tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kristus Potterin kirkko

Kristus Potterin kirkko () oli Arnold Potterin (1804-1872) 1857 perustama, myöhempien aikojen pyhien liikkeeseen kuulunut uskonnollinen yhteisö. Arnold Potter kuului profeetta Joseph Smithin kannattajiin, ja hän oli ensimmäisten myöhempien aikojen pyhien mukana asuttamassa Utahia vuonna 1848. Smithin seuraaja Brigham Young lähetti Potterin 1856 lähetystyöhön Australiaan. Siellä ollessaan Potter koki kertomansa mukaan voimakkaan uskonnollisen kokemuksen, jossa Jumalan voima ja kirkkaus ympäröi hänet. Potter tunsi Jumalan ottaneen hänen omaksi Pojakseen, Kristukseksi. Potter oli vakuuttunut siitä, että hän oli Kristus maan päällä ja lopun aikojen messias. Hän alkoi käyttää itsestään nimeä Kristus Potter. Lisäksi Potter kertoi enkelien sanelleen hänelle uuden pyhän kirjoituksen. Potterin mukaan juuri tämä oli se kirja, jonka perusteella ihmiset tultaisiin tuomitsemaan viimeisellä tuomiolla.
Vuonna 1857 Potter palasi Australiasta Kaliforniaan. Hän alkoi julistaa sanomaansa paikallisissa Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon seurakunnissa, keräten ympärilleen muutamia kannattajia. 1861 Potter ilmoitti muuttavansa seuraajineen lähelle Independenceä Missouriin. Independence oli profeetta Smithin aikoinaan saaman ilmoituksen perusteella se paikka, jonne Siion tultaisiin aikoinaan kokoamaan. He muuttivat ensiksi Saint Marysiin, Millsin piirikuntaan Iowassa. Saint Marys tuhoutui tulvassa 1865 ja Potter seuraajineen muutti läheiseen Council Bluffsiin. Potter vietti päivänsä kulkien pitkin Council Bluffsin katuja saarnaten ihmisille. Hänellä oli pitkä musta parta ja yllään vaalea kaapu. Hänen seuraajansa käyttivät mustia kaapuja. Potterin seuraajat muodostivat eräänlaisen kommuunin, yhteisön, jossa he elivät yhteistaloudessa. Hänen seuraajajoukkonsa oli aikalaisten kertoman mukaan pieni, mutta sitäkin uskollisempi. Potter järjesti seuraajineen kiihkeitä rukouskokouksia, joissa puhuttiin kielillä, nähtiin näkyjä ja saatiin profetioita. Usein nämä kokoukset huipentuivat Potterin saamaan uuteen ilmoitukseen Jumalalta. 
1872 Potter ilmoitti eräässä rukouskokouksessa, että oli tullut aika hänen nousta taivaaseen. Opetuslastensa seuraamana hän ratsasti aasilla läheiselle kukkulalle ja hyppäsi alas jyrkänteeltä. Vastoin odotuksiaan Potter kuitenkin syöksyi maahan ja ruhjoutui kuoliaaksi. Tämän jälkeen hänen seuraajansa hajaantuivat.
Supertoonika

Supertoonika on musiikkitermi, joka tarkoittaa duuri- ja mollisävelasteikon II asteen säveltä, joka on heti toonikan yläpuolella. Suomen kielessä supertoonikasta on ainakin ennen käytetty myös nimitystä "teräsävel".
Supertoonikaa vastaa duuriasteikolla solmisaatiotavu "re" ja mollissa "ti" ("si"). Esimerkiksi C-duuriasteikolla supertoonika on nuotti D, a-mollissa nuotti H.
Suosionosoitukset

Suosionosoitukset ovat suosion ilmauksia kuten kättentaputuksia esitykseen, esimerkiksi esittävään taiteeseen, kuten musiikki- tai teatteriesitykseen.
Musiikin piirissä tapa reagoida myönteisesti musiikkiesitykseen on vanha. Käsien taputtaminen eli "aplodit" mieltymyksen ilmaisuna on kuitenkin myöhempää perua. Esimerkiksi 1700-luvulla positiivisten tunteiden lisäksi ilmaistiin myös esitysten herättämät kielteiset tunteet, muun muassa appelsiineja heittelemällä. 
Suosionosoitukset saattoivat myös olla maksettuja, mitä tapaa esiintyi 1800-luvulta. 1900-luvun alun Italiassa suosionosoitusten ostaminen oli oopperassa yleistä, ja lontoolainen "Musical Times" -lehti julkaisi jopa tarkan hinnaston erityyppisistä suosionosoituksista. Gustav Mahler tuli tunnetuksi kiellettyään maksetut suosionosoitukset tultuaan Wienin valtionoopperan johtoon.
Susiääni

Susiääni tai susisävel on jousisoittimissa, eritoten selloissa, mahdollisesti esiintyvä epämiellyttävä, uliseva ääni. Se johtuu äänen nopeasta vaihtelusta sävelen ja sen yläoktaavin välillä. Fysikaalisena aiheuttajana susiäänelle on soivan kielen ja kaikupohjan resonaatiotaajuuksien yhteisvaikutus. Kun kieli värähtelee lähellä kaikupohjan ominaisresonanssia olevaa taajuutta, huojuntailmiö vahvistaa ja heikentää vuorotellen kielen perussäveltä. Susiääniä ehkäistään asentamalla paino resonoivaan kieleen tallan ja kielen pitimen välille.
Paavo Tiusanen

Paavo Kalervo Tiusanen (11. tammikuuta 1931 Helsinki – 2. heinäkuuta 2018 Vantaa) oli suomalainen harmonikansoiton lehtori ja harmonikkataiteilija. Hän oli Viljo Vesterinen -killan perustajajäsen-sihteeri 1977–1994. 
Tausta.
Paavo Tiusanen aloitti harmonikansoiton 11-vuotiaana opettajanaan Helge Pahlman ja teoriaopintojaan hän myöhemmin suoritti yliopettaja Unto Saarisen johdolla.
Palkinnot.
Suomen harmonikkamestaruuden hän voitti neljä kertaa: 1949, 1952, 1953 ja 1954 sekä Pohjoismaisen nuorisokilpailun 1.palkinnon 1952 ja CMA:n maailmanmestaruuskilpailun pronssimitalin Helsingissä 1965. Suomen mestaruuden tenniksen sekanelinpelissä hän voitti Kerstin Jämsénin kanssa sarjassa naiset 65, miehet 70. Tasavallan presidentti Risto Ryti myönsi hänelle hengenpelastusmitalin 1944. 
Ura.
Paavo Tiusasen sävellys-, sovitus- ja esiintymisskaala oli laaja – klassisesta kevyeen. Radion sinfoniaorkesterin solistina hän esitti Pietro Deiron harmonikkakonserton George de Godzinskyn johdolla 1952. Samoihin aikoihin hän piti harmonikkakonsertit Helsingissä, Tampereella ja Turussa. Fazerin musiikkikoulun opettajana Tiusanen oli 1965–1975, minkä jälkeen hän piti yksityistä harmonikkaopistoa Helsingissä vuoteen 1990. Opetusministeriö myönsi hänelle erivapauden harmonikansoiton lehtorin toimiin 1976 ja valtion taiteilijaeläkkeen vuodesta 1991 lähtien.
Luottamustehtävät.
Tiusanen oli Suomen Harmonikkaliiton 1.varapuheenjohtaja 1976–1978 ja kunniajäsen, Viljo Vesterinen -killan sihteeri-rahastonjoitaja 1977–1994 ja kunniajäsen sekä hän sai kultaisen ansiomerkin. Hän toimi harmonikansoiton arvostelutuomarina monissa kilpailuissa, muun muassa Viljo Vesterisen valtakunnallisissa kilpailuissa 1978–1993.
Julkaisut ja levytykset.
Paavo Tiusanen on laatinut Harmonikansoiton Alkeisoppikirjan "ABC" ja tehnyt levytyksiä yhteensä noin 30, muun muassa Lasse Pihlajamaan, Matti Viljasen, Jorma Juseliuksen, Veikko Huuskosen, Kalevi Nyqvistin, Aaro Kurkelan ja Kari Tolvasen kanssa sekä soololevyttänyt säveltämiään fuugia ja inventioita.
Sormitus

Sormitus tai sormijärjestys on musiikki-instrumentin hallinnassa käytetty järjestelmä, jonka mukaan sormia liikutellaan suunnitellusti koskettimistolla, kielillä, otelaudalla, sormiaukoilla tai läpillä.
Sormitus kosketinsoittimissa.
Kosketinsoittimissa käytetään yleensä numeroita sormituksen merkintään siten, että peukalo vastaa numeroa 1, etusormi numeroa 2 ja niin edelleen. Sormitusohjeet ovat osa laajempaa esittämiskäytäntöä, jossa muina osa-alueina ovat kosketus ja artikulaatio.
Koskettimiston mittasuhteet ovat vaikuttaneet merkittävästi sormituksen kehittymiseen. 1800-luvulle asti pianon valkoisten koskettimien etuosa oli niin lyhyt, että peukalon ja pikkusormen käyttäminen oli hankalaa nopeissa kuvioissa, eivätkä sormet tahtoneet mahtua mustien koskettimien väliin. 1500-luku suosi keskimmäisten sormien käyttöä ja peukaloa käytettiin vain vasemmassa kädessä. Sävellysten monipuolistuminen 1600-luvulla toi uusia haasteita ja 1700-luvulla peukaloa ja pikkusormea käytettiinkin jo huomattavasti enemmän. 
Varhaisimpien sormitusten tutkimisen on tapahduttava alkuperäissoittimien äärellä, koska 1800-luvulle saakka sävellyksiin ei juurikaan lisätty soitto-ohjeita.
Urkujen soitossa jalkiokoskettimien pituus aiheutti rajoituksia. 1800-luvulle saakka jalkioita soitettiin enimmäkseen jalan kärjellä, mikä vaikeutti sävelten sidontaa toisiinsa. 1800-luvun puolivälissä alettiin käyttää myös kantapäitä, minkä koskettimiston uudet mittasuhteet mahdollistivat.
Sormitus jousi- ja näppäilysoittimissa.
Jousi- ja näppäilysoittimissa sormituksilla säädellään soivan kielen pituutta. Otelaudan nauhat ohjaavat sormien paikkaa muun muassa kitarassa ja sen sukulaissoittimissa. Sormitukseen vaikuttaa myös instrumentin käsittelyasento ja rakenne. Esimerkiksi viulua on pidetty eri kohdissa rinnalla tai leuan alla, jolloin vasemman käden asento on vaihdellut. Erityisesti jousisoitinten moniääninen soitto kaksoisotteilla tuo haasteita sormituksen suunnitteluun.
ICF-luokitus

ICF-luokitus (International Classification of Functioning, Disability and Health) on WHO:n luokitusperheeseen kuuluva toimintakyvyn, toimintarajoitteiden ja terveyden kansainvälinen luokitus. Luokitus periaatteessa sitoo WHO:n jäsenvaltioita. Luokituksen on suomennuttanut ja julkaissut Stakes vuonna 2004. ICF täydentää WHO:n toista, terveydenhuollon vakiintunutta ja paljon laajempaa ICD-luokitusta, joka tunnetaan nimellä Kansainvälinen tautiluokitus. Tästä luokituksesta on käytössä jo 10. versio, ICD-10.
Tavoitteet ja sisältö.
ICF tarjoaa yhtenäisen ja kansainvälisesti sovitun viitekehyksen toiminnallisen terveyden kuvaamiseen. ICF:n aihealueet ovat (1) Ruumiin/kehon toiminnot ja ruumiin rakenteet ja (2) Suoritukset ja osallistuminen. ICF ei ole edeltäjänsä, vuonna 1980 ilmestyneen ICIDH-luokituksen tapainen ”sairauksien seurausten luokitus”, vaan siitä on kehitetty ”terveyden osatekijöiden” luokitus. Luokitus koskee kaikkia ihmisiä ja sen mittarit sisältävät sekä positiivisen että negatiivisen pään.
ICF-luokituksen tavoitteena on
Yleisimmällä tasolla luokituksessa on kaksi osaa, joista kumpikin jakaantuvat kahteen osa-alueeseen:
Viimeinen osa-alue, yksilötekijät, on toistaiseksi vielä kehittelemättä.
ICF:n yksiportainen luokitus on
Luokitusopas sisältää kaksiportaisen luokituksen ja sitä tarkentavan yksityiskohtaisen luokituksen määritelmineen.
ICF-luokituksen tulevaisuuden haasteet.
IFC-luokituksen julkistuksen jälkeen (2001) on laadittu vastaava lapsia koskeva luokitus. Jäsenmaissa on käynnissä myös useita kehittämishankkeita luokituksen arviointimenetelmien ja käyttötapojen kehittämiseksi. ICF-luokitus on laadittu mahdollisimman käyttäjäystävälliseksi ja ISO-standardin periaatteita noudattavaksi. 
ICF-luokituksen käytön tulevaisuutta ja kehitystä ennakoidaan ICF-käsikirjassa seuraavaan tapaan: 
Suomessa ICF-luokituksen soveltamisen ja kehittämisen koordinaatio on ollut Stakesin vastuulla. Vuosina 2007–2010 Kansanterveyslaitoksen johdolla toimiva Toimintakykyverkosto-hanke käyttää yhtenä taustateoriana ICF-luokitusta. Heinäkuun alusta 2007 tuli voimaan laki sosiaali- ja terveydenhuollon asiakastietojen sähköisestä käsittelystä (159/2007), jonka soveltamissa potilasasiakirjojen tietorakenteissa on mahdollistaa käyttää ICF-luokitusta. Lain mukaan Kansaneläkelaitos hoitaa potilasasiakirjojen säilytyksen ja Stakes vastaa koodistopalvelun sisällöstä.
Zizi Jeanmaire

Renée Marcelle ("Zizi") Jeanmaire (29. huhtikuuta 1924 Pariisi – 17. heinäkuuta 2020) oli ranskalainen balettitanssija, laulaja, näyttelijä ja revyytaiteilija.
Jeanmaire opiskeli Pariisin oopperan balettikoulussa vuosina 1933–1940. Tuohon aikaan koulun tapoihin kuului, että jokainen nuori oppilas sai valita itselleen seurueesta ”tanssivanhemman”. Jeanmairen valinta oli Yvette Chauviré. Jeanmaire pääsi mukaan tanssiseurueeseen vuonna 1940.
Jeanmaire liitty vuonna 1944 Monte Carlon balettiin ja oli sen jälkeen hetken Ballet Russe de Monte Carlossa. Hän liittyi vuonna 1948 Roland Petit’n Ballet de Paris -seurueeseen. Hänen tunnetuin roolinsa oli baletissa "Carmen", johon Roland Petit oli tehnyt koreografian. Ensi-ilta oli Prinssin teatterissa helmikuussa 1949. Lontoon-ensi-illan jälkeen seurue esitti sitä Broadwayllä ja pitkällä kiertueella.
Jeanmaire joutui "Carmen"-kiertueen jälkeen lyhyelle sairauslomalle, jonka aikana hän kehitti laulutaitoaan. Petit antoikin Jeanmairelle pääroolin baletista "La Croqueuse de Diamants", jossa tarvittiin myös laulutaitoa. Runoilija Jacques Prévertin sanoittama ja Jeanmairen laulama teemakappale voitti Ranskassa palkintoja. Jeanmairen ura lähti suosiosta uuteen suuntaan, ja hän sai myös mahdollisuuden näytellä Hollywood-elokuvissa. Usean keskeytyneen projektin jälkeen Jeanmaire esiintyi elokuvassa "Hans Christian Andersen" (1952).
Jeanmairella meni pian välit poikki Petit’n kanssa, ja sen jälkeen hän näytteli vuonna 1954 Broadway-musikaalissa "The Girl in Pink Tights". Jeanmaire ja Petit kuitenkin sopivat ja menivät myöhemmin naimisiin, ja Jeanmaire palasi Petit'n tanssiseurueeseen. Hän jatkoi kuitenkin myös uraansa näyttelijänä, sekä oopperassa että elokuvissa. Jeanmairen 1950-luvun elokuviin kuuluu muun muassa "Ranskalainen rakastettuni" (1956).
Jeanmairen revyydebyytti tapahtui vuonna 1961 Pariisin Alhambra-teatterissa. Petit suunnitteli Jeanmairelle useita revyitä, joissa hänelle tunnusomaisessa kohtauksessa 12 miestä saattoi häntä suurien pinkkien flamingon sulista tehtyjen viuhkojen kanssa portaita alas. Jeanmaire palasi vuonna 1975 Pariisin oopperaan, jossa hän esitti "La Symphonie Fantastiquen" pääroolin. Vähän myöhemmin hänen koko uransa oli vaarassa pahan loukkaantumisen takia. Hän kuitenkin toipui täysin ja esiintyi revyissä vuonna 1977 ja Petit’n baletissa "La Chauve-Souris" vuonna 1979.
Jeanmaire ja Petit jatkoivat uraansa Marseillessa, jossa Petit johti paikallista seuruetta. Jeanmaire tanssi miehensä baleteissa, esiintyi televisiossa ja levytti musiikkia. Pariskunta muutti vuonna 1998 Geneveen. Jeanmaire julkaisi vuonna 2008 omaelämäkerran "Et le Souvenir Que Je Garde au Coeur".
Filmografia.
Lähde: Elonet
Kemal Derviş

Kemal Derviş (10. tammikuuta 1949 Istanbul – 8. toukokuuta 2023) oli turkkilainen taloustieteilijä ja poliitikko, joka toimi 2005–2009 Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelman johtajana. Hän oli sitä ennen Turkin valtiovarainministerinä ja oli luomassa kolmivuotisen toipumisohjelman, joka auttoi Turkin taloutta toipumaan.
Elämäkerta.
Dervişin isä oli turkkilainen ja äiti saksalainen. Derviş suoritti taloustieteiden maisterintutkinnon London School of Economicsissa 1970, ja tohtoriksi hän valmistui 1973 Princetonin yliopistossa Yhdysvalloissa.
Derviş työskenteli 1977–2001 Maailmanpankissa. Hän toimi siellä useissa eri tehtävissä, kuten Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan toimintojen varajohtajana sekä köyhyyden vähentämisen ja taloushallinnon osaston varajohtajana.
Derviş jätti Maailmanpankin, kun Turkin pääministeri Bülent Ecevit pyysi hänet Turkin valtiovarainministeriksi. Turkki kärsi tuolloin vakavista taloudellisista ongelmista, ja Derviş sai laajennetut oikeudet niiden hoitamiseksi. Hänellä oli lupa tehdä laajoja taloudellisia uudistuksia yhteistyössä Kansainvälisen valuuttarahaston kanssa. Dervişin toimet johtivat nopeaan talouskasvuun ja inflaation merkittävään pienemiseen. Hän jätti ministerinpaikan jo elokuussa 2022, ja hänet valittiin myöhemmin samana vuonna opposition tasavaltalaisen kansanpuolueen listoilta kansalliskokoukseen.
YK:n pääsihteeri Kofi Annan nimitti Dervişin UNDP:n johtajaksi 26. huhtikuuta 2005, ja tämä aloitti nelivuotisen toimikautensa 15. elokuuta. Hän oli myös YK:n uudistamistoimikunnan johtaja. Toimikuntaan kuuluivat kehitystyön parissa toimivien YK:n rahastojen, ohjelmien ja osastojen piirissä työskentelevät johtajat. Hän oli myös ehdokkaana YK:n pääsihteeriksi.
Dervişin keskeisimpiä aiheita UNDP:n johdossa olivat valtioiden tukeminen köyhyyden vastaisissa toimissa, kriiseistä selviytymisessä ja ilmaston lämpenemisen vastaan taistelussa sekä YK:n kehitysohjelmien uudelleen järjestäminen ja edistäminen. Derviş toimi UNDP:n johdossa vuoteen 2009, eikä hän hakenut jatkokaudelle.
Uransa lopun ajan Derviş toimi erilaisissa ajatushautomoissa ja luennoitsi useissa yliopistoissa. Hän oli 2009–2017 Brookings-instituutin maailmantalous ja -kehitysohjelman varajohtaja.
Tauno Rautapalo

Tauno Erik Rautapalo (sukunimi vuoteen 1933 Rapp, käytti myös taiteilijanimeä T(auno) Rautapalo-Rapp ja nimimerkkiä Tauno Tuuri) (29. marraskuuta 1914 Helsinki – 26. huhtikuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja taidemaalari.
Rautapalon isä oli taidemaalari Oskar Rapp. Myös hänen setänsä Alex Rapp ja veljensä Wiljo Rapp (myöhemmin Rautapalo) olivat taiteilijoita. Lisäksi Taunolla oli veli Lauri Rapp, joka oli myös maalari. Lauri maalasi vähemmän taidetta kuin veljensä, mutta muun muassa Suomenlinnan kirkon/majakkatornin maalaus oli hyvin näyttävä. Hän oli naimisissa Katri o.s. Tarvaisen kanssa, ja heillä oli yksi lapsi.
Rautapalo kävi Maalariammattikoulun, Taideteollisen keskuskoulun ja ABC-piirustuskoulun. Hän teki opintomatkoja ulkomaille. Hän toimi vapaana kirjailijana ja taidemaalarina vuodesta 1956 alkaen, sitä ennen hän työskenteli muun muassa metsänvartijana, kullankaivajana ja toimittajana. Rautapalo harrasti nuoruudessaan purjehdusta, urheilukalastusta, eräretkeilyä sekä nyrkkeilyä, ja hän oli nyrkkeilyn Suomen nuortenmestari keskisarjassa vuonna 1934. 
Rautapalo kirjoitti 19 teosta, joista valtaosa oli nuortenkirjoja. Hän kirjoitti useita Lappiin sijoittuvia teoksia ja maalasi taidemaalarina värikkäitä tunturiaiheisia maisemamaalauksia. Vuonna 1950 Rautapalo osallistui puolen vuoden ajan kullankaivajana Lemmenjoen kultaryntäykseen ja kuvasi myöhemmin kultamaiden elämää teoksissaan "Hippu seikkailee kultamailla" (1950) ja "Kullankaivajat" (1957). 
Palkinnot.
Rautapalolle on myönnetty seuraavat palkinnot
Persis Khambatta

Persis Khambatta (2. lokakuuta 1948 – 18. syyskuuta 1998) oli intialainen näyttelijä ja malli.
Mallin ura.
Vuonna 1965 Khambatta valittiin Miss Intiaksi hänen ollessaan 17-vuotias. Samana vuonna hän edusti maataan Miss Universum -kilpailussa. Tuon vuoden kilpailun voitti thaimaalainen Apasra Hongsakula. 
Khambatta esiintyi vuoden 1965 jälkeen muutamissa mainoksissa, muun muassa Revlonin mainoksissa. 
Ura Bollywoodissa.
Vuosina 1965–1974 näyttelijän ura ei auennut, koska intialaisten mielestä hän muistutti liikaa länsimaista naista. 
Khambatta palasi Intiaan 1985 ja näytteli elokuvassa "Shingora". 
Näyttelijänä Hollywoodissa.
Vuonna 1975 Khambatta sai pienen roolin elokuvasta "The Wilby Conspiracy". Vuonna 1979 hän esiintyi ensimmäisessä "Star Trek" -, josta hänet muistetaan parhaiten. Hänen roolihahmonsa oli luutnantti Ilia. Tämän jälkeen hän näytteli elokuvissa "Nighthawks" (1981) ja "Megaforce" (1982). 
Yhden Bollywood-elokuvan jälkeen hän palasi takaisin Yhdysvaltoihin ja näytteli useita rooleja "Mike Hammerin" ja "MacGyverin" kaltaisissa tv-sarjoissa. Hänen viimeinen televisioroolinsa oli sarjassa "Teräsmieheni". 
Muuta.
Vuonna 1979 Khambatta oli ensimmäisenä intialaisena näyttelijänä ehdolla yhdysvaltalaisen elokuvapalkinnon voittajaksi. Palkinto oli Saturn, ja rooli oli elokuvasta "". Vuonna 1997 hän kirjoitti ja julkaisi ”kahvipöytäkirjan”, jonka englanninkielinen nimi on "Pride of India". Kirjan kirjoittajina toimivat useat Miss Intia -kilpailun voittajat, ja kirjan myynnistä saadut tuotot menivät Missionaries of Charity -järjestölle. 
Vuonna 1998 Persis Khambatta vietiin sairaalaan Etelä-Mumbaissa, hän valitti rintakipuja. Muutaman päivän kuluttua hän kuoli sydänkohtaukseen. Khambatta oli kuollessaan vasta 49-vuotias.
Turkin liira

Liira (, lyhenne "TL" tai "TRL") on Turkin tasavallan rahayksikkö.
Historia.
Liira otettiin Turkissa käyttöön 1844. Sitä edeltäneet rahayksiköt "kuruş" ja "para" jäivät käyttöön liiraa pienempinä yksikköinä, niin että 1 liira = 100 kuruşia ja 1 kuruş = 40 paraa. Turkin kolikoiden ja seteleiden kirjaimistossa käytettiin 1930-luvulle asti osmaniturkkia: پاره tarkoittaa paraa, غروش kuruşia ja ليرا liiraa (تورك ليراسي tarkoittaa "Turkin liiraa"). Monissa eurooppalaisissa kielissä kuruş tunnettiin nimellä piasteri, liira taas oli ranskaksi "livre".
1900-luvun lopulla Turkissa vallitsi niin voimakas inflaatio, että lopulta 10 000 liiraa oli pienin käytössä ollut raha. Vuoden 2005 alussa talousuudistusten vakiinnuttamiseksi ja epävakaan talouden perinnön poispyyhkimiseksi otettiin käyttöön "uusi Turkin liira" (yeni türk lirasi), joka vastasi miljoonaa vanhaa liiraa (1 UTL = 1 000 000 TL). Siirtymävaiheen jälkeen tammikuussa 2009 sana ”uusi” pudotettiin pois rahayksikön nimestä ja siitä tuli jälleen yksinkertaisesti Turkin liira (TL).
Muoto.
Kaikkien Turkin liirojen etupuolella on Turkin ensimmäisen presidentin ja Turkin perustajan Mustafa Kemal Atatürkin kasvokuva. Kääntöpuolella on yleensä historiallisia, tärkeitä ja tunnettuja ihmisiä Turkin ja Ottomanien valtakunnan eli Turkin sulttaanikunnan historiassa.
Liiran inflaatio.
Vuoden 2018 puolivälistä lähtien liiran arvo on alkanut laskea nopeasti. Yleisesti taloustieteilijöiden näkemys on, että kriisi johtui siitä, että Recep Tayyip Erdoğan esti Turkin tasavallan keskuspankkia harjoittamasta inflaatiota hillitsevää korkopolitiikkaa. Toisaalta keskuspankki nosti korkoja syyskuussa 2018. Erdoğan katsoi inflaation johtuvan ulkoisista voimista, ja tämän näkemyksen hyväksyi myös 42 prosenttia ihmisistä tuolloin. Tätä väitettä kuvataan usein salaliittoteoriaksi. Myös kansalaisten näkemysellä inflaatiota on aiheuttanut presidentti Erdoğanin väärät politiikat ja päätökset.
Liiran inflaatio, joka jatkoi heikkenemistä vuonna 2020. Erdoğanin hallituksen lausuntojen mukaan inflaatiota johti karkotussotilaalliset operaatiot Syyriassa ja muut geopoliittiset ongelmat, mahdollisuus Joe Bidenin valintaan, jonka uskottiin asettavan Turkille pakotteita vuoden 2020 Unitedissa ja COVID-19- tilanne Turkissa.
Vaikka liiran arvo oli elpymässä korkojen nousun myötä vuoden 2021 alussa, keskuspankin johtajan Naci Ağbalin ja muiden keskuspankin avainhenkilöiden eroaminen aiheutti nopean inflaation 21.3.2021. 
Vuoden 2022 alussa dollari saavutti liiran arvossa mitattuna kaikkien aikojen pohjan 18,88:aan. Erdoğan jatkoi korkojen alentamista hidastamatta, ja keskuspankista eroavien tärkeiden ihmisten määrä kasvoi päivä päivältä. Lisäksi ulkomaisten yritysten ja yhtiöiden investointien puute ja epäluottamus Turkin liiraan ovat myös heikentäneet paljon Turkin liiraa. 
Vuonna 2021 sattuneen inflaatiokriisin vuoksi Oikeus- ja kehityspuolueen ja Recep Tayyip Erdoğanin kannatus yleisössä laski tutkimusten mukaan merkittävästi (tutkimusten mukaan laskua on 15-20 %).
Erdoğan on ilmoittanut lausonnoissaan aika pitkään, että liiran inflaatio alkaa laskea vuonna 2023.
Benjamin Elon

Benjamin ”Benny” Elon (‎; 10. marraskuuta 1954 Jerusalem – 5. toukokuuta 2017) oli israelilainen rabbi ja Kansallista unionia knessetissä edustanut poliitikko.
Elon valittiin knessetiin ensimmäisen kerran 1996. Hän oli Ariel Sharonin hallituksessa 2001–2004 matkailuministeri. Hän vastusti tiekarttana tunnettua rauhansuunnitelmaa.
Elon kuoli kurkkusyövän aiheuttamiin komplikaatioihin keväällä 2017.
Luolamies (näytelmä)

Luolamies on Rob Beckerin kirjoittama näytelmä, joka on teatteriesityksenä monologi. Se on komedia, joka on lähellä stand up -komiikkaa. 
Näytelmän kantaesitys oli San Franciscossa vuonna 1991 ja se on menestynyt mm. Broadwayllä. Se on eräällä tavalla "Vaginamonologien" miehinen vastine.
Näytelmän on suomentanut Ville Virtanen. Mainostekstin mukaan "Luolamies on hellyttävä tutkielma miehen ja naisen sielunmaisemasta. Se naurattaa, itkettää ja tuntuu kotoiselta." 
Suomessa Luolamies-näytelmää on esitetty mm.
Vuonna 2008 luolamiestä esitettiin ainakin Turussa ja Tampereella. Tampereella esittäjänä oli Riku Suokas. Turussa näytelmän esitti Valtteri Roiha. Luolamies tuli estitykseen Lahden Vanhaan Walimoon 27. toukokuuta 2009. Pääosassa oli Martti Suosalo. Vuonna 2011 Suosalo esitti Luolamiestä Linnanmäen Peacockissa,
Lynda Carter

Linda Jean Córdova Carter eli Lynda Carter (s. 24. heinäkuuta 1951 Phoenix, Arizona, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hän on näytellyt televisiosarjassa "Wonder Woman" (suomeksi 'Ihmenainen').
Carterin isä oli amerikanirlantilainen taidekauppias, ja hänen äitinsä oli kotoisin Meksikon Chihuahuasta. Hän oli naimisissa menestyneen ZeniMax Media -peliyhtiön johtajan Robert A. Altmanin kanssa tämän kuolemaan saakka 2021.
Ura.
Vuonna 1972 Carter osallistui paikalliseen Arizonan kauneuskilpailuun, jonka hän voitti. Valtakunnallista huomiota hän saavutti edustaessaan Arizonaa ja voittaessaan Miss World USA (Miss Maailma USA) -missikilpailun. Kilpailun voittajana hän edusti USA:ta Miss Maailma -kisoissa vuonna 1972, yltäen semifinaaliin. Opiskeltuaan näyttelemistä New Yorkin näyttelijäkouluissa hän alkoi esiintyä televisiosarjoissa (muun muassa "Starsky ja Hutch") ja ”B-luokan” elokuvissa.
Vuosina 1974–1979 hän näytteli "Wonder Woman" -sarjassa sarjakuvahahmoon perustuvaa supersankaria. Vuonna 1978 International Academy of Beauty ja British Press Organization valitsivat hänet maailman kauneimmaksi naiseksi.
"Wonder Womanin" jälkeen Carter on tehnyt pitkän uran näyttelijänä ja laulajana. Hän on julkaissut laulajana kolme musiikkilevyä – "Portrait", "At Last" ja "Crazy Little Things" ja esiintynyt televisiosarjoissa "Kova laki", "Smallville", "Miehen puolikkaat" ja "Supergirl" sekä komediaelokuvassa Super Troopers ja "Super Troopers 2". Hän on toiminut myös ääninäyttelijänä Bethesda Game Studiosin videopeleissä "The Elder Scrolls", "Fallout 4" ja "Rage 2".
Marja-Leena Kemppainen

Marja-Leena Kemppainen (o.s. "Juntunen", s. 21. tammikuuta 1956 Posio) on suomalainen poliitikko, joka toimi Suomen Kristillisen Liiton/Suomen Kristillisdemokraattien kansanedustajana 1999–2003 Oulun vaalipiiristä. 
Ura.
Ennen toimintaansa politiikassa, Kemppainen on toiminut toimistoapulaisena vuosina 1973–1977, osasto- ja terveyskeskusavustajana 1977–1983, sairaanhoitajana 1985–1987, osastonhoitajan sijaisena 1987–1989 sekä osastonhoitajana vuodesta 1980.
Kansanedustaja.
Kemppainen valittiin kansanedustajaksi vuoden 1999 eduskuntavaaleissa. Kemppainen toimi jäsenenä maa- ja metsätalousvaliokunnassa sekä talousvaliokunnassa.
Kemppainen putosi eduskunnasta vuoden 2003 vaaleissa, kun kristillisdemokraattien listalta menikin läpi sitoutumaton Lyly Rajala, joka eduskuntaan päästyään loikkasi kokoomukseen vielä saman vuoden lopulla. Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa ilman merkittäviä vaaliliittokumppaneita jääneet kristillisdemokraatit jäivät uudestaan ilman kansanedustajan paikkaa Oulun vaalipiirissä. 
Kaupunginvaltuusto.
Politiikkaan Kemppainen on osallistunut myös Oulun kaupunginvaltuuston jäsenenä alkaen vuodesta 1989. Koulutukseltaan Kemppainen on erikoissairaanhoitaja. 
Yksityiselämä.
Marja-Leena Kemppainen on naimisissa ja hänellä on kaksi aikuista lasta.
Vehkaperä

Vehkaperä on Kyyjärven kunnassa sijaitseva kylä, joka sijaitsee noin 15 kilometrin päästä kunnan keskustasta.
Kylä tunnetaan muun muassa Keski-Suomen suurimmista turvetuotantoalueista, jotka ulottuvat neljän kunnan alueelle.
Vehkaperän kylä sijaitsee Etelä-Pohjamaan (Alajärven) suuntaan noin 15 kilometrin päässä kunnan keskustasta. 
Täällä sijaitsevat Keski-Suomen suurimmat turvetuotantoalueet, jotka ulottuvat nykyisin neljän kunnan alueelle. Vapon Savonnevalta on jo vuodesta 1977 lähtenyt rekkakuormittain polttoturvetta lämmittämään ja tuottamaan sähköä mm. Jyväskylän rauhalahden voimalaitokseen.
Jaiku

Jaiku oli internetissä ja matkapuhelimissa toimiva yhteisö- ja mikroblogipalvelu. Nimi Jaiku tuli sanoista haiku ja joiku. Jaikun tavoite oli olla viestintäväline ihmisten välillä heidän kertoessaan toisilleen mitä kokivat tai mitä tekivät. Jaiku ei ikinä saanut samanlaista suosiota ja käyttäjämääriä kuin kilpailijansa, joista merkittävin oli Twitter. Palvelu lakkautettiin 2012.
Historia.
Jaiku Oy:n perustivat helmikuussa 2006 Jyri Engeström ja Petteri Koponen, itse palvelu julkaistiin saman vuoden heinäkuussa. 9. lokakuuta 2007 Google osti Jaikun. Palveluun ei saanut rekisteröityä tunnuksia kuin edellisten käyttäjien kutsusta. 
14. tammikuuta 2009 Google ilmoitti lopettavansa useita palvelujaan ja Jaikun kehittämisen. Jaiku Engine julkaistiin vapaana ohjelmistona Apache Licensen alaisuudessa. 14. lokakuuta 2011 Google ilmoitti sulkevansa Jaiku-palvelun 15. tammikuuta 2012. Käyttäjillä oli mahdollisuus tallentaa heidän omat tietonsa Jaikusta.
Palvelu.
Jaiku oli Web 2.0 -palvelu, jonka avulla oli mahdollista kirjoittaa "jaikuja", eli lyhyitä viestejä, lähes mistä tahansa välineestä (matkapuhelin, internetselain, pikaviestinohjelma), sekä kommentoida niitä. Toinen olennainen ominaisuus oli pikaviestimistä tuttu läsnäolotieto, sekä kolmantena ominaisuutena mahdollisuus yhdistää muista palveluista, kuten Flickrista ja Last.fm:stä tulevia syötteitä yhdeksi kokonaisuudeksi. 
Jaiku muodostui WWW-sivustosta ja "vimpaimista", joilla pystyi käsitellä tietoja verkkoselaimen avulla ja liittää syötteitä muille sivuille. Nokian S60-alustalle tehty Jaiku Mobile -sovellus lisäsi läsnäolotieto-ominaisuuden puhelimen osoitekirjaan ja mahdollisti viestien kirjoittamisen matkapuhelimesta. Jaiku APIn, eli ohjelmointirajapinnan avulla kolmannen osapuolen kehittäjät pystyivät tekemään Jaiku-alustaa hyödyntäviä sovelluksia ja liittää sen sisältämiä tietoja muualle.
Sepitystä

Sepitystä on laulaja Sepi Kumpulaisen vuonna albumi, joka julkaistiin vuonna 1997 levymerkillä Power Records. Albumilta löytyy muutama vanha Kumpulaisen esittämä kappale uudelleensovitettuna sekä uusia kappaleita, joita ovat muun muassa "Nami Nami Laulu" ja "Kännissä on kiva olla", josta on julkaistu erillinen EP.
Vuonna 2001 Snap Records uudelleenjulkaisi albumin.
Marina Sirtis

Marina Sirtis (29. maaliskuuta 1955 Lontoo, Iso-Britannia) on brittiläinen, kreikkalaistaustainen näyttelijä. Sirtis esitti neuvonantaja Deanna Troita televisiosarjassa "Star Trek – uusi sukupolvi". Hän on näytellyt hahmoa myös elokuvissa.
Sirtis meni naimisiin Michael Lamperin kanssa 21. kesäkuuta 1992.
Ura.
Sirtis esiintyi uransa alkuvaiheilla muun muassa elokuvissa "The Wicked Lady" ja "Death Wish 3". Hän esiintyi myös monissa tv-sarjoissa Englannissa, kuten "Minderissä", "Rafflesissa" ja "The Return of Sherlock Holmesissa".
"Star Trek – uusi sukupolvi".
"Star Trekin luoja" Gene Roddenberry kiinnostui Marinan eksoottisesta ulkonäöstä. Aluksi Marina Sirtisin piti näytellä turvallisuuspäällikköä ja Denise Crosbyn neuvonantajaa, mutta Gene Roddenberry vaihtoi roolitusta. Sirtis oli kaikilla seitsemällä kaudella mukana. Hänen roolihahmonsa muuttui vuosien mittaan passiivisesta terapeutista aktiiviseksi ja lujatahtoiseksi ”tähtilaivaston upseeriksi”.
Lisäksi kuuden muun näyttelijän kanssa hän on näytellyt samaa hahmoa kolmessa eri "Star Trek" -sarjassa.
Topkapın palatsi

Topkapın palatsi () on Turkin Istanbulissa sijaitseva palatsi, joka toimi vuosina 1465–1853 Ottomaanien valtakunnan hallintopaikkana. Palatsin rakennustyöt aloitti sulttaani Mehmed II vuonna 1459. Sulttaani asui siellä vuoteen 1856, jolloin hän muutti Dolmabahçen palatsiin, jossa oli modernit mukavuudet, kuten juokseva vesi. Topkapiin jäi edelleen valtion toimintoja, kuten rahapaja ja kirjasto. Topkapin palatsi muutettiin museoksi vuonna 1924, ja sen alue on noin 80 000 neliömetrin kokoinen. Se on ollut Unescon maailmanperintökohde vuodesta 1985. Vuonna 2017 palatsin entisöinnin aikana löydettiin sulttaanien 1400–1500-luvuilla käyttämä kylpylä, hamam, joka suojattiin lasikuorella ja asetettiin yleisölle nähtäväksi.
Nimestään huolimatta Topkapi ei ole yksi palatsirakennus vaan laaja rakennuskompleksi, johon kuuluu neljä muurien ympäröimää sisäpihaa ja niiden sisällä puistojen ympäröimiä huviloita ja huvimajoja. Tärkeä osa Topkapia on haaremi, jossa on asunut tuhansia naisia ja eunukkeja. Koko palatsin väkiluku oli suurimmillaan noin neljätuhatta.
Palatsialueen osat.
Ensimmäinen sisäpiha.
Ensimmäiselle pihalle johtaa Hallitsijan portti (, johon myös Turkin hallituksesta käytetty nimitys ”Korkea portti” alkujaan viittasi.. Ensimmäisen sisäpihan merkittävimpiä nähtävyyksiä ovat Tervehdysten portti sekä Pyövelin lähde, jossa pyöveli pesi kätensä ja miekkansa mestauksen suoritettuaan.
Toinen sisäpiha.
Toisella sisäpihalla kuljeksivat aikoinaan riikinkukot ja gasellit. Vain sulttaani sai ratsastaa sen kivettyä polkua kolmannelle sisäpihalle. 
Toisella sisäpihalla sijaitsevat palatsin keittiörakennukset, leipomot ja tallit. Sulttaani käytti toista pihaa jakaakseen kansalle oikeutta.
Kolmas sisäpiha.
Kolmas sisäpiha on osa palatsialueen sisintä osaa, jossa sulttaani vietti aikaansa silloin, kun hän ei ollut haaremissaan. Haaremin lisäksi siellä sijaitsevat moskeija ja kirjasto. Kolmannelle sisäpihalle saivat tulla vain sulttaani, hänen perheenjäsenensä, palvelijansa ja kutsutut vieraat.
Neljäs sisäpiha.
Neljäs sisäpiha oli sulttaanin ja hänen perheensä käytössä. Siellä on erilaisia puutarha-alueita, huvimajoja ja terasseja. Siellä ovat myös henkilääkärin tilat ja palatsi-apteekki.
Paul Gillmor

Paul Eugene Gillmor (1. helmikuuta 1939 Tiffin, Ohio – 5. syyskuuta 2007 Washington DC) oli yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä Ohiosta vuodesta 1989 kuolemaansa saakka.
Gillmor syntyi ja varttui Ohion osavaltiossa. Hän valmistui Old Fort High Schoolista 1957 ja hankki sen jälkeen lakimieskoulutuksen. Hän valmistui Ohio Wesleyan Universitystä ja Michiganin yliopistosta. Hän palveli ilmavoimissa nousten lopulta kapteeniksi. Hänellä oli vaimonsa Karenin kanssa viisi lasta.
Gillmor istui Ohion osavaltionsenaattorina vuodesta 1967. Hän oli vuonna 1986 ehdolla kuvernööriksi. Hän oli poliittisen uransa ohessa varakas pankinomistaja. Hänet löydettiin syyskuussa 2007 kuolleena Washington DC:n -asunnostaan kaaduttuaan portaissa. Hänen paikkansa edustajainhuoneessa otti 13. joulukuuta hänen oman edeltäjänsä Delbert L. Lattan poika Bob.
Jacinto Convit

Jacinto Convit García (11. syyskuuta 1913 Caracas – 12. toukokuuta 2014 Caracas) oli venezuelalainen tutkijalääkäri, joka tunnetaan varsinkin lepraa ja leishmaniaasia koskevasta työstään.
Convit valmistui lääketieteen tohtoriksi Venezuelan keskusyliopistosta 27. syyskuuta 1938. Hän sai vaimonsa Rafaelan kanssa lapset Francisco (s. 1948), Oscar (s. 1949), Antonio (s. 1952) ja Rafael (s. 1952). Hänestä tehtiin huhtikuussa 1961 Orden del Libertadorin kolmannen luokan jäsen ("Comendador").
Jacinto Convitin opetusura alkoi vuonna 1940. Hän sai vuonna 1987 Asturian ruhtinaan palkinnon ja oli 1988 ehdolla Lääketieteen Nobelin-palkinnon saajaksi.
Mr. &amp; Mrs. Smith

Mr. &amp; Mrs. Smith on vuonna 2005 ensi-iltansa saanut komediallinen toimintaelokuva. Elokuvan ohjasi Doug Liman ja pääosissa ovat Angelina Jolie ja Brad Pitt.
Elokuva kertoo Janesta ja Johnista jotka ovat olleet naimisissa 5–6 vuotta, eikä suhde kukoista. Kumpikin on valehdellut toisilleen ammattinsa. Todellisuudessa Jane ja John ovat molemmat palkkamurhaajia, mutta kumpikaan ei tiedä että heillä on sama ammatti. Homma alkaa pikkuhiljaa paljastua, kun heidät palkataan tappamaan toisensa. Elokuva saattoi Brad Pittin ja Angelina Jolien yhteen myös tosielämässä.
Arvioita.
"Turun Sanomien" Tapani Maskula harmittelee, miten elokuva tuhlaa kaiken aineistonsa loppuun jo ensimmäisen tunnin aikana niin, ettei loppuun riitä edes humoristisia kevennyksiä: ”Sadomasokistinen lemmenpari nauttii täysin siemauksin harjoittaessaan seksiä verta valuen tai pukeutuessaan luodinkestäviin liiveihin ja rynnätessään seulaksi ammutusta huushollistaan lahtaamaan tusinoittain hampaisiin asti aseistettuja pahiksia.”
M/S Singelgracht

M/S Singelgracht () on alankomaalaisen C.V. Scheepvaartonderneming Singelgrachtin omistukseen rekisteröity monikäyttöinen rahtilaiva. Nykyisin aluksella liikennöi alankomaalainen Spliethoff -varustamokonserni. Laiva on rakennettu vuonna 2000 Mitsubishi Heavy Industries -nimisellä telakalla, Japanissa. Kuollutta painoa "Singelgrachtilla" on 21 402 tonnia ja jääluokitus on 1A eli alus pystyy useimmissa jääolosuhteissa kulkemaan yksin. Alus on rekisteröity Alankomaiden lipun alle ja sen kotisatama on Amsterdam. 
Singelgrachtin sisaraluksia ovat:
Jacob Ritz

Jacob Ritz (1656 Viipuri – 26. joulukuuta 1739 Somero) oli Someron kirkkoherra ja isonvihan aikana Suomen kirkon korkein virkamies, Turun väliaikaisen konsistorin esimies. 
Ritzin isä oli saksalaissyntyinen räätäli Hans Ritz Uelzenistä Lüneburgin läheltä, josta hän tuli Viipuriin, äidistä ei ole tietoa. Hänet vihittiin papiksi Viipurissa 1679 (toisen tiedon mukaan 1680), vuodesta 1682 vuoteen 1685 hän toimi Nevanlinnan ruotsinkielisenä kappalaisena ja vuodesta 1686 Venjoen kirkkoherrana Inkerissä. Vuonna 1701 Ritz pakeni venäläisiä Viipuriin ja joutui siellä taloudelliseen ahdinkoon. Vuonna 1706 hänestä tuli Someron kirkkoherra. 
Isonvihan aikainen Suomen kenraalikuvernööri, kreivi Gustav Otto Douglas, määräsi Ritzin 1717 väliaikaisen konsistorin esimieheksi. Konsistorin jäseniä olivat kuitenkin vain Turun ja naapurikuntien papit eli tosiasiassa se kattoi Turun hiippakunnan eteläisen osan. Ritz vihki kuitenkin 59 ylioppilasta ja teiniä papeiksi. Hän myös teki tarkastusmatkoja, järjesti katekismuksen opetusta ja piti ainakin kaksi synodaalikokousta, vuosina 1720 ja 1721. Ritz toimi konsistorin esimiehenä ja tuomiorovastina isonvihan rauhan jälkeenkin, vuonna 1724 hän sai tunnustuksena ansioistaan palkkapitäjäkseen Someron lisäksi Kiikalan. Somerolla Ritz omisti Harjun kartanon. 
Ritz oli naimisissa kolme kertaa. Kolmas puoliso oli Margareta Starensköld (k. 1757), kauppias Henrik Wittfoothin leski.
Ritzin mukaan on nimetty Somerolle muualta muuttaneiden ja vanhojen somerolaisten epäviralliseksi yhdyssiteeksi perustettu Jacob Ritz -seura.
Maan alla ja päällä

Maan alla ja päällä : muistelmia vuosilta 1921–1933 on Arvo Poika Tuomisen muistelmien vuonna 1958 ilmestynyt toinen osa, joskin ilmestysjärjestyksessä kolmas. Tuominen käsittelee kirjassa vaiheitaan Suomessa vuosina 1921–1933. Sen kattama ajanjakso sijoittuu teosten "Sirpin ja vasaran tie" (1956) ja "Kremlin kellot" (1956) väliin. 
Teos ilmestyi julkaisuvuonnaan myös ruotsiksi N.-B. Stormbomin kääntämänä. Suomessa sen julkaisi Söderströms nimellä "Hemligt ränkspel på jorden och under jorden" ja Ruotsissa Tidens förlag nimellä "På jorden och under jorden".
Sisältö.
Tuominen esittelee kirjassa tuolloisen suomalaisen kommunismin tarkkaan jäsenneltynä ja analysoituna. Erityisen voimakkaasti siinä käsitellään Tammisaaren pakkotyölaitoksen vartijoita. Tuomisen mukaan jokainen Tammisaareen joutunut, vaikka olisi ollut kuinka nimellinen vasemmistolainen tai jopa epäillen vasemmistolaisuuteen suhtautunut, lähti sieltä ulos kiihkeimmän lajin kommunistina. 
Kaikkein säälittävimmän kuvan Tuominen maalaa silloisesta kommunistijohdosta. Heitä pelastui vain muutamia, ja siitä kuuluu hänen mukaansa kiitos Etsivälle Keskuspoliisille, joka kaappasi miehet Tammisaaren ja myöhemmin Kakolan turviin. Tuomisen kirjasta käy ilmi, millaisia he olivat. Esimerkkinä Tuominen mainitsee Eeva Sassi-Korhosen levittäneen sanaa, että työväen tulisi varastella puunpalasia, joista sitten tehtäisiin puukonpäitä toimitettavaksi Neuvostoliittoon maan nälkää näkevän kansan auttamiseksi. Eikä Sassi-Korhonen edes vaivautunut pitämään varaansa kenelle puhui. Näin tieto asiasta meni niihinkin korviin, joihin sitä ei ollut tarkoitettu. Ajatus lisäksi muuttui matkan varrella, ja ruvettiin puhumaan erilaisten pikkutyökalujen näpistelystä. Samoin Yrjö Mäkelin sai Tuomisen mukaan omiltaan herjauksia osakseen. Hänen moraaliaan kutsuttiin ”huuhkainten moraaliksi”, koska hän ei hyväksynyt varkautta Neuvostoliiton avustamisen toimintamuodoksi. Hän itse sanoi, että sellainen pikku näpistely vain pahentaisi asioita. 
Työmarkkinaneuvotteluja Tuominen kuvaa siten, että työnantajan edustajat eivät suostuneet istumaan samassa huoneessa vastapuolen kanssa, vaan valtion välitysmies sai kuunnella ensin yhden kannanoton, sitten mennä kertomaan sen toiseen huoneeseen toiselle osapuolelle ja päinvastoin. Tämän menettelyn katkaisi Tammikuun kihlaus vuonna 1940, kun työmarkkinajärjestöt saivat neuvotteluoikeuden. Tuomisen kertomatyyli on juoheva ja leppoisa ja hän näkee monissa asioissa myös humoristisen puolen.
Fredric Brown

Fredric Brown (29. lokakuuta 1906 Cincinnati, Ohio, Yhdysvallat – 11. maaliskuuta 1972 Tucson) oli yhdysvaltalainen kirjailija, joka kirjoitti erityisesti rikos- ja tieteisromaaneja.
Ensimmäisestä rikosromaanistaan Brown sai Mystery Writers of American Edgar Allan Poe -palkinnon vuonna 1948. Brown kirjoitti yhteensä 29 romaania, joista 23 on rikosromaaneja. Brown on kirjoittanut myös yhden omaelämäkerrallisen romaanin, lastenkirjan, lukuisia novelleja sekä tv-käsikirjoituksia.
Teoksia.
"Etaoin Shrdlu" (1942) kertoo Linotype-ladontakoneesta, joka muuttuu älykkääksi, oppii kaiken latomansa ja yrittää valloittaa maailman. 
Brownin tunnetuimpia rikosromaaneja ovat "Äänetön huuto" (1949), "Syntipukin yö" (1951) ja "Täältä ikuisuuteen" (1951). "Syntipukin yö" on saanut vaikutteita Lewis Carrollin teoksesta "Liisan seikkailut peilimaailmassa". Kirjan jokainen luku alkaa lainauksella jostakin Carrollin runosta (mm. "Jabberwocky").
Ravintola Samppalinna

Samppalinnan ravintola on Turussa sijaitseva, vuonna 1865 toimintansa aloittanut ravintola. Ravintolan huvilatyyppisen rakennuksen on suunnitellut kaupunginarkkitehti C. J. von Heideken.
Historia.
Ravintolan rakennutti kauppaneuvos Pehr Cerelius Rettig Samppalinnanpuistoon, Aurajoen rannalla tuolloin sijainneen ylemmän höyrylaivasataman vierelle. Rettig lahjoitti ravintolan Turun kaupungille joulukuussa 1866. Lahjakirjan ehtoja mukaillen perustettiin ravintolan tuotoilla Samppalinnanrahasto, joka myönsi varoja ravintolaa ympäröivien mäen ja jokirannan kaunistamiseen. Ravintolaan rakennettiin 1890-luvulla musiikkipaviljonki rahaston varoilla. Vuonna 1902 valmistui kaupunginarkkitehti Arthur Kajanuksen suunnittelema lisärakennus keittiötä varten, ja vuonna 1909 ravintolan eteen tehtiin kaupunginarkkitehti J. E. Hinderssonin suunnittelema terassi.
Vuosikymmenien kuluessa ravintola rapistui, kunnes vuonna 1966 kaupunki päätti kunnostaa sen. Perusteellisen uudistuksen suunnittelivat kaupunginarkkitehti A. S. Sandelin sekä arkkitehdit Anja-Inkeri Sutinen ja Carin Bryggman.
Turun Osuuskauppa luopui Ravintola Samppalinnan liiketoiminnasta vuonna 2017. Ravintolatoimintaa alkoi hoitaa Aura Ravintolat Oy ja mukana oli muun muassa Sedu Koskinen, joka kuitenkin vetäytyi pois yhden vuoden jälkeen.
Marina Kuptsova

Marina Gennadjevna Kuptsova (, s. 22. joulukuuta 1981 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen korkeushyppääjä.
Kuptsova voitti nuorten EM-hopeaa Ljubljanassa 1997 tuloksella 190, nuorten MM-kultaa Annecyssä 1998 tuloksella 188 ja nuorten EM-pronssia Riiassa 1999 tuloksella 188. Hän karsiutui Sydneyn olympialaisissa 2000, mutta voitti myöhemmin samana vuonna Santiago de Chilen nuorten MM-kisoissa hopeaa. Vuonna 2002 Kuptsova voitti sisäratojen EM-kultaa tuloksella 203. Myöhemmin samana vuonna hän hyppäsi toiseksi Münchenin EM-kisoissa ja kolmanneksi yleisurheilun maailmancupissa. Vuonna 2003 hän voitti Venäjän-mestaruuden ja sijoittui kolmanneksi Euroopan cupissa. Pariisin MM-kisoissa hän voitti MM-hopeaa. Kauden lopussa Kuptsova sijoittui kuudenneksi.
Juho Tulikoura

Juho Tulikoura (vuoteen 1906 Brandstaka, 29. toukokuuta 1862 Vehkalahti – 25. huhtikuuta 1918 Kouvola) oli suomalainen maanviljelijä, joka oli suomalaisen puolueen ja myöhemmin maalaisliiton kansanedustajana 1900-luvun alussa.
Tulikouran vanhemmat olivat knaappisukuiset Anton Brandstaka, Husupyölin Pukkilan isäntä, ja Anna Maria Brandstaka. Tulikouran nuorempi veli Aleksanteri Koskenheimo oli hänkin kansanedustaja. Juho Tulikoura kävi kansakoulun ja toimi sen jälkeen maanviljelijänä Vehkalahdella. Hän oli myös sen ohella sunnuntaikoulun opettajana 25 vuotta ja toimi poliisina 1891–1903. Tulikoura oli naimisissa vuodesta 1886 Anna Sakin kanssa.
Tulikoura oli suomalaisen puolueen kansanedustajana 1907–1914 ja Maalaisliiton kansanedustajana 1914–1917 edustaen Viipurin läänin läntistä vaalipiiriä. Tulikoura oli myös Vehkalahden kunnallislautakunnan esimies.
Suomen sisällissodan aikana Tulikoura joutui punaisten vangitsemaksi ja hänet surmattiin Kouvolassa 25. huhtikuuta 1918.
Juho Tulikouran poika on ensin urheilijana ja sitten urheilujohtajana tunnettu Toimi Tulikoura.
CP Ships

CP Ships oli suuri kanadalainen kontteja meritse kuljettava yritys, joka on ollut vuodesta 2005 lähtien osa Hapag-Lloyd-yhtiötä nimenään Hapag-Lloyd Canada. Yhtiöstä tuli itsenäinen yritys vuonna 2001, kun se pilkottiin erilleen Canadian Pacific Limited -konsernista. CP Shipsin 82 laivaa oli rekisteröity moniin maihin kuten Isoon-Britanniaan, Bermudaan, Liberiaan ja Saksaan. Suurin osa miehistöstä oli aasialaisia. Yhtiön ensisijaisina satamina pysyivät kuitenkin Montreal ja Vancouver.
Historiaa.
Vuonna 1884 rautatieyhtiö Canadian Pacific Railway alkoi hankkia purjelaivoja osaksi kuljetusketjuaan Suurilla järvillä. Vuonna 1887 yhtiö aloitti valtameriliikenteen Vancouverin ja Hongkongin välillä huolehtimaan rautatiematkustajista ja rahtipalveluista. Laivakuljetukset Kanadan Halifaxin ja Ison-Britannian välillä aloitettiin 1903. Rautatieyhtiön kasvavaan laivastoon kuului myös höyrylaiva RMS Empress of Ireland, joka upposi Saint Lawrence -joella vuonna 1914 ja vei mennessään 1 012 ihmistä.
Vuonna 1915 rautatieyhtiön laivaliikenne oli kasvanut niin suureksi, että siitä tehtiin erillinen yhtiö, joka aikanaan tunnettiin nimellä Canadian Pacific Steamships Ocean Services Ltd. Uusi yhtiö hankki menestyksekkään Allan Line -yhtiön ja laajeni tärkeäksi kansainväliseksi rahdinkuljettajaksi ja varustamoksi, jolla oli ylellisiä matkustajalaivoja kuten S/S Empress of Britain ja S/S Empress of Canada. Ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa Canadian Pacific Steamships avusti suurella laivastollaan liittoutuneiden sodankäyntiä muun muassa muuntamalla ylelliset valtamerilaivansa joukkojenkuljetuslaivoiksi.
1950-luvulla tapahtunut lentoyhtiöiden kasvava kilpailu vähensi matkustajien kuljettamista meritse ja yhtiö laajensi toimintaansa säiliölaivoihin ja irtolastialuksiin. Vuonna 1971 yhtiö otti uudeksi nimekseen CP Ships Ltd. Vuonna 1984 aloitti Compagnie Maritime Belgen kanssa muodostettu yhteisyritys nimeltään Canada Maritime, jotta Pohjois-Atlantin konttiliikenne ja sen myötä tulevat rautatiepalvelut Montrealissa varmistuisivat yhtiölle. Uusi yhteisyritys menestyi ja CP Shipsin onneksi otti taas liikenteen hallintaansa 1990-luvun alkupuolella. CP Ships osti kumppaninsa osuuden Canada Maritimesta ja se yhdistettiin yhtiön kasvavaan laivastoon. Seuraavalla vuosikymmenellä yhtiö kasvoi hankkimalla toisia yrityksiä. Vuonna 1995 CP Ships osti Cast Groupin ja myöhemmin Lykes Linesin, Contship Containerlinesin, Australia-New Zealand Direct Linen, Ivaran Linesin, TMM Linesin, CCAL:n ja Italia Linen. Vuonna 2001 se oli seitsemänneksi suurin konttien kuljettaja maailmassa ja hallitsi Pohjois-Atlantin liikennettä. Ennen erottamistaan omaksi erilliseksi yhtiöksi CP Ships edusti kahdeksaa prosenttia Canadian Pacific Railwayn tuloista ja oli lähteenä suurelle osalle sen rautatieliikennettä.
Matti Pietinen

Matti Pietinen (aiemmin Pitkänen, 3. maaliskuuta 1859 Sumiainen – 27. huhtikuuta 1918 Viipuri) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja tehtailija, joka toimi valtiopäivämiehenä ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajana 1910-luvulla. Hänet murhattiin Suomen sisällissodan aikana niin sanotussa Viipurin lääninvankilan joukkomurhassa.
Pietisen vanhemmat olivat torppari Matts Pitkänen ja Johanna Charlotta Sorri. Hän kävi kansakoulun ja valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista vuonna 1881. Pietinen oli kansankoulunopettajana Säkkijärvellä 1882–1892. Hänellä oli puusepänverstas Säkkijärvellä vuosina 1886–1892, ja vuodesta 1891 Pietisen puusepäntehdas toimi Viipurissa. Tehtaan toimipaikaksi valmistui vuonna 1907 Pietisen palatsina tunnettu kivitalo vastapäätä Viipurin rautatieasemaa. Pietisen liikkeen nimeksi tuli vuonna 1917 Matti Pietinen Oy ja Pietinen toimi yhtiön johtokunnan puheenjohtajana. Pietinen teki myös talonkauppoja näiden liiketoimiensa ohella. Pietinen oli naimisissa vuodesta 1883 Ida Maria Virtasen kanssa. Heidän poikansa oli valokuvaaja Aarne Pietinen.
Pietinen oli porvarissäädyssä Viipurin edustaja valtiopäivillä 1904–1905 ja 1905–1906. Nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja hän oli 1910–1914 edustaen Viipurin läänin läntistä vaalipiiriä. Hän oli myös Säkkijärven kuntakokouksen puheenjohtaja ja Viipurin kaupunginvaltuuston jäsen.
Pietinen murhattiin Suomen sisällissodan loppuvaiheessa 27. huhtikuuta 1918 Viipurin lääninvankilan joukkomurhassa, kun Hjalmar Kaipiaisen johtama punaisten joukko tunkeutui lääninvankilaan ja surmasi humalapäissään noin 30 vankia, mukaan lukien toisen kansanedustajan Leander Ikosen ja vankilanjohtajan.