Johan Albrecht Ehrenström

Johan Albrecht Ehrenström (myös "Johan Albrekt" tai "Albert"; 28. elokuuta 1762 Helsinki – 15. huhtikuuta 1847 Helsinki) oli suomalainen valtioneuvos ja senaattori, joka muistetaan toiminnastaan Helsingin jälleenrakennuskomitean puheenjohtajana vuosina 1812–1825. Tuolloin hän yhdessä arkkitehti Carl Ludvig Engelin kanssa suunnitteli pääkaupungiksi kohotetulle Helsingille uuden ilmeen ja laati kaupungin ruutukaavaan perustuvan asemakaavan, joka on keskustan alueella pääosin edelleen käytössä. Ehrenström oli jo aiemmin ehtinyt luoda uran Ruotsissa kustavilaisena poliitikkona ja oli myöhemmin Suomen senaatin jäsenenä vuosina 1820–1825.
Varhaiset vaiheet.
Perhe.
J. A. Ehrenström kuului pieneen smålandilaistaustaiseen, 1600-luvun lopulla aateloituun Ehrenströmin aatelissukuun, joka oli suhteellisesti vähävarainen ja jonka edustajat olivat palvelleet alemmissa sotilas- ja siviilitehtävissä. Ehrenströmin isä Nils Albrecht Ehrenström (s. 1723) muutti Helsinkiin vuonna 1750 ja palveli Viaporin linnoituksen tykistössä, jossa hän vuonna 1782 kohosi kapteeniksi ja lopulta vuonna 1794 everstiluutnantiksi. Hänelle kertyi kokemusta sodasta, sillä hän toimi ensin laivaston partiointitehtävissä hattujen sodassa vuonna 1743 ja vuosina 1757–1761 tykistöosaston adjutanttina Ruotsin Pommerissa osana seitsenvuotista sotaa.
Helsinkiin muutettuaan Nils Albrecht Ehrenström avioitui tullivirkailija Christina Catharina Sederholmin (s. 1735) kanssa. Christina, josta on käytetty myös nimitystä Stina Caisa, oli tunnetun helsinkiläisen liikemiehen, kauppaneuvos Johan Sederholmin sisar. Hän työskenteli tullivirkailijana, eikä avioliittoa pidetty säädynmukaisena, sillä Sederholm ei ollut aatelinen. Johan Albrecht Ehrenström syntyi perheeseen kolmantena lapsena vuonna 1762. Viimeisen lapsen syntyessä vuonna 1770 Christina Catharina kuoli lapsivuoteeseen. Vuonna 1775 Nils Albrecht meni uusiin naimisiin sotamarsalkka B. O. Stackelbergin tyttären Christiana Sofia Magdalena Stackelbergin kanssa. Koska isällä ei ollut varaa järjestää pojalleen akateemista koulutusta, tämä sai yksityisopetusta eri henkilöiltä, suunnitelmissa tykistö- tai insinööriupseerin ura.
Nuoruus.
Ehrenström sai sotilaallisen koulutuksen hyvin nuorena: hänet merkittiin 10-vuotiaana tykistön kadetiksi ja 14-vuotiaana armeijan laivaston kersantiksi. Vuosina 1776–1785 hän toimi maastontiedustelu- ja kartoitustehtävissä, joista hänelle kehittyi hyvä piirustus- ja kirjoitustaito. 17-vuotiaana vuonna 1779 hänet nimettiin Suomen linnoitusväen konduktööriksi, joka vastasi useimpien muiden aselajien vänrikkiä tai aliluutnanttia. Lisäksi upseerien kanssa toimiessaan hän oppi jo nuorena puhumaan ranskaa, ja hän tutustui myös filosofiseen kirjallisuuteen. 
Ehrenström oli aktiivisesti ja keskeisenä henkilönä mukana vuonna 1781 perustetussa Valhalla-seurana tunnetun Viaporin upseerien salaseuran toiminnassa. Seura tuki monarkiaa ja kannatti kuningas Kustaa III:tta aikana, jolloin kuningasvastaisuus oli yleistä erityisesti nuorten upseerien keskuudessa. 
Kirjeidensä ja muistelmiensa perusteella Ehrenström ei kuitenkaan jättänyt Kustaa III:tta täysin arvostelutta, vaan 1780-luvun alussa kuningas ei Ehrenströmin silmissä juuri täyttänyt filosofisesta kirjallisuudesta ammennettuja hallitsijan ihannevaatimuksia. Ihannehallitsijana pidettiin sen sijaan Fredrik Suurta, Kustaa III:n enoa. Toisaalta Ranskan suuri vallankumous sai Ehrenströmin myöhemmin etääntymään aiemmin kannattamastaan modernista filosofiasta, ja kesällä 1789 hän enteili vallankumouksen johtavan katastrofiin.
Muutto Ruotsiin.
Koska Ehrenström halusi tutustua ulkomaihin, hän vuoden 1785 alussa anoi pääsyä upseeriksi Georg Magnus Sprengtportenin alaisuuteen Alankomaihin. Ehrenströmin ystävä Carl Fredrik Nordenskiöld kuitenkin kannusti häntä hakeutumaan töihin kansliakollegion palvelukseen esimerkiksi Tukholmaan. Hän päätti pyrkiä virkauralle ja tähdätä diplomaatiksi. Suunnitelmien muuttumiseen Ehrenström kertoi vaikuttaneen monet tekijät, kuten ”kammo sotalaitosta kohtaan”. Ruotsiin muuttamiseen kannustivat myös Ehrenströmin veli Nils Fredrik sekä Kustaa III:n hovissa palvellut Gustaf Mauritz Armfelt, joka ilmoitti ”kuninkaan tarvitsevan lahjakkaita henkilöitä”. 
Ehrenström muutti marraskuussa 1785 veljensä luokse Tukholmaan, ja seuraavan vuoden helmikuussa hän siirtyi kansliakollegion ylimääräiseksi kanslistiksi. Muutto sai hänet jättämään samalla Valhalla-seuran toiminnan. Kanslistin tehtävään Ehrenström oli kuitenkin tyytymätön, sillä työssä hän ei juuri nähnyt etenemismahdollisuuksia.
Matka Venäjälle.
Keväällä 1786 järjestetyillä Tukholman valtiopäivillä Ehrenström tutustui Alankomaista palanneeseen eversti Sprengtporteniin, joka tarjosi lomamatkaa laivalla Suomeen. Myöhemmin muistelmissaan Ehrenström kertoo kiintyneensä Sprengtporteniin. He vierailivat muun muassa Turussa ja Porvoossa sekä Venäjällä Viipurissa ja Pietarissa. Seurueeseen kuuluivat muun muassa Sprengtportenin 14-vuotias poika sekä rakastajatar neiti Hederskjöld. Matkan oli aluksi määrä olla lyhyt, ja Sprengtportenin oli tarkoitus palata pian Alankomaihin. Matka venyi kuitenkin lopulta yli vuoden mittaiseksi. Syksyllä 1786 Ehrenströmin ja Sprengtportenin ollessa Pietarissa Sprengtporten astui kenraalimajurina Venäjän keisarikunnan palvelukseen. Sprengtporten oli avoimesti kuningas Kustaa III:n vastustaja, ja hän kirjoitti oman perustuslakiehdotuksensa Suomelle, jonka hänen mukaansa tulisi irtautua Ruotsista. Hän yritti houkutella myös Ehrenströmiä hyvään virkaan Venäjällä, mutta tämä ilmoitti päätavoitteekseen siviiliuran Ruotsissa; Ehrenströmillä oli periaatteellinen kanta olla menemättä Venäjän palvelukseen, ja myös hänen isänsä vastusti vahvasti ajatusta. Sprengtporten alkoi kyseenalaistaa Ehrenströmin uskollisuutta ja epäili tätä Ruotsin vakoojaksi. Pian Ehrenströmin kirjeet ja muut paperit varastettiin, ja tilanne säikäytti Ehrenströmin; epäluuloisen Sprengtportenin pelossa ja rahavaikeuksien vuoksi hän joutui lykkäämään paluutaan Ruotsiin ja suostui Sprengtportenin seuraan matkalle Etelä-Venäjälle H’ersoniin asti, kunnes hän pääsi palaamaan Moskovan, Pietarin ja Haminan kautta isänsä luokse Helsinkiin heinäkuuhun 1787 mennessä. Syksyksi hän palasi Tukholmaan. 
Toimet kuninkaan alaisena.
Kirjoitettuaan kuningas Kustaa III:lle selostuksen matkastaan Ehrenström kohosi kuninkaan suosioon. Raportissaan hän väitti lähteneensä alun alkaenkin vakoilemaan Sprengtportenia. 
Nyt hän sai tehtäväkseen lähteä ulkomaille tiedustelemaan Baltian aatelin mielialoja ja tutkimaan sellaista tyytymättömyyttä ja venäläisvastaisuutta, josta voisi olla sodan uhatessa Ruotsille hyötyä: Kustaa III uskoi voivansa käyttää mahdollista sotaa hyödyksi suurvalta-aseman palauttamiseen. Marraskuussa 1787 Ehrenström matkusti Berliiniin ja joulukuussa edelleen Baltiaan. Vietettyään useita kuukausia Virossa hän palasi Helsingin kautta Tukholmaan toukokuussa 1788. Tiedustelumatka kokonaisuudessaan ei antanut Ruotsille optimistista kuvaa yhteistyöstä Baltian aatelin kanssa, eikä Ehrenströmin peiterooli ollut onnistunut, sillä venäläiset antoivat hänestä pidätysmääräyksen vakoilusta. 
Palattuaan Ruotsiin Ehrenström sai rahallisen palkkion ja korkeamman viran kansliakollegiossa – presidenttikonttorin toinen sihteeri ulkomaankirjeenvaihtoa varten – sekä kuninkaallisen sihteerin arvon. Ehrenström oli sukunsa edustajana säätyvaltiopäivillä 1786, 1789 ja 1792.
Ehrenströmistä, joka oli kuninkaan läheinen avustaja ja kiihkeä kannattaja, tuli nopeasti yksi Kustaa III:n suosikeista. Aikalaiskirjeissä ja muistelmissa Ehrenströmiä luonnehdittiin usein kavaltajaksi ja vakoojaksi, jonka nopea suosioonnousu selittyi kuninkaan likaisten töiden hoitamisella. Hän ei kuitenkaan käyttänyt asemaansa hyväkseen esimerkiksi hankkimalla etuja itselleen tai sukulaisilleen. 
Vuosina 1789–1791 hän oli vt. kabinettisihteerinä mukana kuninkaan ulkomaanmatkoilla ja , jolloin hänen erikoistehtävänään oli salakirjoitusviestien avaaminen. Hän toimi myös esimerkiksi Kustaa III:n kuriirina, laati artikkeleita ulkomaisiin lehtiin sekä kirjoitti puhtaaksi niin sotasuunnitelmia kuin hyökkäyskäskyjä. Avustettuaan Gustaf Mauritz Armfeltia Värälän rauhanneuvotteluissa hän sai venäläisiltä tavanmukaisen rahalahjan, ja lahjan sekä saamiensa kenttärahojen turvin hän osti Djurönäsin tilan Värmdön saaresta läheltä Tukholmaa. Kartanosta hän maksoi 6 000 riikintaaleria.
Kuninkaan kuoleman jälkeen.
Kustaa III murhattiin maaliskuussa 1792, ja Gustaf Adolf Reuterholm nousi holhoojahallituksen johtoon. Saman vuoden heinäkuussa Ehrenström erosi virastaan ja päätti vetäytyä tilalleen viettämään yksityiselämää.
 Hänen oli kuitenkin vaikea päästä yli Kustaan kuolemasta, ja kesällä 1793 kreivitär Magdalena Rudenschöld kuvailikin Ehrenströmiä masentuneeksi. Kotiinsa Djurönäsiin Ehrenström rakennutti salongin, jonka seinälle hän asetti Kustaa III:n suuren muotokuvan sekä kaiverrukset Fredrik Suuresta ja Pietari Suuresta.
Vuoden 1793 lopulla Ehrenström vangittiin, kun häntä syytettiin osallisuudesta vanhojen kustavilaisten muodostamaan ”Armfeltin salaliittoon”: Ehrenström, kreivitär Rudenschöld ja eversti Johan Fredrik Aminoff olivat nimittäin käyneet kirjeenvaihtoa ulkomaille lähetetyn Gustaf Mauritz Armfeltin kanssa, jolloin he olivat pohtineet Reuterholmin holhoojahallituksen syrjäyttämistä. Salaliittolaiset tuomittiin syyskuussa 1794 kuolemaan sekä menettämään omaisuutensa ja kunniansa. Teloituspäivänä 8. lokakuuta heidät kuitenkin viime hetkellä armahdettiin mestauspaikalla Norrmalmstorgilla – tunnin häpeäpaalussa seisomisen jälkeen – ja tuomiot muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi. Poissaolevana kuolemaan tuomitun Armfeltin tuomio säilyi toistaiseksi.
Rudenschöld ja Aminoff armahdettiin kokonaan jo vuoden 1796 aikana, mutta Ehrenström vain siirrettiin isänsä luo Vaxholman linnaan. Hänet vapautettiin viimein vuonna 1799, ja aatelisarvonsa hän sai takaisin seuraavan vuoden kesäkuussa, itsensä Armfeltinkin jälkeen. Ehrenströmin isä kuoli 75-vuotiaana vuonna 1799.
Ehrenström ei päässyt kuningas Kustaa IV Aadolfin suosioon ja oli syrjässä julkisista toimista lukuun ottamatta eräitä diplomaattitehtäviä Wienissä ja Pietarissa vuonna 1803. Pietarissa hän tapasi Aminoffin ja Armfeltin, jolloin ranskalainen taidemaalari René Théodore Berthon teki heistä tunnetun ryhmämuotokuvan "Kolme kustaviaania pohtimassa tulevaisuuttaan". Kun Ehrenström ei vuoden 1809 vallanvaihdoksen jälkeenkään saanut uusia tehtäviä – pelkästään hallitusneuvoksen arvonimen – hän siirtyi vuonna 1811 Armfeltin ja Aminoffin pyynnöstä näiden tavoin Suomen suuriruhtinaskuntaan ja sai sen alamaisuuden seuraavana vuonna. Haminan rauhan mahdollistama kahden vuoden valinta-aika oli tuolloin juuri päättymässä.
Helsingin jälleenrakennus ja asemakaava.
Ehrenström saapui Ruotsista Suomeen lokakuun alussa 1811 ja siirtyi asumaan sisarensa luo Huopalahden kartanoon. Hänelle ehdotettiin aluksi muun muassa tullijohtokunnan päällikön virkaa, 
kunnes hän sai Armfeltilta tehtäväkseen antaa lausunnon Anders Kocken laatimasta Helsingin asemakaavaehdotuksesta maaherra Gustaf Fredrik Stjernvallin johtamalle Helsingin jälleenrakennuskomitealle. Komitea oli perustettu keisarin käskystä, ja sillä oli varsin vapaat kädet, sillä noin 70 tonttia eli noin neljäsosa kaupungista oli tuhoutunut vahingossa syttyneessä marraskuun 1808 tulipalossa. Armfelt kävi parhaillaan Suomen suuriruhtinaan eli keisari Aleksanteri I:n kanssa keskusteluja pääkaupungin siirtämiseksi Turusta Helsinkiin. 
Ehrenström laati vuoden 1811 lopulla suunnitelmista muistion ”Strödda Anmärkningar vid Plan ritningen till den projecterade Nybyggnaden af Helsingforss Stad” (), jossa hän esitti kunnianhimoisen visionsa Helsingin kehittämisestä. Hän pyrki suoristamaan korttelit ja kadut säännönmukaisemmiksi ja halusi estää puurakentamisen keskusta-alueella. Lisäksi hän esitti Helsinkiin kaupan ja elinkeinon vapautta, mikä aloitettaisiin muuttamalla kaupunki vapaasatamaksi. Vaikka hän laati muistion hätäisesti, se teki vaikutuksen Stjernvalliin, ja tammikuun 1812 lopulla Ehrenströmiä pyydettiin laatimaan Helsingille asemakaavaehdotus. Stjernvall ja kauppaneuvos Carl Lindholm toimittivat sekä muistion että asemakaavaehdotuksen molemmat Pietariin, jossa keisari määräsi huhtikuussa 1812 kahdessa eri käskykirjeessään Helsingin Suomen uudeksi pääkaupungiksi ja rakennettavaksi Ehrenströmin suunnitelman mukaisesti. Samassa yhteydessä Ehrenström määrättiin jälleenrakennustoimikunnan johtoon eroa pyytäneen Stjernvallin seuraajaksi. Tehtävässä hän oli suoraan keisarin alainen ja muista Suomen viranomaisista riippumaton. Keisarin tärkeäksi neuvonantajaksi kohonnut Armfelt ajoi nimitystä, ja hänen on arveltu käyttäneen Ehrenströmiä ja tämän lahjakkaasti kirjoitettua muistiota saadakseen keisarin myönteiseksi pääkaupungin siirtämiselle. Sekä Armfelt että keisari turvautuivat Ehrenströmiin kaupunkisuunnittelun ohella myös valtiollisissa ja valtio-opillisissa kysymyksissä. 
Ehrenströmillä oli näkemys edustavasta pääkaupungista, jossa kadut olisivat leveitä ja aukiot avaria, sillä Suomen uuden pääkaupungin oli oltava ennen kaikkea näyttävä. Ranta-alueiden muotoiluun Ehrenströmin oletetaan saaneen vaikutteita vuosien 1786–1787 Pietarin-matkaltaan. Kaupunkisuunnittelijana Ehrenström oli lähinnä valistunut harrastelija mutta oli kuitenkin hankkinut hyvät piirustustaidot nuoruudessaan linnoitusjoukkojen maastokarttojen piirtäjänä. Aiempi Kocken suunnitelma Helsingin uudelleenrakentamisesta perustui kustannussyistä pääosin vuoden 1808 tulipaloa edeltäneiden katulinjojen ja palosta selvinneiden rakennusten säilyttämiseen kaupungin vanhalla alueella, ja siinä hankalimmat maastonkohdat olisi jätetty rakentamatta. Sen sijaan Ehrenströmin suunnitelmassa koko kaupunkiin oli piirretty klassisen kaupunkisuunnittelun mukaiset uudet suorat kadut maastonmuodoista piittaamatta. Mittakaava oli laadittu pääkaupungin arvolle sopivaksi aiemman pikkukaupungin sijaan. Suorien katulinjojen raivaaminen Kruununhaan kallioiseen maastoon tuotti aikanaan jossain määrin vaikeuksia, mutta ne toteutettiin silti pääosin suunnitelman mukaan.
Ehrenström täydensi suunnitelmaansa vuonna 1815 ja se valmistui lopullisesti vuonna 1817. Alkuperäisen suunnitelman mukaan Helsinki oli tarkoitus jakaa ”varsinaiseen kaupunkiin”, jonne rakennettaisiin vain kivitaloja, sekä puutalovaltaiseen Uudenmaan esikaupunkiin. Näitä kahta erotti toisistaan Esplanadin puisto. Vuoden 1814 kaavassa esikaupunkialuetta laajennettiin vielä kauemmas, Bulevardin ympäristöön. Ehrenströmin suunnitelman keskeiset osat toteutuivat, tosin esimerkiksi Kluuvinlahden ruoppaaminen kanavaksi jäi tekemättä ja lopulta lahti täytettiin kokonaan. Myös nykyisen Meritullintorin pohjoislaidalle suunniteltu keisarillinen palatsi puutarhoineen jäi rakentamatta, ja keisarilliseksi hallintorakennukseksi valikoitui 1840-luvun muutostöiden jälkeen nykyinen Presidentinlinna. Suunnitelman keskukseksi muodostui Senaatintorin aukio, jonka ympärille keskeiset julkiset rakennukset sijoittuivat. Ehrenström otti tässä vaikutteita Tukholman Kustaa Aadolfin torista, jota ympäröivät samantyyppiset rakennusryhmät.
Ongelmana suunnitelman toteuttamisessa oli aluksi pätevien arkkitehtien puute, mutta vuonna 1814 saksalainen Carl Ludvig Engel tarjoutui tehtävään. Suomen kenraalikuvernööri Fabian Steinheil oli tavannut Engelin Turussa ja lähettänyt tämän Helsinkiin, jossa Ehrenström heti vakuuttui tämän kyvyistä. Ehrenström järjesti Engelille vuonna 1816 kiinnityksen Helsingin jälleenrakennuskomitean arkkitehdiksi. Engel suunnitteli sitten rakennukset Ehrenströmin kaavailemaan monumentaalikeskustaan, varsinkin Senaatintorin ympäristöön. Ehrenström ja Engel muodostivat toimivan työparin. Ehrenström oli tänä aikana Helsingin kenties vaikutusvaltaisin henkilö. Vuonna 1819 keisari Aleksanteri I määräsi Ehrenströmin yhdessä Steinheilin kanssa myös antamaan nimet Helsingin kaduille, sillä uuden asemakaavan mukaisista kaduista vain kaksi oli siihen mennessä nimetty.
Kun Oulun kaupunki oli palanut lähes kokonaan maan tasalle vuoden 1822 palossa, sai Ehrenström keisarin määräyksestä tehtäväkseen asemakaavan laatimisen myös Ouluun. Asemakaava valmistui vuonna 1824, mutta virallisesti sen vahvisti keisari helmikuussa 1825. Kaavan laatijana on joskus pidetty Engeliä, mutta hänen osuutensa lienee ollut vain piirtää kaavakartta Ehrenströmin ohjeiden mukaan.
Vaikuttajana Suomen suuriruhtinaskunnassa.
Ehrenström sai Suomeen tultuaan kykyjensä avulla nopeasti osakseen keisari Aleksanteri I:n luottamuksen. Keisaria miellyttivät myös Ehrenströmin avoimesti ilmaisemat Napoleonin vastaiset mielipiteet. Ehrenström tapasi Aleksanterin henkilökohtaisesti ensi kertaa elokuussa 1812 Helsingissä, kun keisari oli matkalla Turkuun neuvotteluihin Ruotsin kuningas Kaarle XIV Juhanan kanssa. Aleksanterin hyväksynnällä Ehrenström julkaisi pian tämän jälkeen lehdissä suomalaisille osoitetun vetoomuksen ”Till Finlands innevånare af en finsk medborgare” (”Suomen asukkaille Suomen kansalaiselta”), jossa kehotettiin lojaaliuteen tsaaria kohtaan Ranskan ja Venäjän välisen sodan aikana. Hän sai 1812 valtioneuvoksen ja 1814 todellisen valtioneuvoksen arvonimen sekä 1818 Pyhän Annan 1. luokan ritarimerkin. 
Suomen asiain komitean puheenjohtajaksi tullut Armfelt turvautui Ehrenströmin taitoihin muistioiden kirjoittamisessa. Esimerkiksi vuonna 1812 Ehrenström laati Suomen keskushallinnon uudistamista koskeneen suunnitelman, jossa hallituskonselji olisi korvattu neljällä erillisellä viranomaisella. Suunnitelma kuitenkin raukesi Armfeltin kuollessa kaksi vuotta myöhemmin. Tämä toteutumaton suunnitelma on joskus nähty vanhojen kustavilaisten pyrkimyksenä korvata Suomen suuriruhtinaskunnan vuosina 1808–1809 muotoutunut keskushallinto uudella, Kustaa III:n ajan Ruotsia muistuttavalla hallinnolla. Jälkeenpäin on arveltu, että keskitetyn hallituskonseljin hajottaminen olisi toteutuessaan saattanut heikentää Suomen autonomiaa. Vuonna 1820 Ehrenström nimitettiin itse keisarillisen senaatin (ent. hallituskonselji) talousosastoon, jossa hän toimi salkuttomana senaattorina ja vuodesta 1822 alkaen varapuheenjohtajan sijaisena. Hänen on kuitenkin arvioitu olleen senaatissa vaikutusvallaltaan melko heikko ja keskittyneen vähemmän tärkeisiin asioihin. Senaattorius kohensi kuitenkin hänen taloudellista asemaansa, sillä tuhannen hopearuplan vuotuisen virkaeläkkeensä takia hänelle ei ollut maksettu erikseen palkkaa Helsingin jälleenrakennuskomitean johtamisesta.
Ehrenström johti jälleenrakennuskomiteaa, kunnes se hänen ehdotuksestaan lakkautettiin keisarin päätöksellä lokakuun 1825 alusta. Samassa yhteydessä hän erosi myös senaatista, josta oli pyytänyt eroa jo tammikuussa. Elämänsä viimeiset 20 vuotta hän vietti synnyinkaupungissaan Helsingissä eräänlaisena kaupungin kunniavanhuksena. Vuosien 1827 ja 1830 välillä hän kirjoitti myös muistelmansa, joiden käsikirjoitus talletettiin Uppsalan yliopiston kirjastoon. Ehrenström kuoli 84-vuotiaana vuonna 1847. Hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle ja hautajaiskulkueeseen osallistui lähes koko Helsingin porvaristo. Muistelmakäsikirjoitus julkaistiin vuosina 1882–1883 kahdessa osassa nimellä "Statsrådet Joh. Alb. Ehrenströms Efterlemnade Historiska Anteckningar". Muistelmissaan Ehrenström liioitellen korosti olleensa nuoruudessaan tiukasti oppositiossa kuningas Kustaa III:n hallintoa vastaan.
Ehrenström meni vuonna 1820 naimisiin Hedvig Catharina Lagerborgin kanssa. Heidän ainoa lapsensa oli majuri Alexander Heribert Ehrenström. Tämän kuoltua naimattomana vuonna 1863 Ehrenströmin aatelissuku sammui Suomessa.
Muistaminen.
Ehrenströmin mukaan nimettiin Helsingin Albertinkatu vuonna 1836 ja Ehrenströmintie vuonna 1950. Senaatintorin kulmalla yliopiston kirjaston kivimuurissa paljastettiin 1941 Felix Nylundin suunnittelema Ehrenströmin ja Engelin muistoreliefi. Ehrenström ja Engel on haudattu Hietaniemen hautausmaalla vain muutaman askeleen päähän toisistaan. Ehrenströmin haudalle on lisätty metallilaatta, johon on kaiverrettu Bruno Aspelinin suunnittelema kohokuva Ehrenströmin asemakaavasta. Se perustuu vuoden 1815 karttaan. Ehrenströmin entisen kotitalon paikalla Helsingin Kasarmitorin laidalla Fabianinkatu 13:n seinässä on hänestä kertova muistolaatta.