tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Bruno O’Ya

Bruno O'Ya (syntyjään Bruno Oja, 12. helmikuuta 1933 Tallinna – 9. lokakuuta 2002 Tartto) oli virolais-puolalainen elokuvanäyttelijä, laulaja-muusikko, kirjailija ja anarkisti. Hän aloitti 1959 Riiassa estradilaulajana ja esiintyi elokuvissa samasta vuodesta lähtien. 1960-luvun lopusta asti hän asui ja työskenteli pääasiallisesti Puolassa (Wrocławissa). Hän sai Neuvostoliiton valtiollisen palkinnon roolistaan elokuvassa "Ei kukaan halunnut kuolla" vuonna 1967. Suomessa hän tuli tunnetuksi suomalaiselokuvasta "Tuntematon ystävä".
Aerodynamiikka

Aerodynamiikka on virtausmekaniikan osa-alue, joka tutkii ilman ja kiinteiden kappaleiden vuorovaikutusta niiden liikkuessa toistensa suhteen. 
Muu nestemekaniikka.
Kaasun ollessa jokin muu kuin ilma puhutaan kaasudynamiikasta tai, jos kyseessä on neste, nestemekaniikasta. 
Ruudin palamisen ja palamiskaasujen virtauksen tapauksessa puhutaan sisäballistiikasta liittyen mm. tykkien tai nk.kemiallisen rakettimoottorin toimintaan.
Aerodynamiikan peruslait.
Olennaiset virtausmekaniikan lait ovat
Osa teknistä suunnittelua.
Merkittävä osa aerodynamiikkaa on nostovoiman määritys, jota käytetään esim. lentokoneen siipien tai potkurin suunnittelussa. Nostovoiman suunnittelua voidaan joutua käyttämään myös savupiippujen, siltojen jne. rakennusten suunnittelussa estämään flutterin kaltaiset värähtelyilmiöt, jotka voivat tuhota rakenteen.
Toinen puoli aerodynamiikkaa on vastuksen arvioiminen, joka liittyy lentokoneiden lisäksi esim. muuhun liikennetekniikkaan ja asetekniikkaan. Matemaattisesti ja fysikaalisesti vastus voidaan jaotella esim. 
Esim. hitaasti lentävän lentokoneen siivessä vastus on oleellisesti pienempi, kun siiven rajakerros on laminaari kuin jos se on turbulentti. Rajakerros esiintyy myös maan ilmakehässä lähellä maata olevan kerroksena. 
Lentokonerakenteiden keventyessä aerodynamiikkaa käytetään paljon aeroelastiikkaan, jossa tutkitaan aerodynaamisten ja massavoimien aiheuttamista värähtelyilmiöitä. 
Aerodynamiikka on laajentunut tuulitunnelikokeista CFD-laskentaan 1980-luvulta lähtien.
Kantaatti

Kantaatti (it. cantata, &lt; lat. cantā’re = laulaa) tarkoittaa musiikissa 1600-luvulla Italiassa syntynyttä moniosaista soololauluesitystä.
1700-luvulla nimityksellä alettiin tarkoittaa orkesterin säestyksellä esitettyjä lyyrisiä, varsinkin tiettyä juhlatilaisuutta varten sävellettyjä kuorosävellyksiä. Kantaatin erityismuotoa kirkkokantaatteja sävellettiin 1700-luvulla kirkkovuoden kaikille juhla- ja pyhäpäiville päivän tekstiin liittyviin sanoihin. Niissä oli sekä kuoro- että soolo-osia, ja niitä säesti orkesteri ja urut. Päätöksenä oli tavallisesti koraali. Merkittäviä kirkkokantaatteja on säveltänyt Johann Sebastian Bach.
Kantaatti on laajamuotoinen soittimin säestetty, valtaosin lyyrinen vokaaliteos, joka koostuu kuoro- ja soolo-osista, duetoista, tertseteistä jne. Usein kantaatti on sävelletty tiettyä juhlatilaisuutta varten. Kantaattimuoto syntyi 1500-luvulla Italiassa ja oli suosituimmillaan 1600-1700-luvuilla. Kantaateissa on hyödynnetty esimerkiksi italialaisten Francesco Petrarcan, Pietro Bembon ja Torquato Tasson tekstejä. Metriikaltaan kantaatit muistuttavat yleensä madrigaalia. Johann Sebastian Bach on merkittävin kantaattien säveltäjä. Kuuluisia kantaatteja ovat esimerkiksi J. W. von Goethen tekstiin sävelletty ”Kantate zum Reformationsjubiläum und Denkmal für Luther” (1817), Bertolt Brechtin ”Kantate zu Lenins Todestag” (1939) ja Eduard Möriken ”Kantate bei der Enthüllung der Statue Schillers”.
Areiopagi

Areiopagi (joskus myös "Areopagi"; , "Areen kukkula") on Ateenassa Akropolin luoteispuolella sijaitseva kukkula. Kukkula on saanut nimensä siitä, että se oli alun perin omistettu Ares-jumalalle. Kukkulalla toimi antiikin aikana siitä nimensä saanut areiopagin neuvosto.
Maantiede.
Areiopagin kukkula sijaitsee antiikin aikaisen Ateenan alueen keskellä Akropolis-kukkulan ja Agoran välisellä alueella, Agorasta etelään ja Akropoliista luoteeseen. Areiopagin länsipuolella on Pnyksin kukkula. Kukkulan korkeus on noin 115 metriä. Areiopagi on marmorikiveä ja nykyisin lähes paljas. Kukkulan pohjoisrinne on jyrkkä, ja pääsy ylös on eteläsivulta kallioon kaiverrettuja portaita pitkin. Paikalta on hyvä näköala Akropoliille ja Agoralle.
Mytologia ja historia.
Kreikkalaisen mytologian mukaan kukkula sai nimensä siitä, että Ares tuomittiin paikalla tämän surmattua Poseidonin pojan Halirrothioksen. Toisen selityksen mukaan nimi oli peräisin siitä, että amatsonit uhrasivat paikalla Areelle. Aiskhyloksen "Eumenideissa" Areiopagi oli paikka, johon Orestes joutui tuomittavaksi surmattuaan äitinsä Klytaimnestran, joka oli murhannut hänen isänsä Agamemnonin.
Areiopagin kukkulalla tai sen ympäristössä oli asutusta viimeistään geometrisella kaudella 800-luvulla eaa., jolta ajalta kukkulan rinteestä on löytynyt hautoja. Antiikin aikana kukkulan pohjoisrinteessä olevassa luolassa oli Erinysten eli kostottarien pyhäkkö. Kukkulalla oli myös Boreaksen ja amatsonien kultit, mutta niiden sijaintipaikkaa ei tiedetä. Areiopagin neuvoston tiedetään kokoontuneen paikalla viimeistään 600-luvulla eaa.
Areiopagin neuvosto.
Areiopagin neuvosto oli Ateenan vanhimpia instituutioita ja vanhastaan kaupungin arvostetuimpia ja vaikutusvaltaisimpia toimijoita. Se oli alun perin Ateenan kuninkaan neuvosto. Myöhemmin se koostui entisistä arkonteista. 400-luvulla eaa. neuvoston valtaa vähennettiin, minkä jälkeen se toimi pääasiassa tuomioistuimena murhatapauksissa.
"Apostolien tekojen" mukaan apostoli Paavali vietiin myös Areiopagille kuultavaksi levittämistään opeista hänen ollessaan Ateenassa, mikä on ajoitettu vuoteen 50–54 jaa. Paavali piti neuvostolle puheen, jossa hän selitti kristinuskon perusteita. Tapahtuman muistoksi ylös kukkulalle johtavien portaiden oikealle puolelle kallioon on kiinnitetty pronssilaatta, jossa on Paavalin pitämä puhe kreikan kielellä. Erään teorian mukaan Paavali olisi kuitenkin puhunut neuvostolle Kuninkaallisella stoalla, joka oli myös neuvoston käytössä.
Rakennukset ja löydökset.
Areiopagilla ei ole säilynyt merkittäviä rakennelmia. Kukkulalla on suorakulmaiseksi hakattuja kiviä, jotka ovat toimineet mahdollisesti joko alttareina tai syytettyjen ja syyttäjien istuimina oikeudenkäynnin aikana. Areiopagilta tehdyt esinelöydöt ovat Antiikin Agoran museossa. Niihin lukeutuu muun muassa haudoista löydettyjä geometrisen kauden koruja.
Areiopagin läheisyydessä sijaitsi lukuisia pyhäköitä ja muita rakennuksia. Näihin lukeutuu muun muassa Amyneion-niminen pyhäkkö kukkulan etelärinteessä.
Punjab (Intia)

Punjab (myös Pandžab, ) on osavaltio Luoteis-Intiassa. Se rajoittuu lännessä Pakistanin Punjabin provinssiin, Intian Jammu ja Kashmiriin pohjoisessa, Himachal Pradeshiin koillisessa, Haryanaan etelässä ja Rajasthaniin lounaassa. Sen pinta-ala on 50 362 km² ja asukasluku 27 704 236 (2011). Osavaltion pääkaupunki on Chandigarh, joka itsessään ei kuitenkaan kuulu osavaltioon vaan on liittovaltion alue.
Intian jaossa vuonna 1947 Punjabin yhtenäinen alue jaettiin Intian ja Pakistanin hallitsemiin osiin. Intian hallitsema Itä-Punjab jaettiin vuonna 1966 enimmäkseen hindinkieliseen Haryanaan ja pandžabinkieliseen Punjabin osavaltioon. Pohjoisimmista osista muodostettiin Himachal Pradeshin osavaltio ja Chandigarh jäi osavaltiojaon ulkopuolelle erillisalueeksi.
Nimi Punjab tulee sanoista "pañj", ’viisi’, ja "āb", ’vesi’. Nämä viisi vettä ovat alueen joet Satluj, Beas, Ravi, Chenab ja Jhelum. Punjabin alueen tärkeistä joista vain kaksi (Satluj ja Beas) virtaa Punjabin osavaltion alueella, ja Ravi on rajajoki.
Punjab on Intian ainoa sikhienemmistöinen osavaltio. Sen asukkaista 57,9 prosenttia (2011) on sikhejä. Amritsarin kaupungissa sijaitsee sikhiläisyyden pyhin paikka, Kultainen temppeli.
Maantiede.
Punjabin korkeinta aluetta on Siwilikin vuoristo osavaltion koillisosassa, missä huiput ulottuvat 900 metriin. Sen eteläpuolella on kukkuloita, joita pitkin virtaa osan vuotta jokia, jotka eivät päädy mihinkään mereen vaan haihtuvat tasangolle tullessaan. Alueen etelä- ja länsiosat ovat jokien halkomaa tasankoa.
Punjabissa on mantereellinen subtrooppinen ilmasto. Kesät ovat hyvin kuumia. Siwalikeilla saadaan eniten sadetta, paikoin yli 1100 mm, kun taas osavaltion lounaisosassa sademäärä jää alle 300 millimetrin. Suurin osa vuoden sademäärästä kertyy monsuunisateista heinäkuun ja syyskuun välisenä aikana.
Hallinnollinen jako.
Punjabin osavaltio jakaantuu neljään "divisioonaan" ja 22 piirikuntaan:
Divisioonat:
Piirikunnat:
Symbian (yritys)

Symbian Ltd oli Symbian -mobiilikäyttöjärjestelmää lisensoiva ja kehittävä yritys.
Psion julkaisi kesällä 1997 32-bittisen Epoc-käyttöjärjestelmän. Psionin henkilöt ehdottivat Nokialle Psionin ohjelmisto-osaston irrottamista erilleen. Nokia toi Ericssonin mukaan suunnitteluun ja myöhemmin Motorola otettiin mukaan. 24. kesäkuuta 1998 Symbian paljastettiin.
Symbian Ltd on perustettu vuonna 1998 ja sen omistivat yhteisesti Ericsson, Matsushita, Motorola, Nokia ja Psion.
Syyksi Symbianin perustamiselle on sanottu, että johtavat matkapuhelinvalmistajat halusivat välttää Microsoftin työpöytämonopolin leviämisen mobiililaitteisiin.
Ensimmäinen suurille markkinoille tarkoitettu Symbiania käyttävä älypuhelin oli kesällä 2002 julkaistu Nokia 7650 neljä vuotta yhteisyrityksen perustamisen jälkeen.
Kesäkuussa 2008 Nokia ilmoitti aikeista ostaa Symbianin osakkeet ja julkaista Symbianin ohjelmisto rojaltivapaasti muille yrityksille.
Kauppa valmistui joulukuussa 2008 tarkoituksena muuttaa yhtiö säätiöksi muiden yritysten tuella. Säätiö perustettiin nimellä Symbian Foundation.
Punjab (Pakistan)

Punjab (pandžabiksi ja ) on Pakistanin provinssi, joka on osa laajempaa Punjabin aluetta. Sen pinta-ala on 205 345 neliökilometriä ja asukasluku oli vuoden 2017 väestönlaskennan mukaan noin 110 miljoonaa. Punjab on väkiluvultaan Pakistanin suurin ja pinta-alaltaan toiseksi suurin provinssi. Punjabin pääkaupunki on Lahore.
Punjabin pääkieli on punjab. Provinssin nimi tulee sanoista "punj" - "viisi" ja "aab" - "vesi" viitaten viiteen Punjabin alueen jokeen: Indus, Ravi, Chenab, Sutlej ja Jhelum. 
Monet sikhien pyhistä paikoista sijaitsevat Punjabissa, muun muassa ensimmäisen gurun Guru Nanakin syntymäpaikka Nankana Sahib. Alueen väestöstä suurin osa on kuitenkin muslimeja.
Hallinnollisesti Punjab on jaettu 36 piirikuntaan.
Provinssin kuvernööri surmattiin tammikuussa 2011.
Koulutus.
Punjabissa toimivia ja Pakistanin arvostetuimpiin kuuluvia yliopistoja ovat muun muassa Punjabin yliopisto, Bahawalpurin Islamia-yliopisto, Lahoren yliopisto, Faisalabadin maatalousyliopisto, UET Lahore (University of Engineering and Technology, Lahore), UET Taxila (University of Engineering and Technology, Taxila) ja ympäri Pakistania etäopetusta tarjoava Allama Iqbalin avoin yliopisto.
Wembley Stadium

Wembley Stadium on jalkapallostadion Lontoossa Englannissa. Wembleyllä on ollut paljon muutakin toimintaa. Se toimi vuoden 1948 kesäolympialaisten päänäyttämönä, siellä on järjestetty rock-konsertteja, pelattu rugbya, nyrkkeilty ja ajettu speedwaytä. Englannin maajoukkue pelaa siellä kotipelinsä. Lisäksi Wembleyllä on pelattu FA Cupin ja Liigacupin finaaleja, eri Euroopan cupien finaaleja ja vuoden 1966 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen sekä vuoden 1996 jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen finaali. Myös 2020 jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen (vuonna 2021) pelejä pelattiin Wembleyllä, mukaan lukien välierät sekä loppuottelu. Wembley toimi myös Tottenham Hotspursin kotikenttänä vuosina 2017–2019, kun sen oma stadion rakennettiin uudestaan.
Alkuperäinen stadion, niin sanottu vanha Wembley, suljettiin vuoden 2000 lopussa. Se purettiin kokonaan ja sen paikalle rakennettiin täysin uusi areena. Monista kunnostuksista huolimatta vanhan Wembleyn perusrakenteet olivat pysyneet samana vuodesta 1924. Vanhalla Wembleyllä oli istumapaikkoja 76 000, uudella Wembleyllä 90 000. Uuden Wembleyn ensimmäinen ottelu oli Englanti–Brasilia-maaottelu, joka päättyi tasan 1–1.
Historia.
Jo vuonna 1889 Metropolitan Railway -yhtiön puheenjohtaja Sir Edward Watkin suunnitteli Wembleyn alueelle stadionia, mutta suunnitelma ei toteutunut. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen hallitus alkoi suunnitella brittiläisen imperiumin suurnäyttelyä. Alueeksi valittiin Wembleyn alue, ja tilaisuutta varten rakennettiin stadion. Stadionin alkuperäinen nimi oli The Empire Stadium, mutta myöhemmin sitä on alettu kutsua Wembleyksi. Stadionin pääportin molemmin puolin rakennettiin matalat tornit eli niin sanotut kaksoistornit, joista tuli Wembleyn symbolit. Wembley avattiin 23. huhtikuuta 1923 ja ensimmäinen tapahtuma oli vuoden 1923 FA Cupin loppuottelu Bolton Wanderers vastaan West Ham United (päättyi 2–0). Wembleyn ensimmäisen maalin teki David Jack. Arviolta 200 000 ihmistä oli ahtautunut katsomaan peliä stadionille, joka oli rakennettu 125 000 ihmistä varten. Eräs poliisi ratsasti ennen ottelua valkoisella hevosella ympäri kenttää ja kehotti ihmisiä pysymään kentän viivojen ulkopuolella. Tämän vuoksi englantilaiset tuntevat kyseisen loppuottelun nimellä "The White Horse final". Vanhan stadionin viimeiseksi peliksi jäi MM-karsintaottelu Englanti–Saksa, joka pelattiin 7. lokakuuta 2000. Katsojia oli 80 000. Saksa voitti ottelun 1–0. Wembleyn viimeisen maalin teki Dietmar Hamann.
Stadionin uusimisen sai tehtäväkseen australialainen Multiplex. Rakennustyöt alkoivat syyskuussa 2002. Rakennustöissä oli viivästyksiä ja taloudellisia takaiskuja. Stadionin piti valmistua 2005, mutta se avattiin vasta maaliskuussa 2007.
Big Mac

Big Mac (lausutaan IPAn mukaan [big mæk]) on McDonald’s-pikaruokalayhtiön hampurilainen. Se on McDonald’sin ainoa kerroshampurilainen eli hampurilainen, jossa on kolme eri sämpylänosaa: pohja, päällinen ja keskiosa. Sen pihvi on naudanlihaa. Big Mac -hampurilaista myydään McDonald’s-ravintoloissa ympäri maailman. Big Macin kehitti vuonna 1967 Michael "Jim" Delligatti Uniontownissa Pennsylvaniassa, jossa hän toimi McDonald'sin franchising-yrittäjänä. Delligatti kuoli 98-vuotiaana vuonna 2016. 
Hampurilainen koostuu yleisesti kahdesta jauhelihapihvistä, kastikkeesta, salaatista, juustosta, suolakurkusta, kuivasipulista ja sämpylästä. Pihvit on maustettu mineraalisuolalla ja mustapippurilla. Big Macissä käytetään emulgointiaineita E472e3 ja E 4813 sekä säilöntäainetta E282. Erikoiskastike () on Thousand Island -tyyppinen. Valmistusprosessi on yhtiön mukaan salainen, vaikka kastikkeen ainesosat onkin julkaistu. Kastiketta tekee McCormick Isossa-Britanniassa.
Big Mac -indeksi.
Big Maciä myydään maailmanlaajuisesti. "The Economist" on luonut sen pohjalta leikkimielisen Big Mac -indeksin, jolla mitataan eri maiden hintatasoa. Big Mac on standardoitu tuote, joka on kaikkialla lähestulkoon samanlainen. Sen kustannuksiin sisältyy raaka-aineiden lisäksi työvoiman hinta. Tämän takia se soveltuu kustannusvertailuihin.
Krakkaus (kemia)

Krakkaus on kemiallinen prosessi, jossa mutkikkaat orgaaniset yhdisteet pilkkoutuvat yksinkertaisemmiksi. Reaktio perustuu hiiliatomien välisten sidosten katkaisemiseen. Krakkauksen avulla voidaan muuttaa raakaöljyn raskaita hiilivetyjä kevyemmiksi ja hyödyllisemmiksi yhdisteiksi, joista voidaan valmistaa esimerkiksi bensiiniä tai lämmitysöljyä.
Lämpökrakkauksessa käytetään suuria lämpötiloja, joissa hiiliatomien väliset sidokset hajoavat vapaa radikaali -mekanismilla. Reaktioita voidaan säädellä esimerkiksi painetta muuttamalla. Lämpökrakkausta on käytetty 1910-luvulta lähtien. 
Katalyyttisessä krakkauksessa reaktion syntymiseen käytetään jotakin katalyyttiä. Menetelmää käytettiin kaupallisesti ensi kerran 1930-luvulla. Siinä syntyvien tuotteiden oktaaniluku on korkeampi kuin lämpökrakkauksessa.
Myös muita krakkausmenetelmiä on kehitetty.
Krakkeri

Krakkeri tai kräkkeri (sitaattilaina englannin kielen sanasta "cracker") on henkilö, joka murtautuu tietojärjestelmään ilman järjestelmästä vastaavan tahon lupaa. Myös tietokoneohjelmien kopiosuojausten murtajaa kutsutaan krakkeriksi. Sanaa "hakkeri" käytetään usein mediassa sanan "krakkeri" tilalla.
Tietojärjestelmään murtautumisessa vaaditaan joko syvällistä tietokoneohjelmien ja -ohjelmoinnin tuntemusta, kohdejärjestelmän käyttäjien varomattomuuden hyödyntämistä (social engineering) tai toisten kirjoittamia murtautumista avustavia ohjelmia. Myös henkilöä, joka esimerkiksi arvaa liian helpon salasanan ja täten pääsee järjestelmään, kutsutaan krakkeriksi.
Krakkeri on hieman horjuva sana, kuten hakkerikin, ja nopeasti muuttavassa ATK-slangissa mahdolliset viralliset suositukset eivät yleensä vastaa käytäntöä. Usein krakkerin määritelmään sisällytetään myös se, että henkilön on oltava hakkeri – siis jonkun toisen tekemän murtautumisohjelman käyttö ei tekisi käyttäjästään krakkeria. Kuitenkin on helpompi ajatella niin, että krakkeri tarkoittaa yksinkertaisesti murtautujaa riippumatta tekotavasta.
Ohjelmistokopiointi Kiinassa.
Kiinassa muun muassa Microsoft on halunnut puuttua maassa rehottavaan ohjelmistokopiointiin. Joulukuussa 2008 kiinni jäi Hong Lei, joka mursi Windows XP -käyttöjärjestelmän ja teki siitä oman "Tomato Garden Window XP" -kloonin, jota hän jakeli maksutta. Hänet tuomittiin Sun Xianshengin kanssa kolmen ja puolen vuoden vankeusrangaistukseen. Lisäksi Lei sai sakkoja noin 103 000 euron arvosta.
Kuuluisia krakkereita ja krakkeriryhmiä.
TCB.
Tunnetuin suomalainen krakkeri lienee TCB-nimimerkkiä käyttänyt jyväskyläläinen ohjelmistosuunnittelija, joka murtautui syksyn 1997 ja kevään 1998 välillä kaikkiaan noin 130 yrityksen ja yhteisön tiedostoihin ja asenteli takaportteja. Murtojen kohteiksi joutuivat monet suomalaiset korkeakoulut, Nokia, Sonera sekä Yleisradio. Lisäksi hän pystyi lukemaan muun muassa kulttuuriministeri Claes Anderssonin ja opetusministeri Olli-Pekka Heinosen henkilökohtaisia sähköposteja. Hän perusteli tekojaan uteliaisuudella tutkia kohteiden tietoturvaa.
Helmikuussa 2001 Jyväskylän käräjäoikeus tuomitsi hänet viiden kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen luvattomasta käytöstä, tietomurrosta ja tietomurron yrityksestä, johon liittyi kaksi törkeää viestintäsalaisuuden loukkausta. Syytteet törkeästä luvattomasta käytöstä ja vahingonteosta hylättiin. Ehdollisen vankeusrangaistuksen lisäksi hänet tuomittiin maksamaan vahingonkorvauksia ja oikeudenkäyntikuluja asianomistajille noin 450 000 markkaa. Hakkeri oli käräjäoikeuden tuomion aikaan 25-vuotias.
Sekä syyttäjä että tuomittu valittivat ratkaisusta Vaasan hovioikeuteen. Hovioikeus piti rikoksia yhtenä kokonaisuutena ja tuomitsi hakkerin kesäkuussa 2002 tietojärjestelmien törkeästä luvattomasta käytöstä seitsemän kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen.
Armand Lohikoski

Armand Uolevi Lohikoski (alk. Pernu) () oli suomalainen ohjaaja ja käsi­kirjoittaja. Hänet muistetaan erityisesti "Pekka ja Pätkä" -elo­kuvien ohjaajana. Koulutukseltaan Lohi­koski oli filosofian maisteri.
Varhaiselämä.
Armand Uolevi Lohi­koski (alkujaan Pernu) syntyi Yhdys­valloissa Oregonin osa­valtiossa. Hänen vanhempansa olivat amerikan­suomalaisia. Suomessa Lohi­koski kirjoitti yli­oppilaaksi vuonna 1931 ja suoritti filosofian maisterin tutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1936.
Ura.
Armand Lohi­koski oli elämänsä aikana monessa mukana. Nuorena yli­oppilaana hän toimi aktiivisesti Ylioppilasteatterissa, Yli­oppilaiden Raittius­yhdistyksessä, Yli­oppilas­kunnan Laulajissa ja Suomi-Amerikka -yhdistyksessä.
Ennen siirtymistään elo­kuva­ohjaajaksi hän teki moni­puolisen uran media-alan eri osa-alueilla. Hän työskenteli muun muassa pila­kuva­piirtäjänä, Yleisradion osasto­päällikkönä, toimittajana, radio-ohjaajana ja -juontajana, lehti­kustantajana, Fennada-Filmin mainos­päällikkönä, Metro-Goldwyn-Mayer Filmsin Helsingin toimiston konttori­päällikkönä ja toimitus­johtajana, sekä Suomen Filmi­teollisuuden lyhyt­elo­kuva­osaston päällikkönä ja ohjaajana. Lohi­koski perusti Töölön ja Käpylän ilmais­jakelu­lehdet.
Hän ideoi ja käynnisti Yleis­radiossa osasto­päällikkönä toimiessaan hyvin suosituksi tulleen "Herra X"-tieto­kilpailun, jonka ensimmäinen lähetys lähetettiin 11. joulu­kuuta vuonna 1941. Suomen ensimmäisenä radio­tieto­kilpailuna "Herra X" käynnisti kokonaan uuden viihteen lajin, tieto­kilpailut, jotka levisivät myöhemmin radiosta myös televisioon.
Armand Lohi­koski ohjasi uransa aikana Suomen Filmi­teollisuuden palveluksessa yhteensä 18 pitkää elo­kuvaa. Näiden lisäksi Lohi­koski ohjasi useita lyhyt­elo­kuvia ja mainoksia. Lohi­kosken ensimmäinen pitkä elo­kuva oli vuonna 1953 valmistunut Reino Helismaan käsi­kirjoittamassa ja Anneli Saulin ja Lohi­kosken tulevan kolmannen vaimon Tuija Halosen näyttelemässä tukkilais­komediassa "Me tulemme taas". Tätä seurasivat useat "Pekka Puu­pää" -elo­kuvat ja seitsemän muuta elo­kuvaa.
Lohi­koski kirjoitti mielen­kiintoisen matka­kertomuksen Yli­oppilas­kunnan Laulajien toisen maailman­sodan jälkeisestä Yhdys­valtain-matkasta "Dollari on lujassa" vuonna 1946, oma­elämä­kerrallisen teoksen "Mies Puu­pää-filmien takaa" 1993 ja omakustanteena miete­lause­kokoelman "Sattuvasti Sanottua" vuonna 2002.
Lohi­koski perusti Lasse Saxelinin kanssa lyhyt­ikäisen elo­kuva­toimiston Star Films Oy:n, joka toi maahan kymmen­kunta elokuvaa Länsi-Saksasta.
Yksityiselämä.
Lohi­kosken ensimmäinen vaimo oli Maj Lis Parmanen ja toinen Annele Pilviö. Vuonna 1964 Lohi­koski avioitui näyttelijä Tuija Halosen kanssa.
Lohi­koski kuoli Helsingissä 20. maalis­kuuta 2005 93-vuotiaana. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan kolumbaarioon Helsinkiin.
Georges Bizet

Alexandre César Léopold (Georges) Bizet (25. lokakuuta 1838 Pariisi – 3. kesäkuuta 1875 Bougival) oli ranskalainen säveltäjä. Hän on säveltänyt oopperan "Carmen".
Bizet pääsi arvostettuun Pariisin konservatorioon jo yhdeksänvuotiaana. Vuonna 1857 hän voitti palkinnon yksinäytöksisellä operetillaan "Le Docteur Miracle". Tämän jälkeen Bizet opiskeli kolme vuotta Roomassa. Siellä hän sävelsi muun muassa C-duurisinfoniansa ja oopperan "Don Procopio". Palattuaan Roomasta Bizet asui loppuelämänsä Pariisissa ja omistautui täysin säveltämiselle. Vuonna 1863 hän sävelsi oopperan "Helmenkalastajat" ("Les pêcheurs de perles"). Vuonna 1875 valmistui Bizet’n tunnetuin teos, Prosper Mériméen pienoisromaaniin pohjautuva "Carmen". Siitä ei tullut heti menestystä, mutta nykyään sitä pidetään yhtenä 1800-luvun merkittävimmistä. Bizet itse kuoli muutama kuukausi ensiesityksen jälkeen vain 36-vuotiaana. Ilmeisesti "Carmenin" aluksi saama viileä vastaanotto vaikutti osaltaan Bizet’n terveyden ennenaikaiseen murtumiseen.
Martha Argerich

Martha Argerich (s. 5. kesäkuuta 1941) on argentiinalainen pianisti. 
Argerich syntyi Buenos Airesissa. Äiti opetti hänet soittamaan pianoa. Hän esiintyi julkisesti ensimmäistä kertaa jo 8-vuotiaana soittamalla erään Wolfgang Amadeus Mozartin pianokonserton. Vuonna 1955 Argerichin perhe muutti Eurooppaan. Täällä hän opiskeli Friedrich Guldan ja Arturo Benedetti Michelangelin johdolla. Vuonna 1957 Martha Argerich voitti kaksi pianokilpailua muutaman viikon sisällä. Vuonna 1965 hän voitti Varsovan kansainvälisen Chopin-kilpailun. Ensimmäisen levytyksensä Deutsche Grammophonille hän teki vuonna 1967. Tästä alkoi vuosikymeniä kestänyt yhteistyö.
Argerichin laajaan ohjelmistoon kuuluu sävellyksiä 1800- ja 1900-luvun suurilta säveltäjiltä kuten Chopin, Schumann, Liszt, Debussy, Ravel, Franck, Prokofiev, Stravinski, Šostakovitš, Tšaikovski, Bartok ja Messiaen sekä varhaisemmilta säveltäjiltä kuten Bach, Mozart ja Beethoven.
Argerich on kertonut tuntevansa olonsa yksinäiseksi sooloesityksissä. Hän suosii kamarimusiikkia ja konserttoja. Kamarimusiikkia hän on esittänyt 17-vuotiaasta alkaen. Hän on työskennellyt monien pianistien, muun muassa viulisti Gidon Kremerin ja sellistien Mischa Maisky ja Mstislav Rostropovitsh kanssa.
Argerich on saanut kolme Grammy-palkintoa ja useita muita huomionosoituksia.
Kemiallinen merkki

Kemiallinen merkki on lyhyt, latinalaisia aakkosia käyttävä merkintätapa alkuaineelle. Kaikilla luonnollisilla alkuaineilla on yksi tai kaksi kirjainta pitkä kemiallinen merkki, mutta joillakin keinotekoisilla alkuaineilla se on väliaikaisesti kolme kirjainta pitkä. Kemiallisilla yhdisteillä on niissä olevien alku­aineiden kemiallisista merkeistä yhdistämällä muodostetut kemialliset kaavat.
Kun alkuaineen kemiallisessa merkissä on kaksi kirjainta, on aina ensimmäinen kirjain isolla ja jälkimmäinen pienellä. Täten esimerkiksi Co on koboltin kemiallinen merkki, kun taas CO on hiilimonoksidin eli hiilen (C) ja hapen (O) yhdisteen kemiallinen kaava. 
Kemiallisia merkkejä ja kaavoja käytetään esimerkiksi lyhenteinä, materiaalitekniikassa ilmaisemaan lejeerinkien seossuhteita ja reaktioyhtälöissä. Ne otettiin käyttöön 1800-luvun alkupuolella Jöns Jacob Berzeliuksen aloitteesta. Merkit ovat alkuaineiden latinalaisten nimien lyhenteitä, esimerkiksi Au (kulta) on peräisin latinan sanasta "aurum". Ne ovat tunnettuja maailmanlaajuisesti, kun taas monien vanhoista ajoista tunnettujen alku­aineiden nimet vaihtelevat eri kielissä. Niinpä esimerkiksi natriumin ja kaliumin kemialliset merkit ovat kaikkialla maailmassa Na ja K, vaikka muun muassa englannin kielessä näiden alkuaineiden nimet ovatkin "sodium" ja "potassium". 
Alkuaineen merkki on sama saman alkuaineen kaikille isotoopeille. Mikäli ne on tarpeen erottaa toisistaan, esimerkiksi ydin­fysiikassa, lisätään merkin yhteyteen isotoopin massaluku, joka kirjoitetaan merkin eteen yläkulmaan. Esimerkiksi 14C tarkoittaa hiili-isotooppia, jonka massaluku on 14, eli ns. radio­hiiltä. Toisinaan lisätään myös alku­aineen järjestys­luku merkin eteen alakulmaan, jolloin mainitun isotoopin merkki on 146C.
Järjestysluvultaan suurimpia alkuaineita ei ole välttämättä vielä virallisesti nimetty, vaan ne ovat saaneet väliaikaisen nimen perustuen latinankielisiin lukusanoihin. Niiden väliaikaiset kemialliset merkit ovat kolmi­kirjaimisia, esimerkiksi alkuaine 119 on ununennium (Uue). Nykyisin suurin pysyvästi nimetty alkuaine on oganesson (Og), järjestysluku 118.
Suomalaisista alkuaineelle nimensä on antanut Johan Gadolin (gadolinium).
Orogenia

Orogenia eli vuorijonopoimutus on prosessi, jossa vuoristo syntyy mannerliikuntojen työntäessä mannerlaattoja yhteen. Mannerlaattojen rajakohdat rutistuvat ja poimuttuvat luoden poimuvuoristoja. Rutistumakohta kohoaa ylös, koska sen täytyy säilyttää isostaattinen tasapaino. Poimuvuoristoa, jonka eroosio on kuluttanut kumpuilevaksi maastoksi, sanotaan peneplaaniksi.
Vuorijonopoimutuksia maapallon historiassa.
Luettelo ei ole täysin kattava.
William Shatner

William Shatner (s. 22. maaliskuuta 1931 Montreal) on kanadalainen näyttelijä, elokuvatuottaja, kirjailija ja laulaja. Hän on näytellyt muun muassa "Star Trek" -televisio­sarjan kapteeni James T. Kirkiä ja "Boston Legal" -sarjan Denny Cranea.
Shatner on julkaissut lukuisia kirjoja ja levyjä.
Shatner osallistui 90-vuotiaana oikealle 11 minuuttia kestäneelle avaruus­lennolle 13. loka­kuuta 2021 Blue Origin -yhtiön raketilla. Hänestä tuli tuolloin iäkkäin avaruudessa käynyt ihminen. Välittömästi lennon jälkeen hän puhui vuolain sanoin elämän haavoittuvuudesta. Sittemmin hän kertoi olleensa ennen lentoa täysin väärässä: kun odotettu avaruuslento lopulta toteutui, se ei tuntunutkaan hänestä juhlalta vaan hautajaisilta, sillä hän näki avaruudessa pelkkää mustaa ja kuolemaa. Lennon aikana hän ymmärsi, että maapallolla on kaikki se, mikä on arvokasta, ja ihminen tuhoaa sitä. Sen vuoksi hän tunsi suurempaa surua kuin oli koskaan tuntenut. Hän kutsui kokemustaan nimellä "The Overview Effect."
Yksityiselämä.
Shatner on ollut naimisissa neljä kertaa, Elizabeth Anderson Martinin (2001–2019), Nerine Kiddin (1997–1999), Marcy Laffertyn (1973–1996) ja Gloria Randin (1956–1969) kanssa. Shatnerilla on kolme lasta, Leslie Carol (1958), Lisabeth Mary (1960) ja Melanie (1964) ensimmäisestä liitostaan Gloria Randin kanssa.
Teokset.
Fiktiokirjat.
Shatner, Judith Reeves-Stevens ja Garfield Reeves-Stevens
Musikaali

Musikaali on näytelmä tai elokuva, jossa teatterinomaiseen toimintaan ja vuoropuheluun on lisätty ajan viihdemusiikin tyylissä toteutettuja laulu- ja tanssinumeroita. 
Eurooppalaisperäiset ooppera ja operetti saivat Yhdysvalloissa uuden jatkumon musikaalista. 1800-luvun Amerikassa lähinnä kiertävät teatteriseurueet esittivät usein tanssi- ja musiikkinumeroita, jotka eivät juonellisesti liittyneet toisiinsa. Musikaali liitti juonella numerot toisiinsa ja oopperan tai operetin tapaan kertoivat kokonaisen tarinan. Usein musikaalin musiikki oli kuitenkin tyylillisesti kevyempää ja se sai aineksia amerikkalaisesta kansanmusiikista kuten bluesperinteestä, ja suurimuotoisesta konsertti- ja viihdemusiikista. Musikaalin sisältö on yleensä romanttinen ja komediallinen, mutta nykyaikainen musikaali voi käsitellä hyvin erilaisia, vakaviakin aiheita. Musikaali on ennen kaikkea yhdysvaltalainen ilmiö, erityisesti New Yorkin Broadwayllä tuotetaan edelleen lukumääräisesti eniten musikaaleja. 
Varhaisessa vaudeville-teatteriesityksissä oli jo 1890-luvulla tapana lisätä ajan tunnettuja sävelmiä kevyeen juoneen. Varhaisissa musikaaleihin vaikuttivat musiikillisesti muun muassa synkopoitu ragtime-musiikki, joka 1800–1900-lukujen vaihteissa syntyi ja tuli muotiin, ja myös jazzin eri tyylit.
Nykyään musikaalit ovat usein läpisävellettyjä, itsenäisiä teoksia, jotka käyttävät aikansa popmusiikin tyyliä ja ne voivat kosketella kipeitäkin aiheita. Edelleen musikaalia kuitenkin pidetään juonellisesti kevyenä ja usein romanttinen liioittelu ja absurdit tilanteet kuuluvat musikaaleihin.
Karjalan Maa

Karjalan Maa oli pohjoiskarjalainen, Joensuussa ilmestyvä sanomalehti, joka aloitti vuonna 1917 nimellä Korpi-Jaakko. Lehteä kustansi KM-Yhtymä-konserniin kuuluva Maakunnan Kustannus Oy. Lehti oli Suomen Keskustan äänenkannattaja.
Seitsemänpäiväisenä ilmestynyt Karjalan Maa muuttui kesäkuussa 1987 kolmipäiväiseksi ja sitä alettiin painaa tabloidikokoisena, kun se kärsi 1980-luvulla tappion lehtisodassa paikalliskilpailija Karjalaiselle. Kesäkuussa 2010 lehden ilmestymismäärää supistettiin yhteen kertaan viikossa. Lokakuussa 2010 lehden jatkon kerrottiin olevan varma vain kesään 2011 saakka. Syyksi kerrottiin muutokset puolueiden lehdistötuessa. Joulukuussa 2010 selvisi, että lehti lakkautetaan huhtikuun 2011 loppuun mennessä, sillä Karjalan Maa ei saa osuutta keskustan viestintätuesta seuraavalla vaalikaudella. Asia varmistui, kun keskustan puoluevaltuusto vahvisti puolueen talousarvion seuraavalle vuodelle. Karjalan Maan perustamisesta tuli lopettamisen aikoihin kuluneeksi 94 vuotta. Lehdellä oli 2011 viisi työntekijää.
Multiplikatiivinen funktio

Lukuteoriassa multiplikatiivisella funktiolla tarkoitetaan funktiota "f", jolle kaikilla keskenään jaottomilla kokonaisluvuilla "a" ja "b" pätee "f"("ab") = "f"("a") "f"("b"). Jos ehto pätee myös kaikilla luvuilla "a" ja "b" jotka eivät ole keskenään jaottomia, sanotaan funktion olevan täydellisesti multiplikatiivinen.
Esimerkkejä multiplikatiivisista funktioista.
Esimerkkejä multiplikatiivisista funktioista, jotka ovat laajalti käytössä lukuteoriassa: 
Esimerkki aritmeettisesta funktiosta, joka ei ole multiplikatiivinen on "r"2("n") - kuinka monella tavalla luku n voidaan esittää kahden kokonaisluvun neliöiden summana, esimerkiksi
1 = 12 + 02 = (-1)2 + 02 = 02 + 12 = 02 + (-1)2
ja siten "r"2(1) = 4 ≠ 1. Tämä osoittaa, että funktio ei ole multiplikatiivinen. Kuitenkin "r"2("n")/4 on multiplikatiivinen.
Charles Gounod

Charles Gounod (, ransk. ; 17. kesäkuuta 1818 Pariisi – 18. lokakuuta 1893 Saint-Cloud) oli ranskalainen säveltäjä. Hänen tunnettuja teoksiaan ovat oopperat "Faust" ja "Romeo ja Julia" sekä laulu "Ave Maria".
Elämä.
Gounod syntyi Pariisissa, ja lapsena hän opiskeli musiikkia äitinsä johdolla. Hieman myöhemmin hän pääsi Pariisin konservatorioon opiskelemaan säveltäjä Fromental Halévyn johdolla. Vuonna 1839 Gounod sai kantaatistaan "Ferdinand" Prix de Romen. Myöhemmin hän muutti Italiaan, jossa hän kiinnostui Giovanni Pierluigi da Palestrinan musiikista.
Gounod sävelsi ensimmäisen oopperansa vuonna 1851, mutta ei saavuttanut suosiota ennen "Faustin" säveltämistä vuonna 1859. "Faust" perustui Johann Wolfgang von Goethen näytelmään. Myös vuonna 1867 ensiesitetty William Shakespearen näytelmään "Romeo ja Julia" pohjautuva ooppera "Roméo et Juliette" sai suosiota. Sitä esitetään yhä säännöllisesti. Vanhoilla päivillään Gounod sävelsi pääasiassa uskonnollista musiikkia, kuten laulun "Ave Maria". Se perustui Johann Sebastian Bachin säveltämään preludiin, joka on ensimmäisenä hänen teoksensa "Das wohltemperierte Klavierin" ensimmäisessä kirjassa.
Fado

Fado on Portugalissa 1820-luvulla kehittynyt kansanmusiikin tyylilaji. Se kehittyi mahdollisesti brasilialaisista musiikin tyyleistä, kuten lundumista ja modinhasta. Fadon merkittävimmät tyylilajit ovat Lissabonin fado (fado de Lisboa) ja Coimbran fado (fado de Coimbra), joista Lissabonin fado on vanhempi. Coimbran fadosta tuli suosittua 1900-luvun alkupuolella. Sanoituksiltaan fado on tyypillisesti surumielistä.
Fado liitettiin vuonna 2011 Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Asiaa lobattiin portugalilaisten taholta aktiivisesti pari vuotta. Keulakuvina hankkeen edistämisessä toimivat Mariza ja Carlos do Carmo.
Niccolò Paganini

Niccolò (Nicolò) Paganini (27. lokakuuta 1782 Genova, Genovan tasavalta – 27. toukokuuta 1840 Nizza, Sardinian kuningaskunta) oli säveltäjä ja viuluvirtuoosi.
Elämä ja ura.
Paganini syntyi Genovassa 1782 ja alkoi soittaa mandoliinia ja viulua jo hyvin nuorena. Hän esiintyi julkisesti ensimmäistä kertaa 11-vuotiaana. Teini-ikäisenä hän opiskeli muun muassa Alessandro Rollan ja Giacomo Costan johdolla. Sen jälkeen hän alkoi kiinnostua myös kitaransoitosta ja sävelsi jonkin verran musiikkia myös kitaralle sekä kitara–viulu-duolle. Nykyään Paganinin arvostetuimmat teokset lienevät hänen vuoden 1817 tienoilla viululle säveltämänsä 24 kapriisia op. 1. Lukuisat säveltäjät ovat kirjoittaneet muunnelmia viimeisestä, a-molli-kapriisista. Lisäksi Paganini sävelsi muun muassa kuusi viulukonserttoa sekä kamarimusiikkia.
Paganini rikkoi siihenastiset taiturillisuuden määritelmät ja loi uudet. Etenkin hänen jousenkäyttönsä oli mullistavaa. Hänen keksintöihinsä luetaan muun muassa eräät jousitustavat, sävelalueen laajennukset, loisteliaat kaksoisotteet, tietyt kitaratehot, vasemman käden pizzicato, kromaattinen oktaavisoitto ja joustavat siirtymät arco- ja pizzicatokulkujen välillä.
Paganini oli kiertuetaiteilija, jonka konsertit olivat valtavia menestyksiä. Hän korosti taitojaan tempuilla, joilla hän sai yleisönsä villiintymään: hän soitti vaikeita kappaleita kolmella, kahdella tai jopa yhdellä kielellä (hän katkoi kieliä tahallaan yksi kerrallaan esityksen aikana). Hän saattoi soittaa hyvinkin monimutkaisen sävellyksen "prima vista" pitäen nuotteja ylösalaisin edessään.
Paganinin soitin oli Guarneri del Gesù "Cannone". Vaikka hän omisti laajan viulukokoelman, johon kuului yksitoista Stradivariusta, hän ei koskaan julkisesti soittanut maineikkaimpia instrumenttejaan. Yksi ”stradi” kantaa hänen nimeäänkin. 
Paganini kuoli Nizzassa vuonna 1840. Kuolinsyyn uskotaan olevan kuppa.
”Paholaisen viuluniekka”.
Paganini oli virtuoosimainen soittaja. Hänen tekninen taituruutensa oli niin häkellyttävää, että kuulijat arvelivat hänen solmineen liiton paholaisen kanssa; tästä johtuu nimitys ”paholaisen viuluniekka”. Hänen laiha olemuksensakin, jota hän käytti hyväkseen ja korosti, oli ”noitamainen” tai ”paholaismainen”. Hänen sormensa olivat erityisen pitkät ja joskus on kerrottu Paganinin pystyneen taivuttamaan niitä epäinhimillisen näköisesti vastapäiseen suuntaan. Paholaismaisuus puri tehokkaasti porvarillistuvassa Euroopassa, jossa musiikin ja kirkon suhteet olivat aikaisempina vuosisatoina olleet kiinteät.
Populaarikulttuurissa.
Paganinia ovat elokuvissa ja televisiosarjoissa esittäneet lukuisat eri näyttelijät. Heihin lukeutuvat muun muassa Roxy Roth vuoden 1945 elokuvassa "Suuri unelma", Stewart Granger vuoden 1946 elokuvassa "Paholaisen jousi", Vladimir Msryan vuoden 1982 minisarjassa "Niccolo Paganini", Klaus Kinski vuoden 1989 elokuvassa "Paganini" ja viulisti David Garrett vuoden 2013 elokuvassa "The Devil’s Violinist".
Philip Glass

Philip Morris Glass (s. 31. tammikuuta 1937 Baltimore, Maryland) on yhdysvaltalainen säveltäjä, jolla on latvianjuutalaiset sukujuuret. Häntä pidetään yhtenä 1900-luvun jälkipuoliskon vaikutusvaltaisimmista säveltäjistä, jonka sanotaan myös tuoneen taidemusiikin tavallisten ihmisten ulottuville. Tässä mielessä hänen esikuvinaan oli muun muassa Kurt Weill/Bertolt Brecht musiikkiteatterit.
Glassin musiikkia luonnehditaan useimmiten minimalistiseksi, vaikka Glass itse pitää enemmän näyttämömusiikin ja toistuvien rakenteiden musiikin käsitteistä. Glassin laajaan tuotantoon kuuluu niin sinfonioita, oopperoita, kuoro- ja yhtyemusiikkia kuin lukuisia teoksia soolosoittimille, etenkin pianolle. Glass on tehnyt yhteistyötä useiden nimekkäiden muusikoiden kuten David Bowien, intialaisen Ravi Shankarin sekä elektronisen musiikin pioneereihin lukeutuvan Aphex Twinin kanssa. Hän on säveltänyt myös runsaasti elokuvamusiikkia, muun muassa elokuviin "Koyaanisqatsi", "Powaqqatsi", "Mishima – elämän neljä lukua", "Kundun", "Tunnit", "Silmänkääntäjä", "Candyman", "Cassandra’s Dream" ja "Paljastavat merkinnät". Oscar-ehdokkuuksia hänellä on kolme.
Suomessa Philip Glassin lukuisista oopperoista on kuultu neljä: Jean Cocteaun romaaniin perustuva "Les Enfants Terribles" vuonna 2005, Franz Kafkan novelliin pohjautuva "Rangaistussiirtolassa" vuonna 2006, non-narratiivinen "A Madrigal Opera" sekä Edgar Allan Poen novelliin perustuva "The Fall of the House of Usher" vuonna 2009. Kolme ensimmäistä tuotti moderniin kamarioopperaan erikoistunut oopperaryhmä Ooppera Skaala ja viimeisimmän Suomalainen Kamariooppera.
Glass vieraili Suomessa ensimmäistä kertaa Helsingin juhlaviikoilla vuonna 2013. Toisen kerran hän tuli maahan marraskuussa 2017, jolloin hän esitti pianomusiikkia Helsingin Musiikkitalossa.
Seinä

Seinä on rakennuksessa tilaa jakava ja usein myös kantavana rakenteena toimiva pystysuora rakenneosa. Myös avattavia väliseiniä on olemassa.
Seiniä voidaan luokitella materiaalin, esimerkiksi puu-, kivi-, tiiliseinä, tai rakenteellisen tarkoituksen mukaan: esimerkiksi ulkoseinä, kevyt väliseinä, kantava väliseinä, paloseinä. Edelleen niille voidaan määrittää erilaisia arvoja esimerkiksi kantavuuden, palonkestävyyden, lämmön- ja ääneneristyskyvyn mukaan.
Nykyrakentamisessa on hyvin yleistä tehdä seinä kerroksellisena rakenteena eri materiaaleja käyttäen. Kerroksellisessa seinässä kullakin kerroksella voi olla oma tehtävänsä: seinä voi sisältää höyrynsulku-, tai lämmöneristekerroksen, tuulensuojan ja kantavan kerroksen. Kerroksellinen seinä on yleensä "rankarakenteinen", sen sisällä on rangoista tehty pystyrunko, yleensä ranka 60 cm välein.
Massiivinen seinä on tehty kauttaaltaan samasta materiaalista. Tällaisia ovat muun muassa hirsiseinät, tiilimuurit ja jotkin kevytbetoniseinät.
"Ulkoseinän" tehtävänä on toimia suojana sääoloja ja jossain määrin rakennukseen sisääntunkeutumista vastaan. Ulkoseinä on osa rakennuksen vaippaa. Ulkoseinälle asetettavat lämmöneristysvaatimukset riippuvat siitä ovatko sen rajaamat tilat lämpimiä, puolilämpimiä, lämmittämättömiä vai jäähdytettyjä.
"Väliseinät" palvelevat ennen kaikkea tilanjakajina. Väliseinä voi olla tarvittaessa eristetty, esimerkiksi kylmätilan ja huonetilan välinen seinä. Väliseinä voi olla myös osastoiva seinä, eli joko ääntä tai paloa eristävä. 
Kantavat seinät voivat olla joko ulko- tai väliseiniä. Kantavan seinän tarkoitus on kannatella yläpuolisia kerroksia ja kattorakenteita, sekä rakennuksen käytön aiheuttamaa kuormaa. Rakennuksessa voi olla myös jäykistäviä seiniä, jotka vastaanottavat tuulikuormia.
Kantavien, osastoivien tai jäykistävien seinien purku tai aukotus vaatii rakennusvalvonnan luvan.
Alonso Lobo

Alonso Lobo (25. helmikuuta 1555 Osuna – 5. huhtikuuta 1617 Sevilla) oli espanjalainen renessanssinajan säveltäjä. Lapsena hän lauloi sevillalaisen katedraalin kuorossa. Lobo sävelsi muun muassa messuja ja motetteja. Hänen säveltämäänsä maallista ja soitinmusiikkia ei ole säilynyt.
Lobon motetti "Versa est in luctum" on varsin usein levytetty teos. Säveltäjän merkittävimpiä aikalaisia Espanjassa olivat Tomás Luis de Victoria ja Francisco Guerrero.
Tietolan koulu

Tietolan koulu on Valkeakosken keskustassa toimiva perusopetusta antava koulu. Koulun oppilaat ovat lähinnä luokkien 1–6 oppilaita. Pienluokilla on myös 7–9 luokkien oppilaita. Tietola palvelee pienluokkaopetuksen osalta koko Valkeakosken aluetta ja tarjoaa harjaantumisopetuspalveluita myös Akaan ja Urjalan kunnan oppilaille. Koulun kanssa samassa rakennuksessa toimii esiopetusryhmä, joka on Keskustan varhaiskasvatusyksikön ryhmä.
Vuonna 2016 koulua kävi yhteenä 206 oppilasta.
Tietolan koulu sijaitsee osoitteessa Kirkkotie 2. Aiempi, Niementiellä sijainnut homehtunut koulurakennus purettiin pois.
Kersantti

Kersantti (vanh. ransk. sergent, palveleva, palvelija, myöh. lat. erityisesti kuninkaan palvelija tai vasalli; lyhenne kers.) on aliupseerin arvo armeijassa.
Historia.
"Kersantti" tunnettiin jo 1200-luvulla merkityksessä sotilaspalvelija. Myöhäiskeskiajalla kersantti saattoi olla hyvin korkea arvo. Sana vakiintui 1500-luvun ensimmäisellä puoliskolla tarkoittamaan aliupseeria.
Kersantti Suomessa.
Kersantti (ruots. "sergeant") on Suomen puolustusvoimissa käytössä oleva aliupseerin sotilasarvo. 
Suomalaisen kersantin arvomerkissä on kolme kapeaa kaluunakulmaa. Kersantti on niin sanottu perussotilasarvo, josta on johdettu alempi alikersantti ja ylempi ylikersantti. Upseerikokelas rinnastetaan kersanttiin, mutta on käytännön syistä varusmieskersanttia vanhempi.
Suomessa kersantit kuuluvat kahteen pääryhmään. Varusmieskersantit ovat ryhmänjohtajia, jotka on ylennetty tavanomaista vaativamman tehtävänsä tai erityisen hyvän palveluksen tai johtamistaitojen perusteella kersanteiksi. Tyypillinen tehtävä on joukkueen varajohtaja. Palkattuun henkilökuntaan kuuluvat kersantit ovat vakituisia tai määräaikaisessa virassa palvelevia sopimussotilaita tai aliupseereita. Nämä palvelevat yleensä kouluttajina (sopimussotilaat) tai erikoistehtävissä (aliupseerit), esimerkiksi varuskunnan vartiostossa. 
Reservissä kersantiksi voidaan ylentää vähintään kymmenen päivää kertausharjoituksissa palvellut alikersantti. Kersantti on korkein sotilasarvo, johon miehistöön kuuluva pystyy ylenemään suorittamatta aliupseerikoulua. Mikäli reserviläinen ylennetään alikersantista kersantiksi ilman aliupseerikoulua, täytyy ylennysperusteiden olla hyvin painavat. Lisäksi reservin kertausharjoituksissa henkilön on täytynyt saada koulutus vaativaan aliupseeritehtävään.
Kersantti muissa maissa.
Saksa on länsimaiden joukossa poikkeus, sillä sen armeijassa ei käytetä ranskan "sergeant"-sanaan palautuvaa arvonimeä, vaan kersanttia vastaava arvo on "Stabsunteroffizier".
Kersantin arvon englanninkielinen vastine "sergeant" on käytössä myös englanninkielisten maiden poliisivoimissa, mutta se ei tarkoita kersanttia, vaan ylikonstaapelia.
Ylikersantti

Ylikersantti (lyhenne ylik.; ruots. "översergeant") on Suomen puolustusvoimissa käytössä oleva aliupseerien sotilasarvo. Ylikersantin arvomerkissä on neljä kapeaa kaluunakulmaa. Ylikersanttia alempi arvo on kersantti ja ylempi vääpeli.
Ylikersantti Suomen puolustusvoimissa.
Ylikersantit toimivat muun muassa opetusaliupseereina, joukkueenjohtajina tai kouluttajina sekä vartio- ja sotilaspoliisialan ammattitehtävissä. Vaativimpia ylikersantin tehtäviä ovat puolustusvoimien pelastusalan tehtävät joita ovat pelastusaliupseeri ja pelastusmestari. Myös lentokone ja helikopteriasentajien tehtävissä on ylikersantteja.
Ylikersantit aiemmin.
Vuosina 1994–2007 reservin vänrikit / aliluutnantit palvelivat sopimussotilaana ylikersantin arvossa. Nykyään ylikersantti on kuitenkin reservin aliupseereille ja aliupseerin virassa palvelevien arvo.
Ylikersantit muissa valtioissa.
Monissa anglosaksisissa maissa kuten Yhdysvalloissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa vastaava sotilasarvo on nimeltä "staff sergeant". Yhdysvaltojen laivaston vastaava arvo on "petty officer first class" ja Yhdistyneen kuningaskunnan kuninkaallisessa laivastossa "petty officer". Suomen merivoimien arvoja englanniksi käännettäessä käytetään yleensä yhdysvaltalaisia arvoja, koska arvorakenne on samankaltainen.
Sotilasmestari

Sotilasmestari (lyhenne sotmest; ruots. "militärmästare") on Suomen puolustusvoimissa käytössä oleva sotilasarvo. Sotilasmestari kuuluu aliupseereihin, ja on näistä sotilasarvoltaan korkein. Arvoon voidaan ylentää mestaritason tehtävissä ja aliupseerien mestariopinnot suorittanut ammattisotilas, joka on hankkinut laajan kokemuksen. Ylennyksen edellytyksenä on aina hyvä fyysinen suorituskyky ja kenttäkelpoisuus.
Sotilasmestarista seuraavaksi alempana sotilasarvoltaan on ylivääpeli (merivoimissa ylipursimies) ja ylempänä upseereihin lukeutuva vänrikki (merivoimissa aliluutnantti). Vielä 1990-luvulla sotilasmestari oli rauhan aikana sotilaana vanhempi kuin vänrikki ja aliluutnantti (sodan aikana arvojärjestys olisi ollut toisin päin), mutta myöhemmin tämä poikkeama poistettiin, ja vänrikistä tuli sotilasmestaria vanhempi sotilas niin rauhan kuin sodankin aikana.
Nykyisessä järjestelmässä upseeri on aina aliupseerien esimies ja aliupseeri miehistöön kuuluvien esimies.
Sotilasmestarin arvomerkissä on yksi paksu ja sen alapuolella kaksi ohuempaa arvomerkkikulmaa. Sotilasmestari on ylin sekä kantahenkilökunnan että reservin aliupseerin arvoista. Sotilasmestarin arvo oli käytössä myös vanhassa toimiupseerijärjestelmässä. Sotilassanonnan mukaan sotilasmestari on ollut ”aliupseerien kenraali”. Samalla, kun otettiin käyttöön nimitys sotilasammattihenkilö vuonna 1995, kantahenkilökunnan sotilasarvoista lakkautettu sotilasmestarin sotilas- ja palvelusarvo palautettiin käyttöön, ja ensimmäinen uusi sotilasmestari nimitettiin kesällä 2005.
Sotilasmestarin tehtäviä ovat esimerkiksi joukko-osaston esikunnan toimistoupseerin ja sotilasopetuslaitosten vanhemman kouluttajan tehtävät sekä vartioston johtajan tehtävä.
Pēteris Vasks

Pēteris Vasks (s. 16. huhtikuuta 1946, Aizpute) on latvialainen säveltäjä.
Nuorena Vasks opiskeli kontrabasson soittamista ja soitti lukuisissa latvialaisissa orkestereissa. Hieman myöhemmin hän alkoi opiskella säveltämistä. Vasksin varhaiset sävellykset olivat aleatorisia ja niissä oli vaikutteita muun muassa Witold Lutosławskin musiikista. Myöhemmissä teoksissa on vaikutteita myös latvialaisesta kansanmusiikista.