tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ivan Stambolić

Ivan Stambolić (Иван Стамболић, 5. marraskuuta 1936 – 25. elokuuta 2000) oli Jugoslaviaan kuuluneen Serbian pääministeri 1978–1982, kommunistisen puolueen puhemies 1985–1986 ja puhemiehistön presidentti 1985–1987, mutta joutui eroamaan Slobodan Miloševićin kannattajien painostuksesta. Hänet salamurhattiin elokuussa 2000.
Stambolić oli alkuaan Miloševićin tukija ja ystävä ja tuki häntä Serbian kommunistien liiton johtoon. Keväällä 1986 Stambolićista tuli maan presidentti.
23/24. syyskuusta 1987 Serbian kommunistisen puolueen keskuskomitean 8. kokouksessa Milošević sai syrjäytettyä lepsusta suhtautumisesta albaaniradikaaleihin syyttämänsä Dragiša Pavlovićin Stambolićin nöyryytykseksi. Myös Stambolić jätti asemansa muutaman päivän kuluttua. Joulukuussa 1987 hänet äänestettiin presidentinvirastaan ja häntä seurasi Petar Gračanin.
Stambolićin surmasi vuonna 2000 kahdeksan Serbian salaisen poliisin virkailijaa, jotka tuomittiin myöhemmin vankilaan. Hänen ruumiinsa löydettiin vasta kolme vuotta myöhemmin. Ivan Stambolićin mielestä Jugoslavia tuhoutui jo vuonna 1987, kun Milošević puhui väkijoukolle Kosovo Poljessa luvaten: "Kukaan ei lyö teitä!". Silloin ensi kertaa monikansallisen Jugoslavian historiassa joku poliitikko asettui tietyn kansanryhmän puolelle julkisesti.
Rock’n roll -suosikki

Rock’n roll -suosikki () on vuonna 1957 ilmestynyt yhdysvaltalainen musiikkielokuva, jonka pääosassa esiintyi Elvis Presley. Elokuvien "Rakasta minua hellästi" ja "Puoliverinen" ohella se on yksi Elviksen arvostetuimmista elokuvista. Elokuvan käsikirjoituksesta vastasi Oscar-palkittu Nedrick Young ja Oscar-ehdokas Guy Trosper.
Elokuva valittiin vuonna 2004 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Kuvaukset.
"Rock’n roll -suosikin" kuvaukset aloitettiin 13. toukokuuta 1957. Kuvausaikataulu oli hyvin tiivis, ja kuvaukset saatiin valmiiksi runsaan kuukauden jälkeen 14. kesäkuuta. Työtahti tuli tutuksi Presleylle, sillä lähes kaikki hänen elokuvansa kuvattiin hyvin lyhyellä aikataululla.
Ohjaajaksi valittu Richard Thorpe oli vielä uransa loppuun asti suurien studioiden suosiossa, kun haluttiin tehdä elokuva nopeasti ja pienellä budjetilla. Thorpe ei koskaan puuttunut elokuvan käsikirjoitukseen, vaan teki työnsä ainoastaan ohjaajana.
Presleyn palkka kohosi elokuvahistorian korkeimmaksi jo "Rock’n roll -suosikin" aikana. Aiemmin vain kahdessa elokuvassa ("Rakasta minua hellästi" ja "Kiihkeitä rytmejä") näytellyt Presley ansaitsi uusimmastaan 250 000 dollaria sekä lukuisia etuja, muun muassa hulppean majoituksen kuvausten ajaksi. Elokuvan budjetista suurin osa meni Presleyn palkan maksamiseen.
Kansainvälinen menestys ja Judy Tylerin kuolema.
"Rock’n roll -suosikki" oli pääosanesittäjänsä ansiosta yksi vuoden katsotuimmista elokuvista Yhdysvalloissa ja Euroopassa. Se keräsi lipputuloja pelkästään Yhdysvalloissa yli neljä miljoonaa dollaria.
Elokuvan naispääosaa esittänyt Judy Tyler kuoli traagisesti auto-onnettomuudessa[7. heinäkuuta 1957, mistä johtuen Presley ei koskaan katsonut elokuvaa itse. Yhtä lailla hän ei myöskään katsonut "Kiihkeitä rytmejä" -elokuvaa vuoden 1958 jälkeen, sillä siinä esiintyi hänen äitinsä Gladys, joka menehtyi vain 46-vuotiaana vuonna 1958.
Judy Tyler

Judy Tyler (9. lokakuuta 1933 Milwaukee, Wisconsin, Yhdysvallat – 4. heinäkuuta 1957) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen isänsä soitti Benny Goodmanin ja Paul Whitemanin kanssa, äiti oli tanssija.
Tyler ehti näytellä vain kolmessa elokuvassa ja neljässä televisio-ohjelmassa ennen kuolemaansa. Kotimatkalla ollut Tyler kuoli auto-onnettomuudessa. Mukana kohtalokkaaksi koituneella automatkalla oli hänen lisäkseen aviopuoliso. Tylerin suurimmaksi saavutukseksi jäi elokuvan "Jailhouse Rock" tähdittäminen yhdessä Elvis Presleyn kanssa.
Richard Thorpe

Richard Thorpe (24. helmikuuta 1896 Kansas, Yhdysvallat – 1. toukokuuta 1991 Palm Springs, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Thorpe ohjasi uransa aikana 186 elokuvaa, joukossa kaksi Elvis Presleyn elokuvaa ("Rock'n roll -suosikki" 1957 ja "Rytmiä ja riemua Acapulcossa" 1963) sekä useita Tarzan-seikkailuja. Lisäksi hän käsikirjoitti 27 elokuvaa ja näytteli neljässä.
Hänellä on tähti Hollywoodin Walk of Famella.
Rytmiä ja riemua Acapulcossa

Rytmiä ja riemua Acapulcossa () on vuonna 1963 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva, jonka pääosissa esiintyvät Elvis Presley ja Ursula Andress. Elokuva oli komedia, jossa Elviksen musiikilla oli kuitenkin vahva rooli (lähinnä taloudellisista syistä, sillä musiikkipitoiset Elviksen elokuvat tuottivat paremmin kuin puhtaat näytelmäelokuvat).
Elokuvan ohjasi Richard Thorpe, joka oli ohjannut myös Elviksen "Rock'n roll -suosikki" -elokuvan vuodelta 1957. Tuottamisesta vastasi Hollywood-legenda Hal Wallis. Elokuvan kuvaukset aloitettiin 28. tammikuuta 1963 ja päätettiin 16. maaliskuuta. Nimensä mukaisesti elokuva kuvattiin Meksikon Acapulcossa.
Elokuvan maailmanensi-ilta oli 27. marraskuuta 1963 ja Suomen ensi-ilta 24. tammikuuta 1964. Yhdysvalloissa elokuva keräsi 1 500 000 dollaria lipputuloja ja oli yksi vuoden parhaiten tuottaneista elokuvista. Elviksen osuus tuotosta oli 50 prosenttia. Lisäksi hän sai myös 500 000 dollarin kiinteän palkan.
Sininen Havaiji

Sininen Havaiji (tai Sininen Hawaiji, "Blue Hawaii") on Elvis Presleyn kaupallisesti menestynein elokuva, jonka ensi-ilta oli 22. marraskuuta 1961. Kuvaukset aloitettiin maaliskuun 17. päivänä, ja työ oli valmis marraskuun 13. päivänä. Suomessa elokuvan ensi-ilta oli 16. maaliskuuta 1962.
Elokuva oli ehdolla Grammy-palkinnon saajaksi, ja voittikin muutamia merkittäviä palkintoja.
Elokuvan ohjauksesta vastasi Norman Taurog, ja tuottajana toimi Hal B. Wallis. Studiona toimi Paramount Pictures.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Asko Alanen kutsuu "Sinistä Havaijia" aurinkoiseksi viihde-elokuvaksi, joka vakiinnutti ex-rokkarin aseman kiiltokuvamaisena perheviihdyttäjänä. Hän antaa elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Norman Taurog

Norman Taurog (23. helmikuuta 1899 Chicago, Illinois, Yhdysvallat – 7. huhtikuuta 1981) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Taurogista tuli 32-vuotiaana nuorin parhaimman ohjauksen Oscar-palkinnon saaja elokuvalla "Papan poika seikkailemassa" ("Skippy", 1931).
1920–1950.
Taurog aloitti ohjaajana aluksi mykkäelokuvien parissa. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä, "The Sportsman", valmistui vuonna 1920. 
1930-luvulla Taurog nousi ohjaajien eliittiin perhe-elokuvallaan "Papan poika seikkailemassa" vuonna 1931. Sen päärooleja esittävät Jackie Cooper (jonka setä Taurog oli) ja Robert Coogan. Elokuva sai neljä Oscar-ehdokkuutta (paras miespääosa, paras ohjaus, paras käsikirjoitus ja paras elokuva), joista se voitti parhaan ohjauksen palkinnon.
Seuraava suuri ohjaustyö oli Mark Twainin kirjaan perustuva "Huckleberry Finn" vuodelta 1931. Elokuva ei arvostelujen perusteella menestynyt odotusten mukaisesti, mutta tästä lannistumatta jatkoi Taurog erityisesti komediaelokuvien ohjaajana.
1960-luku ja Elvis.
Taurog teki yhden uransa tärkeimmän päätöksensä, kun lähti ohjaamaan Elvis Presleyn varaan rakennettua "Café Europa" -elokuvaa vuonna 1960. Elvis oli tuolloin juuri palaamassa armeijasta (kuvaukset aloitettiin vielä Elviksen ollessa armeijassa), ja hänen managerinsa Tom Parker oli pitänyt Elviksen nimeä kuumana näiden 17 armeijassa vietetyn kuukauden aikana, joten elokuvan menestys oli taattua, sillä olivathan jo Elviksen aikaisemmatkin elokuvat keränneet ihmisiä teattereihin enemmän kuin monet muut elokuvat.
Taurog ohjasi siis "G.I. Blues" -elokuvan, jota levitettiin Euroopassa tekijänoikeussyistä "Café Europa" -nimellä. Tämän jälkeen mestariohjaaja teki vielä kahdeksan Elvis-elokuvaa, joista tärkeimpänä mainittakoon teatterilevityksessä eniten Elviksen 31 elokuvasta tuottanut "Sininen Havaiji" ("Blue Hawaii") vuodelta 1961.
Uran loppuminen.
Taurogin viimeiseksi ohjaustyöksi jäi Elviksen "Tytöstä tyttöön" vuodelta 1968. Kaikkiaan hänen ohjaamia elokuvia on 151.
Taurog toimi myös käsikirjoittajana 14 elokuvassa vuosivälillä 1920–1928.
Varsovan rautatieasema (Pietari)

Varsovan rautatieasema () oli yksi Pietarin entisistä rautatieasemista. Nykyisin kauppakeskuksena toimiva asemarakennus sijaitsee Baltian rautatieaseman itäpuolella aivan Pietarin ydinkeskustan eteläpuolella.
Historiaa.
Se rakennettiin vuonna 1851 Pietarin ja Varsovan välisen rautatien pääteasemaksi. Liikenne alkoi vuonna 1858, jolloin avattiin 44,6 kilometriä pitkä rataosuus Pietarista ja Hatsinaan, jossa sijaitsi tsaarin virka-asunto. Seuraavana vuonna valmistui rata Pihkovaan ja vuonna 1862 lopulta Varsovaan asti. Preussin rajalla sijaitsevan Virbalisin kautta rata yhdisti Pietarin muihin Keski-Euroopan pääkaupunkeihin.
Uusi asemarakennus rakennettiin 1857–1860 arkkitehti Pjotr Onufrijevitš Salmonovitšin (Пётр Онуфриевич Сальмонович, 1833–1898) piirustusten mukaan.
Vuonna 2001 asemarakennus suljettiin korjaustöiden ajaksi, liikenne lakkautettiin ja kaikki lähi- ja kaukoliikenteen junat ohjattiin muille asemille. Asema esiintyy silti yhä joissain uudemmissakin rautatiekartoissa.
Nykyään.
Korjaustöiden jälkeen asemarakennuksessa toimii kauppa- ja viihdekeskus Varšavski Express (ven. Варшавский экспресс). Aseman tiloissa toimii myös Rautatietekniikan museo (Музей железнодорожной техники, "Muzei železnodorožnoi tehniki").
Musta kyy

Musta kyy () on Richard Curtisin ja Rowan Atkinsonin ideoima historiaan sijoittuva englantilainen komediasarja 1980-luvulta. Curtis ja Atkinson käsikirjoittivat ensimmäisen kauden. Sen jälkeen Curtisin pariksi tuli Ben Elton.
Ensimmäisen kauden (1983) tapahtumat sijoittuvat 1400-luvulle kuvitteellisen kuningas Rikhard IV:n hoviin. Tapahtumien keskiössä on kuninkaan kiero ja pirullinen nuorempi poika, Edinburghin herttua Edmund (Rowan Atkinson), joka tunnetaan lempinimellä Musta kyy ("The Black Adder"). Isänsä halveksima ja vanhemman veljensä varjoon jäänyt Edmund punoo ja toteuttaa jatkuvasti epäonnisia suunnitelmia päästäkseen valtaan. Häntä avustavat siivoton palvelija Baldrick (Tony Robinson) ja Edmundin mielestä todellinen tollo lordi Percy (Tim McInnerny), joka on myös hänen serkkunsa.
Sarjan kolme myöhempää kautta sijoittuvat myöhemmille vuosisadoille, mutta jokaisen päähenkilönä on alkuperäisen Mustan kyyn jälkeläinen. Myös palvelija Baldrick palasi jokaisella kaudella avustamaan isäntänsä kieroja suunnitelmia. Musta kyy tosin muuttuu myöhemmillä kausilla melko säälittävää Edmundia pätevämmäksi, joskaan ei vähemmän juonikkaaksi hahmoksi. Toinen kausi (1985) sijoittuu kuningatar Elisabet I:n hoviin 1500-luvun lopulle, jossa lordi Edmund Blackadder yrittää päästä kuningattaren suosioon. Kolmannella kaudella (1987) ollaan 1700- ja 1800-lukujen taitteessa, ”hullun kuninkaan” Yrjö III:n valtakaudella, jossa Edmund Blackadder toimii prinssihallitsija Yrjön neuvonantajana. Neljäs kausi (1989) ei enää sijoitu hovielämään vaan ensimmäisen maailmansodan länsirintamalle, kapteeni Edmund Blackadderin komentamaan joukko-osastoon.
Sarjan jokaista kautta tehtiin kuusi jaksoa, yhteensä 24 jaksoa. Neljän kauden lisäksi sarjan hahmoista on tehty muutamia erikoisjaksoja ja lyhyempiä sketsejä. Suomessa sarjaa on alun perin esittänyt MTV Komedia, joka esitti ensimmäisen kauden ensimmäisen jakson 24. heinäkuuta 1986. Myöhemmin sarjaa ovat esittäneet myös Nelonen ja TV5.
Tuotantokaudet.
1. kausi ("The Black Adder", 1983).
Hahmot:
Jaksot:
2. kausi ("Blackadder II", 1985).
Hahmot:
Jaksot:
3. kausi ("Blackadder the Third", 1987).
Hahmot:
Jaksot:
Kaikkien kolmannen kauden jaksojen nimet viittaavat humoristisesti Jane Austenin romaaneihin "Järki ja tunteet" ("Sense and Sensibility") sekä "Ylpeys ja ennakkoluulo" ("Pride and Prejudice").
4. kausi ("Blackadder Goes Forth", 1989).
Hahmot:
Jaksot:
 Sarjan esittelyä varten kuvattiin pilottijakso, jota ei kuitenkaan esitetty televisiossa. Pilotin roolijako on erilainen kuin myöhemmin kuvatussa sarjassa, muun muassa Baldrickia näytteli Tony Robinsonin sijasta Philip Fox. Kesto 32 minuuttia.
 BBC:n hyväntekeväisyysohjelmaan kuvattu episodi, jossa Musta kyy yrittää pelastaa kuningas Kaarle I:n. Kesto 15 minuuttia.
 Jouluepisodi, joka seuraa löyhästi Charles Dickensin joulutarinaa. Kesto 43 minuuttia.
 Vuosituhannen vaihteen kunniaksi kuvattu episodi, jossa Musta kyy matkaa ajassa. Kesto 34 minuuttia.
 Sarjan 25-vuotisjuhlaksi valmistunut dokumenttielokuva sarjan synnystä ja tekemisestä. Kesto 92 minuuttia.
Varsovan keskusasema

Varsovan keskusasema () on Varsovan tärkein rautatieasema ja se on sekä kansainvälisen että sisäisen rautatieliikenteen keskus Puolassa.
Vuonna 1975 valmistuneen keskusaseman lisäksi Varsovassa on viisi pääasiassa paikalliselle liikenteelle tarkoitettua asemaa. Rautatie alittaa kaupungin keskustan tunnelissa, joka on noin 2,2 kilometriä pitkä. Suuri osa rautatieaseman keskeisistä toiminnoista sijaitsee maan alla. 
Asemalle liikennöivät kansainväliset junayhteydet.
Tässä vain osa yhteyksistä:
Nobuo Uematsu

Nobuo Uematsu (, s. 21. maaliskuuta 1959) on japanilainen säveltäjä, joka on säveltänyt musiikin useimpiin "Final Fantasy" -pelisarjan peleihin. Hän on tunnetuimpia videopelisäveltäjiä sekä kotimaassaan Japanissa että myös muualla maailmassa. Uematsu on kotoisin Kōchin prefektuurista.
Uematsu aloitti pianonsoiton kahdentoista vuoden iässä ilman erityistä musiikinopetusta. Yliopistosta valmistuttuaan hän soitti koskettimia useissa harrastelijayhtyeissä sekä sävelsi musiikkia televisiomainoksiin. Suurimmaksi musiikilliseksi vaikuttajakseen hän nimeää Elton Johnin.
Ensimmäiset pelimusiikkinsa Uematsu sävelsi peliyhtiö Squaren peleihin "" (1985) ja "Alpha" (1986). Vuosien 1986 ja 1987 välillä hän sävelsi musiikkia useisiin Squaren peleihin, jotka eivät menestyneet pelimarkkinoilla. Vuonna 1987 Uematsu sävelsi musiikit konkurssin partaalla roikkuneen Squaren peliin "Final Fantasy". Pelistä tuli valtava menestys, joka käytännössä pelasti Squaren. Final Fantasyn jälkeen Nobuo Uematsu on säveltänyt musiikkia yli 30 peliin. Nobuo Uematsu jatkoi Squaren alaisuudessa vuoteen 2004 asti.
Square Enixiltä lähtönsä jälkeen hän on vaikuttanut muun muassa Black Mages -nimisessä rock- ja metalliyhtyeessä, joka on julkaissut kolme uudelleensovitusalbumia Uematsun "Final Fantasy" -musiikista. Yhtye perustettiin vuonna 2003 ja Uematsu sanoi 7. elokuuta 2010, että yhtye on lopettanut toimintansa. Uematsu on johtanut Smile Please -nimistä yritystä, joka tuottaa musiikkia peleihin, muun muassa juuri Square Enixille.
Vuonna 2018 Uematsu on ilmoittanut että ei enää voi työskennellä terveydentilansa vuoksi. Hän kuitenkin palasi säveltämään Final Fantasy VII Remaken tunnusmusiikin vuonna 2020. Vuonna 2021 Hironobu Sakaguchi sanoi, että Uematsun säveltämä musiikki samana vuonna ilmestyvään peliin "Fantasian" saattaa terveysongelmien takia olla hänen viimeinen iso pelimusiikkityönsä. Uematsu sanoi 15. lokakuuta 2024, että hän jää pelin konsoliversion joulukuussa tapahtuvan julkaisun myötä eläkkeelle. Päivää myöhemmin hän tarkensi ettei jääkään eläkkeelle, vaan vähentää säveltämänsä musiikin määrää, eli kokonaisen pelin sijasta hän saattaa säveltää esimerkiksi tunnusmusiikin.
Uematsun mukaan videopelimusiikki ei voi edistyä jos se kopioi elokuvamusiikkia. Pelimusiikista tulee mielenkiintoisempaa jos säveltäjät pohtivat mitä vain he voivat tehdä ja käyttävät osaamistaan ja kokemustaan ollakseen luovia.
Idrottsföreningen Kamraterna

Idrottsföreningen Kamraterna (lyh. IFK) on lukuisten Ruotsissa toimivien urheiluseurojen keskusjärjestö. Se perustettiin 1. helmikuuta 1895. Vuonna 2004 jäsenseuroja oli 164, joissa yhteensä noin 100 000 jäsentä. Myös Suomessa on kymmenen IFK-urheiluseuraa, mutta ne toimivat toisistaan erillään. Ruotsissa suurin IFK-seura on IFK Göteborg, Suomessa puolestaan Helsingin IFK.
Historia.
IFK:n perustivat Tukholmassa kaksi nuorta opiskelijaa, Louis Zettersen ja Pehr Ehnemark. Tuolloin maassa ei toiminut vielä minkäänlaista maanlaajuista urheilujärjestöä. Nuorisolehti "Kamratenissa" julkaistiin 1. helmikuuta vuonna 1895 ilmoitus, jossa kaikkia urheilusta kiinnostuneita Ruotsin poikia ja tyttöjä kehotettiin liittymään yhteisöön. Kaksi kuukautta myöhemmin Luulajaan, Härnösandiin, Uppsalaan, Jönköpingiin, Göteborgiin sekä Västeråsiin oli perustettu urheiluseurat Tukholman suurseurojen rinnalle. Yhteenliittymä päätettiin myöhemmin nimetä sen muodostamisen mahdolliseksi tehneen lehden mukaan.
Järjestö kasvoi nopeaa vauhtia, eikä IFK Stockholm kyennyt enää hallinnoimaan sitä. Keskusjärjestö perustettiin vuonna 1901. IFK toimi tuolloin eräänlaisena Ruotsin kansallisena urheiluliittona, joka järjesti eri urheilulajien mestaruusturnauksia. Myöhemmin nämä väistyivät, kun virallisia kansallisia mestaruuskilpailuja alettiin järjestää. Kuitenkin esimerkiksi keilailussa IFK järjestää yhä mestaruuskilpailuja. Eräät jäsenseurat alkoivat järjestää omia urheilukilpailuja, esimerkiksi IFK Moran järjestämä Vaasahiihto ja IFK Lidingön Lidingöloppet.
IFK:n ruotsalaisten jäsenseurojen ja suomalaisten toisistaan erillään toimivien IFK-seurojen lisäksi myös Tanskassa ja Norjassa oli aikoinaan omat, IFK-keskusjärjestönsä. Tanskan viimeinen IFK-seura IFK Aaborg lopetti toimintansa 1990-luvun alussa ja Norjan IFK:n viimeinen seura Kristianiassa (Oslossa) lakkautettiin jo 1900-luvun alkuvuosina.
IFK:n tunnukset.
Suurin osa 167:stä IFK-seurasta käyttää väreinään valkoista ja sinistä, jotka kuvaavat hyveellisyyttä ja uskollisuutta. IFK-tähden neljä sakaraa kuvaavat sinnikkyyttä, taitavuutta, voimakkuutta ja toveruutta.
Duralumiini

Duralumiini (vanhahtava termi duraali) on seosmetalli, joka koostuu pääosin alumiinista ja seosaineena käytetystä kuparista. Lisäksi siinä on pieniä määriä muita metallisia alkuaineita.
Duralumiinia käytetään pääasiassa lentokoneiden raaka-aineena. Ensimmäinen käyttökohde olivat saksalaiset ilmalaivat ja 1930-luvulta alkaen sitä on käytetty lentokoneissa. Myös autojen moottorin osia tehdään duralumiinista.
Duralumiini on erkautuskarkaistava metalliseos. Seos saavuttaa lopullisen lujuutensa vanhennushehkutuksessa. Hehkutuksessa liuoksessa olevat kupariatomit muodostavat Al2Cu3-erkaumia. Erkaumat toimivat tehokkaina esteinä dislokaatioiden liikkeelle ja lujittavat rakennetta.
Duralumiinin historia.
Duralumiinin keksi vuonna 1908 Alfred Wilm Saksassa Dürenin kaupungissa, mistä tämä seos on saanut nimensä. Tämän seoksen osalta voidaan hyvin puhua keksimisestä kehittämisen sijaan. Kertomuksen mukaan Saksan armeijalle tehtiin tutkimusta kupariseostuksen vaikutuksesta alumiiniin. Laborantti oli unohtanut näytekappaleet lämpökäsittelyuuniin yöksi, näin kappaleille tehtiin vahingossa ylipitkä hehkutus, jolloin AlCu-dispersiolla oli aikaa kasvaa rakenteessa riittävän kokoisiksi erkaumiksi. Näin keksittiin lujan alumiiniseoksen lisäksi uusi metallurginen prosessi, erkautuskarkaisu.
Muita myöhemmin kehitettyjä erkautuskarkaistavia seoksia ovat esimerkiksi kromikupari (CuCr1%) ja zirkoniumkupari.
Duralumiinin ominaisuuksia.
Duralumiini on seos, joka sisältää 4,2 % kuparia, 0,5 % mangaania, 0,6 % magnesiumia ja loput alumiinia. Duralumiinin sulamispiste on 650 °C ja tiheys 2,7–2,87 g/cm³. Sen vetolujuus on 850 N/mm², myötölujuus yli 250 N/mm² ja Brinell-kovuus noin 800 N/mm². Nykyään käytössä olevat seokset ovat esimerkiksi SFS-standardin mukaiset 2017, 2117 ja 2024. 2024-duraalia ei voi hitsata.
Duralumiini on paljon lujempaa kuin seostamaton alumiini ja alumiiniseoksistakin lujimpia. Sen korroosionkesto on huono, minkä vuoksi se joko anodisoidaan tai silataan puhtaalla alumiinilla (myytävä levy tms. tunnetaan nimellä Alclad) tai keltakromatoidaan ja maalataan.
Kopernikium

Kopernikium (aiemmin väliaikaisnimellä ununbium, "Uub") on jaksollisen järjestelmän 112. alkuaine. Sen kemiallinen merkki on Cn (). Kopernikium on äärimmäisen radioaktiivinen synteettinen alkuaine ja sen pysyvimmän isotoopin kopernikium-285:n puoliintumisaika on noin 32 sekuntia.
Historia.
Kopernikium löydettiin 9. helmikuuta vuonna 1996 kello 22.37 Darmstadtissa Saksassa, jossa sen onnistui valmistamaan kansainvälinen tutkimusryhmä, jota johtivat Peter Armbruster ja Sigurd Hofmann Institute for Heavy Ion Researchistä. Löytöhetkellä kopernikium oli painavin ihmisen valmistamista alkuaineista. Vielä ei ole onnistuttu valmistamaan sellaisia määriä kopernikiumia, että laajempia tutkimuksia olisi voitu tehdä, eikä sellaisia määriä uskota koskaan pystyttävänkään valmistamaan.
Aluksi kopernikium sai tilapäisen nimen "ununbium", joka tarkoittaa suomeksi "yksi-yksi-kaksi" järjestysluvun mukaisesti. Siitä käytetään myös nimitystä eka-elohopea, koska se on jaksollisessa järjestelmässä elohopean alapuolella, jota sen arvellaankin muistuttavan kemiallisilta ominaisuuksiltaan. Tutkijaryhmä ehdotti uudelle alkuaineelle nimeä "kopernikium" Nikolaus Kopernikuksen mukaan ja symbolia "Cn", jonka IUPAC hyväksyi helmikuussa 2010.
Ominaisuudet.
Kopernikiumin väriä ei tiedetä, mutta sen arvellaan olevan hopeisen valkoinen tai metallisen harmaa. Kopernikium on metalli, jolla ei ole toistaiseksi mitään kaupallista käyttöä.
Kopernikiumia voidaan valmistaa fuusiomenetelmällä pommittamalla sinkkiatomeja lyijyyn korkeaenergiaisella hiukkaskiihdyttimellä:
 formula_1
Isotoopit.
Kopernikiumilla ei ole pysyviä tai luonnossa esiintyviä isotooppeja. Muiden transuraanien tavoin kaikki kopernikiumin isotoopit ovat radioaktiivisia. Ensimmäisenä valmistetun isotoopin 277Cn puoliintumisaika on vain 850 millisekuntia. Alkuaineen pysyvin isotooppi on 285Cn, jonka puoliintumisaika on noin 32 sekuntia, ja sen ydinisomeerin puoliintumisaika on noin 15 sekuntia. Tämä isotooppi hajoaa alfasäteilyä emittoiden darmstadtium-281:ksi. Seuraavaksi pysyvin isotooppi on 283Cn, jonka puoliintumisajaksi on mitattu noin 4,1 sekuntia. Kaikkien muiden isotooppien puoliintumisajat ovat merkittävästi alle yhden sekunnin.
Alkuaineelle tunnetaan ainakin yhdeksän radioaktiivista isotooppia, joiden massaluvut ovat välillä 277–285. Kopernikiumilla on ainakin yksi meta­stabiili ydinisomeeri: 285mCn.
Kopernikiumin isotoopit hajoavat lähes pelkästään alfahajoamisella, poikkeuksina 282Cn ja 284Cn, jotka hajoavat yksinomaan spontaanilla fissiolla. Taulukossa on kaikki tunnetut isotoopit, joiden puoliintumisaika on pystytty kokeellisesti mittaamaan tai josta on ainakin arvio (vuonna 2017):
Kristityn vaellus

Kristityn vaellus ("The Pilgrim’s Progress from This World to That Which Is to Come") on John Bunyanin kirjoittama allegorinen kristillinen romaani. Se on julkaistu vuonna 1678. Kirja on merkittävässä asemassa kalvinistisessa hengellisyydessä.
Bunyan kirjoitti kirjan ensimmäisen osan ollessaan vangittuna vuonna 1675. Häntä syytettiin tuolloin luvattomasta saarnaamisesta. Laki määräsi kaiken uskonnon harjoittamisen tapahtuvaksi Englannin anglikaanisen kirkon sisällä. Laajennettu painos, johon oli lisätty osia Bunyanin vapautumisen jälkeen, ilmestyi vuonna 1679. Kirjan toinen osa, "Kristityn lesken ja lasten vaellus", ilmestyi vuonna 1684.
Teos on yksi kirjallisuuden suurimmista klassikoista. Se on käännetty englannista yli sadalle kielelle. Teos on todennäköisesti luetuin ja käännetyin alun perin englanniksi kirjoitettu kirja.
Teoksen on ensimmäisen kerran suomentanut Jakob Johan Malmberg. Ensimmäinen painos ilmestyi 1809, ja sen jälkeen julkaistiin useita painoksia, viimeinen 1879, joissa on tehty kielellisiä korjauksia.
Absoluuttinen etu

Absoluuttinen etu eli ehdoton etu on valtiolla, alueella tai yksiköllä, jossa hyödykkeen tuottaminen vaatii vähemmän resursseja kuin muissa maissa, alueilla tai yksiköissä. Ekonomisti Adam Smith esitti termin kirjassaan "Kansojen varallisuus" ("An Inquiry into the Nature And Causes of the Wealth of Nations"). Hänen mukaansa kansainvälinen työnjako hyödyttäisi kaikkia maita: kuinkin maan kannattaisi erikoistua tuottamaan niitä tuotteita, joille kyseisellä maalla on absoluuttinen etu.
Yhdysvaltain hätätilavirasto

Yhdysvaltain hätätilavirasto (, lyh. FEMA) on Yhdysvaltojen hallituksen nopean toiminnan virasto ihmisten tai luonnon aikaansaamien tuhojen varalle. Se on osa kotimaan turvallisuusvirastoa ja toimii turvallisuudesta vastaavan ministerin alaisuudessa.
FEMA koordinoi liittovaltion, osavaltion ja paikallistason viraston toimintaa vastaten tulvan, hirmumyrskyn, maanjäristyksen ja muihin luonnontuhoihin liittyvästä toiminnasta. Se tarjoaa taloudellista apua yksittäisille ihmisille ja rakentaa asuntoja, taloutta sekä julkista infrastruktuuria.
FEMAn vastuut on määritelty neljään pääasialliseen hätätehtävään:
Historia.
FEMA perustettiin vuonna 1979 presidentti Jimmy Carterin kaudella. Maaliskuussa 2013 siitä tuli osa kotimaan turvallisuusvirastoa.
Kiveskukkaro

Kiveskukkaro on pehmeä pallonmuotoinen väline, joka sulkee peniksen ja kivespussit sisäänsä.
Bondage-käyttöön suunnitellut kiveskukkarot tehdään yleensä nahasta, PVCstä tai kumista. Kukkaron suulla on hihna, jolla se voidaan kiristää kivesten juuren ympärille. Tämä hihna saattaa olla lukittavissa. Useimmat kiveskukkarot ovat juuri ja juuri kyllin suuria, jotta lepotilassa oleva penis mahtuu sisään ja ne on suunniteltu tekemään erektiosta epämukava. Jotkin mallit sisältävät sukuelimiä venyttäviä painoja.
Weberin piste

Weberin piste tarkoittaa väestöllistä keskipistettä, johon määritellyn alueen – esimerkiksi valtion – asukkaiden yhteenlaskettu etäisyys on lyhin.
Käsite on nimetty 1900-luvun alun saksalaisen tilastomaantieteilijän Alfred Weberin mukaan. Weberin piste ei ole väestön painopiste.
1970-luvulla Suomen Weberin piste oli Rautajärven kylässä, Luopioisten kunnassa, jossa sille pystytettiin myös muistomerkki. Sille on pystytetty muistomerkki myös Hauhon Sappeen kylään, jossa piste sijaitsi vuonna 1995. Vuonna 2021 piste sijaitsi Hauhon Keson kylässä.
Suurten kaupunkien väestönkasvun vuoksi piste liikkui aiemmin etelämmäksi noin kilometrin vuodessa, mutta viime vuosina liike on hidastunut nopeasti ollen vuonna 2021 enää alle 500 metriä. Väestöennusteiden mukaan Weberin pisteen liikkeen kohti etelää on aiemmin ennakoitu jatkuvan entisellä nopeudella vuosien 2040–2050 tienoille saakka. Tämä merkitsisi sitä, että piste siirtyisi Hämeenlinnasta Janakkalan puolelle aikavälillä 2040–2045.
Avioton lapsi

Avioton lapsi (lyh. au-lapsi) on käsite, jolla viitataan avioliiton ulkopuolella syntyneeseen lapseen eli lapseen, jonka vanhemmat eivät ole olleet keskenään naimisissa lapsen syntyessä.
Avioliiton ulkopuolella syntyneillä lapsilla on ollut heikko asema monessa eurooppalaisessa, myös suomalaisessa yhteiskunnassa vielä 1900-luvun alussa. Joissakin kulttuureissa aviottomiin lapsiin suhtaudutaan edelleen halveksivasti, jopa vihamielisesti. Muinaisaikoina avioliiton ulkopuoliset lapset on ajoittain jopa surmattu jo vastasyntyneinä. Keskiajalla aatelinenkin saattoi olla "äpärä", jos toinen vanhemmista oli aatelinen, joka oli tunnustanut avioliiton ulkopuolella syntyneen lapsensa. Silloin hänen aatelisvaakunassaan oli niin sanottu bastardijänne.
Suomen eduskunta hyväksyi vuonna 1922 lain avioliiton ulkopuolella syntyneistä lapsista, ja sen nojalla kaikkiin kuntiin nimettiin lastenvalvojat valvomaan aviottomien lasten ja heidän äitiensä etuja.
Avioliiton ulkopuolella syntyneen lapsen nimityksiä suomen kielessä.
Suomen kielessä muita nimityksiä avioliiton ulkopuolella syntyneestä lapsesta ovat "äpärä" ja "lehtolapsi". Nykyään nimitykset ovat halventavia mutta eivät välttämättä ole olleet aina. Lapissa ja Pohjois-Pohjanmaalla on äpärällä aiemmin tarkoitettu surmatun lapsen haamua.
Äpärä tai äpäre on aiemmin merkinnyt kansanomaisessa kielenkäytössä myös niitylle niittämisen jälkeen kasvanutta heinää eli odelmaa. Kirjateollisuuden puhekielessä äpärällä on viitattu taittovirheeseen, jossa kappaleen loppurivi tulee sivun tai palstan ensimmäiseksi riviksi.
Kylähullu

Kylähullu on ihminen, jonka käyttäytyminen ja olemus poikkeavat sosiaalisen yhteisönsä normistosta. Poikkeava elämäntapa, pukeutuminen, erikoislaatuiset teot tai ajatukset ovat tehneet henkilöstä kylähullun, ja siten yhteisön kiinnostuksen ja kertomusten kohteen. Kylähulluus on yhteisössä sosiaalisesti tuotettu ilmiö. Nimestään huolimatta kylähulluus ei ilmiönä rajoitu vain kyliin tai maalaisympäristöön.
Kylähulluudella on aiemmin ollut kielteissävytteinen leima, mutta nykyään kylähullu on arvonimi kylien ja maaseudun asioita kehittäneelle tai muuten ansioituneelle henkilölle. Suomessa valitaan Valtakunnan virallinen kylähullu kahden vuoden välein. Viimeksi valittu kylähullu nimeää raadin, joka on valinnut "Valtakunnan virallisen kylähullun" vuodesta 1990 lähtien kahden vuoden välein.
Kylähulluuden arvostuksen noususta kertoo myös ilmiön uudet nimitykset, kuten kyläboheemi ja kyläoriginelli. Kylähullut ovat olleet yhteisönsä merkkihenkilöitä, joiden kautta on kanavoitu monenlaisia tunteita. He ovat olleet oman paikkakuntansa tunnetuimpia ja hauskimpia nähtävyyksiä, legendoja jo eläessään.
"Kylähullu" on myös Koijärven kylien alueen lehti.
Suolapatsas

Suolapatsas on kuivuneista suolakiteistä muodostunut patsas.
Sanaa käytetään myös kuvaannollisesti merkitsemään liikkumattomana, paikalleen jähmettyneenä olemista: ”Seisoi kuin suolapatsas”.
Raamatussa kerrotaan, että Lootin vaimo muuttui suolapatsaaksi. Jumala käski Lootia lähtemään Sodomasta ennen kaupungin tuhoa. Loot pakeni perheineen, ja Jumala tuhosi Sodoman ja Gomorran kaupungit. Matkalla Lootin vaimo jäi Jumalan kiellosta huolimatta katselemaan tuhoa. Hän muuttui Jumalan tuomion mukaisesti suolapatsaaksi.
Vanhan testamentin apokryfikirjoihin kuuluva Viisauden kirja mainitsee suolapatsaan epäuskoisen sielun muistomerkkinä.
Jordanin laaksossa sijaitsee Lootin vaimon suolapilarina pidetty vuorisuolasta muodostunut patsas tai pilari.
Leikki.
Suolapatsas on kolmen hengen leikki. Leikissä yksi seisoo kahden muun välissä jalat maassa kuin suolapatsas. Kaksi muuta työntävät häntä puolelta toiselle ja ottavat kiinni.
Jod

Jod on heprealaisen, foinikialaisen ja aramealaisen kirjaimiston kymmenes kirjain. Se on kreikkalaisen iootan, latinalaisen I:n ja J:n sekä kyrillisen І:n edeltäjä. Kirjaimen nimi tulee kättä tarkoittavasta sanasta (käsi onkin yhä hepreaksi יד, "jad").
Jod hepreassa.
Heprean kielessä jod ääntyy [j]. Sanan keskellä se voi olla myös diftongin tai pitkän vokaalin merkki (ns. "mater lectionis"). Jod on muiden heprealaisten kirjainten tavoin konsonantti, mutta periytyessään kreikkalaiseen aakkostoon siitä tuli vokaalin merkki. Kieliopillisesti jod toimii substantiivin lopussa yksikön ensimmäisen persoonan omistusliitteenä, verbin edessä se muodostaa puolestaan futuurin yksikön kolmannessa persoonassa. 
Jumalan nimi kirjoitetaan joskus kahdella peräkkäisellä jod-kirjaimella, jolloin se luetaan "Adonai" (אֲדֹנָי, Herra) tai "Hašem" (השם, "se nimi"). Heprealaisessa numerojärjestelmässä jodilla on lukuarvo kymmenen. 
Esimerkkejä:
Heprealaiset numerot

Heprealainen numerojärjestelmä on lukujärjestelmä, jossa numeroita vastaavat heprealaisen kirjaimiston kirjaimet.
Nykyään myös hepreassa käytetään arabialaista standardinumerojärjestelmää, jolloin luvut luetaan muusta tekstistä poiketen vasemmalta oikealle. Heprealaisia numeroita käytetään lähinnä heprealaisen kalenterin päivien ja vuosien merkitsemiseen, numeroiduissa listoissa ja juutalaisessa numerologiassa eli gematriassa.
Lukujen merkitseminen.
Järjestelmässä ei ole lainkaan merkkiä nollalle. Lukuja (1, 2, ..., 9) vastaa kutakin oma kirjainmerkki, kymmeniä (10, 20, ..., 90) omansa ja satoja (100, 200, ..., 900) omansa. Yksittäisten kirjainten numeroarvot lasketaan yhteen kokonaisluvun saamiseksi. Esimerkiksi luku 177 merkitään קעז.
Lukuja 15 ja 16 merkitään poikkeuksellisesti טו ‎(9+6) ja טז ‎(9+7), ei siis יה ja יו. Jälkimmäiset kirjainyhdistelmät ovat osa Jumalan pyhää nimeä (יהוה, JHVH) eikä niitä siksi voida käyttää.
Järjestelmä edellyttää 27 merkin käyttöä, joten 22-kirjaimista heprean aakkostoa laajennetaan viidellä "sofit"- eli lopetuskirjaimella. Vaihtoehtoisesti viimeistä kirjainta tavia (jolla on arvo 400) käytetään yhdistelmänä itsensä tai muiden kirjainten kanssa qofista (100) eteenpäin. Näin saadaan merkittyä 500 ja tätä suuremmat sataluvut.
Koska numerot ovat tällä tavoin ilmaistuina kirjainyhdistelmiä, ne voivat sekoittua sanoihin. Siksi tekstin keskellä luvun viimeisen (vasemmanpuoleisen) kirjaimen eteen lisätään usein "geršajim"-merkki (״, samantapainen kuin lainausmerkki) osoittamaan, että kirjainyhdistelmä on numero eikä sana. Jos luku koostuu vain yhdestä merkistä, käytetään "gereš"-merkkiä (׳, yksinkertainen heittomerkki). Esimerkiksi ב׳ = 2 ja רמ״ו = 246.
Tuhannet ja sitä suuremmat luvut (yli 999) kirjoitetaan erillisinä ryhminä, joiden arvot kerrotaan tuhannella, miljoonalla ja niin edelleen. Siten esimerkiksi luku 1 234 567 kirjoitetaan hepreaksi א רלד תקסז tai א׳ רל״ד תקס״ז. Tästä voi seurata ongelmia luvuissa, joissa jonkun ryhmän arvo on nolla. Tällöin puuttuva ryhmä voidaan ilmaista sanallisesti.
H. Rider Haggard

Henry Rider Haggard, (22. kesäkuuta 1856 Bradenham, Norfolk, Britannia – 14. toukokuuta 1925 Lontoo) oli brittiläinen kirjailija, jonka seikkailuromaanien tapahtumat sijoittuvat eksoottisiin maisemiin ja sisältävät usein yliluonnollisia tapahtumia.
Haggard teki laajoja matkoja esimerkiksi Islantiin, Egyptiin ja Etelä-Afrikkaan. Matkoilta hän on saanut aiheet useimpiin teoksiinsa, kuten "Kuningas Salomon kaivokset" (1885), "Allan Quatermain" (1887), "Cetewayo and his white neighbours" (2. pain. 1889), "She, a history of adventure" (1887), "Cleopatra" (1889) ja "Beatrice" (1890). Hänen teoksiaan haittaa ulkokohtaisuus, mutta uusromanttisena ilmiönä niitä on kuitenkin pidetty jo ilmestymisaikoinaan kiinnostavina.
Vaikka Haggardin romaanit puolustavat usein vahvasti brittiläisen imperiumin siirtomaavaltaa, ne sisältävät ymmärtämystä siirtomaiden alkuperäistä väestöä kohtaan. Tästä on esimerkki Kukuanalandin oikeamielinen kuningas Ignosi Haggardin tunnetuimmassa teoksessa, romaanissa "Kuningas Salomon kaivokset" (myös nimellä "Kuningas Salomonin kaivokset").
Monien Haggardin romaanien päähenkilönä on seikkailija Allan Quatermain, jonka toverina on zulukafferisoturi Umslopogaas. Romaanin "Valkoinen metsästäjä" suomalaisen painoksen (1922) esipuheessa sanotaan:
Esipuheessa verrataan parivaljakkoa J. Fenimore Cooperin "Nahkasukka"-sarjan seikkailijapariin Natty Bumppo ja Chingachcook.
Haggard teki tunnetuksi niin sanotut kadonnut maailma -kertomukset, ja hänen vaikutuksensa tieteiskirjallisuuteen ja fantasiaan on ollut merkittävä. "Kuolemattoman kuningattaren" päähenkilö Ayesha mainittiin Sigmund Freudin "Unien tulkinnassa" ja Carl Jungin kirjoituksissa naisen perustyyppinä. 
Haggardin vähemmän tunnettuun tuotantoon kuuluu muun muassa romaani "Israelin kuu", joka pohjautuu toiseen Mooseksen kirjaan ja kertoo raamatullisesta ajasta, jolloin Israelin kansa oli joutunut orjuuteen Egyptiin.
Tioman

Pulau Tioman on noin 20 kilometriä pitkä ja noin 12 kilometriä leveä saari Malesian itärannikolla, Etelä-Kiinan meressä. Se sijaitsee noin 55 kilometriä Mersingistä koilliseen. Saaren kasvillisuus on pääosin varsin tiheää sademetsää. Saari on suurimmilta osin asumaton, mutta saarella sijaitsee kuitenkin useita kyliä, joista suurin on Kampung Tekek. Saarelle pääsee veneellä Malesian rannikolta ja Singaporesta Changin lentokentän eteläpuolelta tai lentämällä Kuala Lumpurista ja Singaporesta.
Saaren pääelinkeino on matkailu, sillä saaren hiekkarannat ja laajat koralliriutat ovat tehneet siitä suositun matkailu- ja sukelluskohteen. Myös se, että 1970-luvulla "Time"-lehti valitsi saaren yhdeksi maailman kauneimmista saarista, on lisännyt saaren suosiota matkailijoiden joukossa.
Saareen tutustuminen tapahtuu veneellä. Tiestön puuttuminen on auttanut saaren luonnon säilymistä entisessä tilassaan matkailusta huolimatta. Samoin majoituksen määrä on saaren kokoon nähden edelleen rajallinen. 
Tiomania ympäröi kirkas vesialue johtuen saaren sijainnista melko kaukana Malesian niemimaan itärannikosta. Tiomanin sukelluskohteista useat sijaitsevat saaren länsipuolella. Kohteista erityisesti Malang Rocks ja Pulau Tulali soveltuvat myös snorklaukseen. Tekekin yhteyteen on päätetty rakentaa suuri satama, jonka pelätään kasvattavan voimakkaasti saaren matkailijavirtoja ja näin tuhoavan sen luonnon, idyllisyyden ja sukelluskohteet. Uloimmissa sukelluspaikoissa, jotka ovat lähellä avomerta, voi maaliskuussa nähdä valashaita.
Aiheesta muualla.
Esiroomalainen rautakausi

Esiroomalainen rautakausi tarkoittaa Keski- ja Pohjois-Euroopan varhaista rautakautta. Keski-Euroopassa vaiheeseen ajoittuu muun muassa La Tènen kulttuuri. Esiroomalainen rautakausi päättyi Rooman valtakunnan tekemiin valloituksiin. Pohjoismaissa esiroomalainen rautakausi ajoittuu noin vuosiin 500 eaa. – 1 jaa. 
Esiroomalainen rautakausi Suomessa.
Esiroomalaisella rautakaudella monet myöhäisen pronssikauden kehityskulut jatkuivat. Rannikkoseuduilla väestö täydensi kalastukseen ja hylkeenpyyntiin perustuvaa talouttaan karjanhoidolla ja maanviljelyllä. Vainajat haudattiin röykkiöhautoihin tai kiviarkkuihin. Metalliesinelöytöjä tunnetaan ajalta vähän, mutta raudanvalmistustaito levisi Suomeenkin. Kulttuurikontaktit ulottuivat sekä Skandinaviaan että Baltiaan. Rannikkoväestö valmisti Morbyn keramiikkaa. Sisämaasta tunnetaan Luukonsaaren keramiikkaa Järvi-Suomen alueella ja epämääräistä Kalmistonmäen keramiikkaa Kaakkois-Suomessa. Toistaiseksi varhaisimmat tunnetut todisteet raudanvalmistuksesta on hieman yllättäen löydetty Pohjois-Suomesta.
Esiroomalaisen rautakauden lopulla yleistyy metalliesineiden laittaminen hautoihin. Tärkeitä löytöpaikkoja on muun muassa Espoon Taavinkylässä (Dåvits) ja Uudellamaalla Pohjan Järnvikissa.
Vanhempi roomalainen rautakausi

Vanhempi roomalainen rautakausi, jota tutkimuskirjallisuudessa kutsutaan myös rautakauden B-periodiksi, on Keski-Euroopan ja Pohjoismaiden esihistoriaan liittyvä ajanjakso, joka vallitsi noin vuosina 1–150/200 jaa. Rooman valtakunta on tällöin työntänyt rajansa Reinille ja Tonavalle saakka. Voimakkaat roomalaisvaikutteet ulottuvat pohjoismaihin asti.
Vanhempi roomalainen rautakausi Suomessa.
Esinelöydöt keskittyvät Uudellemaalle, Varsinais-Suomeen, Kokemäenjoen suuseudulle ja Etelä-Pohjanmaalle. Näillä alueilla hautoihin laitettiin metalliesineitä. Asutusta oli muuallakin rannikkoseuduilla sekä sisämaassa. Järvi-Suomen alueella eli niin sanottua Luukonsaaren keramiikkaa valmistavaa metsästäjä-kalastajaväestöä. Rannikkoseuduillakin harjoitettiin pyyntielinkeinoja, mutta myös maanviljelystä ja karjanhoidosta on selkeitä viitteitä.
Uudellamaalla ja Kokemäenjoen suulla esiintyy niin sanottuja tarhakalmistoja, jotka viittaavat yhteyksiin nykyisen Viron ja Pohjois-Latvian alueiden kanssa.
Varsinais-Suomessa, Piikkiöstä Laitilaan ulottuvalla alueella, esiintyy monenlaisia hautamuotoja, joiden vastineet löytyvät Itä-Ruotsista. Professori Unto Salon vuonna 1968 esittämän tulkinnan mukaan alueelle oli saapunut germaanisia miesjoukkoja, jotka hankkivat turkiksia Veikseljoen kauppareittiä ("meripihkatie") varten. Haudoissa on paljon aseita, mikä Salon tulkinnan mukaan viittaa tulokkaiden sotaisiin ihanteisiin ja turkisten hankintaan verottamalla. Laitilan Sonkkilan kalmistosta tunnetaan roomalainen viinikauha sekä kullan ja hopean sekoitusta oleva sormus. Veikselin kauppareitin kukoistus päättyy markomannisotaan keisareiden Marcus Aurelius ja Commodus valtakausilla, mikä ehkä selittää Suomessa todetun niukkalöytöisen vaiheen vanhemman ja nuoremman roomalaisen rautakauden taitteessa.
Etelä-Pohjanmaalla on röykkiöhautoja tältä ajalta.
Kuuluisia vanhemman roomalaisen rautakauden löytöpaikkoja:
Rakugo

Rakugo () on japanilaista kerronnallista komiikkaa. Se on eräänlainen sekoitus stand up -komiikkaa ja teatteria. Esiintyjät istuvat yleisön edessä tyynyllä ja kertovat ja näyttelevät istualtaan humoristisia tarinoita. Apunaan esiintyjät käyttävät japanilaista viuhkaa ja kangaspalaa, joiden avulla pyritään havainnollistamaan tarinaan liittyviä elementtejä. Esimerkiksi viuhka saattaa muuttua esityksen aikana syömäpuikoiksi ja kangaspala kulholliseksi nuudeleita.
Ennen rakugo-sanan vakiintumista laji tunnettiin Edossa (nyk. Tokio) nimellä "otoshibanashi" (落し噺). Tämä tarkoittaa tarinaa, jossa on "ochi" (落ち, ’(koominen) huipentuma’, kirjaimellisesti ’pudotus’). Rakugo-sanan kirjoitusasu koostuu otoshibanashi-sanan ensimmäisestä merkistä 落 ja kerrontaa tai kieltä tarkoittavasta 語-merkistä; ääntämys puolestaan vastaa näiden merkkien kiinalaisperäistä lukutapaa. Tokiossa Shitayan pyhäkössä vuonna 1798 rakugoa esitettiin maksua vastaan ensimmäisen kerran tavalliselle kansalle.
Kansaissa otoshibanashista käytettiin nimeä "karukuchibanashi" (軽口噺, ’kevyt tarina’).
Nuorempi roomalainen rautakausi

Nuorempi roomalainen rautakausi tarkoittaa Pohjoismaiden esihistoriassa noin vuosia 200–400 jaa. Rooman valtakunta heikkeni tällöin, mutta se oli yhä voimatekijä, jonka vaikutus ulottui voimakkaana Itämerelle saakka. Aikakausi oli sotaisa ja kuohuva. Esimerkiksi Tanskan alueelta tehdyt kuuluisat sotasaalislöydöt kertovat kovista taisteluista Skandinavian muodostumassa olleiden, aikaisempaa kiinteämpien yhteiskuntien välillä.
Nuorempi roomalainen rautakausi Suomessa.
Arkeologisia löytöjä tunnetaan lähinnä Uudenmaan, Varsinais-Suomen ja Etelä-Pohjanmaan rannikon läheisiltä seuduilta, joissa metalliesineitä (aseita ja koruja) laitettiin hautoihin. Hautalöytöjä tunnetaan myös Pirkanmaalta, Kanta- ja Päijät-Hämeestä, Keski-Pohjanmaalta ja jopa Keski-Suomesta (Viitasaari). Oululaiset arkeologit ovat 1980-luvulta lähtien löytäneet kalmistoja (hautapaikkoja) myös Perämeren rannikoilta (Oulun Kaakkuri, Raahen (Saloisten) Tervakangas, Tornion Rakanmäki). Muissakin maan osissa asuinpaikkalöydöt kertovat asutuksesta (mm. Luukonsaaren keramiikka Järvi-Suomessa).
Suomen rannikkojen väestö ylläpiti yhteyksiä sekä Skandinaviaan että Baltiaan, minkä lisäksi joitakin esineitä saapui myös Keski-Venäjän suomensukuisten väestöjen asuinalueilta. 
Rikkaat hautalöydöt mm. Laitilan Soukaisissa ja Salon (ent. Uskela) Ketohaassa kertovat jonkinlaisen yhteiskunnallisen "yläluokan" muodostumisesta. Soukaisten röykkiöhaudasta löytyi kaksi rinnakkaista kiviarkkua, joista toinen sisälsi keihäänkärkiparin. Rikkaammassa kiviarkussa oli keihäänkärkipari, kilpi, miekka hopeahelaisessa tupessa sekä lasinen juomasarvi ja pronssisanko, jotka oli valmistettu Rooman valtakunnan alueella. Professorit Ella Kivikoski ja Unto Salo ovat tulkinneet hautojen kuuluvan Gotlannista tulleelle mahtimiehelle, jopa "ruhtinaalle", ja tämän aseenkantajalle. Arkeologi Christian Carpelan puolestaan on nähnyt haudassa myös paikallisia piirteitä ja pitänyt sitä todisteena moneen eri suuntaan ulottuvista yhteyksistä. Ketohaan röykkiöhaudasta tunnetaan kultaisen kaularenkaan kappaleita, jotka viittaavat korkean tason yhteyksiin Skandinaviaan. Nousiaisista on jo 1700-luvulla löydetty kuuluisa kultainen kaularengas, jota säilytetään Tukholmassa.
Arthur Lindfors

Arthur Richard Lindfors (17. maaliskuuta 1893 Hyrylä Skavarböle, Tuusula – 21. syyskuuta 1977 Porvoo) oli suomalainen painija ja olympiamitalisti.
Lindfors saavutti kreikkalais-roomalaisessa painissa olympiahopeaa kahdesti. Painiuransa jälkeen hän toimi Suomen Painiliiton johtotehtävissä, painituomarina, Porvoon Akilleksen puheenjohtajana, Porvoon kaupunginvaltuustossa ja leipomoalan järjestötehtävissä.
Saavutuksia.
Arthur Lindfors oli ammatiltaan leipuri. Hän perusti yhdessä muiden urheilijoiden kanssa Porvoseen vuonna 1924 leipomon. Lisäksi hän kuului myöhemmin aktiivina leipomoalan järjestötoimijana.
Dromund Kaas

Dromund Kaas on George Lucasin "Tähtien sota" -elokuviin pohjautuvassa tietokonepelissä "" esiintynyt fiktiivinen planeetta. Planeetta on tärkeä paikka pelissä .
Palpatinen aika ja Uuden Tasavallan aika.
Dromund Kaas oli Dromundin aurinkokunnassa sijaitsema sateinen, soiden peittämä planeetta. Planeetan sijainnin tunsivat vain harvat, ja useimpien galaksin asukkien mielestä Dromund Kaas oli ainoastaan ikivanha sithlegenda. Dromund Kaasin sijaintia ei kerrottu edes jediarkistoissa. Planeetalla sijaitsi sithlordi Darth Millennialin rakennuttama muinainen sithtemppeli. Keisari Palpatinen uskottiin kouluttaneen Dromund Kaasissa mustia jedejä, ja sithtemppelin tiedettiin toimineen pimeän puolen profeettoina tunnetun mustien jedien järjestön tukikohtana. Palpatinen kuoltua Endorin taistelussa profeetat hylkäsivät temppelin ja pakenivat päämajaansa Bosthirda-planeetalle. 
Kuusi vuotta Endorin taistelun jälkeen jediritari Kyle Katarn saapui Dromund Kaasin sithtemppeliin, mutta sithien muinaisia kirjoituksia luettuaan kääntyi Voiman pimeälle puolelle. Mara Jade kuitenkin onnistui pelastamaan Katarnin ja käännyttämään hänet takaisin Voiman valoisalle puolelle. Tapauksen jälkeen Luke Skywalkerin ja Uuden tasavallan tiedustelupalvelun ansiosta Dromund Kaasin sijainti pidettiin salassa, ja kaikki jäljellä olevat planeettaa koskevat tiedot tuhottiin. 
Vanhan Tasavallan aika.
Dromund Kaasin sijaintia eivät tienneet monetkaan, ainoastaan tietyt tahot sithien keskuudessa. Kun sithlordi Naga Sadow aloitti Suuren Hyperavaruussodan, Dromund Kaas toimi yhtenä sithien salaisista tukikohdista. Naga Sadowin kuoltua Yavin IV:lla ja sithien hävittyä sota he pakenivat Dromund Kaasiin, jossa uusi sithien keisari alkoi rakentaa uutta Sith-imperiumia, joka aikanaan ottaisi paikkansa takaisin galaksissa. Tasavalta itse ei koskaan löytänyt Dromund Kaasia, joten sithit saattoivat rakentaa imperiuminsa uudelleen rauhassa.
Noin tuhat vuotta myöhemmin keisari onnistui houkuttelemaan kaksi langennutta jediritaria, Revanin ja Malakin, jotka juuri olivat voittaneet Mandaloriaanisodat, Dromund Kaasiin ja käännytti heidät pimeälle puolelle. Keisari antoi heille tehtäväksi etsiä Tähtiahjo ja valmistaa Sith-imperiumin paluu. Mutta Revan ja Malak päättivätkin käyttää Tähtiahjoa oman imperiuminsa perustamiseen. Loppujen lopuksi jedineuvosto käännytti Revanin takaisin valoisalle puolelle ja tämä kukisti Malakin ja tuhosi Tähtiahjon. Tämän jälkeen Revan lähti yksin takaisin Dromund Kaasiin kohtaamaan keisarin ja tuhoamaan hänet, mutta hän katosi sille tielle. Hän sai rinnalleen myös karkoitetun jedin, joka oli palvellut hänen rinnallaan Mandaloriaanisodissa, mutta he eivät onnistuneet kukistamaan keisaria edes yhdessä. Vaikka keisarin suunnitelma Tähtiahjon käytöstä epäonnistui, se ei silti pysäyttänyt Sith-Imperiumin valmistautumista.
Kolmesataa vuotta myöhemmin Sith-Imperiumi oli valmis palaamaan ja hyökkäsi Dromund Kaasista Korribaniin ja valtasi sen. Hyvin pian Imperiumi valtasi monia planeettoja ympäri galaksia ja Dromund Kaas toimi pääkaupunkina, joskin Sithien Pimeä Neuvosto asettui Korribanin Sith-Akatemiaan Dromund Kaasista.