Ludovico Sforza

Ludovico Maria Sforza (27. heinäkuuta 1452 Vigevano, Pavia, Milanon herttuakunta – 27. toukokuuta 1508 Lochesin linna, Touraine, Ranskan kuningaskunta) oli italialainen aatelinen, Sforzan hallitsijasuvun jäsen ja Milanon herttua vuosina 1494–1498. 
Hänet tunnetaan erityisesti Leonardo da Vincin ja muiden taiteilijoiden tukijana. Jo lapsena hän sai lempinimen "il Moro" (”mauri”) tumman ihonvärinsä, mustien silmiensä ja mustien hiustensa vuoksi.
Suku.
Hänen vanhempansa olivat kondottieeri Francesco Sforza ja Milanon herttuatar omalla oikeudellaan ("suo jure") Bianca Maria Visconti (1425–1468), joka oli Milanon herttua Filippo Maria Viscontin ja tämän rakastajattaren Agnese del Mainon ainoa lapsi, joka tunnustettiin lailliseksi perijäksi vuonna 1430.
Hän oli kolmas Sforza-suvun herttua ja perheensä neljänneksi vanhin poika. Hänellä oli yhdeksän sisarusta, joista kahdesta vanhemmasta veljestä tuli Barin herttuoita, yhdestä tuli Korsikan kreivi ja vanhin veli oli Galeazzo Maria Sforza, jonka laillisen perijän Ludovico syrjäytti. Vanhimmasta sisaresta, oppineesta Ippolita Maria Sforzasta (1446–1484) tuli Napolin kuningas Alfonso II:n puoliso ja nuoremmasta veljestä Ascanio Maria Sforzasta (1455–1505) tuli kardinaali, joka oli vähällä tulla valituksi paaviksi vuonna 1492.
Jo 11-vuotiaana hän osoitti edistymistään "kirjallisesssa työssä" lausumalla vanhemmilleen latinaksi kirjoittamansa pienen, opettavaisen puheen. Hänellä oli myös suuri intohimo metsästykseen, jota hän harjoitti ahkerasti laiminlyömättä opintojaan.
Nousu valtaan.
Sforza-suvun ensimmäisen herttua Francesco Sforzan kuoltua vuonna 1466 Ludovico astui seuraavan herttuan vanhemman veljensä Galeazzo Maria Sforzan palvelukseen. Galeazzo Maria Sforza tuli tunnetuksi julmana hallitsijana ja ryhmä herttuaa vastustaneita aatelismiehiä murhasi hänet Pyhän Stefanuksen kirkon portailla 26. joulukuuta 1476.
Herttuakunta siirtyi tämän jälkeen Galeazzo Maria Sforzan tuolloin vasta 7-vuotiaalle pojalle Gian Galeazzo Sforzalle. Ludovico Sforzan vallanhimo nousi esiin, ja hän aloitti juonittelun anastaakseen sijaishallitsijan aseman Gian Galeazzon äidiltä, leskiherttuatar Bona di Savoialta. Juoni kuitenkin epäonnistui ja Ludovico karkotettiin. Lopulta Ludovico sai uhkailun ja imartelun avulla tehtyä sovinnon Bonan kanssa ja onnistui teloituttamaan tämän vaikutusvaltaisimman neuvonantajan, kansleri ja sihteeri Cicco Simonettan lokakuussa 1480. Marraskuun 3. päivänä herttuan neuvosto uskoi Ludovicolle hänen veljenpoikansa Gian Galeazzo Marian holhouksen ja syrjäytti tämän äidin Bona di Savoian sijaishallitsijana, jolle myönnettiin vetäytyminen Abbiategrasson linnaan leskentiluksilleen. Pian tämän jälkeen hän karkotti Bonan Milanosta ja syrjäytti hallitsijan paikalta alaikäisen veljenpoikansa.
Tästä lähtien hän astui "tasapainopolitiikan" areenalle, jonka avulla Italian suurten valtioiden välillä säilytettiin epävarma tasapaino. Hyödyntämällä valtioiden välistä kilpailua hän vakiinnutti Milanon ylivallan. Suhtautuen epäluuloisesti Venetsian tasavaltaan hän pysyi hyvissä väleissä Firenzen tasavallan ja sen Medici-sukuisen vallanpitäjän Lorenzo 'Il Magnifico' de' Medicin kanssa. Hän solmi hyödyllisiä liittoja Napolin kuningas Ferdinand I:n kanssa, jonka pojantytär Isabella d'Aragona naitettiin nuoren herttua Gian Galeazzon kanssa vuonna 1489, sekä Borgia-sukuisen paavi Aleksanteri VI:n kanssa Ludovicon nuoremman veljen, kardinaali Ascanio Maria Sforzan (1455–1505) yhteyksien vaikutuksen kautta.
Käytännössä Ludovico piti valtaa käsissään ja vuonna 1494 setänsä tiukassa holhouksessa ollut Gian Galeazzo kuoli 25-vuotiaana Pavian linnassa, jonka jälkeen Ludovico kruunattiin virallisesti Milanon hallitsijaksi 22. lokakuuta 1494. Vahvistaakseen asemaansa ja saadaksen herttuan asemalleen tunnustuksen, Ludovico oli edellisenä vuotena naittanut toisen veljentyttärensä Bianca Maria Sforzan (1472–1510) Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Maksimilian I:lle.
Milanon herttua.
Suojellakseen itseään Napolin kuningas Ferdinand I:ltä Ludovico liittoutui samana vuonna Ranskan kuningas Kaarle VIII:n kanssa, joka . Seuraavana vuonna Ludovico käänsi selkänsä Ranskalle liittoutuen sen vihollisten kanssa. Ranskaa vastaan vuonna 1495 käydyssä Fornovon taistelussa käytettiin aseita, jotka oli valettu Ludovicon Leonardo da Vincille varaamasta 75 tonnin pronssimäärästä. 
Vuonna 1499 ranskalaiset palasivat uuden kuninkaan Ludvig XII:n johdolla ja Ludovico joutui pakenemaan Castello Sforzescosta poikiensa ja hovinsa kanssa. Ludvig XII vaati itselleen Milanon herttuakuntaa, sillä hän oli ensimmäisen herttua Gian Galeazzo Viscontin pojanpojanpoika. Ludvig valloitti Milanon nopeasti Venetsian tasavallan ja Ludovicon verotuksen sortaman milanolaisväestön tuella. Itse milanolaiset olivat puolestaan ​​kyllästyneet Ludovicon hallintoon.
Maanpako ja vankeus.
Ludovico ja alle 10-vuotiaat pojat Ercole Massimiliano ja Francesco saivat seuralaisineen turvapaikan Innsbruckista keisari Maksimilian I:n hovista. Ludovico päätti vielä kokeilla onneaan Italiassa. Vuonna 1500 Ludvig XII:n armeija piiritti Novaran kaupunkia, mihin Ludovico oli paennut saksalaisten ja sveitsiläisten palkkasoturien armeijan avulla. Kummankin armeijassa oli sveitsiläiskaartilaisia, jotka ranskalaisten hyökätessä kieltäytyivät taistelemasta toisiaan vastaan. Ludovico teki lyhyen paluun Milanon valtaistuimelle, halliten helmikuusta huhtikuuhun. Hän joutui ranskalaisten käsiin huhtikuussa 1500 yrittäessään paeta sveitsiläiseksi naamioituneena. Hänen kukistumistaan ​​juhlittiin kaikkialla Italiassa. 
Hänet vangittiin ensin Pierre-Scizen linnaan, sitten Lys-Saint-Georges'in linnaan Berryyn lähellä Bourgesia, josta hän yritti paeta. Vuonna 1504 hänet siirrettiin Lochesin linnaan Touraineen, josta hän yritti paeta vuonna 1508, jolloin hänet suljettiin linnan ydintornin vankityrmään. Hän kuoli 55-vuotiaana vankeudessa toukokuussa 1508, yhä antautumattomana. 
Hänen ruumistaan ei luovutettu takaisin Italiaan. Hänet haudattiin dominikaaniluostarin kirkkoon Lochesiin, jossa Saint-Oursin kirkossa vuonna 2019 tehdyissä arkeologissa kaivauksissa jäännökset on saatu paikallistettua.
Perintö.
Sveitsiläiskaarti selvitti asiaa ja teloitti sotilaan nimeltä Hans Turmann, joka oli selvityksen mukaan kavaltanut Ludovicon ranskalaisille rahasta. Myöhemmin sveitsiläiset palauttivat Sforzan suvun Milanon valtaistuimelle ja Ludovicon pojasta Massimiliano Sforzasta tuli vuonna 1512 Milanon herttua.
Ludovicon muistoa varjostivat vuosisatojen ajan Niccoló Machiavellin syytökset siitä, että hän "kutsui" Kaarle VIII:n hyökkäämään Italiaan ja tasoitti tietä myöhemmälle ulkomaiselle herruudelle. Myöhemmät historioitsijat, jotka kannattivat kansallisen itsenäisyyden ihannetta, jatkoivat tätä väitettä. Uudemmat historioitsijat ovat kuitenkin sijoittaneet Ludovicon hahmon renessanssin aikakauteen, arvioineet uudelleen hänen ansioitaan hallitsijana ja antaneet oikeudenmukaisemman arvion hänen saavutuksistaan.
Taiteiden suojelija ja mesenaatti.
Ludovico Sforza oli eräs Italian varakkaimmista ja vaikutusvaltaisimmista renessanssin ajan hallitsijoista. Hän menestyi monilla valtiotaidon aloilla ja suosi sekä tuki taiteita ja tieteitä. 
Ylenpalttisen mutta valistuneen taiteilijoiden ja tutkijoiden suojeluksen avulla Ludovico teki Milanon hovista Italian ja koko Euroopan loistavimman. Leonardo da Vinci ja arkkitehti Donato Bramante sekä taidemaalari Giovanni Ambrogio de Predis olivat Milanoon kokoontuneiden monien taiteilijoiden, runoilijoiden ja muusikoiden joukossa. Ludovico rahoitti laajoja siviili- ja sotilastekniikan töitä, kuten kanavien ja linnoitusten rakentamista. Sekä hovi että tavallinen kansa iloitsivat Ludovicon upeista juhlista; milanolaiset kuitenkin nauttivat hyvinvoinnista, mutta heidän veronsa rasittivat heitä yhä enemmän.
Hänen hovissaan toimivia taiteilijoita ja tiedemiehiä olivat muun muassa Leonardo da Vinci, jolta Ludovico tilasi insinööritöiden lisäksi seinämaalauksen "Pyhä ehtoollinen" ja Castello Sforzescoon freskoja sekä muotokuvan "Nainen ja kärppä" rakastajattarestaan Cecilia Galleranista, muotokuvat "La Belle Ferronière" ja "La Bella Principessa." Arkkitehti Donato Bramante suunnitteli ja viimeisteli kirkkoja (San Celso, San Satiro, Sant'Ambrogio sekä Santa Maria delle Grazie) Ludovicon pyynnöstä, kuvanveistäjä Christoforo Foppa, taidemaalari Antonio Bergognone, kuvanveistäjä Christoforo Solari ja kuvanveistäjä Giovanni Antonio Amadeo. Ludovico käytti paljon varojaan Castello Sforzescon, Milanon katedraali Duomo di Milanon ja muun Milanon kaupungin koristamiseen. Lisäksi hän rakennutti kaupunkiin kulkutautisairaalan.
Hän tuki kirjailijoita kuten Bernardo Bellincioni, Antonio Cammelli ("Pistoia)", Lancino Curti ja Piattino Piatti. Arvostetussa Pavian yliopistossa (tuolloin ainoa Milanon herttuakunnassa), jota Ludovico pitkälti rahoitti, opettivat professorit Demetrio Calcondila, Giorgio Merula, Luca Pacioli ja Franchino Gaffurio. Hän edisti historioitsijoiden, kuten Bernardino Corion työtä, jolle hovi maksoi vuodesta 1485 lähtien kiinteää palkkaa Milanon historian kirjoittamisesta ja Giovanni Simonettan, joka julkaisi vuonna 1490 teoksen "Rerum Gestarum Francisci Sfortiae Mediolanensium Ducis". 
Avioliitto ja perilliset.
Ludovico avioitui 17. tammikuuta 1491 Pavian herttuan kappelissa 16-vuotiaan Ferraran prinsessa Beatrice d’Esten kanssa. Sekä Ludovico että hänen puolisonsa olivat kyvykkäitä diplomaatteja ja he pitivät yllä loisteliasta hovia linnassaan Castello Sforzescossa Milanossa.
Heille syntyi kolme lasta:
Beatrice d'Este kuoli 22-vuotiaana kolmanteen synnytykseensä tammikuussa 1497.
Vaimonsa menettäminen oli Ludovicolle raskas isku ja saattoi olla osana taisteluhaluttomuuteen, jonka vuoksi hän menetti asemansa pian tämän jälkeen. Hän pukeutui mustaan, vaati matkoillaan täysin mustksi sisustettuja huoneita ja puetti myös pienet poikansa surun väriin. Hän teki suuria lahjoituksia Santa Maria delle Grazien luostarille.
Ludovicolla oli myös useita aviottomia lapsia ennen ja jälkeen avioliittoaan, jotka hän kaikki tunnusti ja jotka laillistettiin.
Suhteesta barilaisen aatelittoman Bernardina de Corradiksen kanssa:
Suhteesta milanolaisen virkamiehen tyttären, Cecilia Galleranin (1473–1536) kanssa:
Suhteesta naimisissa olevan aatelisen, Isabella d'Esten hovineito Lucrezia Crivellin (k. 1534) kanssa:
Suhteesta nimeltä tuntemattoman roomalaisen naisen kanssa:
Suhteeesta nimeltä tuntemattoman 'tumman' rakastajattaren kanssa: