tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Telvis

Telvis on "Katso"-lehden vuodesta 1962 lähtien jakama palkinto parhaille television esiintyjille ja ohjelmille. Palkinnon voittaneet saavat merkiksi voitostaan Telvis-patsaan, jonka on suunnitellut taiteilija Olavi Hurmerinta. Patsas esittää television päällä istuvaa poikaa, ja se perustuu Hurmerinnan "Katso"-lehteen 1960-luvulla piirtämän "Katsolan perhe" -sarjakuvan hahmoon Telvis Katsolaan.
Telvis-palkinnot jaetaan joka vuosi tammi-helmikuussa samannimisessä gaalassa. Nimen perässä on edellisvuoden vuosiluku, siis esimerkiksi Telvis 2005 -gaala järjestettiin vuonna 2006. Telviksiä on jaettu vuoteen 2006 menneessä 44 kertaa, ja se on siten Suomen vanhin tv-alan palkinto. Nykyään palkintojen saajat ratkaistaan yleisöäänestyksellä.
Palkintosarjat.
Aluksi Telvis-kategorioita oli viisi: paras miespuolinen tv-esiintyjä, paras naispuolinen tv-esiintyjä, paras radioääni, erikoistelvis ja paras TV-ohjelma. Nykyisiin ohjelmatyypin mukaisiin palkintosarjoihin siirryttiin Venla 2004 -gaalassa. Seuraavana vuonna saatiin vielä yksi kategoria lisää: paras reality-ohjelma.
Vuonna 2007 kategorioita tiivistettiin nykyiseen muotoonsa ja samalla gaalan televisioesitykset lopetettiin.
Vuonna 2006 Telvistä juonsivat Ruben Stiller ja Ellen Jokikunnas, joka oli myös itse ehdolla parhaan naisesiintyjän Telviksen saajaksi. Parhaan naisesiintyjän Telviksen sai kuitenkin stand up -koomikko Krisse Salminen. Vuoden väriläiskä -palkinto myönnettiin Conan O'Brienille, joka oli vieraillut tuolloin Suomessa. Parhaan kotimaisen miesesiintyjän Telviksen sai Risto Kaskilahti. Paras radioääni -palkinto myönnettiin Mikko "Peltsi" Peltolalle.
Cosmobile

Cosmobile on helsinkiläinen indierockyhtye.
Tarina.
Cosmobilen esiaste, "from beyond", perustettiin jo 1990-luvulla. Perustajajäseniä olivat Tuomas Palonen (kitara, laulu), Kimmo Kivistö (rummut) sekä Jonni Kullas (basso). Cosmobile-nimi otettiin käyttöön vuonna 2000. Yhtye osallistui 2001 Spoonriver Anthology -kokoelmalevylle ja julkaisi 2002 omakustanne-EP:n nimeltä Luna. Hetken hiljaiselon jälkeen yhtye sai uuden basistin, Olli Noroviidan, ja aktivoitui uudelleen. Debyyttialbumi "Travels" julkaistiin vuonna 2007, julkaisijanaan "Jukeboss Records". Albumi ja keikat toivat esiin entistä popimman, mutta kokeellisemman yhtyeen. Albumilta irrotettu "Finger"-single saavutti suosiota ja kehuja kotimaisessa mediassa. 
Vuonna 2009 Cosmobile teki levysopimuksen Fullsteam Recordsin kanssa ja kakkosalbumi Making Do ilmestyi lokakuussa 2009. Albumi oli arvostelumenestys Suomessa ja valittiin yhdeksi vuoden kotimaisista levyistä mm. Helsingin Sanomissa ja Soundissa.
Vuonna 2011 Cosmobile aloitti yhteistyön nigerialaissyntyisen perkussionisti-vokalisti "Ike Chime"n kanssa. He julkaisivat yhteistyön tuloksena digitaalisen ilmaisjakelu-EP:n, joka sisälsi neljä Cosmobilen ja Ike Chimen yhdessä kirjoittamaa kappaletta. Kappaleissa yhdisteltiin indierockia afrikkalaisiin rytmeihin afrobeatistä highlifeen. Cosmobile ja Ike Chime esiintyivät yhdessä myös keikoilla ympäri Suomea. Syksyllä 2011 Olli Noroviita ohjasi ja editoi EP:llä julkaistuun "Rough Riders" -kappaleeseen videon. 
Loppuvuodesta 2011 Cosmobile päätti vetäytyä määrittelemättömän pituiselle tauolle kiireistä ja muista suunnitelmista johtuen. Yhtyeen jäsenet ovat sanoneet keskittyvänsä tauon aikana muihin musiikkiprojekteihin.
FC Sochaux

Football Club Sochaux-Montbéliard, eli FCSM tai Sochaux, on ranskalainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1928. Seura pelaa kotiottelunsa Montbéliardin kaupungissa. 
Historia.
Seura perustettiin 1928 Peugeot'n autotehtaan työntekijöiden seuraksi Jean-Pierre Peugeot'n johdolla. FC Sochaux on yksi ranskalaisen jalkapalloilun pioneeriseuroista ja oli mukana perustamassa Ranskan liigaa. Olympique de Marseillen, Stade Rennais'n ja OGC Nicen ohella se on ainoa seura, joka pelasi ensimmäisellä liigakaudella 1932–1933 ja on edelleen mukana pääsarjassa. Sochaux kehittyi nopeasti Ranskan ensimmäiseksi ammattilaisseuraksi ja voitti mestaruuden 1935 sekä 1938. 
Toisen maailmansodan jälkeen FC Sochaux putosi kehityksen kärjestä liigan keskikastin joukkueeksi. Se ei kyennyt budjetillaan taistelemaan suurseurojen kanssa ja tuli tunnetuksi lähinnä kasvattajaseurana. Se kuitenkin pysyi pääasiallisesti pääsarjatasolla ja pelannut maailmansodan jälkeen vain 10 kautta Division 2:ssa. Suuret meriitit ovat kuitenkin kiertäneet seuraa, joskin se voitti 2004 Coupe de la Liguen ja 2007 Coupe de Francen mestaruuden.
Kauden 2013–2014 päätteeksi Sochaux putosi pääsarjasta.
Lihaksia ja luoteja

Lihaksia ja luoteja on vuonna 1996 esitetty, koomikkoryhmä Kummelin tekemä kymmenosainen humoristinen poliisisarja. Sarjassa seurataan kuvitteellisen Päärynämäen kaupungin poliisilaitoksen etsivien seikkailuja.
Sarja sai hyvän vastaanoton Kummeli-huumorista pitävien keskuudessa, mutta osalle katsojakuntaa se oli liikaa. Kummeleihin vakituisesti liittynyttä Heikki Vihistä eivät kaikki sulattaneet.
Lihaksia ja luoteja julkaistiin DVD:nä 5. syyskuuta 2007 nimellä "Kummeli - Lihaksia ja luoteja, Vanaja-trilogia osa 1".
Sarjan tuli aluksi olla 6-osainen, mutta syksyllä 1996 ryhmä teki vielä neljä lisäjaksoa. Tämän huomaa jaksojen 7-10 hyvin erilaisesta alkutunnuksesta, ja siitä että kuusi ensimmäista jaksoa on talvella kuvattu (neljä viimeistä taas kesällä/syksyllä). Myös kuudessa ensimmäisessä jaksossa hahmoilla on valuuttana Suomen markka, kun taas neljässä viimeisessä Amerikan Dollari.
"Helsingin Sanomien" Jarkko Jokelainen ymmärsi, että Kummeli-ryhmän comeback tarvitsi uudenlaista formaattia lyhyiden sketsien sijasta, mutta kaipasi silti runsaampaa henkilögalleriaa esimerkiksi ”luontaisesti hilpeiden” Heikki Silvennoisen ja Timo Kahilaisen tekeminä kaksoisrooleina. Myös aloitusjaksossa nähty Vesa Vierikon roisto sai kehuja, mutta Heikki Vihisen, Esko Roineen ja Mari Turusen poliisiroolit jättivät Jokelaisesta toivomisen varaa.
Vierailijat.
Sarjassa esiintyy myös poliisiryhmä "Kova Laki", jota esittävät Heikki Silvennoinen, Timo Kahilainen ja Heikki Hela .
Kaurat

Kaurat ("Avena") on heinäkasvien suku, jonka lajeja esiintyy luonnonvaraisena Euroopassa, Aasiassa ja Luoteis-Afrikassa. Suvussa on noin 15–25 lajia. Viljelty kaura on heksaploidi, joka on syntynyt yhdestä tai useammasta villilajista.
Kauroilla on pysty korsi ja viuhkamainen tähkä, joka tunnetaan myös nimellä röyhy. Kukat ovat yleensä kaksittain. Lehdet ovat heinäkasveiksi leveät.
Tärkein lajeista on peltokaura ("Avena sativa"). Hukkakaura ("Avena fatua") on rikkakasvi. Samoin kuin peltokauran, myös hukkakauran kromosomiluku 2n on 42, kun muilla lajeilla se on 14.
Kaurojen suvusta on nykyisin erotettu mäkikaurat ("Avenula") ja kauriot ("Helictochloa") omiksi suvuikseen.
Lajeja.
Leikkokasveina ja yksivuotisina koristekasveina kasvatetaan hukka-, koriste- ja ukonkauraa (Räty ja Alanko 2004, s. 31).
Hännystakki

Hännystakki on frakin tai saketin takki, jossa on pitkät liepeet eli hännykset takana. Takin väri on yleensä musta, mutta saketin takki voi olla myös harmaa. Saketin takki on edestä kaarrettu ja siten pyöreälinjaisempi kuin frakin. 
Frakkiin kuuluvan hännystakin kauluskäänteet ovat silkkiset. Jos takin kanssa käytetään valkoista liiviä, takin rintataskuun taitetaan valkoinen nenäliina, mikäli kunniamerkkejä ei ole. Mustan liivin kanssa taskuliinaa ei kuitenkaan käytetä. Häissä sulhasella voi olla hännystakkinsa rintapielessä taskukukka, ja myös tällöin liina jää pois. Frakin kanssa käytetään yleensä taskukelloa, mutta sen voi jättää nykyisin myös pois. Pukeutumisetikettien mukaan rannekellon käyttö ei silti ole sopivaa taskukellon sijasta.
Keisari Vilhelmin muistokirkko

Keisari Vilhelmin muistokirkko () on Berliinin Breitscheidplatzilla sijaitseva rauniokirkko ja yksi kaupungin tunnetuimpia symboleja. 
Kirkko rakennettiin vuosina 1891–1895, ja sen rakennutti keisari Vilhelm II isoisänsä Vilhelm I:n muistoksi. Arkkitehti Franz Schwechtenin suunnittelema monumentaalinen kirkko edusti uusromaanista tyyliä, esikuvinaan Reininmaan romaaniset kirkot. Sisätilat koristettiin mosaiikeilla, jotka kuvastivat keisari Vilhelm I:n elämää ja tekoja.
Kirkko tuhoutui toisen maailmansodan ilmapommituksessa vuonna 1943. Sodan jälkeen tehtiin suunnitelma raunioiden hävittämiseksi ja uuden kirkon rakentamiseksi samalle paikalle, mutta sekä monet arkkitehdit että berliiniläiset asettuivat puolustamaan vanhan kirkon jäänteitä. Osaksi tämä johtui siitä, että kirkko jäi kaupungin jaon jälkeen Länsi-Berliinin puolelle, jossa ei juuri ollut historiallisia rakennuksia. Lopulta päädyttiin kompromissiin: Keisari Vilhelmin muistokirkon päätorni (alkuaan 113 metriä korkea) jätettiin pystyyn, muistomerkiksi sodan tuhoille. Sen viereen valmistui 1961 arkkitehti Egon Eiermannin suunnittelema uusi kirkko kellotapuleineen. 
Uusi kirkkorakennus on muodoltaan poikkeuksellinen: se on kahdeksankulmainen ja sen seinät on tehty kauttaaltaan himmeistä lasiruuduista. Uuteen kirkkoon on sijoitettu Venäjän ortodoksikirkon lahjoittama ikoniristi, saksalaisen luutnantin Kurt Reuberin 1942 itärintamalla maalaama "Stalingradin madonna", sekä brittien lahjoittama Coventryn risti, joka on tehty saksalaisten ilmapommituksissa 1940 tuhoutuneen Coventryn katedraalin raunioista löytyneistä nauloista. Nämä taideteokset symboloivat ystävyyttä entisten vihollismaiden välillä. 
Keisari Vilhelmin muistokirkko sijaitsee Berliinin vilkkaimman liikekadun Kurfürstendammin alkupäässä viiden kadun risteyksessä, ja se on kaupungin läntisen osan tunnetuin maamerkki. Berliiniläiset kutsuvat rauniotornia lempinimellä ”Ontto hammas” ("der Hohle Zahn").
Kaasua, komisario Palmu!

Kaasua, komisario Palmu! on Matti Kassilan ohjaama vuonna 1961 ensi-iltansa saanut Komisario Palmu -elokuva. Se perustuu Mika Waltarin 1939 ilmestyneeseen romaaniin "Kuka murhasi rouva Skrofin?" Elokuvassa etsiväkolmikko (Joel Rinne, Matti Ranin ja Leo Jokela) selvittää rikkaan helsinkiläisen leskirouvan murhaa.
Juoni.
Rikas leskirouva löydetään asunnostaan Helsingistä kaasumyrkytykseen kuolleena. Tapahtumaa luullaan aluksi onnettomuudeksi, mutta komisario Palmu huomaa murhaajan tehneen virheen, ja niin Palmu, Kokki ja Virta aloittavat selvitystyön: kuka oli tullut asuntoon parvekkeen oven kautta ja avannut kaasuhanan rouva Skrofin nukkuessa?
Kirjan ja elokuvan loput poikkeavat hieman toisistaan. Kirjassa Palmu osoittaa murhaajalle tietävänsä, että tämä on murhan tekijä, ja tämä toteaa, ettei Palmu pysty koskaan todistamaan väitettä oikeaksi. Murhaaja lupaa kuitenkin tunnustaa tietyin ehdoin ja pyytää Palmua lukitsemaan huoneen oven. Avainta kääntäessään Palmu huomaa, että avain ei sovi lukkoon ja tajuaa sen olevan kadoksissa oleva parvekkeen oven avain. Samaan aikaan murhaaja heittäytyy alas parvekkeelta ja kuolee.
Elokuvassa murhaaja jää kiinni maalattuaan taulun rikospaikasta. Vain murhapaikalla ennen poliisien tuloa käynyt voi tietää, että hellalla oli puurokattila, joka oli kiehunut yli. Murhaaja yrittää hypätä alas kierreportaikosta, mutta etsivät Kokki ja Virta saavat hänestä viime hetkellä otteen.
Tuotanto.
Teos oli Palmu-romaaneista ensimmäinen, mutta filmatisoinneista toinen. Waltari oli voittanut vuonna 1939 Suomen osuuden pohjoismaisessa salapoliisiromaanikilpailussa romaanillaan "Kuka murhasi rouva Skrofin?" Hän jatkoi sarjaa vuonna 1940 kirjalla "Komisario Palmun erehdys", jonka pohjalta Kassila ohjasi vuonna 1960 samannimisen elokuvan. 
Fennadan Mauno Mäkelä neuvotteli Waltarilta oikeudet teokseen, ja edellisen Palmu-elokuvan Suomen Filmiteollisuudelle ohjannut Kassila joutui tapahtuneen tosiasian eteen. Päähenkilöiden näyttelijöillä ei ollut muualle sitovia sopimuksia, joten samat näyttelijät saatiin pääosin mukaan. 
Kun edellinen Palmu oli epookkielokuva, tässä tapahtumat tuotiin elokuvan kuvausaikaan, 1960-luvun alkuun. Waltarin tarkoin kuvaamaa taloa esittää Merikatu 7:ssä oleva Runar Finnilän suunnittelema talo vuodelta 1926, mutta sen ympäristöä kuvattiin muualla. Waltarilla kaupunkikuvan luominen oli keskeinen osatekijä, ja myös Palmu-elokuvissa korostuu vanhan Helsingin merkitys. Sisätilat, kuten porraskäytävä ja rouva Skrofin koti, rakennettiin Fennadan Kulosaaren-studiolle.
Arviot.
Elokuvan näyttelijöiden yhteistyötä on kiitetty erinomaiseksi. Eräs kriitikko nostaa esiin Pentti Siimeksen ”huikean roolityön merkillisenä rappiotaiteilijana Kurt Kuurnana”, joka kriitikon mukaan muodostaa elokuvan selkärangan.
Palkinnot.
Elokuva sai kolme Jussi-palkintoa:
Aiheesta muualla.
&lt;br&gt;
Tenji

Tenji (626–672) oli Japanin 38. keisari, joka käytti ennen valtaannousuaan nimeä Naka no Ōe. 
Prinssinä ollessaan Naka no Ōe auttoi keisarillista perhettä vapautumaan Soga-klaanin lähes täydellisestä ylivallasta. Vuonna 644 hän murhautti Soga no Irukan, ja tämän isä ja edeltäjä Soga no Emishi teki itsemurhan. 
Naka no Ōe hallitsi Keisari Tenjinä vuodet 661–672. Vuonna 662 hän kirjoitutti Japanin ensimmäisen tunnetun lakikokoelman. Tenji jätti jälkeensä 14 lasta, mistä puhkesi vallanperimyskiistoja. Tenjiä seurasivat hänen poikansa Otomo (keisari Kobun) ja veljensä Oama (keisari Temmu).
Tuttu Juttu Show

Tuttu Juttu Show (aiemmin Tuttu Juttu) on suomalainen parisuhdevisailu, jonka ideana on selvittää, kuinka hyvin pariskunnat tuntevat toisensa. Ohjelmaa esitetään MTV3-kanavalla, ja sen juontajina toimivat Timo Koivusalo ja Susanna Laine.
Alun perin Tuttu Juttu Show'ta esitettiin Yle TV2 -kanavalla vuosina 1992"–"2002. Timo Koivusalon juontoparina oli Joel Hallikainen kevääseen 2000 saakka, minkä jälkeen Koivusalo juonsi ohjelmaa vaihtuvien juontoparien kanssa.
Ohjelman rakenne.
Tuttu Juttu Show'n kussakin jaksossa on mukana kaksi pariskuntaa. Tyypillisesti toinen pariskunnista on tavallisia suomalaisia ja toisessa ainakin toinen osapuolista on julkisuudesta tuttu henkilö.
Pariskunnille esitetään kysymyksiä, joihin pariskunnan molemmat osapuolet vastaavat tietämättä kumppaninsa vastausta. Mahdollisia kysymyksiä ovat esimerkiksi "Mikä on puolisosi lempijälkiruoka" tai "Kumpi teistä on ahkerampi kotitöissä". Jokaisesta yhtenevästä vastauksesta pariskunta saa ruusun. Enemmän ruusuja kerännyt pariskunta voittaa.
Alkuperäisessä versiossa esiintyi lisäksi musiikkivieraita.
Historia.
Tuttu Juttu Show sai alkunsa laivaristeilyjen ohjelmanumerosta. Timo Koivusalo ja Joel Hallikainen pyörittivät laivoilla "Elämäntoveri"-nimistä kilpailua pariskunnille. Televisiossa ohjelma tunnettiin aluksi nimellä Tuttu Juttu.
Vuonna 1992 yksi ohjelmaan sovituista laulajista estyi tulemasta. Koivusalo keksi, että hänen juontajaparinsa Joel Hallikainen voisi esittää Koivusalon säveltämän ja sanoittaman kappaleen "Kuurankukka". Kappaleesta tuli hitti, joka nosti Hallikaisen yhdeksi Suomen suosituimmista artisteista 1990-luvun alkupuoliskolla.
Tuttu Juttu Show päättyi vuonna 2002. Viimeinen jakso oli nimeltään "Tuttu Juttu Show – koko juttu", jossa Koivusalo sekä ohjelman pianistina ja tuomarina toiminut Risto Hiltunen kertasivat ohjelman historiaa. Ohjelmaa tehtiin 393 jaksoa, ja siinä vieraili 1 572 vierasta, mm. poliitikkoja, taiteilijoita ja urheilijoita.
Tuttu Juttu Show'n jälkeen Koivusalo juonsi samantapaista "Leikin varjolla" -ohjelmaa vuoteen 2006 saakka. Tuttu Juttu Show palasi ruutuun uusin jaksoin vuonna 2019 MTV3-kanavalla.
Tuotantokausi 2020–2021.
Juontajana toimivat Timo Koivusalo ja Susanna Laine ja ohjelman vieraina ovat: 
Salaliittoteoria.
Jussi Lähde väittää Lasse Lehtistä käsittelevässä kirjassaan "Aidankaataja" (2011), että vuonna 1994 kolme päivää ennen presidentinvaalien toista kierrosta esitetty Tuttu Jutun jakso, jossa olivat vastakkain presidenttiehdokkaat Martti Ahtisaari ja Elisabeth Rehn, olisi ideoitu Ahtisaaren kampanjatoimistossa. Jakson katsottiin yleisesti olleen merkittävä tekijä siinä, että Ahtisaari voitti vaalit.
Koivusalon mukaan idea presidenttiehdokkaiden kutsumisesta syntyi ohjelman työryhmässä jo syksyllä 1993, jolloin ehdokkaiden henkilöistä ei ollut tietoa.
Norwichinterrieri

Norwichinterrieri () on brittiläinen terrierirotu. Rotu on Suomessakin suhteellisen suosittu: vuonna 2005 rekisteröitiin 132 norwichin pentua. Se myös muistuttaa hyvin paljon norfolkinterrieriä, ja korvien asentoa lukuun ottamatta näillä roduilla on lähes sama rotumääritelmä.
Ulkonäkö.
Norwichinterrieri kuuluu pieniin terrierirotuihin. Sen ihanne säkäkorkeus 25–26 cm ja paino noin 5–8 kg. Karvapeite on karhea ja kaksikerroksinen. Sallittuja värejä ovat kaikki punaisen, vehnänvärisen, mustan punaruskein (black &amp; tan) tai harmahtavan sävyt. Valkoista väriä ei tulisi esiintyä. Turkki nypitään eli stripataan muutaman kerran vuodessa. Norwichinterrierillä on pystyt korvat ja suora häntä. Aiemmin häntä on typistetty keskipitkäksi, mutta vuodesta 1996 typistäminen on ollut Suomessa kiellettyä.
Luonne.
Norwichinterrieri on pirteä, vahva ja reipas. Norwich on uskollinen omistajalleen ja kiintyykiin perheeseensä syvästi. Käyttöhistoriansa takia norwichinterrierin tulisi olla sisukas ja reipas. Pienestä koostaan huolimatta se on energinen ja vahva eikä sovi pelkästään sylikoiraksi, kuten voisi olettaa. Yleisesti ottaen rotu on haukkuherkkä. Norwichin terrierit tulevat hyvin toimeen eläinten ja lasten kanssa. Entisenä metsästyskoirana sen vietti on kyllä säilynyt vahvasti, joka saattaa ilmetä eläinten jahtaamisena. 
Terveys.
Norwich on pitkäikäinen rotu. Rakenteesta johtuen esiintyy jonkin verran hengitysteiden ahtautta, joka ilmenee koiran äänekkäänä hengityksenä. Norwicheilla esiintyy myös epilepsiaa ja paljon allergioita. Pentuekoko on norwicheillä suhteellisen pieni, noin 2–3 pentua, ja synnytykset voivat olla hankalia. Norwichit saattavat myös lihoa helposti, joten liikuntamäärään on kiinnitettävä huomiota. 
Historia.
Norwichia on aiemmin käytetty rotanmetsästyksessä, mutta alkuperäisessä tarkoituksessa sitä käytetään enää harvemmin. Metsästysvaistot ovat rodulla kuitenkin säilyneet hyvin. Nykyään norwichit ovat enimmäkseen seurakoiria.
Rotu on kotoisin Englannista East Anglian alueelta. 1900-luvun alussa oli useita paikallisia metsästyskoiratyyppejä. Vuonna 1932 rotu hyväksyttiin Englannissa omaksi rodukseen ja se sai nimen norwichinterrieri esiintymisalueen mukaan. Tuolloin myös luppakorvainen muunnos kuului samaan rotuun. Vuonna 1964 nämä muunnokset erotettiin omiksi roduikseen ja luppakorvainen sai nimen norfolkinterrieri. Suomeen rotu tuli vuonna 1965.
Anu Viheriäranta

Anu Viheriäranta (s. 1982) on suomalainen balettitanssija. Hänellä on kiinnitys Suomen Kansallisbalettiin (1999–) ja Hollannin Kansallisbalettiin (2005–). Viheriäranta on myös esiintynyt kahdessa suomalaisessa elokuvassa.
Viheriäranta opiskeli Helsingin Tanssikoulussa ja Lontoon Royal Ballet Schoolissa. Ylen Elävän Arkiston dokumentti "Minustako joutsen" kertoo tuolloin 22-vuotiaan Viheriärannan valmistautumisesta Joutsenlammen vaativaan Odette-Odilen päärooliin Suomen Kansallisbaletissa vuonna 2004.
Solistitehtäviä.
Suomen Kansallisbaletissa:
Paul Keres

Paul Keres (7. tammikuuta 1916 Narva – 5. kesäkuuta 1975 Helsinki) oli virolainen shakin suurmestari ja shakkikirjailija.
Ura.
Keres singahti suuresta tuntemattomuudesta maailmanmaineeseen 1935 Varsovan shakkiolympialaisissa Viron ykköspöydässä. Hänen kotikaupungissaan Narvassa oli niukasti harjoittelumahdollisuuksia, mistä syystä Keres turvautui kirjeshakkiin. 
1937 oli Keresin varsinainen läpimurtovuosi. Hän saavutti menestystä Margaten, Oostenden ja Kemerin turnauksissa sekä Tukholman shakkiolympialaisissa. Neuvostoliiton mestaruuden Keres voitti kolme kertaa. Maailmanmestaruusottelu Aleksandr Aljehinia vastaan raukesi.
Paul Keres kuoli sydänkohtaukseen Helsingissä 59-vuotiaana ollessaan kotimatkalla Vancouverista. 
Keresin muotokuva oli painettu Viron viiden kruunun seteliin, joka julkaistiin 1992.
Lehdet.
Joose Norri: "90 vuotta Paul Keresin syntymästä" (Suomen Shakki 1/2006)
Sirpaleliivi

Sirpaleliivi on suojaliivi, joka on tarkoitettu suojaamaan käyttäjänsä ylävartaloa esimerkiksi kranaatin sirpaleilta. Liivin suojaava materiaali voi olla kevlar, keraamiset levyt tms. Sirpaleliivi voi suojata myös pistoolin luodeilta, riippuen luodin nopeudesta. Esimerkiksi asepalvelustaan suorittavat käyttävät sirpaleliivejä ampuessaan kranaatinheittimellä. Sirpaleliiveissä voi olla myös varustetaskuja ja kiinnityskohta repulle tehtävän vaatimia varusteita varten.
Sirpaleliivin kehitti ensimmäisenä yhdysvaltalainen sotakirurgieversti (myöhemmin kenraalimajuri) Malcolm C. Grow yhdessä brittiläisen Wilkinson Sword -yrityksen kanssa toisen maailmansodan aikana. Se suunniteltiin suojaamaan Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien sotilaita saksalaisten ilmatorjunnan kranaattien aiheuttamilta sirpaleilta.
Seututie 847

Seututie 847 (eli niin kutsuttu "vanha nelostie") on Limingasta Kempeleen, Oulun ja Haukiputaan kautta Iin Räinänperälle johtava seututie. Pääosa tiestä on entistä valtatie 4:ää.
Tie alkaa Limingan keskustaajaman kaakkoispuolelta Haaransillan kiertoliittymästä, jossa kohtaavat valtatiet 4 ja 8. Tie kulkee seuraillen Pohjanmaan rataa aina Kempeleen Ristisuon kiertoliittymään, jossa kohtaavat Ylikylään johtava Ketolanperäntie sekä Ristisuon asuin- ja teollisuusalueelle johtava Kaartotie. Kiertoliittymästä tie kääntyy vasemmalle, ja jonkin matkan päässä se ylittää rautatien, ja kulkee Kempeleen keskustan lävitse. Tie jatkuu rautatien suuntaisena sen länsipuolella aina Oulun Limingantulliin saakka, jossa se sulautuu katuverkkoon.
Oulun pohjoispuolella tie jatkuu erikseen merkittynä Taskilan kaupunginosan pohjoispuolella, ja jatkuu entisen Haukiputaan kunnan alueelle, läpi Kellon kaupunginosan sekä Haukiputaan kirkonkylän. Kirkonkylän pohjoispuolella tie ylittää Kiiminkijoen, ja kulkee Martinniemen sivuitse aina Iin kunnanrajan yli Räinänperän kylän itäpuolelle, jossa se yhtyy nykyiselle Nelostielle.
Seututien 847:n osa tieosuuksista on Vehmaan ja Tornion välistä Pohjanlahden rantatie -matkailutietä.
Historiaa.
Suunnilleen nykyisen seututien 847 paikalla on kulkenut maantie jo hyvin pitkään. Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä tie oli osa tuolloin Helsingistä Petsamoon kulkenutta valtatie 4:ää. Kaupungin ohittavan "Pohjantien" ensimmäisen, Perävainion ja Taskilan välisen osuuden, valmistuttua 1960-luvulla siirtyi valtatie 4 kulkemaan uutta reittiä. Vanhan nelostien Perävainion ja Limingantullin välinen osuus jäi kuitenkin osaksi valtatietä 8. Muilta osin vanha tie muutettiin kaduksi tai muuksi yleiseksi tieksi.
Kun Kempeleen ohittava Pohjantien osuus valmistui vuonna 1990, muutettiin vanha nelostie Kempeleen ja Limingantullin väliseltä osuudelta seututieksi 814. Haukiputaan ohitustien valmistuttua vuonna 1993 vanha nelostie muutettiin seututieksi 847 Oulun–Haukiputaan kunnanrajan ja Iin Räinänperän väliseltä osuudelta. 1990-luvun puolivälissä myös maantie 814 muutettiin osaksi seututietä 847, jota jatkettiin Haaransillalle saakka vuonna 2003, kun Pohjantien viimeisin osuus valmistui. Vuonna 2006 myös Linnanmaan ja Haukiputaan kunnanrajan välinen osuus muutettiin seututieksi 847. Vuonna 2021 Tupoksen taajamaan seututien 847, Vesikarintien ja yhdystien 8240 risteykseen rakennettiin liikennevalot.
Olga Medvedtseva

 
Olga Valerjevna Medvedtseva (, ent. Pyljova (), o.s. Zamorozova (), s. 7. heinäkuuta 1975 Borodino, Krasnojarskin aluepiiri) on aktiiviuransa jo lopettanut venäläinen ampumahiihdon olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Medvedtseva, tuolloin vielä Pyljova, nousi Venäjän maajoukkueeseen vuonna 2000 ja samana vuonna hän voitti ensimmäisen kaikkiaan viidestä MM-kisojen viestikullastaan. 2002 Salt Lake Cityn talviolympialaisissa hän voitti takaa-ajossa kultaa ja 2004 MM-kisoissa kultaa 15 kilometrillä. 
2006 Torinon olympialaisissa Pyljova hiihti 15 kilometrillä hopealle, mutta menetti mitalinsa jäätyään kiinni kielletyn karfedoni-piristeen käytöstä. Vancouverin olympialaisissa 2010 Medvedtseva oli mukana Venäjän kultaa voittaneessa viestijoukkueessa.
Maailmancupissa hän on voittanut kymmenen osakilpailua, ollut 16 kertaa toinen ja 11 kertaa kolmas (14.1.2010 mennessä). 
Medvedtseva loukkaantui vakavasti Venäjän keskiosissa sattuneessa auto-onnettomuudessa syyskuussa 2017.
Hatuntekijä

Hatuntekijä () on Lewis Carrollin Liisan seikkailut ihmemaassa -kirjassa ja -elokuvissa esiintyvä kuvitteellinen hahmo. Carrollin kirjassa hahmon nimi on vain "Hatter", ei "Mad Hatter". Kirsi Kunnaksen ja Eeva-Liisa Mannerin suomennoksessa hahmon nimi on Hatuntekijä, Alice Martinin suomennoksessa "Alicen seikkailut ihmemaassa" hän on hattumaakari, ja Tuomas Nevanlinnan suomennoksessa "Liisa Ihmemaassa" hahmon nimi on Hattu Hassinen.
John Tennielin piirroskuvituksessa Hatuntekijällä on hurmioitunut ilme, iso rusetti kaulassa, iso silinterihattu päässä ja hän ryystää teetä.
Hatuntekijän esikuvana uskotaan olleen Theophilus Carter. Hän keksi vuoden 1851 Great Exhibition -näyttelyssä esillä olleen herätyskellosängyn, joka heitti nukkujan vuoteesta haluttuun aikaan. Myöhemmin hän omisti huonekalukaupan, ja hänet tunnettiin lempinimellä "Mad Hatter", koska hän seisoskeli puotinsa ovella silinterihattu päässään.
Sanonta "mad as a hatter" (hullu kuin hattumaakari) voi myös juontaa juurensa aikoihin, jolloin elohopeaa käytettiin huopahattujen muotoilussa höyryttämällä. Elohopeajäämät elimistössä aiheuttivat ajan myötä hermostollista vaurioita ja "hullua" käytöstä.
Hullu Hatuntekijä on myös Batman-sarjakuvan hahmo ja Batmanin vastustaja. Hahmo on alkuperäisen Hatuntekijän inspiroima. Hahmo esiintyi jo vuonna 1948 ensimmäisen kerran sarjakuvassa sekä 1960-luvun televisiosarjassa, jossa hahmoa esitti David Wayne.
Jyrki 69

Jyrki 69 (oik. Jyrki Pekka Emil Linnankivi, s. 15. lokakuuta 1968) on suomalainen rockmuusikko. Hän on ollut The 69 Eyes -yhtyeen laulusolisti ja keulahahmo. Hän sanoittaa yhtyeen kappaleet.
Linnankivi on koulutukseltaan filosofian maisteri, pääaineena analyyttinen kemia. Lisäksi hän on suorittanut tietojärjestelmähallinnon asiantuntijan ylemmän korkeakoulututkinnon. Ennen akateemisia opintoja hän kävi Hämeenlinnan lyseon lukiota 1984–1987. Hän kertoo kiinnostuneensa kemiasta, koska hänen suosikkisankarinsa Peter Parker eli Hämähäkkimies oli kemian opiskelija. Tällä hetkellä (2024) hän opiskelee teologiaa. 
Jyrki 69:n ensimmäinen sooloalbumi "Helsinki Vampire" julkaistiin 23. kesäkuuta 2017. Toinen sooloalbumi "American Vampire" julkaistiin 19. joulukuuta 2021.
Jyrki 69 aloitti lokakuussa 2021 Radio Cityn "80’s Rock Show" -ohjelman juontajana Jete Ollisen kanssa. Hän osallistui "Vain elämää" -televisiosarjan kolmanteentoista tuotantokauteen.
Kunniamainintoja.
Jyrki Linnankivi nimettiin Suomen Unicefin hyvän tahdon lähettilääksi vuonna 2005.
Vuonna 2006 Suomen Nuorkauppakamarit ry:n järjestämässä valtakunnallisen Nuoret Menestyjät –kilpailussa (TOYP, The Outstanding Young Persons) Jyrki Linnankivi palkittiin kategoriassa "Humanitaarinen ja vapaaehtoistoiminta". Kilpailussa palkitaan alle 40-vuotiaita omalla alallaan ansioituneita henkilöitä. Palkittavien persoonallisuuden tulee hyödyntää yhteiskuntaa, kansakuntaa tai maailmaa. Vuosittain palkitaan kolme henkilöä, joista vuonna 2006 palkinnon Linnankiven lisäksi saivat Päivi Törmä ja Akseli Hemminki.
Samana vuonna Linnankivi palkittiin Soulissa, Etelä-Koreassa kansainvälisellä "Ten Outstanding Young Persons of the World" (TOYP) -palkinnolla. Suomesta tuon palkinnon ovat saaneet hänen lisäkseen vain Akseli Hemminki (myös vuonna 2006), Esko Aho ja Linus Torvalds. Muita TOYP-voittajia vuosien varrelta ovat muiden muassa John F. Kennedy, Elvis Presley ja Bill Clinton.
Jyrki Linnankiven harrastuksiin kuuluvat matkailu, popkulttuuri ja luonnonsuojelu. Hän on myös Helsingin Seudun Lintutieteellisen Yhdistyksen Tringan jäsen.
Tellervo Maria Koivisto

Tellervo Maria Koivisto (o.s. "Heino", 29. elokuuta 1927 Messukylä – 6. maaliskuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja ammattikoulunopettaja. Koivisto oli SDP:n kansanedustaja vaaleista 1970 alkaen kuolemaansa asti.
Koivisto valittiin eduskuntaan suurilla äänimäärillä Hämeen läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Vaaleissa 1972 hän sai 11 003 ääntä. Hänet luettiin puolueensa vasemmistosiipeen eli niin sanottuun ”punaiseen tusinaan”. Hän oli presidentin valitsijamies vuosina 1978 ja 1982. Koivisto oli myös Suomen Kirjastoseuran, Arabikansojen ystävyysseuran ja Pohjois-Hämeen rauhantyön keskuksen puheenjohtaja sekä Suomen rauhanpuolustajien varapuheenjohtaja.
Koiviston vanhemmat olivat yrittäjä Eino Aleksanteri Heino ja Lyydia Maria (o.s. Ylinen). Vuosina 1949–1970 hän oli naimisissa Reino Nestori Koiviston kanssa. Koivisto oli valtiotieteiden kandidaatti (1962).
Koivisto kuoli 54-vuotiaana maaliskuussa 1982. Hän liukastui keskiviikkona 3. maaliskuuta 1982 eduskuntatalon Aurorankadun puoleisilla rappusilla ja oli sen jälkeen vuorokauden sairaalassa tarkkailtavana. Saman viikon perjantaina Koivisto hakeutui uudestaan sairaalaan, jossa hän kuoli seuraavana päivänä lauantaina 6. maaliskuuta 1982. Oikeuslääketieteellisen tutkimuksen mukaan Koivisto kuoli aivoverisuonen pullistuman aiheuttamaan sairauskohtaukseen. Tutkimuksen mukaan kuoleman aiheuttanut sairaus oli kehittynyt hänellä pitkän aikaa.
Falko Zandstra

Falko Zandstra (s. 27. joulukuuta 1971 Heerenveen, Alankomaat) on alankomaalainen entinen pikaluistelija.
Zandstra voitti juniorien maailmanmestaruuden vuosina 1990 ja 1991. Vuonna 1992 hän saavutti Albertvillen olympialaisissa 5 000 metrillä hopeaa ja voitti Euroopan mestaruuden ja yleisluistelijoiden MM-kisoista hopeaa. Vuonna 1993 hän uusi Euroopan mestaruutensa ja voitti lisäksi MM-kultaa. Lillehammerin 1994 olympialaisista hän saavutti 1 500 metrillä pronssia. Vielä 1995 hän saavutti EM-kisoista hopeaa, kun hän oli toiseksi nopein 1 500 metrillä, 5 000 metrillä sekä 10 000 metrillä. EM-kisoissa 1997 hän voitti pronssia.
Vuonna 1993 aikavälillä 23. tammikuuta ja 13. maaliskuuta Zandstra oli niin sanotun aateliskalenterin ykkössijalla kaikkien aikojen tilastossa. Tuolloin hänen aikansa olivat 37,90, 1.52,17, 6.40,01 ja 13.46,96 sekä yhteispisteet 156,639. Samana vuonna hänelle myönnettiin myös Oscar-patsas.
Kansanetymologia

Kansanetymologia on etymologia eli sanan alkuperän selitys, joka ei perustu kielihistorialliseen tutkimukseen vaan jossa kahden äänneasultaan samankaltaisen mutta etymologisesti yhteenkuulumattoman sanan ymmärretään olevan samaa alkuperää. Perinteiset kansanetymologiat ovat osa tarustoa, niitä voidaan muiden kertomusten ohella välittää sukupolvelta toiselle. Toisaalta kansanetymologiat voivat myös olla moderneja ilmiöitä, kuten kaupunkitarinoita.
Monilla paikannimillä on kansanetymologinen selitys. Monissa kertomuksissa paikannimi käsitetään johdokseksi paikan myyttisen perustajan nimestä tai jostain ilmiöstä tai asiasta, joka vaikutti paikan perustamisen aikoihin. Esimerkiksi Norjan kerrotaan saaneen nimensä perustajansa Norr-kuninkaanpojan nimestä. Oulussa sijaitsevan "Kaijonharjun" nimen perustaksi on ehdotettu kaikua, jolloin Kaijonharju olisi paikka, jossa kaikuu hyvin.
Perinteiset, myyttiset kansanetymologiat eivät ole tieteilijöidenkään näkökannalta arvottomia, vaikka ne voivat selittää sanan alkuperän väärin, sillä ne ovat osa arvokasta tarustoa. Ne eivät välttämättä kerro siitä, miten sana on todellisuudessa saanut alkunsa, mutta ne kertovat pikemminkin ihmisestä, siitä millaisia selityksiä ihmiset ovat taipuvaisia antamaan asioille ja sanoille. Kansanetymologiat auttavat osaltaan ymmärtämään, miten ihmiset ennen uskoivat asutuksen, asioiden ja ilmiöiden saaneen alkunsa. Kansanetymologiset käsitykset ovat toisinaan olleet syynä myös sanojen merkityksen muutoksiin.
Dale Begg-Smith

Dale Begg-Smith (s. 18. tammikuuta 1985 Vancouver, Kanada) on australialainen freestylehiihtäjä, lajinaan kumparelasku. Hän voitti kumparelaskun olympiakultaa 2006 Torinon olympialaisista.
Dale Begg-Smith johtaa veljensä Jasonin, joka myös on kumparelaskija, kanssa internet-yritystä, minkä myötä he ovat ansainneet miljoonaomaisuuden. Veljekset perustivat yhtiön alkujaan rahoittaakseen urheilu-uransa. 
Alkujaan Begg-Smith on kanadalainen, mutta hänellä meni Kanadan valmentajien kanssa sukset ristiin, joten 15-vuotiaana hän siirtyi veljensä kanssa Australiaan, missä hän kykeni toimimaan vapaammin oman mielensä mukaan ja sovittamaan harjoittamansa liiketoiminnan urheilu-uraan. Kolmen vuoden kuluttua hän sai maan kansalaisuuden ja tätä myötä edustusoikeuden.
Begg-Smith sai pronssia Rukan MM-kilpailujen kumparelaskussa 2005. Maailmancupissa hän voitti kaudella 2005–2006 yhteensä kuusi osakilpailua ja lähti olympiakisoihin ennakkosuosikkina voittaen kultamitalin. Madonna di Campiglion MM-kilpailuissa 2007 hän voitti kultaa parikumpareissa ja hopeaa kumparelaskussa. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän sai kumparelaskussa hopeaa. 
Begg-Smith on voittanut kumparelaskun maailmancupin kausilla 2005–2006, 2006–2007 ja 2007–2008 sekä sijoittunut toiseksi kaudella 2004–2005. Parikumpareiden maailmancupin ja freestylehiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun hän voitti kaudella 2006–2007. Osakilpailuvoittoja hänellä on yhteensä 18 (15.2.2010 mennessä).
DCPcrypt

DCPcrypt on David Bartonin tekemä avoimeen lähdekoodiin pohjautuva mm. Delphissä ja Lazaruksessa toimiva salaus- ja tiivistealgoritmikomponentti. 
Komponentissa on tarjolla seuraavat:
Carol Heiss

Carol Heiss (s. 20. tammikuuta 1940 New York) on entinen amerikkalainen taitoluistelija ja olympiavoittaja.
Heiss sijoittui vuoden 1956 talviolympialaisissa Cortina d'Ampezzoossa naisten yksinluistelussa toiseksi Tenley Albrightin jälkeen. Saman vuoden maailmanmestaruuskisoissa Heiss kukisti Albrightin ja voitti kultaa.
Heiss sai heti olympialaisten jälkeen useita tarjouksia siirtymisestä ammattilaiseksi. Hänen äitinsä sairasti syöpää ja oli todella sairas. Ennen kuolemaansa lokakuussa 1956 Carolin äiti pyysi tältä, ettei ryhtyisi ammattilaiseksi vaan voittaisi vielä olympiakultaa. Heiss dominoi seuraavat vuodet taitoluistelua. Hän voitti seuraavat neljä maailmanmestaruutta. Vuoden 1960 talvikisoissa Squaw Valleyssä Heiss otti kultaa. Kaikki yhdeksän tuomaria arvostelivat hänet ykköseksi.
Heiss lopetti amatööriuransa vuonna 1960 ja luisteli ammattilaisena pari vuotta ennen kuin lopetti urheilemisen vuonna 1962. Hän palasi 1970-luvun lopulla luistelun pariin ja ryhtyi valmentajaksi. Heiss on valmentanut muun muassa olympiamitalisti Timothy Goebelia.
Nyköpingin pidot

Nyköpingin pidot olivat Ruotsin kuningas Birger Maununpojan joulujuhlat, jotka järjestettiin 11. joulukuuta 1317 Nyköpingin linnassa. Kutsuvieraina olivat muun muassa kuninkaan molemmat veljet herttua Valdemar Maununpoika ja herttua Eerik Maununpoika, jotka myöhemmin samana iltana vangittiin ja vietiin linnan vankitorniin, jossa he myöhemmin kuolivat.
Tarinan mukaan Birger heitti vankitornin lukon avaimen Nyköpinginjokeen.
Taustaa.
Herttuaveljekset Valdemar ja Eerik olivat aikaisemmin yrittäneet vallankaappausta. Tanskan ja Norjan kuninkaiden väliintulon ansiosta vuonna 1310 Ruotsi jaettiin veljesten kesken kolmeen osaan. Kuningas Birger oli kutsunut veljensä linnaan viettämään joulua sovinnon merkeissä.
Seuraukset.
Kuningas Birger oli arvioinut poliittisen tilanteen väärin. Samana vuonna syttyi kapina kuningasta vastaan ja hänen oli pakko paeta Gotlantiin ja sieltä lopulta Tanskaan. Herttua Eerikin kolmevuotias poika Magnus valittiin kuninkaaksi Moran kivillä Uplannissa. Kuningas Birgerin poika Magnus oli kasvanut aikuiseksi ja piti vastarintaa yllä vuoteen 1320 asti, jolloin hänet vangittiin ja mestattiin. Kuningas Birger kuoli maanpaossa Tanskassa vuonna 1321.
Knut Johannesen

Knut Johannesen (s. 6. marraskuuta 1933 Oslo) on entinen norjalainen pikaluistelija ja kaksinkertainen olympiavoittaja.
Johannesen otti ensimmäisen arvokisamitalinsa Cortinan olympiakisoissa 1956 sijoittumalla toiseksi 10 000 metrillä. Yleisluistelun MM-kisoissa 1957 hän voitti kultaa. Kolme vuotta myöhemmin Squaw Valleyssä Johannesen nappasi kaksi olympiamitalia. Hän voitti kultaa 10 000 metrillä uudella maailmanennätysajalla 15.46,6. Johannesen rikkoi vanhan ennätyksen peräti 46 sekunnilla ja oli ensimmäinen luistelija, joka alitti 16 minuutin rajan 10 000 metrillä. Hän sai Squaw Valleyssa hopeaa 5 000 metrillä, jolla hän hävisi Neuvostoliiton Viktor Kositškinille 9,5 sekuntia.
Innsbruckin 1964 olympialaisissa Johannesen lisäsi palkintokaappiinsa kaksi olympiamitalia. Kultaa hän voitti tällä kertaa 5 000 metrillä ja jäi 10 000 metrillä pronssille.
Johannesen rikkoi uransa aikana useita maailmanennätyksiä. Hän teki 10 000 metrin ennätyksen lisäksi uudet kärkiajat sekä 5 000 että 3 000 metrillä.
Revolver (The Beatlesin albumi)

 
Revolver on brittiläisen yhtyeen The Beatlesin seitsemäs albumi, joka julkaistiin Britanniassa 5. elokuuta 1966 ja Yhdysvalloissa 8. elokuuta 1966. Albumi nauhoitettiin 6. huhtikuuta – 22. kesäkuuta 1966. Sen kansitaiteen on tehnyt yhtyeen ystävä Klaus Voormann. "Revolver" sijoittui Britannian albumilistan 1. sijalle, jossa se oli seitsemän viikkoa. Listalla albumi oli yhteensä 34 viikkoa. Albumi sisältää muun muassa kappaleet ”Eleanor Rigby”, ”Got to Get You into My Life”, ”Tomorrow Never Knows” ja ”Yellow Submarine”. Edeltäneen "Rubber Soulin" tapaan "Revolveria" on pidetty yhtenä populaarimusiikin historian merkittävimmistä albumeista. Vuonna 2002 musiikkilehti "Rolling Stonen" lukijat äänestivät Revolverin kaikkien aikojen parhaaksi musiikkialbumiksi. Tämä on myös The Beatlesin ainoa studioalbumi, jonka avausraita (”Taxman”) on George Harrisonin (tai yleensäkin jonkun muun kuin Lennon-McCartneyn) säveltämä ja jolla George Harrisonilta on mukana kolme kappaletta, kun niitä muutoin oli aina vain yksi tai kaksi (kaksoisalbumilla "The Beatles" tosin neljä, mutta kuitenkin vain kaksi yhtä levyä kohti).
Albumin nimi on sanaleikki: "revolver" tarkoittaa sekä revolveria että LP-levyyn viitaten ”pyörijää” (verbistä "revolve").
Albumin musiikkityyli.
"Revolverilla" yhtye otti vaikutteita erilaisista musiikkityyleistä, jotka tulivat korostumaan yhtyeen seuraavilla albumeilla. Yhtye kävi saman vuoden aikana vierailulla Intiassa, josta yhtye otti musiikillisia vaikutteita; huomattavimpana asiana kitaristi George Harrison opetteli sitarin soittoa siellä ollessaan. Harrisonin sitarin soittoa voi kuulla albumilla kappaleissa ”Love You To” ja ”Tomorrow Never Knows”.
Yhtye käytti ensimmäistä kertaa hyväkseen myös nauhaefektejä, joita voi kuulla parhaiten albumin lopetusraidassa ”Tomorrow Never Knows”, jossa yhdessä efektissä on käytetty Paul McCartneyn naurua, jota on nopeutettu niin, että se kuulostaa pikemminkin lokin naurulta. Erilaisten nauhaefektien avulla albumiin saatiin häivähdys psykedeelisyyttä.
Merkittävää albumissa on myös kitararaitojen soittaminen takaperin. Tämän voi kuulla aikaisemmin mainitussa ”Tomorrow Never Knows” -kappaleessa sekä ”I’m Only Sleeping” -kappaleen kitarasoolossa.
Albumin muita kappaleita ovat mm. McCartneyn laulamat, tuplajousikvartetille sovitettu singlehitti ”Eleanor Rigby”, ”Here, There and Everywhere” ja Ringo Starrin esittämä ”Yellow Submarine”. "Revolverilla" myös perinteisellä rockmusiikilla oli sijansa, ”Doctor Robert” ja George Harrisonin laulama ”Taxman” ovat tästä hyviä esimerkkejä.
Kokoonpano.
Lähteet: 
Vierailevat muusikot
Tekniikka
Ivan Lendl

Ivan Lendl (s. 7. maaliskuuta 1960 Ostrava, Tšekkoslovakia) on entinen tšekkiläinen tennispelaaja. Hän aloitti ammattilaisuransa vuonna 1978 ja lopetti 1994. Lendl sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1992.
Lendl voitti urallaan kahdeksan tenniksen Grand Slam -turnausta vuosina 1984–1990. Näistä kaksi oli Australian avoimen tennisturnauksen mestaruuksia vuosilta 1989–1990. Ranskan avoimet Lendl voitti urallaan kolmesti, vuosina 1984, 1986 ja 1987. Yhdysvaltain avoimet hän voitti vuosina 1985, 1986 ja 1987. Wimbledonin voittoa Lendl ei koskaan saavuttanut, mutta pelasi finaalissa vuosina 1986–1987. ATP-turnauksia Lendl voitti kaksinpelissä 94 ja nelinpelissä kuusi.
Lendl oli maailmanlistan ykkösenä 270 viikkoa rikkoen Jimmy Connorsin ennätyksen. Pidempään maailmanlistan ykkösenä ovat olleet vain Pete Sampras ja Roger Federer. Lendl oli myös junioreiden maailmanlistan ykkösenä. Hän on International Tennis Federationin maailmanmestari vuosilta 1985-1987 ja 1990.
Tennisharrastaja, kirjailija David Foster Wallace analysoi Lendlin pelityyliä kirjassaan "Tennisesseet" (1996). Hänestä komposiittimailalla pelannut Lendl oli nopeaan takakenttäpeliin perustuvan tyylin todellinen alkuunpanija, joka hyödynsi komposiittimailan erityisominaisuuksia. 
Wallace luonnehtii Lendliä jäykäksi, kylmäksi ja brutaaliksi, ja tämän peli oli hänen mielestään suurenmoista mutta ei kaunista.
John McKenzie

John McKenzie (12. joulukuuta 1937 High River, Alberta, Kanada – 8. kesäkuuta 2018 Boston, Massachusetts, Yhdysvallat) oli kanadalainen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan McKenzie oli hyökkääjä.
McKenzie aloitti uransa syksyllä 1956 OHA-junioriliigassa, jossa pelasi vuoteen 1958 saakka. 1958 McKenzie siirtyi WHL-liigaan, josta pääsi vielä saman kauden aikana NHL:ään Chicago Blackhawksin joukkueeseen. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi Detroit Red Wingsiin. Kaudet 1960–1963 McKenzie pelasi suurimmaksi osaksi AHL-farmiliigassa, jossa hänet valittiin tähdistökentälliseen 1963.
Syksyllä 1963 McKenzie palasi NHL:ään Chicago Blackhawksiin. Hän pelasi Chicagossa kaksi kautta, kunnes siirtyi New York Rangersiin. Yhden Rangersissa vietetyn vuoden jälkeen McKenzie siirtyi Boston Bruinsiin, jossa pelasi seitsemän kautta vuoteen 1972 saakka. Bostonissa McKenzie nousi tähtipelaajaksi. Hänet valittiin tähdistöotteluun kahdesti, vuosina 1970 ja 1972. Samoina vuosina Boston ylsi Stanley Cupin voittoon. Keväällä 1972 McKenzie siirtyi WHA-liigaan Philadelphia Blazersin pelaajavalmentajaksi. Hän pelasi WHA:ssa eri joukkueissa aina vuoteen 1979 saakka, jolloin lopetti pelaajauransa.
Yhteensä McKenzie pelasi urallaan 691 NHL-ottelua, joissa hän saalisti 206 maalia ja 268 syöttöpistettä. WHA:ssa hänen tehonsa olivat 477 ottelussa 163 maalia, 250 syöttöä eli yhteensä 413 tehopistettä. McKenzie oli mukana Neuvostoliittoa vastaan pelatussa Summit Series -ottelusarjassa 1974. Hartford Whalers on jäädyttänyt McKenzien pelaajanumeron (#19).
Kirk Maltby

Kirk Maltby (s. 22. joulukuuta 1972 Guelph, Ontario) on kanadalainen jääkiekkohyökkääjä. Hän edusti urallaan Edmonton Oilersia ja Detroit Red Wingsiä Detroitissa hänet muistetaan osana "The Grind Line" -hyökkäysketjua Kris Draperin ja Darren McCartyn kanssa.
Ura.
Maltby vietti juniorivuotensa OHL-seura Owen Sound Platersissa. NHL-seura Edmonton Oilers varasi hänet vuoden 1992 varaustilaisuuden kolmannella kierroksella numerolla 65. Maltby pelasi koko tulokaskautensa AHL-seura Cape Breton Oilersissa. Hänen ensimmäinen NHL-kautensa oli 1993–1994, jonka aikana hän keräsi 68 ottelussa 11 maalia ja 8 maalisyöttöä sekä 74 jäähyminuuttia. Hän jatkoi Oilersissa vielä kaksi kautta kunnes siirtyi Detroit Red Wingsiin kaudella 1995–1996.
Maltby ilmoitti lopettavansa uransa lokakuussa 2010 ja jatkavansa jääkiekon parissa Red Wingsin kykyjenetsijänä.
Maltby on voittanut Stanley Cupin neljästi vuosina 1997, 1998, 2002, ja 2008 sekä jääkiekon maailmanmestaruuden Kanadan maajoukkueessa vuonna 2003.
Kaikkeinpyhin

Kaikkeinpyhin oli vanhassa testamentissa kuvattu Salomon temppelin osa, jonne pääsy oli sallittu vain ylimmäisellä papilla kerran vuodessa suurena sovituspäivänä. Kaikkeinpyhimmässä sijaitsi Liitonarkki. Ennen Salomon temppelin rakentamista kaikkeinpyhimmäksi nimitettiin Ilmestysmajan huonetta, joka oli täysin pimeä ja jossa ei ollut lamppuja, ikkunoita tai rakoja, joista valo olisi päässyt huoneeseen.
Baalak

Baalak, Sipporin poika, oli Moabin kuningas noin vuonna 1200 eaa. Hänestä kerrotaan Raamatussa neljännessä Mooseksen kirjassa, ja hänen historiallinen olemassaolonsa on epävarmaa. Mooseksen kirjan mukaan kun Israelin kansa saapui Moabiin Kuolleen meren itäpuolelle, Baalak määräsi profeetta Bileamin kiroamaan Israelin. Kiroamisen sijasta Bileam siunasi israelilaisia. Baalak kuoli kun Joosua aloitti Kaanaan maan valloituksen.
Erben Wennemars

Egbert Rolf "Erben" Wennemars (s. 1. marraskuuta 1975 Dalfsen, Alankomaat) on alankomaalainen pikaluistelija, joka on erikoistunut sprintti- ja keskimatkoille.
Vuonna 1998 Wennemars voitti sprintterien MM-kisoista pronssia. Naganon olympialaisissa 1998 hän kaatui 500 metrillä ja loukkasi olkapäänsä niin pahoin, ettei kyennyt luistelemaan 1 000 ja 1 500 metrin kilpailuja. Matkakohtaisista MM-kisoista hän voitti vuonna 1999 hopeaa 500 metrillä ja 2001 pronssia 1 500 metrillä.
Vuonna 2002 Wennemars osallistui Salt Lake Cityn olympialaisissa 500 metrin ja 1 500 metrin kilpailuihin, mutta ei saavuttanut mitalisijaa. Vuonna 2003 hän voitti matkakohtaisissa MM-kilpailuissa 1 000 ja 1 500 metrillä kultaa ja 500 metrillä pronssia ja saavutti lisäksi sprintterien MM-pronssia.
Vuonna 2004 hän uusi 1 000 metrin matkakohtaisen maailmanmestaruutensa, sai 1 500 metrillä pronssia ja kirkasti sprintterien MM-pronssinsa kullaksi, minkä toisti myös 2005. Vuonna 2005 Wennemars voitti lisäksi Carl Verheijenin ja Mark Tuitertin kanssa matkakohtaisten MM-kilpailujen ohjelmassa olleen joukkuetakaa-ajon. Torinon olympialaisissa 2006 hän saavutti 1 000 metrin ja joukkuetakaa-ajon pronssia.
Wennemars sai matkakohtaisissa MM-kilpailuissa 2007 kultaa joukkuetakaa-ajossa ja hopeaa 1 500 metrillä. Seuraavana vuonna hän kuului kolmannen kerran joukkuetakaa-ajon maailmanmestaruuden voittaneeseen Alankomaiden joukkueeseen.
Vuonna 2003 Wennemars valittiin Alankomaiden vuoden urheilijaksi.
Kristin Størmer Steira

Kristin Størmer Steira (s. 30. huhtikuuta 1981 Mo i Rana, Norja) on uransa lopettanut norjalainen maastohiihtäjä, joka kilpaili kansainvälisellä tasolla kaudesta 2002–2003 alkaen kauteen 2014–2015. Hän kilpaili myös kestävyysjuoksussa.
Steira saavutti kolme hiihdon maailmancupin osakilpailuvoittoa: Pregalaton yhdistelmäkilpailussa kaudella 2004–2005, La Clusaz'n yhteislähdössä kaudella 2008–2009 ja Sotšin yhdistelmäkilpailussa kaudella 2012–2013. Oberstdorfin MM-hiihdoissa 2005 hän saavutti kultaa Norjan viestijoukkueessa ja pronssia takaa-ajokilpailusta ja oli lisäksi yhdeksäs 10 kilometrillä. Torinon olympialaisissa 2006 Steira oli neljäs niin 10 ja 30 kilometrillä kuin takaa-ajossakin. 2007 Sapporon MM-hiihdoissa hän saavutti hopeaa 30 kilometriltä, pronssia viestistä ja takaa-ajosta sekä oli 10 kilometrillä neljäs. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui yhdistelmäkilpailussa hopealle, 30 kilometrillä viidenneksi ja 10 kilometrillä kuudenneksi. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän voitti viestissä kultaa, oli yhdistelmäkilpailussa neljäs ja 10 kilometrillä sekä 30 kilometrillä kahdeksas. Oslon MM-kilpailuissa 2011 hän voitti kultaa Norjan 4×5 km viestijoukkueessa sekä sijoittui 30 kilometrin vapaalla viidenneksi, yhdistelmäkilpailussa yhdeksänneksi ja 10 kilometrin perinteisellä kymmenenneksi. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 hän oli yhdistelmäkilpailussa neljäs sekä 10 kilometrin vapaalla ja 30 kilometrin perinteisen yhteislähdössä yhdeksäs. Viestistä hän voitti kultaa yhdessä Norjan joukkueen kanssa. Sotšin olympialaisissa 2014 Steira saavutti 30 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa pronssia ja oli yhdistelmäkilpailussa 23:s.
Steira on voittanut Norjan mestaruuden 5 000 metrin juoksussa vuonna 2009, 10 000 metrin juoksussa vuonna 2014 ja maastojuoksussa vuonna 2015.