Pyhä Ranskan Isabel

Pyhä Ranskan Isabelle, Isabelle de France (maaliskuu 1225 – 23. helmikuuta 1270) oli ranskalainen prinsessa. Hän perusti Longchampin luostarin lähelle Pariisia vuonna 1259. Hän on Ranskan katolisen kirkon pyhimys. Hänet on julistettu vuonna 1521 autuaaksi, eli hän ei ole Vatikaanin pyhimykseksi virallisesti julistama.
Suku ja nuoruus.
Isabelle oli Ranskan kuningas Ludvig VIII Leijonan ja Kastilian infanta Blanca de Castillon tytär. Hänen sisaruksiaan olivat Ludvig IX, herttua Alphonse de Toulouse ja Sisilian kuningas Kaarle I Anjou. Hän oli kuudesta lapsesta toiseksi nuorin.
Jo lapsena ja nuorena eläessään Ranskan hovissa Isabel oli syvästi uskonnollinen. Paavi Innocentius IV salli hänen pitää fransiskaanimunkkeja omina erityisinä rippi-isinään 26. toukokuuta 1254 antamallaan bullalla. Hän oli syvällisemmin kiintynyt fransiskaanien veljeskuntaan kuin esimerkiksi veljensä Ludvig IX Pyhä.
Hän oli sivistynyt ja oppinut, erityisesti latinankielen taitoinen ja Pyhän Raamatun tuntemuksensa suhteen, lapsuudesta asti läheisyyden ja hiljaisuuden rakastaja, taitava kehräämään ja myös kirjomaan alttarivaatteita, kuten aikansa aatelistytöille oli tyypillistä. Hän oli enemmän kiinnostunut "synnin tuhoamisesta ja hyveiden juurruttamisesta itseensä ja muihin" kuin osallistumisesta hovijuhliin. Vaikka kuningatar Blanche juurrutti häneen kristillisen elämän ja köyhille osoitetun armeliaisuuden periaatteet sekä tulevaisuuden kuninkaallisena vaimona ja kristittynä äitinä, Isabelle ei epäröinyt osoittaa muita toiveita ja aikomuksia.
Isabelle ei ainoastaan rikkonut annettua kihlauslupaustaan vaan kieltäytyi vuonna 1243 myös Pyhän saksalais-roomalaisen keisarin Fredrik II:n pojan Saksan Konrad IV:n kanssa solmittavasta avioliitosta. Näin hän sai oman tahtonsa muidenkin hyväksymäksi, myös paavi Innocentius IV:n, joka kaikesta huolimatta jatkuvasti yritti vaikuttaa Isabeliin ja saada tämän lupautumaan pysyvästi neitsyeksi ja siirtymään luostariin. Vuoden 1243 lopulla ilmennyt sairaus vaikutti hänen jo ennestään hauraaseen terveyteensä, ja tämä luultavasti helpotti Isabellen vakuuttamaan äitinsä ja perheensä halustaan elää selibaatissa.
Klarissalaisluostarin perustaminen.
Koska Isabelle halusi perustaa luostarin Pyhän Klaran köyhien sisarten sääntökunnan jäsenille, hänen veljensä Ludvig IX alkoi etsiä tarkoitukseen sopivaa aluetta vuonna 1255. Sellainen löytyi läheltä Pariisia ja Seine-jokea Rouvary-Catillon -metsästä. Luostarin peruskivi laskettiin 10. kesäkuuta 1256. Luostarin rakennukset olivat todennäköisesti valmiit vuoden 1259 alkupuolella, koska paavi Aleksanteri IV antoi hyväksyntänsä 2. helmikuuta 1259 uusille luostarisäännöille, jotka Isabel oli laatinut yhdessä fransiskaani-isä Mansuetysin kanssa Pyhän Klaran sääntökunnan sääntöjen perustalle. Nämä säännöt laadittiin koskemaan ainoastaan tätä luostaria, jota kutsuttiin nimellä "Monasterium humilitatis beatae Mariae Virginis" (Siunatun Neitsyt Marian nöyryyden luostari). Luostarin paastosäännöstö ei ollut aivan yhtä tiukka ja ankara kuin Pyhän Klaran sääntökunnan luostareiden yleisissä säännöissä. Lisäksi sisarille sallittiin omistusoikeus ja he olivat fransiskaanisen järjestelmän osa. Luostarin ensimmäinen sisar tuli Reimsin klarissalaisten luostarista.
Isabelle itse kuitenkin kieltäytyi ryhtymästä luostarin abbedissaksi eikä hän todellisuudessa koskaan ollut luostariin suljettuna. Hän kuitenkin noudatti joko vuodesta 1260 tai 1263 lähtien omassa luostarin läheisyydessä olevassa asunnossaan luostarielämän sääntöjä. Isabelle ei ollut täysin tyytyväinen perustamansa luostarin ensimmäisiin luostarisääntöihin ja siksi hän hankki veljensä Ludvigin myötävaikutuksella paavi Urbanus IV:ltä uudet säännöt. Paavi hyväksyi uudistetut säännöt 27. heinäkuuta 1263. Uusissa säännöksissä muutokset koskivat lähinnä erilaisia ulkoisia juhlien viettotapoja sekä muita vähäisiä korjauksia. Myös useat saman sääntökunnan luostarit sekä Ranskassa ja Italiassa omaksuivat uudet säännöt, mutta silti ei voida väittää, että tämä sääntökunta olisi perustettu Isabelin laatimille säännöille. Säännöissä paavi Urbanus antoi Longchampin nunnille arvon ”minores inclusae”, joka liittää sääntökunnan hyvin läheisesti fransiskaanien sääntökuntaan.
Perintö.
Isabelle kuoli kodissaan Longchampissa helmikuussa 1270. Hänet haudattiin luostarin kirkkoon. Aikakauden tarinoiden mukaan vielä kahdeksan päivän kuluttua hänen ruumissaan ei ollut maatumisen merkkejä ja monia muitakin ihmeitä kerrottiin tapahtuneen hänen haudallaan. Paavi Leo X salli Longchampin luostarin juhlistaa Isabelleä elokuun lopulla erikoisjumalanpalveluksella. Isabellen uudelleenhautaaminen tehtiin 4. elokuuta 1637 ja silloin nunnat saivat luvan juhlistaa Isabelia kirkkolaululla ja vihdoin vuonna 1696 tämä juhlakultti sallittiin pidettäväksi 31. elokuuta kaikkialla fransiskaanijärjestön piirissä.
Longchampin luostarin historiassa on useita erilaisia vaiheita. Ranskan vallankumouksen aikana se suljettiin ja vuonna 1794 tyhjää ja rappeutunutta rakennusta tarjottiin myyntiin, mutta se ei kiinnostanut ketään. Rakennelmat tuhottiin lukuun ottamatta yhtä luostarin tornia. Maa-alue liitettiin Bois de Boulognen puistometsään. Nykyisin alueella on kuuluisa Longchampin laukkarata.