Šaria

Šaria ( 'tie, polku') eli islamilainen laki on islaminuskon mukaan Jumalan ihmisille antama muuttumaton laki. Šaria on islaminuskon ydin, sillä islam on lakiuskonto, jossa korostuu oikein tekeminen eli ortopraksia pelkän oikean uskon eli ortodoksian asemesta tienä pelastukseen. Muslimi seuraa islamilaisen lain usein hyvin yksityiskohtaisia määräyksiä kerätäkseen ansioita tuomiopäivää varten. Tärkeimmät niistä koskevat uskonnon harjoittamisen rituaaleja eli islamin viittä peruspilaria. 
Islam korostaa islamilaisen yhteisön eli umman yhtenäisyyttä šarian tulkitsemisessa. Vaikka suurin osa laista on kaikille muslimeille yhteistä, šaria sisältää myös ristiriitaisia määräyksiä, sillä kyse ei ole länsimaisen lainsäädännön tapaan kodifioidusta lakikirjasta, vaan kokoelmasta eri kirjoittajien muistiin merkitsemiä määräyksiä. Šarian lähteitä ovat Koraani ja profeetta Muhammedin sunna eli esikuva, jota koskevaan hadith-muistitietoon šaria etupäässä nojautuu. 
Islamissa on viisi suurta lakikoulukuntaa ja muutama pienempi, joiden näkemykset osittain poikkeavat toisistaan. Myös koulukuntien sisällä uskonoppineiden mielipiteet vaihtelevat. Islamissa ne silti katsotaan yhtä arvokkaiksi edustamaan käsitystä Jumalan tahdosta. Tavallinen muslimi ei voi itse tulkita Koraania tai muita pyhiä kirjoituksia, vaan kääntyy kysymyksineen valitsemansa imaamin tai muftin puoleen. Eroavuuksista huolimatta islam on kristinuskoa yhtenäisempi uskonto. 
Islaminuskon mukaan šarian tulisi olla ainoa laki. Käytännössä näin ei silti ole ollut missään muslimimaassa. Niissä Jumalan lakia on aina täydennetty muilla määräyksillä tai rinnakkaisella lainsäädännöllä. 
Šarian historiaa.
Sunni-islamin uskontunnustus, šahada, määrittää islamin kaksi ydinasiaa: "Todistan, ettei ole muuta jumalaa kuin Jumala, ja Muhammad on Hänen lähettiläänsä". Uskontunnustuksen alkuosa korostaa sitoutumista monoteismiin. Muhammedin mainitseminen tarkoittaa, että kaikki tieto Jumalasta on saatu hänen kauttaan. Koraani on laskeutunut alas Muhammedin saamina ilmoituksina, ja profeetan elämäntavan eli sunnan kautta ihmisille on annettu Jumalan ikuinen laki, šaria. Nämä kaksi lähdettä muodostavat islaminuskon perustan. Islamilaisen lain suurin teoreetikko oli imaami Muhammad al-Shafi‘i (767–820). Hän loi 800-luvulla opin siitä, että "šarian" tulee perustua Koraaniin ja Muhammedilta peräisin oleviin lausumiin. Hän myös muotoili yksimielisyyden (ijma) ja analogian (qiyas) periaatteet. Yksimielisyyden periaatteen esikuvana saattoi olla roomalaisen lain opinio prudentium"."
Vaikka Koraani sisältää muutamia lakimääräyksiä, suurin osa šariasta on peräisin 800-luvulta lähtien kootusta hadith"-"kirjallisuudesta, joka sisältää suullisena perinteenä kiertäneitä Muhammedin elämäntapaa koskevia lausumia. Näitä haditheja sepitettiin tuhatmäärin, ja monet olivat keskenään ristiriidassa, joten uskonoppineiden ongelmaksi muodostui oikean erottaminen väärästä. Tähän tarkoitukseen kehitettiin ajatus kertojaketjuista (isnad)"," josta selvisi, keneltä tarina oli kuultu. Imaami al-Shafi'i loi opin, jonka mukaan ketjun tuli luotettavassa "hadithissa" ulottua aina Muhammediin itseensä asti. Joseph Schacht kuitenkin osoitti, että isnad-ketjut eivät todellisuudessa yltäneet 700-luvun alkua pidemmälle. Hän totesi myös, että islamilainen laki ei ollut peräisin Koraanista, vaan kehittyi umaijadikalifaatin ajan virallisista ja epävirallisista lakinormeista, jotka saattoivat poiketa Koraanin suorista määräyksistä. 
Šarian kehitys ei johtanut täydelliseen yksimielisyyteen. Sen sijaan syntyi useita islamilaisen lain koulukuntia. Islamilainen laki löytyy niistä myöhäiskeskiajalla kirjoitetuista lakikirjoista, joihin kunnioitetuimmat imaamit ovat kirjanneet lain sisällön. Niitäkään ei ole tarkoitettu suoraan luettavaksi, sillä muslimit korostavat elävää perinnettä, jossa imaami henkilökohtaisessa suhteessa tulkitsee lakitekstejä oppilailleen. Lakiin ei voi lisätä mitään eikä poistaa siitä mitään, mutta elävää opettajaa tarvitaan selittämään käsitteellisiä vaikeuksia, poistamaan epämääräisyyksiä ja korjaamaan kirjoitusvirheitä.
Abbasidien kalifaatti.
Ajatus kahdesta ohjaavasta oikeuslähteestä löytyy ensimmäisen kerran heti abbasidivallankumouksen jälkeen Medinaan vuonna 752 rakennetun pyhäkön seinäkirjoituksesta: "Jumalan palvelija, oikeauskoisten komentaja, on määrännyt pelkäämään Jumalaa ja tottelemaan Häntä, mikä tarkoittaa Jumalan sanan (kitab) ja profeetan sunnan seuraamista". Piirtokirjoitus ei mainitse Koraania nimeltä eikä liioin profeetan nimeä. Tavallisesti katsotan, että Jumalan sana tarkoittaa Koraania ja profeetta Muhammedia. Koska Koraanista tai profeetta Muhammedista ei kuitenkaan tässä vaiheessa löydy mainintoja mistään muualtakaan, jotkut orientalistit ovat arvelleet, että teksti voisi viitata myös Tooraan Jumalan sanana ja Moosekseen profeettana. 
Orientalistit puhuvat islamin "formatiivisesta vaiheesta", jolla tarkoitetaan 600- ja 700 -lukuja. Näiltä ajoilta ei ole islamilaista kirjallisuutta, minkä takia formatiivisen vaiheen islamista on tietoja vasta 800-luvun kirjallisuudessa. Islamilainen papisto ulama kehittyi 800-luvun alkupuolella voimatekijäksi, joka onnistui syrjäyttämään kalifin islamin tulkinnan korkeimman auktoriteetin paikalta. Oppineiston laintulkinta alkoi nojautua suullisesta tarinaperinteestä 800-luvun aikana kerättyyn laajaan hadith"-"kirjallisuuteen. Kertomuksia profeetta Muhammedin puheista ja teoista kertyi valtavia määriä, ja usein ne olivat keskenään ristiriitaisia. Tarinoiden aitouden takeeksi alettiin sen takia vaatia, että lausumaan (matn) pitää aina liittyä kertojaketju (isnād) varmistamaan, että tieto on peräisin luotettavasta lähteestä. Aluksi ketjut ulottuivat korkeintaan Muhammedin seuraajiin tai kumppaneihin.
Esimerkki hadithista ja sen rakenteesta on Sahih al-Bukharin 2. kirjan 5. hadith, joka kuuluu: "Anas kertoi: Profeetta sanoi 'Kenelläkään teistä ei ole uskoa ennen kuin hän toivoo (muslimi)veljelleen samaa kuin itselleen'""." Hadithin alkuosa on isnād, joka kertoo, kenen kautta tieto on saatu. Kertoja on tässä Anas ibn Malik, profeetan kumppani, joka vetoaa suoraan Muhammediin. Hadithin sisällön kertoo sen toinen osa (matn). Bukharin kirjaama hadith sisältää "kultaisen säännön" islamilaisen version. Eettinen velvollisuus kohdistuu siinä omaan viiteryhmään eli "veljiin". Šariaan sisältyvä universalismi laajensi heimoihin jakautuneen paimentolaisyhteiskunnan ryhmäsolidaarisuuden rajat kaikkiin muslimeihin, jotka olivat keskenään "veljiä". 
Lakilähteeksi Muhammedin sunna.
Islamin mukaan Jumalan laki (šaria, eli "polku") välittyi profeetta Muhammedin kautta sekä kirjallisesti Koraanissa että hänen elämäntapaansa eli sunnaa koskevana suullisena muistitietona. Käsitys on identtinen juutalaisuuden kanssa, missä Jumalan laki (halakha eli "polku") välittyi Mooseksen kautta yhtäältä kirjallisesti (Toora) ja toisaalta Mooseksen sunnaa koskevan suullisen muistiedon avulla (mišna-kirjallisuus). Näkemys siitä, että juuri Muhammedin "sunna" on lain perusta, on klassisen islamin perusasia, mutta sen muotoili Joseph Schachtin mukaan vasta imaami Shafi'i 800-luvulla. Sitä ennen lakiperusteena toimi "elävä traditio", joka ilmeni oppineiden yksimielisessä käsityksessä jostain lakinormista. Muhammedin sunnan sisältö ei Joseph Schachtin mukaan kuitenkaan syntynyt Koraanin pohjalta vaan perustui "elävään traditioon" eli lakinormeihin, joita seurattiin umaijadivaltakunnassa ennen abbasidien valtaannousua. 
Imaami al-Shafi'i katsoi, että jokaisen pätevän lainopillisen hadithin tuli johtaa profeetan omiin sanoihin. Hänen vaikutuksestaan tästä periaatteesta tuli osa islamia. Schacht löysi siitä myös hadithien ajoitusperiaatteen. Hän päätteli, että hadith oli sitä myöhemmin tehty, mitä täydellisempi oli siihen liitetty kertojaketju. Schacht arvioi, ettei ollut näyttöä siitä, että yksikään hadith olisi todellisuudessa peräisin 600-luvulta eli Muhammedin ajalta. Hän uskoi hadithien syntyneen vasta 700-luvulta alkaen.
Kuuden tärkeimmän kanonisen sunnikokoelman (kutub al-sittah) kerääjiä ovat al-Bukhari (k. 870), Muslim (k. 875), Abu Dawud (k. 888), at-Tirmidhi (k. 892), Ibn Maja (k. 886) sekä an-Nasāʾī (k. 915), jotka kaikki olivat shafi'i -koulukuntaa seuraavia imaameja. Kirjat sisältävät yhteensä kymmeniä tuhansia yksittäisiä haditheja. Myös šiiat hyväksyvät ne sikäli kuin ne eivät ole ristiriidassa šiialaisuuden kanssa"." Šiialainen lakiajattelu kehittyi sunneihin verraten myöhään, pääosin vasta 1300–1500 -luvuilla. Tämän takia šiialaisuus seurasi monissa asioissa sunnalaisuutta, eivätkä erot päässeet kasvamaan suuriksi. Šiialaisuudessa on vain yksi suuri islamilainen lakikoulukunta, sunnalaisuudessa niitä on neljä."" Šiiamuslimeilla on omat neljä arvovaltaista hadith-kokoelmaansa, joiden laatijoita olivat al-Kulayni (864–941), Ibn Bābawayh (923–991) ja Shaykh Tusi (995–1067).
Koulukuntien synty.
Hadithien pohjalta alkoi kehittyä vakiintuneita tulkintoja islamilaisesta laista. Koraanin ja sunnan lausumista johdettiin myös uusia sovellutuksia. Islamilaisella lailla ei ole länsimaisen lainsäädännön mukaista kodifioitua muotoa, vaan se esiintyy tarinaperinteenä, joka on myös sisäisesti ristiriitaista. Jumalan lain sisällön määrittelivät uskonoppineet, joiden tehtävä oli arvioida hadithien aitoutta ja isnadien luotettavuutta. Lain toteutumista valvoi korkeimpana uskon puolustajana kalifi. 
Islamin sisällä kehittyi toisistaan poikkeavia lakikoulukuntia, joiden välillä oli eroja monissa asioissa. Esimerkiksi sunni-islamin neljän koulukunnan säädöksistä vain 75% on kaikille yhteisiä. Imaami Muhammad al-Shafi'i kertoo 800-luvulla, että muslimien jokaisessa tärkeimmässä kaupungissa seurattiin oman maanmiehen oppeja lakiasioissa. Paikkakuntina Shafi'i luettelee Mekan, Basran, Kufan ja Syyrian. Kolme suurta jakolinjaa muodostivat maantieteellisinä alueina Irak, Hijaz (Arabiassa) sekä Syyria. Koulukuntien erot eivät kuitenkaan olleet suuria. Egyptissä ei syntynyt omaa koulukuntaa. Myöhemmin koulukunnat vapautuivat maantieteen rajoituksista. Šiialainen lakitraditio, joka ei paljon eroa sunnikouluista, katsoo saaneensa alkunsa 600-luvun alkupuolella, mutta Schachtin mukaan oikeampi ajoitus on 800-luvun loppu. 
Järjen porttien sulkeutuminen.
Kun kalifaatin oikeudenkäyttö uskonnollistui ja siirtyi uskonoppineiden valvontaan, seurauksena oli sen jäykistyminen eli niin sanottu "järjen (ijtihad) porttien sulkeutuminen", mikä alkoi näkyä jo 800-luvun alussa. Tässä vaiheessa uskonoppineet olivat kehittäneet islamilaista lakia yksityiskohtaisesti. Käsitys siitä, että yksimielisyys merkitsi erehtymättömyyttä, johti siihen, että tuomarin oikeus itsenäiseen päättelyyn kapeni. Se esti myös uusien lakinormien luomisen. 
Joseph Schachtin mukaan šarian muovautumisvaiheessa uskonnollisen lain asiantuntijat olivat kehittäneet lakia Koraaniin sisältyvien niukkojen ohjeiden ja paikallisten tapojen pohjalta. Uskonoppineiden pätevyysvaatimukset eivät tuolloin olleet vielä vakiintuneet, vaan mielipiteiden ilmaisuun riitti harrastuneisuus. Vielä 800-luvun puoliväliin saakka jokaisella oppineella ja lakispesialistilla oli oikeus esittää omia näkemyksiään pyhän lain sisällöstä, ja heidän mielipiteidensä arvoa mittasi vain heitä kohtaan tunnettu arvostus. Ensimmäiset merkit kriittisestä suhtautumisesta alkoivat näkyä al-Shafi'in mielipiteissä 800-luvun alussa. Tällöin alkoi kehittyä näkemys, että vain menneisyyden suuret imaamit olivat tarpeeksi oppineita muodostaakseen oikean mielipiteen Jumalan laista. Sen sijaan heidän myöhemmät jäljittelijänsä eivät olleet oikeutettuja käyttämään itsenäistä järkeilyä (ijtihad) muodostaakseen henkilökohtaisen mielipiteen (ra'y)"." Shafi'in vaikutuksesta kaikkien koulukuntien oppineet alkoivat nyt katsoa, että kaikki olennaiset kysymykset oli jo perusteellisesti keskusteltu ja ratkaistu. Alettiin katsoa, että kenelläkään ei enää ollut riittävää pätevyyttä itsenäiseen järjen käyttöön. Tämän takia tehtäväksi jäi enää vain selittää, soveltaa ja tulkita Jumalan lakia, jonka sisältö oli lopullisesti annettu siihen mennessä kootuissa kokoelmissa. 
Henkilö, jolla oli oikeus itsenäiseen järjenkäyttöön eli ijtihadiin oli nimeltään mujtahid"." Nyt ijtihad korvautui annetun Jumalan lain ehdottomalla hyväksymisellä (taklid)"." Henkilö, joka on velvoitettu tähän, on mukallid"." Kun taklid on voimassa, se tarkoittaa, että muslimi ei voi itsenäisesti etsiä islamin ja sen lain sisältöä Koraanista, sunnasta tai käyttämällä omaa järkeä (ijtihad)"." Hänen on sen sijaan käännyttävä jonkin hyväksytyn lakikoulun puoleen saadakseen tietää, mikä on sen hyväksymä yksimielinen käsitys. Schacht jatkaa:"Kunkin lakikoulukunnan virallinen kanta ei löydy koulukuntien omien mestareiden kirjoista, vaikka he olivat miehiä, joiden katsottiin olleen päteviä käyttämään korkeinta määrää omaa järkeään (ijtihad). Virallinen kanta löytyy kirjoista, jotka koulukunnan yleinen mielipide hyväksyy arvovaltaisiksi lähteiksi. Nykyään niitä ovat yleensä myöhäisellä keskiajalla kirjoitetut käsikirjat, ja myöhemmät teokset saavat arvovaltansa niiden kautta. Tunnustetut käsikirjat sisältävät kunkin lakikoulukunnan opin kaikkein tuoreimman kehitysvaiheen". "Totuus ei kuitenkaan löydy näistä koodeista itsessään; islamilainen laki ei ole pelkkä lakikirja, vaan lainopin elävää soveltamista."Professori Jaakko Hämeen-Anttila on tiivistänyt sharian lähteet vastaavalla tavalla, ja kirjoittaa, että "Tämä oikeusjärjestelmä on kodifioitu eri lakikoulukuntien perusteoksiin ja niiden myöhempiin kommentaareihin." Lain elävä soveltaminen tarkoittaa, että muslimin on käännyttävä muftin tai imaamin puoleen uskontoa koskevissa asioissa saadakseen selville islamin kannan. Lakikirjat on tarkoitettu lähinnä uskonoppineiden omaan käyttöön. 
Islamilaisten lakikirjojen teksti on monitasoista. Siinä alkuperäinen kirjoittaja usein vain mainitsee määräyksen, johon seuraavat kommentaattorit lisäävät määritelmiä, ympäristöehtoja ja kirjallisia viittauksia todisteisiin. Elävät šeikit antavat asioille lopullisen tulkinnan, kun he opettavat lakia oppilailleen. Nuh Ha Mim Keller kirjoittaa: "Eläviä opettajia tarvittiin ja tarvitaan selittämään käsitteellisiä vaikeuksia, poistamaan epämääräisyyksiä ja korjaamaan kirjoitusvirheitä." Islamissa elää siten ajatus elävästä traditiosta, jossa vain suora yhteys opettajaan antaa varmuuden siitä, että lain tulkinta on oikea.
Keller toteaa, että mikään historian aikakausi ei ole kokonaan ilman sellaisia henkilöitä, joille myös ijtihad on oikeutettua. Tämä oikeus itsenäiseen järkeilyyn koskee kuitenkin vain niitä kysymyksiä, jotka ovat uusia, ja joihin pyhästä laista ei vielä löydy ohjetta. Mutta vaikka järjen portit ovat tässä suhteessa raollaan, kukaan ei ole oikeutettu täydelliseen ijtihadiin sellaisten imaamien jälkeen kuin Abu Hanifa, Malik, Shafi'i tai Ahmad ibn al-Hanbali (jotka elivät 700–800-luvuilla). Islamin nykyiset lakikoulukunnat ovat ylivertaisia myös sammuneisiin koulukuntiin nähden sen takia, että niiden kannanotot ja todisteet on eri sukupolvien kuluessa yhä uudelleen tarkistettu ja päivitetty, ja tämän ovat tehneet ensi luokan juristit.
Maallisen lainsäädännön synty.
Maallisen lainsäädännön kehitys islamilaisessa maailmassa alkoi Osmanien valtakunnassa, missä jo 1400-luvulla sulttaani antoi omia lakejaan, jotka olivat riippumattomia šariasta. Lainsäädäntö alettiin tuntea nimellä kanunname, mikä oli väännös eurooppalaisesta "kanonisen lain" käsitteestä. Maallista lainsäädäntöä alettiin luoda alueille, joista šaria ei lausunut mitään, kuten paikallishallintoon tai kauppaoikeuteen. Samalla syntyi uskonnollisen qadi -tuomariston rinnalle maallinen oikeus. Sen tuli vahvistaa myös qadien antamat tuomiot, vaikka seremoniallisesti šaria oli edelleen kaikkein ylin oikeus. Sulttaani alisti papiston myös nimittämällä valtiollisen suurmuftin, joka valvoi papiston antamia ratkaisuja. Vuonna 1856 kumottiin vanha dhimmi-lainsäädäntö, jonka nojalla kristityt ja juutalaiset maksoivat korotettua veroa muslimeihin verrattuna. Vuosien 1869–1876 välissä osmanivaltakunnassa toteutettiin lakiuudistus, jossa šarialta vietiin sen entinen asema ja luotiin länsimaisesti koulutettujen juristien luokka. Valtakunnan arabiosassa uudistusta ei tahdottu hyväksyä ja se alkoi henkisesti erkaantua muusta valtakunnasta. Osmanien valtakunnan hajotessa siirtomaajärjestelmä toi Pohjois-Afrikkaan ja Lähi-itään länsimaisen oikeusjärjestyksen. Itsenäisyyden saavuttamisen jälkeen näissä maissa yleistyivät sotilasjuntat, jotka veivät islamilaiselta papistolta sen vanhan valta-aseman.
Šarian erikoispiirteitä.
Islaminuskon mukainen valtiollinen ja oikeusajattelu poikkeaa länsimaisesta, vaikka puhtaasti šariaan perustuva järjestelmä ei olekaan käytössä missään muslimimaassa muuten kuin periaatteessa. Koska Jumalan laki on ikuinen ja muuttumaton, uutta lainsäädäntöä ei voi olla, eikä islam tunne sen takia lainsäädäntöelimiä. Ylin poliittinen valta kuuluu kalifille, joita maailmassa voi olla vain yksi kerrallaan. Islamin mukaista kalifaattia ei kuitenkaan instituutiona ole ollut sen jälkeen, kun Turkki lakkautti kalifaattinsa vuonna 1924. Poikkeuksena on korkeintaan lyhytikäinen ISIS -kalifaatti vuosina 2014–2017. 
Islamilaisessa tuomioistuimessa tuomarit eli qadit ovat islamilaisen lain asiantuntijoita"." Lain soveltaminen vaatii aina tulkintaa, joka tunnetaan nimellä fiqh. Šarian asiantuntijoita ovat etenkin muftit, jotka pyydettäessä antavat lainopillisia lausuntoja eli fatwoja. Fatwa on esittäjänsä uskonnollinen mielipide. Muftin antama fatwa on lausunto, jossa mufti käy ensin läpi asiaankuuluvia Koraanin kohtia sekä haditheja ja antaa lopuksi oman suosituksensa. Fatwa päättyy normaalisti sanoihin "Allah tietää parhaiten". Vaikka Jumalan laki, šaria, on ikuinen ja muuttumaton, siitä tehty lainopillinen tulkinta voi vaihdella"." Samasta asiasta on yleensä tarjolla erilaisia, myös keskenään ristiriitaisia fatwoja, jotka kaikki ovat silti islamilaisittain yhtä päteviä. 
Erona sunnilaisen (historiallisen) imaamin ja qadin tai muftin välillä on se, että imaamin pätevyys antaa lainopillinen mielipide on absoluuttinen ja ulottuu pyhän lain kaikkiin puoliin, kun taas qadin tai muftin pätevyys rajoittuu tuomioistuimessa annettuihin tuomioihin sekä kunkin valitseman imaamin ijtihadin soveltamiseen johonkin erillistapaukseen.
Šariatuomioistuimilla ei ole toimeenpanovaltaa, joten oikeuspäätöksen toimeenpano jäi kalifaatissa kanteen esittäjän omalle vastuulle. 
Šarian luonne ja sen ulottuminen kaikille elämänaloille tekee islamista länsimaisittain katsottuna kaiken kattavan opin, koska sen myötä islamista katoaa raja julkisen ja yksityisen, uskonnon ja politiikan sekä moraalin ja lakikirjan välillä. Islam ei ole yksityisasia, sillä tunnustautuminen muslimiksi liittää ihmisen yhteisöön, jonka tehtävänä on valvoa jokaisen muslimin käyttäytymistä. Luopuminen islamista, eli apostasia, on kielletty ja saattaa uskosta luopuneen hengenvaaraan. Hadith-kirjallisuus sisältääkin kehotuksia surmata uskostaan luopuneet. Näillä kehotuksilla on laaja kannatus muslimien keskuudessa. Vuonna 2013 PEW-tutkimuskeskuksen tekemässä kyselyssä šariaa kannattaneista Egyptin muslimeista 86% ja Jordanian muslimeista 82 % kannatti apostaatin tappamista. Vastaavat luvut Irakissa olivat 42 % ja Venäjällä 15 %. Kuolemantuomio apostaasista on nykyisin virallisesti voimassa kahdeksassa muslimimaassa, niiden joukossa Sudan, Iran, Mauritania ja Saudi-Arabia. 
Šaria sisältää länsimaiseen lainsäädäntöön kuuluvia asioita, mutta ohjaa pikkutarkasti myös yksityiselämää, kuten pukeutumista, kehonhoitoa tai hygieniaa. Profeetta esimerkiksi sanoi: "Kultaan tai silkkiin pukeutuminen on laitonta yhteisöni miehille mutta luvallista naisille""." Islamin näkemys Jumalan antamasta yksityiskohtaisesta lainsäädännöstä ei silti ole uskonnoissa poikkeus, vaan sitä esiintyy myös esimerkiksi juutalaisuudessa ja hindulaisuudessa. 
Lain noudattaminen liittyy islamissa pelastukseen, sillä sen avulla ihminen hankkii ansioita, joilla hän voi päästä Paratiisiin. Tuomiopäivänä ihminen joutuu punnittavaksi, jolloin hyvät teot ovat zarathustralaiseen tapaan vastapaino pahoille. Suotuisa lopputulos voi tällöin avata taivaan portit. Jumala voi silti armahtaa ihmisen, vaikka tämän pahat teot olisivatkin painavampia kuin hyvät. Mikään ei ole varmaa, sillä Jumalan tekoja ei islamissa voi ennustaa, eikä Jumala ole luvannut ihmisille mitään. 
Islamissa painotetaan tekoja, vaikka usko on myös välttämätöntä pelastukseen. Tekojen motiivi (niyyah) on tärkeä, mutta eri tavalla kuin kristinuskossa, jossa puhutaan esimerkiksi omantunnon seuraamisesta. Islamissa pääasia on Jumalan tahtoon alistuminen, joka ilmenee šarian noudattamisena. Šarian olemus Jumalan lakina tarkoittaa myös, ettei sitä ole lupa järjellä arvioida. Lait tulee hyväksyä sellaisina kuin ne ovat.
Lakikoulukunnat (madhhab).
Islamilaisten lainoppineiden mielipiteisiin vaikuttivat ympäristön tavat ja perinteet. Medinassa syntyneen malikilaisen koulukunnan perusteoksissa heijastui arabialainen kulttuuri ja Kufassa syntyneessä hanafilaisessa koulukunnassa on viitteitä Persian sassanidiperinteestä. 
Suuri osa keskiaikaisista lakikoulukunnista on sammunut, eikä niitä voi enää herättää henkiin. Nykyisin islamissa on jäljellä viisi suurta koulukuntaa. Sunni-kouluntien katsotaan olevan sunnalaisessa islamissa keskenään yhdenvertaisia. Suuret koulukunnat ovat:
Islamilaisia lakikoulukuntia on yhteensä kahdeksan, sillä mukaan lasketaan myös kolme pientä koulukuntaa eli Jemenissä vaikuttavat šiaalainen zaidilaisuus, Omanissa esiintyvä šiaalainen ibadilaisuus sekä nykyään lähes kadonnut sunnalainen zāhirīlaisuus. 
Eroja koulukuntien välillä esiintyy esimerkiksi suhtautumisessa tyttöjen ympärileikkaukseen. Shafi'ilainen koulukunta pitää sitä pakollisena, mutta muut vain suositeltavana. Hanafioppineet pitävät sitä vaihtelevasti joko suositeltavana tai uskonnon kannalta neutraalina asiana. 
Šiialaisten ja sunnien laintulkinnassa suurin ero liittyy siihen, kenellä on oikeus tulkita lakeja. Sunnalaisuudessa poliittinen valta oli kalifilla, mutta laintulkinnasta vastasivat uskonoppineet. Šiialaisuudessa poliittinen ja uskonnollinen valta yhdistyivät imaamin persoonassa. Šiialaisten viimeisen imaamin, Muhammad al-Mahdin aloitettua Suuren kätkeytymisen vuonna 941 ei yhteisöllä ollut enää lain tulkinnasta vastaavaa imaamia. Vastuu siirtyi šiialaisille oppineille ja alkoi muistuttaa sunnalaista käytäntöä. Vaikka šiiojen ja sunnien välillä on usein voimakkaita ristiriitoja, opillisesti šiialaisuus hyväksytään islamilaisen lain koulukunnaksi. 
Šarian neljä lähdettä.
Šarian juuria tai perusperiaatteita koskeva oppi (usul al fiqh) tunnustaa lopullisessa, klassisessa muodossaan neljä oikeuslähdettä: Koraanin, profeetan sunnan, analogiapäättelyn (qiyás) sekä oppineiden yksimielisyyden (ijma')"." Kaksi ensimmäistä edustavat lain materiaalista lähdettä, analogiapäättely tarjoaa metodin ja yksimielisyys ratkaisevan periaatteen, jonka nojalla päästään oikeaan tulkintaan. 
Koraani on lain ensimmäinen tietolähde, ja sieltä löytyy ohjeita esimerkiksi avioliitosta ("älkää ottako vaimoksenne isänne vaimoa"), perinnönjaosta ("pojalle kuuluu sama osuus kuin kahdelle tytölle"), orpojen omaisuuden hoidosta ("antakaa orvoille heidän omaisuutensa") tai ryöstösaaliin jaosta ("sotasaaliit kuuluvat Jumalalle ja profeetalle")"." Ohjeet ovat kuitenkin irrallisia ja satunnaisia, joten Koraani ei yksin riitä lakikirjaksi. Täydentäväksi tietolähteeksi kehittyi 800-luvun alussa profeetan sunna, eli Muhammedin puheet ja teot, joita alettiin koota hadith-kokoelmiksi. Tämän periaatteen toi islamilaiseen lakiin imaami Muhammad al-Shafi‘i (k. 820). Vaikka Koraanilla oli periaatteessa ensisijainen asema, todellisuudessa hadithit menivät sen edelle, sillä Koraania tulkitaan niiden avulla.
Analogisessa päättelyssä on eri muotoja, kuten argumentum a maiore ad minus, jossa esimerkiksi yleisestä periaatteesta mennään yksittäiseen tapaukseen tai argumentum a minori ad maius, jossa erityistapauksesta päästään yleisempään, esimerkiksi Koraanin kielto juoda viiniä laajennetaan alkoholiin yleensä. Analogia oli viimeinen hyväksytty periaate, ja vielä Shafi'in jälkeen sen käyttöönotto kohtasi vastarintaa.
Päätöksentekomekanismina oppineiden yksimielisyyden periaatteelle (ijma') esikuvan oli ehkä antanut roomalainen laki"." Kun muslimit ovat samaa mieltä jostain suuresta asiasta, sitä pidetään lopullisena totuutena. Tämä ajatus löytyy myös muutamassa Koraanin kohdassa, kuten: "Pitäkää kaikki kiinni Jumalan köydestä, älkääkä hajaantuko (3:103)". Shafi'in mukaan arvostettujen oppineiden yksimielisyys vahvistaa oikean mielipiteen myös pienissä yksityiskohdissa. Muftien pienet vähemmistöt voidaan jättää näissä asioissa huomiotta. Kun jostain asiasta oli saavutettu yksimielisyys, se poistui keskustelusta ja siirtyi vakiintuneiden totuuksien joukkoon. Sellaisena yksimielisyys ohitti jopa Koraanin sanat. Kun islamin eri lakikoulukunnat olivat 800-luvulla viimeistelleet islamilaisen lain periaatteet, päädyttiin käsitykseen, että oppineiden yksimielisyys oli erehtymätöntä. Koulukuntien hajaannukselle ei kuitenkaan voitu enää mitään. Siitä tuli 800-luvulla pysyvä tila, johon jouduttiin taipumaan. 
Shafi'i pani šarian lähteet seuraavaan tärkeysjärjestykseen: 1) Koraani, 2) profeetan sunna, 3) profeetan kumppaneilta ja muilta tuleva traditio, 4) yksimielisyys sekä 4) analogia ja oma järkeily. Šiialaisuus on lisännyt näihin imaamien antaman esikuvan. Islamin lopullinen oikeudellinen päättely sisälsi siten neljä oikeuslähdettä eli kirjoitukset, (profeetan) käytännön, yksimielisyyden ja analogian. Tämä rakenne vastasi myös juutalaista laintulkinnan perinnettä, jossa kaikki neljä olivat läsnä juutalaisten Mishnassa ja Talmudissa"." Sana qiyas (analogia) tulee heprealaisesta eksegeettisestä termistä hiqqish ja aramean sanajuuresta nqsh"." Periaatteiden nelijako esiintyi toisaalta myös roomalaisessa laissa. Bysantin keisari Justinianuksen (527–565) määräyksen mukaan lain tulkinnassa tuli nojautua neljään asiaan: kirjoituksiin (scriptii leges), vallitseviin käytäntöihin (mores et consuetudinis), analogiapäättelyyn (proximum et consequens) sekä yksimielisyyteen (consensus omnium), joka tunnettiin nimellä opinio prudentium.
Tekojen luokittelu.
Šaria jakaa teot viiteen luokkaan: 
Joseph Schachtin mukaan tämä jaottelu on islamilaisen lain keskeinen piirre, joka yhdistää sen kaikkia määräyksiä. Schachtin mukaan luokitus on peräisin antiikin stoalaisesta filosofiasta. Suomalainen islamin oppikirja tarjoaa lisää esimerkkejä tekojen sijoittelusta näihin luokkiin. 
Laittomat teot.
Kielletyn tai laittoman teon tasoja on kolme: 
Šaria-käsikirja "Reliance of the Traveller" sisältää liitteenä 1300-luvulla eläneen imaami al-Dhababin teoksen "Suuret synnit", joka luettelee 76 suurta syntiä. Al-Dhababin teos on myös ilmestynyt suomeksi. Seuraavassa on esimerkkejä suurista synneistä (koodit viittaavat käsikirjan numerointiin):
Lisäksi on joukko todennäköisiä suuria syntejä, joihin kuuluu muun muassa:
Länsimaissa muslimit ovat myös tehneet terrori-iskuja kostoksi teoista, joita on pidetty islamin tai profeetan loukkaamisena. Šiiojen korkein uskonnollinen auktoriteetti Ajatollah Khomeini antoi 14. helmikuuta 1989 tappomääräyksen kirjailija Salman Rushdiesta ja hänen kirjansa kääntäjistä ja kustantajista "niin ettei kukaan uskalla tästä lähtien pilkata muslimien pyhiä uskomuksia". 
Muita tekoja.
Pakollisten tekojen ohella laki määrittelee suositeltavia tekoja, joita ovat esimerkiksi avioliitto, perheen perustaminen tai profeetan esikuvan seuraaminen päivittäisissä pikkuasioissa. Loukkaaviin tekoihin islamissa kuuluvat muun muassa liika uteliaisuus, epäkohteliaisuus tai veden tuhlaaminen silloin, kun se on käyttäjänsä omaisuutta.
Rangaistukset.
Šaria jakaa rangaistukset kolmeen ryhmään. 
Hudud (rajat).
Hadd (monikossa "hudud") tarkoittaa rangaistuksia rikoksista, jotka kohdistuvat uskontoa vastaan siten kuin ne määritellään Koraanissa. Hudud-rikoksia ovat aviorikos ja väärä syyte aviorikoksesta, varkaus, maantierosvous, viinin juominen ja islamista luopuminen. Islamista luopuminen tarkoittaa myös yksittäisiä opinkappaleita. Eri lakikoulukuntien tulkinnat eroavat hieman. 
Tuomarilla ei ole oikeutta armahtaa hudud-rikokseen syyllistynyttä henkilöä, kuten muissa rikoksissa. Rangaistukset ovat ruumiillisia ja vaihtelevat raipaniskuista amputaatioon ja kuolemantuomioon. Koska ne ovat ankaria, hudud-rikosten määrittely ja todistustaakka ovat tiukkoja. Tuomitseminen vaatii joko syyllisen tunnustuksen tai selkeän silminnäkijöiden todistuksen. Rangaistusta ei määrätä, jos syyllinen oli pakotettu tekemään rikoksen, esimerkiksi varastamaan ruokaa nälkäisenä. Hudud-rangaistuksia ei sovelleta lapsiin.
Qisas (kosto).
Kosto on rangaistuksen muoto, jossa henkilön fyysinen vahingoittaminen kostetaan vastaavalla tavalla tekijälle. Tällaisia rikoksia ovat murha, tappo, kuolemantuottamus tai ruumiinvamman tuottaminen. Uhrilla tai tämän omaisilla on oikeus vaatia hyvitystä teon tekijältä tai edustajalta. Kosto on pakollista, jos joku tarkoituksella ja ilman oikeutta tappaa toisen tai aiheuttaa tahallaan ruumiinvamman. 
Koston tulee ilman liioittelua vastata aiheutettua vammaa periaatteella hammas hampaasta, henki hengestä. Virallista suostumusta tai oikeudenkäyntiä ei tarvita. Ellei loukattu itse kykene kostoon, hallitsijan edustaja voi määrätä hänelle edusmiehen sitä varten. Jos kaksi henkilöä on oikeutettu kostamaan, he joutuvat arpomaan kumpi saa tehdä sen. Kanteen nostajat voivat myös luopua kostosta, jolloin he ovat oikeutettuja korvaukseen (diya). Esimerkiksi muslimin tappamisesta hinta on sata kamelia. 
Ta'zir (kurinpito).
Tottelemattomuudesta Jumalaa vastaan rangaistaan kaikissa muissa tapauksissa "kalifin tahdon" mukaisesti. Rangaistuksen määrääminen on delegoitu tuomarille tai yhteisölle itselleen. Rikos voi olla esimerkiksi väärä vala tai uppiniskaisuus. Rangaistuksena voi olla vankeus, ruoskinta tai pelkästään moite. Auktoriteettiasemassa oleva henkilö voi antaa rangaistuksen alaiselleen, esimerkiksi vanhemmat lapselleen, aviomies vaimolleen ja opettaja oppilaalleen kuitenkin vain tämän huoltajan luvalla.
Jos ei-muslimi väittää muslimin tehneen rikoksen häntä vastaan, teon näyttöongelmat voivat olla suuria, ja mahdollinen rikos jää helposti rankaisematta. Tämä johtuu siitä, että ei-muslimin todistus muslimia vastaan ei ole laillisesti pätevä missään kolmessa rangaistusten tyypissä.
Esimerkkejä islamilaisesta laista.
Laki jaetaan kahteen pääalueeseen. Niistä ensimmäinen keskittyy uskonnollisiin rituaaleihin ('ibadat), joita ovat etenkin islamin viisi peruspilaria. Toinen koskee ihmisten välisiä suhteita, kuten orjuutta, sopimuksia, perintöä, avioliittoa, saaliinjakoa tai suhtautumista ei-muslimeihin (mu'amalat). Islamilaiseen lakiin kuuluu myös sellaisia asioita, joita ei länsimaissa pidetä juridisina kysymyksinä, kuten henkilökohtainen hygienia tai hääjuhlien viettämisen tavat. Lain yksityiskohtaisuutta kuvaa Ajatolla Khomeinin toteamus, että "ei ole yhtäkään seikkaa, josta islam ei olisi lausunut mielipidettään".
Islamin viisi peruspilaria.
Šarian keskeisin sisältö ilmaistaan sunni-islamin viitenä pilarina. Ne koskevat uskonnon keskeisiä rituaaleja. Pilareita ovat šahada eli uskontunnustus, salat eli viidesti päivässä suoritettu rukoushetki, saum eli paasto, joka tapahtuu ramadan-kuukauden aikana, hadž eli pyhiinvaellus Mekkaan sekä almuvero eli zakat, joka maksetaan kerran vuodessa. 
Valtio.
Eurooppalainen oppi vallan kolmijaosta lainsäädäntövaltaan, toimeenpanovaltaan ja tuomiovaltaan ei kuulu islamiin. Suomen Islamilaisen Yhdyskunnan oppaan mukaan islamilaisessa valtiossa valta kuuluu Jumalalle. Kansa kokonaisuudessaan toimii hallitsijana noudattaessaan Jumalan lain määräyksiä ja Jumalan tahtoa. Ylin johtaja on kalifi, mutta hän on vain Jumalan tahdon täytäntöön panija, "uskovien komentaja". Lakien tulkinta kuuluu uskonoppineille ja heidän lakikoulukunnilleen. 
Islamilaisen lain mukaan kalifaatti on välttämättömyys, sillä islamilainen umma tarvitsee johtajan, joka pitää yllä uskontoa, puolustaa yhteisöä, auttaa sorrettuja ja valvoo oikeuksien toteutumista. Kalifin vaatimuksiin kuuluu, että hän on miespuolinen muslimi, joka tulee Quraysh-heimosta, on täysi-ikäinen ja täydessä ymmärryksessä, vapaa, urhoollinen, arvostelukykyinen, ja hänellä on normaali näkö, kuulo ja puhekyky. Kalifeja voi kerrallaan olla vain yksi, joten islamiin sisältyy ajatus koko maailman kattavasta kalifaatista. Jos kalifeja on kaksi, kummankaan kalifaatti ei ole pätevä. Kalifin velvollisuutena on sotia juutalaisia, kristittyjä ja zarathustralaisia vastaan, kunnes he kääntyvät muslimeiksi tai suostuvat maksamaan veroa kalifille. Korotettu jizya-vero määrättiin ei-muslimeille, jotka saivat aseman dhimmeinä islamilaisessa valtiossa. Tässä asemassa he saivat harjoittaa entistä uskontoaan tietyin rajoituksin. 
Suomen Islamilaisen Yhdyskunnan mukaan Islamilainen valtio ei ole demokratia, vaan "jotakin aivan muuta". Yksilö on osa maailmankaikkeutta, ja hänen on mukauduttava samaan lakiin, jolla maailmankaikkeutta hallitaan. Jos yksilö omaksuu itsenäisen kannan johonkin tärkeään asiaan ja havaitsee enemmistön olevan toista mieltä, hänen on mukauduttava enemmistön kantaan paitsi jos se on ristiriidassa šarian kanssa. Siinä tapauksessa vähemmistön mielipide voittaa. Kansalaisten yhdenvertaisuus ei toteudu islamilaisessa valtiossa, sillä samat lait eivät koske kaikkia. Juutalaiset, kristityt ja zarathustralaiset ovat dhimmejä, joiden oikeudet ovat rajoitettuja. Heitä koskevien oikeuksien rajoitukset on kirjattu niin sanottuun Umarin sopimukseen. Muut uskonnot ja ateismi ovat kiellettyjä ja rangaistaan kuolemalla. Jeesuksen toisen tulemisen yhteydessä myös dhimmien oikeudet peruutetaan, ja kaikkien on käännyttävä islamiin. 
ISIS on pyrkinyt nykyaikana palauttamaan islamilaisen valtion oikeaoppisia instituutioita. 
Ruumiilliset rangaistukset.
Šaria määrää joistakin rikoksista amputaatiorangaistuksia. Rangaistus varkaudesta on oikean käden katkaiseminen olipa rikollinen muslimi tai ei. Ehtona kuitenkin on puberteetin saavuttaminen, tekijän tervejärkisyys, teon tahallisuus ja varastetun tavaran vähintään neljännesdinaarin arvo. Toisesta varkaudesta amputoidaan vasen jalka, kolmannesta vasen käsi ja neljännestä oikea jalka. Viidennestä seuraa ruoskiminen tai vankeus. Leikkaushaava poltetaan kuumalla öljyllä verenvuodon pysäyttämiseksi.
Avioliitto.
Šarian yleisimmin nykyaikana sovellettu alue on perheoikeus, josta tiettyjä osia on otettu käyttöön myös esimerkiksi Britanniassa. Avioliitto solmitaan sopimuksella, jota edeltää avioliittotarjous. Naisen on saatava suostumus liittoon holhoojaltaan, joka on hänen isänsä, veljensä tai muu läheisin miespuolinen muslimisukulainen. Jumalan lähettilään kerrotaan sanoneen: "Ei ole avioliittoa ilman walia (laillista holhoojaa)""." Muslimimies voi mennä naimisiin myös juutalaisen tai kristityn kanssa, mutta ei ateistin tai muun monijumalaisen. Miehellä voi olla orjattarien lisäksi korkeintaan neljä vaimoa (Koraani 4:3). 
Šiialaisilla on lisäksi käytössä nikah mut‘a eli tilapäinen avioliitto. Se on voimassa etukäteen sovitun ajan, esimerkiksi yhden tunnin ja sisältää naiselle annettavan lahjan. Mut‘a-avioliittoa on pidetty uskonnon hyväksymänä prostituutiona. 
Avioero on luvallista, mutta erään hadithin mukaan kaikista luvallisista teoista avioero on se, "jota Jumala eniten inhoaa""." Mies voi erota vaimostaan sanomalla todistajien läsnä ollessa "eroan sinusta" kolmesti. Useimmissa muslimimaissa tämä tapa ei enää ole voimassa. Naisten kohdalla asia on monimutkaisempi, sillä nainen voi erota miehestään vain tämän luvalla. 
Aviorikoksen osalta šaria määrää naimisissa olevalle kivityskuoleman, mikä on myös kaikkien pääkoulukuntien yksimielinen näkemys. Naimisissa olevan avionrikkojan tappajaa ei rangaista. Jos avionrikkoja on lapsi, joka ei ole vielä tullut puberteettiin, rangaistuksena on sata ruoskaniskua. Naisorjaa on rikoksesta ruoskittava. Näitä šariaan sisältyviä rangaistuksia noudatetaan muslimimaissa vaihtelevasti. 
Naisten asema.
Perhe on muslimiyhteiskunnan tukipylväs. Koraanin on katsottu julistavan miehen perheen pääksi, koska niin sanotaan Naisten suurassa: "Mies on naisen pää, koska Jumala on toisia suosinut enemmän kuin toisia ja koska mies elättää vaimoaan" (Suura 4:34). Islamin uskonoppineet ovat yksimielisiä siitä, että aviomiesten on pakollista elättää vaimojaan sillä ehdolla, että nämä ovat miehensä saatavilla eivätkä kapinoi. Elatusvelvollisuus perustuu siihen, että naisen tulee olla miehensä saatavilla, eikä hänellä ole oikeutta lähteä aviokodistaan ilman miehen lupaa. Vaimon tulee totella miestään kaikessa, mikä on islamin lakien mukaan sallittua. Miehen on kohdeltava vaimojaan tasapuolisesti mitä tulee miehen kanssa vietettyyn aikaan ja elatukseen. Kuitenkin, jos uusi vaimo on neitsyt, tulee miehen olla vain hänen kanssaan seitsemän vuorokautta häistä. Jos vaimo ei ole neitsyt aika on kolme vuorokautta. Miehen tulee kohdella vaimoaan ystävällisesti ja vaimon tulee palvella miestään ja kohdella häntä hyvin.
Naisen tulee pukeutua peittävästi. Useimmat lakikoulut, joitakin hanafeja lukuun ottamatta, katsovat, että nainen ei voi poistua kotoaan peittämättä kasvojaan olipa siten olemassa mahdollisuus kiusaukseen tai ei. Tyttöjen ympärileikkausta pitävät kaikki lakikoulukunnat suositeltavana, shafi'ilainen koulukunta (mm. Somalia) pakollisena.
Muhammed nimitti jäähyväissaarnassaan naisia Ibn Hishamin mukaan "vangeiksi" ja Tabarin mukaan "kotieläimiksi", mutta naisella on silti perinteisesti oikeus hallita omaisuuttaan avioliitossa. Islamissa naisen tärkeimmäksi velvollisuudeksi katsotaan lasten kasvattaminen, mutta miehen luvalla naisella on oikeus käydä palkkatyössä perheen ulkopuolella. Oikeudessa kahden naisen todistus vastaa yhtä miehen todistusta. Nainen saa perinnöksi puolikkaan miehen osuudesta.
Šaria nykypäivänä.
[[File:Use of Sharia by country.svg|thumb|500px|Šaria-lait eri maissa
Šaria ei ole historiansa aikana ollut täydellisesti käytössä missään maailman maassa. [[Iran]], [[Saudi-Arabia]] ja [[Pakistan]] soveltavat sitä lainsäädännössään laajalti, mutta niissäkin sitä täydennetään parlamentin säätämillä laeilla (Pakistan ja Iran) tai kuninkaan antamilla hallintomääräyksillä (Saudi-Arabia). Myös [[Sudan]]issa ja Pohjois-[[Nigeria]]ssa on ainakin ajoittain ollut käytössä šarian rikoslaki ja siihen liittyvät hudud-rangaistukset. Suurimmassa osassa islamilaista maailmaan perinteistä islamilaista lakia noudatetaan vain perheoikeuden ja rituaalilain osalta. [[Turkki]] on [[sekularismi|sekulaari]] valtio ja siellä šaria-lailla ei ole virallista asemaa.
Vuonna 2008 [[Yhdistynyt kuningaskunta|Iso-Britannia]] antoi viidelle šaria-tuomioistuimelle oikeuden sovitella asianomistajariitoja. Šaria-tuomioistuinten ratkaisut ovat sitovia, mutta tuomioistuimilla on toimivalta vain silloin, kun kaikki osapuolet sen etukäteen hyväksyvät. Juutalaisten Beth Din -tuomioistuimilla on jo pitkään ollut vastaava asema Britanniassa.
Monien islamilaisten maiden lainsäädäntö pohjautuu länsimaiseen esimerkkiin. 1900-luvun alkupuolella niissä vallitsi sekulaarin modernismin aatesuuntaus, jossa uskonto pyrittiin rajaamaan ihmisten yksityiselämään. Tämä johti islamilaisen lain merkityksen vähenemiseen. Islamin merkityksen lisääntymisen myötä 1980-luvulta lähtien šarian asema on muslimimaissa vahvistunut. [[Islamismi|Islamistiset]] ryhmät ovat vaatineet sen uudelleen käyttöön ottamista ja soveltamista.
Šaria-lakia sovelletaan vain muslimeihin niissäkin valtiossa, joissa se on käytössä, vaikka yksittäiset säädökset saattavat koskea muitakin. Esimerkiksi Saudi-Arabiassa alkoholin nauttiminen on kaikilta kielletty. Niissä muslimimaissa, joissa perhelaki noudattaa šariaa"," on uskonnollisille vähemmistöille, [[Dhimmi|dhimmeille]] omat rinnakkaiset lakinsa ja usein myös tuomioistuimensa.
Šaria ja yhteiskunta.
Jotkut antropologit ja sosiologit ovat pitäneet šarian sisältämää maailmankuvaa tyypillisenä paimentolais- ja [[Klaaniyhteiskunta|klaaniyhteiskunnille]], joiden tarpeita sen on katsottu palvelleen. Antropologi Paul Harrison kirjoitti, että "muhamettilaisuus ei ole juuri muuta kuin beduiinien mielenlaadun projektiota uskontoon". Islamilaista maailmaa hallitsivat sen syntyessä vahvasti juuri paimentolaisväestöt. Irakilainen sosiologi Ali al-Wardi (k. 1995) piti Ala-Egyptiä ainoana muslimialueena, missä paikalleen asettunut väestö oli paimentolaisväestöä runsaampaa. [[Joseph Schacht]] on todennut, että šaria heijasteli varhaisen abbasidiyhteiskunnan sosiaalisia ja taloudellisia olosuhteita, mutta ei ole riittänyt vastaamaan modernin valtion vaatimuksiin. Šaria on jäänyt vain rajoitettuun käyttöön niissäkin maissa, jotka virallisesti ovat islamilaisia. 
Paimentolaisuuteen perustuville esivaltiollisille yhteiskunnille ovat ominaisia tiukat normit, sotaisuus muita ryhmiä vastaan, yhdenvertaisuus vain oman ryhmän sisällä sekä puuttuvien julkisten instituutioiden korvaaminen yhteisön omalla valvonnalla, johon kuuluu oman käden oikeus. Paimentolaisarvoihin kuuluvat patriarkaalisuus, miesten tasa-arvo, riippumattomuus, tiukka lojaalisuus omaa perhettä, sukua ja klaania kohtaan sekä sotaisuus ja oman kunnian valvominen. Toisaalta suomalaiset islamologit ja Lähi-idän tutkijat ovat katsoneet, että varhainen islam edusti nimenomaan urbaania kaupunkikulttuuria. 
Šarian kritiikki.
Šariassa on määräyksiä, jotka eivät ole voimassa tai ovat kiellettyjä länsimaisissa yhteiskunnissa. Jumalan lakina šaria on muuttumaton, kun taas länsimaissa tehdään uusia lakeja. Šarian mukaan korkein valta kuuluu kalifille, jonka tulee suojella uskontoa ja käydä pyhää sotaa islamin vihollisia vastaan. Lakien tulkinta kuuluu vain uskonoppineille. Šaria hyväksyy joukon ruumiillisia rangaistuksia, kuten käsien katkomisen tai ruoskinnan. Muut kuin muslimit luokitellaan joko alempiarvoisiksi dhimmeiksi tai surmataan, samoin dhimmit, jos he eivät käänny Jeesuksen tullessa uudelleen. Homoseksualismista seuraa kuolemantuomio. Šaria hyväksyy [[Orjuus|orjuuden]]. 
Länsimaissa on usein arvosteltu niitä kohtia šariassa, joita pidetään loukkauksina naisten oikeuksia kohtaan. Islamilainen huivi tai sen käyttöpakko on herättänyt kielteisiä tunteita Euroopassa. Muita ovat lapsiavioliitot, moniavioisuus, tyttöjen sukupuolielinten silpominen, naisten alistaminen miehen määräysvaltaan, seksiorjuus, miehen oikeus lyödä naista, perintöoikeuden rajoitukset, pakkoavioliitot, naisten heikompi asema todistajana oikeudessa, naisten kuoliaaksi kivittäminen, avioero-oikeuden rajoitukset sekä rajoitukset osallistua julkiseen elämään. 
Šaria on ristiriidassa [[Ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus|ihmisoikeuksien yleismaailmallisen julistuksen]] kanssa. [[Euroopan ihmisoikeustuomioistuin|Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen]] mukaan šaria ei sovi yhteen demokratian perusperiaatteiden kanssa.
Keskustelu šariasta Suomessa.
Puolesta.
Šarian käyttöönotosta keskustellaan myös Suomessa. Yleisimmin on ehdotettu šarian soveltamista perheoikeudessa. Opetushallitus on hyväksynyt sen käytön myös kouluopetuksessa. Helsingin yliopiston tutkijat Sanna Mustasaari ja Mulki Al-Sharmani katsoivat vuonna 2018 julkaisemassaan mielipidekirjoituksessa, että šaria "edesauttaa koettua kuulumista suomalaiseen yhteiskuntaan ja motivoi osallistumaan" eikä "valtio voi kieltää uskonnollisten normien käyttämistä." Tutkijat katsovat, että "puheenvuorot, joissa herätellään pelkoa sharia-laista, eivät edesauta kenenkään ihmisoikeuksia eivätkä vie keskustelua kohti kaikille yhteistä, monimuotoista suomalaista yhteiskuntaa." 
Oikeustieteen professori [[Asifa Quraishi-Landes]] katsoi Suomessa pitämässään esitelmässä vuonna 2018, että länsimaissa pitäisi antaa lisää tilaa ja tukea muslimien noudattamalle šaria-laille. Quraishi-Landesin mielestä on selvää, etteivät muslimit tai šaria ole katoamassa länsimaista. Siihen voi kuitenkin vaikuttaa, kuinka eristyksiin vähemmistö tapoineen jää, tai millaisia šarian tulkintoja tuetaan. Quraishi-Landesin mukaan ”nyt länsimaiden pitää päättää, ottavatko ne välttämättömät muutokset vastaan pakolla vai ilolla. Jotkin uudet tavat voisi myös toivottaa tervetulleeksi”. 
Tutkijatohtori [[Sanna Mustasaari]] ja akatemiatutkija [[Mulki al-Sharmani]] katsoivat, että "vastakkainasettelu uskonnon normien ja Suomen lain välillä perustuu yksinkertaistuksiin eikä auta ymmärtämään kumpaakaan". Kirjoittajat ovat sitä mieltä, että "puheenvuorot, joissa herätellään pelkoa šaria-laista, eivät edesauta kenenkään ihmisoikeuksia eivätkä vie keskustelua kohti kaikille yhteistä, monimuotoista suomalaista yhteiskuntaa ja sellaista kansalais­käsitystä, johon myös uskonnolliset vähemmistöt voisivat kuulua".
Vastaan.
Vastustajien mielestä rinnakkaisen šariayhteiskunnan syntymistä ei tule sallia"." Oikeusministeri [[Antti Häkkänen]] katsoi 2018, että "Suomessa ei ole mitään tilaa šaria-laille tai muille [[rinnakkaisyhteiskunta]]a tavoitteleville pyrkimyksille".
Aiheesta muualla.
[[Luokka:Šaria|*]]
[[Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit]]