tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sven-Åke Lundbäck

Sven-Åke Lundbäck (s. 26. tammikuuta 1948 Siknäs, Töre) on ruotsalainen Luulajassa elämänsä asunut maastohiihdon olympiavoittaja ja maailmanmestari 1970-luvulta.
Ensimmäisissä arvokilpailuissaan Sapporon olympialaisissa 1972 Lundbäck sijoittui 30 kilometrin hiihdossa 13:nneksi mutta voitti tämän jälkeen 15 kilometrillä kultaa yli 32 sekunnin erolla seuraaviin. Viestin ankkuriosuudella hän ei onnistunut, ja Ruotsi sijoittui neljänneksi. Falunin MM-kilpailuissa 1974 Lundbäck sijoittui 50 kilometrillä neljänneksi, 15 kilometrillä seitsemänneksi sekä 30 kilometrillä 14:nneksi, ja viestissä Ruotsi keskeytti ennen Lundbäckin hiihtovuoroa. Innsbruckin olympialaisissa 1976 Ruotsi sijoittui viestissä neljänneksi ja henkilökohtaisilla matkoilla Lundbäck sijoittui vaatimattomasti 16:nneksi 50 kilometrillä, 30:nneksi 15 kilometrillä sekä 35:nneksi 30 kilometrillä.
Hiihtouransa toisen huippukohdan Lundbäck koki Lahden MM-kisoissa 1978. Hän sijoittui 15:llä ja 30 kilometrillä kuudenneksi mutta voitti sitten kultaa viestissä, jossa hän tällä kertaa hiihti avausosuuden, ja 50 kilometrillä. Samana vuonna hän voitti myös epävirallisen maailmancupin kokonaiskilpailun. Lake Placidin olympialaisissa 1980 hän sijoittui viestissä viidenneksi, 50 kilometrillä kahdeksanneksi sekä 30 kilometrillä 17:nneksi.
Lundbäck voitti Falunin hiihtokisojen 30 kilometrin kilpailun vuosina 1975 ja 1979 sekä Holmenkollenin 50 kilometrin kilpailun vuonna 1976. Vielä vuonna 1981 hän voitti Vaasahiihdon. Ruotsin mestaruuksia, luulajalaista Bergnäset AIK:ta edustanut Lundbäck, saavutti kaikkiaan kymmenen vuosien 1971-1978 aikana. Niistä kaksi tuli 15 kilometrillä, viisi 30 kilometrillä ja kolme 50 kilometrillä. Hänen vaimonsa Lena Carlzon-Lundbäck oli aikanaan Ruotsin parhaita naishiihtäjiä.
Norrbottenissa ilmestyvä Norbettens-Kuriren -sanomalehti järjesti äänestyksen kaikkien aikojen parhaimmasta Norrbottenin eli pohjoisimman Ruotsin urheilijasta. Siinä hänet äänestettiin ykköseksi. Uransa aikana Lundbäck valittiin Norbottenin parhaaksi urheilijaksi vuosina 1971-1979 yhdeksän kertaa. Urheilu-uran jälkeen Lundbäck toimi liikunnanopettajana Luulajassa. Eläkkeelle hän jäi vuonna 2011.
Eero Melasniemi

Eero Antero Melasniemi (s. 12. lokakuuta 1942 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa "Käpy selän alla" (1966), "Kuuma kissa?" (1968), "Kesyttömät veljekset" (1969) ja "Talvisota" (1989). Melasniemi näytteli pääosaa Ismo Sajakorven televisiosarjassa "Painajainen" vuodelta 1988 ja Raimo "Tollo" Koskivuon roolia televisiosarjassa "Hyvät herrat" vuosina 1990–1996. Hän näytteli vuoteen 2008 Komediateatteri Arenassa.
Melasniemi toimi Teatterikorkeakoulun rehtorina vuosina 1979–1982.
Eero Melasniemi ja Pertti Melasniemi ovat veljeksiä. Eero Melasniemi on naimisissa näyttelijä Kristiina Halkolan kanssa. Pariskunnalla on kolme lasta, joista Vilma on näyttelijä ja Joel muusikko. Myös lapsenlapset Elli Melasniemi ja Aamu Milonoff ovat näyttelijöitä. Lapsenlapsia on yhteensä seitsemän.
Pertti Melasniemi

Pertti Tapani Melasniemi (s. 24. marraskuuta 1947 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja tuottaja. Hän on Eero Melasniemen veli.
Näyttelijänä hänen tunnetuimpia filmejään ovat "Kesyttömät veljekset" (1969), "Speedy Gonzales – noin 7 veljeksen poika" (1970), "Bensaa suonissa" (1970), "Laulu tulipunaisesta kukasta" (1971) ja "Viaporin kapina" (1972). Hän on työskennellyt arvostettujen ja tunnettujen ohjaajien kuten Erkko Kivikosken, Mikko Niskasen, Jörn Donnerin ja Risto Jarvan kanssa.
Ohjaajana Melasniemi aloitteli television palveluksessa 1980-luvulla. Spede Pasanen kiinnitti hänet ohjaamaan "Uunon huikeat poikamiesvuodet maaseudulla" -elokuvan, joka valmistui vuonna 1990. Se on jäänyt Melasniemen ainoaksi teatterilevitykseen päässeeksi ohjaustyöksi. Televisiosarjaohjauksia ovat "Seitsemän kuolemansyntiä" (1988) ja "Hyvät herrat" (1991). Pertti Melasniemi on asunut Espoon Luukissa vuodesta 1998 lähtien.
Risto Jussilainen

Risto Kalevi Jussilainen (s. 10. kesäkuuta 1975 Jyväskylä) on suomalainen uransa lopettanut mäkihyppääjä ja olympiamitalisti. Hän edusti Jyväskylän Hiihtoseuraa.
Jussilainen osallistui Salt Lake Cityn olympialaisiin 2002, joissa hän saavutti hopeaa joukkuemäestä. Hän osallistui myös Torinon olympialaisiin 2006, mutta ei saanut mitalisijaa.
MM-kilpailuista Jussilainen sai kolme hopeaa. Lahdessa 2001 hän sai hopeaa normaalimäen ja suurmäen joukkuekilpailuista. Oberstdorfissa 2005 hän sai hopeaa suurmäen joukkuekilpailusta.
Jussilainen kertoi marraskuussa 2007 lopettavansa uransa. Viimeisenä kilpailunaan hän hyppäsi normaalimäen SM-kisat 29. tammikuuta 2008 kotimäessään Jyväskylässä.
Risto Jussilaisen isä Harri Jussilainen oli maajoukkuetason mäkihyppääjä ja valmensi Ristoa tämän nuoruusvuosina. Myöhemmin Riston valmentajana toimi setä Taisto Jussilainen.
Kurkijoen piiri

Kurkijoen piiri oli hallintoalue Karjalan ASNT:ssa Laatokan länsirannalla. Kurkijoen piirin keskuksena oli Kurkijoki vuosina 1940–1941 ja 1944–1945 ja Lahdenpohja 1945–1958.
Kurkijoen piiri muodostettiin 9. heinäkuuta 1940 ja se käsitti suunnilleen Suomen 12. maaliskuuta 1940 luovuttamat Kurkijoen, Hiitolan, Jaakkiman ja Lumivaaran kunnat sekä Lahdenpohjan kauppalan. Alueen suomalainen väestö evakuoitiin rauhan tultua ja niinpä Neuvostoliitto siirsi alueelle uutta väestöä. 
Jatkosodassa Suomi valloitti alueen takaisin elokuussa 1941 ja muualle Suomeen evakuoitu väestö pääsi palaamaan kotiseudulleen. Moskovan välirauhassa 19. syyskuuta 1944 alue jouduttiin toistamiseen luovuttamaan Neuvostoliitolle, jossa alue muodosti jälleen Kurkijoen piirin. Kurkijoen piirin hallintokeskus siirrettiin Kurkijoelta kaupungiksi tulleeseen Lahdenpohjaan 20. tammikuuta 1945.
Kurkijoen piiri lakkautettiin 1958 ja liitettiin Sortavalan piiriin. Suunnilleen entisestä Kurkijoen piirin alueesta muodostettiin Lahdenpohjan piiri 10. joulukuuta 1970.
Äänisentauksen piiri

Äänisentauksen piiri eli Äänisentakainen piiri eli Äänisniemen piiri () on entinen hallintoalue Karjalan ASNT:ssa, nykyisessä Karjalan tasavallassa. Se käsitti Äänisjärveen pohjoisesta pistävän suuren Äänisniemen. Piirin keskuksena oli Sungun kylä ja myöhemmin Suurlahti.
Äänisentauksen piiri muodostettiin vuonna 1930 yhdistämällä Sungun piiri ja Suurlahden piiri, jotka oli muodostettu vuonna 1927 lakkautetuista Sungun, Suurlahden ja Tolvojan kunnista. Vuonna 1933 siihen kuuluivat Deriguzovon, Foimoguban, Heinälahden, Jandomjärven, Kažman, Karasjärven, Kižin, Kosmojärven, Kuusirannan, Pajanitsan, Suurlahden, Suurnivan, Tipinitsan, Tolvojan ja Virojärven kyläneuvostot. Piirissä oli tuolloin 26 300 asukasta, joista 97,7 % oli venäläisiä ja 1,7 % suomalaisia.
Jatkosodassa vuosina 1941–1944 piiri oli Suomen miehittämä. Sen alue liitettiin Karhumäen piiriin vuonna 1959.
Kristina Šmigun-Vähi

Kristina Šmigun-Vähi (o.s. Šmigun, s. 23. helmikuuta 1977 Tartto) on Viroa edustanut ja uransa lopettanut maastohiihtäjä ja olympiavoittaja sekä maailmanmestari, jota valmensi hänen isänsä Anatoli Šmigun. Hän kuuluu evenkien kansaan. Šmigun on nykyään poliitikko ja hän kuuluu Viron parlamenttiin.
Šmigun-Vähi voitti vuonna 1997 kaksi juniorien maailmanmestaruutta, 5 kilometrin ja 15 kilometrin matkoilla. Aikaisemmista nuorten maailmanmestaruskilpailuista hänellä on neljä hopeaa.
Vuonna 1999 Ramsaun maailmanmestaruskilpailuissa Šmigun saavutti hopeaa 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailusta ja pronssia 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailusta. Vuoden 2001 Lahden maailmanmestaruskilpailut ja vuoden 2002 Salt Lake Cityn olympialaiset olivat Šmigunille pettymyksiä, mutta vuonna 2003 Val di Fiemmen maailmanmestaruskilpailuissa hän voitti neljä mitalia: kultaa takaa-ajosta, hopeaa 10 kilometrin ja 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailuista ja pronssia 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailusta.
Tammikuussa 2002 ilmoitettiin, että Šmigunin 12. joulukuuta 2001 Brussonin maailmancupin osakilpailun yhteydessä antamasta doping-näytteestä oli löytynyt 19-norandrosteronia 6,4 nanogrammaa millilitrassa, mikä ylitti sallitun 5 nanogramman rajan. B-näyte osoittautui kuitenkin negatiiviseksi, kun 19-norandrosteronia löytyi 4,2 nanogrammaa millilitrassa. Šmigun vapautettiin doping-epäilyistä.
Torinon olympialaisissa vuonna 2006 Šmigun voitti olympiakultaa yhdistelmäkilpailussa ja, ylivoimaisesti, vesikelissä hiihdetyssä kymmenen kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa. Vancouverin olympialaisissa vuonna 2010 Šmigun sai hopeaa naisten 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kisassa. Mitali oli Viron ainoa niissä kisoissa.
Maailmancupin osakilpailuvoittoja Šmigunilla on kuusitoista. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän on parhaimmillaan ollut toinen, kausina 1999–2000 ja 2002–2003.
Kristina Šmigun meni naimisiin heinäkuussa 2007 ja otti käyttöön yhdistelmänimen Šmigun-Vähi. Kauden 2007–2008 hän jätti väliin raskauden vuoksi. Hän synnytti lapsen kesällä 2008. Hän palasi kansainvälisiin kilpailuihin kahden välivuoden jälkeen kaudella 2009–2010, mutta päätti lopettaa kilpailu-uransa kauden jälkeen keskittyäkseen perhe-elämäänsä.
Šmigun-Vähi asuu Otepäässä. Myös hänen sisarensa Katrin on menestynyt hiihtäjänä. 
Šmigun-Vähi valittiin Reformipuolueen listoilta Riigikoguun vuoden 2019 vaaleissa 2 002 äänellä.
H’reštšatyk

H’reštšatyk (, ) on Ukrainan pääkaupungin Kiovan pääkatu. Yhteensä 1,225 kilometrin pituinen ja lähes 100 metriä leveä bulevardi kulkee koillisesta lounaaseen Euroopan aukiolta Itsenäisyyden aukion kautta Bessarabian aukiolle.
Ғ

Ғ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy turkkilaisten kazakin, tofan, uzbekin ja baškiirin aakkosiin.
Ääntäminen.
Ғ on kazakissa ja uzbekissa soinnillisen uvulaarisen frikatiivin /ʁ/ merkki.
Erik Hämäläinen

Vesa Erik Hämäläinen (s. 20. huhtikuuta 1965 Rauma) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, olympiamitalisti (pronssia 1994) ja jääkiekon maailmanmestari (1995).
Hämäläinen on pelannut yhdet olympiakisat ja neljät maailmanmestaruuskilpailut (1992, 1993, 1994 ja 1995). Hän voitti maailmanmestaruuden ensimmäisenä Rauman Lukon kasvattina. Hän on Detroit Red Wingsin 10. kierroksen varaus (numerolla 197) vuodelta 1985, mutta pelasi koko uransa Euroopassa. 
Jokereissa kaudella 1992–1993 Hämäläinen palkittiin SM-liigan parhaan puolustajan Pekka Rautakallio -palkinnolla ja parhaasta plus/miinus-tilastosta Matti Keinonen -palkinnolla. Jokereissa hän saavutti suomen mestaruuden vuonna 1994 ja hopeaa 1995. Hämäläisellä on lisäksi hopeaa Rauman Lukosta vuodelta 1988 ja Kalevan Pallosta 1991. Palattuaan kasvattajaseuraansa Lukkoon 1990-luvun lopulla Hämäläisestä tuli joukkueen monivuotinen kapteeni ja seuraikoni. Hämäläinen rikkoi ensimmäisenä SM-liigapelaajana tuhannen runkosarjaottelun rajapyykin 1. maaliskuuta 2008 ottelussa Oulun Kärppiä vastaan. Hän päätti pelaajauransa kauden 2007–2008 ja 1 001 runkosarjaottelun jälkeen.
Hämäläinen on toiminut Rauman Lukon liigajoukkueen apuvalmentajana vuosina 2008–2011 ja uudestaan vuodesta 2018 lähtien.
Hämäläinen aateloitiin jääkiekkoleijonaksi numero 193 vuonna 2009.
Rauman Lukko jäädytti Hämäläisen ja Jari Torkin pelinumerot 75-vuotisjuhlaottelussan 5. marraskuuta 2011.
Қ

Қ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy abhaasin, kazakin ja uzbekin aakkosiin.
Ääntäminen.
Қ ääntyy abhaasissa soinnittomana velaarisena klusiilina /k/. Kazakissa ja uzbekissa se ääntyy soinnittomana uvulaarisena klusiilina /q/.
Ң

Ң on kyrillinen kirjain. Se sisältyy kalmukin, kazakin ja kirgiisin aakkosiin.
Ääntäminen.
Ң ääntyy kalmukin, kazakin ja kirgiisin kielessä velaarisena nasaalina /ŋ/. Samaa äännettä merkitään marissa kirjaimella ҥ.
Birgit Nilsson

Birgit Nilsson, synt. Märta Birgit Svensson (17. toukokuuta 1918 Västra Karup, Ruotsi – 25. joulukuuta 2005 Bjärlöv) oli ruotsalainen sopraano. Nilsson oli aikansa merkittävin Wagner-sopraano ja seurasi norjalaista Kirsten Flagstadia varsinkin Brünnhilden esittäjänä. Hän esitti myös muita kuuluisia sopraano-osia, kuten Leonora, Aida, Turandot, Tosca, Elektra ja Salome. Nilsson levytti kaikki suurimmat roolinsa, mukaan lukien myös Brünnhilden roolin koko Ring-sarjassa.
Ura.
Nilsson syntyi Västra Karupissa Skånen luoteisosassa. Hänen lahjakkuutensa huomattiin, kun hän alkoi laulaa kirkkokuorossa. Hän opiskeli laulua ensin Ragnar Blennowin johdolla Båstadissa ja sitten Tukholmassa Ruotsin kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa vuosina 1941–1946, jossa häntä opettivat Joseph Hislop ja Arne Sunnegård. 
Nilsson debytoi Ruotsin Kuninkaallisessa Oopperassa 1946 Carl Maria von Weberin oopperassa "Der Freischütz", jossa hän lauloi Agathen roolin vain kolmen päivän varoitusajalla. Seuraavana vuonna hän sai huomiota Lady Macbethin roolista Verdin oopperassa "Macbeth". Hänen ensimmäinen tärkeä kansainvälinen esiintymisensä tapahtui Glyndebournen oopperafestivaaleilla vuonna 1951, jolloin hän esiintyi Mozartin oopperassa "Idomeneo". 
Bayreuthissa hän debytoi 1953. La Scalassa hän esiintyi ensi kertaa 1958. Nilssonin Metropolitan-ura kattoi vuodet 1958–1983.
Brünnhilden osan hän lauloi ensimmäisen kerran Münchenissä 1954.
Vuonna 1975 Elektran esityksessä Wienissä Birgit Nilsson taputettiin esiin ennätykselliset 72 kertaa, kun samassa näytöksessä kunnostautunut Plácido Domingo sai osakseen 70 lavallekutsua. Domingon saavutus on kuitenkin viety Nilssonin aplodien sijaan Guinnessin ennätysten kirjaan.&lt;ref name="Ullberg/2009/22"&gt;&lt;/ref&gt;
Nilssonin omaelämäkerta, "Mina minnesbilder", julkaistiin Tukholmassa vuonna 1977. Nilsson vetäytyi esiintymislavoilta eläkkeelle vuonna 1984 annettuaan esiintymiskiertueen Länsi-Saksassa. Jo 1982 tuotettu Richard Straussin Elektra oli jäänyt hänen viimeiseksi oopperaroolikseen.
Kunnianosoituksia.
The American Scandinavian Foundation on nimennyt lupaavalle nuorelle amerikkalaiselle oopperalaulajalle jaettavan palkintonsa Nilssonin mukaan ("The Birgit Nilsson Prize"). Joulukuussa 2008 julkistettiin puolestaan Birgit Nilsson -palkinto, joka on miljoonan dollarin palkintosummallaan maailman suurin klassisen musiikin palkinto. Palkinnon jakaa Birgit Nilssonin säätiö joka toinen tai kolmas vuosi.
Birgit Nilssonin kuva on koristanut Ruotsissa 500 kruunun seteliä vuodesta 2016.
Yksityiselämä.
Vuonna 1948 Nilsson meni naimisiin Bertil Niklassonin kanssa. Hänen miehensä oli eläinlääketieteen opiskelija, jonka Nilsson oli tavannut junassa.
Museo.
Vuonna 2010 on määrä avata Birgit Nilssonille omistettu museo Svenstadissa.
Think Twice

Think Twice (suom. "Mieti kahdesti") oli suomalainen gospelyhtye.
Think Twice perustettiin vuonna 1994 Porvoossa. Yhtyeen perustajajäseniä olivat kitaristi-laulaja Jami Suhonen (s. 1973), kitaristi-laulaja Anssi Tiittanen (s. 1979) ja basisti Joona Ryödi (s. 1978). Myöhemmin yhtyeeseen liittyivät rumpali Ilari Roihuvuo (s. 1978) ja kosketinsoittaja Osku Louhelainen (s. 1976).
Yhtyeen musiikki on tyyliltään modernia pohjoismaista pop-rockia.
Yhtye lopetti toimintansa helluntaiherätyksen Juhannuskonferenssissa 2008. Jäähyväiskonserttiin 20.6.2008 kokoontui noin 10 000 kuulijaa.
Sikiäin

Sikiäin on emiön fertiili, kukkapohjukseen kiinnittynyt tyviosa, jonka sisällä siemenaiheet sijaitsevat. Se voi olla kehänpäällinen, jolloin se on kehälehtien ja heteiden yläpuolella, tai kehänalainen, jolloin se on kukkapohjuksen ympäröimänä niiden alapuolella. 
Elias Lönnrot käytti vuonna 1860 sikiäimen synonyyminä myös termiä "hedelmys".
Raimo Manninen

Raimo Matias Manninen (s. 17. syyskuuta 1955 Saarijärvi) on suomalainen entinen keihäänheittäjä. 
Vuonna 1984 Manninen heitti Pihtiputaan keihäskarnevaaleilla tuloksen 93,42 metriä. Manninen lähtikin Los Angelesin olympiakisoihin yhtenä ennakkosuosikkina, kun Uwe Hohn ja muut itäblokin suurheittäjät olivat boikotin takia kisoista poissa. Manninen ei kuitenkaan päässyt Los Angelesissa edes loppukilpailuun, vaan sijoittui karsinnassa kolmanneksitoista.
Kalevan kisoissa Manninen oli parhaimmillaan kuudes. Seuratasolla Manninen kilpaili Saarijärven Pullistuksen riveissä.
Pasi Sormunen

Pasi Martti Sormunen (s. 8. maaliskuuta 1970 Kauniainen) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja ja olympiamitalisti, joka oli HIFK:n vastuuvalmentaja kaudella 2012-2013, mutta joutui eroamaan joukkueen tiputtua kymmenennelle sijalle runkosarjassa. Hänet korvasi KHL:ssäkin valmentanut Raimo Summanen.
Seuraura.
Sormunen aloitti uransa Karhu-Kissoissa kaudella 1990–1991, jolloin pelasi jääkiekon 1. divisioonaa. Hän pelasi seuraavalla kaudella HIFK:ssa, jota edusti kolmen kauden ajan kevääseen 1994. Sormunen pelasi vuodet 1994–1998 Jokereissa, joissa voitti neljänä kautena putkeen mitalin: hopeaa 1995, kultaa 1996, kultaa 1997 ja pronssia 1998.
Kaudeksi 1998–1999 Sormunen siirtyi Espoo Bluesiin, mutta hän siirtyi kesken toisen kautensa Saksan DEL-liigan Nürnberg Ice Tigersiin. Kauden 2000–2001 hän pelasi sveitsiläisessä EHC Churissa ja uransa viimeisen kauden Frölunda HC:ssa, jossa lopetti 32-vuotiaana.
Valmentajana.
Sormunen aloitti valmentamisen Jokereiden A-juniorieiden apuvalmentajana kaudella 2002–2003. Yhden kauden mittaisen Jokeri-visiitin jälkeen seuraava pesti oli HIFK:n A-junioreissa syksyllä 2006. Sormunen toimi joukkueessa Joonas Tanskan apuvalmentajana kahden kauden ajan. Vuosina 2009–2011 Sormunen toimi HIFK:n A-junioreiden vastuuvalmentajna. Syksyllä 2011 Sormunen nostettiin HIFK:n liigajoukkueen valmennusryhmään Petri Matikaisen apulaiseksi. Ennen seuraavan kauden alkua Matikainen yllättäen erosi tehtävästään ja siirtyi valmentamaan KHL:aan joten Sormunen ylennettiin vastuuvalmentajaksi. Pesti kuitenkin päätyi potkuihin jo tammikuussa 2013 ja hänet korvasi Raimo Summanen.
Maajoukkueura.
Sormunen on Lillehammerin olympialaisten pronssimitalisti vuodelta 1994. Olympialaiset olivat Sormusen ainoat miesten arvokisat.
Palotška

Ӏ () on kyrillinen kirjain. Se sisältyy monen Kaukasian alueella puhuttavan kielen aakkosiin. Näitä ovat abaza, adygei, dargva, inguuši, kabardi, laki, lezgi, tabasarani ja tšetšeeni. Kirjain on samannäköinen kuin latinalaisen kirjaimiston I ja kyrillisen kirjaimiston І. Kirjaimen käyttöä hankaloittaa sen puuttuminen monista näppäinasetteluista ja fonteista, minkä vuoksi sen korvikkeena käytetään yleisesti latinalaista kirjainta I, kyrillistä kirjainta І tai jopa numeroa 1, vaikka tällainen käyttö onkin väärää.
Ääntäminen.
Kirjaimella Ӏ ei tavallisesti ole itsenäistä äännearvoa, vaan sitä käytetään osoittamaan edeltävän kirjaimen poikkeavaa ääntämystä. Avaarissa se ilmaisee, että edeltävä konsonantti on ejektiivinen, esimerkiksi кIалъазе // ’"puhua"’. Adygeissa, inguušissa, kabardissa ja tšetšeenissä se on myös glottaaliklusiilin /ʔ/ merkki. Esimerkkinä on kabardin sana елъэӀуащ // ’"hän (mies) pyysi häneltä (nainen) jotakin"’.
Alfa-kurssi

Alfa-kurssi on kristinuskon perusteita esittelevä kurssi. Se on suunnattu erityisesti kaikille ei-kristityille, mutta sopii myös niille uskoontulleille, jotka haluavat tarkistaa käsityksiään kristinuskosta. Alfa-kursseja järjestävät kristilliset seurakunnat ja yhdistykset yli 150 maassa. Suomessa kursseja pitävät esimerkiksi Kansan Raamattuseura, luterilaiset seurakunnat ja vapaat kristilliset seurakunnat. Alfa-kursseja järjestää myös katolinen kirkko.
Historia.
Alfa-kurssi syntyi 1990-luvulla anglikaanisessa Englannin kirkossa ja levisi nopeasti eri puolille maailmaa ja eri kirkkokuntiin. Alfa-kursseilla käytettävän materiaalin oikeudet ovat kansainvälisellä Alfa-yhteisöllä, jonka keskuspaikkana on kurssin syntyseurakunta, Holy Trinity Brompton -seurakunta Lontoossa.
Kurssin sisältö ja tavoitteet.
Alfa on kymmenen viikon pituinen sarja tapaamisia, joissa tutkitaan elämän tarkoitusta kristinuskon näkökulmasta. Kerran viikossa pidettävien kokoontumisten lisäksi Alfan loppupuolella on viikonlopun tai päivän mittainen Alfa-päivä. Jokainen Alfa on oman näköisensä, mutta niissä on kolme yhtäläisyyttä: ruokaa, alustus ja ryhmäkeskustelu. Kukin tapaaminen rakentuu jonkun elämään ja uskoon liittyvän kysymyksen ympärille. Alustuksen jälkeen aiheesta keskustellaan pienryhmissä. Alfoja järjestetään ympäri maailmaa eri kirkkokunnissa. 
Kurssilla käsitellään muun muassa seuraavia aiheita: ”Kuka Jeesus on? Kuinka voin uskoa? Miten ja miksi rukoilla? Miten Jumala ohjaa meitä?”
Keskustelun tarkoituksena on antaa ihmisille mahdollisuus kysellä ja esittää omia mielipiteitään vapaasti. Itse opetus noudattaa kuitenkin yhtenäistä linjaa. Se, kuinka tiukasti hyvinkin erilaisissa seurakunnissa järjestettävät Alfa-kurssit pitäytyvät alkuperäiseen opetusmateriaaliin, vaihtelee jonkin verran.
Alfa-kurssin käyneitä rohkaistaan olemaan aktiivisia ja kantamaan vastuuta omassa kotiseurakunnassaan ja erityisesti osallistumaan tuleville Alfa-kursseille vastuunkantajina. Näin Alfa-kurssi on erityisesti maallikkoaktiivisuutta lisäävä seurakunnallinen työmuoto.
Alfa-kursseja järjestetään myös esimerkiksi varhaisnuorille, nuorille ja vangeille erityisen sovelletun materiaalin kanssa.
Päijänteen kansallispuisto

Päijänteen kansallispuisto on Padasjoen, Asikkalan ja Sysmän alueella sijaitseva kansallispuisto. Puiston pinta-ala on 16 neliökilometriä, ja se on perustettu vuonna 1993.
Päijänteen kansallispuisto sijaitsee Suomen toiseksi suurimman järven, Päijänteen eteläosassa. Siihen kuuluu noin 50 rakentamatonta saarta ja luontoa sekä osia asutuista saarista. Osa saarista on hiekkarantaisia harjusaaria, osa kallio- ja moreenisaaria. Matkailullisesti merkittävimmät kohteet ovat suurin saari Kelvenne sekä Pulkkilanharju. Koska kansallispuisto sijaitsee pääosin saarilla, ei suurimpaan osaan puistosta pääse kuin vesiteitse. Kelvenne on monine laguuneineen suosittu veneilykohde.
Haapasaaressa on Etelä-Päijänteen viimeisen kalastajatilan rakennus. Sen on vuokrannut Tallukka. Aluetta ovat kunnostaneet myös WWF:n vapaaehtoiset ja Lahden venekerho, joka on sen nykyinen vuokralainen.
Päijätsalon näkötorni on kunnostuksen alaisena 2019.
Maantiede.
Geologia.
Kansallispuiston maisema jakaantuu geologisesti kahtia. Puiston kallio- ja moreenisaaret ovat yli kaksi miljardia vuotta vanhoja vuorten jäänteitä. Pitkittäisharjujaksoihin lukeutuvat Pulkkilanharju ja Kelvenne saivat alkunsa jään vetäytyessä jäätikkövirtojen kasaamasta sorasta.
Kelventeeltä löytyy suppia, jotka ovat muodostuneet jääkauden aikoihin. Niistä osa on yhdistynyt ja muodostanut suojaisia, laagunin kaltaisia lahtia. Yhdestä supista on muodostunut lampi.
Saaret.
Puiston suurimmat kalliosaaret ovat Iso Lammassaari ja Haukkasalo. Haukkasalon länsipäässä sijaitseva yli 30 metriä korkea jyrkänne on puiston jylhin kallioseinä. Saaren kallioseinästä löytyy kalliomaalaus.
Jääkiekko talviolympialaisissa 1956

Jääkiekko oli kahdeksatta kertaa olympialaisten ohjelmassa vuoden vuoden 1956 talviolympialaisissa. Turnaus oli samalla maailmanmestaruuskilpailut ja Euroopan-mestaruuskilpailut. Turnauksen ottelut pelattiin pääasiassa Cortina d'Ampezzon Stadio del Ghiacchiossa, jonne mahtui 7 000 katsojaa. Turnauksen ottelut pelattiin 26. tammikuuta – 4. helmikuuta 1956.
Turnaukseen osallistui kymmenen joukkuetta. Joukkueet jaettiin kolmeen alkulohkoon, joiden kaksi parasta pääsi ylempään loppusarjaan. Ylemmässä loppusarjassa pelattiin yksinkertainen sarja, ja mitalit jaettiin sarjataulukon perusteella. Alkulohkoissa karsiutuneet joukkueet pelasivat vielä alemmassa loppusarjassa sijoista 7.–10. 
Saksa osallistui yhdistetyllä joukkueella vuoden 1956 talviolympialaisiin. Siitä syystä se järjesti Itä-Berliinissä sisäisen karsinnan, jonka voittaja pääsi edustamaan koko Saksaa olympiaturnaukseen. Saksan liittotasavalta voitti karsinnan ja pääsi kisoihin.
Neuvostoliitto osallistui ensimmäistä kertaa jääkiekon olympiaturnaukseen. Maailmanmestaruuskilpailuihin Neuvostoliitto oli ottanut osaa ensi kertaa kaksi vuotta aiemmin, jolloin se voitti mestaruuden. Olympialaisten jääkiekkoa taas oli hallinnut Kanada. Se oli hävinnyt seitsemissä aiemmissa olympialaisissa vain yhden ottelun. Vuoden 1956 olympialaisiin Kanada sai Neuvostoliitosta varteenotettavan haastajan. Kanadaa edusti turnauksessa amatöörijoukkue Kitchener-Waterloo Dutchmen, jossa pelasi muun muassa Martin Brodeurin isä Denis Brodeur. Neuvostoliittoa edusti maajoukkue, jonka pelaajat harjoittelivat yhdessä ympäri vuoden. Pelaajat työskentelivät nimellisesti armeijassa, ja Neuvostoliitto pystyi näin kiertämään olympialaisten amatöörisääntöjä.
Kanada koki ennen Neuvostoliitto-ottelua maalein 4–1 yllätystappion Yhdysvalloille, jonka joukkue koostui valitusta tähdistöjoukkueesta. Yhdysvaltain joukkueessa pelasi myös amerikansuomalainen Willard Ikola. Neuvostoliitto taas voitti Yhdysvallat maalein 4–0, mikä tarkoitti että Kanadan piti viimeisessä ottelussa voittaa Neuvostoliitto päästäkseen tasapisteisiin. Neuvostoliitto voitti päätösottelun maalein maalein 2–0 ja saavutti näin ensimmäisissä olympialaisissaan olympiakultaa. Yhdysvallat sijoittui hopealle, ja Kanada jäi pronssille.
B-sarja.
Samaan aikaan kun olympiaturnausta pelattiin, pelasivat Norja, DDR ja Belgia maailmanmestaruuskisojen B-sarjan Berliinissä. B-sarja pelattiin erillisenä turnauksena Itä-Berliinissä.
Harald Grønningen

Harald Grønningen (9. lokakuuta 1934 Lensvik – 26. elokuuta 2016 Lensvik, Agdenes) oli norjalainen maastohiihdon olympiavoittaja. Hän saavutti 1960-luvulla seitsemän arvokisamitalia. 
Grønningen esiintyi kansainvälisissä arvokilpailuissa ensimmäisen kerran Lahden MM-hiihdoissa 1958 sijoittuen 15 kilometrillä 21:nneksi. Squaw Valleyn talviolympialaisissa 1960 hän saavutti viestissä hopeaa sekä sijoittui 15 kilometrillä 11:nneksi ja 50 kilometrillä 14:nneksi. Zakopanen MM-kilpailuissa 1962 hän saavutti henkilökohtaisen hopeamitalin 15 kilometrillä ja sijoittui neljänneksi 30 kilometrillä ja viestissä sekä viidenneksi 50 kilometrillä. Innsbruckin olympialaisissa 1964 hän saavutti hopeaa 15:llä ja 30 kilometrillä, joilla molemmilla vain Eero Mäntyranta oli häntä nopeampi. Viestissä hän sijoittui neljänneksi ja 50 kilometrillä kuudenneksi. Oslon MM-kilpailuissa 1966 hän voitti kultaa viestissä, jossa hän hiihti toisen osuuden, sekä sijoittui seitsemänneksi sekä 30:llä että 50 kilometrillä.
Grenoblen olympialaisissa 1968 Grønningen sai vihdoin ensimmäisen henkilökohtaisen arvokisavoittonsa, kun hän kukisti 15 kilometrillä Eero Mäntyrannan 1,9 sekunnin erolla. Hän voitti kultaa myös viestissä, jossa hän tuli kolmannelta osuudelta vaihtoon yli minuutin ennen seuraavia. Hän sijoittui 30 kilometrillä 13:nneksi. Vielä Vysoké Tatryn MM-kilpailuissa 1970 hän sijoittui viestissä neljänneksi ja 15 kilometrillä yhdeksänneksi, kun taas 50 kilometrin kilpailun hän keskeytti. Sapporon olympialaisissa 1972 hän oli varamiehenä.
Holmenkollenin kisoissa Grønningen voitti 15 kilometrin kilpailun vuosina 1960 ja 1961. Salpausselän Kisoissa hän voitti saman matkan vuosina 1960, 1961 ja 1962. Henkilökohtaisia Norjan-mestaruuksia hän voitti uransa aikana yhdeksän.
Grønningen oli hiihtäjäksi omana aikanaan poikkeuksellisen isokokoinen, 190 senttiä ja 78 kiloa. Hänen urastaan julkaistiin "I det lange løp" -kirja jo vuonna 1967.
Siviilityökseen Grønningen kalasti lohta ja kasvatti mansikoita.
Delirious?

 
Delirious? on brittiläinen gospel-yhtye, joka soittaa modernia pop/rock sävytteistä gospel-musiikkia. Yhtye on saanut alkunsa seurakuntansa ylistysyhtyeenä. Nykyään yhtye on hyvin suosittu ympäri maailmaa, ja heidän levyjään on myyty Amerikassa enemmän kuin esimerkiksi Robbie Williamsin levyjä. Maailmanmenestyksestä huolimatta kristillinen sanoma on edelleen vahvasti musiikissa mukana. Yhtyeen solisti on Martin Smith ja kitaristi Stuart Garrard. Muita jäseniä ovat Paul Evans, Jonathan Thatcher ja Timothy Jupp.
Helmut Recknagel

Helmut Recknagel (s. 20. maaliskuuta 1937 Steinbach-Hallenberg) on Itä-Saksaa edustanut mäkihyppääjä, maailmanmestari ja olympiavoittaja.
Recknagelin uran menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat 1950- ja 1960-luvulle, jolloin hän oli maailman huipulla. Hän voitti olympiakultaa, kolme MM-mitalia ja kolme kertaa Keski-Euroopan mäkiviikon.
Voittaessaan olympiakultaa Squaw Valleyssa 1960 Recknagelista tuli ensimmäinen ei-pohjoismaalainen mäkihypyn olympiavoittaja. Zakopanen MM-kisoissa 1962 hän voitti suurmäen kultaa ja hänestä tuli ensimmäinen arvokisoissa 100 metrin rajan ylittänyt mäkihyppääjä, kun hänen toisen hyppynsä pituus oli 103 metriä. Kolmannella hyppykierroksella myös kaksi muuta hyppääjää ylitti tuon rajan. Innsbruckin olympialaisissa 1964 Recknagel sijoittui pienessä mäessä kuudenneksi ja suurmäessä seitsemänneksi.
Recknagel loi mäkihyppytyylin, jossa käsiä pidettiin ilmalennon aikana suorana edessä.
Petter Hugsted

Petter Hugsted (11. heinäkuuta 1921 Kongsberg – 16. toukokuuta 2000 Kongsberg) oli norjalainen mäkihypyn olympiavoittaja.
Hugsted voitti nuorten Norjan-mestaruuden vuonna 1940, mutta sitten sotavuodet aiheuttivat pitkän kilpailutauon. Vuonna 1946 hän sijoittui yhdeksänneksi Norjan-mestaruuskilpailuissa ja Holmenkollenilla. Vuonna 1947 hän oli maansa mestaruuskilpailuissa kuudes ja voitti Suomessa Salpausselän mäkihyppykisan. Vuonna 1948 hän sijoittui Norjan-mestaruuskilpailuissa viidenneksi mutta voitti kaksi olympiakatsastuskilpailua ja pääsi olympiaedustajaksi. Sankt Moritzin talviolympialaisissa hän voitti kultaa norjalaisten kolmoisvoittoon päättyneessä kilpailussa. Vuosina 1948 ja 1950 hän sijoittui Holmenkollenilla kolmanneksi. Vuonna 1952 hän voitti Tanskassa käydyn Holtekollenin mäkikisan.
Hugsted pelasi myös jalkapalloa Norjan B-maajoukkueessa. Hän sai vaimonsa Inger Naufin kanssa neljä lasta.
Per Bergerud

Per Bergerud (s. 28. kesäkuuta 1956) on norjalainen entinen mäkihyppääjä.
Bergerudin uran menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat 1980-luvulle, jolloin hän oli maailman kärkikastia. Hän oli mukana 1982 Oslon MM-kisoissa Norjan ryhmässä voittamassa joukkuemäen maailmanmestaruutta. Kolme vuotta myöhemmin 1985 Seefeldin MM-kisoissa Bergerud voitti suurmäestä kultaa ja normaalimäestä pronssia. 
Mäkihypyn maailmancupissa Bergerud voitti neljä osakilpailua ja sijoittui 15 kertaa palkintokorokkeelle. Kokonaiskilpailussa hän sijoittui parhaimmillaan viidenneksi kaudella 1982–1983. Keski-Euroopan mäkiviikolla hän sijoittui kolmanneksi kaudella 1981–1982.
Henkilökohtaisia Norjan mestaruuksia Bergerud voitti kahdeksan. Hän kilpaili Svene IL -seuran riveissä.
Dilophosaurus

Dilophosaurus eli ”kaksiharjalisko” on sukupuuttoon kuollut petodinosaurussuku, joka eli Pohjois-Amerikan lounaisosissa varhaisjurakaudella. Se sisältää lajin "Dilophosaurus wetherilli".
Ulkonäkö.
"Dilophosaurus" oli sukulaistensa tavoin kevytrakenteinen. Se kasvoi noin kuusimetriseksi ja painoi 300–500 kilogrammaa. Kaula oli pitkä ja kapea. Se oli luultavasti nopea peto, joka juoksi kiinni saaliinsa. Hampaat olivat pitkät, piikkimäiset ja terävät, mutta niin ohuet, etteivät ne soveltuneet saaliin tappamiseen. "Dilophosaurus" luultavasti tappoi saaliinsa kynnellisillä eturaajoillaan leukojen sijasta, tai söi raatoja. Toisen teorian mukaan "Dilophosaurus" käytti kalaa ravintonaan. "Dilophosauruksen" ja spinosaurien kallojen yhtäläisyydet tukevat tätä ajatusta.
"Dilophosauruksen" tunnetuin piirre olivat sen pääkallossa sijainneet parilliset, puoliympyrän muotoiset, luiset harjanteet. Nämä ohuet heltat ylsivät silmien taakse asti. Niiden käyttöä ei tunneta, mutta harjanteiden ohuudesta päätellen ne tuskin toimivat aseina. Niissä oli matalia onteloita ja reikiä, jotka toimivat mahdollisesti ilmapusseina. Vaihtoehtoisesti ne ovat voineet toimia erottaakseen lajit ja yksilöt toisistaan, tai kumppanin houkuttelussa. Joillakin yksilöillä (ehkä naarailla) oli pienempi heltta.
Toisin kuin useissa elokuvissa, tv-sarjoissa ja peleissä kuvataan, ei dilophosauruksella ole ollut samankaltaista kaulusta kuin kaulusliskolla.
Löytöhistoria.
Vuonna 1942 Samuel Paul Wellesin tutkijaryhmä löysi najavointiaanien johtamana ensimmäiset "Dilophosauruksen" jäänteet Arizonasta. Löytö nimettiin "Megalosaurus wetherilliksi". Myöhemmin se siirrettiin omaan sukuunsa "Dilophosaurus".
"Dilophosaurus" populaarikulttuurissa.
"Dilophosaurus" esiintyy "Jurassic Park" -elokuvassa ja "Dinosauruspuisto"-kirjassa. Molemmissa "Dilophosaurus" pystyy sylkemään myrkkyä suustaan. Mitään todisteita dinosauruksen myrkyllisyydestä ei kuitenkaan ole. Elokuvassa "Dilophosaurusta" on myös pienennetty, tai se on poikanen, jottei se veisi mielenkiintoa elokuvan suurimmalta dinosaurukselta, "Tyrannosaurus rexiltä". Elokuvassa "Dilophosauruksen" kaulan ympärillä on myös suuri värisevä kaulus, kuten nykyajan kaulusliskoilla. Se esiintyi myös Discoveryn sarjassa "Dinosaurusten aika". Yhdysvaltalaisessa "Dinosaurs"-sarjassa Earl Sinclairin vaimo ”Fran” on "Dilophosaurus".
Nagano

Nagano () on Naganon prefektuurin pääkaupunki Japanissa. Se sijaitsee Honshūn saaren keskiosassa prefektuurinsa pohjoisreunalla. Kaupungissa on 384 835 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 834,85 neliökilometriä. Nagano on perustettu 1. huhtikuuta 1897. Se on valittu yhdeksi Japanin ydinkaupungeista.
Nagano sijaitsee sisämaassa vuoristoalueella, jossa on paljon kuumia lähteitä ja talviurheilupaikkoja. Se on japanilaisten suosima lomakohde varsinkin talvisin. Naganossa pidettiin vuoden 1998 talviolympialaiset.
Neristan

 
Neristan (eli "Alakaupunki") on Kokkolan Vanhankaupungin nimi. Neristan on yksi Suomen laajimmista historiallisista puukaupunkikokonaisuuksista. Neristanin 12 korttelia kattava yhtenäinen asemakaava on peräisin 1660-luvulta. Suurin osa Neristanin rakennuksista on 1810–1880-luvuilta, vaikkakin vanhimmat rakennuksista ovat jopa 1600-luvulta. Museovirasto on määritellyt Kokkolan ruutukaava-alueen puutalokorttelit yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Neristan on kyseisen alueen parhaiten säilynyt osa katuverkoltaan ja mittakaavaltaan.
Neristanin alue rajautuu pohjoisessa Antti Chydeniuksen katuun, etelässä Torikatuun, lännessä Kustaa Aadolfin katuun ja idässä Rantakatuun.
Neristanilla on oma ruotsin kielen murteensa, josta on tehty jopa pro gradu -tutkielma.
Neristanissa toimii myös oma 1940-luvun lopulla perustettu kaupunginosayhdistys, Vi Neristassbor -yhdistys.
Historia.
Kokkolan kaupunki oli 1900-luvun alkuun asti jakautuneena Oppistaniin, yläkaupunkiin, ja Neristaniin, alakaupunkiin. Oppistan, nykyinen keskusta, oli rikkaiden kauppiaiden ja vanhojen laivanvarustajasukujen sekä liike-elämän aluetta. Oppistanin pohjoispuolella puolestaan sijaitsi laaja alakaupunki, Neristan, jota asuttivat eri alojen käsityöläiset ja merimiehet. Oppistanin ja Neristanin raja kulki jokseenkin Pormestarinkatua pitkin. Nykyään suurin osa Oppistanin hienoista kivitaloista on purettu liikerakennusten vallattua keskustan, mutta Neristan on säilynyt melko yhtenäisenä kokonaisuutena kapeine katuineen, "juorupeileineen" ja lauta-aitojen rajaamine pihoineen.
Kuvaus.
Neristanin alueen tonteille on tyypillistä aidatut pihat ja portit. Talojen sisäänkäynnit ovat tyypillisesti pihan puolella. Päärakennus sijaitsee tontin kadunpuoleisella laidalla katulinjassa, tontinmittaiset ulkorakennukset puolestaan pihan perällä.
Eurooppa-neuvosto

"Eurooppa-neuvostoa ei pidä sekoittaa Euroopan neuvostoon eikä Euroopan unionin neuvostoon."
Eurooppa-neuvosto, epävirallisesti EU:n huippukokous, on Euroopan unionin (EU) jäsenvaltioiden valtionpäämiehistä koostuva toimielin, jota johtaa EU:n presidentti. Eurooppa-neuvosto ei säädä lakeja, mutta voi tehdä koko unionia sitovia päätöksiä. Eurooppa-neuvoston tehtävä on antaa EU:lle sen kehittämiseksi tarvittavat virikkeet sekä määritellä yleiset poliittiset suuntaviivat. Se on EU:n ylin poliittinen elin. 
Eurooppa-neuvostolle valittiin marraskuussa 2009 ensimmäinen pysyvä puheenjohtaja, Herman Van Rompuy. Puheenjohtajaa nimitetään mediassa joskus virheellisesti Euroopan unionin presidentiksi. Joulukuusta 2024 lähtien puheenjohtajana on toiminut Portugalin entinen pääministeri António Costa.
Historia.
Eurooppa-neuvosto sai alkunsa vuonna 1974, kun EU:n poliittiset johtajat alkoivat pitää säännöllisesti kokouksia. Ensimmäinen Eurooppa-neuvoston kokous pidettiin 10. maaliskuuta – 11. maaliskuuta 1974 Irlannissa. Käytäntö virallistettiin Euroopan yhtenäisasiakirjassa vuonna 1987. Eurooppa-neuvoston puheenjohtajana toimi Lissabonin sopimuksen voimaantuloon asti kulloinkin Euroopan unionin neuvoston puheenjohtajana toimivan maan päämies tai pääministeri. Joulukuun 2009 alusta Eurooppa-neuvostolla on kahdeksi ja puoleksi vuodeksi valittu puheenjohtaja, joka voidaan valita uudestaan kerran. Ensimmäinen viranhaltija oli Belgian entinen pääministeri Herman Van Rompuy.
Eurooppa-neuvostosta tuli EU:n virallinen toimielin Lissabonin sopimuksen myötä vuonna 2009, mutta sille oli jo aiemmin perustamissopimuksenkin tasolla annettu EU:n toimintaan liittyviä tehtäviä. Vuoden 1992 Maastrichtin sopimus teki Eurooppa-neuvostosta virallisen aloitteentekijän unionin tärkeimpien politiikkojen yhteydessä. Se sai myös valtuudet sopia vaikeista asioista, joista Euroopan unionin neuvostossa kokoontuneet ministerit eivät ole päässeet yksimielisyyteen. Eurooppa-neuvostoa ei pidä sekoittaa Euroopan unionin neuvostoon eli ministerineuvostoon, joka sekin tietyissä tapauksissa kokoontuu valtionpäämiesten tai hallitusten päämiesten tasolla.
Toiminta.
Neuvosto kokoontuu virallisesti vähintään kaksi kertaa vuodessa yleensä kunkin puheenjohtajakauden loppupuolella. Käytännössä se kokoontuu neljästi vuodessa. Viralliset kokoukset pidetään yleensä Brysselissä Justus Lipsius -rakennuksessa, mutta epävirallisia kokouksia pidetään joskus myös puheenjohtajamaissa. Ennen vuotta 2003 kokoukset pidettiin puheenjohtajamaissa. Neuvostoon kokoontuvat jäsenmaiden valtionpäämiehet ja Euroopan komission puheenjohtaja. Kokouksissa Eurooppa-neuvoston jäseniä avustavat jäsenmaiden ulkoministerit ja Euroopan komission komissaarijäsen. Kokouksissa on mukana myös Euroopan parlamentin puheenjohtaja, joka avaa kokouksen.
Jean-François Millet

Jean-François Millet (4. lokakuuta 1814 Gruchy – 20. tammikuuta 1875 Barbizon) oli merkittävä ranskalainen realismia edustava taidemaalari. Hänet tunnetaan erityisesti talonpoikaisaiheisista maalauksistaan. Hänen kuuluisimpia teoksiaan ovat barbizonilaisuuden perikuvana pidetty "Tähkänpoimijat" sekä "Iltakellot".
Millet syntyi Gruchyn kylässä Gréville-Haguessa, Normandiassa. Hän työskenteli ensin maatilalla, mutta opiskeli taidetta Cherbourgissa ja muutti Pariisiin vuonna 1837. Kun Pariisin salonki hylkäsi hänen työnsä, Millet palasi Cherbourgiin 1840 ja alkoi maalata muotokuvia.
Hän vetäytyi Barbizoniin vuonna 1849 maalaamaan usein runollisia talonpoikaisaiheita. "Tähkänpoimijat" aiheutti skandaalin vuonna 1857 Pariisin salongissa realistisella kuvauksellaan talonpoikien työn kovuudesta. Aihevalintojensa takia Milletin väitettiin olevan sosialisti.
Milletin tuotanto on vaikuttanut myöhempiin taiteilijoihin kuten Vincent van Goghiin, Claude Monet’hen ja Camille Pissarroon. Millet kuoli 1875 Barbizonissa.
Euroopan valuuttayksikkö

Euroopan valuuttayksikkö eli ecu ("European Currency Unit", ECU) (valuuttatunnus ₠, ISO-koodi XEU) oli Euroopan yhteisöjen käyttämä laskennallinen valuutta ennen euroa. Se perustettiin 13. maaliskuuta 1979. Euro korvasi sen 1. tammikuuta 1999 suhteessa 1:1.
Vaikka rahan nimi "ecu" on rahan virallisesta nimestä muodostettu akronyymi, oli "écu" myös vanha ranskalainen kolikko. Tästä syystä rahayksikön nimi vaihdettiin euroksi, sillä kansainvälisellä valuutalla ei haluttu olevan mihinkään yhteen yksittäiseen jäsenmaahan tai sen historiaan tai kieleen viittaavia juuria.
Ecu oli puhdas tilivaluutta, eikä siitä ollut Euroopan keskuspankin liikkeelle laskemia seteleitä ja kolikoita. Sen tarkoitus oli kuitenkin kehitttyä yhteisön maiden yhteisvaluutaksi. Ecusta tuli ajan kuluessa erityisen tärkeä kansainvälisillä obligaatiomarkkinoilla, joilla siitä Yhdysvaltain dollarin jälkeen toiseksi käytetyin valuutta 1990-luvun alussa. Lisäksi ecu oli käytössä muun muassa Euroopan yhteisön talousarviossa ja EY:n rahoittamien kansainvälisten projektien kustannuslaskelmissa (esim. Euroopan avaruusjärjestö).
Jotkut yksittäiset maat kuitenkin julkaisivat erikois- tai juhlarahoja, joissa oli sekä kansallisen valuutan tunnukset että ecu-merkintä. Näissä ecu-merkinnän voidaan katsoa olevan pelkkä koriste. Lisäksi monet yksityiset ja valtiolliset rahapajat valmistivat pelkällä ecu-merkinnällä varustettuja mitaleita, joilla ei ollut laillisen maksuvälineen asemaa missään maassa.
Kansallisten valuuttojen painoarvot ecussa.
Lähde:
Tietotekniikan tutkimuslaitos

Tietotekniikan tutkimuslaitos HIIT () on Aalto-yliopiston ja Helsingin yliopiston yhteinen tutkimuslaitos. 
HIITin tutkimus jakaantuu viiteen tutkimusohjelmaan, jotka suuntautuvat algoritmiseen data-analyysiin, laskennalliseen päättelyyn, hajautettuihin ja mobiileihin pilvijärjestelmiin, tulevaisuuden Internetiin ja verkostoyhteiskuntaan.
Tutkimuslaitoksella on tiloja Espoossa Otaniemessä sekä Helsingissä Kumpulassa. HIITiä johti 2010–2015 professori Samuel Kaski, jota seurasi vuonna 2015 professori Petri Myllymäki.
Donna Summer

Donna Summer (oik. LaDonna Adrian Gaines, 31. joulukuuta 1948 Boston, Massachusetts − 17. toukokuuta 2012 Naples, Florida) oli yhdysvaltalainen poplaulaja, joka tunnettiin parhaiten 1970-luvulla julkaistuista diskohiteistään.
Ura.
Vuonna 1974 Summer lyöttäytyi yhteen tuottajien Giorgio Moroder ja Pete Bellotte kanssa tuottaakseen ensimmäisen soololevynsä. Summerin vuonna 1977 ilmestyneessä kappaleessa ”I Feel Love” olivat ensimmäiset täysin syntetisaattoreilla luodut taustat, ja kappale olikin omiaan vaikuttamaan elektronisen musiikin kehitykseen. Samana vuonna julkaistu ”Love to Love You Babe” on myös yksi Summerin tunnetuimmista kappaleista.
Summer oli harvinaisuus 1970-luvun diskopiireissä, sillä hänen uransa alkoi ennen diskobuumin alkua ja jatkui myös sen jälkeen. Uran suurin menestys oli tupla-albumi "Bad Girls" vuodelta 1979, jonka myötä myös suurempi yleisö tavoitti hänet. Summerin muita hittejä olivat muun muassa Barbra Streisandin kanssa tehty duetto ”No More Tears (Enough Is Enough)”, ”Last Dance”, ”Bad Girls”, ”Hot Stuff” ja ”On the Radio”. Summer voitti urallaan kaikkiaan viisi Grammy-palkintoa.
Summerin viimeisin hitti ”This Time I Know It’s for Real” ilmestyi 1989 Stock Aitken Watermanin tuottamalla ja kirjoittamalla albumilla "Another Place And Time".
Yksityiselämä.
Summer kuoli 63-vuotiaana 17. toukokuuta 2012 keuhkosyöpään.
Sekstantti

Sekstantti on vesi- tai ilma-aluksen astronomisessa navigoinnissa käytettävä optinen laite, jota käytetään määritettäessä aluksen paikka suhteessa taivaankappaleeseen: planeettoihin, tähtiin, aurinkoon tai kuuhun.
Sekstantti on laite, jolla voidaan hyvin tarkasti mitata kulmia. Tähtitieteelliseen paikanmääritykseen sisältyy yleensä taivaankappaleen korkeuden mittaaminen. Korkeudella ymmärretään havaintopaikasta horisonttiin ja taivaankappaleeseen piirrettyjen puolisuorien välistä kulmaa. Vertaamalla korkeusmittausta merenkulun taulukoista ilmenevään taivaankappaleen todelliseen korkeuteen saadaan selville suora, jonka kohdalla alus sijaitsee. Kahden tai useamman tällaisen suoran määrittämisellä voidaan määrittää aluksen sijainti.
Suurin kulma, joka sekstantilla voidaan mitata, on 120 astetta. Taivaankappaleen korkeusmittauksiin riittää varhaisemman kulmamittauslaitteen oktantin suurin mittauskulma 90 astetta. Kuun ja tähtien välisen kulman mittaamiseen perustuvan paikannusmenetelmän käyttöön tarvitaan kuitenkin sekstantin ulottuvuuksia.
Sekstantin rungossa on liikkuva peili (alidadi), joka on kiinnitetty kulma-asteikkoon, sekä kiinteä puoliläpäisevä peili, joka heijastaa kohteen suoraan riippumatta asetetusta kulmasta. Mittaus tapahtuu siten, että haluttu taivaankappale tähdätään okulaariin näkyviin. Tämän jälkeen säätämällä liikkuvaa peiliä kappale "pudotetaan" horisontin (merenpinnan) tasolle. Tämän jälkeen voidaan kulma-asteikolta sekstantin sivulta lukea kulma horisontin ja taivaankappaleen välillä. Kulma voidaan hienosäätää noonioasteikon kautta. 
Merenkulun taulukot perustuvat päiväntasaajan määrittämän tason ja maan keskipisteestä taivaankappaleen kautta vedetyn puolisuoran väliseen kulmaan, joka on eri kulma kuin sekstantilla mitattava korkeuskulma. Tämän takia sekstantin näyttämää joudutaan usealla tavalla korjaamaan ennen kuin se on hyödyllinen. Hyvälaatuisella sekstantilla päästään käytännössä noin 0,1 kulmaminuutin mittaustarkkuuteen. Mittaustarkkuus on kuitenkin eri asia kuin paikannustarkkuus eikä paikannuksen virhe ole suorassa suhteessa mittausvirheeseen. Harjaantunut navigoija kykenee sekstanttipohjaisilla menetelmillä pääsemään muutaman meripeninkulman paikannustarkkuuteen.
Vapaakenttä

Vapaakenttä () on eräs pasianssin muodoista. Sitä pelataan täydellä korttipakalla, jossa ei ole jokereita.
Vaikeus.
Miinaharavan tavoin Vapaakentän yleinen versio 4*n kortilla on todistettavasti vaikea (NP-täydellinen) ongelma. Tämä tulos todistettiin vuonna 2000 ja julkistettiin 2001. Se tarkoittaa, että satunnaisen yleisen Vapaakenttä-pelin nopeasti ratkaiseva algoritmi olisi merkittävä tieteellinen läpimurto. Sen laatija voittaisi miljoonan dollarin palkinnon ratkaistuaan yhden Clay Mathematics Instituten Millennium-ongelmista. Useimpien tutkijoiden mielestä tällaista ohjelmaa ei voi kirjoittaa.
The Internet FreeCell Project.
Kun Microsoftin Vapaakentästä tuli suosittu 1990-luvulla, ei tiedetty, olivatko ohjelman kaikki 32 000 peliä ratkaistavissa. Dave Ring päätti ratkaista ongelman aloittamalla "The Internet FreeCell Projectin" ja käyttää ratkaisijoina vapaaehtoisia. Ring antoi kullekin osallistujalle sata perättäistä pelinippua ja keräsi pelit, joita osallistuja ei saanut ratkaistuksi. Ne puolestaan jaettiin toisille pelaajille. Projektissa käytettiin siis ongelmanratkaisuun rinnakkaisprosessointia, ja pelaajat olivat suorittimia. Projekti päättyi lokakuussa 1995, ja ainoastaan yksi peleistä (no 11982) jäi ratkaisematta. Kyseinen peli ei ole ratkennut yhdelläkään tunnetulla ratkaisuohjelmalla, ja sitä pidetään ratkaisemattomana.
Armin Meiwes

Armin Meiwes (s. 1. joulukuuta 1961 Essen, Länsi-Saksa) on saksalainen kannibaali. Hän sai alun perin kahdeksan ja puolen vuoden vankeusrangaistuksen taposta oikeudenkäynnissä, jonka aikana julki tulleet kannibalismin yksityiskohdat järkyttivät saksalaisia.
Meiwes työskenteli Saksan liittotasavallan armeijassa 12 vuotta ja päätti sotilasuransa ilman ongelmia ylivääpelinä (saks. "Oberfeldwebel"). Tämän jälkeen Meiwes työskenteli pankissa.
Vuonna 1999 Meiwes alkoi etsiä internetistä ihmisiä, jotka olisivat vapaaehtoisia tulemaan tapetuiksi. Meiwesin kiinnostus ihmisen syömistä kohtaan alkoi jo lapsena Hannu ja Kerttu -sadun noidasta.
Helmikuussa 2001 Meiwesin netti-ilmoitukseen vastattiin, kun silloin 43-vuotias Bernd Jürgen Armando Brandes, Siemens AG:llä Berliinissä johtotehtävissä työskentelevä diplomi-insinööri otti Meiwesiin yhteyttä. Meiwes ja Brandes tapasivat 14. maaliskuuta 2001. Meiwesin tavoitteena oli aluksi pitää Brandes hengissä. Hän leikkasi Brandesin peniksen irti ja jätti tämän vuotamaan kylpyammeeseen. Hän yritti tarjota lihaa myös uhrilleen. Lopulta Meiwes kuitenkin tappoi uhrinsa. Meiwes säilytti uhrinsa lihaa pakastimessa ja söi sitä jopa useita kuukausia, kunnes hän loi uuden netti-ilmoituksen uuden uhrin toivossa. Ilmoituksen avulla tekijän jäljille päästiin ja Meiwes saatiin kiinni.
Meiwes tunnusti surmanneensa Brandesin. Alkuun Meiwes tuomittiin taposta, sillä Brandes oli selvästi ilmaissut halunsa tulla syödyksi. Tuomiosta valitettiin ja 9. toukokuuta 2006 Meiwes kuitenkin todettiin syylliseksi murhaan ja tuomittiin elinkautiseen vankeuteen.
Mose Se Sengo

Mose Se Sengo "Fan Fan" (16. lokakuuta 1945 Kinshasa, Zaire – 3. toukokuuta 2019) oli kinshasankongolainen kitaristi ja laulaja.
Elämäkerta.
Mose Fan Fan aloitti uransa 1960-luvulla Kinshasassa. Vuonna 1975 hän perusti Youlou Mabalian kanssa yhtyeen Somo Somo. Ennen sitä hän oli soittanut kitaraa yhtyeissä Orchestre Revolution ja O.K. Jazz. Vuonna 1983 Mose Fan Fan muutti Isoon-Britanniaan ja vuonna 1993 Belgiaan. Belgiassa hän perusti yhtyeen Bana O.K.
Mose Fan Fan julkaisi myös useita sooloalbumeita.
Eddie Vedder

Eddie Vedder (alun perin Edward Louis Seversen III, s. 23. joulukuuta 1964) on yhdysvaltalainen laulaja ja sanoittaja. Hän on tullut tunnetuksi etenkin Pearl Jam -yhtyeen solistina. Vedder tunnetaan myös soolourastaan. Vuonna 2007 hän julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa soundtrackinä elokuvaan "Erämaan armoille" (2007). Myöhemmin hänen kappaleitaan on kuultu muun muassa elokuvassa "Eat Pray Love – omaa tietä etsimässä" (2010). Keväällä 2011 Vedder julkaisi singlen ”Longing To Belong”, joka on myös 31. toukokuuta 2011 ilmestyneellä toisella albumilla nimeltä "Ukulele Songs".