tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ulla Anttila

Ulla Mari Ainikki Anttila (s. 13. joulukuuta 1963 Helsinki) on suomalainen psykoterapeutti, joka aiemmin toimi poliitikkona. Hän oli vihreiden kansanedustaja Uudenmaan vaalipiiristä vuosina 1991–2007. Anttila oli myös Vantaan kaupunginvaltuuston jäsen 1985–1996 ja 2005–2008.
Elämä ja ura.
Anttila valmistui ylioppilaaksi vuonna 1982 ja valtiotieteen maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1988. Vuosina 1988–1991 hän oli Helsingin yliopiston tutkija.
Vuonna 2007 Anttila hyväksyttiin ensimmäisenä siviilinaisena Maanpuolustuskorkeakoulun jatko-opiskelijaksi. Hän väitteli sotatieteiden tohtoriksi vuonna 2012. Väitöskirjan aiheena oli kriisinhallinta. Englanninkielinen väitöskirja "Inhimilliseen turvallisuuteen kriisinhallinnan kautta : oppimisen mahdollisuuksia ja haasteita" on julkaistu myös verkkoaineistona.
Vuodesta 2011 lähtien Anttila työskenteli seitsemän vuotta Kansalaisjärjestöjen ihmisoikeussäätiön (KIOS) toiminnanjohtajana.
Anttila kouluttautui psykoterapeutiksi, koska oli kiinnostunut ihmisten välisestä vuorovaikutuksesta. Vuonna 2022 hän otti vastaan asiakkaita Kalasataman päihdepoliklinikalla Helsingissä.
Politiikka.
Anttila valittiin eduskuntaan vuoden 1991 vaaleissa. Hän oli kansanedustaja yhtäjaksoisesti vuoteen 2007 saakka, kunnes jättäytyi politiikasta.
Vuosina 1999–2000 Anttila oli vihreän eduskuntaryhmän puheenjohtaja ja vuosina 2001–2003 puolueensa varapuheenjohtaja. Hän toimi vihreiden kansainvälisen työryhmän puheenjohtajana 2001–2003.
Eduskunnassa Anttila oli neljän kautensa aikana jäsen sosiaali- ja terveysvaliokunnassa (1991–1995), valtiovarainvaliokunnassa (1995–1997, 1997–1999) ja ulkoasiainvaliokunnassa (1999–2007). Hän oli myös eduskunnan ihmisoikeusryhmän puheenjohtaja vuosina 1995–1996 ja 2003–2007 ja varapuheenjohtaja 1997–1998 ja 2001–2003. Lisäksi Anttila toimi eduskunnan vammaisasiain yhteistyöryhmän puheenjohtajana 1999–2007.
Luottamustehtävät.
Anttilan muita luottamustehtäviä ovat olleet muun muassa YK:n aseidenriisuntaviikon toimikunnan puheenjohtajuus (1993–1994), Autismi- ja Aspergerliiton varapuheenjohtajuus (1998–2001) ja Finnfundin hallintoneuvoston jäsenyys (2004–2007).
Yksityiselämä.
Anttila on naimisissa ja hänellä on kaksi tytärtä.
Onobasulun kieli

Onobasulun kieli ("onobasulu") on Papua-Uudessa-Guineassa puhuttava kieli. Se kuuluu yleisuusiguinealaisen pääjakson ("Trans–New Guinea languages") bosavikielten haaraan, ja sillä on noin 700 puhujaa (vuonna 2000). Onobasulut asuvat Southern Highlands -maakunnan alueella Bosavivuoren ja Sisavuoren välimaastossa.
Kieli on elinvoimainen ja sitä käytetään kaikilla elämänaloilla. 43 prosenttia onobasulun puhujista osaa kirjoittaa omalla kielellään. Monet osaavat myös kalulin tai edolon kieltä tai tok pisiniä. Edolon puhujat käyttävät onobasulua myös toisena kielenään. Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Joitain Raamatun osia on käännetty onobasuluksi.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Makuan kieli

Makuan kieli (omakielinen nimi: "Emakhuwa"; tunnetaan myös nimillä "macua" ja "makhuwa") on bantukielten eteläiseen ryhmään kuuluva kieli. Sen ei katsota olevan uhanlainen. Makuan läheisin sukulaiskieli on lomwe.
Puhujamäärä ja kirjakieli.
1900-luvun alussa kielellä oli arviolta kuusi miljoonaa puhujaa. Nykyään makualla arvioidaan olevan noin neljä miljoonaa puhujaa, mikä tekee siitä Mosambikin puhutuimman alkuperäiskielen.
Kieltä voidaan kirjoittaa joko latinalaisella tai arabialaisella kirjoitusjärjestelmällä. Raamattu on käännetty kokonaisuudessaan makuaksi ensimmäisen kerran vuonna 1982.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Kaikki vokaalit voivat esiintyä sekä pitkinä että lyhyinä.
Lähde:
Kielioppi ja sanasto.
Lähde:
Mihail Bulgakov

Mihail Afanasjevitš Bulgakov (; 15. toukokuuta 1891 Kiova – 10. maaliskuuta 1940 Moskova) oli venäjäksi kirjoittanut neuvostoliittolainen toimittaja, romaani-, novelli- ja näytelmäkirjailija.
Bulgakovin tunnetuin teos on postuumisti ilmestynyt romaani "Saatana saapuu Moskovaan" ("Master i Margarita"). Tämä ja monet muut Bulgakovin teoksista julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen 1960-luvulla.
Elämäkerta.
Bulgakov opiskeli lääketiedettä Kiovan yliopistossa vuosina 1909–1916, minkä jälkeen hän toimi sotilaslääkärinä. Hän luopui lääkärin ammatista siirtyessään vuonna 1921 Moskovaan ja keskittyi sen jälkeen kirjoittamiseen.
Vuonna 1939 Bulgakov työskenteli libreton ja Stalinista kertovan näytelmän parissa. Ennakko-odotusten vastaisesti molemmat työt hyllytettiin. Kirjailija masentui ja hänen terveydentilansa huononi. Bulgakov ryhtyi sanelemaan puolisolleen viimeistä versiotaan "Saatana saapuu Moskovaan" -romaanista. 
Lääkärien diagnoosien mukaan Bulgakovia vaivasi perinnöllinen munuaissairaus, johon myös hänen isänsä oli kuollut. Helmikuusta 1940 alkaen Bulgakovin ystävät ja sukulaiset valvoivat hänen vuoteensa vierellä. Bulgakov kuoli 10. maaliskuuta 1940, ja hänen siviilimuistotilaisuutensa järjestettiin seuraavana päivänä Neuvostoliiton kirjailijaliiton talossa. Ennen sielunmessun alkua moskovalainen kuvanveistäjä Sergei Merkurov poisti tekemänsä kuolinnaamion Bulgakovin kasvoilta. Bulgakov haudattiin Novodevitšin hautausmaalle Moskovaan.
Richard Bach

Richard Bach (s. 1936) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on "Lokki Joonatan" (1970).
Bachin vanhemmat olivat Ronald Robert Bach ja Ruth Helen Bach (o.s. Shaw). Hän kävi korkeakoulua vain vuoden ja meni sen jälkeen ilmavoimiin. Hän toimi hävittäjälentäjänä 1956–1959 ja 1961–1964. Hän toimi myös siviililentäjänä, lennonopettajana ja vuosina 1961–1964 "Flying Machine" -lehden toimittajana. Hänen kirjoistaan useimmat liittyvät jollakin tavalla lentämiseen. Hän ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi.
Bach sai kuusi lasta ensimmäisen vaimonsa kanssa ja erosi sitten jättäen perheensä, koska ei uskonut avioliittoon. Toisen kerran hän oli naimisissa näyttelijä Leslie Parrishin kanssa. Kolmas puoliso, Sabryna Nelson-Alexopoulos, oli yli 30 vuotta Bachia nuorempi.
Bach oli vakavassa lento-onnettomuudessa vuonna 2012. Toivuttuaan hän kirjoitti jatko-osat 1970-luvun menestysteoksiinsa "Illuusio" ja "Lokki Joonatan".
Einar Englund

Sven Einar Englund (17. kesäkuuta 1916 Ljugarn, Ruotsi – 27. kesäkuuta 1999 Visby, Ruotsi) oli suomalainen säveltäjä ja pianisti. Hänen musiikkinsa edustaa uusklassismia.
Tausta ja ura.
Einar Englund syntyi Gotlannissa ruotsalaisen äidin ja suomalaisen isän pojaksi. Pian hänen synnyttyään perhe muutti Suomeen, aluksi Ouluun ja sitten Helsinkiin. Englund opiskeli pianonsoittoa Helsingin musiikkiopistossa Ernst Lingon ja Martti Paavolan johdolla, soitinnusta Leo Funtekin ja sävellystä Selim Palmgrenin ja Bengt Carlsonin johdolla. Hän opiskeli myös Yhdysvalloissa opettajanaan säveltäjä Aaron Copland. Säveltäjänä Englund sai vaikutteita lähinnä Igor Stravinskylta, Béla Bartókilta ja Dmitri Šostakovitšilta. Englund toimi Sibelius-Akatemian lehtorina vuosina 1957–1981. Hän sai professorin arvonimen vuonna 1976.
Vaikka Englundia pidetään ensi sijassa orkesterisäveltäjänä, hänen läpimurtoteoksensa oli vuonna 1941 valmistunut pianokvintetto. Englundista tuli suosittu 1940-luvulla muun muassa ensimmäisen sinfoniansa eli "Sotasinfonian" (1946) ansiosta. Toisen sinfoniansa, joka tunnetaan lisänimellä "Mustarastas", Englund sävelsi vuonna 1947. Hänen orkesterialkusoittonsa "Epinikia" saavutti Suomen suurkisojen 1. palkinnon vuonna 1947 sekä Lontoon olympialaisten sävellyskilpailun kunniamaininnan.
Englundin teoksille tyypillisiä tunnuspiirteitä ovat muun muassa tanssillinen rytmiikka ja suhteellisen kirpeät harmoniat, jotka auttoivat Suomen musiikkielämää irti 1940-luvulla vallinneista kansallisromanttisista tendensseistä.
Englund vaikeni sinfonikkona koko 1960-luvun vastalauseeksi ajalle tyypillisille yltiömodernistisina ja tekotaiteellisina pitämilleen ”lastenkamarikonserteille” mutta sävelsi runsaasti kamarimusiikkia. Lisäksi hän toimi vuosina 1957–1976 muun muassa "Hufvudstadsbladetin" musiikkikriitikkona.
Sinfonikoksi Englund palasi vuonna 1971 valmistuneella kolmannella sinfoniallaan. Vuonna 1986 valmistunut kuudes sinfonia on sävelletty kuorolle ja orkesterille Pentti Saarikosken suomentamiin Herakleitoksen aforismiteksteihin. Englund sävelsi kaiken kaikkiaan seitsemän sinfoniaa, joista viimeinen valmistui 1988.
Myöhempiin teoksiin kuuluu myös esimerkiksi konsertto 12 sellolle vuodelta 1981. Näiden teosten lisäksi Englund sävelsi muun muassa kaksi pianokonserttoa sekä sello-, viulu-, huilu- ja klarinettikonsertot.
Erik Blombergin elokuvassa "Valkoinen peura" (1952) on Einar Englundin säveltämä musiikki. Englund palkittiin työstään Jussi-patsaalla vuonna 1953, ja elokuva palkittiin samana vuonna myös Cannesin elokuvajuhlilla. Hän sai 1961 Pro Finlandia -mitalin ja 1982 . Vuonna 2002 Englundin teoksen "Kiinan muuri" levytys voitti ensimmäisen palkinnon Cannes Classical Awards -festivaaleilla.
Englund osallistui talvi- ja jatkosotaan. Traumaattiset sotakokemukset ovat vaikuttaneet hänen sävellystyyliinsä.
Englundin ensimmäinen puoliso (1941–1956) oli musiikinopettaja Meri Mirjam o.s. Gyllenbögel. Krister Englund, Sorella Englund ja Irina Milan ovat hänen lapsiaan ensimmäisestä avioliitosta. Vuodesta 1958 Englund oli naimisissa laulaja Maynie Sirénin kanssa jonka kanssa hänellä on poika.
Einar Englundin veljiä olivat Kaj ja Dag Englund.
Sarvikuonot

Sarvikuonot (Rhinocerotidae) ovat kavioeläimiin kuuluvia suurikokoisia nisäkkäitä, joita elää luonnonvaraisina Afrikassa ja Aasiassa. Sarvikuonojen heimoon kuuluu viisi elossa olevaa lajia ja yksi käytännössä sukupuuttoon kuollut laji:
Sarvikuonojen hartiakorkeus on 150–185 senttimetriä, ruumiinpituus voi olla 420 senttimetriä, häntä 50–70 senttiä. Painoa sarvikuonolla voi olla jopa 1 800–3 600 kilogrammaa. Urokset ovat suurempia kuin naaraat. Sarvikuonot ovat norsujen jälkeen suurimpia maanisäkkäitä.
Sarvikuonoille ominainen piirre on niiden kuonossa oleva sarvi. Heimon tieteellinen nimi Rhinocerotidae tuleekin kreikan kielen sanoista "rhino" (kuono) ja "keras" (sarvi). Nykyisin suurin uhka sarvikuonoille on niiden salametsästys sarvien vuoksi.
Sarvikuonojen näkö on heikko: ne eivät pysty näkemään ihmistä yli 30 metrin päästä. Sen sijaan niiden kuulo- ja hajuaisti ovat hyvin tarkat. 
Sarvikuonojen kaltaiset eläimet ilmestyivät maapallolle ensimmäistä kertaa eoseenikaudella. Niistä kehittyi muun muassa mioseenikaudella elänyt "Indricotherium", joka painoi 15 tonnia ja on suurin koskaan maan päällä elänyt nisäkäs. Plioseenikaudella sarvikuonot kuolivat sukupuuttoon Pohjois-Amerikasta ja pleistoseenikaudella Euroopasta sekä Pohjois-Aasiasta. Muinaisista sarvikuonoista tunnetuin lienee viimeisimmän jääkauden aikana elänyt villasarvikuono, josta on löydetty ikiroudassa säilyneitä jäänteitä.
Carl Philipp Emanuel Bach

Carl Philipp Emanuel Bach (8. maaliskuuta 1714 Weimar – 14. joulukuuta 1788 Hampuri) oli saksalainen klaveerinsoittaja ja säveltäjä. Häntä pidetään yhtenä varhaisimmista klassismin edustajista. Hän oli Johann Sebastian Bachin ja tämän ensimmäisen puolison Maria Barbara Bachin toiseksi vanhin poika. 
Carl Philipp Emannuel opiskeli isänsä johdolla ja myös opetti nuorempaa veljeään Johann Christiania. Hän aloitti varsinaiset opintonsa kymmenen vanhana Tuomaskoulussa Leipzigissa, josta hänen isänsä oli saanut kanttorinviran vuonna 1723. Hän aloitti vuonna 1731 lakiopinnot Leipzigin ja vuonna 1735 Frankfurt an der Oderin yliopistossa, mutta valmistumisensa jälkeen vuonna 1738 hän hylkäsi lakimiehen uran ja astui kruununprinssi Frederickin (myöhemmin Fredrik II Suuri) palvelukseen. Vuonna 1767 hänestä tuli kummisetänsä Georg Philipp Telemannin seuraaja "Kapellmeisterin" virkaan Hampuriin.
C. Ph. E. Bach oli aikansa arvostetuimpia kosketinsoitintaitureista. Hänen suosionsa säveltäjänä perustuu pääosin sonaatteihin. Lisäksi hän sävelsi muun muassa kantaatteja sekä sinfonioita. Hänen kadonneeksi luullun "Johannes-passionsa" on transkiptoinut ukrainalainen orkesterinjohtaja, musiikintutkija Kyrylo Karabyts.
Via Finlandia

Via Finlandia on 30. huhtikuuta 1994 julkaistu Dingon albumi. Se on yhtyeen ensimmäinen 1980-luvun jälkeen julkaistu studioalbumi.
Taustaa.
Dingo oli perustettu vuonna 1993 uudelleen. Yhtye oli julkaissut paluusinglen ”Perjantai”, jonka myötä yhtyeen suosio oli jälleen noussut. Vuoden 1993 paluukiertueen jälkeen Dingo aloitti uuden studioalbuminsa äänitykset alkuvuodesta 1994. 
Koskettimia levyllä soittaa yhtyeen tuottaja Pave Maijanen. Hän oli mukana myös yhtyeen keikoilla. Syynä oli se, että yhtyeen edellinen kosketinsoittaja Pete Nuotio ei suostunut palaamaan Dingoon henkilökohtaisten syiden takia.
Julkaisu ja vastaanotto.
Albumi ei menestynyt aiempien Dingon levyjen tavoin eikä se ylittänyt silloista 20 000 kappaleen kultalevyrajaa. Se oli myös ensimmäinen Dingon albumi, joka ei ylittänyt kultalevyrajaa.
Myöhemmin levyn heikon menestyksen syyksi on arvioitu sitä, että ajoitus oli väärä eikä Dingon tapainen suomirock ollut suosiossa. Toiseksi syyksi on nähty se, että albumilla ei ollut ”Perjantain” kaltaisia jättihittejä.
Julkaisua seuranneiden kesän keikkojen jälkeen yhtye jäi tauolle. Hiljaiseloa kesti vuoteen 1998 asti.
Musiikki.
"Via Finlandia" sisältää runsaasti 1980-luvulta peräisin olevia kappaleita, jotka jäivät aiemmin levyttämättä. Jonttu Virta kertoi vuonna 1994 haastattelussa, että levyn kappaleista ”Beibi saapui kaupunkiin”, ”Inshallah Rock”, ”Juna lähtee”, ”Rhonda Rhonda” ja ”Tupakkatie” olivat olemassa jo 1980-luvulla, mutta jääneet silloin levyttämättä. ”Rhonda Rhonda” oli yhtyeen keikkaohjelmistossa 1980-luvulla. ”Tupakkatie” levytettiin vuonna 1986 englanniksi nimellä ”Tobacco road”. Levytys jäi kuitenkin julkaisematta, kunnes se julkaistiin vuonna 2004 "Dingomania"-kokoelmalevyllä.
Koroinen

Koroinen () on nykyisen Turun itäiseen osaan kuuluva kaupunginosa, pieni niemi Aurajoen oikealla rannalla Aurajoen ja Vähäjoen haarassa noin kahden kilometrin päässä Turun keskustasta. Vuonna 2016 sen asukasluku oli 15.
Koroistenniemi on toiminut varhaisessa vaiheessa kaupan ja kulttuurisuhteiden keskuksena, ja siellä on säilynyt useita muinaisjäännöksiä. Paikka on toiminut piispanistuimen ja piispankirkon paikkana vuodesta 1229 Turun tuomiokirkon valmistumiseen noin vuonna 1300. Itse niemellä on näkyvissä vain kirkon perustuksia sekä Aurajoen puolella piispantaloon kuuluneiden rakennusten nelikulmaisia perustuksia. Paikalla on myös valkoinen muistoristi ja nähtävyydestä kertova laatta. Museovirasto on määritellyt Koroistenniemen yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. 
Historia.
Koroistenniemestä muodostui jo varhain kauppapaikka, sillä Halistenkoski oli esteenä laivojen kulkemiselle sisämaahan päin. Kauppapaikasta tuli myös maallisen ja hengellisen vallan keskus, kun Suomen piispanistuin siirrettiin Nousiaisista sinne vuonna 1229. Meri oli 1200-luvulla useita metrejä nykyistä korkeammalla, joten Koroistenniemi oli ehkä myös mereltä tavoitettava kauppapaikka. 
Aluksi paikalla lienee ollut puinen kirkko, joka rakennettiin jo piispanistuimen siirtämisen aikaan. Saman vuosisadan puolivälissä rakennettiin laajempi kirkko sekä piispan hallintorakennuksia. Kahta muuta rakennusta nimitetään piispan palatsiksi ja puolustustorniksi. 
Koroistenniemien ympärille oli rakennettu puinen puolustusaita. Aluetta oli helppo puolustaa etelästä, lännestä ja pohjoisesta, josta se oli veden ympäröimä. Sen itäpuolelle rakennettiin valli ja kaivettiin vallihauta, joka oli ylitettävä laskusiltaa pitkin. 
Koroinen menetti maankohoamisen vuoksi 1300-luvun kuluessa keskusasemansa. Piispanistuin oli siirretty nykyisen Turun tuomiokirkon kohdalle jo vuonna 1290. Uuden kirkon käyttöönoton jälkeen Koroisten piispankirkko toimi kuitenkin vielä Räntämäen piispankirkkona lähes koko 1300-luvun. Lopulta vitaaliveljet tuhosivat sen vuonna 1396.
Myöhemmin Koroinen toimi piispojen palkkatilana ja 1600-luvun alusta lähtien lampuotitilana. Tilan lampuoti Matti Koroinen törmäsi 1800-luvun lopussa piispanistuimesta peräisin oleviin kiviperustuksiin. Vuonna 1898 paikalla aloitettiin arkeologiset kaivaukset. Hjalmar Appelgrenin aloittamat työt saivat jatkajakseen maisteri Juhani Rinteen, jonka johdolla työskentely jatkui vuoteen 1902 saakka. Koroistenniemi rauhoitettiin vuonna 1905 muinaismuistoalueeksi. Maarian kunta, johon Koroinen kuului, liitettiin Turkuun vuonna 1944. Kunta on saanut nimensä Koroisten piispankirkon nimikkopyhimyksestä Neitsyt Mariasta.
Mendelevium

Mendelevium () on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Md, järjestysluku 101 ja CAS-numero 7440-11-1. Se on metallinen, aktinoideihin kuuluva aine. Radioaktiivisuutensa ja lyhyen puoliintumisaikansa vuoksi sitä ei esiinny luonnossa. Keinotekoisesti sitä voidaan valmistaa pommittamalla einsteiniumia alfahiukkasilla. Nimensä se sai venäläisen kemistin Dmitri Mendelejevin mukaan. Mendeleviumilla ei ole tunnettuja käyttötarkoituksia tieteellisen tutkimuksen ulkopuolella.
Historia.
Ensimmäisenä mendeleviumia valmisti vuonna 1955 Albert Ghiorso ryhmänsä kanssa, johon kuuluivat lisäksi Glenn T. Seaborg, Bernard Harvey ja Greg Choppin. He valmistivat isotooppia 256Md atomi kerrallaan pommittamalla 253Es-kohdetta alfahiukkasilla. Pommitus tehtiin Lawrence Berkeley National Laboratoryn 60 tuuman syklotronilla.
Mendelevium oli yhdeksäs syntetisoitu transuraaninen alkuaine.
Isotoopit.
Mendeleviumille tunnetaan 16 isotooppia, joiden massaluvut ovat 245–260 välillä. Kaikki ovat radioaktiivisia. Vaikka 258Md, jonka puoliintumisaika on 51 päivää, on pitkäikäisin isotooppi, 256Md isotooppia (puoliintumisaika 76 minuuttia) käytetään useimmiten kemiallisissa kokeissa, koska sitä on helpoin tuottaa tarvittavia määriä. 
Lähde:
Zidane

Zidane on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Giancarlo Fisichella

Giancarlo Fisichella (s. 14. tammikuuta 1973 Rooma, Italia) on italialainen aiemmin Formula 1 -sarjassa kilpaillut kuljettaja. Nykyisin Fisichella ajaa AF Corsen Ferraria GT2-luokassa eri urheiluautosarjoissa. Vuodesta 1996 lähtien F1:n maailmanmestaruussarjaan osallistuneen ja kolme osakilpailuvoittoa saavuttaneen Fisichellan aiempia F1-talleja ovat Minardi, Jordan, Benetton, Sauber, Renault, Force India ja Ferrari. Häntä kutsutaan lempinimillä "Fisico" ja "Fisi". Hän omisti Fisichella Motor Sport -tallin, joka kilpaili GP2-sarjassa kausina 2006–2009.
Fisichella on naimisissa italialaisen Luna ent. Castellanin (s. 15. maaliskuuta 1973, Italia) kanssa. Heillä on kaksi lasta: tytär Carlotta (s. 28 huhtikuuta 1999) ja poika Christopher (s. 1. helmikuuta 2003).
Fisichellan managerina on toiminut Enrico Zanarini.
Formula 1 -ura.
Fisichella aloitti Formula 1 -sarjassa Minardi-tallin kuljettajana. Sitä ennen hän oli ajanut Italian F3-sarjan mestariksi 1994 ja voittajaksi arvostetussa Monacon F3-kisassa. Kaudella "Fisico" siirtyi Minardilta Jordan-talliin, jossa hän ajoi sinä vuonna kuudesti pisteille. Silloinen manageri Flavio Briatore hankki kuljettajalleen paikan Benetton-tallissa kaudella . Kaudella autovalmistaja Renault osti Benetton-tallin, jonka nimi muuttui Renault'ksi, ja Fisichella palasi Jordanille.
Kaudella Fisichella voitti ensimmäisen F1-kilpailunsa sateisessa Brasilian osakilpailussa, joka keskeytettiin Fernando Alonson vaarallisen kolarin vuoksi. Kaudella Sauberilla Fisichella ajoi säännöllisesti pistesijoja. Vuonna 2005 hänet pestattiin Renault-talliin Fernando Alonson pariksi. Italialainen jäi kuitenkin kaksi maailmanmestaruuttakin tallissa voittaneen Alonson varjoon.
Fisichella ajoi Renault-tallissa vielä kaudella Heikki Kovalaisen tallikaverina. Hän siirtyi seuraavaksi kaudeksi aiemmin Spykerina tunnettuun Force India-talliin. Kymmenen parhaan joukkoon hän ei yltänyt kuin kerran.
Kausi alkoi samoissa olosuhteissa eikä pisteitä tullut Force Indialla. Belgian GP:n aika-ajoissa Fisichella oli kuitenkin alkukaudesta poiketen erittäin hyvässä vauhdissa saavutten uransa neljännen paalupaikan aika-ajossa. Varsinaisessa kilpailussa hän sijoittui toiseksi. Kilpailun jälkeisellä viikolla Ferrari ilmoitti Fisichellan siirtyvän kesken kauden Luca Badoerin tilalle korvaamaan loukkaantunutta Felipe Massaa. Kauden jälkeen hänestä tehtiin Ferrarin testikuljettaja. 
Testikuljettajan töiden ohella Fisichellan ilmoitettiin siirtyvän Ferrarin kilpakuljettajaksi Le Mans sarjaan GT2-luokkaan. Vuonna 2011 Fisichella jatkoi AF Corsella ja voitti muun muassa arvostetun Petit Le Mansin 1000 mailin kilpailun.
Von Wright

Von Wright on suomalainen ja ruotsalainen aatelissuku. Ruotsissa suku on kuitenkin sammunut.
Suku on alun perin Skotlannista, jossa se sukuperinteen mukaan jo kuului aatelistoon. Jälkimmäinen tieto on kuitenkin epävarma. Nimi Wright tulee anglosaksin puuseppää tai kirvesmiestä tarkoittavasta sanasta "wyrtha". Sukuun kuulunut George (Georg) Wright muutti 1600-luvun puolivälissä Narvaan, jossa toimi kauppiaana ja kuoli vuoden 1694 lopussa. Hänen poikansa oli Suuressa Pohjan sodassa ansioitunut Jämtlandin rykmentin eversti Henrik Wright, jonka pojat aateloitiin isänsä ansioiden johdosta Ruotsissa vuonna 1772 nimellä "von Wright". Suku introdusoitiin Ruotsin ritarihuoneelle vuonna 1776 aatelisena sukuna numero 2077. Vanhimmasta pojasta, Savon ja Karjalan läänin maaherra Georg Henrik von Wrightistä (1723–1797) polveutui suvun ruotsalainen haara, joka sammui vuonna 1917. Suomen von Wrightit ovat nuoremman pojan, kapteeni Jonas Mauritz von Wrightin (1727–1813) jälkeläisiä. Hänen poikansa majuri Henrik Magnus von Wrightin lapsia olivat muun muassa tunnetut von Wrightin taiteilijaveljekset. Suomen Ritarihuoneeseen suku on immatrikuloitu aatelisena sukuna numero 149. Suomalainen sukuhaara on aikoinaan omistanut Haminalahden kartanon Kuopiossa.
Teippi

Teippi on liimalla päällystetty nauha, jota käytetään väliaikaiseen, tai joskus pysyvään yhteenliittämiseen. Yksipuolisella teipillä voi liittää kaksi pintaa, jotka ovat vierekkäin tai joista toinen on osittain toisen päällä, kun taas kaksipuolisella teipillä (liimaa molemmilla puolilla) voi liimata kaksi esinettä vastakkain.
Nämä teipit tehdään laittamalla liimaavaa emulsiota nauhalle tai filmille, josta tehdään sen jälkeen rulla. Valmistus tapahtuu usein laittamalla suuria määriä liima-ainetta rullalle ja leikkaamalla sen jälkeen teippirullat käytännöllisen kokoisiksi.
Historia.
Ensimmäisen teipin keksi 1920-luvulla Richard Drew 3M-yhtiöstä (Minnesota Mining and Manufacturing Company). Alkuperäinen teippi oli paperipohjaista. Läpinäkyvät ja muut teipit syntyivät tämän keksinnön pohjalta. Kostuttamatta tahmean ja tahmeana pysyvän liiman myötä syntyi myös muita uutuustuotteita, kuten tarrat ja kontaktimuovit.
Yukon

Yukon on Kanadan luoteisin territorio. Sen asukasluku vuonna 2016 oli 35 874.
Maantiede.
Yukonia rajaavat idässä Luoteisterritoriot, lännessä Alaska, ja etelässä Brittiläinen Kolumbia. Yukonilla on hieman merirajaa Pohjoiseen jäämereen. Suurin osa Yukonista sijaitsee pohjoisen napapiirin eteläpuolella. Yukon-joki virtaa Yukonista Alaskaan. Alueella kasvaa pääasiassa havupuita. Kanadan korkein vuori Mount Logan (5 959 metriä) sijaitsee Yukonissa.
Jäämeren rannalla sijaitseva Herschelin saari on Yukonin aikoa merialueella sijaitseva saari.
Ilmasto.
Pääkaupunki Whitehorsen keskilämpötila on tammikuussa −18,7 celsiusastetta ja heinäkuussa +14 celsiusastetta. Pohjoisemmassa Dawson Cityssä on tammikuussa −30,7 astetta ja heinäkuussa +15,6 astetta. Vuosittainen sademäärä Whitehorsessa on 269 millimetriä ja Dawson Cityssä 183 millimetriä.
Historia.
Yukonin nimi tulee alueen pääjoen Yukonin paikallisesta nimestä ”Yu-kun-ah”. Yukon irrotettiin Luoteisterritorioista omaksi territoriokseen vuonna 1898. Kolme vuotta aiemmin se oli luotu Luoteisterritorioiden piiriksi. Yukonissa koettiin Klondiken kultaryntäys 1890-luvun lopulla, jolloin sen väkiluku nousi 40 000:een. Kultaryntäyksen seurauksena alueelle luotiin hallintorakenteet.
Yukonin pääkaupunki siirrettiin vuonna 1953 Dawson Citystä etelämmäs Whitehorseen, jonne talouselämä oli keskittynyt. Vuonna 2003 Yukonin itsehallintoa vahvistettiin ja samalla sen nimi lyhennettiin Yukonin territoriosta ("Yukon Territory") Yukoniksi.
Asukkaat.
Yukonissa on yksi suurempi kaupunki ("city"), kolme pienempää kaupunkia ("town"), neljä kylää ("village"), kaksi pikkukylää ("hamlet"), 13 erillistä yhteisöä ("unincorporated community") ja kahdeksan maaseutuyhteisöä. Suurimmat asutuskeskukset asukaslukuineen ovat pääkaupunki Whitehorse (25 085), Dawson City (1 375), Watson Lake (790), Haines Junction (613) ja Carmacks (493).
Yukonin väkiluku vuoden 2011 väestönlaskennassa oli 33 897. Sen väkiluku kasvoi edeltävän viiden vuoden aikana 11,6 prosenttia, enemmän kuin yhdessäkään toisessa Kanadan provinssissa tai territoriossa. Vuonna 2016 Yukonissa asui 35 874 ihmistä, 5,8 prosenttia vuotta 2011 enemmän. BKT per asukas vuonna 2014 oli 70 370 Kanadan dollaria. Elinajanodote vuosina 2009–2011 oli naisilla 79,6 vuotta ja miehillä 75,2 vuotta. Imeväiskuolleisuus oli 2,2/1 000.
Useimmat Yukonin alkuasukkaat ovat athabascoja.
Politiikka.
Paikallisvaaleissa vuonna 2016 Liberal Party sai parlamenttiin 11 paikkaa 19:stä, Yukon Party kuusi paikkaa ja New Democratic Party kaksi paikkaa. Pääministeri on liberaalien Sandy Silver. Liittovaltiota territoriossa edustaa komissaari Angélique Bernard.
Talous.
Yukonin tärkeimmät mineraalit ovat kulta ja hopea. Vuonna 2006 Yukonissa oli 148 maatilaa. Villieläinten turkikset ovat tärkeä elinkeino maaseudun ja syrjäseutujen asukkaille. Joista pyydystetään lohta, harmaanieriää ja siikaa. Yukonissa kävi vuonna 2006 noin 400 000 turistia, ja turismi on suurin työllistäjä yksityisellä sektorilla.
Liikenne.
Yukonia yhdistää ympäröiviin alueisiin valtatie ja rautatie. Whitehorsen lentokentän läpi kulkee vuosittain noin 230 000 matkustajaa.
Schelde

Schelde (ransk. "Escaut") on joki Länsi-Euroopassa. Sen lähde on Pohjois-Ranskassa, josta se virtaa pohjoiseen Belgian halki. Antwerpenin lähistöllä se kääntyy länteen Alankomaiden alueelle, jossa se laskee Vlissingenin kaupungin lähellä Pohjanmereen muodostaen suiston.
Schelde on 360 km pitkä. Se voidaan jakaa kolmeen osaan. Bovenschelde-nimellä kutsutaan osaa, joka virtaa lähteeltä Gentiin, jossa Leiejoki liittyy siihen. Gentistä Antwerpenin läpi Alankomaiden rajalle virtaavaa osaa kutsutaan Zeescheldeksi ja viimeistä osaa Westerscheldeksi. Schelden tärkeimmät sivujoet ovat läntisellä rannalla Scharpe ja Leie sekä itäisellä rannalla Dender ja Rupel.
Schelde virtaa erittäin tiiviisti asutetun alueen läpi, ja se, sen sivujoet ja useat siihen liitetyt kanavat tarjoavat liikenneväylän Flanderin tasangon maanviljelyksille, Belgian tekstiilikeskuksille, Pohjois-Ranskan hiilikaivoksille ja Lille-Roubaix-Tourcoingin teollisuusalueelle. Schelden varren suurimpia kaupunki ovat Cambrai ja Valenciennes Ranskassa sekä Tournai, Oudenaarde, Gent ja Antwerpen Belgiassa.
Jani Viitanen

Jani Sulo Viitanen on suomalainen muusikko ja tuottaja. Hän on kotoisin Porista.
Viitanen on yksi Yön perustajajäsenistä, ja hän soitti Yössä kitaraa vuosina 1981–2000. Yöstä lähdettyään hän on perustanut oman studion (Headline recording studio) ja toimii äänittäjänä ja tuottajana. Viitanen on työstänyt muun muassa Apulannan ja Klamydian levyjä.
Viitanen soitti kitaraa vielä Yön 20-vuotiskiertueella 2001, jolla oli mukana vanhoista jäsenistä myös Jussi Hakulinen. 
Viitanen on myös toiminut lauluntekijänä mm. Yölle, Tinalle ja Popedalle.
Huhtikuussa 2016 Viitanen toimi avustajana Apulanta-yhtyeen Kunnes siitä tuli totta -konserttisalikiertueella.
Jukka Mänty-Sorvari

Jukka Jaakko ”Frogley” Mänty-Sorvari (s. 24. syyskuuta 1963) on suomalainen muusikko, joka toimii Skädäm -yhtyeen solistina ja keulahahmona.
Mänty-Sorvari syntyi Kurikassa ja vietti lapsuutensa Tuurissa ja Alavudella, mutta hänen muusikon uransa alkoi Kauhajoella.
Frogley lauloi 1980-luvulla kauhajokelaisessa yhtyeessä Skädäm, jonka kappaleita oli mm. ”Katujen kuningatar”. Mänty-Sorvari on säveltänyt kappaleen yhdessä Jukka Riitaluoman kanssa. Mänty-Sorvari on säveltänyt myös useita muita Skädäm-yhtyeen kappaleita. Esimerkiksi Irina on levyttänyt laulun ”Katujen kuningatar”, joka on julkaistu hänen esittämänään sekä singlenä että esikoisalbumin "Vahva" (2004) kultapainoksen bonuskappaleena.
Lempinimen Frogley keksi Jarmo "Latvis" Latva-Äijö, kun yhtyeessä soitti kolme Jukkaa.
Mänty-Sorvari soitti Yö-yhtyeessä rumpuja vuosina 1990–2002. Vuonna 2007 hän toimi myös Dingo-yhtyeen rumpalina. Mänty-Sorvari soitti myöskin vuoden 1998 tangokuningas Jouni Kerosen Kerosiini-yhtyeessä rumpuja sekä toimi näyttelijänä ja rumpalina Musiikkiteatteri Palatsissa Tampereella. Frogley soitti myös rumpuja Juice Leskisen levyillä "Kiveä ja sämpylää", "Pieni euroiskelmäsarja" ja "L" vuosina 1996–2000.
Frogleyn esikoisalbumi "Kuvia" ilmestyi 27. maaliskuuta 2005. Albumi äänitettiin Jani Viitasen kanssa yhteistyössä.
Jukalla ja hänen vaimollaan Minnalla oli ohjelmatoimisto-, viihdepalvelu-, tapahtumanjärjestäjä-, viihdekoulutus- ja mallitoimistoyritys Tapahtumaketju MS Ky Tampereella vuodesta 1998 vuoteen 2013.
Vuodesta 2016 vuoteen 2021 Mänty-Sorvari asui Hämeenlinnassa, esiintyen myös Hämeenlinnan Uudessa Kesäteatterissa. Nykyisin hän asuu vaimoineen Lapualla. Vaimon lisäksi Mänty-Sorvarin perheeseen kuuluu vuonna 1999 syntynyt lapsi Laurell, jonka kanssa hän on myös tehnyt useita duokeikkoja. Päivätyökseen Mänty-Sorvari työskentelee lähihoitajana.
Isosarvikuono

Isosarvikuono eli leveähuulisarvikuono eli valkosarvikuono ("Ceratotherium simum") on Afrikassa elävä sarvikuonolaji. Isosarvikuonoa on kahta alalajia: zairenleveähuulisarvikuono ("C. simum cottoni") ja etelänleveähuulisarvikuono ("C. simum simum").
Zairenleveähuulisarvikuonoja oli 2018 jäljellä enää kaksi yksilöä. Etelänleveähuulisarvikuono on ainoa viidestä sarvikuonolajista, joka ei ole uhanalainen. Etelänleveähuulisarvikuonoja on onnistuneiden suojelutoimien ansiosta nykyään noin . Ne elävät pääasiassa Etelä-Afrikassa mutta myös Botswanassa, Namibiassa, Swazimaassa ja Zimbabwessa, ja niitä ei luokitella enää uhanalaiseksi, vaan silmälläpidettäviksi. 
Alalajit.
Isosarvikuonoa on kahta alalajia: zairenleveähuulisarvikuono ("C. simum cottoni") ja etelänleveähuulisarvikuono ("C. simum simum"). Ne luokitellaan toisinaan kahdeksi erilliseksi lajiksi. Zairenleveähuulisarvikuonon korvat ovat pyöreämmät, kuonon ja selän profiilit vähemmän kuperat ja olemus vähemmän ryppyinen kuin etelänleveähuulisarvikuonolla.
Piirteet.
Isosarvikuono on lähes karvaton ja väriltään harmaa. Se painaa – ja sillä on korkeutta –. Sillä on kuonossaan kaksi sarvea, joista suurempi on pohjoisella zairenleveähuulisarvikuonolla noin metrin mittainen ja etelänleveähuulisarvikuonolla jopa pitkä. Isosarvikuonot lisääntyvät hitaasti mutta elävät 40–60-vuotiaiksi. Raskaus kestää 16 kuukautta, ja poikasia syntyy kahdesta kolmeen vuoden välein.
Toisin kuin pensassarvikuono, isosarvikuono ei ole ihmistä kohtaan kovin hyökkäävä.
Ekologia.
Isosarvikuonot elävät melko kuivissa ja avoimissa ympäristöissä, kuten puusavanneilla, harvaa akaasiaa kasvavissa metsiköissä ja ruohostomailla. Isosarvikuono syö mieluiten lyhyttä ruohoa. Myös vettä on oltava saatavilla. Urosten reviiri on laajuudeltaan 0,8–2,6 neliökilometriä, mutta vastaavasti naaraiden 10–12. Sarvikuono syö päivittäin ainakin ruohoa.
”Valkoisuus”.
Isosarvikuonoa kutsutaan toisinaan "valkoiseksi sarvikuonoksi". Nimi johtuu väärinkäsityksestä: englantilaiset sekoittivat afrikaansin sanan "weit" eli leveä – viitaten eläimen kuonoon – englannin kielen sanaan "white" valkoinen. Nimi ei siis kuvaa eläimen väriä, vaikka isosarvikuono onkin jonkin verran vaaleampi kuin toinen afrikkalainen laji pensassarvikuono, jota joskus on sanottu myös mustasarvikuonoksi.
Galliumarsenidi

Galliumarsenidi (GaAs) on III-V-puolijohteisiin kuuluva yhdistepuolijohde, joka on galliumin ja arseenin yhdiste. Galliumarsenidi kilpailee piipohjaisten puolijohdemateriaalien kanssa, ja on niitä nopeampi transistorina. GaAs-puolijohteita käytetään kännyköiden radiolähettimien MMIC (Monolithic Microwave Integrated Circuit) piireissä, laserdiodeissa, infrapuna-LEDeissä ja aurinkokennoissa. 80-luvulla oli suunnitelmia korvata GaAs-puolijohteilla piipohjaiset ja joitakin GaAs-tekniikkaan pohjautuvia tietokoneita valmistettiinkin 90-luvun alussa, mutta CMOS-tekniikka voitti kilpailun.
GaAs on suora-aukkoinen puolijohde, ja se kykenee emittoimaan valoa. GaAs- ja muita III-V pohjaisia lasereita käytetään laajalti eri sovelluksissa. Esimerkkejä tällaisista III-V puolijohteiden sovelluksista on optinen tiedonsiirto (kännykkäpuhelut, internet), CD, DVD, Blu-ray soittimet, viivakoodin lukijat, ym. Esimerkiksi internetistä lataamasi tieto kulkee III-V puolijohdelaserien tuottamina valopulsseina optisessa kuidussa.
GaAs-pohjaisilla aurinkokennoilla, joissa on myös mukana germaniumia ja indiumgalliumfosfidia InGaP muodostamassa kolmiportaisen aurinkokennon, on saavutettu 32 % hyötysuhde. Tämä pystyy myös toimimaan suurilla useilla kymmenillä tai sadoilla maanpinnan auringon tehoa vastaavilla valotehoilla. Marsin pinnalla liikkuvat robotit käyttävät tämäntyyppisiä aurinkokennoja.
Sharp ilmoitti valmistaneensa GaAs-pohjaisen 44,4 % hyötysuhteella toimivan aurinkokennon 14.6.2013. Edellinen ennätys oli amerikkalaisen Solar Junction -nimisen yrityksen 44 % hyötysuhde, joka sekin saavutettiin GaAs-pohjaisella aurinkokennolla.
Galliumarsenidia voidaan valmistaa galliumista ja arseenista korkean paineen alaisena.
GaAs on myrkyllinen ja karsinogeeni.
Kirsi Ojansuu-Kaunisto

Kirsi Johanna Ojansuu-Kaunisto (ent. Ojansuu, o.s. Hietala, s. 15. joulukuuta 1963 Kemijärvi) on suomalainen poliitikko. Hän toimi vihreiden kansanedustajana vuosina 1999–2011.
Koulutukseltaan Ojansuu-Kaunisto on kasvatustieteen maisteri (1988), luokanopettaja ja teologian kandidaatti (2017). Vuodesta 2012 hän on opiskellut Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa. Hän valmistui teologian maisteriksi kesäkuussa 2020. 
Pappisvihkimys oli 13.5.2021 Helsingin tuomiokirkossa.
Seurakuntapastori Malmin seurakunnassa 1.6.2021- 30.8.2023. Vastuualueena erityisesti yhteiskunnallinen työ.
Ura.
Ojansuu-Kaunisto kirjoitti ylioppilaaksi Lohjan lukiosta vuonna 1982. Hän opiskeli Tampereen yliopiston Hämeenlinnan Opettajankoulutuslaitoksessa vuosina 1983–1988. Valmistuttuaan kasvatustieteen maisteriksi hän toimi Hämeenlinnassa luokanopettajana vuoden 1999 eduskuntavaaleihin asti, jolloin hänet valittiin eduskuntaan. Kasvatusalan lisäksi Ojansuu-Kaunisto on opiskellut myös kuvataiteita Hyvinkään taidekoulussa. Vuodesta 2012 hän on opiskellut teologiaa Helsingin yliopistossa.
Ojansuu on ollut Hämeenlinnan kaupunginvaltuutettu vuodesta 1993 sekä kaupunginhallituksen jäsen 2005–2008. Hän on ollut Vihreän liiton puoluevaltuuskunnan jäsen 1991–1993, puoluehallituksen jäsen 1993–1995 ja varapuheenjohtaja 1997–2001. Hämeen liiton hallituksen jäsen hän oli 2001–2005.
Ensimmäisen kerran Ojansuu-Kaunisto valittiin kansanedustajaksi vuoden 1999 vaaleissa Hämeen vaalipiiristä ja uudelleen vuosina 2003 ja 2007. Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa hän jäi valitsematta. Vihreän eduskuntaryhmän varapuheenjohtajana hän toimi 2003–2005 ja 2009–2011.
Ojansuu on ollut myös Käsi- ja taideteollisuusliitto Taito ry:n hallituksen jäsen 2001–2007, Kelan valtuutettu 2003–2011 sekä Kirkon ihmisoikeuskysymysten neuvottelukunnan jäsen vuodesta 2005.
Ojansuu-Kaunisto toimii aktiivisesti muun muassa vähemmistöjen, laadukkaan koulutuksen ja kestävän kehityksen puolestapuhujana.
Yksityiselämä.
Ojansuu-Kaunisto oli vuosina 1984–2008 naimisissa filosofian opettaja ja kirjailija Johannes Ojansuun kanssa ja heillä on kolme lasta. Marraskuussa 2011 Ojansuu avioitui keskustan varapuheenjohtaja Timo Kauniston kanssa.
Ojansuu-Kaunisto harrastaa kirjallisuutta, kulttuuritapahtumia ja kuntoilua. Arvoikseen hän ilmoittaa elämän säilyttämisen ja suojelemisen sekä kulttuurin. Hänen mottonsa on: ”Vaikka tietäisin, että maailma tuhoutuu huomenna, niin tänään istuttaisin omenapuun.”
Seurat

Seurat ovat hengellisiä tilaisuuksia, joissa luetaan ja selitetään Raamattua. Tätä lukemista ja selittämistä kutsutaan puheeksi tai saarnaksi. Seurat kuuluvat erityisesti herätyskristillisyyteen, kuten rukoilevaisuuteen, lestadiolaisuuteen, herännäisyyteen ja evankelisuuteen. Puhujana seuroissa on pappi tai maallikkosaarnaaja. Seurojen rakenne vaihtelee paljon eri herätysliikkeiden perinteissä, mutta tyypillistä on puheiden ja virsien tai herätysliikkeen omien laulujen vuorottelu. Seurojen yhteydessä voi olla kahvitilaisuus ja laajemmalta alueelta väkeä keräävissä seuroissa ruokatarjoilu.
Seurat herännäisyydessä.
Herännäisseurat eli siioninvirsiseurat (myös körttiseurat tai Herättäjän seurat) ovat herännäisyyden piirissä järjestettäviä seuroja. Tilaisuus koetetaan pitää yksinkertaisena. Puheita ei kirjoiteta eikä välttämättä suuremmin valmistella vaan koetetaan sovittaa puhetta Jumalasta kulloisenkin tunnelman ja kuulijakunnan mukaan. Puheet ovat lyhyitä, 5–10 minuutin mittaisia. Perinteisissä seuroissa voi puhua kuka tahansa halukas. Perinteisesti puhujat ovat puhuneet ikäjärjestyksessä, nuorin ensimmäisenä. Puheet pidetään istualtaan. Puhujan odotetaan pysyvän opillisesti oikealla polulla eikä puhuvan omiaan. Periaatteessa, käytännössä hyvin harvoin voidaan harhautunut seurapuhe keskeyttää aloittamalla virsi. Vanhastaan herännäisyydessä maallikkojen panos on vahva. Nykyisin kuitenkin on yleisempää, että papit toimivat seurapuhujina.
Seuroissa veisataan "Siionin virsiä". Virret on perinteisesti aloitettu numeroa kuuluttamatta. Virret hyvin tunteva seuravieras voi valita virren tilanteen mukaan ja aloittaa sen. Näin puheiden ja virsien välille syntyy sisällöllinen yhteys. Seuroista muodostuu parhaimmillaan saumaton kokonaisuus, jossa puheet heijastelevat yhteistä uskonkokemusta ja virret ovat rukousta. Erillisiä rukouksia ei herännäisseuroissa pidetä. Perinteiseen veisuutyyliin kuului säkeiden loppujen typistäminen ja säkeiden välissä pidettävä pitkä tauko. Seurat ovat vanhastaan kestäneet noin tunnin verran; niiden jälkeen on voitu jäädä seurustelemaan eli pitämään ’kamarikeskusteluja’. 
Nykyisin kokeillaan monenlaisilla uusilla muodoilla järjestämällä seuroja eri kohderyhmille, vaikkapa perheseuroja. Myös herännäisyyden kesätapahtuma Herättäjäjuhlat koostuu pääasiassa seuroista. Herättäjäjuhlilla puhujat valitaan hyvissä ajoin etukäteen. Virsiä ei kuitenkaan valita ennakkoon vaan koetetaan kuhunkin tunnelmaan sattuva virsi.
Seurat ja yhteiskunta.
Seurat ovat julkisia tilaisuuksia, joihin kuka tahansa voi osallistua. Seuroista ilmoitetaan yleensä paikkakunnalla, jotta mahdollisimman paljon kuulijoita saapuisi seuroihin. Suuremmilla herätysliikkeillä on säännöllisiä viikoittaisia seuroja, joista ei erikseen ilmoiteta.
Seurojen pitäminen oli Suomessa laitonta vuosina 1726–1869. Seurat kieltänyt laki oli nimeltään konventikkeliplakaatti. Konventikkeliplakaattia sovellettiin 1700-luvulla käytäntöön harvakseltaan, ja vasta 1800-luvun alussa kirkko ja hallitusvalta ottivat sen voimaperäisesti käyttöön herätysliikkeiden suitsimiseksi.
BED

Bed tai BED voi viitata johonkin seuraavista:
Asetoni

Asetoni (myös "2-propanoni", "propanoni", "dimetyyliketoni", kemiallinen kaava C3H6O) on yksinkertaisin ketoniyhdiste. Asetoni on normaaliolosuhteissa väritön ja helposti syttyvä tunnusomaisen hajun omaava neste. Orgaanisena yhdisteenä se liukenee eetteriin, mutta pienen kokonsa ja ketoniryhmän ansiosta myös veteen ja etanoliin. Asetoni haihtuu erittäin nopeasti. Sen leimahduspiste on -18 °C ja itsesyttymislämpötila 465 °C.
Asetoni on erittäin heikko happo ja sen happovakion kymmenkantainen negatiivinen logaritmi "pKa"=19,3. Happamuus johtuu resonanssin stabiloimasta konjugaattiemäksestä. Toisessa resonanssimuodossa elektronegatiivinen happiatomi stabiloi negatiivisen varauksen.
Käyttö.
Asetonia käytetään lähinnä liuottimena ja yleisesti orgaanisissa synteeseissä sekä laboratoriokemikaalina. Sitä valmistetaan hapettamalla 2-propanolista. Asetonia on muun muassa kynsilakanpoistoaineessa ja tinnerissä.
Valmistus.
Asetonia on aiemmin tuotettu asetaattien kuivatislauksella. Ensimmäisen maailmansodan aikana sitä alettiin tuottaa Britanniassa teollisesti asetoni-butanoli-etanoli-käymisen avulla (ABE), jota jo Louis Pasteur ja F. Schardinger olivat käyttäneet, maissin ja hevoskastanjoiden tärkkelyksestä Chaim Weizmannin eristettyä "Clostridium acetobutylicum" -bakteerin. 
Nykyisin asetonia tuotetaan pääasiassa propeenista. Pääasiallinen valmistusmenetelmä on kumeeniprosessi, jossa ensin tuotetaan bentseeniä propeenilla alkyloimalla kumeenia ("isopropyylibentseeni"). Kumeeni hapetetaan hapen avulla kumeenihydroperoksidiksi, joka taas hajotetaan niin sanotulla Hock-toisiintumisella happamissa olosuhteissa asetoniksi ja fenoliksi. 
Ketoosissa ihmisen elimistö tuottaa asetonia. Asetonin haju on yksi ketoosin tuntomerkeistä.
Terveysvaarat.
Asetoni ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Suuret asetonipitoisuudet voivat aiheuttaa nenän, nielun ärsytystä ja silmien kirvelyä ja erittäin suuret pitoisuudet heikkoutta, päänsärkyä, väsymystä, pahoinvointia ja mahdollisesti jopa tajuttomuuden ja kuoleman. Mikäli asetonia menee silmään, se voi aiheuttaa sidekalvontulehduksen tai jopa sarveiskalvon vaurion. Asetonin joutuessa iholle, iho kuivuu. Muutaman desilitran nielemisestä aiheutuu tajuttomuus. On todettu, että päivittäinen asetonihöyryn suurille pitoisuuksille altistuminen aiheuttaa pohjukaissuolen, mahalaukun ja hengitysteiden tulehdusta.
Kari Hokkanen

Kari Antero Hokkanen (s. 2. tammikuuta 1943 Parikkala) on suomalainen filosofian tohtori, professori, journalisti ja poliitikko. Hän on erityisesti tunnettu pitkän uransa "Ilkka"-lehden päätoimittajana (1980–2007) sekä Keskustapuolueen historian tutkijana ja vaikuttajana. Hokkanen on profiloitunut aktiivisena maakuntavaikuttajana Etelä-Pohjanmaalla, mistä syystä häntä on kutsuttu leikkimielisesti "Seinäjoen satraapiksi".
Ura.
Toimittajana.
Päätoimittajana tapahtuneen erittäin aktiivisen vaikuttamisen vuoksi eduskunnan puhemies Paavo Lipponen viittasi Hokkaseen ja Jyväskylässä ilmestyvän "Keskisuomalaisen" silloiseen päätoimittajaan Erkki Laatikaiseen (1946–2013) termillä ”maakuntaansa terrorisoiva satraappi”.
Keskustavaikuttajana.
Kari Hokkanen toimi Alkio-opiston rehtorina vuoteen 1980. Hokkanen on toiminut myös keskustan puoluehallituksen työvaliokunnan jäsenenä (1981–2002). Työvaliokunta käsittelee suuren osan Suomen Keskustaa koskevista tärkeistä poliittisista linjauksista. 
Vuoden 2000 sijaispuheenjohtajavaalikampanjan lopulla Hokkanen ja Erkki Laatikainen rummuttivat lehdissään jatkuvasti yllätysnimi Anneli Jäätteenmäen puolesta, ja tämä nousikin haastajan asemasta voittoon. Jäätteenmäen joutuessa eroamaan pääministerin tehtävistä vuonna 2003 väitetyn eduskunnalle valehtelun ja presidentin virkamiehen tietovuotoon yllyttämisen vuoksi kaksikko tuki tätä jatkuvasti lehdissään.
Hokkanen ilmoitti pitävänsä Paavo Väyrystä mahdollisena ja pätevimpänä ehdokkaana keskustan puheenjohtajaksi ja pääministeriksi Matti Vanhasen jälkeen.
Kirjailijana.
Hokkanen on kirjoittanut useita maalaisliiton ja keskustapuolueen historiaan liittyviä kirjoja, kuten puoluehistoriikin osat 3 ja 4. Hänen pääteoksensa on Kyösti Kallion elämäkerta.
Maahenki on julkaissut vuonna 2022 kaksi kirjaa Hokkasen muistelmia. Esko Ahon Verbatum julkaisi vuonna 2025 Hokkasen kirjan Urho Kekkosen ja Edvard Björkenheimin ystävyydestä.
Tunnustukset.
Hokkaselle myönnettiin valtion journalistipalkinto vuonna 2010.
Alkio-opisto

Alkio-opisto on Jyväskylässä entisen Korpilahden kunnan alueella sijaitseva kansanopisto, jossa opiskelee vuosittain yli 200 opiskelijaa. Alkio-opisto on Suomen laajimmin avoimia yliopisto- ja ammattikorkeakouluopintoja tarjoava kansanopisto. Alkio-opiston rehtorina toimii kasvatustieteen tohtori Jaana Laitila.
Historia.
Vuonna 1946 Maaseudun Nuorten Liitto (nykyisen Keskustanuorten edeltäjä) ideoi opiston ja kansankorkeakoulun, jonka tehtävänä olisi tarjota järjestökoulutusta sekä yleissivistävää ja yhteiskunnallista koulutusta maalaisväestölle. Liitto perusti Alkio-opiston kannatusyhdistys ry:n, joka käynnisti Alkio-opiston vuonna 1947 Perniössä. Opisto sai nimensä kirjailijan, toimittajan ja maalaisliiton henkisen isän, Santeri Alkion, mukaan.
Vuonna 1974 Alkio-opistolle rakennettiin uudet tilat Korpilahdelle, koska Perniön tilat olivat osoittautuneet jo varhain riittämättömiksi.
Vuonna 1998 perustettiin Humanistinen ammattikorkeakoulu, jonka yhtenä perustajajäsenenä oli Alkio-opiston kannatusyhdistys.
Opiskelu.
Alkio-opistossa opiskellaan avoimen yliopiston ja ammattikorkeakoulun ja vapaan sivistystyön opintoja sekä valmentaudutaan pääsykokeisiin. Opiston aloja ovat kasvatustieteet ja psykologia, kielet ja historia, terveys- ja luonnontieteet sekä yhteiskunta, viestintä ja kauppatieteet. Yliopistollisia arvosanoja tarjotaan noin 30:ssä eri aineessa ja yleis-, kieli- ja viestintäopintoja noin 20 kurssin verran. Lisäksi tarjolla on kesäkursseja kädentaitojen ja liikunnan aloilta.
Alkio-opisto tekee yhteistyötä kuuden yliopiston ja kahden ammattikorkeakoulun kanssa.
Koulutustehtävä.
Alkio-opiston opetus herättää ihmisenä kasvamiseen, yhteiskunnan eheyteen, tasa-arvoon, aktiiviseen kansalaisuuteen, kestävään kehitykseen ja maailmanlaajuiseen tietoisuuteen.
Sivistävä opetus mahdollistaa henkisen kasvun ja oman polun löytämisen. Yhteisöllisyys ja monikulttuurisuus vahvistavat sosiaalisia taitoja, suvaitsevaisuutta ja vastuunottoa yhteisistä asioista. Opiskelussa painottuvat itseohjautuvuus, yhteistoiminnallisuus ja tiimioppiminen. 
Kokous-, juhla- ja majoituspalvelut.
Alkio-opistolla on vuosittain noin 2 000 asiakasta ja heidän tapahtumiaan ja tilaisuuksiaan noin 20. Alkio-opisto hoitaa vuosittain 3 000–4 000 yöpymistä ja noin 14 000 ateriaa ja kahvitusta. (Luvuissa ei ole mukana opiskelijoita.)
Bamberg

Bamberg on kaupunki Saksan Baijerin osavaltiossa Oberfrankenin maakunnassa. Vuoden 2017 lopussa siellä oli väestönlaskennan mukaan 77 179 asukasta.
Bamberg on merkittävä yliopisto-, hiippakunta-, olut- ja hallintokaupunki. Bambergin keskiaikainen vanhakaupunki on ollut suojeltavana kohteena Unescon maailmanperintöluettelossa vuodesta 1993 lähtien. Bamberg pyrki Euroopan kulttuuripääkaupungiksi vuodeksi 2010, mutta ei läpäissyt esikarsintaa.
Kaupungissa ovat vaikuttaneet muun muassa filosofi Hegel, kirjailija ja uskontokriitikko Karlheinz Deschner sekä E. T. A. Hoffmann.
Historia.
Bambergistä tuli vuonna 1007 hiippakunnan keskus. Vuonna 1012 valmistui kaupungin ensimmäinen katedraali. Nykyinen katedraali on vuodelta 1237. Hiippakunta muutettiin vuonna 1817 arkkihiippakunnaksi.
Ensimmäinen saksan kielellä kirjoitettu painettu kirja julkaistiin Bambergissä vuonna 1459.
Kolmikymmenvuotisen sodan aikana kaupunki oli kahteen otteeseen Ruotsin vallan alaisuudessa. Kaupunkia on aikoinaan kutsuttu ”frankkien Vatikaaniksi” sen vahvan katolisen vallan vuoksi. Saksan pahimmat noitavainot toteutuivat Bambergissa ja jonkin matkan päässä olevassa Würzburgissa. Vuonna 1515 kaupungissa poltettiin kolmen kuukauden aikana noin 600 ihmistä noitina.
Kaupungin keskustan ruhtinaspiispojen palatsiksi rakennettu Neue Residenz valmistui vuonna 1695. Ranskalainen marsalkka Louis Alexandre Berthier kuoli vuonna 1815 pudottuaan rakennuksen ikkunasta tuntemattomasta syystä.
Ilmasto.
Vuoden lämpimin kuukausi on elokuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 24,1 °C, mutta heinäkuu on melkein yhtä lämmin. Keskimääräinen alin lämpötila on pakkasen puolella vain tammikuussa.
Olut.
Bambergin piirikunnan alueella on maailman tiheimmin olutpanimoita väkimäärään suhteutettuna. Bambergissa, joka on vajaan 80 000 asukkaan kaupunki, toimii yhdeksän panimoa (Brauerei Fässla, Brauerei Greifenklau, Brauerei Heller-Trum (”Schlenkerla”), Brauerei Kaiserdom, Keesmann Bräu, Klosterbräu, Mahrs Bräu ja Brauerei Spezial) sekä yksi mikropanimo (Ambräusianum). Erikoisuutena on savuolut ("rauchbier"), jota tuotetaan muun muassa Spezial- ja Heller-panimoissa. Heller-Trumin Aecht Schlenkerla Rauchbier on eräs maailman tunnetuimmista savuoluista.
Yliopisto.
Bambergin Otto-Friedrich-Universität on yksi Baijerin pienimmistä yliopistoista. Yliopistossa opiskelee noin 13 000 opiskelijaa. Bambergissa on pitkät perinteet etenkin teologian alalla. Lisäksi Bambergissa voi opiskella muun muassa kielitiedettä, historiaa ja kauppatieteitä.