Murmanskin alue

Murmanskin alue () on Venäjän federaation subjekti Pohjois-Euroopassa. Se käsittää Kuolan niemimaan, Petsamon ja Kantalahden ympäristön.
Maantiede.
Murmanskin alue rajoittuu pohjoisessa ja koillisessa Barentsinmereen, idässä ja etelässä Vienanmereen ja etelässä Karjalan tasavaltaan, lännessä Suomeen sekä luoteessa Norjaan. Alueen pääkaupunki on Murmansk, jonka nimi oli vuosina 1916–1917 Romanov-na-Murmane.
Alueella on monia tuntureita, joista korkein on Hiipinätuntureilla sijaitseva "Jubytšvumtšorr" (1 201 m, г. Юбычвумчорр). Vesistöistä mainittakoon Paatsjoki Norjan vastaisella rajalla, Tuulomajoki, Nivajoki. Pisin joki on itään virtaava Ponoi, 426 km. Kaikkiaan alueella on 130 000 järveä ja jokea. Suurin järvi on Imandra, jonka pinta-ala on 876 km². Pohjoisrannikon merkittävimmät vuonot ovat Kuolanvuono ja Petsamonvuono.
Ilmasto.
Murmanskin alue sijaitsee lähes kokonaan pohjoisen napapiirin pohjoispuolella, joten kaamos talvella ja kesäyön aurinko vaikuttavat niin valoon kuin alueen lämpötasapainoon. Lämpimän Golfvirran ansiosta alueen subarktisessa mannerilmastossa on kostean lauhaa merellistä vaikutusta ja ilmasto on alueen pohjoisosissakin lauhan subarktinen. Keskilämpötila on tammikuussa rannikolla −8 °C ja sisämaassa −13 °C ja heinäkuussa rannikolla +8 °C ja sisämaassa +14 °C. Keskimääräinen vuotuinen sademäärä vaihtelee välillä 350–1 000 mm; eniten sataa tunturialueilla. Kasvukausi on kestoltaan 80–130 päivää.
Luonnonsuojelualueita.
Murmanskin alueella on useita merkittäviä luonnonsuojelualueita. Luonnonpuistoja on kaksi: erityisesti pohjoiseen, Vienan- ja Barentsinmerien saaristoluontoon keskittyvä moniosainen Kantalahden luonnonpuisto (Кандалакшский Заповедник, 705,3 km², josta 209,5 km² maa-alueita ja loput kosteikkoja tai vesialueita) ja Lapin luonnonpuisto (2 784,3 km²:n biosfäärialue, kaivosalueiden läheinen valtiollinen luonnonmetsä, Лапландский Биосферный резерват). Muita valtiollisia, rajoitetumman suojelun rauhoitusalueita ovat: Kanozeron rauhoitusalue (Канозерский Заказник, 656,6 km²), Murmanskin tundran rauhoitusalue (Мурманский тундровый Заказник, 2 950,0 km²) ja Tuuloman rauhoitusalue (Туломский Заказник, Tulomski zakaznik, 337,0 km²). Osia näistä ja muita Murmanskin alueita suojeltiin tiukemmin, kun helmikuussa 2018 perustettiin Hiipinän kansallispuisto.
Kaupungit.
Alueen suurimpiin kaupunkeihin vuonna 2010 kuuluivat Murmansk (307 257 as.), Apatiitti (59 672 as.), Severomorsk (50 060 as.), Montšegorsk (45 361 as.), Kantalahti (35 654 as.), Hiipinä (28 625 as.) ja Olenegorsk (23 072 as.). Suurimpien kaupunkien, samoin kuin Murmanskin alueen kunnallis- ja kaupunkipiirikuntien hallintokeskusten sijainti käy ilmi oheisesta kartasta.
Historia.
Alueen alkuperäisiä asukkaita olivat saamelaiset. Suomalaiset ja karjalaiset alkoivat ulottaa eräretkiään Kuolan niemimaalle 800-luvulta alkaen, ja molemmat keräsivät paikallisilta saamelaisilta veroja turkiksina. 900-luvulta alkaen norjalaisten viikinkien vaikutusalue levittäytyi Kuolan rannikolle ja jopa Vienanmerelle, 1220-luvulta alkaen taas idän novgorodilaisten näiden päästyä Vienajokea pitkin Vienanmeren rannikolle ja Jäämerelle.
Vanhojen tietojen mukaan Varankivuonon itäpuoliset Kuolan alueet olivat ensisijaisesti karjalaisten nautinta-alueita. Venäläisiä pomoreita mainitaan olleen Kuolan rannikolla jo 1300-luvulla; he harjoittivat kalastusta ja turkiskauppaa. Alueen verotus- ja kauppaoikeudet kiinnostivat monia valtioita, ja vuosisatojen saatossa siitä ovat kiistelleet Venäjä, Ruotsi ja Norja sekä Alankomaat ja Englanti. Venäjä ryhtyi vahvistamaan valtaansa alueella 1500-luvulla ja perusti Kuolanvuonon suulle puulinnoituksen vuonna 1565 sekä Petsamon luostarin vuonna 1533. Suomalaiset hävittivät luostarin vuonna 1589. 1900-luvun alussa alueelle muutti poronhoitoa harjoittaneita suomensukuisia komeja ja nenetsejä.
Venäjän keisarikunnan aikana tuolloin melko vähämerkityksinen Kuolan niemimaa kuului Arkangelin kuvernementtiin. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Kuolanvuonon jäätymättömän sataman merkitys Venäjälle kasvoi; alueelle johtavaa Muurmannin rataa alettiin rakentaa vuonna 1915, ja seuraavana vuonna vuonon rannalle perustettiin Romanov-na-Murmanen kaupunki eli tuleva Murmansk. Vuosina 1918–1920 alue oli Ison-Britannian miehittämä osana Venäjän sisällissodan Pohjois-Venäjän interventiota. Toisen maailmansodan aikana saksalaiset valloittivat alueen läntisimmän osan Operaatio Hopeaketussa, mutteivät onnistuneet valtaamaan Murmanskia eivätkä Muurmannin rataa, joka oli Neuvostoliitolle tärkeä huoltoreitti. Talvisodan jälkeen Suomen luovuttama, Petsamoon kuulunut Kalastajasaarennon länsiosa liitettiin Murmanskin alueeseen ja jatkosodan jälkeen koko Petsamo. Kantalahden piiri ja siihen liitetty osa Suomen luovuttamaa Sallan-Kuusamon aluetta liitettiin Karjalais-suomalaisesta sosialistisesta neuvostotasavallasta Murmanskin alueeseen toisen maailmansodan jälkeen.
Hallinto.
Murmanskin alue on yksi Venäjän federaation 86 jäsenalueesta (federaatiosubjekti). Sen pääkaupunki on Murmansk. Paikallishallinnon johdossa ovat kuvernööri ja alueduuma.
Murmanskin alueella on viisi kunnallispiiriä ("munitsipalnyi raion") sekä 12 kaupunkipiirikuntaa ("gorodskoi okrug"), joista viisi on sotilastukikohtien perusteella suljettuja alueita ("gorodskoi okrug ZATO"). Vuonna 2024 uutisoitiin, että Venäjä aikoo remontoida suljettuja Murmanskin alueella olevia sotilaskaupunkejaan 42 miljardilla ruplalla eli noin 400 miljoonalla eurolla seuraavan kolmen vuoden aikana. Murmanskin alueella on tiettävästi enemmän suljettuja sotilaskaupunkeja kuin missään muualla Venäjällä. Kaupunkeihin eivät edes venäläiset saati ulkomaalaiset pääse käymään ilman erityislupaa. Vain sotilaat ja asukkaat saavat luvan, joka tarkastetaan kaupungin portilla. Murmanskin alueella suljetuilla paikkakunnilla asuu tiettävästi noin 89 000 ihmistä kaikista alueen noin 655 000 asukkaasta. 
Alueen varakuvernööri Sergei Skomorohov kuoli helikopterionnettomuudessa 31. toukokuuta 2014.
Kunnallispiirit.
Ohessa on lueteltu alueen kunnallispiirit asukaslukuineen sekä kunkin hallintokeskus asukaslukuineen (kirjainlyhenteet oheisen kartan muakisesti).
Kaupunkipiirikunnat.
Näiden keskuskaupunkien asukasluvut oli lueteltu yllä.
Suljetut kaupunkipiirikunnat.
Kustakin on lueteltu hallintokaupungin tai -taajaman asukasluku. Aleksandrovskin kaupunkipiirin tapauksessa hallintokeskuksen nimi (Poljarnyi) on mainittu erikseen, koska se poikkeaa kaupunkipiirin nimestä.
Vuonna 2008 perustettu Aleksandrovsk yhdisti aiemmat Poljarnyin, Skalistyin ja Snežnogorskin suljetut kaupunkipiirikunnat.
Talous.
Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan Murmanskin alue vastasi vuonna 2010 yhteensä 234,6 miljardin ruplan osuudesta eli 0,6 prosentista koko Venäjän BKT:stä. Tämä oli 295 000 ruplaa tai 7 227 euroa jokaista alueen asukasta kohti vuodessa, mikä oli Venäjän keskiarvotasoa korkeampi osuus (113 %).
Myös luonnonrikkauksiltaan Murmanskin alue on Venäjän kahdenkymmenen rikkaimman alueen joukossa. Alueen maaperässä on runsaasti luonnonrikkauksia. Tärkeimmät teollisuudenalat ovat vuoriteollisuus-, konepaja-, telakka- ja elintarviketeollisuus. Kaivosteollisuuden ohella merkittävin elinkeino on kalastus ja kalanjalostusteollisuus. Lisäksi on energiantuotantoa. Poljarnyje Zorin kaupunkipiirissä, vajaan 110 kilometrin etäisyydellä Suomen itärajasta, toimii Kuolan ydinvoimalaitos. Saamelaiset harjoittavat porotaloutta.
Kaivosteollisuus tuottaa kuparia, alumiinia, fosfaattia, volframia, nikkeliä, rautaa, kobolttia, apatiittia, nefeliinia, lopariittia, kiillettä, vermikuliittia ja kvartsimaasälpää. Suurin osa raaka-aineista kuljetetaan kuitenkin jalostettavaksi muualle Venäjälle, eikä alueelle ole kehittynyt niihin perustuvaa teollisuutta.
Murmanskin alueella sijaitsee 202 MW:n tuulivoimapuisto lähellä Teriberkaa. Se koostuu 57 kappaleesta 3,55 MW:n tuulivoimalaitoksia.
Liikenne.
Alueelta johtaa etelään Muurmannin rata; Murmanskin alueella radalla on useita sivuhaaroja tavara- ja paikallisliikennettä varten. Rutšjista johtaa haararata Alakurttiin. Rata Alakurtista Suomen puolelle Sallaan on purettu.
Valtatieyhteyksistä merkittävin on Pietarista Murmanskiin johtava valtatie M18 ("Kuola", osa eurooppatietä ). Eurooppatie E105 jatkaa edelleen Storskogin raja-aseman kautta rajan yli Norjan Kirkenesiin (Kirkkoniemi). Suomeen johtavista tieyhteyksistä tärkeimmät ovat Kuolasta Raja-Joosepin raja-asemalle vievä maantie P11 ja eteläisempi Kantalahden länsipuolelta Sallan raja-asemalle kulkeva maantie. 
Murmanskin satama on pysyy sulana ympäri vuoden; se on rahtimäärältään tärkein Venäjän pohjoisista (Jäämeren) tavaraliikenteen satamista ja maan tärkein kalastussatama. Lisäksi Kantalahden piirin Beloje Moressa on keskikokoinen Vitinon satama; lisäksi on pienempiä satamia.
Sotilastukikohdat.
Alueella on myös useita Venäjän Pohjoisen laivaston laivastotukikohtia. Tämän laivaston päämaja on Severomorskissa. Alueella on myös useita lentotukikohtia tai muita sotilastukikohtia: Alakurtti, (Kilpjavr,) Montšegorsk, Severomorsk-1, (Severomorsk-2,) Severomorsk-3 sekä Olenja.
Väestö.
Alueen alkuperäisiä asukkaita ovat saamelaiset. 1500-luvulle mennessä Kuolan niemimaalle muutti myös karjalaisia ja venäläisiä.
Murmanskin alueen asukasluku oli vuonna 2002 vielä 892 534. Vuoden 2010 väestönlaskentaan tultaessa väestö oli pudonnut lähes sadalla tuhannella 795 409 asukkaaseen ja väestötiheys 5,49 as./km². Väestöstä kaupunkilaisia on 92,8 %. Vakituisten asukkaiden lisäksi alueelle on sijoitettu runsaasti sotilaita. Väestön keski-ikä on vain 31 vuotta.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan alueen väestöstä 89,0 % oli venäläisiä, 4,8 % ukrainalaisia, 1,7 % valkovenäläisiä, 0,8 % tataareja, 0,5 % azereita, 0,2 % komeja, 0,2 % mordvalaisia, 0,2 % saamelaisia ja 0,2 % karjalalaisia sekä 2,4 % muiden etnisten ryhmien jäseniä.
Uskonto.
Vuonna 2012 julkaistun laajan, Venäjän uskontoja kartoittaneen Arena-tutkimuksen mukaan Murmanskin alueen väestöstä oli: