Jizya

Jizya tai džizja () on vero, jonka islam šaria-lain mukaisesti määrää muslimien alaisuuteen jääneille kristityille ja juutalaisille eli "dhimmeille". Heidän lukumääränsä oli Lähi-idän kalifaatissa huomattavan suuri satojen vuosien ajan. Vero mainitaan jo Koraanissa: "”Taistelkaa heitä vastaan, kunnes he maksavat nöyrinä veronsa”" (9:29). 
"Jizya"-vero oli joidenkin tietojen mukaan kaksinkertainen muslimien maksamaan veroon verrattuna. 1300-luvulla kirjoitettu šariakäsikirja "Reliance of the Traveller" ilmoittaa veron määräksi yhden dinaarin vuotta ja henkeä kohti (noin 4,235 g kultaa). Veroa ei kerätty naisilta, lapsilta, eikä mielisairailta. Jos vero jätettiin maksamatta, kalifi päätti rangaistuksesta. Se oli joko kuolemantuomio, orjuus, panttivangin asema tai vapautus. 
Erilaisia tulkintoja.
Amerikkalainen orientalisti John L. Esposito kertoo, että jizya-vero oli vastine sille, että ei-muslimit saivat jatkaa rauhassa oman uskontonsa harjoittamista muslimien alaisuudessa. Heitä suojattiin ulkopuolista hyökkäystä vastaan ilman, että heidän kuitenkaan täytyi itse osallistua asepalvelukseen. Tämä erikoisasema suojeltuna "(dhimmi") merkitsi entiseen verrattuna alempia veroja ja entistä suurempaa paikallista itsenäisyyttä. Saman ajatuksen esitti brittiorientalisti Sir Thomas Walker Arnold. Toisaalta "dhimmit" eivät olleet oikeutettuja sotasaaliiseen, jota jaettiin vain aseissa olleille miehille. 
Mark R. Cohenin mukaan jo keskiajan uskonoppineet väittelivät siitä, oliko "jizya" luonteeltaan alistava rangaistus vai pitikö se ymmärtää korvauksena muslimien antamasta suojelusta. Keskiajan muslimit päätyivät yleensä siihen, että tarkoituksena oli nöyryyttää "dhimmejä." Tähän viittasi paitsi Koraanin teksti, myös monet šarian säädökset. Kun "dihmmeiltä" perittiin heille määrättyä korotettua henkiveroa "(jizya)", se piti malikiittien ohjeen mukaan tehdä nöyryyttävällä tavalla: "”zakat kuuluu muslimeille heidän puhdistamisekseen ja annettavaksi takaisin köyhille, kun taas jizya on määrätty Kirjan kansoille heidän nöyryyttämisekseen”." Erään suosituksen mukaan "dhimmiä" piti kuristaa kurkusta ja sanoa: ”"Oi dhimmi, Allahin vihollinen, maksa jizya, jonka olet velkaa sinulle antamastamme suojelusta ja osoittamastamme kärsivällisyydestä.”" Muita keinoja olivat veron maksaminen polvillaan, niskaan lyöminen tai puisen maksukuitin ripustaminen "dhimmin" kaulaan. Toisin kuin malikiitit, imaami Shafi'ia seurannut koulukunta kuitenkin korosti veron keräämistä ystävällisesti.
Sosiaaliantropologi Ernest Gellner löytää "jizyan" luonteen siitä, että islam oli heimoyhteiskuntien uskontoa ja heijasti niiden arvomaailmaa. Paimentolaiskulttuurit onnistuivat liikkuvuutensa ansiosta välttämään keskushallinnon lähettämät veronkerääjät toisin kuin ne väestöt, jotka olivat asettuneet aloilleen. Verojen maksua ylipäätään pidettiin nöyryytyksenä ja osoituksena vapauden menetyksestä. Koraanin lause "”Taistelkaa heitä vastaan, kunnes he maksavat nöyrinä veronsa”" on ymmärrettävä tätä taustaa vasten: verottaminen oli paimentolaisten näkökulmasta aina alistamista. 
Orientalisti Claude Cohen on todennut, että Koraanin kohdassa 9:29 oleva puhe nöyryydestä "(an yadin)" on vaikeatulkintainen, koska sanaa ei esiinny missään muualla Koraanissa eikä muissa varhaisissa teksteissä. Hän pitää mahdollisena, että siinä tarkoitetaan veronmaksun nöyryyttävyyttä yleensä eikä kehotusta erikseen nöyryyttää verotettavaa henkilöä. Islamin shafi'i -koulukunta onkin tulkinnut kohdan juuri näin, ja toteaa, että vero on kerättävä "lempeydellä ja kohteliaasti". 
Nykytilanne.
"Dhimmi"-lainsäädäntö oli voimassa Osmanien valtakunnassa vuoteen 1856 asti. Vaikka šarialaki on periaatteessa ikuinen, nykyisissä muslimimaissa "jizya"-vero ei ole käytössä. "Jizya"-veroa on kuitenkin satunnaisesti kerätty vielä nykyisinkin sellaisissa maissa kuin Pakistan, Afganistan tai Irak.