Preussin kuningaskunta

Preussin kuningaskunta () oli 18. tammikuuta 1701 Brandenburgin markkreivikunnasta ja Preussin herttuakunnasta muodostunut kuningaskunta, josta tuli vuonna 1867 Pohjois-Saksan liiton ja vuonna 1871 Saksan valtakunnan merkittävin osavaltio. 
Brandenburg ytimenä.
Preussin mahti perustui voimakkaaseen armeijaan. Valtion ytimenä oli Brandenburg, joka oli 1600-luvulla kasvanut sotilaallisen voimansa avulla. Kuningas Fredrik Vilhelm I:n kaudella (1713–1740) maan valtiontalous tervehdytettiin ja aikaisemman sotakauden velat maksettiin. Vahvatahtoinen maanomistaja-aateli (junkkeri) pakotettiin ryhtymään kuninkaan palvelukseen upseereina ja virkamiehinä. Hallinnosta tehtiin keskusjohtoinen ja kotimaista teollisuutta suosittiin merkantilismin periaatteiden mukaan. Preussin armeijan iskukyky parani entisestään, ja Preussin laskettiin olevan Euroopan neljänneksi vahvin sotilasmahti. Se valtasi osan Ruotsin Pommerista, jotta Oderjoen tullitulot saataisiin valtion kassaan.
Fredrik Suuri.
Kuningaskunnan huomattavin kuningas oli Fredrik Suuri. Hänen isänsä Fredrik Vilhelm I ohjasi poikaansa huolehtimaan hallitessaan vain rahasta ja armeijasta sekä siitä, että Preussin naapurimaat pyrkivät Preussin tuhoamiseen. 1700-luku oli kuitenkin valistuksen aikaa, ja Fredrik Suuresta kasvoi valistusaatteen kannattaja. Hallituskaudellaan vuosina 1740–1786 hän käytti valistusaatetta Preussin kehittämiseksi. Hän kutsui hoviinsa kuuluisia filosofeja ja oppineita. Suurin vaikutus aatteella oli oikeuslaitoksen uudistamisessa ja suvaitsevuuden lisääntymisessä. Maahan luotiin yhtenäinen lakikokonaisuus ja tarkat säännöt oikeusprosessin kulusta. Kidutus ja raaimmat rangaistukset poistettiin. Myös sananvapaus toteutettiin, mutta vapautta ei sallittu käytettävän politiikan alalla. Yhteiskuntaa ei haluttu uudistaa: talonpoikien maaorjuus jatkui, säätyjako oli jyrkkä ja Preussin kuninkaat hallitsivat itsevaltiaina ilman valtiopäiviä ja perustuslakia.
Uudistusten aika.
Vuosina 1806–1807 Napoleonille kärsityn sotatappion jälkeen Preussin sotalaitosta uudistettiin, maaorjuus lakkautettiin, talouselämää vapautettiin ja kunnallinen itsehallinto perustettiin. Uudistustyön johtajina olivat ruhtinas von Hardenberg (vastuualueenaan talouselämän liberalisointi), paroni vom Stein (maaorjuuden lopettaminen, ministerijärjestelmän luominen), kenraali von Scharnhorst (asevelvollisuus ja uusi kurinpitojärjestelmä armeijaan) sekä sotamarsalkka von Gneisenau (armeijan johtamisjärjestelmä). Uudistukset johtivat Preussissa kansalliseen innostukseen, jota lisäsi filosofi Fichten isänmaallinen herätystoiminta.
Vuonna 1834 perustettiin Preussin ja useimpien Saksan maiden kesken Saksan tulliliitto. Se oli ensimmäisen askel kohti Saksan poliittista ja taloudellista yhdistymistä. Esimerkiksi rautateiden määrätietoinen rakentaminen alkoi. Vuosina 1837–1839 rakennettiin Leipzigin ja Dresdenin rataosuus. 
Perustuslaki.
Preussin perustuslaki astui voimaan kuningas Fredrik Vilhelm IV:n asetuksella helmikuussa 1850. Perustuslaki ja parlamentti, kaksikamarinen Preussin maapäivät, joka oli kokoontunut ensimmäisen jo vuonna 1847, olivat vuoden 1848 liberaalin vallankumouksen saavutuksia. Kuningas nimitti jatkossakin Preussin hallituksen ministerit, mutta heidän oli nyt otettava huomioon myös maapäivien kanta. Perustuslaki oli voimassa vuoteen 1918 asti.
Bismarck yhdistää Saksan.
Ruhtinas Otto von Bismarck nimitettiin Preussin pää- ja ulkoministeriksi 1862. Aluksi hän toteutti Preussin armeijan uudistamisen ja vei läpi siihen tarvitut veronkorotukset, vaikka niitä vastustettiin voimakkaasti. Tämän jälkeen Bismarck katsoi Preussin voivan ottaa johtoaseman Saksan yhdistämiseksi. Hän järjesti sodat Tanskaa vastaan 1864 ja Itävaltaa vastaan 1866. Näiden avulla hän muodosti saksalaisten valtioiden liittoutuman, johon Itävaltaa ei otettu mukaan. Ranskassa huomattiin Preussin vahvistuminen, mutta Bismarck ei epäröinyt käydä sotaan vahvempana pidettyä Ranskaa vastaan. Voitto Ranskan–Preussin sodassa merkitsi Saksan yhdistymistä vuonna 1871. Bismarck johti vahvalla otteella Saksan sisä- ja ulkopolitiikkaa vuoteen 1890 asti.
Saksa muuttuu keisarikunnaksi.
Ranskan–Preussin sodassa 1870–1871 sekä Etelä- että Pohjois-Saksan valtiot yhtyivät Preussin johtamaksi liittoumaksi, ja sodan jälkeen ne yhdistyivät Saksan keisarikunnaksi. Preussin kuninkaasta Vilhelm I:stä tuli Saksan keisari. Preussilla oli Saksan keisarikunnassa muita osavaltioita voimakkaampi asema: hallitsija esiintyi arvonimellä ”Saksan keisari ja Preussin kuningas”, Saksan valtakunnankansleri oli yleensä samalla myös Preussin pääministeri, ja valtakunnan hallinto hoidettiin Preussin ministeriöiden kautta. Preussin sotaministeriö vastasi Saksan armeijasta ja asehankinnoista.
Preussin kuningaskunnan lakkauttaminen.
Kuningaskunta lakkasi, kun Saksasta tuli ensimmäisen maailmansodan jälkeen tasavalta, Preussin vapaavaltio. Muodollisesti Preussi oli olemassa valtiollisena osana vuoteen 1946 saakka, kunnes liittoutuneet miehittäjät lakkauttivat sen 1947.