tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Patria Aviation

Patria Aviation on Patria-konsernin liiketoimintayksikkö, joka tuottaa sotilas- ja siviili-ilmailun asiakkailleen lentokaluston huoltoa sekä lentokoulutusta.
Sotilaslentokoulutuksessa Aviation vastaa alkeislentokoulutuksesta Suomen ilma- ja maavoimien sekä rajavartioston tarpeisiin. Siviililentokoulutuksen asiakkaina on lentoyhtiöitä, lentokouluja ja yksityisiä oppilaita. Päätuotteena on liikennelentäjäkoulutus. Yksikön johtajana toimii Petri Hepola, jota edelsi kesäkuuhun 2021 saakka Martti Wallin.
Nykyinen toiminta.
Komposiittirakenteet.
Lentokoneiden osavalmistusta tekevä Patria Aviationin yhtiö on Patria Aerostructures (AST). Se valmistaa Jämsän Hallissa komposiittimateriaalista muun muassa spoilereita Airbus A380-lentokoneeseen ja siipien muotolevyjä Airbus A320-koneisiin. Yhteistyö Airbusin kanssa alkoi vuonna 2001. Aiempaa osatuotantoa on muun muassa Embraer (Embraer 145:n keski- ja perärungot) ja Saab-lentokoneiden osat. Yhtiö kokoonpanee myös NH90-helikoptereiden perärungot ja laskutelineiden muotosuojat. 
Joulukuussa 2005 yhtiö ilmoitti, että se on valittu suunnittelemaan ja valmistamaan sotilaallisen Airbus A400M-kuljetuskoneen sivuvakaimen kärkiosat. Sopimuksen arvo oli noin 60 miljoonaa euroa, kun koneen käyttö Euroopan asevoimissa alkoi vuonna 2012. Patrian suunnittelupanos oli noin 30 suunnittelijan työ vuosina 2006–2012.
Vaikeuksiin pitkittyneiden toimitusaikojensa vuoksi ajautunut Airbus pyrki vuoden 2006 lopusta alkaen vähentämään alihankkijoidensa määrän 3 000:sta 500:een.
Ilmavoimien kaluston ylläpito.
Patria Aviation huolehtii pääasiassa Ilmavoimien lentokaluston elinkaaren tuesta, joka sisältää I- ja D-tason huollot, korjaukset ja modifikaatiot rungolle, moottoreille, järjestelmille ja avioniikalle. Joulukuussa 2006 Ilmavoimat tilasi Patrialta 30 Hawk-harjoitushävittäjän modernisoinnin. Työ tapahtui vuosina 2007–2010. Sen arvo oli 20 miljoonaa euroa.
Helikopterit.
Yhtiön Patria Helicopters -yksikkö Arlandassa on keskittynyt helikoptereiden huoltoon ja sillä on valtuutetun huoltokorjaamon asema Agustan, Bellin ja Eurocopterin kalustolle. Suomen ja Ruotsin NH90-kuljetuskoptereiden kokoonpanolinja Jämsän Hallissa auttaa yhtiötä konetyypin huoltokyvyn hankinnassa.
UAV.
Yhtiö tekee myös tutkimus- ja kehitystyötä UAV-aluksiin eli miehittämättömiin pieniin lentokoneisiin.
Lentokoulutus.
Vuoden 2003 lopulla Malmin lentoasemalla toiminut Pilot Factory -lentokoulu siirtyi puoliksi Patrian omistukseen ja myöhemmin kokonaan. Suomen Ilmavoimat ilmoitti 27. heinäkuuta 2005, että Patria Aviation ottaa hoitaakseen Ilmavoimien lentäjien peruskoulutuksen ja myös alkeiskoulukone Vinkojen ylläpidon. 5-vuotinen sopimus oli 25 miljoonan euron arvoinen. Syyskuussa 2005 koulutus siirtyi Ilmasotakouluun Tikkakoskelle.
Fritz von Opel

Fritz Adam Hermann von Opel (4. toukokuuta 1889 Rüsselsheim, Saksa – 8. huhtikuuta 1971 Samedan, Sveitsi) oli Wilhelm von Opelin ainoa lapsi. Hän oli Adam Opelin, Opel-yhtiön perustajan, pojanpoika. Hänet muistetaan rakettiautokokeiluistaan, joista hän sai nimen "Raketti-Fritz".
Opiskelijasta ja Opeliin töihin.
Opel opiskeli Darmstadtin teknillisessä yliopistossa ja taisteli vapaaehtoisena ensimmäisessä maailmansodassa. Sodan jälkeen hän alkoi työskennellä perheyrityksessä. Hänestä tuli Opelin testausjohtaja, ja hän oli vastuussa yhtiön viestinnästä. 
Rakettiajoneuvopioneeri.
Itävaltalainen rakettitutkija Max Valier kysyi 1927 von Opelilta tukea rakettimoottoritutkimukselle. Kilpa-ajoharrastaja Von Opel ymmärsi rakettitekniikan mahdollisuudet ja niiden mainosarvon. Opelin Rüsselsheimin-tehdas alkoi tutkia propulsiota, ja apuna käytettiin Friedrich Sanderia, joka oli valmistanut jo raketteja meripelastustehtäviä varten.
Opelin radalla Rüsselsheimissa 11. huhtikuuta 1928 RAK 1-rakettiautoa testattiin ensimmäisen kerran julkisesti. Se saavutti kahdeksassa sekunnissa 100 km/h nopeuden. RAK 2 -version testiradaksi von Opel valitsi AVUS-radan, jossa pystyi ajamaan huomattavasti Opelin omaa rataa nopeampaa. Hän ajoi itse RAK 2 -rakettiautoa 23. toukokuuta. Auton nopeus oli arviolta 238 km/h, ja se saavutti nopeuden 24 kiinteäajoaineraketin avulla.
Von Opel ja Sander pyrkivät luomaan myös rakettimoottorisen lentokoneen. He liittoutuivat Julius Hatryn kanssa. He tekivät ensimmäisen koelentoyrityksen 10. syyskuussa 1929, mutta kone ei noussut ilmaan ja paloi. Von Opelin ohjeistama toinen kone nousi kuitenkin vielä samana päivänä noin 1–2 metrin korkeuteen ilmaan ja lensi sillä noin 1 400 metriä. Suuren yleisön edessä von Opel lensi 30. syyskuuta koneen parennetulla versiolla, jossa oli 16 rakettia antamassa voimaa. Kahden epäonnistuneen yrityksen jälkeen 11 toimivalla raketilla von Opel lensi noin 80 sekunnin ajan 25 metrin korkeudella maanpinnasta. Koneen nopeus oli arviolta 150 km/h.
Muutto Yhdysvaltoihin.
General Motors osti Opelin vuonna 1929. Von Opel oli tuolloin yrityksen osakkaana. Hän jätti yrityksen, kun GM oli hankkinut Opelin omistukseensa. Hän lähti Saksasta Sveitsin kautta ulkomaille. Hän saapui vuonna 1940 Yhdysvaltoihin Liechtensteinin passilla. Yhdysvalloissa häntä pidettiin toisen maailmansodan ajan internointileirillä.
Sodan jälkeen von Opel palasi Eurooppaan ja eli viimeiset vuotensa St. Moritzissa ja Ranskan Rivieralla.
Hipparkhos Nikaialainen

Hipparkhos Nikaialainen (, ; n. 190–127 eaa.) oli antiikin kreikkalainen tähtitieteilijä ja matemaatikko, joka oli kotoisin Nikaiasta ja vaikutti Rhodoksella. Hän teki suuria muutoksia tähtitieteen kehitykseen matemaattisena tieteenä ja trigonometrian perusteisiin. Vaikka Hipparkhosta pidetään yleisesti yhtenä antiikin suurimmista tieteilijöistä, hänen elämästään tiedetään vain vähän. Suurin osa tiedoista perustuu toisen käden tietoihin, erityisesti Ptolemaioksen 100-luvulla tekemään kirjaan.
Hipparkhos teki tähtitieteellisiä havaintoja Ptolemaioksen mukaan vuosien 147 eaa. ja 127 eaa. välillä, mahdollisesti aikaisemminkin. Hänen tärkein tähtitieteellinen teoksensa käsitteli Auringon ja Kuun kiertoratoja, niiden kokoja ja etäisyyttä maasta sekä pimennyksiä. Esimerkiksi myöhempi Johannes Keplerin aurinkokuntamalli perustuu Hipparkhoksen työhön. Hipparkhos teki tutkimuksia myös päiväntasausten ajankohdista ja vuoden pituudesta. Hipparkhos pystyi määrittämään vuoden pituuden 365 1/4 päiväksi perustuen Aristarkhoksen 145 vuotta aiempaan havaintoon.
Plinius vanhemman mukaan Hipparkhos teki myös tähtiluettelon, jossa on niiden nimet ja hänen mittaustensa mukaiset sijannit. Suorat todisteet luettelosta ovat kuitenkin heikot, eikä sen sisältämien tähtien määrästä tai sijaintitietojen muodosta ole selvyyttä.
Robert Russell Newton on vuonna 1977 esittänyt, että Ptolemaios kopioi Hipparkhoksen tähtitaulukot ja on vain muuttanut niiden koordinaatit. Niistä puuttuu useita tähtiä joita ei ole kyetty havaitsemaan Rodokselta.
Hipparkhos (tyranni)

Hipparkhos (, ; k. 514 eaa.) oli Peisistratoksen poika ja veljensä Hippiaan (kuoli vuoden 490 eaa. jälkeen) kera Ateenan tyranni vuodesta 527 eaa. Hipparkhos murhattiin vuonna 514 eaa. ja Hippias karkotettiin 510 eaa.
Herodotoksen ja Thukydideen mukaan Hipparkhoksen murhaajat Harmodios ja Aristogeiton toimivat henkilökohtaisista motiiveista. Hipparkhos oli rakastunut Harmodiokseen, joka kuitenkin torjui hänet. Hipparkhos kosti Harmodioksen sisarelle, ja Harmodios ja hänen rakastajansa Aristogeiton puolestaan kostoksi murhasivat Hipparkhoksen.
Saab 91 Safir

Saab 91 Safir on Saabin lentokonetehtaan yksimoottorinen potkurikone, jonka ensilento tapahtui 20. marraskuuta 1945.
Koneen suunnitteli Anders Johan Andersson, joka oli toiminut Bückerin tehtailla Saksassa 1930-luvulla ja suunnitellut siellä mm. Bücker Bü 181 Bestmann-koulukoneen, jonka piirteet on Safirissa selvästi nähtävissä.
Käyttö.
Kaikkiaan Safireita valmistettiin 323 kappaletta viitenä eri versiona (A, B, B-2, C ja D). Safiria käyttivät Ruotsin, Norjan, Suomen, Itävallan, Tunisian ja Etiopian ilmavoimat koulukoneena. Japanin ilmavoimat käyttivät Safireitaan koelentokoneena.
Käyttö Suomessa.
Saab 91D Safir oli Suomen ilmavoimien alkeiskoulukone 1960-luvun alusta 1980-luvun alkuun. Kolme Safiria siirrettiin Rajavartiolaitokselle, jossa niitä käytettiin vuodet 1982 - 85 helikopterien suunnistajien koulutukseen. Koneen lempinimi oli "Sähvä".
Tekniset tiedot.
Koneet ovat 3-4 paikkaisia.
91D-version moottori oli Lycoming O-360-A1A, joka tuottaa 180 hv.
Kone on aseistamaton.
Digimon Zero Two

Digimon Zero Two (tunnettu myös nimillä Digimon Adventure 02 tai Digimon 02) on toinen Digimon-animesarja. Se esitettiin Japanin ulkopuolella sarjan Digimon: Digital Monsters toisena tuotantokautena.
Juoni.
Kolme vuotta Apocalymonia vastaan käydyn taistelun jälkeen Valitut lapset eivät enää mene niin usein Digimaailmaan, vaan he keskittyvät enemmän harrastuksiin ja koulunkäyntiin. Poikkeuksina ovat joukon kuopukset Takeru ja Hikari, jotka ovat nyt samanikäisiä kuin muut alkuperäiset lapset olivat kolme vuotta sitten. Alkuperäisten Valittujen lasten tilalle tulee Hikarin ja Takerun lisäksi kolme uutta lasta digimoneineen tekemään töitä Digimaailman pelastamiseksi, jota hallitsee pahamaineinen Digimon-keisari, joka lopulta muuttuu hyväksi ja liittyy lasten joukkoon digimonkumppaninsa kanssa. Vaan uusi uhka nostaa jo päätään, kun Archnemon ja Mummymon alkavat kylvätä kauhua Digimaailmassa. Seuraavaksi valitut kohtaavat omassa maailmassaan Yukio Oikawan nimisen miehen, joka lapsesta asti on halunnut digimaailmaan. Vanhojen Valittujen lasten digimonien onnistuu lopulta saada Ultimate- ja Mega-muotonsa takaisin. Todellinen vihollinen paljastuu lopulta kolmanneksi viimeisessä jaksossa ja se on Vamdemon, joka oli kolme vuotta sitten selvitynyt VenomVandemon-muotonsa tuhoutumisen jälkeen datana Oikawan sisällä, ja hän palaa BelialVamdemonina. Vandemon saadaan kuitenkin lopulta tuhottua kaikkien valittujen lasten avulla. Mukana on Toivon, Valon ja itäisen alueen vartija Qinglongmon.
Digi-Eggit.
Kaikki Valitut lapset omistavat tunnustensa mukaiset Digi-Eggit, paitsi Ken. Lisäksi Daisuke sai käyttöönsä parin jakson ajaksi kultaisen Ihmeiden Digi-Eggin, jonka avulla V-mon kultahaarniskoitui Magnamoniksi.
Näyttelijät.
Suomi.
Huom! Tuotantotalo Werne jälkiäänitti suomeksi vain jaksot 1–26. Edeltäjänsä tavoin jälkiäänitys perustui suoraan alkuperäiseen japaninkielisen versioon englanninkielisen version sijaan. 
Suomenkielisen version käännöksen ja ohjauksen teki Teuvo Matala.
Valmet L-70 Vinka

Valmet L-70 Vinka oli Suomen Ilmavoimien alkeiskoulukone vuodesta 1980 lähtien. 
Vinka on kokonaan Suomessa tuotettu lentokone. Se poistui Puolustusvoimien käytöstä vuonna 2022.
Historia.
1960-luvun lopulla Suomen Ilmavoimat alkoi pohtia Saab 91D Safir -koulukoneiden korvaamista. Kauppa- ja teollisuusministeriö perusti 15. syyskuuta 1970 Suomen ilmailuteollisuuden eheyttämistä varten Ilmailuteollisuuden Kehitysohjelman (IKO). Sen johtoon tuli DI Elias Järvineva. IKO:n pääpaino oli nimenomaan LEKO-70-koulukoneen kehittämisessä. Täten Elias Järvinevasta tuli Vinkan pääsuunnittelija. Valmet Lentokoneteollisuus sai tilauksen rakentaa prototyyppi LEKO-70-koulukoneesta.
Kapteeni Paavo Janhunen lensi LEKO-70:tä ensi kerran 1. heinäkuuta 1975 Kuorevedellä. Toinen koneen koelentäjistä oli insinöörikapteeni Jyrki Laukkanen. Testiohjelman jälkeen Ilmavoimat tilasi 30 konetta, joiden nimeksi tuli Valmet L-70 Vinka. Eduskunta hyväksyi rahoituksen 30 koneen tilaamiseen vuonna 1976. Ensimmäinen sarjavalmisteinen Vinka-lentokone nousi lentoon 29. joulukuuta 1979.
Vinka tuli Ilmavoimien käyttöön vuonna 1980. Pääosa Vinka-koneista toimi Kauhavalla vuoden 2005 loppuun asti asevelvollisten lentäjien ja kadettien koulutuksessa. Sen jälkeen Vinkat toteuttivat samaa tehtävää Jyväskylässä, mutta lennonopettajat tulivat Patria Aviation -yhtiöstä.
Koneesta kehitettiin vientiversio, josta rakennettiin yksi prototyyppi. Tämän tunnus oli Valmet L-70 Miltrainer (siviilirekisterissä tunnus OH-VAA). Vientikauppoja ei syntynyt. 1980-luvulla kehitettiin potkuriturbiinilla varustettu "Turbo-Vinka", josta kehittyi lopulta myös ulkomaille myyty Valmet L-90 Redigo.
Puolustusvoimat lensi Vinkalla viimeisen kerran elokuussa 2022. Puolustusvoimien viimeisen Vinka-lennon lensi sama mies, joka lensi ensimmäisenkin, tuolloin 80-vuotias insinöörieverstiluutnantti evp Jyrki Laukkanen. Viimeiset Vinkat myytiin huutokaupalla.
Vinka korvataan Yhdistyneestä kuningaskunnasta käytettyinä ostetuilla saksalaisvalmisteisilla Grob G 115E-koneilla.
Galba

Servius Sulpicius Galba Augustus (synt. "Servius Sulpicius Galba", myöh. "Lucius Livius Ocella Sulpicius Galba", yleisesti Galba) (24. joulukuuta 3 eaa. – 15. tammikuuta 69) oli Rooman keisari, joka hallitsi 8. kesäkuuta 68 – 15. tammikuuta 69. Hän oli niin kutsutun neljän keisarin vuoden ensimmäinen keisari.
Galba oli konsulina vuonna 33. Hänet tunnettiin ankarista otteistaan. 30-luvun lopulla hän toimi Ylä-Germanian maaherrana, 40-luvulla African provinssin maaherrana. 50-luvulla hän vetäytyi julkisuudesta, mutta vaikuttaa odottaneen jotakin erikoista tapahtuvan päätellen siitä, että hänellä oli aina matkustaessaan miljoonan sestertiuksen arvosta kultaa mukanaan. Vuonna 61 hänestä tuli Hispania Tarraconensiksen maaherra. Hän oli Neroa vastaan suunnatun Julius Vindexin johtaman vallankumouksen alkaessa vuonna 69 Hispaniassa. Hänet pyydettiin keisariksi päivää ennen Neron kuolemaa. 
Galba tuli keisariksi yli 70-vuotiaana. Roomaan saapumisen jälkeen Galba osoittautui kitsaaksi ja ankaraksi. Tacitus kertoo pretoriaanikaartin vaatineen rahalahjoitusta, joka Galban nimissä oli aiemmin annettu. Galban vastaus oli: ”En osta joukkojani, vaan värvään ne.” Hän mitätöi kaikki Neron antamat lahjoitukset ja vaati niistä yhdeksän kymmenesosaa takaisin. Ylimielisyys sotilaita kohtaan oli vakava virhe. Ylä- ja Ala-Germanian legioonat nousivat tammikuun alussa kapinaan häntä vastaan julistaen Aulus Vitelliuksen uudeksi keisariksi. Legioonat luopuivat hänestä ja pretoriaanikaarti surmasi hänet. Vallankaappauksen suunnitellut Otho nostettiin keisariksi.
Antonov An-124

Antonov An-124 "Ruslan" () on nelimoottorinen pitkille reiteille suunniteltu rahtilentokone, joka lensi ensilentonsa vuonna 1982. Ensimmäiset kaupalliset lennot aloitettiin tammikuussa 1986. Konetyyppiä on valmistettu 54 kappaletta. Konetyyppiä on kaupallistettu vuokrattavaksi.
Antonov An-124:n seuraajaksi rakennettiin sittemmin kuusimoottorinen An-225, joka oli vuoteen 2022 maailman suurin lentokone. An-124 vaatii 2 500 metrin kiitotien laskeuduttaessa ensiluokkaisesti huolletuille kentille ja 3 000 m laskeuduttaessa luokittelemattomille lentopaikoille.
Käyttö.
Kuljetukset.
Sotilaskäyttöön ensimmäiset Antonov An-124:t tulivat 1987 ja niitä käytettiin myös Afganistanin sodassa raskaan kaluston kuljetuksiin. Yksi An-124 saattoi kuljettaa kolme T-80-panssarivaunua.
Antonov An-124 kykenee kuljettamaan kolmea CH-47-helikopteria, kuutta Puma-helikopteria, kuutta UH-60 Blackhawk -helikopteria tai viittä Mil Mi-17-helikopteria, 55 autoa tai 38 maastoautoa. Koneessa on lastivinssit, mikä mahdollistaa lastinkäsittelyn ilman kuorma-alustoille kiinnittämistä.
Syyskuussa 1990 An-124 kuljetti 451 pakolaista Ammanista. Lastitilaan oli varusteltu käymäläkontti ja 570 litraa vettä. Persianlahden sodan aikana An-124:t kuljettivat raskasta kalustoa, muun muassa Patriot-ohjustorjuntajärjestelmän.
Nato.
Nato-maat Alankomaat, Espanja, Kanada, Luxemburg, Norja, Portugali, Puola, Ranska, Saksa, Slovakia, Slovenia, Tanska, Tšekki, Unkari ja Kanada ovat käyttäneet Antonov An-124:iä sotilaskuljetuksiinsa kriisialueille. Myöhemmin järjestelyyn liittyivät myös Ruotsi ja Suomi.
Suomi.
Myös Suomen puolustusvoimat on käyttänyt An-124:ää kaukokuljetuksessaan. Antonov An-124-100 -kuljetus järjestettiin 20. heinäkuuta 2007, kun Turun lentoasemalta lähetettiin suomalaiselle ISAF-joukolle neljätoista kevlar-suojattua maastohenkilöautoa ja kaksi kevlar-suojattua maastokuorma-autoa. Säkylää lähempänä oleva Porin lentoasema ei ollut riittävän kokoinen Antonoville.
Lentoennätyksiä.
Antonovilla tehtiin ennätyksiä vuosina 1985–1987. Sillä pystyttiin lentämään 171 219 kilogramman lastilla 2 000 metrin korkeudessa 20 150,92 kilometrin lennolla.
Antti Isotalo

Antti Heikinpoika Isotalo eli Isoo-Antti (24. elokuuta 1831 Alahärmä – 8. elokuuta 1911 Alahärmä) oli härmäläinen maanviljelijä ja puukkojunkkari, joka syntyi Alahärmässä, Hanhimäen kylässä. Yhdessä Antti Rannanjärven kanssa hän johti Isoo-joukko-nimistä puukkojunkkarijoukkoa vuosina 1856–1867. Häntä on usein pidetty koko Härmän seudun puukkojunkkareiden kiistattomana johtajana, joka oli todennäköisesti aikansa tunnetuin eteläpohjalainen.
Isotalo oli jo eläessään yksi legendaarisista rosvopäälliköistä, jotka olivat laajalti tunnettuja Härmän ulkopuolella.
Elämä.
Antti Isotalo syntyi ja varttui Alahärmän Hanhimäen kylässä. Hänen isänsä oli Hanhimäen Heikki ja isoisänsä Jungarin Erkki. Asuinpaikkaan viittaavan Isotalo-lisänimen Antti sai 1850-luvun alussa ostettuaan eräältä sukulaiseltaan osan Isotalon maakirjatalosta.
Antti Isotalo oli luonteeltaan levoton. Hänen harrastuksiinsa kuului muun muassa hevosurheilu. Hän oli etevä kauppamies ja oli markkinoilla kuin kotonaan. Hänen ei tarvinnut kerätä joukkoa ympärilleen, vaan ihmisten kerrotaan kokoontuneen hänen ympärilleen omasta tahdostaan. Hän oli myös peloton ja hurja tappelija. Suuren kokonsa vuoksi häntä pyydettiin usein valvomaan järjestystä erilaisiin juhlatilaisuuksiin. Kokonsa ja voimiensa vuoksi hän pärjäsi tappeluissa ilman puukkoakin, ja hänen sanotaan olleen voimakas mies vielä lähes 80-vuotiaana vanhuksenakin.
Isotalo oli syytettynä tappojutussa vuonna 1858, mutta vapautettiin täyden näytön puuttuessa. Uusien todistajien lausuntojen perusteella kihlakunnanoikeus kuitenkin tuomitsi Isontalon yksitoista vuotta myöhemmin 1869 teon johdosta kuolemanrangaistukseen mestaamalla. Hovioikeuden ja senaatin käsittelyn jälkeen rangaistus muuttui 12 vuodeksi pakkotyötä Hämeenlinnan kuritushuoneessa. Isotalon kerrotaan kiistäneen syyllisyytensä lopun ikänsä, mutta hän piti silti tuomiotaan ansaittuna. Vankilassa hän käyttäytyi hyvin. Rikoksistaan ja pelottavasta maineestaan huolimatta hänestä tuli kotipaikkakunnallaan arvostettu henkilö. Hän oli muun muassa perustamassa kansakoulua ja nuorisoseuraa. Vanhemmalla iällä hän paransi tapansa ja joidenkin lähteiden mukaan kääntyi myös uskoon.
Isotalo oli kolmesti naimisissa. Myös hänen poikansa Juho osallistui nuorempana häjyilyyn mutta lopetti sen vartuttuaan. Juho kuoli puukkoon vuonna 1908 ja vanha Isoo-Antti suunnitteli kostoa, mutta tekijä pakeni Amerikkaan. Viimeisinä vuosinaan Isotalo opasti Juhon poikaa Anttia tilan isännyydessä ja osallistui työntekoon loppuun asti. Hän kuoli heinänteon aikaan 8. elokuuta 1911 muutamaa viikkoa vaille 80-vuotiaana.
Jälkipoltin

Jälkipolttimella tarkoitetaan lentokoneen työntövoiman lisäykseen käytettävää tekniikkaa, jossa polttoainetta ruiskutetaan lisää suoraan suihkumoottorin suihkuputkeen, jota kautta moottorin palamiskaasut poistuvat suurella nopeudella. Näin saadaan merkittävä työntövoiman lisäys (jopa 50 %), mutta polttoaineen kulutus kasvaa jyrkästi (polttoainevarannot hupenevat minuuteissa). Jälkipoltin on sotilaskoneissa, pääasiassa hävittäjälentokoneissa, käytetty tekniikka.
Historia.
Jälkilämmitystä käytettiin jo James Wattin höyrykoneessa vuonna 1764. Frank Whittle patentoi "kahden lämpösyklin" moottorin vuonna 1936.
Tekniikkaa.
Polttoaineen palaminen suihkuputkessa on mahdollista, koska suihkumoottorissa moottorin läpi kulkee enemmän ilmaa kuin polttoaineen palamiseen tarvitaan. Polttoaine syttyy virtaavan palamiskaasun suuren lämpötilan ansiosta. Lisäksi polttoaineseoksen syttyminen on varmistettu erillisellä sytytystulpalla. Jälkipolttimen voimakkaan kuumentumisen takia sen käyttöikä on lyhyt verrattuna moniin muihin lentokoneen osiin.
Käyttö.
Lockheed SR-71 Blackbird -tiedustelukoneen Pratt &amp; Whitney J58 -suihkumoottori oli ainoa, joka pystyi lentämään tuntikausia jälkipoltin päällä, mutta sen tyypillinen tiedustelulento vaati lukuisia ilmatankkauksia. 
Pommikoneet ovat käyttäneet jälkipoltinta lentoonlähdössä, hävittäjät tilanteissa, jossa tarvitaan hyvin suurta nopeutta.
Jälkipoltosta tulevaan suihkuun voi syntyä tiivistysaaltoja suuren nopeuden vuoksi. Suurempi ongelma on koneen infrapunasignaalin merkittävä kasvu, joka helpottaa koneen ampumista alas infrapuna-ohjautuvilla ohjuksilla.
Ainoat siviilikoneet, joissa on käytetty jälkipoltinta olivat Concorde ja Tupolev Tu-144.
Supercruise.
Hävittäjälentokoneissa on 1990-luvun lopulla siirrytty voimakkaampiin moottoreihin, joilla voidaan lentää jatkuvasti yliääninopeudella () ilman jälkipoltinta.
Lehmähaikara

Lehmähaikara ("Bubulcus ibis") on haikaroiden heimoon kuuluva lintu, jonka levinneisyysalue ulottuu kaikille mantereille Etelämannerta lukuun ottamatta. Suomessa on tavattu seitsemän luonnonvaraiseksi tulkittua yksilöä. Lajin nimi tulee siitä, että se kuljeskelee lehmien jalkojen lomassa ja kyyhöttää niiden selässä ratsastaen. 
Koko ja ulkonäkö.
Lehmähaikara on väriltään suurimmaksi osaksi valkoinen, mutta sillä on keltainen töyhtö ja pitkät keltaiset koristehöyhenet selässä ja rinnassa. Se on selvästi pienempi kuin jalohaikara ja silkkihaikara. Jalat ovat pesimäaikana oranssit, muulloin harmaat. Nokka on keltainen ja lyhyempi kuin monilla muilla haikaroilla. Lehmähaikara on 46–56 senttiä pitkä, sen siipiväli on 88–96 senttiä ja se painaa 340–390 grammaa.
Levinneisyys.
Lehmähaikara on kotoisin Afrikasta, mutta se on levinnyt Etelä-Eurooppaan, Kaakkois-Aasiaan, Australiaan sekä Keski- ja Etelä-Amerikkaan. Se on levittäytynyt voimakkaasti kaikkialla viimeisen viidenkymmenen vuoden aikana ja kolonisoinut jo eteläisen Pohjois-Amerikankin.
Ensimmäisen kerran luonnonvarainen lehmähaikara tavattiin Suomessa Eckerössä 15. toukokuuta 2002 ja toisen kerran Ylivieskassa 6. lokakuuta 2006. Lieksassa 31. heinäkuuta 1994 havaittu yksilö määritettiin "coromandus"-alalajin edustajaksi ja tulkittiin siten tarhakarkulaiseksi. Elokuuhun 2021 mennessä lehmähaikara oli tavattu Suomessa yhteensä seitsemän kertaa.
Elinympäristö.
Lehmähaikaran elinympäristöä ovat niityt, arot, suot, kosteat laitumet ja asutut seudut. Se ei ole yhtä sidoksissa kosteikkoihin kuin muut haikarat.
Lisääntyminen.
Emo munii 2–5 munaa, joita haudotaan 22–26 vrk. Yleensä lehmähaikarat kasvattavat yhden pesueen vuodessa, mutta silloin tällöin jopa kolme pesuetta.
Ravinto.
Lehmähaikaroiden pääasiallista ravintoa ovat hyönteiset, mutta myös äyriäiset, nilviäiset, sammakkoeläimet, kalat, matelijat, linnut ja jyrsijät.
Quthing (kaupunki)

Quthing (tunnetaan myös nimellä Moyeni, tuulten kaupunki) on kaupunki Lesothossa ja samalla maan eteläisin kaupunki. Quthing on Quthingin alueen pääkaupunki. Vuoden 2016 laskennassa kaupungissa oli 27314 asukasta, joten se oli Lesothon 7. suurin kaupunki.
Kaupungin eteläpuolella alkavat Etelä-Afrikan vuoristoseudut. Quthing itse sijaitsee 1 600 metrin korkeudessa jokilaaksossa, jossa viljellään maissia ja laidunnetaan karjaa. 
Quthingissä on lentokenttä.
Quthingin lähistöltä on löydetty dinosaurusten jälkiä.
Vasarapäähaikara

Vasarapäähaikara ("Scopus umbretta"), aiemmalta nimeltään varjohaikara, on laajalle levinnyt afrikkalainen kosteikkolintu. Se on sukunsa ("Scopus") ja heimonsa (Scopidae) ainoa laji. Perinteisesti vasarapäähaikara luetaan haikaralintuihin (Ciconiiformes), mutta nykyään se luokitellaan kuitenkin pelikaanilintujen (Pelecaniformes) lahkoon.
Koko ja ulkonäkö.
Vasarapäähaikaran pituus on noin 56 cm ja paino 470 g. Sen pää on erikoisen muotoinen johtuen pitkähköstä tukevasta nokasta ja niskassa sojottavasta töyhdöstä. Sen höyhenpuku on tasaisen ruskea ja koivet sekä nokka mustat. Pyrstö on lyhyt, mutta siivet ovat leveät ja lintu on erinomainen liitolentäjä. Kaarrellessaan se ojentaa kaulansa suoraksi kuten esimerkiksi kattohaikara, mutta lentäessään se vetää kaulansa sisään kuten harmaahaikara.
Esiintyminen.
Vasarapäähaikarat elävät Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, Madagaskarilla ja Arabian niemimaan lounaisrannikolla. Niiden esiintymisalueen pinta-ala on 10 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaatio on suuruudeltaan 170 000–1 100 000 yksilöä.
Elinympäristö.
Vasarapäähaikaran elinympäristöä ovat kaikenlaiset kosteikot, mukaan lukien riisipellot, teko- ja kastelualtaat, joet ja suot, sekä savanneilla että metsäseuduilla.
Lisääntyminen.
Vasarapäähaikarat rakentavat huomattavan suuren risupesän puun latvaan, kallion laelle, joenpenkalle tai mutavallin päälle. Pesän halkaisija voi olla 1,5 metriä ja se koostuu tuhansista oksista, jotka emot muuraavat yhteen mudalla. Risukasan päälle rakennetaan mudasta seinät ja katto, ja itse pesämaljaan pääsee mudasta rakennetusta tunnelista, joka on 13–18 cm leveä ja jopa 60 cm pitkä. Pari voi rakentaa useita pesiä, jopa viisi, joista vain yhden ne ottavat käyttöön. Seuraavana vuonna ne rakentavat uudet pesät. Monet lintulajit käyttävät myöhemmin vasarapäähaikaran pesiä. Naaras munii 3–7 valkoista munaa, jotka pian tummuvat mudan värisiksi. Molemmat puolisot hautovat yhteensä 28–30 päivää ja poikaset jättävät pesän 44–50 päivän ikäisinä. Jonkin aikaa pesästä lähdön jälkeen ne käyvät siellä vielä yöpymässä.
Ravinto.
Vasarapäähaikaran ruokavalio koostuu pääosin sammakkoeläimistä. Muita saaliseläimiä ovat kalat, hyönteiset, katkaravut ja pikkujyrsijät.
Erityistä.
Lounais-Afrikan paikalliset asukkaat uskovat vasarapäähaikaralla olevan maagisia voimia. Linnun uskotaan kykenevän ennustamaan kuoleman näkemällä tuomitun henkilön kuvan vedenkalvolta tai putoavan tähden, pahan enteen, taivaalla hänen kotinsa yllä. Haikara lentää uhrin asumuksen yli raakkuen pitkällä valittavalla äänellä varoittaakseen kohtalosta.
Antireduktionismi

Antireduktionismi on tieteellinen ja filosofinen teoria, jonka mukaan teorian kuvaamaa kohdetta ei voida kuvata kattavasti vain sen osien perusteella, eli palauttaa (redusoida) osiinsa. 
Yksi varhaisista antireduktionismin muodoista oli vitalismi. Vitalismi piti eliön muodostumisen perustavana ehtona järjestävää yliluonnollista elämänvoimaa, joka voidaan kuvata tieteellisesti. Nykytiede on hylännyt vitalismin.
Jacques Offenbach

Jacques Offenbach (20. kesäkuuta 1819 Köln – 5. lokakuuta 1880 Pariisi) oli Saksassa syntynyt ja Ranskassa uransa tehnyt säveltäjä ja sellisti. Offenbachin kuuluisin sävellys lienee "Can-can" operetista "Orfeus manalassa".
14-vuotiaana Offenbach muutti Pariisiin opiskelemaan sellon soittoa. Siellä hänestä tuli myöhemmin Opéra-Comiquen orkesterin sellisti. Offenbach solmi avioliiton vuonna 1844 Herminie de Alcainin kanssa. Vuonna 1850 hänestä tuli Théâtre-Françaisin (Comédie-Française) kapellimestari.
Offenbachin tuotantoon kuuluu 102 näyttämöteosta, muiden muassa ooppera "Hoffmannin kertomukset", jonka soitinnusta täydensi Offenbachin kuoleman jälkeen Ernest Guiraud, sekä parodisia operetteja, esimerkiksi "Orfeus manalassa", "Kaunis Helena" ja "Pariisilaiselämää". Offenbach teki yhteistyötä H. Meilhachin ja L. Halévyn kanssa.
Toisen keisarikunnan aikana Ranskassa olivat poliittiset klubit kiellettyjä ja lehtiä sensuroitiin. Offenbach kirjoitti operetteihinsa piiloviestejä, jotka ajan yleisö koki tekevän pilaa vallanpitäjistä ja yläluokan elämästä. Erityisen suosittu oli hänen laulunsa "Kun olin prinssi Arkadian...", jonka katsottiin pilkkaavan itseään keisari Napoleon III:ta.
Ruuhka-Suomi

Ruuhka-Suomi on epämääräinen käsite, johon sisältyy eri alueita eteläisessä Suomessa. Usein sillä tarkoitetaan pääkaupunkiseutua, Turun seutua, Tampereen seutua tai koko niiden väliin jäävää aluetta.
Ruuhka-Suomi pääkaupunkiseutuna.
Jos Ruuhka-Suomella tarkoitetaan pääkaupunkiseutua, siihen kuuluvat luonnollisesti Helsinki, Espoo, Kauniainen sekä Vantaa. Näiden lisäksi mukaan voidaan laskea lukuisia lähikuntia ja piirtää noin 100 kilometrin vyöhyke Helsingin keskustasta joka suuntaan. Tälle alueelle mahtuu myös Helsingin läheisyyden takia kasvavia pienempiä keskuksia, kuten Lohja, Hämeenlinna, Lahti sekä Porvoo, joista moottoritiet ja rautatiet vievät suuria ihmisvirtoja Helsinkiin joka päivä. Oma lukunsa ovat pääkaupunkiseudun kehyskunnat, kuten Tuusula ja Kerava, joista tapahtuva erittäin suuri pendelöinti pääkaupunkiin tulee vielä näiden kauempana olevien keskuksien pendelöinnin päälle.
Ruuhka-Suomi kaupunkikolmiona.
Ruuhka-Suomi voi tarkoittaa kolmen suurimman kaupunkiseudun, Helsingin, Tampereen ja Turun seudun muodostamaa kolmiota. 
Kolmella kaupunkiseudulla ja kolmion sisällä olevissa seutukeskuksissa (muun muassa Hämeenlinna, Lohja, Salo, Riihimäki) asuu yhteensä noin kaksi miljoonaa ihmistä, eli 40 prosenttia suomalaisista. Ruuhka-Suomi on taloudellisesti maan merkittävin keskittymä, ja alueella sijaitsee suuri osa työpaikoista. Helsingin ja Tampereen välinen alue on ainutlaatuinen Suomen oloissa, sillä kahden kaupungin välillä on Suomen pääradan linjausta mukaileva nauhakaupunki, ja nämä kaksi kaupunkiseutua ja nauhakaupunki ovat ennusteiden mukaan tulevaisuudessa tärkein väestönkasvualue. Radan varren kunnat kaavoittavat uutta asutusta tukeutumaan ympäristöystävälliseen rautatiehen.
Kari Vepsä

Kari Kalevi Vepsäläinen (s. 31. maaliskuuta 1952 Suonenjoki) on suomalainen muusikko, joka tunnetaan yleisesti taiteilijanimellään Kari Vepsä. Hän aloitti muusikonuransa 1960-luvun lopussa, mutta varsinainen läpimurto tapahtui vuonna 1996, jolloin hän voitti television Syksyn sävel -kilpailun kappaleella "Onnenmaa".
1980-luvulla Vepsä julkaisi kasettiäänitteitä omalla Minimusic-levymerkillä.
Kari Vepsä tunnetaan myös hevosten koulutustaidoistaan, ja hän kiertää ympäri Suomea pitämässä hevosten käsittelykursseja. Näillä kursseilla yleisö saa seurata Vepsälle ennalta tuntemattomien ns. ongelmahevosten koulutusta. Karin omistama kilpa- ja valmennustalli KV-Stable on tunnettu lännenratsastuksesta. Kari Vepsällä on lännenratsastuksen reiningissä SM-hopeaa 2007 ja SM-pronssia 2010 ja 2011. Vuonna 2013 hän voitti itse kasvattamallaan KV-Stormlost Charleylla quarter-hevosten Suomen-mestaruuden reiningissä. Hän on edustanut Suomea reiningissä muun muassa Ruotsissa, Saksassa ja vuoden 2014 ratsastuksen maailmanmestaruuskilpailussa Ranskan Caenissa.
Yksityiselämä.
Vepsä asuu vaimonsa Maijan kanssa Karkkilassa. Avioliitto solmittiin vuonna 2004 Karibianmerellä. Vepsällä todettiin vuonna 2011 eturauhasen syöpä, joka leikattiin onnistuneesti.
Entinen kansanedustaja Osmo Vepsäläinen oli Kari Vepsän setä.
Diskografia.
Albumit.
Luettelo Yhdysvaltain laivaston saattuetukialuksista

Tämä on luettelo Yhdysvaltain laivaston saattuetukialuksista. Listassa on lisäksi Yhdysvalloissa rakennetut ja Britannian Kuninkaalliselle laivastolle lainatut alukset.
"Archer-luokka"
"Bogue-luokka"
"Sangamon-luokka"
"Archer-luokka"
"Ruler-luokka"
"Casablanca-luokka"
"Commencement Bay -luokka"
Janne Tulkki

Janne Tulkki (s. 18. kesäkuuta 1975 Orivesi) on suomalainen laulaja, lauluntekijä ja muusikko. Äänialaltaan Tulkki on bassobaritoni, minkä lisäksi hän soittaa tenorisaksofonia, pianoa, klarinettia ja kitaraa. Vuonna 1999 ensimmäisen albuminsa julkaissut Tulkki voitti television "Syksyn sävel" -kilpailun vuonna 2001 kappaleellaan ”Yksinäinen pitkä tie”.
Tulkki teki läpimurtonsa vuonna 1999 kappaleella ”Sinisen taivaan sateenkaari”. Hänen suuria hittejään ovat myös ”Tulvii Pohjanmaa”, ”Yksinäinen pitkä tie”, ”Tulinen sydän”, ”Sisältä kultaa” ja ”Kulkurin kuu”. Hänet valittiin vuoden solistiksi 1999 ja vuonna 2000 hän sai vuoden 1999 miesartistitulokkaan Emman.
Tulkin ensimmäinen albumi "Janne Tulkki" on myynyt tuplaplatinaa ja kolme hänen muuta levyään kultalevyn verran. Viimeisin single ”Kerran eksynyt” julkaistiin maaliskuussa 2023.
Konserttisaleissa Janne Tulkki on vieraillut vuonna 2000 "Sisältä kultaa" -kiertueen ja vuonna 2003 "Janne Tulkki Valkokankaalla" -show'n merkeissä. Seuraava konserttikiertue "Elämää Tulkiten" oli syksyllä 2008 Tulkin 10-vuotisjuhlavuoden kunniaksi. Kesän 2012 Janne Tulkki sekä orkesteri Tulinen sydän viettivät kiertäen eri kaupunkien kesäteattereita Tapio Rautavaaran musiikin merkeissä.
Vuonna 2017 Tulkki alkoi tehdä lauluja tilauksesta muille artisteille, muun muassa Nina Åkermanille ”Aikuinen oon” ja Mervi Koposelle ”Tuhkimotarina”.
Yksityiselämä.
Tulkki asuu Lopella. Hän on ollut naimisissa kolmesti. Hän on aiemmin kärsinyt pahoista taloudellisista ongelmista ja myös alkoholiongelmista.
Isaac Albéniz

Isaac Manuel Francisco Albéniz y Pascual (29. toukokuuta 1860 Camprodon, Girona – 18. toukokuuta 1909 Cambo-les-Bains) oli espanjalainen pianisti ja säveltäjä. Hänen pianomusiikissaan on vaikutteita muun muassa espanjalaisesta kansanmusiikista. 
Albéniz syntyi Camprodonissa Kataloniassa ja esiintyi ensimmäistä kertaa nelivuotiaana. Hän opiskeli muun muassa Madridissa, Leipzigissa ja Brysselissä.
Vuonna 1883 Albéniz tapasi säveltäjä Felipe Pedrellin, joka inspiroi häntä säveltämään espanjalaisesta kansanmusiikista vaikutteita saanutta musiikkia, kuten "Suite Españolan". Francisco Tárrega sovitti myöhemmin sen viidennen osan ("Asturias") kitaralle. 
1890-luvulla Albéniz asui Lontoossa ja Pariisissa. Vuonna 1900 hänellä todettiin munuaistauti, johon hän kuoli 48-vuotiaana vuonna 1909.
Martin Agricola

Martin Agricola (6. tammikuuta 1486 Ala-Sleesia – 10. kesäkuuta 1556 Magdeburg) oli saksalainen säveltäjä ja musiikkiteoreetikko. Hänen oikea saksalainen nimensä oli Sohr tai Sore. Vuodesta 1524 kuolemaansa saakka Agricola asui Magdeburgissa, jossa hän toimi opettajana. Vuonna 1529 hän kirjoitti soittimista kertoneen kirjan "Musica instrumentalis deudsch". Hänen kirjoittamistaa kirjoista on saatu arvokasta tietoa sen ajan sottimista, niiden sormituksista, virityksistä ja tekniikasta. Hän käänsi latinan kielisiä lauluja ja musiikkitermejä saksaksi.
Muiden töidensä lisäksi Agricola sävelsi ensimmäisenä neliosaisen Martti Lutherin koraalin "Ein' feste Burg" (Jumala ompi linnamme). 
Martin Agricolan julkaisi ainakin nämä kirjat:
Antonio Meucci

Antonio Santi Giuseppe Meucci (13. huhtikuuta 1808 – 18. lokakuuta 1889) oli amerikanitalialainen keksijä, jota on väitetty puhelimen keksijäksi. Hän kehitteli puhelintekniikkaa jo ennen Alexander Graham Belliä.
Meucci syntyi ja vietti nuoruutensa San Fredianossa Firenzen lähellä, jossa hän opiskeli mekaniikkaa Firenzen Akatemiassa. Hän lähti lokakuussa 1835 vaimoineen Kuubaan, josta he muuttivat 1850 New Yorkiin, Yhdysvaltoihin, missä Meucci asui loppuelämänsä. Ensimmäisen puhelimensa Meucci rakensi vuonna 1854, pitääkseen yhteyttä liikuntakyvyttömään vaimoonsa alakerran verstaalta. Taloudellisen tilanteensa vuoksi hänellä ei ollut kuitenkaan varaa hankkia patenttia uudelle keksinnölleen, vaan hän myi sen oikeudet muille tahoille.
11. kesäkuuta 2002 Yhdysvaltain edustajainhuone hyväksyi julkilausuman, jonka mukaan Meuccin merkitys puhelimen kehittämisessä tulisi tunnustaa.
Kookaburra

Kookaburra ("Dacelo novaeguineae") eli aiemmalta nimeltään isonauraja on Oseaniassa esiintyvä kuningaskalastajien heimoon kuuluva lintu. Kookaburraryhmä kuuluttaa kovalla äänellään reviirinsä, ja lintujen hillitön käkätys sai Euroopasta saapuneet uudisasukkaat pois tolaltaan. He antoivatkin isonaurajalle oitis nimen "laughing jackass" ("naurava pölvästi"). Lajin suomenkielisenä nimenä oli isonauraja, mutta se muutettiin vuoden 2018 nimistöuudistuksessa alueen alkuperäisnimeen perustuen kookaburraksi.
Levinneisyys.
Kookaburra elää Australiassa koko itärannikolla aina Cape Yorkin niemimaalta Cape Otwayhin saakka sekä paikoin Lounais-Australiassa. Sitä tavataan myös Tasmaniassa länsisaarineen, sekä Uuden-Seelannin Pohjoissaarella.
Elinympäristö.
Eukalyptusmetsät ja asutut alueet.
Lisääntyminen.
Sukukypsä 1-vuotiaana, mutta ensipesintä vasta vuosien kuluttua. Emo munii 1-5 munaa, joita haudotaan 24-29 vrk.
Ravinto.
Hyönteiset, kastemadot, hämähäkit, äyriäiset, kalat, sammakot, liskot ja käärmeet.
Uskomuksia.
Kookaburralla on merkittävä osa Australian aboriginaalien myyteissä. Erään tarun mukaan jumalat antoivat yön ja päivän luotuaan lajille aamun valvojan roolin. Kookaburran tehtävänä oli herättää ihmiset ja eläimet kuuluvalla rämeällä äänellään.
Ari Hjelm

Ari-Juhani ”Zico” Hjelm (s. 24. helmikuuta 1962 Tampere) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Myös hänen poikansa Jonne Hjelm on pelannut jalkapalloa.
Pelaajaura.
Seurajoukkueet.
Ari Hjelm on alkujaan Raholan Pyrkivän kasvatti, mutta siirtyi Ilvekseen jo nuorena. Hjelm debytoi pääsarjassa 26.4.1981 ottelussa Ilves-Mikkelin Pallo-Kissat, ja runsas kuukausi myöhemmin hän onnistui maalinteossa ottelussa, jonka Ilves voitti Mikkelin Palloilijat maalein 0–7. Hjelm jatkoi hyvää tahtia ja teki ensimmäisellä kaudellaan peräti 12 maalia. Maalinteko ei ollut jatkossakaan ongelma. Hjelmin oli kahdeksan kertaa Ilveksen kovin maalintekijä ja sai siksi lempinimen ”Zico” Brasilian maajoukkueen tähtipelaajan mukaan&lt;ref name="Urheilumuseo/30.12.2009"&gt;&lt;/ref&gt;. Kaudella 1987 Hjelm oli Mestaruussarjan paras maalintekijä, jolloin Urheilutoimittajat ja Palloliitto palkitsi hänet vuoden pelaajana. Ari Hjelm voitti Ilvespaidassa kaiken kaikkiaan Suomen mestaruuden 1983, pronssia 1984, hopeaa 1985 ja Suomen Cupin mestaruuden 1990. Lisäksi hän toimi joukkueen kapteenina kaudet 1988, 1991 ja 1994.
Aktiiviuransa aikana Hjelm pelasi myös Saksassa Stuttgarter Kickersissä Bundesliigaa kaudella 1988–1989 sekä 2. Bundesliigaa kautta myöhemmin. Hän edusti Saksassa myös FC St. Paulin joukkuetta, joka pelasi maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, vuosina 1992–1994. Suomessa Hjelm edusti Ilveksen lisäksi Helsingin Jalkapalloklubia kaksi viimeistä kauttaan pelaajana ja saavutti vielä SM-pronssin.
Maajoukkue.
Maajoukkueessa Hjelm loi mittavan uran pelaten kaikkiaan sata maaottelua ja tehden 20 maaottelumaalia. Hjelmin ensimmäinen edustus A-maajoukkueen paidassa tapahtui 16. maaliskuuta 1983 Itä-Saksaa vastaan ja hän tekikin heti debyyttiottelussaan maalin. Hjelm on Suomen maajoukkueen kunniakapteeni.
Valmentajaura.
Ari Hjelm lopetti peliuransa 288 pääsarjaottelun ja 15 liigakauden jälkeen ja ryhtyi FC Ilveksen manageriksi kaudeksi 1997. Hjelm otti FC Ilveksen valmennusvastuun kesken kauden päävalmentaja Arto Uimosen väistyttyä sivuun. Ari Hjelm valmennusura jatkui vuosina 1999–2000 Tampere Unitedin kakkosvalmentajana. Vuonna 2001 hän otti haltuunsa Unitedin päävalmentajan paikan johdattaen seuran yllättäen sen ensimmäiseen mestaruuteen. Toisen mestaruuden United voitti Hjelmin komennossa vuonna 2006 ja kolmannen 2007. Kumpanakin mestaruusvuonna Hjelm valittiin vuoden jalkapallovalmentajaksi Suomessa.
Syyskuussa 2010 Hjelm kertoi jättävänsä TamUn kauden jälkeen.
Soijakastike

Soijakastike on tumma maustekastike, joka valmistetaan soijapavuista, paahdetusta vehnästä, hiivasta, suolasta ja vedestä käymisen avulla. Riisissä viljellyt hiiva- ja homesienet saavat käymisen aikaan. Käymisen ja kypsymisen jälkeen seoksesta puserretaan mehu pois, ja se keitetään kokoon. Sakeus vaihtelee. Tunnettuja kastikkeita ovat japanilaiset tummanruskeat ja kiinalaiset mustanruskeat soijakastikkeet.
Perinteisesti soijakastiketta on käytetty japanilaisessa, kiinalaisessa ja kaakkoisaasialaisessa keittiössä, ja nykyisin sen käyttö on yleistä länsimaissakin. Soijakastiketta vähäsuolaisempi soijatuotevaihtoehto on tamari.
Soijaa käytetään erityisesti itämaisten ruokien kastikkeena, esimerkiksi sushi kastetaan soijaan ennen nauttimista. Soijakastikkeessa on umamin maku.
Pikkukorppikotka

Pikkukorppikotka ("Neophron percnopterus") on haukkoihin ("Accipitridae") kuuluva lintu, joka on sukunsa Neophron ainut laji. Kaatopaikoilla syötävää etsivä pikkukorppikotka on tavallinen näky etelän maiden asutuskeskusten liepeillä.
Pikkukorppikotkakanta on vähentynyt huomattavan nopeasti. Intiassa diklofenaakkimyrkytys on pienentänyt populaatioita merkittävästi ja Euroopassa lajin kannasta on hävinnyt yli puolet viimeisen kolmen sukupolven aikana. Maailman populaatio on kooltaan 30 000–40 000 lisääntymisikäistä yksilöä. Pikkukorppikotka luokitellaankin nykyään erittäin uhanalaiseksi.
Koko ja ulkonäkö.
Pikkukorppikotkan ruumis on pääosin valkea, mutta siipisulat ovat mustat. Solakkaa päätä reunustaa tuuhea höyhenröyhelö. Naama on keltainen ja höyhenetön ja nokka on keltainen, mutta tummakärkinen. Jalat pitkät, harmaanvalkeat, ruusunpunaiset tai vaaleankeltaiset. Sukupuolet ovat samannäköisiä.
Levinneisyys.
Laji elää Etelä-Euroopassa, Lähi-idässä, Keski-Aasiassa ja Intiassa sekä Afrikassa Sahelin alueella ja paikoin mantereen pohjoisosissa. Suomessa pikkukorppikotka on tavattu toistaiseksi seitsemän kertaa.
Elinympäristö.
Vuoristoalueet, rannat, kalliot, aavikoiden reunamat, ruohomaat ja asutut seudut.
Lisääntyminen.
Sukukypsä 4–5 vuoden iässä. Risuista rakennettu pesä on kalliojyrkänteellä tai ulkonemalla, joskus rakennuksessa tai puussa. Naaras munii tavallisesti 2 munaa, joita molemmat puolisot hautovat yhteensä 42 päivää. Poikaset kuoriutuvat eriaikaisesti. Molemmat emot huolehtivat poikasista, jotka ovat lentokykyisiä 70–90 päivän ikäisinä.
Ravinto.
Haaskat, pienet eläimet, linnunmunat, hyönteiset ja eloperäinen jäte.
Kiljumerikotka

Kiljumerikotka ("Haliaeetus vocifer") on Afrikassa elävä petolintu. Kiljumerikotkan lempinimi on ”Afrikan ääni”, koska sillä on tapana heilauttaa päänsä taaksepäin ja kiljahtaa äänekkäästi.
Koko ja ulkonäkö.
Muuten ruskealla kiljumerikotkalla on valkoinen pää, rinta ja pyrstö. Nokan tyvi on väriltään keltainen, mutta nokan kärki on musta.
Kiljumerikotkan ruumiin pituus on keskimäärin 63–77 cm ja siipienväli 190–240 cm. Koiraat ovat naaraita pienikokoisempia, sillä koiraan paino on noin 1,9–2,5 kg, kun taas naaras painaa 3,2–3,6 kg.
Levinneisyys.
Kiljumerikotkan levinneisyysaluetta on Saharan eteläpuolinen Afrikka Senegalista ja Etiopiasta etelään. Se on tavattu satunnaisesti Egyptissä. Lajin elinympäristön ala on 17 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaation koko on 100 000–1 000 000 yksilöä.
Elinympäristö.
Kiljumerikotka elää rannikkoseuduilla, mangrovealueilla, soilla, jokivarsien metsissä sekä jokien ja tekojärvien ympäristöissä.
Lisääntyminen.
Pesä on järeässä puussa ja se on rakennettu oksista ja risuista. Pesä voi olla käytössä useita vuosia. Naaras munii 1–3 munaa, joita haudotaan 42–45 vuorokautta. Naaras hoitaa haudonnan lähes kokonaan yksin. Poikaset ovat lentokykyisiä 10–11 viikon ikäisinä.
Ravinto.
Lähinnä kalat, mutta myös haaskat, nisäkkäät ja vesilinnut. Kiljumerikotkat jahtaavat myös muita lintuja ilmassa ryöstääkseen niiden saaliit.
Havaijinenglanti

Havaijinenglanti on Havaijilla puhuttava englannin kielen murre, joka on havaijin ohella Havaijin osavaltion virallinen kieli. Havaijinenglanti on eri asia kuin Havaijin pidginenglanti. 
Havaijinenglannilla on kirjakieli ja sitä käytetään havaijilaisissa aikakaus- ja sanomalehdissä. 
Havaijinenglannin silmiinpistävin piirre lienee havaijin kielestä tulleiden lainasanojen suuri määrä. Tähän on vaikuttanut ennen kaikkea pidginenglanti, jonka kautta havaijilaiset sanat ovat löytäneet tiensä puhuttuun englantiin. 
Lähde: 
Englannista tulevia sanoja, joilla on oma merkityksensä havaijinenglannissa, ovat mm.:
Preeriapöllö

Preeriapöllö ("Athene cunicularia") on pienikokoinen Floridassa, Meksikossa ja Keski-Amerikassa esiintyvä pöllölintu.
Koko ja ulkonäkö.
Pituus 19–25 cm, siipiväli 51–61 cm, paino 120–250 g.
Levinneisyys.
Etelä-, Keski- ja Pohjois-Amerikka, lukuun ottamatta Alaskaa ja Pohjois-Kanadaa.
Elinympäristö.
Aavikot ja puoliaavikot, preeriat, tasangot, ruohomaat, pellot, laitumet ja asutut seudut.
Lisääntyminen.
Sukukypsä noin 1-vuotiaana. Emo munii 6–11 munaa, joita se hautoo 28–20 vrk. Ainoa pöllölaji, joka pesii maakuopassa. Nuoret preeriapöllöt osaavat matkia kalkkarokäärmeen kalistinhännän ääntä pelottaen pois saalistajia.
Ravinto.
Lähinnä selkärangattomat eläimet, myös pikkunisäkkäät, sammakkoeläimet ja matelijat.
Silmäripset

Silmäripset ovat silmäluomien reunoissa kasvavat karvarivistöt. Silmäripset kasvavat sekä yläluomessa että alaluomessa ja niitä kutsutaan ylä- ja alaripsiksi. Yläripset ovat pidemmät kuin alaripset. Silmäripsien tehtävänä on suojata silmiä ja vähentää silmien kuivumista.
Silmäripset on monilla nisäkkäillä kuten ihmisellä sekä joillain linnuilla kuten strutsilla, mutta ei matelijoilla. Ripset kasvavat yleensä koko eliniän. Ihmisten ripsiä meikataan ja pidennetään keinotekoisesti. Eräät sairaudet voivat aiheuttaa ongelmia ripsien kasvulle.
Tehtävät.
Silmäripsien avulla voi havaita silmän lähelle joutuneet roskat, hyönteiset ja muut haitalliset asiat, jotta silmät voi nopeasti suojata sulkemalla ne. Silmäripset estävät myös silmiä kuivumasta vähentämällä ilmavirtaa silmän ympärillä ja estämällä haihtumista. Ihmisen ja muiden nisäkkäiden silmäripset ovat siitä syystä pituudeltaan tarkalleen 1/3 silmän leveydestä – sitä pitemmät tai lyhyemmät ripset eivät ole yhtä tehokkaita ilmavirran pienentämisessä ja pölyn torjumisessa.
Kasvu.
Ihmisen silmäripsen elinkaaressa on kolme vaihetta, kuten muillakin karvoilla, mutta sen kasvukausi on suhteellisen lyhyt. Uusi ripsi kasvaa karvatupesta aluksi 30–45 päivän ajan. Sen jälkeen sen kasvu loppuu 2–3 viikon välivaiheen aikana. Ripsi pysyy tiukasti kiinni vielä noin 100 päivän ajan ennen löystymistä ja putoamista. Sen jälkeen sen tilalle kasvaa uusi ripsi. Silmäripsiä kasvattava solukko ei reagoi useimpiin mieshormoneihin eikä näin olen puberteetti-iällä ole vaikutusta ripsien kasvuun eikä väriin.
Sairauksia.
Luomenreunan tulehdus eli blefariitti saattaa aiheuttaa silmäripsien putoamista ja kasvun heikkenemistä. Sairaus liittyy usein atopiataipumukseen. Monet vakavat infektiotaudit, sisäerityshäiriöt, pahanlaatuiset kasvaimet, vammat ja myrkytykset sekä psykiatriset häiriöt ovat mahdollisia syitä sekä silmäripsien että kulmakarvojen täydelliseen puuttumiseen eli "madaroosiin".
Kauneudenhoidossa.
Silmäripsiä voidaan tummentaa ja tuuhentaa kauneudenhoitotuotteilla kuten ripsivärillä, ja niitä voidaan käsitellä kestovärjäyksellä tai ripsentaivuttimella. Pientä ripsiharjaa käytetään ripsivärin levittämiseen tasaisesti ja ripsien pitämiseksi erossa toisistaan. Toisinaan käytetään myös tekoripsiä, jotka liimataan omien ripsien tyveen. Tekoripsiä käytettiin Englannin yläluokan keskuudessa jo 1860-luvulla.
Rosvohaukka

Rosvohaukka ("Polyboroides typus") on afrikkalainen petolintu.
Koko ja ulkonäkö.
Höyhenpeite on yleiskuvaltaan harmaa. Alapuoli mustan ja valkean juovikas. Naama on keltainen ja höyhenetön ja jalat ovat pitkät ja keltaiset. Siivet ovat leveät ja harmaat, isojen mustien täplien kirjavoimat.
Pituus 65–100 cm Siipiväli 160 cm Paino 555–950 g
Levinneisyys.
Saharan eteläpuolinen Afrikka.
Elinympäristö.
Trooppisten metsien reunamat ja puustoiset savannit.
Lisääntyminen.
Emo munii 1–3 munaa, joita haudotaan 5 viikkoa.
Ravinto.
Pienet nisäkkäät, liskot, linnut ja öljypalmun pähkinät. Nimensä mukaisesti se ryövää kutojien ja pääskyjen pesistä poikasia.
Tuomari Nurmio ja Köyhien ystävät

Tuomari Nurmio ja Köyhien ystävät oli suomalainen rock-yhtye, joka toimi 1970-luvun lopussa. Yhtyeen hajoamisen jälkeen sen jäsenet Tuomari Nurmiota lukuun ottamatta perustivat Agents-yhtyeen, joka toimii yhä.
Tuomari Nurmio julkaisi ensimmäisen singlensä vuonna 1979 Orpojen tuki -studioryhmän kanssa. Hän saavutti kappaleensa "Valo Yössä" avulla julkisuutta ja etsi nyt itselleen yhtyettä. Dave Lindholm kuuli tämän ja esitteli Nurmiolle silloisen roudarinsa Esa Pulliaisen, jonka tiesi taitavaksi kitaristiksi. Nurmio ja Pulliainen lyöttäytyivät yhteen. He löysivät rumpaliksi Takasen ja basistiksi Etholénin, jolloin bändi oli valmis ja sai nimekseen Köyhien Ystävät. 
Yhtyeen ainoa studioalbumi "Kohdusta hautaan" julkaistiin vuonna 1979. Se koostuu pääosin Nurmion sävellyksistä tai suomennoksista. Albumi menestyi hyvin, ja sen jälkeen lähdettiin kiertämään Suomea. Pian yhtye hajosi kuitenkin musiikillisiin erimielisyyksiin. Nurmio etsi uudet soittajat ympärilleen ja perusti Viides kolonna -yhtyeen, joka edusti hänen uutta, kokeilevaa linjaansa. Loput jäsenet perustivat Pulliaisen johdolla Agents-rautalankayhtyeen.