tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
John Molinari

John Molinari (1912 San Francisco – 1989 San Francisco) oli yhdysvaltalainen pianoharmonikkavirtuoosi, jota pidetään eräänä alan suurista nimistä erityisesti taituruutensa ja tulkintakykynsä vuoksi.
Tausta ja koulutus.
John oli italialaisperäisen siirtolaisperheen ainut poika. Jo nelivuotiaana hän sai vanhemmiltaan pienen harmonikan, jossa oli kaksi bassoääntä. Kahdentoista ikäisenä hän esiintyi jo häissä ja tanssisoittajana. Teini-iässä hän oli mukana vaudeville-näytöksissä ympäri Kalifornian. Hän opiskeli pianonsoittoa ja musiikin teoriaa Adolph Finkin johdolla, joka oli puolestaan ollut Antonín Dvořákin oppilas.
Ura ja elämä.
Toisen maailmansodan aikana John oli viihdytyskiertueilla eteläisellä Tyynellä Valtamerellä. Sodan jälkeen hän esiintyi konserttitaloilla ja klubeilla eri puolilla Yhdysvaltoja ja Kanadaa. Hän esiintyi yhdessä muun muassa oopperasopraano Jamilla Novotnan, The Andrews Sistersin sekä vaudeville-tähtien Veloz ja Yolanda kanssa, minkä lisäksi hän oli usein Fred Waringin mukana kansallisissa radio-ohjelmissa.
Vuodesta 1949 lähtien hän teki useita soololevytyksiä, soittaen enimmäkseen omia sovituksiaan. Levytysuransa myötä hän teki vuonna 1952 kiertueet Havaijilla ja Islannissa, minkä jälkeen hän rajoitti kiertue-elämää perhesyistä, esiintyen vain valikoiduissa yökerhoissa, kuten New Yorkin Waldorf Astoriassa ja San Franciscon Fairmont Hotelissa.
Vuosina 1967, 1969 ja 1972 Molinari kiersi yhdessä Veikko Ahvenaisen kanssa Euroopassa, Skandinaviassa, Baltian maissa ja Neuvostoliitossa. Muutoin hän pysytteli enimmäkseen San Franciscossa, jossa hän konsertoi ja opetti harmonikansoittoa aina kuolemaansa asti.
Myös Billboard huomioi, että John Molinari vieraili Helsingissä syksyllä 1967.
Molinarin tuotantoa on julkaistu myös postuumisti hänen kuolemansa jälkeen, esimerkiksi konserttitaltioinnit hänen ja Veikko Ahvenaisen yhteiskonserteista Michiganista vuosilta 1966 ja 1968
John Molinari Jr..
Molinarin poika, John Molinari Jr. (1944 – 23. lokakuuta 1996), oli myös taitava harmonikansoittaja, joka esiintyi yhdessä isänsä kanssa sekä useissa musikaaleissa.
Robert Lansing

Robert Lansing (17. lokakuuta 1864 Watertown – 30. lokakuuta 1928 New York) oli Yhdysvaltain ulkoministeri presidentti Woodrow Wilsonin kabinetissa vuosina 1915–1920 ja sitä ennen ulkoministeriön lainopillinen neuvonantaja. Hän johti ulkoministerinä Yhdysvaltain valtuuskuntaa Pariisin rauhankonferensissa 1919. Pariisin rauhankongressiin osallistumisen lisäksi Lansing muistetaan ulkoministerinä muun muassa Tanskan Länsi-Intian (eli nykyisten Neitsytsaarten) ostamisesta Yhdysvalloille sekä Japanin kanssa solmitusta Lansing–Ishii-sopimuksesta. Lansingin ura ulkoministerinä päättyi ennenaikaisesti helmikuussa 1920, kun hän ajautui kiistoihin presidentti Wilsonin kanssa. Lansing oli Wilsonin kanssa eri mieltä Yhdysvaltain suhtautumisesta Kansainliittoon, minkä lisäksi Wilson ei Lansingin mielestä ollut heikentyneen terveytensä vuoksi kykenevä jatkamaan presidenttinä.
Politiikan ohella Lansing työskenteli lakimiehenä ja oli erikoistunut kansainväliseen lainsäädäntöön. Kansainvälisen oikeuden tuntemisesta oli Lansingille merkittävää apua hänen työskennellessään ulkoministeriössä.
Dreadnought (sarjakuvahahmo)

Dreadnought on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä robotti. Hahmon loi Jim Steranko. Dreadnoughtin ensiesiintyminen tapahtui amerikkalaisen "Strange Tales" -lehden numerossa 154 (1967). Dreadnoughtin palveluksia ovat yleisesti käyttäneet Marvel-universumin suuret rikollisjärjestöt, kuten Hydra ja Maggia.
Dreadnoughtin ensiesiintyminen tapahtui Suomessa "Hämähäkkimies"-lehden numerossa 9 (1994).
Historia.
Dreadnought on Hydran luoma robotti, jota järjestö on käyttänyt useissa eri iskuissaan ympäri maailmaa. Ensimmäisen kerran Dreadnought osallistui taisteluun Hydran iskiessä YPKVV:n Helialusta vastaan. Samalla Hydra yritti surmata YPKVV:n johtajan Nick Furyn tässä kuitenkaan onnistumatta. Myöhemmin Hydra myi Dreadnoughtin piirustukset rikollisryhmä Maggialle, joka rakensi robotista uuden version ja iski sen avulla Lontoossa.
Myöhemmin Dreadnought on toiminut Uusien Suostuttelijoiden kanssa Hämähäkkimiestä ja Veriruusua vastaan. Veriruusu kuitenkin sai robotit kääntymään toisiaan vastaan. Dreadnoughtin tämän hetkisestä olinpaikasta ei ole täyttä varmuutta.
Voimat ja varusteet.
Dreadnought on valmistettu titaanin ja teräksen sekoituksesta. Sen muoto muistuttaa suuresti humanoidia ja robotti kykenee operoimaan täydellisen ihmismäisestä. Robotti saa käyttövoimansa kannettavasta fuusiogeneraattorista ja tuottamansa voiman avulla Dreadnought omaa valtavat fyysiset voimat. Dreadnought nostaa maksimissaan noin 10 tonnia tai lyömään nyrkkinsä läpi kuuden tuuman terässeinästä. Robotin reaktiokyky on noin kaksi kertaa tavallista ihmistä suurempi ja se kykenee liikuttamaan käsiään noin 50 kertaa ihmistä nopeammin. Dreadnought on ohjelmoit taistelemaan lähikontaktissa nyrkkeilijän tavoin. Dreadnoughtin juoksunopeus on noin 56 km/h.
Dreadnoughtilla on lukuisia sisäänrakennettuja aseita. Robotin kädet sisältävät putket, jotka syöksevät hydratsiinin ja nestemäisen hapen seosta sytytettynä palamaan. Tulisuihkun keskilämpötila on noin 3300 °C (riittävästi sulattamaan rautaa) ja sen kantama on noin kuusi metriä. Kummassakin kädessä on tarpeeksi nestettä pitämään yllä tulisuihkua 3,2 minuutin ajaksi. Rystyset ovat päällystetty piikeillä, jotka voidaan ampua vastustajaa kohden kuin .30 kaliiperin kiväärinluodit. Jokainen kahdeksasta piikistä voidaan ampua yksitellen ja niiden kantama on 365 meträ.
Dreadnoughtin korvissa sijaitsevat moduulit kykenevät generoimaan voimakkaan sähkölatauksen (arviolta 100 000 volttia, tarpeeksi tappamaan ihminen välittömästi) jonka Dreadnought voi kanavoida kattamaan koko ruumiinsa. Dreadnoughtin päähän silmien taakse on asennettu gammasäteitä ampuvat projektorit, joiden avulla robotti kykenee säteilemään pistemäistä gammasäteilyä. Dreadnoughtin suu on kytketty sen sisällä sijaitsevaan säiliöön, joka sisältää jäätävää freonikaasua (-75 °C). Kaasua Dreadnought kykenee kanavoimaan vastustajansa päälle suunsa kautta (maksimietäisyys 30 metriä). Robotilla on riittävästi kaasua 15 sekunnin yhtäjaksoiseen puhallukseen.
Kantamansa fuusiogeneraattorin voimalla Dreadnought kykenee toimimaan tehokkaasti 4,5 tuntia ennen kuin sen metalliseos väsyy ja hienoelektroniikka kokee vakavia häiriöitä.
Kultainen keskitie

Kultainen keskitie tarkoittaa filosofiassa tavoiteltua puoliväliä kahden ääripään, joista toinen edustaa liiallisuutta ja toinen puutteellisuutta, välillä. Käsite liittyy erityisesti antiikin kreikkalaiseen filosofiaan, ja se tunnetaan ennen kaikkea Aristoteleen ajattelusta. Kultaisesta keskitiestä on tullut myös suomalainen sanonta, joka tarkoittaa äärimmäisyyksien välttämistä.
Historiaa.
Kreeta.
Varhaisin esimerkki kultaisen keskitien ajatuksesta on mahdollisesti mytologisessa kreetalaisessa tarussa Daidaloksesta ja Ikaroksesta. Paetakseen vankilastaan ja kuningas Minoksen kynsistä Daidalos suunnitteli sekä itselleen ja pojalleen parin siipiä, jotka oli valmistettu vahasta ja sulista. Daidalos varoitti poikaansa ”lentämään keskitietä” meren pärskeiden ja auringon kuumuuden välillä. Ikaros ei kuunnellut isäänsä ja lensi liian lähelle aurinkoa, jolloin hänen siipensä sulivat.
Delfoi.
Toinen varhainen esimerkki kultaisen keskitien ajatuksesta löytyy doorilaisesta sanonnasta, joka oli kaiverrettu temppelin seinään Delfoissa: ("mēden agan", ”ei mitään liikaa”).
Sokrates.
Sokrates opetti, että ihmisen ”tulee valita keskitie ja välttää kumpaakin äärimmäisyyttä, niin pitkälle kuin mahdollista”.
Sokrates antaa esimerkin kasvatuksesta: minkälainen vaikutus on sillä, jos joku harjoittaa joko liikaa voimistelua tai liikaa musisointia? Liika voimistelu tuottaa kovan ja raa'an mielenlaadun, liika musisointi taas pehmeän ja naisellisen mielenlaadun. Kummankin ominaisuuden omaaminen sen sijaan tuottaa harmonian; eli kauneuden ja hyvyyden. Hän painotti myös matematiikan merkitystä kauneuden ja totuuden ymmärtämisessä.
Platon.
Platonille kaikki epäsuhtainen oli pahaa ja siksi vältettävää: liikaa purjeita laivassa, liikaa ravintoa ruumiille tai liikaa valtaa sielulle, seurauksena on aina haaksirikko. "Laeissa" Platon soveltaa tätä periaatetta määrittäessään ideaalivaltion hallitusmuodon: ”Näin toimeenpantuna valinta osuu monarkian ja demokratian puoleen väliin.”
Aristoteles.
Aristoteles käsitteli hyvettä laajalti eettisissä teoksissaan. Hänen "Nikomakhoksen etiikassa" ja "Eudemoksen etiikassa" usein toistamansa ajatus on, että jokin on puoliväli kahden ääripään välillä. Hänen sielun ja sen hyveiden psykologiansa perustui samoin kultaiseen keskitiehen ääripäiden välillä. "Politiikassa" Aristoteles kritisoi Spartan hallitusmuotoa sen perustuslain epäsuhtaisten ainesten vuoksi: spartalaiset kouluttivat miehiä, mutta eivät naisia, ja he valmistautuivat sotaan, mutta eivät rauhaan. Tämä epäsointu tuotti erilaisia ongelmia, joita Aristoteles käsittelee.
Myöhempiä ajatuksia.
Jacques Maritain hyödynsi filosofian johdannossaan kultaisen keskitien ajatusta sijoittaessaan aristoteelisen ja tomistisen filosofian muiden filosofisten järjestelmien muodostamien ääripäiden puoleen väliin.
Iivari Leiviskä

Iivari Gabriel Leiviskä (22. elokuuta 1876 Oulu – 2. syyskuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen maantieteilijä ja Helsingin yliopiston maantieteen professori. Leiviskä kirjoitti monia maantieteen oppikirjoja ja oli myös mukana perustamassa Akateemista Karjala-Seuraa vuonna 1922. 
Leiviskän vanhemmat olivat seppä Juho Leiviskä ja Maria Kujala. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta lyseosta 1896 ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1901 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1907. Leiviskä teki opintomatkan Müncheniin 1909 ja myöhemmin kaksi tutkimusmatkaa Islantiin 1927 ja 1928. 
Leiviskä tuli tunnetuksi erityisesti Salpausselkää ja muita Suomen poikittaisharjusysteemejä koskeneista tutkimuksistaan. Ne perustuivat kymmenvuotiseen työhön, joka valmistui vuonna 1920. Teos sai laajalti tunnustusta, mutta myös ankaraa vastustusta, sillä geologiselta kannalta asiaa arvioineet arvostelijat kiistivät maanpinnanmuotoja koskevan osuuden tutkimuksesta. – Edistääkseen suomenkielisiä yliopisto-opintoja hän laati maantieteen kaikilta osa-alueilta kattavat yliopistolliset oppikirjat. Oppikouluja varten tehty maantieteen oppikirja oli käytössä vielä 1960-luvulla.
Leiviskä aloitti uransa toimien Keski-Pohjanmaan kansanopiston johtajana 1902–1905 ja Suomen liikemiesten kauppaopiston opettajana 1907–1909. Hän oli Helsingin yliopiston maantieteen dosenttina 1908–1921, professorin sijaisena 1914–1917 ja henkilökohtaisena ylimääräisenä professorina 1921–1945. Leiviskä toimi myös Pohjois-Pohjalaisen osakunnan inspehtorina 1921–1931 ja oli Suomalaisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 1921 alkaen. Hän piti tärkeänä edistää suomen kielen asemaa yliopistossa ja politiikassa, ja hän oli mukana perustamassa Akateemista Karjala-Seuraa 1922 ja oli sittemmin seuran kunniajäsen. Leiviskä oli myös Aitosuomalaisten liiton esimiehenä 1931 ja 1937–1938. 
Leiviskä oli naimisissa vuodesta 1902 Sofia Castrénin (1880–1950) kanssa; heillä oli kolme lasta.
William P. Rogers

William Pierce Rogers (23. kesäkuuta 1913 Norfolk – 2. tammikuuta 2001 Bethesda) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja lakimies.
Rogers opiskeli lakia Cornellin yliopistossa. Hän palveli toisessa maailmansodassa USS Intrepid -lentotukialuksella. Hänet nimitettiin apulaisoikeusministeriksi presidentti Dwight D. Eisenhowerin hallitukseen 1953 ja oikeusministerinä hän toimi 1957–1961. Presidentti Richard Nixonin ulkoministerinä hän toimi 1969–1973, minkä jälkeen hän toimi lopun uransa ajan yksityisenä lakimiehenä.
Kristina Groves

Kristina Groves (s. 4. joulukuuta 1976 Ottawa) on kanadalainen pikaluistelija, maailmanmestari ja nelinkertainen olympiamitalisti. 
Groves voitti ensimmäisen arvokisamitalinsa matkakohtaisissa MM-kisoissa 2005, jossa hän voitti pronssia 3 000 metrillä ja myöhemmin hopeaa joukkuetakaa-ajossa. Hän voitti kaksi mitalia Torinon olympialaisista 2006, jolloin hän sai hopeaa 1 500 metriltä ja joukkuetakaa-ajossa. Samana talvena hän sai pronssia yleisluistelun MM-kisoissa.
Matkakohtaisissa MM-kisoissa 2007 hän voitti maailmanmestaruuden joukkuetakaa-ajossa, ja lisäksi pronssia 1 500 metriltä ja 5 000 metriltä. Vuotta myöhemmin hän voitti mestaruuden 3 000 metrillä, sijoittui hopealle 1 000 metrillä sekä joukkuetakaa-ajossa ja saavutti pronssia 1 500 ja 5 000 metrillä. Yleisluistelun MM-kisoissa hän sai pronssia 2008 ja hopeaa 2009. Matkakohtaisissa MM-kilpailuissa 2009 hän saavutti kultaa joukkuetakaa-ajossa sekä pronssia 3 000 ja 5 000 metrillä.
Vancouverin olympialaisissa 2010 hän sijoittui 1 500 metrillä toiseksi ja 3 000 metrillä kolmanneksi. Saman vuoden yleisluistelun MM-kisoissa hän sai hopeaa.
Groves on voittanut 1 500 metrin maailmancupin kokonaiskilpailun kausilla 2007–2008, 2008–2009 ja 2009–2010 sekä ollut kolmas 2006–2007. Yhdistetyssä 3 000 ja 5 000 metrin maailmancupissa hän on sijoittunut kolmanneksi kausilla 2005–2006 ja 2008–2009.
Merilukit

Merilukit (Pycnogonida) on yksi niveljalkaisten pääjaksoon kuuluvan leukakoukullisten alajakson luokista ja sen ainoa nykyinen lahko on Pantopoda. Merilukit elävät merissä maailmanlaajuisesti, mutta niitä tavataan erityisen runsaasti Välimeressä ja Karibianmerellä sekä Pohjoisella ja Eteläisellä jäämerellä. Suomessa merilukkeja ei ole tavattu.
Merilukkeja tunnetaan yhteensä yli 1 300 eri lajia. Lajien koko vaihtelee, ja niiden jalkojen pituus voi vaihdella muutamasta millimetristä 70 senttimetriin. Suurin osa lajeista on kuitenkin pienikokoisia.
Merilukit elävät meren pohjassa. Syvimmillään niitä on tavattu noin seitsemän kilometrin syvyydessä. Niiden tunnusomaisin piirre on pitkät jalat, joiden suuruus korostuu pieneen keskiruumiiseen nähden. Keskiruumis on niin pieni, että jotkin siellä normaalisti niveljalkaisilla sijaitsevat elimet ovat merilukeilla siirtyneet jalkoihin.
Merilukit ovat petoja, ja ne imevät kärsällään nesteitä muista selkärangattomista.
Varhaisimmat merilukkien lahkon Pantopoda fossiileista on ajoitettu devonikaudelle (noin 400 miljoonaa vuotta sitten), ja luokan Pycnogonida kauemmas kambrikaudelle. Merilukit kuuluvat siten hyvin vanhoihin nykyisinkin vielä jäljellä oleviin eläinryhmiin.
Risto Heiskala

Risto Kalevi Heiskala (s. 11. marraskuuta 1956 Rovaniemi) on Tampereen yliopiston sosiologian professori. Hän on toiminut myös Tampereen yliopiston Institute for Advanced Social Research (IASR) ‑tutkijakollegiumin johtajana. Vuosina 2002–2008 hän oli Jyväskylän yliopiston yhteiskuntapolitiikan professori.
Heiskala valmistui ylioppilaaksi vuonna 1976. Vuonna 1985 hän valmistui valtiotieteen maisteriksi sosiologian oppiaineesta Helsingin yliopistosta ja väitteli vuonna 1997 tohtoriksi Helsingin yliopistossa tutkimuksella "Society as semiosis: Neostructuralist theory of culture and society". Vuonna 1998 hänestä tuli sosiologian dosentti Helsingin yliopistossa. Heiskala kutsuttiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2015.
Heiskalan tutkimuskohteita ovat muun muassa yhteiskunta- ja kulttuuriteoriat, historiallinen sosiologia, institutionaalinen organisaatioiden tutkimus sekä tiedon sosiologia. Hänen teoksiinsa kuuluu muun muassa "Toiminta, tapa ja rakenne: Kohti konstruktionistista synteesiä yhteiskuntateoriassa" (2000).
John Sturges

John Eliot Sturges [ˈstɜːrdʒɪs] (3. tammikuuta 1910 – 18. elokuuta 1992) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. 
Sturges syntyi Illinois’ssa ja aloitti Hollywoodissa leikkaajana vuonna 1932. Hän alkoi saavuttaa mainetta ohjaajana toisen maailmansodan jälkeen ja oli vuonna 1956 ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi.
Sturgesin ohjauksia ovat "Kuolemanloukku O.K. Corral" (1957), "Vanhus ja meri" (1958), "Viimeinen juna Gun Hillistä" (1959), "7 rohkeata miestä" (1960), "Suuri pakoretki" (1963), "Jääasema Zebra" (1968), "Marooned – avaruuslento Ironman I" (1969), "Joe Kidd" (1972) ja "Kotka on laskeutunut" (1976). Hän kuoli emfyseemaan ja sydäntautiin Kaliforniassa 82 vuoden ikäisenä.
Sturgesilla on tähti Hollywood Walk of Famella.
Esikaupunki

Esikaupunki on kantakaupungin ulkopuolella oleva, kaupunkiin hallinnollisesti kuuluva osa. Esikaupungeiksi nimitetään kuitenkin yleensä kaikkia keskustasta etäämpänä sijaitsevia asuinalueita riippumatta siitä, sijaitsevatko ne kaupungin alueella tai sen ulkopuolella. Esikaupunkialueet ovat usein asuntovaltaisia, ja asukastiheys ja rakennustehokkuus on matalampi kuin keskustassa.
Historia.
Antiikin aikana esikaupunkialueet olivat kaupunginmuurin ulkopuolella olevia kyliä ja maaseutuvilloja. Kaupungin ja esikaupungin välinen selvä ero jatkui läpi keskiajan ja renessanssin. Kaupungit pysyivät pinta-alaltaan pieninä ja asutus tiiviinä. Teollistumisen myötä kaupungit alkoivat kuitenkin kasvaa erittäin nopeasti, eikä ylikansoitettujen kaupunkien alueella enää riittänyt tilaa kaikille. Suurimpien kaupunkien ympärille syntyi esikaupunkivyöhyke, jonne siirtyi kaupungeissa työskentelevää väestöä. Esikaupunkialueille rakennettiin toisaalta työväestön asutusta, toisaalta vauraan keski- ja yläluokan maaseutuasuntoja. Ydinkaupungin ja esikaupunkien välinen ero hämärtyi vähitellen, ja monet esikaupungit liitettiin osaksi kaupunkia. Autoistuminen ja voimakas kaupungistuminen ovat 1900-luvulta lähtien kasvattaneet esimerkiksi Yhdysvalloissa kaupunkien ympärille laajoja esikaupunkialueita, mikä on johtanut kaupunkirakenteen hajautumiseen.
Yhdysvalloissa esikaupungeista tuli alun alkaen vauraamman keskiluokan henkilöautoa vaativia omakotialueita, kun taas eurooppalaisissa kaupungeissa hyvätuloiset haluavat pysyä kaupunkien keskustoissa ja esikaupungeista on usein tullut alemman sosiaaliluokan kerrostalolähiöitä, joihin vie julkinen liikenne. Amerikkalaisten kaupunkien keskustat ovat näin usein slummiutuneet ja rapistuneet, kun vähittäiskauppa ja palvelutkin ovat siirtyneet esikaupunkien ostoskeskuksiin. Tehokas amerikkalainen esikaupunkirakentaminen synnytti valmistaloteollisuuden, jossa kokonainen kaupunginosa saatettiin varustaa lähes identtisin, tehdastekoisin omakotitaloin. Esikaupunkien pientaloelämästä kotiäiteineen tuli 1950-luvulta lähtien amerikkalaisen elämäntavan normi, joka heijastui mainonnassa, televisiosarjoissa, elokuvissa ja muussa viihdeteollisuudessa. 1960-luvulta lähtien Yhdysvaltojen esikaupungeista alkoi kuitenkin kehittyä itsenäisiä asuinyhteisöjä, kun teollisuus- ja toimistotyöpaikatkin alkoivat siirtyä keskustoista loitommas. Tämä mahdollisti osaltaan naisten työskentelyn myös kodin ulkopuolella.
Suomessa perinteiset esikaupunkialueet ovat usein syntyneet kantakaupungin laidalle, ja ne liittyvät yleensä selvemmin vanhaan kaupunkirakenteeseen kuin 1960–1970-luvuilla rakennetut lähiöt, jotka on sijoitettu jo alun perin etäämmälle kantakaupungista.
Alexander R. Todd

Alexander Robertus Todd (2. lokakuuta 1907 Glasgow – 10. tammikuuta 1997 Cambridge) oli skotlantilainen biokemisti. Hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1957 nukleotidien, nukleosidien ja nukleotidien koentsyymien rakenteiden tutkimisesta ja niiden syntetisoinnista.
Todd valmistui vuonna 1928 Glasgow’n yliopistosta. Tohtoriksi hän väitteli Johann Wolfgang Goethe -yliopistossa Frankfurt am Mainista aiheenaan virtsahappojen kemia. Myöhemmin hän opiskeli Oxfordissa ja sai sieltäkin tohtorin arvon. Sen jälkeen hän työskenteli muun muassa Lontoon yliopistossa.
Vuonna 1938 Toddista tuli kemian professori Manchesterin yliopistoon. Siellä hän aloitti nukleosidien tutkimisen. Hän toimi orgaanisen kemian professorina Cambridgen yliopistossa vuosina 1944–1977. Vuonna 1949 Todd syntetisoi ATP:n ja FAD:n.
Vuonna 1955 Todd selvitti B12-vitamiinin rakenteen. Myöhemmin hän työskenteli B1- ja E-vitamiinin rakenteen tutkimisen ja niiden syntetisoinnin parissa. Lisäksi hän tutki hyönteisten antosyaaniväriaineita ja hasiksen ja marihuanan alkaloideja.
Todd toimi useissa Britannian hallituksen alaisissa tieteellisissä toimikunnissa. Hänet aateloitiin vuonna 1954 ja vuonna 1962 hänestä tehtiin Trumpingtonin paroni. Toddista tuli Strathclyden yliopiston johtaja vuonna 1975. Vuonna 1977 hänestä tuli ansioritarikunnan jäsen. Todd toimi Royal Societyn puheenjohtajana vuosina 1975–1980. Vuosina 1978–1986 hän toimi Hertfordshiren yliopistossa vierailevana professorina.
Tony Attwood

Tony Attwood (s. 1952) on Australiassa asuva englantilainen psykologian tohtori, joka tunnetaan yhtenä johtavina Aspergerin oireyhtymän tutkijoista. Hänen kirjoittamansa "Asperger's Syndrome: A Guide for Parents and Professionals" (1998) on käännetty useille kielille ja on saavuttanut oireyhtymää käsittelevän perusteoksen aseman.
Attwood syntyi Birminghamissa. Hän opiskeli Hullin, Surreyn sekä Lontoon yliopistoissa ja on työskennellyt myös kotimaansa ulkopuolella, Australiassa.
The Psychedelic Sounds of the 13th Floor Elevators

The Psychedelic Sounds of the 13th Floor Elevators on The 13th Floor Elevatorsin vuonna 1966 julkaisema levy, jota pidetään kaikkien aikojen ensimmäisenä psykedeelisenä albumina. Levyltä löytyy myös yhtyeen ainoa singlehitti "You're Gonna Miss Me"
Arvostelut.
Albumi valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään".
Ann-Luise Bertell

Ann-Luise Maria Bertell (aik. Gammelgård; s. 25. lokakuuta 1971 Oravainen) on suomenruotsalainen näyttelijä, kirjailija ja ohjaaja. Vöyrillä asuva Bertell toimi Wasa Teaterin johtajana vuosina 2010–2015 ja uudelleen vuodesta 2020.
Bertell on ammatiltaan näyttelijä, mutta on aina pitänyt myös kirjoittamista tärkeänä. Hän sijoittui toiseksi Svenska folkskolans vännerin Arvid Mörne -kilpailussa 1996. Seuraavana vuonna hän julkaisi esikoiskokoelmansa "Rus av Gul". Hän on kirjoittanut myös näytelmiä ja revyitä.
Elämä ja ura.
Bertell varttui Oravaisten Kimossa kyläkauppiaan tyttärenä. Hän menestyi koulussa erinomaisesti, joten vanhemmat toivoivat hänestä juristia tai ekonomia. Hän opiskelikin vuoden Turun Hankenissa, mutta näyttelijänä toimiminen harrastajateatterissa sai hänet hakeutumaan Helsinkiin Teatterikorkeakoulun pääsykokeisiin, ja siitä alasta kehkeytyi ammatti. Vuonna 1995 Bertell valmistui Teatterikorkeakoulusta, minkä lisäksi hän on opiskellut myös taloustiedettä, psykologiaa ja luovaa kirjoittamista.
Bertell on työskennellyt näyttelijänä Unga Teaternissa ja Wasa Teaternissa, useassa teatterissa vapaana ohjaajana sekä dramaturgina Svenska Teaternissa. Kun hänen ensimmäinen kautensa teatterinjohtajana päättyi 2015, Bertell päätti kirjoittaa runokokoelmien jälkeen proosaa. Tarinan muodon esikuva löytyi hänen työstään teatterin dramaturgina. Bertellille valkeni, että romaanissakin voi olla kohtauksia. Niinpä siirtolaisuustarina "Vänd om min längtan" (suom. "Ikävän jälkeen") etenee kohtauksesta toiseen, näkökulmaa vaihtaen. Esikoisromaanissaan Bertell käyttää äidinpuoleisen sukunsa tarinoita. Toinen romaani "Heiman" (suom. "Oma maa") hyödyntää hänen isänisänsä elämää ja kokemuksia.
Vuonna 2017 Bertell sai Olof ja Siri Granholmin säätiön Michael Choraeuksen mukaan nimetyn kirjallisuuspalkinnon. Romaani "Heiman" oli 2020 yksi kuudesta ehdokkaasta kaunokirjallisuuden Finlandia-palkinnon saajaksi.
Aleksandr Zaitsev

Aleksandr Gennadijevitš Zaitsev (, s. 16. kesäkuuta 1952) on taitoluistelun pariluistelun Euroopan-mestari, maailmanmestari ja olympiavoittaja. Zaitsev muistetaan parhaiten Irina Rodninan parina taitoluistelussa. He voittivat pariluistelun olympiakultaa 1976 talviolympialaisissa ja 1980 talviolympialaisissa ja pariluistelun maailmanmestaruuden 1973–1978. Euroopan-mestaruuden taitoluistelun pariluistelussa he voittivat 1973–1978 ja 1980. Heidän valmentajana toimi Stanislav Žuk.
Zaitsev ja Rodnina menivät naimisiin vuonna 1975, mutta erosivat myöhemmin.
Jason Koumas

Jason Koumas (s. 25. syyskuuta 1979 Wrexham, Wales) on walesilainen, kreikkalaiset sukujuuret omaava jalkapalloilija. Hän oli keskikenttäpelaaja ja edusti seuratasolla Tranmere Roversia, West Bromwich Albionia, Cardiff Cityä ja Wigan Athleticiä.
Koumas pelasi Walesin maajoukkueessa 34 ottelua ja teki niissä kymmenen maalia.
The Big White

The Big White (televisiossa myös nimellä "Kohtalon kolhuja") on vuonna 2005 valmistunut yhdysvaltalainen musta komediaelokuva. Mark Mylodin ohjaus kertoo alaskalaisesta kylästä, jonka rauhan rikkovat niin vakuutuspetos, tunnistamaton ruumis kuin kaksi palkkamurhaajaakin.
Juoni.
Matkatoimistovirkailija (Williams) löytää ruumiin ja suunnittelee petoksen kadonneen veljensä miljoonavakuutuksen toivossa. Miehen ja hänen sekoilevan vaimonsa (Hunter) unelmien tiellä on kuitenkin pyrkyrimäinen vakuutustarkastaja (Ribisi).
Fantoftin sauvakirkko

Fantoftin sauvakirkko () on uudelleenrakennettu sauvakirkko Fanassa, Bergenissa, Norjassa. Kirkko rakennettiin alun perin vuonna 1150 Fortuniin, Sogniin. 1800-luvulla kirkkoa uhkasi purku, koska Norjassa oli sadoittain sauvakirkkoja. Konsuli F. Gade kuitenkin osti kirkon, ja vuonna 1883 se siirrettiin purettuna Fantoftiin lähelle Bergeniä. Kirkko tuhoutui tuhopoltossa 1992, mutta siitä rakennettiin tarkka kopio, joka valmistui 1997.
Historia.
Kirkko rakennettiin 1150 Fortuniin, Sogniin, Sognin ja Fjordanen lääniin, mutta se siirrettiin purettuna Fantoftiin 1883. Työtä johti konservaattori Anders Lorange. Hän valvoi työtä, kun kirkko purettiin ja vietiin veneellä osissa Bergeniin. Arkkitehti Joakim Mathiesen oli myös mukana työssä. Ennen purkua kirkon kattorakenteita oli muutettu ja siihen oli 1600-luvulla lisätty länsitorni. Fantoftiin siirtäessä nämä muutokset kuitenkin hylättiin, ja kirkko rakennettiin uudelleen niin kuin sen oli alun perin luultu olevan. Puuttuvat osat tehtiin muiden sauvakirkkojen mukaan, erityisesti Borgundin sauvakirkon mallin perusteella.
6. kesäkuuta 1992 kirkko tuhoutui tuhopoltossa. Norjassa tehtiin noihin aikoihin useita kirkonpolttoja, joihin olivat syyllistyneet norjalaiset black metal -piirit. Fantoftin sauvakirkko on kuuluisin kirkonpolttojen kohteista, sillä se oli yksi Norjan arkkitehtuurin suurimmista aarteista. Aluksi palon luultiin alkaneen salamaniskusta tai sähköhäiriöstä. Poliisi epäili teosta Varg Vikernesiä, mutta häntä ei tuomittu, sillä oikeudenkäynnissä valamiehistö äänesti hänet syyttömäksi. Tuomarit pitivät tätä virheenä mutta kieltäytyivät uusimasta oikeuskäsittelyä. Kirkosta alettiin heti rakentaa tarkkaa kopiota.
Myöhemmin oli yritetty sytyttää tuleen varastoa, jossa kirkon pelastettuja osia säilytettiin. Uudelleenrakentaminen oli vaikeaa rakennusmestarille ja rakentajille, sillä Norjassa ei ollut rakennettu sauvakirkkoja vuosisatoihin ja saatavilla olevat rakennusohjeet olivat vähäiset. Suurin osa rakennussuunnitelmista tehtiin paikan päällä arvioiden sekä olemassa olevien piirrosten pohjalta.
Rakennustyöt valmistuivat avajaisia varten 1997. Uusi kirkko on identtinen kopio poltetusta sauvakirkosta. Uutta kirkkoa varten oli palkattu puunkaatajat Kaupangerista. Kirkon kuorissa olevan krusifiksin veisti Sven Valevatn ja maalasi Solrun Nes. Vanhasta kirkosta ei jäänyt paljoa käyttökelpoista materiaalia, paitsi mahdollisina jäänteinä alttarin risti ja onnenkivi, joka on esillä yhdellä seinällä. Alkuperäisessä kirkossa olleita maalauksia ei pystytty entisöimään.
Kirkon ulkopuolella on kiviristi, joka on peräisin Tjorasta, Solan kunnasta.
Tecno

Tecno oli veljesten Luciano ja Gianfranco Pederzanin perustama italialainen Formula 1 -talli. Talli osallistui kymmeneen osakilpailuun – saavuttaen yhden MM-pisteen.
Tecno nousi Formula 1 -sarjaan Martinin tukemana kaudella 1972. Sitä ennen talli oli saavuttanut menestystä Formula 2 -sarjassa Clay Regazzonin ja François Cevert’n ajamina. Talli rakensi itselleen PA123-auton, jossa oli Tecnon itse valmistama V12-moottori. Kuljettajina toimivat Nanni Galli ja Derek Bell, jotka harvoin pääsivät kilpailuihin mukaan.
Ainoan MM-pisteen tallille toi Chris Amon Belgian GP:sta 1973. Kauden 1973 jälkeen Tecnoa ei enää nähty F1:sissä, koska Martini siirsi rahansa Brabham-tallin tukemiseen ja Amon siirtyi kehittämään omaa talliaan.
Philippe Cattiau

Philippe Cattiau (28. heinäkuuta 1892 – 17. helmikuuta 1962) oli ranskalainen miekkailija ja olympiavoittaja.
Cattiau voitti urallaan floretilla ja kalvalla kahdeksan olympiamitalia, joista kolme oli kultaisia. Antwerpenin 1920 olympialaisissa hän sai floretilla sekä henkilökohtaisessa kilpailussa että joukkuekilpailussa hopeaa. Pariisin 1924 olympialaisissa hän voitti kultaa floretin joukkuekilpailussa. Floretin henkilökohtaisessa kilpailussa hän sijoittui hopealle voitettuaan 23 ottelua ja hävittyään vain pistein 4–5 maanmiehelleen Roger Ducret'lle, joka aiemmissa otteluissaan oli hävinnyt kuudesti.
Cattiau saavutti Amsterdamin 1928 olympialaisissa hopeaa floretin joukkuekilpailussa, Los Angelesin 1932 olympialaisissa kultaa sekä floretin että kalvan joukkuekilpailussa ja Berliinin 1936 olympialaisissa pronssia kalvan joukkuekilpailussa.
Kalvalla Cattiau voitti Euroopan mestaruuden sekä henkilökohtaisessa kilpailussa että joukkuekilpailussa kahdesti. Viimeisen arvokisamitalinsa hän saavutti vuonna 1937, jolloin ensi kertaa kilpailtiin Euroopan-mestaruuksien sijasta maailmanmestaruuksista.
Mandy Patinkin

Mandel Bruce ”Mandy” Patinkin (s. 30. marraskuuta 1952) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänelle on myönnetty Tony- (1980) ja Emmy-palkinnot (1995). Hän on lisäksi ollut Golden Globe -ehdokkaana vuosina 1984 ja 1995.
Patinkin syntyi juutalaiseen perheeseen Chicagossa, Illinoisissa. Hän saavutti menestystä alun alkaen musikaaleissa (kuten "Evita", 1979), mutta siirtyi sitten elokuviin. Hänellä on ollut rooleja muiden muassa elokuvissa "Jentl" (1983), "Danielin kirja" (1983), "Prinsessan ryöstö" (1987), "Rakkauden sävel" (1991), "Katkera rohto" (1991) ja "Valtapeliä" (1999).
Patinkin esitti Rubea televisiosarjassa "Dead Like Me" vuosina 2003–04 ja Jason Gideonia sarjassa "Criminal Minds – FBI-tutkijat" vuodesta 2005 vuoteen 2007. Hän sairasti 1990-luvulla kartiopullistumaa ja sai kaksi sarveiskalvonsiirtoa (oikea 1997, vasen 1998). Hän näyttelee myös televisiosarjassa "Isänmaan puolesta". Patinkin esiintyy myös HBO:n sarjassa "The Good Fight".
Tec-Mec

Tec-Mec oli Valerio Colottin perustama italialainen Formula 1 -talli, joka osallistui ainoastaan yhteen osakilpailuun, Yhdysvaltain GP:hin 1959. Kilpailussa tallin brasilialainen kuljettaja Fritz d'Orey keskeytti. Tec-Mec käytti kilpailussa Maserati 250F-auton muunnosta. Autolla ajettiin myöhemmin vanhojen autojen historic racing-kilpailuissa. Kilpatallin lopetettua toimintansa Colotti keskittyi liiketoimintaan perustamalla Colotti Trasmissioni -yrityksen, joka erikoistui vaihdelaatikoihin ja moottoreihin.
Stebro

Stebro oli kanadalainen Formula 1 -talli, joka osallistui ainoastaan Yhdysvaltain GP:hin kaudella . Talli osallistui kilpailuun Formula Junior -autolla, joka oli selvästi muita hitaampi. Aika-ajoissa Peter Broeker oli muita yli 15 sekuntia hitaampi ja kilpailussa hän jäi voittajasta 22 kierrosta. Autossa oli Fordin nelisylinterinen moottori, joka kehitti noin 110 hevosvoimaa.
I Love New York

I Love New York on tositelevisiosarja, jota esittää Yhdysvalloissa televisiokanava VH1 ja jonka päähenkilö on Tiffany Pollard (paremmin tunnettu nimellä "New York"). Sarjassa Tiffany Pollard etsii hänen "todellista rakkauttaan". Sarjasta on ilmestynyt kaksi tuotantokautta.
Sarja on spin-off televisiosarjasta Vaimomatskua ("Flavor of Love"), jossa Tiffany oli molemmilla kausilla mukana ja jäi molemmissa kausissa toiseksi. 
Sarjassa "I Love New York" New York äiti, Michelle Patterson, auttaa häntä valitsemaan "elämänsä miehen". Mauricio Sanchez oli New Yorkin avustaja, "Chamo", mutta vain ensimmäisellä kaudella. Suomessa Sub alkoi esittää 1. tuotantokautta maaliskuussa 2009.
Kiusanhenki

Kiusanhenki on nuortenkirjailija R.L. Stinen The Nightmare Room -kirjasarjan yhdestoista teos ja se keskittyy tällä kertaa Sam-nimiseen poikaan ja hänen uuteen kouluunsa. 
Juoni.
Sam Waterbury saapuu uuteen kouluunsa Wilton Middle Schooliin. Hän on myöhässä ja etsii luokkaa, jonne häntä on neuvottu menemään. Ankeassa koulussa käytävät ovat ilman valoja ja seinistä puuttuu maalia. Pimeydessä Sam on näkevinään vihreän pirun käytävällä, ja myöhemmin hän saa todisteita näylleen, kun Tonya-nimisen tytön reppu löytyy pureskeltuna kahtia. Samin uudet ystävät, Simpson ja Tonya kertovat Samille tarinan Imp-nimisestä kiusanhengestä, joka kiusaa oppilaita ja erityisesti uusia oppilaita, koska haluaa näyttää olevansa paikan pomo. Sam tuo kouluun näytille harvinaisen kanin, joka on hänen isänsä omaisuutta. Kun se katoaa, Sam ryhtyy taisteluun Imp-hirviötä vastaan palauttaakseen rauhan käytäville. Imp jättää Samille viestin, jossa ilmeisesti piilee mysteerin ratkaisu. Sam ei kuitenkaan tiedä, että tuon viestin ratkaisemisella saattaa olla vaarallisia seuraamuksia. Lopulta kun viesti selviää Samille, hän kohtaa kokonaisen piruperheen.
Amerikanviirupöllö

Amerikanviirupöllö ("Strix varia") on Euraasiassa esiintyvän viirupöllön amerikkalainen vastinlaji.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 44 cm ja siipien kärkiväli 112 cm. Se painaa 500–1 050 grammaa, naaras keskimäärin 779 g ja koiras 617 g. Se muistuttaa suuresti pienikokoista viirupöllöä, josta sen erottaminen höyhenpuvun perusteella on vaikeaa. Kooltaan lähempänä lehtopöllöä, joka on väritykseltään ruskeampi ja tummajuovaisempi. Silmät ovat mustat tai tummanruskeat ja nokka on keltainen. Sukupuolet ovat samannäköiset mutta naaras on huomattavasti suurempi. Nuori lintu on poikassulkasadon jälkeen aikuisen linnun näköinen. Huhuilee melko aktiivisesti läpi vuoden, joskus myös päivällä.
Vanhin luonnossa elänyt amerikanviirupöllö oli 10-vuotias. Vankeudessa se on elänyt 23-vuotiaaksi.
Esiintyminen.
Amerikanviirupöllön pesimäalueet ovat Kanadassa ja Yhdysvaltain itäosissa, jatkuen Meksikoon saakka. Se on tavattu myös Bermudalla. Joinakin vuosina lajin esiintymisalue kattaa myös keskilännen ja paikoitellen mantereen länsiosan. Se on runsastunut ja laajentaa elinaluettaan länteen. Lajin esiintymisalueen koko on noin 6,4 miljoonaa neliökilometriä, maailman populaation koko on noin 560 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Laji on enimmäkseen paikkalintu mutta pesimäajan jälkeiset vaellukset ovat tavallisia.
Elinympäristö.
Amerikanviirupöllöt elävät tiheissä tuoreissa metsissä, sekä laajoissa metsäerämaissa että asutuksen läheisyydessä, ja puustoisilla soilla. On havaittu, että asutuksen läheisyydessä elävät populaatiot menestyvät hyvin. Niiden pahimmat uhat ovat autot, joihin ne törmäävät öisillä saalistuslennoillaan. Yhdysvaltain luoteisissa osavaltioissa laji voi mahdollisesti syrjäyttää paikallisia täpläpöllöpopulaatioita ("Strix occidentalis"), sillä lajit kilpailevat samassa ekologisessa lokerossa ja amerikanviirupöllö aggressiivisempana lajina voi karkottaa täpläpöllön reviiriltään.
Lisääntyminen.
Amerikanviirupöllö on yksiavioinen. Sen reviirin koko on 85-365 hehtaaria. Pesä on tavallisesti puunkolossa tai -onkalossa, joskus pöntössä tai vanhassa variksen tai oravan pesässä. Emot voivat puolustaa pesää hyvin aggressiivisesti. Naaras munii 2-4 valkoista munaa, joita se hautoo 28-33 päivää. Koiras kantaa sille ruokaa haudonta-aikana ja myös pienten poikasten aikana. Poikaset lähtevät pesäkolosta kiipeilemään pesäpuun oksille noin 4 viikon ikäisinä, ja ne oppivat lentämään 35-40 päivän ikäisinä. Emot huolehtivat poikueesta sen jälkeen vielä noin 4 kuukautta.
Ravinto.
Pääravintoa ovat myyrät, hiiret ja muut pikkujyrsijät, joita se saalistaa pääasiassa öisin. Saalistaa myös muita pieniä nisäkkäitä, kuten maaoravia, kaneja, opossumeja ja kettuja. Lintuja se saalistaa aina kyyhkyn ja riekon kokoisiin saakka. Se saattaa myös kalastaa ja syödä sammakoita, liskoja ja isoja hyönteisiä.
Scirocco-Powell

Scirocco oli yhdysvaltalainen Formula 1 -talli, joka piti majapaikkaansa Lontoossa. Talli osallistui seitsemään osakilpailuun vuosina – saavuttamatta ainuttakaan MM-pistettä sekä kilpaili myös sarjan ulkopuolisissa kilpailuissa. Talli ei päässyt kertaakaan maaliin. 
Tallin perustajana toimi Hugh Powell, joka otti haltuunsa Emeryson -tallin jäänteet vuonna 1962, mutta Sciroccon autojen osoittautuessa epäluotettaviksi myi ne myöhemmin kuljettajalleen André Pilettelle, joka kilpaili niillä vielä useammassa kilpailussa.
Formula 1-tulokset.
Paksunnos tarkoittaa paalupaikkaa ja "kursivoitu" kilpailun nopeinta kierrosta.
Scarab

Scarab oli yhdysvaltalainen Formula 1 -talli. Tallin perustajana toimi monimiljonääri Lance Reventlow. Scarab kilpaili viidessä osakilpailussa kaudella etumoottorisella autolla, joka oli jo selvästi aikaansa jäljessä. Tallin parhaaksi saavutukseksi jäi Chuck Daighin ajama kymmenes sija Yhdysvaltain GP:sta.
Formula 1-tulokset.
Paksunnos tarkoittaa paalupaikkaa ja "kursivoitu" kilpailun nopeinta kierrosta.
Tiffany Pollard

Tiffany Pollard, lempinimi New York, (s. 6. tammikuuta 1982 Utica, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja tosi-tv-persoonallisuus. Hän on näytellyt muun muassa yhdysvaltalaisen VH1-kanavan televisiosarjoissa "Vaimomatskua" ("Flavor of Love") ja "I Love New York". Lempinimen New York hänelle antoi räppäri Flavor Flav, jota hän tapaili "Vaimomatskua"-sarjan ensimmäisellä ja toisella tuotantokaudella. Pollard on keksinyt itselleen myös arkikielessä lempinimen "HBIC" (Head Bitch In Charge)
Näyttelijän ura.
Pollardin ensimmäinen elokuvarooli oli vuonna 2008 komediaelokuvassa "First Sunday". Pollard osallistui vuonna 2009 "Vaginamonologeja"-näytelmän kiertueelle.
8D

8D eli Eight Disciplines Problem Solving on ongelmanratkaisumenetelmä. Yhdysvaltain hallitus kehitti menetelmän toisen maailmansodan aikana ja sitä käytettiin aluksi kuvaamaan valmistusprosessissa tapahtuneiden virheiden korjaamisessa toteutettavia toimenpiteitä.
1960- ja 1970-luvuilla Ford Motor Company otti menetelmän käyttöön ja siitä tuli standardi tapa virheiden käsittelyyn autoteollisuudessa ja myös kokoonpano- ja muussa valmistavassa teollisuudessa.
Menetelmää käytetään ongelmien tunnistamiseen, korjaamiseen ja estämiseen ja sitä voidaan käyttää paitsi tuotannossa, myös prosessinkehittämisessä. 8D tarjoaa toimintatavat, jotka perustuvat faktoihin ja se keskittyy ongelman perimmäisen syyn määrittämiseen.
Käyttö.
8D-prosessiin sisältyy useita laadunvarmistuksessa yleisesti käytettyjä menetelmiä, kuten kalanruotodiagrammi ja "miksi analyysi".
8D-prosessia kehitettiin Ford Motor Companyssä usean vuosikymmenen ajan. 1990-luvun lopulla Ford kehitti parannetun version 8D:stä, josta se käytti nimitystä "Global 8D". Sen suurimmat muutokset verrattuna alkuperäisen 8D-prosessiin ovat:
Benjamin Smith Barton

Benjamin Smith Barton (10. helmikuuta 1766 Lancaster, Pennsylvania – 19. joulukuuta 1815 New York, New York) oli yhdysvaltalainen kasvitieteilijä ja lääkäri.
Hän opiskeli aluksi Philadelphiassa, mutta 1786 hän lähti Edinburghiin ja Lontooseen opiskelemaan lääketiedettä. Hän opiskeli myös Göttingenissä, missä hänelle myönnettiin lääketieteen tohtorin arvo 1789. Barton palasi Yhdysvaltoihin 1789 ja sai lääkärin sekä luonnonhistorian ja kasvitieteen professorin viran Pennsylvanian yliopistosta. Hän on tunnettu erityisesti ensimmäisestä yhdysvaltalaisesta kasvikirjasta, "Elements of Botany" (1804). Muita hänen teoksiaan ovat muun muassa "On the Fascinating Quality Ascribed to the Rattlesnake" (1796), "New Views of the Origin of Tribes in the United States" (1797) ja "Collections Toward a Materia Medica of the United States" (1798). Hän toimitti erästä ensimmäisistä yhdysvaltalaisista tieteellisistä julkaisuista, "Philadelphia Medical and Physical Journal" vuosina 1805-1808.
Barton toimi lääkärinä Pennsylvania Hospitalissa Philadelphiassa 1798–1815. Hän oli Amerikan filosofisen seuran varapresidentti 1802–1815.
Bartonin oli tarkoitus osallistua Lewisin ja Clarkin tutkimusretkelle Yhdysvaltain tuolloin vielä tuntemattomiin länsiosiin, mutta hän luopui matkasta ja opetti Lewisin keräämään, kuivaamaan ja varastoimaan kasvinäytteitä. Lewisin ja Clarkin palattua matkaltaan he toivat useimmat näytteet Bartonille analysoitavaksi, mutta Barton kuoli tuberkuloosiin 1815.
Barton tutki myös lintuja ja nimesi muun muassa amerikanviirupöllön.
Bartonin nimeämien kasvien tieteellisissä nimissä käytetään nimen jälkeen liitettävää auktorilyhennettä Barton.
VH1

VH1 (VH-1: Video Hits One vuodesta 1994 ja VH1: Music First vuodesta 2003) on yhdysvaltalainen digitaalikanava, joka on ollut toiminnassa tammikuusta 1985 lähtien. VH1 lähettää musiikkivideoita sekä vanhempia klassikoita 1960-, 1970-, 1980- ja 1990-luvuilta sekä uusia hittejä. Suomessa VH1 on katsottavissa joidenkin kaapeli- ja satelliittioperaattoreiden verkoissa.
Zefyros

Zefyros () oli kreikkalaisessa mytologiassa anemos, tuulen jumaluus, ja länsituulen henkilöitymä; jossain yhteyksissä myös luonnonvoima, jonka Aiolos saattoi halutessaan vangita tai vapauttaa. Roomalainen vastine Zefyrokselle oli Favonius.
Zefyroksella oli useita puolisoja. Hän sieppasi Khloriin, jonka hän otti myöhemmin puolisokseen. Tästä suhteesta syntyi poika nimeltä Karpos.
Myös harpyija Podargen kerrottiin olleen hänen vaimonsa. Tämä synnytti Zefyrokselle kaksi tuulen nopeaa hevosta, Ksanthoksen ja Balioksen, jotka myöhemmin olivat Akhilleuksella valjastettuina vetämään hänen vaunujaan Troijan sodassa.
Zefyroksella on osuutensa myös Hyakinthoksen kohtalossa. Tämä oli komea nuorukainen, jonka suosiosta kamppailivat sekä Zefyros että Apollon. Hyakinthoksen valittua Apollonin, Zefyros vaipui mustasukkaisuuden valtaan. Kun myöhemmin Apollon ja Hyakinthos heittelivät kiekkoa keskenään, Zefyros puhalsi kiekkoon niin, että se osui Hyakinthosta päähän ja tämä kuoli. Suruissaan Apollon loi rakkaansa maahan vuotaneesta verestä hyasintin.
Psykhen tarinassa Zefyros auttoi Erosta kantamalla Psykhen tämän luolaan.
Itzehoe

Itzehoe [] on kaupunki Schleswig-Holsteinin osavaltiossa, pohjoisessa Saksassa. Se on Steinburgin piirikunnan hallintokaupunki. Kaupunki sijaitsee Elben sivujoen Störin varrella, noin 50 kilometriä Hampurista luoteeseen ja runsaat 20 kilometriä Glückstadtista pohjoiseen. 
Vuoden 2014 lopussa Itzehoen asukasluku oli 31 094. Sen pinta-ala on 28,03 neliökilometriä ja asukastiheys 1 109 as./km².
Historia.
Varhaisin maininta Itzehoesta on peräisin Saxo Grammaticuksen kirjoituksista 1100-luvulta. Tuolloin se tunnettiin nimellä "Ekeho". Myöhäisempiin muotoihin lukeutuvat muun muassa "Ezeho", "Esseveldoburg" ja "Eselsfleth". Kaupunki tuhoutui 1200-luvun alussa, mutta rakennettiin nopeasti uudelleen. Sille myönnettiin kaupunginoikeudet vuonna 1238 ja tapulioikeudet vuonna 1260. 
Liivinmaan sodassa vuonna 1657 ruotsalaiset sotilaat tuhosivat Itzehoen lähes täydellisesti. Tämän johdosta ainoastaan Laurentii-Kirche on ainoa ainakin osittain keskiaikainen rakennus kaupungissa. Vuonna 1867 kaupungin hallinta siirtyi Preussille Schleswig-Holsteinin ruhtinaskunnan myötä.
Ragnar Nurkse

Ragnar Nurkse (5. lokakuuta 1907 Käru, Viro – 6. toukokuuta 1959 Mont Pèlerin, Chardonne, Vaud, Sveitsi) oli virolainen taloustieteilijä ja yksi tunnetuimmista virolaisista tiedemiehistä.
Ragnar Nurksen isä oli ammatiltaan metsuri ja äiti kuului Viron ruotsinkieliseen vähemmistöön. Nurkse kävi koulunsa Tallinnan perinteisessä huippukoulussa Domschule zu Revalissa ja valmistui erinomaisin arvosanoin. Sieltä hän siirtyi jatkamaan opintojaan Tarton yliopistoon, missä hän opiskeli sekä lakia että taloustiedettä. Jo opiskeluaikoinaan Nurkse suunnitteli luovansa uransa etupäässä ulkomailla. Taloustieteiden opintojaan Nurkse jatkoi Edinburghissa ja vuosina 1932–1934 Wienissä. Vuodet 1934–1945 hän työskenteli Kansainliiton sihteeristössä vastuualueenaan talousasiat ja vuosittaisen talouskatsauksen toimittaminen. 
Toinen maailmansota ja Viron neuvostomiehitys saivat Nurksen siirtymään pysyvästi ulkomaille ja luomaan uraa Yhdysvalloissa. Vuonna 1946 hän avioitui Harriet Bergerin kanssa ja liitosta syntyi kaksi poikaa, joista Dennis Nurkse on luonut uraa runoilijana. Tulevan puolisonsa Nurkse oli tavannut laivalla, ollessaan matkalla Portugalista Yhdysvaltoihin. 
Vuonna 1947 Ragnar Nurkse nimitettiin Columbian yliopiston professoriksi. Vuonna 1953 hän julkaisi teoksen ”Pääoman muodostumisen ongelmista alikehittyneissä maissa”, jota pidetään alansa klassikkona. Kuuluisuutta saavutti myös hänen 1944 ilmestynyt tutkimuksensa maailmansotien välisten vuosien talousolosuhteista. Luentomatkoja hän teki Rio de Janeiroon , Kairoon, Pariisiin ja Roomaan. 
Ragnar Nurkse oli saapunut luennoimasta Tukholmasta Genevaan keväällä vuonna 1959, kun hän ulkoillessaan sai massiivisen sydänkohtauksen, johon hän menehtyi. 
Nurksea muistettiin syntymänsä satavuotispäivänä paljastamalla hänen lapsuuspaikkakunnallaan Kärussa muistokivi.
Friedenau

Friedenau on kaupunginosa () Saksan pääkaupungissa Berliinissä. Se kuuluu Tempelhof-Schönebergin hallintoalueeseen ("Bezirk") ja on pinta-alaltaan 1,65 neliökilometrin suuruinen. Kaupunginosassa asui vuoden 2011 lopussa 26 972 ihmistä. Sen asukastiheys on siten 16 347 as./km². 
Historia.
Poiketen lukuisista muista Berliinin kaupunginosista, Friedenaulla ei ole varsinaista kylähistoriaa. Se perustettiin tyhjästä niin kutsutulla vilhelmiinisellä ajalla, eli kuningas Vilhelm II:n hallintokaudella 1800-luvun toisella puoliskolla. Nimen alueelle antoi Hedwig Hähnel, rakennusmestari Hermann Hähnelin puoliso. Vuonna 1874 Friedenausta muodostui oma maalaiskuntansa Teltowin piirikunnassa. Vuotta myöhemmin Friedenaulla oli 1 104 asukasta. Vuonna 1912 asukasluku oli jo 43 000.
Raatihuone Friedenauhun rakennettiin vuosien 1913 ja 1916 välillä jugend-tyyliin arkkitehti Hans Altmannin suunnitelmien pohjalta. Altmann suunnitteli silloiseen maalaiskuntaan useita muitakin julkisia rakennuksia. Vuonna 1920 Friedenaun maalaiskunnasta tehtiin Berliinin kaupunginosa. Yhdessä Schönebergin kaupunginosan kanssa se muodosti Berliinin 11. hallintoalueen, jonka nimi oli myös Schöneberg. 
Toisen maailmansodan loputtua Friedenau oli Neuvostoliiton valvonnassa toukokuun 29. päivästä kesäkuun 30. päivään vuonna 1945. Se myös toimi lyhyen aikaa omana hallintoalueenaan. Berliinin jaossa Friedenausta tuli osa yhdysvaltalaista sektoria. Vuodesta 2001 lähtien Friedenau on ollut osa tuolloin perustettua Tempelhof-Schönebergin hallintoaluetta.
Georges Laraque

Georges Laraque (s. 7. joulukuuta 1976 Montreal, Quebec) on pelaajauransa vuonna 2010 lopettanut kanadalainen jääkiekkoilija, kommentaattori ja poliitikko. Hän pelasi NHL-liigassa Montreal Canadiensin joukkueessa viimeisen kautensa 2009–2010. Hän oli rooliltaan neljännen ketjun tappelija. 
Ura.
Laraque aloitti uransa QMJHL-liigassa Kanadassa vuonna 1993. Hän keräsi mainetta tappelijana, ja kahden St. Jean Lynxissä pelatun kauden jälkeen Edmonton Oilers varasi hänet toisella kierroksella vuonna 1995. Hän pelasi vielä yhden kauden QMJHL:ssä, jolloin hän vaihtoi seuraa kahdesti.
Kaudeksi 1996–1997 Laraque teki sopimuksen Edmontonin kanssa, mutta pelasi seuran farmijoukkue Hamilton Bulldogsissa AHL:ää. Jo seuraavalla kaudella hänet nostettiin lyhyeksi aikaa NHL:ään, mutta seuraavalla kaudella hän teki läpimurron. Seitsemän Edmonton-kauden aikana Laraque teki itsensä tunnetuksi yhtenä NHL:n parhaista tappelijoista. 695 runkosarjaottelun aikana hän kärsi yhteensä 1126 jäähyminuuttia.
Kesällä 2006 Laraque siirtyi vapaana agenttina Phoenix Coyotesiin, joka kuitenkin kauppasi hänet Daniel Carcilloa ja kolmannen kierroksen varausvuoroa vastaan Pittsburgh Penguinsiin.
Laraque on vegaani. Hänen sukujuurensa ovat Haitilta. Georgesin pikkuveli Jules-Edy Laraque pelasi jääkiekkoa QMJHL:ssä vuosituhannen vaihteessa. Heidän serkkunsa on aiemmin NHL:ssä pelannut puolustaja Jean-Luc Grand-Pierre.
Politiikka.
Laraque oli aktiivinen Kanadan vihreässä puolueessa vuodet 2010–2013.
Luettelo konserttisaleista

Konserttisali on tila, joka on tarkoitettu musiikin, erityisesti akustisen musiikin esittämiseen. Monet konserttisaleista kuuluvat useamman salin tai suuremman monikäyttöisen kulttuurikeskuksen yhteyteen.
Monilla suuremmilla kaupungeilla on niin julkisia kuin myös yksityisiä konserttisaleja. Erityisesti pienemmissä kaupungeissa, joissa on vähemmän vaihtoehtoisia konserttipaikkoja, konserttisaleja saatetaan käyttää niiden päätarkoituksen lisäksi myös muihin aktiviteetteihin, kuten kokouksiin ja juhliin.
Tämä luettelo ei sisällä muita paikkoja, kuten urheilustadioneita tai kokouskeskuksia, joita saatetaan ajoittain käyttää myös konsertteihin.
"Luettelo on aakkosjärjestyksessä maanosien ja valtioiden mukaan sekä valtioiden kaupunkien mukaan".