Kaarle Vilhelm Ferdinand

Karl II Vilhelm Ferdinand (); (9. lokakuuta 1735 Wolfenbüttel – 10. marraskuuta 1806 Hampuri) oli Braunschweigin herttua vuosina 1780–1806 ja Preussin armeijan marsalkka vuosina 1787–1806.
Karl Vilhelm Ferdinand on tunnettu 1700-luvun sodankäynnin mestarina. Hän aloitti sotilasuransa seitsenvuotisen sodan alkaessa vuonna 1757, taistellen aluksi Hannoveria puolustavassa armeijassa Cumberlandin herttuan komennossa ja myöhemmin Preussin armeijassa. Sodan aikana hän sai maineen hyvänä alipäällikkönä ja Preussin armeijan kenraali hänestä tuli vuonna 1773. 
Karl Vilhelm Ferdinand johti Preussin armeijaa sen lopettaessa Alankomaiden vallankumouksen vuonna 1787, palauttaen Orania-Nassau-suvun valtaan. Toista kertaa hän ei enää onnistunut vastaavassa, vaan hänen Ranskan vallankumouksellisia vastaan johtamansa yhdistynyt itävaltalais-preussilainen armeija pysäytettiin Valmyn taistelussa vuonna 1792.
Suku ja koulutus.
Karl Vilhelm Ferdinandin vanhemmat olivat Braunschweig-Wolfenbüttelin herttua Karl I (1713–1780) ja Preussin prinsessa Philippine Charlotte (1716–1801), joka oli Preussin kuningas Fredrik Vilhelm I:n ja kuningatar Sophia Dorotean tytär sekä Fredrik II Suuren sisar. Karl Vilhelm Ferdinand oli perheen esikoinen, kasvoi 13 sisaruksen joukossa ja sai klassiseen sivistykseen tähtäävä, ruhtinaskunnan perintöruhtinaalle sopivan koulutuksen teologi Johann Friedrich Wilhelm Jerusalemin johdolla.
Hän sai poikkeuksellisen laajan ja perusteellisen koulutuksen. Nuoruudessaan hän matkusti Alankomaissa, Ranskassa ja eri puolilla Saksaa. Vuonna 1753 hänen isänsä siirsi ruhtinaskunnan pääkaupungin takaisin Braunschweigiin, osavaltion suurimpaan kaupunkiin. Wolfenbüttel oli ollut pääkaupunki vuodesta 1432. Kuningasperhe muutti vastarakennettuun Braunschweigin palatsiin.
Perintöprinssi.
Läheisten sukulaissiteidensä vuoksi Preussin kuningasperheeseen ja Braunschweig-Wolfenbüttelin ruhtinaskunnan Preussille toimittamien joukkojen avustussopimuksen ansiosta nuori Karl Wilhelm Ferdinand taisteli liittoutuneiden puolella Ranskaa vastaan seitsenvuotisen sodan aikana Hastenbeckin, Mindenin ja Warburgin taisteluissa. 
Hastenbeckin taistelussa hän saavutti suuren maineen urhealla hyökkäyksellä jalkaväkiprikaatin johdossa; ja Kloster Zevenin antauduttua hänen setänsä, herttua Ferdinand von Braunschweig (1721–1792), joka seurasi Cumberlandin herttua Wilhelmiä, suostutteli Karlin helposti jatkamaan sotaa kenraalina. Perintöprinssin (saks. "Erbprinz") kuten häntä kutsuttiin, uroteot toivat hänelle pian lisää mainetta, ja hänestä tuli tunnustettu sissisodan ja yllätyksellisen hyökkäyssodankäynnin mestari. Ankarissa taisteluissa, erityisesti Mindenissä ja Warburgissa, hän osoittautui erinomaiseksi alipäälliköksi.
Tämä johti jopa kiivaaseen konfliktiin hänen isänsä välillä, joka kehotti poikaansa eroamaan armeijasta. Hänen setänsä Ludwig ja Ferdinand sotivat häntä vastaan. Onneton kruununprinssi pelastui lopulta pulasta kuningas Fredrikin toimesta, joka lempeällä voimalla toi herttua Karlin takaisin Pohjois-Saksan koalitioon.
Seitsenvuotisen sodan päätyttyä prinssi vieraili Englannissa morsiamensa, Walesin prinssi Frederickin tyttären prinsessa Augustan kanssa. Vuonna 1766 hän matkusti Ranskaan, jossa sekä hänen liittolaisensa että entiset vihollisensa ottivat hänet vastaan kaikinpuolisin kunnianosoituksin. Pariisissa hän tutustui kirjailija Jean François Marmonteliin. Sveitsissä, jonne hän jatkoi matkaansa, hän tapasi Voltairen. Roomassa hän viipyi pitkään ja tutustui antiikin aikaisiin nähtävyyksiin ja taiteeseen taidehistorioitsija Johann Winckelmannin johdolla. Napolissa vierailtuaan hän palasi Pariisiin ja sieltä puolisonsa prinsessa Augustan kanssa Braunschweigiin. Hänen palveluksensa herttuakunnalle seuraavien vuosien aikana olivat erittäin arvokkaita; ministeri Feronce von Rotenkreuzin avustuksella hän pelasti valtion sodan aiheuttamasta vararikosta.
Herttua.
Noustuaan valtaan Braunschweigissa vuonna 1780 Karl hallitsi ajan ihanteen mukaisesti valistuneena itsevaltiaana. Aikaisemmat läheiset suhteet henkilötasolla hänen ja Preussin kuningas Fredrik II Suuren välillä vaihtuivat Preussin ja Braunschweigin väliseksi kiinteäksi liittolaissuhteeksi.
Hänen suosionsa oli rajaton, ja kun hän seurasi isäänsä, herttua Karl I:tä vuonna 1780, hänestä tuli pian hallitsijoiden esikuva. Hän oli kenties paras edustaja 1700-luvun hyväntahtoiselle despootille – viisas, säästäväinen, harkitseva ja ystävällinen. Hänen tavanomainen varovaisuutensa, vaikka se saikin hänet joskus jättämään uudistukset kesken, pelasti hänet joka tapauksessa epäonnistumisilta, jotka varjostivat niin monien hänen aikansa liberaalien ruhtinaiden ponnisteluja. Hän pyrki pitämään herttuakuntansa poissa kaikista ulkomaisista sotkeutumisista.
Samaan aikaan hän jatkoi tärkeiden palvelusten tekemistä Preussin kuninkaalle, jonka puolesta hän oli taistellut seitsenvuotisessa sodassa;. Hän oli Preussin kenttämarsalkka ja pyrki tekemään rykmentistä, jonka everstinä hän oli malliesimerkin, ja hän oli usein mukana diplomaattisissa ja muissa valtiollisissa asioissa. Hän muistutti monella tapaa setäänsä Fredrik Suurta, mutta häneltä puuttui kuninkaan äärimmäinen päättäväisyys, ja hän oli taipuvainen liialliseen varovaisuuteen sekä siviili- että sotilasasioissa. Innokkaana Preussin germaanisen ja Itävallan vastaisen politiikan kannattajana hän liittyi "Fürstenbundiin", jossa hän sai aikansa parhaan sotilaan maineen ja siksi tuli valituksi liittovaltion armeijan ylipäälliköksi.
Vuonna 1787 Karl johti Preussin armeijan hyökkäystä Alankomaihin, jossa oli tarkoitus pysäyttää vuonna 1784 alkanut vallankumous ja palauttaa Vilhelm V takaisin käskynhaltijaksi. Hän onnistui tehtävässä ja menestys Alankomaissa piti yllä Preussin armeijan hyvää mainetta, vaikka Fredrik Suuri oli kuollut vuotta aikaisemmin vuonna 1786. Samanlaisen operaation Karl sai johtaakseen vuonna 1792, tällä kertaa Ranskan vallankumouksellisia vastaan, tavoitteena Ludvig XVI:n tukeminen. 
Herttua Karl nimitettiin liittoutuneen Itävallan ja Saksan armeijan komentajaksi, joka oli kokoontunut hyökkäämään Ranskaan ja murskaamaan vallankumouksen. Tässä tehtävässä hän tiesi, että hänen oli kohdattava enemmän kuin muodollista vastarintaa. Hän oli niin syvästi tunnustetusti myötämielinen Ranskan uudistustoiveita kohtaan, että kun hän antoi turvapaikan herttuakunnassaan "kreivi Lillelle" (Ludvig XVIII), vallankumoushallitus ei vastustanut sitä. Itse asiassa aiemmin vuonna 1792 hänelle oli tarjottu Ranskan armeijan ylintä komentoa. Kun Preussin kuningas lähti taisteluun Braunschweigin armeijan kanssa, herttua tunsi sotilaana velvollisuudekseen pitää hänen toiveitaan todellisina käskyinä. 
Aluksi yhdistynyt Itävallan ja Preussin armeija eteni Pariisia kohti menestyksekkäästi, mutta ranskalaiset pysäyttivät Karlin joukot Valmyn taistelussa 20. syyskuuta 1792. Herttuan varovaisen etenemisen tuloksena Pariisiin seurasi Valmyn tykkituli, jota seurasi liittoutuneiden vetäytyminen. Seuraava vuoden 1793 sotaretkellä hän osoittautui kenties parhaimmillaan varovaisena ja täsmällisenä kenraalina. Edes tulinen kenraali Lazare Hoche, jonka takana oli "aseissa oleva kansakunta" ei onnistunut tekemään vaikutusta liittoutuneiden kokeneeseen johtajaan. Mutta vaikeudet ja erimielisyydet päämajassa moninkertaistuivat, ja kun herttua Karl huomasi olevansa kykenemätön liikuttamaan tai johtamaan armeijaansa ilman kuninkaan puuttumista asiaan, hän luopui komennosta ja palasi hallitsemaan herttuakuntaansa.
Taistelun jälkeen Karl vetäytyi joukkoineen hätäisesti Ranskasta ja vallankumous pelastui. Hän jätti Preussin armeijan vuonna 1794, mutta ei kuitenkaan vetäytynyt kokonaan Preussin palveluksesta, ja vuonna 1803 hän suoritti onnistuneen diplomaattisen tehtävän Venäjälle.
Vuonna 1806 hän suostui Preussin kuningatar Luisen henkilökohtaisesta pyynnöstä johtamaan Preussin armeijaa, mutta tässäkin Preussin kuninkaan läsnäolo ja lukuisten korkean tason neuvonantajien ristiriitaiset näkemykset osoittautuivat kohtalokkaiksi. Hän palasi palvelukseen Preussin, Venäjän ja Saksin muodostaessa neljännen liittokunnan Napoleonia vastaan vuonna 1806. Napoleonin marsalkka Louis-Nicolas Davout kuitenkin löi Karlin johtamat preussilaiset Jenan taistelussa 14. lokakuuta samana vuonna. 
Herttua Karl haavoittui kuolettavasti Auerstedtin taistelun aikana musketin luodista, menetti molemmat silmänsä. Häntä kuljettetiin lähes kuukausi hajaantuneiden Preussin joukkojen seassa ja hän kuoli 71-vuotiaana yli 400 kilometrin päässä marraskuussa 1806 Ottenseenissä Hampurissa. Jenan tappiota pidettiin yleisesti osoituksena Preussin armeijan alamäestä, joka oli alkanut Fredrik Suuren kuolemasta.
Avioliitto ja jälkeläiset.
Herttua Karl avioitui Lontoossa 16. tammikuuta 1764 pikkuserkkunsa, Englannin prinsessa Augusta Frederika von Hannoverin (1737–1813) kanssa, joka oli Walesin prinssi Frederickin ja prinsessa Augusta von Sachsen-Gothan tytär sekä kuningas Yrjö III:n vanhin sisar. Pariskunnan suhde oli perinteinen ja noudatti hovietetikettiä.
Heille syntyi seitsemän lasta: 
Matkallaan Italiaan vuonna 1766 herttua Karl Wilhelm Ferdinand tapasi pitkäaikaisen rakastajattarensa Maria Antonia von Branconin (k. 1793). Tästä suhteesta syntyi avioton poika Karl Anton Ferdinand (1767–1794), joka aateloitiin Forstenburgin kreiviksi vuonna 1773.
Vuonna 1777 hän erosi Maria Antonia von Branconista ja korvasi tämän uudella rakastajattarella, Luise von Hertefeldillä. Hän eli onnellisesti tämän kanssa erillään aviovaimostaan lähes 30 vuotta. 
Hänellä oli avioton poika, pedagogi Johann Jakob Theodor Schacht (1786–1870) suhteesta Elisabeth Philippine Hagemannin (1746–1809) kanssa.