Jukka-Pekka Palo

Jukka-Pekka Palo (s. 7. elokuuta 1954 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt niin televisiosarjoissa, elokuvissa kuin teatterissakin. Palo oli ennen eläköitymistään kiinnitettynä Suomen Kansallisteatterissa.
Jukka-Pekka Palo on näyttelijä Tauno Palon ja Kirsti Ortolan poika. Palo on naimisissa pukusuunnittelija Riitta Anttosen kanssa ja heillä on kaksi tytärtä, Olga ja Amanda. Palon velipuolia olivat näyttelijät Pertti Palo ja Martti Palo. 
Palon ensimmäinen näyttäytyminen elokuvassa oli vuonna 1961 draamassa "Tulipunainen kyyhkynen", jossa hän on aitaan nojaava pikkupoika. Elokuva jäi hänen isänsä viimeiseksi. Muista elokuvista Palo muistetaan muun muassa roolistaan Aki Kaurismäen elokuvassa "Varjoja paratiisissa". Palon teatterirooleista muistetaan muun muassa Henrik Ibsenin "Peer Gynt".
Televisiossa Palo juonsi aikoinaan Kolmoskanavalla nähtyä tietokilpailu "Megavisaa" vuosina 1991–1995, MTV3-kanavalla nähtyä "Noppapottia" vuosina 1995–1996 sekä Nelosella nähtyä "Giljotiinia" vuosina 2001–2002. Näyttelijänä Palo on esiintynyt televisiosarjoissa "Vesku Show", "Kotikatu" ja "Salatut elämät".
Ääninäyttelijänä Palo on esiintynyt esimerkiksi Scar-leijonan suomenkielisenä äänenä piirroselokuvassa "Leijonakuningas", Mikki Hiiren äänenä lukuisissa Disneyn piirretyissä, "Lokki Joonatan" -äänikirjan lukijana ja "Rango"-elokuvassa.
Palo vaikuttaa myös Suomen Näyttelijäliiton hallituksessa..
Palo selviytyi Intian valtameren maanjäristyksestä 26. joulukuuta 2004. Hän oli lomailemassa vaimonsa kanssa Thaimaassa ja tsunamin iskiessä he kiipesivät vuorelle.
Vuonna 2021 Palolla diagnosoitiin Parkinsonin tauti. Hän jäi eläkkeelle keväällä 2023 saatuaan sydäninfarktin.
Vuonna 2024 julkaistiin Liisa Talvitien kirjoittama elämäkerta "Palo – Jukka-Pekka Palon elämä" (Tammi). 
Lapsuus ja nuoruus.
Jukka-Pekka Palo syntyi lauantaina 7. elokuuta 1954. Hänen varhaisimmat muistonsa ovat 1950-luvun lopulta ja ne liittyvät Kiskolla sijainneeseen kesämökkiin. ”Ne ovat hyviä kesiä”, Palo kuittaa. Hänen äitinsä ei pitänyt hyttysistä ja hänen isänsä piti tuulastuksesta. ”Lapsuuden lumottu polku vie rannasta mökille, jossa äiti on jo sytyttänyt kynttilät”, Palo muistelee. Palon nuoruuteen kuului vasemmistolaisuus, hän oli Teatterialan opiskelevien sosialistien puheenjohtaja ja taistolainen. Vastapainona vasemmistolaisuudelle olivat spontaanit käpysodat, joiden vakiokaartiin kuuluivat muun muassa Matti Pellonpää, Kari Väänänen, Tom Pöysti ja Janne Kuusi. Palo otti aimo harppauksen irti taistolaisuudesta teatterituotannossa "Nuorallatanssijan kuolema eli kuinka Pete Q sai siivet", jonka Arto af Hällström ohjasi 1978. Näytelmä oli myös ”lopullinen oksennus” taistolaisuudelle.
Jukka-Pekan vanhemmat olivat tavanneet toisensa ensi kerran "Rosvo-Roope"n (1949) yhteydessä, mutta heidän piti odottaa avioitumista aina vuoteen 1962, mihin saakka Tauno Palo oli muodollisesti naimisissa näyttelijä Sylvi Sakin kanssa. Varhaisimman lapsuutensa Jukka-Pekka vietti Helsingissä, mutta 1950-luvun puolivälissä hän muutti Tampereelle äitinsä kanssa. Kun Tauno Palo ja Kirsti Ortola olivat avioituneet, Jukka-Pekkakin palasi Helsingin Punavuoreen.
Vanhempiin velipuoliinsa Pertti ja Martti Paloon Jukka-Pekalla oli ikäerosta huolimatta läheiset välit. Hänen lapsuuden muistoihinsa kuuluu Kiskon mökillä veljesten kesken vietetty aika.
Teatterikoulu.
Suomen teatterikouluun Jukka-Pekka Palo pääsi ensi yrittämällä vuonna 1973. Koulua kesti vuoteen 1977. Samana vuonna kouluun pääsivät myös muun muassa Eija Ahvo, Matti Pellonpää sekä Kari Sorvali ja Kari Väänänen. Teatterikoulua johtivat Eero Melasniemi ja Raija-Sinikka Rantala. Opettajia olivat Iris-Lilja Lassila, Kaisa Korhonen ja Outi Nyytäjä. Teatterikoulu sai korkeakoulun aseman 1979, ja Palo piti ratkaisua silloin oikeana. Tuonnempana hän on tullut toisiin aatoksiin, sillä näyttelijän ammatti on hänen mielestään käsityöläisammatti, johon korkeakoulutus saattaa tuoda liian analyyttisia piirteitä.
Teatterissa tärkeää puhetekniikkaa opettivat Kari Paukkunen ja Niilo Kuukka. Kuukan tärkeä opetus oli ylärekisterin välttäminen. Hänen ansiostaan Palon puhetekniikka parani. Antti Tarkiainen puolestaan opetti akrobatiaa, mimiikkaa ja maskien avulla työskentelyä. Näyttämömiekkailua opetti Kauko Jalkanen.
Kesä 1978.
"Nuorallatanssijan kuolema eli kuinka Pete Q sai siivet" näyteltiin kesällä 1978. Se oli aikansa teatteritapaus ja kulttinäytelmä. Se oli myös vastaperustetun Suomen Kansan Teatterin ainoa tuotanto. "Pete Q" oli vastalause totalitarismille riippumatta siitä, mitä muotoa totalitarismi edusti. "Pete Q" ei ottanut kantaa suuntaan eikä toiseen. Se oli samalla selkeä irtiotto brechtiläisestä teatterista ja marxilaisen realismin ideaaleista. Maagisen realismin ja eksistentialismin edustajana "Pete Q" oli myös aikaansa edellä.
Suomen Kansallisteatteri 1977–1979.
Jukka-Pekka Palo kiinnitettiin Kansallisteatteriin Kai Savolan johtajakaudella syksyllä 1977. Palo näytteli alkuun pieniä rooleja, kunnes teki läpimurtonsa Jack Witikan ohjaamassa komediassa "Charlien täti" vapun tienoilla 1978. Palo sai näytelmän nimiroolin, lordi Fancourt Bobberleyn. Komediaa näyteltiin 130 kertaa ja se sai runsaasti yli 100 000 katsojaa. Muita pääosia näyttelivät Esko Roine ja Antti Litja. 
Palo jatkoi "Charlien tädissä" syksyllä 1978, ja sai siitä henkireiän vastapainoksi Helsingin kaupunginteatterissa kokemalleen Jouko Turkan höykyytykselle.
Helsingin kaupunginteatteri 1979–1989.
Kun Palo aloitti Kaupunginteatterissa, siellä näyttelivät muun muassa Olavi Ahonen, Kristiina Elstelä, Hannu ja Hannele Lauri, Seppo Pääkkönen ja Ritva Valkama. 
Palo vaihtoi Kaupunginteatteriin apeissa tunnelmissa: hän mietti ammatinvalintansa järkevyyttä. Palon merkittävä rooli Kaupunginteatterissa oli "Tuntemattoman sotilaan" Kariluoto, jonka yhteydessä hän mainitsee itsetuntonsa olleen ”nollilla” Turkan huonon kohtelun takia. ”Sympatiseeraan suuresti niitä kollegojani, jotka ovat kokeneet Turkan helvetin… ”, Palo toteaa. Ralf Långbackan ohjaama "Peer Gynt" oli Palon taiteellinen läpimurto. Esko Salminen näytteli vanhaa Peeriä ja Jukka-Pekka Palo nuorta. Näytelmä oli Palolle merkittävä opetus näyttelijän työn vaativuudesta joka suhteessa. Hän sisäisti työnsä psyykkisen ja fyysisen kokonaisvaltaisuuden. Etenkin fyysinen ilmaisu on Palolle keskeistä, ja niinpä hän pyysi ohjaajalta lupaa päästä liikkumaan, mihin ohjaaja suostui. Tätä kautta Palo sai roolinsa liitämään. "Peer Gynt" sai 140 esityskertaa, erinomaiset arvostelut ja yleisön suosion.
Vuonna 1984 sai ensi-iltansa musikaali "Peter Pan". Palo näytteli kadonnutta poikaa. Susanna Haavisto oli Peter Panina ja Esko Salminen kapteeni Koukkuna. Tuloksena oli hajanainen näytelmä, josta yleisö tosin piti.
Yhtenä Kaupunginteatterin upeimmista rooleistaan Palo mainitsee tehtävänsä Anton Tšehovin näytelmässä "Platonov", jonka ohjasi Ralf Långbacka. Nimiroolin näytteli Heikki Kinnunen.
Kai Savola soitti Palolle 1984 ja toivoi tämän palaavan Suomen Kansallisteatteriin. Paluu toteutui 1991 ja kiinnitys kesti aina vuoteen 2023. Alkuun Palo oli virkavapaalla ja näytteli Kansallisteatterin teoksessa "Kauppaneuvoksen härkä".
Suomen Kansallisteatteri 1991–2023.
Kansallisteatterin johtaja vaihtui 1991, jolloin työssä aloitti Maria-Liisa Nevala. Tämä halusi uudistaa teatteria, mikä johti katsojalukujen laskuun. 2000-luvun vaihteessa teatterin toimintaan vaikutti iso peruskorjaus, jonka aikana väistötilana oli Aleksanterin teatteri. Eritoten Suuren näyttämön peruskorjaus oli hankalaa: talo sijaitsi vanhan merenpohjan päällä, se paalutettiin peruskallioon, mutta virheellisesti. Sisääntuloaulan fresko lohkesi ennen kuin maahan paalutetut teräsputket vihdoin asettuivat.
Palo näytteli muun muassa kolmessa Otso Kauton näytelmässä. "Angels in America" (1994) tapahtuu New Yorkin homoyhteisössä 1980-luvun lopulla, jolloin Aids-epidemia oli pahimmillaan. Palo oli mustaihoinen homoseksuaalinen transvestiitti. Aarre Karén näytteli homoja metsästelevää Roy Cohnia. Kauton ohjaamassa näytelmässä "Tyttö tuli" (2009) Palon roolina oli isä. Näytelmässä merkittävä osa on venäläisellä itsepuolustuslaji systemalla.
Arto af Hällströmin ohjaama "Taide" (1997) oli Palon kannalta mielenkiintoinen. Hänen roolinaan oli Yvan, joka herkkänä ihmisenä jää kahden vahvatahtoisen miehen musertamaksi. Vahvatahtoisia miehiä näyttelivät Esko Salminen ja Tapani Perttu, ja heidän onnistui luoda lavalle räjähtävä tunnelma. Palo luonnehtii "Taidetta" nykyaikaiseksi klassikoksi ja älykkääksi draamakomediaksi.
Venäläisiksi vuosikseen Palo kutsuu näytelmiä "Lokki", "Kolme sisarta" ja "Rikos ja rangaistus". Ne esitettiin 2000-luvun vaihteessa. Palo näytteli "Rikoksessa ja rangaistuksessa" sekä tuomari Petrovitšin että Raskolnikovin roolit, toki eri tuotannoissa. Raskolnikovia Palo näytteli Kalle Holmbergin ohjaamana ja Petrovitšia Esa Leskisen ohjaamana. Leskisen ohjaamaa versiota vaikeutti Janne Reinikaisen sairastuminen, tämän kun oli määrä näytellä Raskolnikovia.
Syyskaudella 2003 Palo näytteli Christopher Wegeliuksen ja Raimo Sailaksen roolit Reko Lundánin ohjaamassa ja kirjoittamassa draamassa "Ihmisiä hyvinvointivaltiossa". Kappale oli menestys hieman yli 44 000 katsojallaan ja 145 esityskerrallaan.
Syyskaudella 2008 Palolla oli nimirooli William Shakespearen tragediassa "Othello". Desdemonana oli Anna Paavilainen. Näytelmää esitettiin Suurella näyttämöllä 30 kertaa ja se sai lähes 9 000 katsojaa. Syyskaudella 2010 Palon roolina oli mestari Yehudi näytelmässä "Mr Vertigo". Ohjaajana oli Kristian Smeds. Palo kertoo näytelmän olleen yksi parhaista, joissa hän on esiintynyt, huolimatta ohjauksen herpoamisesta toisella puoliajalla. Näyttelijät, joihin kuului muun muassa Tea Ista, saivat kokonaisuuden toimimaan lopulta varsin nopeasti. "Mr Vertigo" keräsi Suurelle näyttämölle runsaat 16 000 katsojaa ja se sai 81 esityskertaa.
Kevätkaudella 2017 Palo näytteli J.:n roolin Thomas Mannin teoksessa "Kuolema Venetsiassa". Ohjaajana oli Michael Baran. Pääroolia näytteli Jukka Puotila. Palo mainitsee roolinsa ”isoksi henkiseksi kynnykseksi”, sillä Luchino Viscontin aiheesta tekemä elokuva on hänen mielestään yksi kautta aikain parhaista elokuvista. "Kuolema Venetsiassa" keräsi Pienelle näyttämölle runsaat 6 000 katsojaa ja se esitettiin 25 kertaa.
Palo jäi eläkkeelle Kansallisteatterista keväällä 2023.
Elokuvat.
Jukka-Pekka Palon rooliluetteloon kuuluu teatterin ohella 48 tehtävää pitkissä ja lyhyissä elokuvissa. Palon ensimmäinen merkittävä elokuvaosa oli Riston rooli Lars G. Thelestamin ohjaamassa rikosdraamassa "Tuntematon ystävä" (1978). Hän mainitsee siihen liittyen, että mitä vähemmän sänkykohtauksissa on ”aitoa tunnetta sitä parempia niistä tulee”. Miespääosa Martti Antero Joenpäänä Palolla on Maunu Kurkvaaran ohjaamassa elokuvassa "Menestyksen maku" (1983). Vuonna 1985 valmistui "Flucht in den Norden" eli "Pako pohjoiseen". Sen ohjasi Ingemo Engström ja Palon roolina on Ragnar. Johanna (Katharina Thalbach) pakenee Saksasta kansallissosialistien noustua valtaan ja tapaa eräässä kartanossa Ragnarin, joka pitää enemmän Ranskan kuin Saksan kirjallisuudesta.
Aki Kaurismäen draamakomediassa "Varjoja paratiisissa" (1986) Palolla on sivurooli myymälänhoitajana. Niin ikään 1986 valmistui "Harmagedon", jossa Palo näyttelee Tarjan poikaystävää.
Palo näyttelee sivuosan Anssi Mänttärin ohjaamassa draamakomediassa "Mestari" (1992). Taru Mäkelän ohjaamassa historiallisessa draamassa "Pikkusisar" (1999) Palon roolina on Juhani Elomaa. Atro Lahtelan ohjaamassa kauhuelokuvassa "Silmä silmästä" (1999) Palo näyttelee Martti Saarta, joka on elokuvan pääparin isä. Elokuva sai 31 katsojaa. Janne Kuusen ohjaamassa komediassa "Saippuaprinssi" (2006) Palon roolina on kanavajohtaja Kalela.
Rikoselokuvassa "Vares – Sheriffi" (2015) Palolla on iso sivuosa Kalle Shostakovitshina. Pääroolin tekee Antti Reini. Elokuva sai noin 110 000 katsojaa. Yhteiskunnallisessa elokuvassa "Jättiläinen" (2016) Palon rooli on maineenhallintayhtiö Tekirin toimitusjohtaja. Historiallisessa musiikki- ja elämäkertaelokuvassa "Love Records – Anna mulle Lovee" (2016) Palo näyttelee Musiikki-Fazerin toimitusjohtajaa, roolia ei mainita elokuvan julisteessa.
Televisio.
Teatterin ja elokuvien lisäksi Jukka-Pekka Palo on näytellyt televisiotuotannoissa. Vuonna 1963 hän näytteli Tommi Rinteen ohjaamassa televisioelokuvassa "Viktoria ja hänen husaarinsa". Yhdeksän vuotta myöhemmin varhaiseen aikuisuuteen ehtinyt Palo näytteli Oskua draamasarjassa "Potilas X" ja vuosina 1979–1980 hän oli mukana komediasarjassa "Parempi myöhään…", jossa pääosat olivat Pentti Siimeksellä ja Ritva Valkamalla.
Keväällä 1982 Palolla oli Herman Geselliuksen rooli Ritva Nuutisen ohjaamassa televisioelokuvassa "18 valokuvaa". Hän sai tuolloin puhelun, jonka aiheena oli Tauno Palon lähestyvä kuolema. Vuonna 1987 Palo näytteli nimiroolin Nuutisen ohjaamassa televisioelokuvassa "Insinööri Jalovaaran uskomaton seikkailu". Seuraavana vuonna Palo näytteli lääkäriä Raili Ruston ohjaamassa televisioelokuvassa "Marjatta". Siinä nähtiin myös Hillevi Lagerstam.
Palon tunnettuus kasvoi 1990-luvun alkupuoliskolla, jolloin hän juonsi suosittua "Megavisa"-ohjelmaa. Palo ei kuitenkaan ollut ohjelmassa oma itsensä, vaan hän piiloutui roolin taakse.
Anssi Mänttärin ohjaamassa televisiosarjassa "Petterin parempi elämä" (1991) Palo näyttelee Seppo Lehtisalmea, yhtä päärooleista. Komediasarjassa "Hynttyyt yhteen" (1991–1995) hän on mukana muutamassa loppupään jaksossa. Ere Kokkosen ohjaamasta komediasta "Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies" muokattiin viisiosainen televisiosarja vuonna 1999. Palo näyttelee pastori Jussilaista yhdessä osassa. Hahmo ei ole mukana elokuvaversiossa. Saippuasarjassa "Salatut elämät" Palo näyttelee Heikki Ratilaa. Jaksoja oli kolmisenkymmentä ja ne esitettiin 2004–2005.
Palo piipahti Mänttärin roolissa Kari Väänäsen ohjaamassa komediallisia aineksia sisältävässä draamassa "Taivaan tulet" vuonna 2010. "Nymfit"-sarjassa Palon roolina on Pentti Koski. 2020-luvulla Palo on näytellyt yhden päärooleista draamakomediasarjassa "Kämppikset".