Raimo O. Kojo

Raimo Olavi Kojo (s. 23. helmikuuta 1939 Jaakkima, Laatokan Karjala) on suomalainen kirjailija ja toimittaja. Hän on asunut sotalapsena Ruotsissa. Nykyinen asuinpaikka on Janakkalan Turenki. Kojo kävi Jyväskylän lyseota 10 vuotta ja 7 luokkaa, ja sai potkut lehtityön takia. Sittemmin hän hankki kirjoitusoppinsa pääosin käytännön työssä. Työkenttänä hänellä ovat olleet 17-vuotiaasta lähtien sanoma- ja aikakauslehdet, radio ja televisio. Kojo on julkaissut noin 30 kirjaa. Vapaaksi kirjoittajaksi hän jäi 1966.
Palkintoja: Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 1981 teoksesta "Lappi – Suomen siirtomaa". Vuoden satukirja -palkinto 1985 teoksesta "Seitsemän savun peto". Suomen Matkailuliiton Luovuuden kultahippu 1997. Valtion ylimääräinen lehtimieseläke vuodesta 2002.
Kirjailijana ja tietokirjailijana.
Työskennellessään 1960–1966 Helsingissä Suomen Matkailuliiton tiedottajana sekä lehtien ja opaskirjojen toimittajana (ensimmäinen ja viimeinen palkkatyö) Kojolta ilmestyi toistakymmentä erilaista matkaopasta.
Kojon siirryttyä freelanceriksi muutamia hänen matkailuun liittyvät omakustannusoppaitaan painettiin suuria määriä (esim. "101 automatkakohdetta" 240 000 kpl).
"Lapin retkeilyopas" oli perusteellinen kuvaus kaikista Lapin erämaista. Toinen merkittävä kotimaan kuvaus oli yhdessä Matti A. Pitkäsen kanssa julkaistu laaja "Suomalaisia kuvia". Oppaiden ja esseiden ohessa 1960-luvulla ilmestyi myös ensimmäinen kaunokirjallinen teos "Tervaksentuoksuinen lohi".
1970-luvun lopulla Kojo asui Inarissa ja julkaisi kokemuksistaan tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon saaneen esseekokoelman "Lappi – Suomen siirtomaa". Toinen pohjoinen kirja oli "Heittiön vaellus", veijarimainen elämäkertaromaani kullankaivaja Heikki Kokosta. Kojo oli kiinnostunut myös valokuvauksesta, ja teoksessa "Teno – Saamen ja lohen virta" runsas kuvitus on hänen omaansa. Satukirja "Seitsemän savun peto" voitti Lasten Oman Kirjakerhon kirjoituskilpailun ja palkittiin myös Vuoden satukirjana.
Toivuttuaan alkoholismistaan 1985 Kojo halusi analysoida itseään. Hän ajoi polkupyörällä Utsjoelta Espooseen; aikaa testiretkeen kului kolme ja puoli kuukautta, ajomatkaa kertyi reilut 3 100 kilometriä ja reitti suuntautui kaikkiin Suomen maakuntiin. Tuloksena oli teos "Syysmatka Suomessa", joka on paitsi matkakertomus, myös kuvaus ihmisen sekä fyysisestä että psyykkisestä kestokyvystä.
Syysmatkan jälkeen Kojo asui useaan otteeseen erakkona Inarijärven saaressa. Tuloksena syntyi yhteiskunnan ja ihmisen suhdetta käsittelevä romaani "Erakon paljastava syksy".
Pohdittuaan reilun vuosikymmenen alkoholismin olemusta ja hankittuaan moninaista tietoa koko yhteiskuntaa koskevasta ongelmasta, Kojo kirjoitti teoksen "Eroon viinasta". Teoksessa on kuvaus omasta elämästä viinan vankina ja siitä vapautumisesta.
Uusin romaani "Minä, Adolf ja Josif" on kuvaus sota-ajan kotirintaman elämästä Laatokan Karjalassa ja sen jälkeisestä evakkomatkasta. 
Toimittajana.
Lehtityö. Jyväskylän lyseon aikana Kojo perusti maakunnallisen teinilehden "Keski-Suomen Teinin" ja toimi sen toimitussihteerinä. Kouluaikana hän oli myös avustajana ja kesätoimittajana "Keskisuomalaisessa". Asevelvollisena hän toimi sekä aliupseerikoulussa että RUK:ssa kurssijulkaisun toimitussihteerinä.
Ainoassa vakituisessa työpaikassaan Suomen Matkailuliitossa hänen vastuullaan oli muun muassa "Retkeily ja leirintä" -lehti.
Freelancertoimittajana Kojolla on satojen erillisten reportaasien, artikkeleiden, esseiden yms. lisäksi ollut erilaisissa lehdissä myös kymmeniä sarjoja, palstoja, pakinointia jne. Areenana ovat olleet lehdet "Suomen Kuvalehdestä" ja "Helsingin Sanomista" erikoislehtien kautta järjestölehtiin.
"Helsingin Sanomissa" ilmestyi 1975–1979 sunnuntaikolumni "Pohjoisesta katsoen", 1978 matkakertomussarja otsikolla "Rajan pinnassa" ja 1986 19-osainen kertomussarja otsikolla "Kulkuri", kuvaus 3½ kuukauden ja 3 150 km:n pyöräretkestä Utsjoelta Espooseen.
"Länsiväylässä" oli 1986–1993 viikoittainen pakina Sanakavalasti. "Lapin Kansassa" ilmestyi pakinoita 1999–2009 noin joka toinen viikko.
"Viikkosanomissa" 1969 julkaistiin laaja juttu "Railakas matkailutappelu", josta syntyneen keskustelun jälkeen poliitikot ryhtyivät luomaan muun muassa Matkailun edistämiskeskusta.
Näytelmän käsikirjoituksen muotoon puetun "Suomen Kuvalehden" reportaasin "Vuotoksen allas on haamuhanke" innoittamana ohjaaja Tapio Suominen teki myöhemmin täyspitkän, fiktiivisen elokuvan "Syöksykierre".
Matkallaan Viroon 1988 Kojo tapasi itsenäisyystaistelun johto- ja taustahenkilöitä, ja "Länsiväylässä" julkaistiin laaja reportaasi "Viron kohtalonhetket – ja Suomen suljetut silmät". Vastoin sopimusta "Keskisuomalaisen" päätoimittaja kielsi saman jutun julkaisemisen “vieraan valtion sisäisiin asioihin puuttumisena”. Kojo herätti rohkean keskustelun "Sanomalehtimiehessä". Myöhemmin presidentti Lennart Meri kiitti henkilökohtaisesti Kojoa Suomen lehdistön silmien raottamisesta – ei avaamisesta.
Valokuvaus. Kojo on itse kuvittanut satoja reportaasejaan aina "Suomen Kuvalehden" juttuja myöten. Hänet pyydettiin 2002 mukaan Tampereen Vapriikkiin "Pohjoinen hehku" -näyttelyn valokuvaosastoon "Kolme Pohjoista".
Kojo teki 1965–1980 Yleisradiolle kymmeniä erillisohjelmia aiheinaan matkailu, yhteiskunnalliset kysymykset, syrjäseudulla asuminen, luonto, persoonalliset ihmiset jne. Hän perusti freelancerina Yleisradion matkailuohjelmat vuonna 1965. Sittemmin hän toimitti pari vuosikymmentä sarjoja, joiden nimet olivat "Matkailuradio" ja "Lomaradio". "Yle Ykkösen" "Todellisissa tarinoissa" 1998 esitettiin hänen omaan elämäänsä perustuva tilitys alkoholismista ja siitä toipumisesta nimellä "Seitsemän minuutin havahtuminen". (VV)
Matkailutoimittajien Killan puheenjohtajana Kojo toimi vuosina 1972–1974.