musiciin, jossa häntä opetti kuuluisa irlantilainen Charles Villiers Stanford.
Gurney kärsi jonkinlaisesta maanis-depressiivisyydestä ja vietti aikuisiällään runsaasti aikaa psykiatrisissa sairaaloissa. Hän menehtyi tuberkuloosiin 47-vuotiaana.
Säveltäjänä Gurney tunnetaan varsinkin lauluistaan. Häneltä on myös säilynyt satoja runoja.
M/S Westgard

M/S Westgard () on suomalaisen Bore -varustamon omistuksessa oleva kuivarahtialus. Alus on rakennettu vuonna 2000 Scheepswerf Petersin telakalla Kampenissa, Alankomaissa. Aluksen konttikapasiteetti (TEU) on 208 ja puutavarakapasiteetti 5 500 m³. Kuollutta painoa "Westgardilla" on 3 790 tonnia ja jääluokitus on 1A eli alus pystyy kulkemaan useimmissa jääolosuhteissa yksin. Alus on rekisteröity Alankomaiden lipun alle ja sen kotisatama on Rotterdam.
Westgardin sisaraluksia ovat M/S Ostgard, M/S Sydgard ja M/S Nordgard.
Käyttöhistoria.
Alus valmistui vuonna 2000 alankomaalaiselta Scheepswerf Petersin telakalta. 16. helmikuuta 2006 alus sai nykyisen "Westgard" -nimensä. Aikaisempi nimi oli "Sabinia".
Luettelo Eurovision laulukilpailun voittajista

Tämä on luettelo Euroopan yleisradiounionin jäsenmaiden järjestämän vuosittaisen Eurovision laulukilpailun voittajista. Kilpailu on järjestetty vuosittain vuodesta 1956 alkaen ja on siten yksi maailman pisimpään jatkuneista televisio-ohjelmista. Se on peruttu ainoastaan vuonna , mutta silloinkin jokainen osallistujamaa oli jo valinnut edustuskappaleensa. Voittaja päätetään käyttäen vaihtelevia äänestystapoja. Eniten pisteitä saanut maa julistetaan voittajaksi. 
Vuoden kilpailu oli järjestyksessään 69. Kilpailun on voittanut yhteensä 27 maata, yksi voittaja joka vuonna lukuun ottamatta vuotta , jolloin voitto jaettiin neljän maan kesken. Eniten voittoja on Irlannilla ja Ruotsilla, jotka kumpikin ovat voittaneet kilpailun seitsemän kertaa. Pisin kilpailuhistoria ilman voittoja on ollut Portugalilla, joka sai odottaa 53 vuotta ennen kuin voitti vuoden kisat 49. osallistumiskerrallaan. Suomi sai odottaa 40. osallistumiskerrallaan tapahtunutta vuoden voittoaan 45 vuotta. Tällä hetkellä pisimpään ilman voittoa kilpaillut maa on Malta, joka tuli mukaan vuonna . Toisaalta Kyproksella on enemmän osallistumiskertoja (41). Maltalla ja lisäksi Islannilla osallistumisia on 37. Ainoat henkilöt, jotka ovat voittaneet kilpailun useammin kuin kerran, ovat Irlannin Johnny Logan: laulajana vuonna 1980 ja 1987 ja kirjoittajana Linda Martinille vuonna 1992 sekä Loreen, joka on voittanut viisut laulajana kahdesti: vuonna 2012 ja vuonna 2023.
Maan mukaan.
Tasatilanteet on merkitty "kursiivilla".
Kielen mukaan.
Vuosien 1966 ja 1973 sekä vuosien 1977 ja 1998 välillä esiintyjät saivat laulaa vain oman maansa kielellä, joten tämän vuoksi vain Malta, Iso-Britannia ja Irlanti saivat laulaa englanniksi. Ranskaksi saivat laulaa ainoastaan Ranska, Monaco, Sveitsi, Luxemburg ja Belgia.
Hideharu Miyahira

Hideharu Miyahira (, s. 21. joulukuuta 1973 Otaru, Hokkaidō) on japanilainen mäkihyppääjä ja mäkihyppyvalmentaja.
Miyahira voitti urallaan yhteensä neljä MM-mitalia, joista henkilökohtaisia vuoden 1999 maailmanmestaruuskilpailuiden normaalimäen hopea ja suurmäen pronssi. Lisäksi hän oli voittamassa Japanin joukkueessa joukkuemäen hopeaa 1999 ja 2003.
Maailmancupin osakilpailuvoittoja Miyahiralla on kaksi kappaletta, joista toinen lentomäessä ja toinen joukkuekilpailussa.
Miyahira lopetti urheilu-uransa vuonna 2006.
Vuonna 2018 hän aloitti Japanin mäkihyppymaajoukkueen päävalmentajana.
Työmarkkina-asema

Työmarkkina-asema on työmarkkina-, sosiaalipoliittinen ja sosiologinen käsite, joka kuvaa työntekijän haluttavuutta ja vahvuutta työmarkkinoilla suhteessa toisiin työntekijöihin.
Hyvään työmarkkina-asemaan voidaan liittää tunnusmerkkejä:
Koska hyvän työmarkkina-aseman omaavat ovat haluttuja työmarkkinoilla, työnantaja kohdistaa heihin sitouttamiskeinoja kuten palkitsemista, etuja tai optioita.
Länsimaisen työmarkkina-aseman tunnuspiirteitä.
Työmarkkina-asema on alati muuttuva käsite ja sosiologisen tutkimuksen kohde. Työmarkkina-asemaa tutkitaan erilaisilla muuttujilla kuten iällä, sukupuolella, koulutuksella, perhesuhteilla, yhteiskuntaluokittelulla jne. Länsimaisessa ja suomalaisessa työmarkkinapolitiikassa hyvästä työmarkkina-asemasta on havaittu, että se:
Christof Duffner

Christof Duffner (s. 16. joulukuuta 1971, Schönwald) on saksalainen mäkihyppääjä ja joukkuemäen olympiavoittaja Lillehammerista 1994.
Joukkuemäen olympiavoiton lisäksi Duffner oli voittamassa joukkuemäen maailmanmestaruutta vuonna 1999 sekä MM-pronssia vuonna 1997. Hänen paras henkilökohtainen arvokisasijoituksensa oli kymmenes sija MM-kisojen 1993 suurmäessä.
Duffner voitti urallaan yhden maailmancupin osakilpailun, Keski-Euroopan mäkiviikon avauskilpailun Oberstdorfissa 1992. Yhteensä hän saavutti viisi maailmancupin osakilpailun palkintokorokepaikkaa. Hän oli parhaimmillaan maailmancupin loppupisteissä kuudes kaudella 1992–1993.
Duffner lopetti uransa vuonna 2004.
Pierre Corneille

Pierre Corneille (6. kesäkuuta 1606 Rouen – 1. lokakuuta 1684 Pariisi) oli merkittävä ranskalainen näytelmäkirjailija. Hän vaikutti samanaikaisesti komediakirjailija Molièren ja Jean Racinen kanssa.
Elämänvaiheet.
Pierre Corneille syntyi rouenilaisen samannimisen pikkuvirkamiehen perheeseen. Hän sai jesuiittakasvatuksen. Hän luki oikeustiedettä, mutta ei juuri menestynyt tässä ammatissa. Itsenäisen työn löytääkseen hän aloitti vapaana kirjailijana. Yks osa hänen teksteistään olivat uskonnolliset tekstit, kuten noin 60 virttä. Hän kirjoitti myös epigrammeja, lauluja, satiireja ja tilapäisrunoja erilaisiin juhliin.
Corneille oli huolehtiva perheenisä ja pedantti taloudenpitäjä, joka muistutti olemukseltaan virkamiestä. Hänen julkinen esiintymisensä oli niukkasanaista. Hänen viimeiset teoksensa eivät enää olleet yleisömenestyksiä, toisin kuin aikaisemmat. Vanhoilla päivillään hän totesi: "Minun runoilutaitoni on hävinnyt samaa tietä kuin hampaanikin." Jean Racine piti kunnioittamalleen kirjailijalle tämän kuoltua muistopuheen Ranskan akatemiassa.
Näytelmäkirjailijana.
Näyttämötaiteessa Corneille ja hänen seuraajansa aloittivat sikäli alusta, että heidän oli Aristoteleen pohdintojen perusteella luotava klassisen tragedian säännöt. Sääntöihin kuului esimerkiksi, että näytelmän kuvaaman toiminnan piti tapahtua yhden vuorokauden kuluessa. Se laajennettiin koskemaan myös sitä, että tapahtumien piti olla mahdollisia näyttämön kokoisessa tilassa. Useimmat näytelmät keskittyivät sen vuoksi henkisiin tapahtumiin, joissa näytelmän päähenkilöiden asenteet ja keskinäiset suhteet muuttuvat näytelmän aikana. Tämän kehittelyn ansiosta Corneille pääsi tragedioissa aikalaisiaan Molièrea ja Jean Racinea pitemmälle.
Corneillen läpimurto näytelmäkirjailijana tapahtui 1630-luvulla hänen ollessaan 30-vuotias. Näytelmän "Le Cid" hän kirjoitti espanjalaisten esikuvien, kuten Lope de Vegan mukaan. Lopputulos kohoaa yleisinhimilliseksi. Corneillen teoksen El Cid on Espanjan kansallissankari, mutta hänessä on traagisia ristiriitoja. Miten pärjätä tunteiden ja velvollisuuksien ristiaallokossa? 
Henkilöhahmot Corneillen teoksissa eivät ole kovin monivivahteisia. Sankareissa ei ole vikoja, he ovat puhdasta jaloutta. Roistoilla ei ole sovittavia luonteenpiirteitä, he edustavat puhdasta pahuutta. Aihepiiri on melko kapea, se kertoo poliittisten johtajien velvollisuuksien ja tunne-elämän ristiriidoista. Corneille kirjoitti taiturimaisen hienoa ranskaa, kieli on sointuvaa ja ilmeikästä. 
Jo Corneillen eläessä hänen näytelmistään nimettiin parhaimmat. Racinen pitämän muistopuheen mukaan ne olivat "Le Cid", "Horace", "Cinna" ja "La Mort de Pompée". Näiden lisäksi osa kriitikoista puolusti hänen myöhäistuotantoaan. Heidän mukaansa Corneille siirtyi tällöin ulkokohtaisesta kuvauksesta ihmisluonteiden erittelyyn: ”Nuorena hän esitti sen liikkeet; vanhana hän paljasti sen salaiset vaikuttimet.” (Pierre Bayle).
Bud Shank

Bud Shank (27. toukokuuta 1926 – 2. huhtikuuta 2009) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko. Hän soitti pääasiallisesti alttosaksofonia, mutta esiintyi ja levytti myös huilistina ja tenorisaksofonistina.
Shank opiskeli Pohjois-Carolinan yliopistossa. Hän kuului West Coast jazzin merkkinimiin mutta esitti myös maailmanmusiikkia muiden muassa Ravi Shankarin kanssa.
Shank teki jo varhaisella urallaan yhteistyötä Stan Kentonin ja Charlie Barnetin kanssa.
Työnjohto-oikeus

Työnjohto-oikeus eli direktio-oikeus on työnantajalle työsopimuslain takaama oikeus johtaa työtä ja antaa työnjohdollisia ohjeita ja määräyksiä työntekijöille: työnantaja päättää mitä, miten, missä, mihin aikaan ja ketkä työtä tekevät. Toisaalta työntekijä, työsopimuksen toinen osapuoli, sitoutuu tekemään työtä toiselle osapuolelle, työnantajalle, tämän johdon ja valvonnan alaisena, sovittua (tyypillisesti rahallista) korvausta vastaan kuuliaisesti (nk. kuuliaisuusvelvoite, työsopimuslaki (55/2001) 3:1). 
Direktiovallan rajoja ei ole missään kirjallisessa oikeuslähteessä tarkkaan määritelty, mistä on seurauksena tietty rajojen epämääräisyys ja vaihtelevuus. Työnjohtovallan laajuus ratkaistaan aina tapauskohtaisesti ja luonteeltaan sopimuksenvaraisena asiana siitä voidaan niin laajentavasti kuin rajoittavastikin sopia muun muassa työsopimuksella tai työehtosopimuksella (TES). Työtehtävän kannalta tarpeelliset, vähäiset muutokset työsopimuksen rajoissa ovat sallittuja. Työnantajan työnjohtovaltansa rajoissa antama määräys tulee voimaan heti, jos työnantajalla on oikeus yksipuolisesti muuttaa työsuhteen ehtoa.
Direktio-oikeuden rajoitukset.
Työnantajan direktio-oikeuden puitteissa annettujen määräysten tulee olla asiallisia, johdonmukaisia, objektiivisesti arvioiden kohtuullisia ja kohdella työntekijöitä tasapuolisesti. Työnantajan tulee ottaa huomioon kunkin työntekijän fyysiset ja ammatilliset edellytykset suoriutua annettavasta työtehtävästä käyttäessään työnjohto-oikeuttaan. Toisaalta työntekijän kieltäytymistä on säännelty laissa: työntekijä voi pidättäytyä työstä vain erityisin perustein; esimerkiksi työntekijällä on oikeus pidättäytyä työstä, jota hän pitää vaarallisena omalle tai muiden työntekijöiden hengelle tai terveydelle. Työnantaja ei saa direktio-oikeutensa perusteella olennaisesti muuttaa työsuhteen ehtoja, mutta voi toisaalta muuttaa työsuhteen ehtoja sopimuksen sisällä. Mikäli työsopimus on väljä, eikä työsuhteen ehtoja ole tarkasti määritelty, direktion perusteella voidaan tehdä suuriakin muutoksia työsopimuksen ehtoihin. Kuitenkin sopimuksen ehdoksi voi muodostua myös työnantajan ja työntekijän välillä pitkään noudatettu "vakiintunut käytäntö".
Toisaalta työoikeudellisessa kirjallisuudessa on luotu ristiriitatilanteissa tapahtuvaa normivalintaa varten tietty teoreettinen normien etusijajärjestys, jossa työnantajan yksipuoliset käskyt ja määräysvalta sijoittuvat hierarkian alimmalle portaalle. Mikäli samaan tilanteeseen tai asiaan nähden on pätevästi voimassa useita erisisältöisiä normeja, tulevat aina lain- tai työehtosopimuksen tasoiset säännökset sovellettaviksi ennen työnantajan käskyjä. Jopa vakiintuneet tavanomaisen oikeuden (ns. tapaoikeus) normit ovat niiden edellä.
Tulkintaetuoikeus.
Oikeuskirjallisuudessa on katsottu, että työsopimuksen ehtojen muuttamisen muotona voidaan pitää myös työnantajan tulkintaetuoikeutensa nojalla antamia määräyksiä työsuhteen ehdon tulkinnasta.
Stan Kenton

Stanley Newcomb "Stan" Kenton (15. joulukuuta 1911 – 25. elokuuta 1979) oli yhdysvaltalainen jazzpianisti. Hän syntyi Wichitassa, Kansasissa, ja valmistui vuonna 1930 Bell High Schoolista Kaliforniassa.
Musiikillisesti monipuolinen Kenton kokeili levytyksillään useita jazzin tyylisuuntauksia. Hän oli aikansa suurimpia orkesterinjohtajia, ja hänen kanssaan soittivat vuosien varrella muiden muassa Laurindo Almeida, Bob Cooper, Stan Getz, Dizzy Gillespie, Jimmy Knepper, Stan Levey, Art Pepper ja Bud Shank.
Kenton esiintyi big bandinsa kanssa, kunnes sai aivohalvauksen, jonka seurauksena hän kuoli 67-vuotiaana.
Bondage Fairies

Bondage Fairies on keijukais-fetisistinen hentai-manga. Sarjan piirtäjä on Teruo Kakuta, joka käyttää taiteilijanimeä Kondom. Se julkaistiin alun perin Lemon Kids -lehdessä (heinäkuusta 1990 huhtikuuhun 1991) nimellä "Insect Hunter". Sarjakuva on julkaistu länsimaissa sensuroimattona ja eri kielille käännettyinä versioina.
Tarinassa kaksi metsässä asuvaa keijua, Pfil ja Pamila, työskentelevät kotiseutuaan suojelevina palkkionmetsästäjinä. Vaaleahiuksinen Pfil on naiivi ja viaton, mutta sinihiuksinen Pamila on seksuaalisesti kokeneempi ja avoimempi. Molemmat kokeilevat seikkailujensa lomassa erilaisia seksuaalisia kokemuksia, kuten masturbointia, lesboseksiä, fetisismiä, bondagea, sekä seksiä lintujen, pikkueläinten ja hyönteisten kanssa. Joskus sarjassa myös opetetaan lukijalle hyönteisten käyttäytymiseen tai ihmisen anatomiaan liittyviä asioita osiossa "Pfhil's educational comics corner".
Svebiliuksen katekismus

Svebiliuksen katekismus ("Katekismus. Lutherin vähän katekismuksen yksinkertainen selitys kysymysten ja vastausten avulla [1689]")
on yksi Suomessa käytössä olleista luterilaisen ortodoksian ajan katekismuksista. 
Sen on laatinut Upsalan arkkipiispa Olaus Svebilius. Suomeksi sen on 
kääntänyt vuonna 1745 piispa Daniel Juslenius. Katekismus rakentuu 
Lutherin Vähän katekismuksen ympärille, jota se selittää kysymysten ja 
vastausten avulla. Vastausten taustaksi annetaan aina yksi tai useampi raamatunkohta. Lisäksi katekismus sisältää seitsemän kuningas Daavidin katumuspsalmia avuksi rippiin valmistautumisessa sekä luterilaisiin tunnustuskirjoihin kuuluvan Athanasiuksen tunnustuksen.
Suomessa Svebiliuksen katekismuksella on ollut merkittävämpi vaikutushistoria, sillä se pysyi Suomessa kauemmin käytössä kuin Ruotsissa. Sitä on vielä nykyäänkin arvostettu herätysliikkeissä evankelisten, rukoilevaisten ja lestadiolaisten keskuudessa. Evankelisluterilainen Todistajaseura ja Esikoislestadiolaiset ottavat katekismuksesta edelleen uusia painoksia.
Sisältö.
Katekismus alkaa Lutherin Vähän katekismuksen sisällöllä:
Sen jälkeen tulee Olaus Svebiliuksen laatima katekismuksen selitys:
M/S Ostgard

M/S Ostgard () on suomalaisen Bore -varustamon omistuksessa oleva kuivarahtialus. Alus on rakennettu vuonna 2001 Scheepswerf Petersin telakalla Kampenissa, Alankomaissa. Aluksen konttikapasiteetti (TEU) on 208 ja puutavarakapasiteetti 5 500 m³. Kuollutta painoa "Ostgardilla" on 3 777 tonnia ja jääluokitus on 1A eli alus pystyy kulkemaan useimmissa jääolosuhteissa yksin. Alus on rekisteröity Alankomaiden lipun alle ja sen kotisatama on Rotterdam.
Ostgardin sisaraluksia ovat M/S Westgard, M/S Sydgard ja M/S Nordgard.
Käyttöhistoria.
Alus valmistui vuonna 2001 alankomaalaiselta Scheepswerf Petersin telakalta. Vuonna 2006 alus sai nykyisen "Ostgard" -nimensä. Aikaisempi nimi oli "Rufunia".
Elokuvavuosi 1978

Tässä artikkelissa käsitellään vuoden 1978 aikana julkaistuja elokuvia ja elokuvamaailman merkittäviä tapahtumia.
Suomen katsotuimmat 1978.
Suomessa eniten teatterikatsojia saaneet elokuvat vuonna 1978 olivat:
Suomalaiskriitikoiden parhaiksi arvioimat ensi-iltaelokuvat.
Suomen elokuvakerhojen liiton lehti Projektio kokosi luettelon Suomen johtavien kriitikoiden kymmenestä parhaaksi arvioimasta vuonna 1978 ensi-iltansa Suomessa saaneista elokuvista. Ohjaajan sukunimen mukaisessa aakkosjärjestyksessä ne olivat:
Useita mainintoja suomalaiskriitikoilta saivat myös nämä elokuvat:
Vuoden parhaiksi suomalaiselokuviksi äänestettiin Jaakko Pakkasvirran "Runoilija ja muusa" ja Timo Linnasalon "Vartioitu kylä 1944".
Hélécine

Hélécine (epävirallisesti ) () on kunta Belgiassa, Vallonian Brabantin provinssissa. Pinta-alaa Hélécinella on 16,62 neliökilometriä. 1. tammikuuta 2007 kunnassa oli 3 109 asukasta joista miehiä oli 48,89 % ja naisia 51,11 %. Asukastiheys oli 187 as./km². Kunnan pormestarina toimii Rudi Cloots.
Hélécinen naapurikunnat ovat Tienen (Flanderin Brabantin provinssissa) pohjoisessa, Landen (Flanderin Brabantissa) idässä, Orp-Jauche etelässä ja Jodoigne lounaassa. Hélécinen kautta kulkee tie 64 Tienenistä Hannutiin sekä Eurooppatie 40.
Kunnan alueella sijaitsee Heylissemin linna.
Kylät.
Hélécinen kylät ovat Neerheylissem () (kunnantalo sijaitsee kylässä), Opheylissem () ja Linsmeau () (). Kylät olivat vuoteen 1977 saakka omia kuntiaan, jolloin ne yhdistettiin Hélécinen kunnaksi.
Suomalaisten kansantarinoiden kuninkaat

Suomalaisten kansantarinoiden kuninkaat ovat suomalaisissa kertomuksissa ja kansantarinoissa esiintyviä kuninkaita ja muita ryhmien ja alueiden päälliköitä. 
Suomalaisten kansantarinoiden kuninkaiden todenperäisyydestä voi esittää vain arvailuja. Suomalaisen mytologian ja kansanperinteen henkilöiden ja todellisten henkilöiden välinen yhteys voi olla erittäin ohut, esimerkiksi vain todellisen henkilön nimi tai jokin yksittäinen piirre tai teko on voinut säilyä taruhenkilöön yhdistettynä, ja kaikki muu on voitu sepittää tai tuoda jostain muusta kertomuksesta. On kansainvälisesti yleistä, että taruhenkilön piirteiksi ja teoiksi yhdistellään monien todellisten ihmisten tekoja. Suomalaisenkin tarukuninkaan hahmossa voi olla täysin myyttisten piirteiden ohella myös piirteitä niin suomalaisista kuin ulkomaisistakin henkilöistä.
Kuitenkin useita historialliseen aikaan sijoittuvien tarujen sankareita, vihollisia ja päällikköjä pidetään ainakin osin historiallisina. Tällaisia ovat esimerkiksi Vorna, Musta-Nykyri ja Kalevalassa esiintyvä Antero Vipunen, maassa makaava jättiläinen, jossa Martti Haavion mukaan on ainakin joitain piirteitä saamelaisesta päälliköstä Ikämielestä eli Akmeelista. Esihistoriallista tai varhaishistoriallista alkuperää olevien taruhahmojen totuudenmukaisuus on paljon epävarmempaa.
Jotkut tutkijat ovat tehneet varovaisia rinnastuksia suomalaisten tarujen myyttisten päälliköiden ja esimerkiksi saagojen kuninkaiden välillä. Tällainen on esimerkiksi oletus, että Faravid voisi olla käännös Kaukomieltä muistuttavasta nimestä. Tarujen kuninkaita tai muita päälliköitä on myös rinnastettu arkeologisiin löytöihin. Usein kertomukset liittävät itseensä todellisia paikkoja. Esimerkiksi Kirmukarmu-nimisen soturipäällikön elämänvaiheisiin on yhdistetty monia paikkoja, muun muassa Kirmukarmu-niminen mäki. Taruhenkilö Hunnun Herran, varhaisen lähetyssaarnaajan, väitetty hautapaikka osataan kertoa tarkasti.
Kuninkaiksi kutsutaan usein myös haltijoiden väkien ja ympäristöjen hallitsijoita, kuten Tapiota ja Ukko ylijumalaa. Tässä yhteydessä kuningas on luonnollisesti merkinnyt aivan muuta kuin ihmisryhmän johtajaa.
Kansanperinteen kuninkaita ja päälliköitä.
Kuninkaita on runsaasti myös suomalaisissa kansansaduissa (jolla tarkoitetaan perinteisiä lastensatuja). Nimeltä tunnetaan esimerkiksi Varjakka. Satujen perusteella ei kuitenkaan voida päätellä juuri mitään muinaisista ajoista. Satuihin, päinvastoin kuin myyttisiin kertomuksiin, ei ole uskottu oikeasti. Kun satujen ei ole katsottu kantaneen tärkeää ja ikiaikaista tietoa, niitä on muokattu, unohdettu ja omaksuttu paljon vapaammin kuin myyttisiä kertomuksia. Saduilla ei myöskään ole ollut yliluonnollista merkitystä, kuten joillakin myyttisillä kertomuksilla, jotka ovat kuuluneet loitsuihin, tai joita on esitetty rituaalisesti. Tämänkään vuoksi niiden alkuperäistä asua tuskin on varjeltu. Sadut ovatkin usein myyttisiä kertomuksia huomattavasti uudempia, ja usein niiden tai niiden aiheiden tiedetään olevan laajalti Euroopassa tai laajemmaltikin tunnettuja kulkutarinoita.
Verkkosivujen suunnittelu

Verkkosivujen suunnittelu eli web design tarkoittaa verkkosivujen toteutusta yritykselle tai yhteisölle.
Verkkosivut ovat osa yrityksen julkikuvaa, joten niiden avulla yritys pyrkii hankkimaan itselleen lisää asiakkaita.
Walter M. Gibson

Walter Murray Gibson (1822–1888) oli yhdysvaltalainen seikkailija ja Havaijin hallituksen pääministeri ennen vuoden 1887 Havaijin uuden hallitusmuodon hyväksymistä. Hän toimi myös erään pienen mormonistisen yhteisön johtajana. 
Gibson oli kotoisin Yhdysvaltain etelävaltioista. Hän alkoi kuitenkin viettää kiertelevää elämää ja toimi muiden muassa pienen laivan kapteenina Karibialla. Myöhemmin hän matkusti nykyisen Indonesian alueella, missä alueen hollantilaiset siirtomaaherrat vangitsivat hänet epäiltynä kapinan lietsomisesta. Gibsonin onnistui kuitenkin paeta Jaavan saarella sijainneesta vankilasta ja päästä takaisin Yhdysvaltoihin.
Vuonna 1859 Gibson saapui Utahin territorion alueella ja liittyi Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkkoon. Hän taivutteli kirkon presidentin Brigham Youngin lähettämään hänet Tyynen valtameren saarille perustamaan sinne mormonisiirtokuntia. 
Gibson saapui Havaijin saarille vuonna 1861. Hän perusti alueelle siirtokunnan saarilla jo asuvien myöhempien aikojen pyhien keskuuteen. Myöhemmin hän hankki siirtokuntalaisten rahoilla itselleen maata Lanain saarelta ja perusti sinne siirtokunnan.
Brigham Young erotti Gibsonin ennen pitkää mormonikirkosta Lanain maakauppojen vuoksi. Gibson perusti oman kirkkonsa, Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon. Hän ajoi pois siirtokunnastaan jokaisen, joka ei tukenut häntä ja hänen kirkkoaan. Gibson alkoi opettaa havaijilaisten ja yleensäkin polynesialaisten asemaa valittuna kansana ja muinaisen Israelin jälkeläisinä. Hän muutti vuonna 1872 Lanailta Honoluluun Oahulle aikeenaan siirtyä politiikkaan.
Vuonna 1873 hän perusti oman "Nuhou"-sanomalehtensä, joka ylisti häntä ja hänen hyveitään sekä englanniksi että havaijiksi kirjoitetuissa artikkeleissa. Hänet valittiin parlamentin jäseneksi 1878, ja hän loi läheiset suhteet Havaijin hallitsijaan kuningas Kalākauaan. Vuonna 1882 Kalākaua nimitti hänet Havaijin pääministeriksi. Hänellä oli myös muita virkoja Havaijin hallinnossa, kuten ulkoministerin ja puolustusministerin salkut.
Gibsonin toiminta herätti kasvavaa tyytymättömyyttä, koska hänen arveltiin käyttävän virka-asemaansa oman asemansa ja taloutensa pönkittämiseen. Lisäksi hänen väitettiin käytännössä johtavan maan asioita kuningas Kalākauan kautta. Vuonna 1887 Kalākaua pakotettiin hyväksymään maalle uusi perustuslaki, joka rajoitti kuninkaan valtaa. Kuningas myös pakotettiin erottamaan Gibson.
Honolulu Rifles -sotilasosaston miehet olivat jo hirttämässä Gibsonia, kun Britannian konsuli James Wodehouse keskeytti toimituksen väittämällä, että Gibson oli Britannian alamainen. Oikeusministeri Clarence W. Ashford ilmoitti Gibsonille, että hänen henkensä säästettäisiin, jos hän poistuisi Havaijilta.
12. heinäkuuta 1887 Gibson lähti Honolulusta ja matkusti San Franciscoon. Hän kuoli San Franciscossa 21. tammikuuta 1888. Väitetysti viimeinen hänen sanomansa asia oli "Hawaii" ("Havaiji"). Hänen ruumiinsa balsamoitiin ja palautettiin Havaijille hautausta varten. Kuningas Kalākauan edustajia osallistui hänen hautajaisiinsa, mutta itse kuningas ei.
Stranger in You

Stranger in You ("The Brave One") on yhdysvaltalainen rikosdraama, jonka pääosassa on Jodie Foster. Elokuvan ohjasi Neil Jordan ja se julkaistiin 14. syyskuuta 2007. Foster sai osastaan Golden Globe -ehdokkuuden vuoden 2008 gaalassa.
Juonikuvaus.
Radiojuontaja Erica Bain ja hänen kihlattunsa David kävelyttävät koiraansa New Yorkissa, kun he joutuvat väkivaltarikoksen uhreiksi. David kuolee, mutta Erica jää eloon. Hän on tyytymätön poliisin toimintaan eikä pysty käsittelemään psyykkistä traumaansa, joten hän ostaa laittoman aseen. Pian hän joutuu kohtaamisiin rikollisten kanssa ja turvautuu väkivaltaan enemmän kuin koskaan aiemmin.
Lipputulot.
Elokuva oli avausviikonloppuna katsotuin elokuva Yhdysvalloissa ja Kanadassa ja tuotti 13 471 488 USD 2755 teatterissa. 29. joulukuuta 2007 mennessä elokuva oli tuottanut 69 675 545 Yhdysvaltain dollaria maailmanlaajuisesti: 36 793 804 dollaria Yhdysvalloissa ja Kanadassa ja 32 881 741 dollaria muualla maailmassa..
Arvioita.
"Turun Sanomien" Päivi Valotien mielestä "Stranger In You" on hämmentävän yksioikoinen kostoelokuva ollakseen Neil Jordanin ja Jodie Fosterin tekemä. ”Silmä silmästä -oikeuskäsitystä kliseisesti toistavassa ja vigilantismin varsin huolettomasti hyväksyvässä elokuvassa ei ole nimeksikään tuuletettu tämän lajin filmeihin liittyviä luutuneita asenteita ideologisella tasolla. – – Jodie Fosterin esittämä päähenkilö, sivistynyt newyorkilainen radiotoimittaja Erica, muuntuu eräänlaiseksi naispuoliseksi vastineeksi kaikenmaailman charlesbronsoneille ja muille vastaaville miehisille kostajahahmoille.”
Florence Baverel-Robert

Florence Baverel-Robert (s. 24. toukokuuta 1974 Pontarlier, Ranska) on entinen ranskalainen ampumahiihtäjä ja olympiavoittaja. Hänen puolisonsa on ampumahiihtäjä Julien Robert.
Baverel-Robert voitti Torinon olympialaisissa 2006 kultaa sprinttikilpailussa (7,5 km). Hän selviytyi ammunnasta ilman ohilaukauksia ja kukisti 2,4 sekunnilla yhden sakkokierroksen kiertäneen Anna Carin Olofssonin. Samoissa kilpailuissa hän hiihti toisen osuuden Ranskan viestijoukkueessa, joka sai pronssia.
MM-kilpailuissa Baverel-Robert saavutti hopeaa normaalimatkalla (15 km) Anterselvassa 2007 yli minuutin Linda Grubbenille hävinneenä sekä pronssia takaa-ajokilpailussa Oslossa vuonna 2000. Ranskan viestijoukkueen jäsenenä hän saavutti kolme MM-hopeaa ja kaksi MM-pronssia.
Torinon kultamitalihiihto oli Baverel-Robertin ainoa maailmancupin osakilpailuvoitto. Hän sijoittui lisäksi seitsemän kertaa toiseksi ja kuusi kertaa kolmanneksi. Maailmancupin loppupisteissä hän sijoittui viidenneksi kaudella 2006–2007. Hän lopetti uransa kyseiseen kauteen.
Kuria Muria -saaret

Kuria Muria -saaret (, transl. "Jazāʾir Khurīyā Murīyā") on Omanille kuuluva saariryhmä Arabianmeressä noin 40 km maan kaakkoisrannikolta. Ryhmään kuuluu viisi saarta, jotka muodostavat oman wilayatin Shalim ja Al-Hallaniyahin saaret (2. tason aluehallinnollinen alue) Zufarin kuvernoraatissa. Saaret ovat lännestä itään lukien Al-Hasikiyah, As-Sawda', Al-Hallaniyah (suurin saari, 56 km²), Qarzawit ja Al-Qibliyah. Saarten kokonaispinta-ala on noin 73 km².
Historia.
Kuria Muria -saaret muodostivat aikanaan Hadramawtin ja Parthian välisen raja-alueen. Saarien asukkaat saivat elantonsa merestä. Pääasiallisen tulonlähteen muodosti kilpikonnankuoret, joita myytiin nykyiseen Jemeniin. Ajoittain myytiin myös meripihkaa. Lisäksi mantereelta matkustettiin saarille kaivamaan guanoa, jota käytettiin lannoitteena. Ensimmäinen eurooppalainen saarilla oli portugalilainen Afonso d'Albuquerque vuonna 1503. Myöhemmin saaret mainitaan portugalilaisissa lähteissä nimellä "Curia-Muria". Vuonna 1818 Ra’s al-Khaimaista saapuneet hyökkääjät valtasivat saaret ehkäpä käyttääkseen niitä tukikohtinaan heidän ryöstellessään alueella liikkuvia laivoja. Paikalliset asukkaat ajettiin tai vietiin pois saarilta. Saarille tuli uusia asukkaita Mirbatin alueelta Dhofarin rannikolta. Uudet asukkaat kuuluivat Mahra-heimon Ibn Khalfan-nimiseen alaryhmään ja Etelä-Arabiassa saarista käytetäänkin nimeä "Jaza'ir bin Khalfan". Jossain vaiheessa 1800-lukua saaret päätyivät osaksi Masqatin sulttaanin alueita, joka puolestaan luovutti saaret sen guanovarannoista kiinnostuneille briteille 14. heinäkuuta 1854. Hallinnollisesti saaret kuuluivat Adenin siirtokuntaan, mutta brittien vetäytyessä Adenista 30. marraskuuta 1967 saaret palautettiin Masqatin sulttaanille eli Omanille. Itsenäistynyt Jemenin demokraattinen kansantasavalta katsoi olevansa oikeutettu saarien hallintaan, mutta sen valitukset aiheesta jätettiin huomiotta.
Väestö.
Saarten asukasluku on ollut pitkään melko tasainen. Vuonna 1883 saarilla oli 36 asukasta, vuonna 1936 50, vuonna 1947 70 ja vuonna 1976 53. Väestönlaskentatietojen mukaan Hallaniyahinsaarella asui 212 (12/2003) ja 198 (12/2010) henkeä ja sen länsipuolisen Sawdahinsaaren asukasluku nousi nollasta (12/2003) 190:een asukkaaseen joulukuun 2010 väestönlaskentaan mennessä. Saaren asukkaiden valtaosa kalastajia ja saarilla puhutaan šehrin kielen murretta.
Aleksandr Gorodnitski

Aleksandr Moisejevitš Gorodnitski (, s. 20. maaliskuuta 1933 Leningrad) on venäläinen laulaja, musiikintekijä ja runoilija. Ammatiltaan hän on geologi ja meritieteilijä.
Gorodnitski valmistui Leningradin kaivosinstituutista 1957 pääaineenaan geofysiikka ja suoritti geologian ja mineralogian tohtorintutkinnon 1982. Hän työskentelee professorina ja on julkaissut yli 260 tieteellistä tutkimusta. Gorodnitski on ollut mukana lukuisilla arktisilla tutkimusmatkoilla ja käynyt muun muassa Etelämantereella ja pohjoisnavalla. Sävellystyön hän aloitti vuonna 1953, ja neuvostoaikaan hänen teostensa välityskanavana toimivat pitkään ”samizdat”-nauhat. Monien vuosikymmenten ajan Gorodnitski esitti laulunsa ilman soitinsäestystä, mutta nykyisin hän käyttää usein apunaan kitaraa tai ammattikitaristia. 
Gorodnitski asuu Moskovassa ja tekee säännöllisesti kiertueita eri puolille maailmaa.
Boris Pilnjak

Boris Pilnjak (, oik. Boris Andrejevitš Vogau ; 11. lokakuuta 1894 Možaisk, Venäjä – 21. huhtikuuta 1938 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen kirjailija. Hän toimi myös Venäjän kirjailijaliiton puheenjohtajana mutta menetti virkansa ideologisesti arveluttavina pidettyjen kirjoitustensa takia.
Pilnjak käsitteli kommunistisen puolueen toimintatapoja hyvin epäluuloiseen sävyyn, ja hänen kirjansa joutuivat siksi usein ankaran sensuurin kohteeksi. Hän ei kuitenkaan kieltäytynyt taiteellisten kompromissien tekemisestä. Pilnjakin tunnetuimpia teoksia ovat "Alaston vuosi", "Mahogani" ja "Volga vpadet v Kaspiskoje more" (), jotka käsittelevät vallankumouksen ja sitä seuraavan ajan Venäjää. Hänen tunnettujen töidensä joukkoon lukeutuu myös "Okei: Amerikanski roman", joka kertoo hänen vuonna 1931 tekemästään matkasta Yhdysvaltoihin ja esittelee sikäläistä elämänmenoa pitkälti kielteiseen sävyyn.
Boris Pilnjak vieraili Suomessa vuonna 1934 Hella Wuolijoen ja Olavi Paavolaisen kutsumana. Vierailunsa aikana Pilnjak tapasi mm. F. E. Sillanpään tämän kesäasunnossa Saavutuksessa Hämeenkyrössä ja kutsui tämän vastavierailulle Moskovaan, mutta Sillanpään vierailu Neuvostoliitossa ei koskaan toteutunut. Pian Suomen-vierailunsa jälkeen Pilnjak syrjäytettiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton johdosta Neuvostoliiton kulttuurielämän "puhdistuksessa" eikä hänen teoksiaan enää julkaistu. Siten myös Pilnjakin suunnitelma julkaista Sillanpään tuotantoa venäjäksi – hän oli erityisen ihastunut "Nuorena nukkuneeseen" – raukesi.
Sivulliset uhrit

Sivulliset uhrit ("Collateral Damage") on vuonna 2002 julkaistu toimintaelokuva. Elokuvan ohjasi Andrew Davis ja pääosassa on Arnold Schwarzenegger.
Elokuva piti alun perin julkaista Yhdysvalloissa 5. lokakuuta 2001, mutta sitä lykättiin koska elokuva käsitteli terrorismia ja saman vuoden syyskuussa terroristit iskivät New Yorkissa sijaitseviin kaksoistorneihin.
Juoni.
Elokuva kertoo palomiehestä Gordy Breweristä, joka on menossa tapaamaan vaimoaan ja pientä poikaansa. Gordy on hiukan myöhässä, kun hän saapuu paikalle. Hän pysäköi luvattomalle alueelle, johon eräs poliisi antaa luvan, kun Gordy kertoo vain hakevansa vaimonsa ja poikansa. Samassa autopommi räjähtää ja monet menettävät henkensä -Gordyn vaimo ja poika mukaan lukien. Poliisiasemalla Gordy saa kuulla että räjähdyksen takana oli se samainen poliisi, "Susi", Claudio Perrini, jonka kanssa hän jutteli juuri ennen räjähdystä. Tästä järkyttyneenä Gordy vannoo kostoa ja lähtee Kolumbiaan kostamaan "Sudelle" ja tämän terroristijärjestölle.
Eszterháza

Eszterháza on Fertődissä, Unkarissa sijaitseva palatsi, jonka rakennutti prinssi Nikolaus Esterházy. Palatsia kutsutaan usein Unkarin Versaillesiksi, ja se on maan suurin rokokoomonumentti. 
Historia.
Palatsia alettiin rakentaa todennäköisesti vuonna 1762, jolloin prinssi Nikolaus seurasi veljeään Paul Antonia. Ennen prinssiksi tuloaan Nikolaus oli tottunut viettämään aikaansa Süttöriksi kutsutulla metsästysmajalla, joka oli rakennettu samalle alueelle noin vuonna 1720 Anton Erhard Matinellin suunnitelmien pohjalta. Metsästysmajaa käytettiin ytimenä, jonka ympärille Esterháza rakennettiin.
Ensimmäinen hankkeessa työskennellyt arkkitehti oli Johann Ferdinand Mödlhammer, ja 1765 häntä seurasi tehtävässä Melchior Hefele. Vaikka palatsia verrataan usein Versaillesiin, jossa prinssi oli vieraillut vuonna 1767, H. C. Robbins Landon väittää, että suoremmat vaikutteet ovat löydettävissä ”itävaltalaisista malleista, erityisesti Wienissä sijaitsevasta Schönbrunnin linnasta.” 
Prinssi maksoi palatsista 13 miljoonaa guldenia, mitä Robbins Landon nimittää ”tähtitieteelliseksi” summaksi. 
Ensimmäiset asukkaat saapuivat Eszterházaan 1766, mutta rakentaminen jatkui vielä useiden vuosien ajan. Oopperatalo valmistui 1768 (ensimmäinen esitys oli Joseph Haydnin ooppera "Lo speziale") ja marionettiteatteri 1773. Palatsin edessä sijaitseva suihkulähde valmistui vasta 1784, jolloin hanke oli prinssin mielestä saatu päätökseen.
Sijainti.
Palatsi rakennettiin lähelle Neusiedler Seen etelärantaa soiselle maalle, mikä oli siihen aikaan terveysriski. Robbins Landon kirjoittaa: ”Prinssi Nicolaukselta oli erityisen omalaatuinen ajatus valita se suuren linnan sijoituspaikaksi. Linnan olemassaolon oli mahdollisesti tarkoitus todistaa ’mielen voittoa aineesta’.”
Huoneet.
Palatsissa on 126 huonetta. Niistä erityisen huomattava on "Bankettihuone", jonka katossa on maalaus Apollonista vaunuissaan. Laaja kirjasto sisältää lähes 22 000 nidettä, ja sitä koristaa suvun sukunimeä edustava E-kirjain. Huoneista suurin on luolatyylinen "Sala Terrana". Sen sisäkatossa tanssivat enkelit pitävät käsissään kukkaseppeleitä muodostaen niistä E-kirjaimen. 
Haydn Eszterházassa.
Ensimmäisen neljännesvuosisatansa ajan palatsi toimi ensisijaisena kotina säveltäjä Joseph Haydnille, joka kirjoitti suurimman osan sinfonioistaan prinssin orkesteria varten. Vuodesta 1768 lähtien teatteri oli merkittävä oopperoiden esityspaikka. Esityksiä oli usein yli sata kertaa vuodessa.
Palatsin syrjäinen sijainti johti muusikoiden ikävystymiseen ja yksinäisyyden tunteeseen. Tämä ilmenee joistakin Haydnin kirjeistä, samoin kuin "Jäähyväissinfonian" kuuluisasta tarinasta.
Karen Allen

Karen Jane Allen (s. 5. lokakuuta 1951 Carrollton, Illinois) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen isänsä Thompson Allen oli ammatiltaan FBI-agentti ja äiti Patricia A. Howell opettaja.
Vuonna 1981 Allen esitti Marion Ravenwoodia elokuvassa "Kadonneen aarteen metsästäjät". Hän esiintyi samassa roolissa uudestaan vuoden 2008 elokuvassa "Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta". John Carpenterin ohjaamassa "Starmanissa" Allenin vastanäyttelijänä on Jeff Bridges. Allen on tunnettu myös elokuvasta "Delta-jengi".
Allen on näytellyt myös teatterissa ja televisiossa. Hän esitti Christa McAuliffea vuonna 1990 valmistuneessa televisioelokuvassa "Challenger".
Yksityiselämä.
Vuonna 1988 Allen avioitui näyttelijä Kale Brownen kanssa ja heille syntyi poika vuonna 1990. Pari erosi vuonna 1998.
Citypuhelin

Citypuhelin oli pelkästään GSM 1800 -verkossa toimiva GSM-puhelin tai -puhelinliitymä. GSM:n 1800 MHz:n taajuusalueella toimivia verkkoja rakennettiin Suomeen 1990-luvun puolivälistä lähtien taajamiin tuomaan lisää kapasiteettia. Niinpä citypuhelimet toimivat vain taajamissa.
HPY:n "Citypuhelin" tuli markkinoille ensimmäisenä. Telia Finland aloitti citypuhelinpalvelujen tarjoamisen Suomessa tammikuussa 1998. Palvelua ovat tarjonneet muutkin puhelinoperaattorit. Puheluhinnat liittymissä olivat huomattavasti halvempia kuin normaaleissa GSM-liittymissä. Ajatuksena oli purkaa ruuhkia GSM 900 -verkosta.
HPY:n Citypuhelin otettiin käyttöön syksyllä 1997 noin sadassa yrityksessä. Kotitalouksiin ja pk-yrityksiin Citypuhelin lanseerattiin vuoden 1998 alussa. Liittymässä erikoista oli 09-alkuinen puhelinnumero. Kuuluvuusalue oli pääkaupunkiseutu Kehä III:n sisäpuolella. Citypuhelimen puhelumaksu oli sama kuin paikallispuheluissa. Vuoden 1998 aikana Citypuhelimia myytiin noin 10 000 kappaletta. Myynti kuitenkin hidastui loppuvuoden aikana voimakkaasti kasvaneen GSM-puhelinten myynnin vuoksi. 
Telian liittymä oli nimeltään "Telia City". Kuuluvuusalue oli pääkaupunkiseutu, Tampere ja Turku. Suuntanumero oli 041. Maaliskuussa 1999 Telian GSM 1800 -verkossa oli noin 10 000 liittymää.
Citypuhelimen kulta-aikoina kaksitaajuuspuhelimet, jotka toimivat sekä GSM 900- että GSM 1800 -verkoissa, olivat vielä harvinaisia. 2000-luvun alkuvuosina ne yleistyivät, jolloin citypuhelimen liikeidealta katosi pohja. Tähän vaikutti myös tavanomaisen GSM-liittymän käyttökustannusten aleneminen operaattoreiden keskinäisen kilpailun kiristyttyä.
Esimerkkejä päätelaitteista:
Jefreitteri

Jefreitteri () on korpraalia vastaava sotilasarvo, jota nykyään käytetään Saksan, Itävallan ja Sveitsin armeijoissa. Alun perin se tarkoitti miehistön keskuudesta ylennettyä henkilöä, joka oli vapautettu tupapalveluksesta.
Suomessa.
Suomessa jefreitterin arvo oli käytössä Suomen suuriruhtinaskunnan sotaväessä sekä myöhemmin vuoden 1918 sisällissodan aikana muodostetussa valkoisessa armeijassa. Se oli käytössä myös Jääkäripataljoona 27:ssä palvelleilla suomalaisilla jääkäreillä. Sisällissodassa jääkärijefreitterit saivat sotilasarvoonsa nähden huomattavan vaativia koulutus- ja esikuntatehtäviä. Osa toimi jopa komppanianpäälliköinä.
August Eklöf

Fredrik August Eklöf (9. marraskuuta 1837 Tammisaari – 13. joulukuuta 1912) oli suomalainen pääasiassa Porvoon seudulla vaikuttanut kauppias ja teollisuusmies. Eklöfin vanhemmat olivat hatuntekijä Carl Johan Eklöf ja Eva Lovisa Björkbom. Hän kävi Tammisaaren ala-alkeiskoulun 1849 sekä Berliinissä 1861–1863 Nordenskiöldin kauppaopiston ja toimi kauppiaana Porvoossa vuodesta 1864 lähtien.
Eklöf oli tammisaarelaissyntyinen suurliikemies. Hän palveli nuorena Orrmanin veneveistämön konttorissa Porvoossa. Hän hankki liikemieskokemusta Saksassa ja asettui sitten 1860-luvun loppupuolella Porvooseen. Hän oli merkittävä vaikuttaja Porvoossa ja huomatuimpia puutavara-alan nimeään kantavalla yrityksellä. EEklöfillä oli suuri merkitys kotikaupunkinsa liikenneolojen kehittämisessä. Vuonna 1868 hän oli perustamassa Porvoon-Helsingin höyrylaiva-osakeyhtiötä, samoinPorvoon radan valmistuminen on lähinnä hänen ansiotaan. Eklöf tuki taloudellisesti Porvoon museon perustamista kaupungin vanhaan raatihuoneeseen ja oli myösSuomen ensimmäisen kansanopiston Porvoon kansanopisto perustajia ja tukijoita. Hänet nimitettiin 1867 Ruotsin-Norjan konsuliksi, Ruotsin 1905-1908. Hän sai kauppaneuvoksen arvon 1895.
Eklöf kuului vuonna 1874 käyttöönotetun yksityisen Porvoo-Kerava-rautatien perustajiin ja osakkaisiin. Hän omisti hevosenkenkätehtaan Porvoossa, höyrysahoja Porvoossa, Tolkkisissa, Hämeenlinnassa, Muroleessa, Kannuksessa ja Kuokkalassa sekä tiilitehtaan ja vuonna 1893 perustetun sulfiittiselluloosatehtaan Tolkkisissa. Eklöfin hallussa oli lisäksi 49 maa- ja metsätilaa eri puolilla Suomea. Nämä omistukset keskitettiin vuonna 1910 perustetulle Aug. Eklöf Ab -nimiselle osakeyhtiölle, ja Eklöf toimi itse yhtiön johtokunnan puheenjohtajana 1910–1912. Eklöf sai kauppaneuvoksen arvon 1895. Hänen poikansa agronomi Birger Eklöf oli yrityksen pääjohtaja isänsä jälkeen. 
Eklöf oli myös Porvoon kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1875–1879 ja 1897–1899.
Eklöf oli naimisissa 1876–1924 Elin Sofia Arppen kanssa.
Porvoon kaupunki ja alueen osin omistava StoraEnso kehittävät Tolkkisten lakkautetun sellutehtaan ja sahan aluetta Eklöfin mukaan "Augustinranta" -nimiseksi yrityspuistoksi.
Kiskopolun silta

Kiskopolun silta on Oulussa sijaitseva maasilta. Vuonna 1981 käyttöön otettu silta oli alun perin 296 metrin pituinen. Alun perin silta ylitti Oulun tavara-aseman ratapihan raiteiston, mutta vuonna 2009 siltaa jatkettiin itäpäästään siten, että se ylittää myös -pääradan. Silta oli käytössä vuoteen 1997 saakka, jolloin korvaava yhteys Joutsensillan kautta valmistui ja Kiskopolun silta suljettiin liikenteeltä. Uudelleen silta avattiin liikenteelle vuonna 2009. 
Jalankululle ja pyöräilylle tarkoitettu silta yhdistää ratapihan itäpuolella sijaitsevan Nokelan kaupunginosan länsipuoliseen Limingantullin kaupunginosaan. Siltaa käytti päivittäin noin 1 700 henkilöä. Sulkemisen jälkeen arviolta 100 henkilöä ylitti sillan päivittäin luvatta, sillä se on lyhin reitti Nokelasta Limingantullin kauppakeskuksiin ja työpaikoille.
Sillan rakenteisiin on sijoitettu Limingantullista Nokelaan johtavat kaukolämmön siirtoputket.
2000-luvun alussa sillalle suunniteltiin pääraiteen ylittävää tai alittavaa jatkoyhteyttä, jonka oli tarkoitus poistaa luvaton radanylityspaikka poistetun Kiskotien tasoristeyksen kohdalta. Syksyllä 2008 aloitettiin peruskorjaus, jonka tarkoituksena oli jatkaa siltaa itäpäästään noin 200 metrillä yli pääraiteen. Samalla sillan Limingantullin puoleiseen päähän rakennettiin toinen ajoramppi. Pääraiteen ylitse johtava siltapalkki nostettiin paikalleen yöllä 5.–6. helmikuuta 2009, ja lopullisesti korjaustyöt saatiin valmiiksi syksyllä 2009.
Kallenaution kestikievari

Kallenaution kestikievari on Pirkanmaalla Juupajoen Hyytiälässä kantatie 66:n varrella sijaitseva kestikievarimuseo. Kallenaution rakennukset on sijoitettu perinteisen umpipihan muotoon ja ne sijaitsevat alkuperäisillä paikoillaan. Osa rakennuksista on peräisin 1700-luvulta, mutta kestikievarin nykyinen ulkoasu on pääosin muotoutunut 1800-luvulla. Kallenaution kestikievarin tilalla oli peltopinta-alaa 12 tynnyrinalaa, ja niityt tuottivat 30 heinäkuormaa vuosittain.
Rakennukset.
Päärakennuksena oli 1800-luvulla kahdeksankymmenen neliömetrin laajuinen pirtti, jossa keskellä oli eteinen ja toisessa päässä kaksi kammaria. Pirtissä oli leivinuuni ja liesi. Toinen kammareista oli varattu kievarissa yöpyvien matkustajien käyttöön.
Pihan toisella puolella on pakaritupa, jonka yhteydessä oli myös hollitupa.
Ratasliiteri oli rakennettu 1778. Alueella oli aittarivi luhtineen. Lisäksi kokonaisuuteen kuuluivat sauna, talli, paja, riihi, latoja ja pienempiä rakennuksia. Rakennuksissa oli tuohikattoja, lautakattoja ja malkakattoja.
Historia.
Kallenautiossa oli 1600-luvulla talo, joka autioitui. Sen asutti uudelleen Matti Yrjänänpoika 1757. Kallenaution kestikievarin pito aloitettiin 1778 ja kievari jatkoi toimintaansa vuoteen 1881. Aloite kestikievarin perustamiseksi tuli ruoveteläisiltä, joille oli tullut ylivoimaiseksi pitää yllä vilkastuneen liikenteen hollikyytejä. Kallenaution uudistalolla oli velvoite ylläpitää kahta hevosta. Sen aputiloina toimivat Aituan ja Hyytiälän uudistalot. Kallenaution kestikievarin liikenteen liittymäkohdat olivat Tapion kestikievari Ruovedellä ja Oriveden kestikievari Orivedellä. Edelliseen oli matkaa 1 3/4 peninkulmaa ja jälkimmäiseen 1/8. Juho Pietarinpoika otti vastatakseen kyydityksistä myös muiden talojen puolesta 1796–1806 saaden jokaiselta talolta kolme kappaa rukiita ja neljä leiviskää heiniä. Sen jälkeen palasi yleinen hollikyytivelvollisuus alueen taloille. Herman Kustaa osti Kallenaution 1865 perintötilaksi ja 1881 kestikievari siirtyi Aituan taloon.
Kallenautiossa alettiin pitää majataloa uudelleen 1920–1928. Kallenaution rakennuksista tehtiin kievarimuseo vuonna 1958. Kievarin rakennusten säilymiseen ja museon perustamiseen vaikutti erityisesti kirjailija ja taiteilija Heikki Asunta.
Vuonna 1955 Liisa, Pentti ja Seppo Teittinen luovuttivat Kallenaution kestikievarin rakennukset ja 50 aaria maata 1954 perustetulle Juupajoki-seuralle. Kantatie 66:n suunniteltu linjaus uhkasi Kallenaution kestikievaria, minkä vuoksi tien linjauksen muutosta kannattivat muun muassa Heikki Asunta ja Kustaa Vilkuna. Niilo Valonen laati Kallenaution kestikievarille korjaussuunnitelman, ja kunnostuksen lisäksi sinne lahjoitettiin myös kotiseutumuseoon sopivaa esineistöä.
Kantatie 66:n varrella jonkin matkan päässä Kallenaution kestikievarilta on Ruoveden puolella Ryövärinkuopan luonnonsuojelualue.
Kulttuuriympäristö.
Kallenaution kestikievari on yksi Museoviraston määrittelemistä Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristoistä.
Mats Wahl

Mats Wahl (1945 Malmö – 14. elokuuta 2025) oli ruotsalainen nuortenkirjailija. Hän julkaisi yli 40 kirjaa ja kirjoitti monia novelleja sekä käsikirjoituksia niin televisioon ja elokuviin, kuin myös teatteriin. Wahlin esikoisteos ilmestyi vuonna 1978. Hänen teoksiaan ovat muun muassa "Veden tuolla puolen" ("Vinterviken", 1993)", Näkymätön" ("Den osynlige", 2000), "Lumi peittää jäljet" ("Tjafs", 2002), "Ruotsia idiooteille" ("Svenska för idioter", 2003) sekä "Emma ja Daniel" -sarja. Wahl palkittiin useilla nuortenkirjallisuuspalkinnoilla (muun muassa August-palkinto).
Luettelo Helsingin kasarmeista

Luettelo Helsingin kasarmeista ja muista sotilaallisista rakennuksista
Kantakaupunki.
Suurin osa kantakaupungin kasarmirakennuksista rakennettiin Suomen suuriruhtinaskunnan aikana Suomen suuriruhtinaskunnan armeijan käyttöön. Suomen asevelvollisen armeijan tultua lakkautetuksi vuonna 1901, siirtyivät ne Venäjän keisarillisen armeijan käyttöön. Osa kasarmeista myös rakennettiin alkuaan Venäjän sotaväen käyttöön.
Suomenlinna.
Kasarmirakennuksia on myös puolustusvoimien käytössä olevilla saarilla, joista huomattavimmat ovat Santahamina ja Isosaari.