tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sevak Khanagyan

Sevak Khanagyan (, ; s. 28. heinäkuuta 1987 Metsavan, Armenian SNT) on venäläis-armenialainen laulaja. Hän nousi ensimmäistä kertaa kuuluisuuteen kilpailessaan vuonna 2015 "The Voice of Russia" -kilpailun neljännellä tuotantokaudella, ja myöhemmin voittaessaan "X-Factor Ukraine" -kilpailun seuraavana vuonna. Hän ollut myös "The Voice of Armenia" -kilpailun valmentaja sen neljännesta tuotantokaudesta, vuodesta 2017 asti.
Khanagyan edusti Armeniaa vuoden 2018 Eurovision laulukilpailussa Lissabonissa kappaleella ”Qami”.
Nuoruus.
Khanagyan syntyi 28. heinäkuuta 1987 Metsavanissa, pienessä kylässä Lorrin maakunnassa. Kun hän oli seitsemännellä luokalla, hänen perheensä muutti Kurskiin, Venäjälle. Hän meni myöhemmin opiskelemaan Moskovaan ja valmistui tutkinnolla vuonna 2014.
Ura.
Vuonna 2015 Khanagyan kilpaili "Glavnaja Stsena" -kilpailussa, joka on Venäjän versio X-Factor-kilpailusta. Hänen valmentajanaan toimi Maksim Fadeev, ja hän karsiutui semifinaaleissa. Myöhemmin samana vuonna hän kilpaili "The Voice of Russia" -kilpailun neljännellä tuotantokaudella. Hän liittyi Polina Gagarinan joukkueeseen, mutta karsiutui kilpailun Kaksintaistelu-vaiheessa. Seuraavana vuonna hän lähti Venäjältä kilpailemaan "X-Factor Ukraine" -kilpailun seitsemännelle tuotantokaudelle. Kilpailun aikana häntä valmensi Anton Savlepov ja hän voitti kilpailun.
Hänen menestyksensä jälkeen "X-Factor Ukraine" -kilpailussa hän palasi kotimaahansa Armeniaan ja tuli valmentajaksi "The Voice of Armenia" -kilpailun kolmannelle tuotantokaudelle. Vuonna 2017 Khanagyan vahvistettiin kilpailijaksi "Depi Evratesil 2018" -kilpailuun, joka on Armenian euroviisukarsinta, kappaleella ”Qami”. Hän pääsi läpi 21. helmikuuta pidetystä semifinaalista ja voitti kilpailun 25. helmikuuta pidetyssä finaalissa. Hän edusti näin ollen Armeniaa vuoden 2018 Eurovision laulukilpailussa. Khanagyanin kappale ”Qami” sijoittui laulukilpailun ensimmäisessä semifinaalissa viidenneksitoista eikä edennyt finaaliin.
Aiheesta muualla.
Haploryhmä G (Y-DNA)

Haploryhmä G (Y-DNA) (G-M201) on Länsi-Aasiassa syntynyt ihmisen isälinjan haplotyyppi. Sitä tavataan eniten Kaukasiassa, Anatoliassa, Iranissa ja Länsi-Siperiassa. Se on melko yleinen myös Levantissa. Tämä haploryhmä kehittyi tyypistä GHIJK noin 23 000–10 000 vuotta sitten. Sen yleisimmät alaryhmät ovat G1 ja G2.
G2.
Haplotyyppiä G2a tavataan paljon neoliittisesta Euroopasta ajalta 5000-3000 eaa. Esimerkiksi jäämies Ötzi kuluu haploryhmään G2a2b, joka on nykyään Euroopassa hyvin harvinainen.
G1.
Haploryhmää G1 tavataan paljon Anatoliasta, Iranista ja Länsi-Siperiasta.
Bürchen

Bürchen on kunta Sveitsissä Valais’n kantonissa. Siellä oli vuoden 2016 lopulla 728 vakinaista asukasta.
Sijainti.
Bürchen sijaitsee Rhônen laakson etelärinteellä viisi kilometriä Vispstä lounaaseen. Kylä on 1 300–1 700 metrin korkeudessa, vajaan kilometrin Rhônen laaksoa korkeammalla.
Historiaa.
Alemannit asuttivat alueen 800–900-luvuilla. Kylään rakennettiin ensimmäinen tie 1930-luvulla.
Liikenne.
Bürcheniin johtaa kaksi tietä, idästä Vispistä ja lännestä Turtmannista. Lisäksi läntiseen naapurikylään, Unterbächiin, kulkee köysirata Turtigista.
Kuuluisia bürcheniläisiä.
Vuoden 2018 talviolympialaisissa kaksi mitalia voittanut Ramon Zenhäusern on kotoisin Bürchenistä.
Forza Italia (2013)

Forza Italia ( tai "Anna mennä Italia", lyhenne FI) on italialainen keskusta-oikeistolainen puolue, jonka arvioidaan edustavan liberaalikonservatismia, kristillisdemokratiaa ja populismia. Forza Italian puoluejohtajana toimi entinen pääministeri Silvio Berlusconi. Forza Italian edeltäjä oli Vapauden kansa -puolue, joka puolestaan oli syntynyt vuosina 1994–2009 toimineen Forza Italian pohjalle.
Alkuperäiseen Forza Italiaan nähden uusi puolue on selvästi pienempi johtuen sen hajaantumisesta: "Tulevaisuus ja vapaus" irtautui Forza Italiasta 2010, "Italian veljet" 2012, "Uusi keskusta-oikeisto" 2013 ja viimeksi "Konservatiivit ja reformistit" sekä "Liberaali kansanliitto" vuonna 2015.
Aleksei Beljovski-Žukovski

Aleksei Aleksejevitš Beljovski-Žukovski (; 26. marraskuuta 1871 Salzburg – noin 1931 Kaukasia) oli venäläinen kreivi, suuriruhtinas Aleksei Aleksandrovitšin ja Aleksandra Žukovskajan poika.
Kreivi Aleksei meni naimisiin 29. elokuuta 1894 ruhtinatar Maria Petrovna Trubetskajan kanssa (18. kesäkuuta 1872 Venäjä – 20. maaliskuuta 1954 Pariisi), joka oli ruhtinas Pjotr Trubetskoin tytär.
Kreivin kuoleman tarkkaa päivämäärää ei tiedetä, mutta hän kuoli vuosien 1930–1932 välisenä aikana.
Onnelin ja Annelin talo

Onnelin ja Annelin talo on Marjatta Kurenniemen kirjoittama lastenromaani, joka aloittaa Onneli ja Anneli -kirjasarjan. Ensimmäinen painos julkaistiin vuonna 1966, ja sen on kuvittanut Maija Karma. Kirjasta on otettu useita uusintapainoksia, ja se on osana yhteisniteissä "Onneli ja Anneli 1–2–3" sekä "Onnelin ja Annelin kootut kertomukset". 
"Onnelin ja Annelin talo" voitti Topelius-palkinnon vuonna 1967.
"Onnelin ja Annelin talo" -kirjaan pohjautuva, Saara Cantellin ohjaama elokuva "Onneli ja Anneli" sai ensi-iltansa tammikuussa 2014. Kirjasta tehtiin vuonna 2013 painos, jossa on mukana elokuvaliite.
Juoni.
Onneli ja Anneli ovat parhaat ystävät. Ensimmäinen kouluvuosi on päättynyt, ja tytöt viettävät kesälomaa. Eräänä päivänä he löytävät kadulta kirjekuoren, joka on täynnä rahaa. Kuoressa lukee, että "rehellinen löytäjä saa pitää". Kuin sattumalta rouva Ruusupuulla on myynnissä talo, joka on aivan kuin kahdelle pienelle tytölle tehty. Onneli ja Anneli ostavat talon löytämillään rahoilla. 
Annelin vanhemmat ovat eronneet, ja hän on välillä isänsä ja välillä äitinsä luona. Kumpikin vanhemmista on tahollaan lähtenyt lomamatkalle ja kuvittelee Annelin olevan toisen mukana. Onnelilla puolestaan on kahdeksan sisarusta ja heidän kotonaan on niin hirmuinen vilske, ettei kukaan oikeastaan huomaa Onnelin puuttumista. Tytöt saavat siis viettää kesän ihan kahdestaan omassa talossaan.
Kesän aikana tytöt tutustuvat uusiin naapureihinsa Ruusukujalla. Oikeanpuoleisessa naapurissa asuvat sisarukset Tingelstiina ja Tangelstiina Vappunen. Heillä on hyvin erikoinen puutarha, jossa kasvaa muun muassa vappuhuiskuja, ilmapalloja ja kuusenkoristeita. Heillä on myös kanoja, jotka munivat kirjavia pääsiäismunia. Toisessa naapurissa, korkean aidan takana asuu rouva Rosina Rusina. Hän on hyvin epäluuloinen eikä pidä uteliaista pikkutytöistä.
Me Italian kanssa

Me Italian kanssa () on italialainen keskusta-oikeistolainen, lähinnä kristillisdemokraattinen ja liberaalikonservatiivinen, poliittinen koalitio.
Vuoden 2018 parlamenttivaaleissa koalitio on osa Silvio Berlusconin Forza Italia -puolueen johtamaa keskusta-oikeistolaista vaaliliittoa.
Civica Popolare

Civica Popolare (CP) on keskustalainen poliittinen koalitio Italiassa. Sen puheenjohtajana toimii Alternativa Popolare -puolueen Beatrice Lorenzin.
Martti Jalkanen

Martti Juhani Jalkanen (s. 9. lokakuuta 1947 Saarijärvi) on kunnallismies, joka toimi Kokemäen kaupungin palveluksessa lähes neljäkymmentä vuotta, mistä kaupunginjohtajana kolmisenkymmentä vuotta.
Martti Jalkanen syntyi maanviljelijä Aati Armas Jalkasen ja emäntä Maria Koivumäen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1970 on rehtori Eila Kaarina Peltomaa. Jalkanen tuli ylioppilaaksi 1967 ja valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi Tampereen yliopistosta 1970. Hän oli Nurmeksen vt. sosiaalisihteeri 1971 ja Saarijärven kunnansihteeri 1971–1974. Kokemäen kauppalan ja kaupungin palveluksessa hän toimi hallintopäällikkönä 1974–1984. Kaupunginjohtajaksi hänet nimitettiin 1984. Jalkanen jäi tästä tehtävästä eläkkeelle vuonna 2013.
Jaana Vuorio

Jaana Vuorio on suomalainen virkamies. Hän toimi Maahanmuuttovirasto Migrin ylijohtajana 1. heinäkuuta 2013 lähtien, virkakausi kesti seitsemän vuotta vuoteen 2020. Vuorio haki jatkokaudelle, mutta hänen sijaan ylijohtajaksi valittiin Jari Kähkönen. Vuorion edeltäjä oli Jorma Vuorio, joka siirtyi Suomen sisäministeriön maahanmuutto-osaston osastopäälliköksi. He eivät ole sukua.
Ura.
Vuorio kouluttautui laintuntijaksi Hän on oikeustieteen kandidaatti ja varatuomari. Valmistumisensa jälkeen hän toimi muutaman vuoden Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestön laki­henkilönä Keniassa ja Intiassa pakolaisleirillä auttamassa Afganistanista paenneita.
Vuosina 2003–2013 Vuorio toimi Maahanmuuttoviraston oikeus- ja maatietopalveluyksikön johtajana sekä viraston ylijohtajan sijaisena. Vuonna 2012 hän kävi neljän viikon ulkomaankomennuksella Kreikassa rakentamassa EU:n säännösten mukaista turvapaikkajärjestelmää.
Vuorio aloitti 1. heinäkuuta 2013 Maahanmuuttovirasto Migrin ylijohtajana, jonka tehtävänä on johtaa, valvoa ja kehittää viraston toimintaa. Virkaa haki 13 ihmistä.
Yksityiselämä.
Vuorio on naimisissa ja hänellä on kolme lasta.
Ainis

Ainis () eli Ainiania (, ) oli antiikin aikainen alue Kreikassa. Se sijaitsi Thessalian eteläpuolella ja luettiin joskus osaksi Thessalian aluetta.
Maantiede.
Ainis käsitti Sperkheios-joen ylemmän laakson. Se oli osa samaa seutua, jonka eteläisempi osa tunnettiin Oitaiana, ja alueiden raja on epäselvä. Ainiin luoteispuolella sijaitsi Dolopia, pohjoispuolella varsinainen Thessalia ja itäpuolella Malis. Alueen merkittävin kaupunki oli Hypata.
Polikset.
Ainiin polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Historia.
Ainis sai nimensä ainianien ("Ainianes", ) heimosta, Homeroksella ja Herodoroksella enienit ("Eniēnes",), joka oli osa amfiktyoniliittoa. Heimon sanotaan alun perin asuneen Thessalian itäosan Pelasgiotiin alueella ja myöhemmin myös lännempänä Epeiroksen rajalla, kunnes se asettui Thessalian eteläpuolella muun muassa Oitaian ja Ainiin alueelle.
Antiikin Fthiotis

Fthiotis () eli Fthia (, myös "Fthie", ) () oli antiikin aikainen Thessalian maakunnan osa Kreikassa. Se sijaitsi Thessalian eteläosassa siitä nimensä perineen nykyisen Fthiotiin alueella. Siihen voidaan lukea myös Akhaia (Fthiotis) (, myös "Akhaiie", , lat. "Achaia/Achaea (Phthiotis)").
Maantiede.
Fthiotis käsitti varsinaisen Thessalian eteläisimmän osan. Suppeammassa merkityksessä siihen kuului vain Farsaloksen kaupungin ympäristö. Tämä Fthiotis oli yksi Thessalian neljästä tetrarkiasta eli heimoyhteisöstä Thessaliotiin, Pelasgiotiin ja Histiaiotiin ohella. Farsalos oli varsinaisen Fthiotiin ainoa polis eli kaupunkivaltio.
Laajemmassa merkityksessä Fthiotiin alueeseen voidaan lukea myös Akhaia eli Akhaia Fthiotis, joka oli Thessalian perioikkialuetta. Näin ajateltuna Fthiotis käsitti laajimmillaan alueen idästä Maliinlahdelta länteen Dolopian rajalle ja Pindos-vuoristoon saakka. Pohjoisessa alue ulottui Farsalokseen ja Thessalian tasangolle saakka. Fthiotiin eteläpuolella sijaitsi Malis, koillispuolella Magnesia, pohjoispuolella Pelasgiotis, luoteispuolella Thessaliotis ja lounaispuolella Ainis ja Oitaia.
Polikset.
Fthiotiin ja Akhaia Fthiotiin polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Fthiotis
Akhaia Fthiotis
Muut kaupungit.
Muiksi kaupungeiksi tai asutuksiksi mainitaan:
Historia.
Fthiotis oli seutua, jossa herooisella ajalla sijaitsivat alueelle nimen antanut Fthia sekä Hellas. Lisäksi siihen luettiin myös Dolopia sekä Thessalian tasangon eteläisin osa. Fthia saattoi olla myös Farsaloksen muinainen nimi. Fthiaa pidettiin myrmidonien, Akhilleuksen ja Patrokloksen kotiseutuna, ja Hellas oli puolestaan paikka, joka antoi myöhemmin nimensä koko Kreikalle.
Akhaia Fthiotista pidettiin akhaijien alkuperäisenä kotiseutuna. Fthiotiissa näitä kutsuttiin Fthiotiin akhaijeiksi () erotuksena Peloponnesoksen akhaijeista. Tällä nimellä alueen asukkaat esiintyvät myös amfiktyoniliiton jäseninä. Alue tunnettiin Akhaiana ainakin vielä Herodotoksen aikana, ja asukkaat Fthiotiin akhaijeina myöhemminkin.
Antiikin Magnesia

Magnesia () oli antiikin aikainen alue Thessalian maakunnassa Kreikan itärannikolla. Se käsitti nykyisen, alueesta nimensä perineen Magnesian alueen itäosan.
Maantiede.
Magnesia käsitti kapean rannikkoalueen, joka ulottui pohjoisesta Peneios-joelta etelään Pagasainlahdelle. Sen länsirajana toimivat Ossa- ja Pelionvuoret, kun taas idässä alue rajautui Egeanmereen.
Polikset.
Magnesian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Muita kaupunkeja.
Muiksi kaupungeiksi tai asutuksiksi mainitaan:
Historia.
Magnesiaa asutti antiikin aikana magneettien ("Magnētes", ) heimo. Nämä olivat vanha helleeninen heimo, joka kuului myös amfiktyoniliittoon. Heimo asutti kyseistä seutua viimeistään herooisella ajalla, ja Homeros mainitsee sen.
Magnesian vanha keskus oli Iolkos, joka on ollut asuttu jo mykeneläisellä kaudella. Myöhemmin se menetti merkityksensä, ja alueen tärkeimmäksi kaupungiksi nousi Pagasai, joka alun perin oli osa Pelasgiotista. Thessalian magneettien katsottiin perustaneen Vähässä-Aasiassa sijainneet Magnesia-nimiset kaupungit, Magnesian Sipyloksen juurella Lyydiassa sekä Magnesian Maiandroksen varrella Jooniassa.
Persialaissotien aikaan 400-luvun eaa. alkupuolella Kserkseen laivasto koki haaksirikon Magnesian rannikolla. Demetrios I Poliorketes perusti Magnesiaan Demetriaan kaupungin hellenistisellä kaudella noin vuonna 293 eaa. Siihen liitettiin tuolloin lukuisia alueen vanhoista kaupungeista.
Risto Junttila

Risto Aukusti Junttila (s. 18. maaliskuuta 1946 Kalajoki) on suomalainen pappi, joka toimi Kirkkohallituksen kansliapäällikkönä yli kymmenen vuotta.
Risto Junttila syntyi opettaja Artturi Junttilan ja opettaja Fanni Isomaan perheeseen. Hänen puolisonsa on opettaja Inkeri Esko. Junttila tuli ylioppilaaksi 1971 ja valmistui teologian maisteriksi Helsingin yliopistosta 1977. Hän on suorittanut maanpuolustuskurssin numero 151. Junttila toimi rajaseutupappina Turtolassa 1977–1981 ja kirkkoherrana Karungissa 1982–1987 ja Torniossa 1987–1997. Kirkkohallituksen kansliapäällikkö Junttila oli 1998–2010. Sotilasarvoltaan hän on reservin vääpeli (1999). Kirkkohallituksen kansliapäälliköksi Junttilan valitsi syksyllä 1997 ensimmäistä kertaa kirkolliskokous. Hänen edeltäjänsä tehtävässä oli Pertti Mäkeläinen. Junttilan jäätyä eläkkeelle kesällä 2010 hänen seuraajakseen valittiin Jukka Keskitalo.
Dolopia

Dolopia () oli antiikin aikainen alue keskisessä Kreikassa. Se sijaitsi Thessalian eteläpuolella ja Aitolian pohjoispuolella, ja luettiin joskus osaksi Thessalian aluetta.
Maantiede.
Dolopia käsitti Thessalian vuoristoisen lounaiskulman, joka sijaitsi Pindos-vuoristoon kuuluvan Tymfrestos-vuoren (nyk. Tymfristós) ja Othrys-vuoren välisellä alueella.
Polikset.
Dolopian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Historia.
Dolopiaa asutti sille nimensä antanut dolopien heimo ("Dolopes", ). Nämä olivat magneettien tavoin vanha helleeninen heimo, joka kuului amfiktyoniliittoon ja osallistui siihen yhdellä "hieromnemonilla". Homeros mainitsee kansan kuuluneeksi Fthiaan, mutta kansalla oli silti omat päällikkönsä. Dolopian asukkaista käytettiin etnonyymiä "Dolops" ().
Dolopia luettiin nimellisesti osaksi Thessaliaa ainakin silloin, kun Thessalia oli yhdistäytyneenä, mutta se oli ilmeisestä käytännössä itsenäinen alue. Persialaissotien aikaan 400-luvun eaa. alkupuolella Dolopia alistui Persian vallan alle ja osallistui tämän puolella vuoden 480 eaa. taisteluihin. Myöhemmällä ajalla alue oli Aitolian ja Makedonian välisten kiistojen kohteena.
Histiaiotis

Histiaiotis () eli Hestiaiotis () () oli antiikin aikainen Thessalian maakunnan osa Kreikassa. Se käsitti Ylemmän Thessalian pohjoisosan.
Maantiede ja historia.
Histiaiotis oli yksi Thessalian neljästä tetrarkiasta eli heimoyhteisöstä Thessaliotiin, Pelasgiotiin ja Fthiotiin ohella. Se ulottui pohjoisessa Olympos-vuoren soliin ja lännessä Pindos-vuoristoon. Alueen etelärajana voidaan pitää Peneios-jokea.
Strabonin mukaan Histiaiotis tunnettiin jossakin vaiheessa myös nimellä "Doris". Herodotoksen mukaan doorilaiset olisivat asuneet alun perin tällä seudulla Ossa- ja Olympos-vuorten juurella ennen siirtymistään myöhemmin Doriina tunnetulle alueelle. Nimen "Histiaiotis" alueen kerrotaan saaneen samannimisestä alueesta Euboialla, josta perrhaibit ajoivat asukkaat Thessaliaan. Näin nimi olisi sukua Euboian pohjoisosan Histiaian kaupungin nimelle. Tämä selitys on kuitenkin voinut syntyä myöhemmin pelkästään nimien perusteella.
Histiaiotiin alueeseen kuului Perrhaibia, jossa asui perrhaibien heimo. Perrhaibit mainitaan jo Homeroksella, mutta heidän alueestaan ei koskaan tullut yhtä Thessalian tetrarkioista. Perrhaibit asuttivat alun perin mahdollisesti koko Histiaiotista, mutta Thesprotiasta Epeiroksesta tulleiden thessalialaisten vallattua alueen perrhaibit siirtyivät seudun vuoristoisempaan osaan. Homeros mainitsee myös toisen alueella asuneen varhaisen heimon nimeltä "Aithikes".
Nykyinen Trípolin kunnan osa Estiaiótidan kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta, on nimetty antiikin aikaisen alueen mukaan.
Polikset.
Histiaioitiin poliksia eli kaupunkivaltioita olivat:
Muut kaupungit.
Muiksi kaupungeiksi tai asutuksiksi mainitaan muun muassa:
Malis

Malis (, , myös "Malia") oli antiikin aikainen Thessalian maakunnan osa Kreikassa. Se käsitti Thessalian eteläisimmän osan.
Maantiede.
Malis käsitti siitä nimensä saaneen Maliinlahden pohjukan alueen. Se oli muilta puolilta vuorten ympäröimä, ja avautui vain merelle päin. Alueen läpi virtasi Sperkheios-joki, ja se ulottui suunnilleen Sperkheioksen laakson pohjoislaidalta etelään Thermopylaihin. Maliin pohjoispuolella sijaitsi Akhaia Fthiotis, itäpuolella Ainis eli Ainiania sekä Oitaia, lounaispuolella Aitolia ja eteläpuolella Doris. Maliin tärkein kaupunki oli Trakhis. Sen pohjoisin kaupunki oli Antikyre ja eteläisin puolestaan Anthele.
Maliin alue voidaan jakaa kahteen osaan, Trakhiin Maliiseen ja Oitaian Maliiseen. Niiden rajana toimi Anopaia eli polku, jonka kautta persialaiset kiersivät kreikkalaisten selustaan Thermopylain taistelun aikaan.
Polikset.
Maliin poliksia eli kaupunkivaltioita olivat:
Muut kaupungit.
Muiksi kaupungeiksi tai asutuksiksi mainitaan muun muassa:
Historia.
Stefanos Byzantionlaisen mukaan Malis sai nimensä Malieuksen kaupungista, jota ei mainita muissa lähteissä. Sen perustajana pidettiin kreikkalaisessa mytologiassa Malosta, joka oli Amfiktyonin poika. Malislaiset luettiin thessalialaisiksi ja aidoiksi helleeneiksi, ja he olivat varhaisista ajoista lähtien osa amfiktyoniliittoa.
Malislaisten oletetaan olleen doorilaisia, ja heillä oli myöhempinäkin aikoina läheiset yhteydet doorilaisiin kaupunkeihin. Jo myyteissä Herakles esitetään trakhislaisen Keyksin ystävänä, ja heeros kuoli Oitavuorella.
Diodoros Sisilialainen jopa sanoo Trakhiin olleen Spartan emäkaupunki. Kun naapurikaupungit uhkasivat Trakhista peloponnesolaissodan aikoihin 400-luvun eaa. loppupuolella, he pyysivät apua spartalaisilta, jotka perustivat Trakhiin lähelle Herakleian siirtokunnan.
Thukydides sanoo malislaisten jakautuneen kolmeen heimoon, joiden nimet olivat "Paralioi" (, ”Rannikkolaiset”), "Hierēs" (, ”Papit”) ja "Trakhinioi" (, ”Trakhislaiset”). Muut heimot saivat mitä ilmeisimmin nimensä asuinpaikoistaan. ”Pappien” on arveltu olleen heimo, joka joko piti hallussaan amfiktyoniliiton kokouspaikkaa tai sitä pyhänä pidettyä paikkaa, jonka kautta hyperborealaisten lahjat lähetettiin Dodonasta Delokselle.
Aristoteleen mukaan malislaiset sallivat politiikkaan osallistumisen kaikille miehille, jotka olivat palvelleet tai palvelivat hopliitteina. Virkoihin valittiin kuitenkin vain palveluksessa olevia.
Oitaia

Oitaia (, ) oli antiikin aikainen alue Kreikassa. Se sijaitsi Thessalian eteläpuolella ja luettiin joskus osaksi Thessalian aluetta.
Maantiede.
Oitaia sai nimensä siitä, että sen alueella sijaitsi Oita-vuori (nyk. Oíti). Oitaia käsitti vuoren ympäristön Sperkheios-joen ylemmässä laaksossa Dolopian itäpuolella. Sen pohjoispuolella sijaitsi Ainis eli Ainiania, itäpuolella Malis, kaakkoispuolella Doris ja eteläpuolella Aitolia.
Polikset.
Oitaian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Muut kaupungit.
Muiksi kaupungeiksi tai asutuksiksi mainitaan muun muassa:
Historia.
Oitaiaa asuttivat sille nimensä antaneet oitaialaiset ("Oitaioi", ). Nimi vaikuttaa olleen yhteinen nimi useille eri heimoille, joiden kerrotaan välillä ryöstelleen Maliin ja Doriin alueita. Merkittävin heimoista olivat ainianit ("Ainianes", ), Homeroksella ja Herodoroksella enienit ("Eniēnes", ), joka oli osa amfiktyoniliittoa. Heimon sanotaan alun perin asuneen Thessalian itäosan Pelasgiotiin alueella ja myöhemmin myös lännempänä Epeiroksen rajalla, kunnes se asettui Oitaiaan. Heimosta sai nimensä Oitaian pohjoispuolinen Ainiin alue.
Pelasgiotis

Pelasgiotis () oli antiikin aikainen Thessalian maakunnan osa Kreikassa. Se käsitti Alemman Thessalian tasangon eli Pelasgisen tasangon Thessalian itäosassa.
Maantiede ja historia.
Pelastiogis oli yksi Thessalian neljästä tetrarkiasta eli heimoyhteisöstä Thessaliotiin, Histiaiotiin ja Fthiotiin ohella. Alue sai nimensä seutua alun perin asuttaneista pelasgeista. Pelasgiotiin alue ulottui pohjoisesta Ossa-
ja Titaros-vuorilta etelään Othrys-vuorelle ja Pagasainlahden rannalle. Alue oli Peneios-joen eteläpuolella ja sen itäpuolella sijaitsi Magnesia ja lounaispuolella Thessaliotis. Alueen tärkeimmät kaupungit olivat Ferai ja Larissa. Alueen asukkaista käytettiin etnonyymiä "Pelasgiōtai" ().
Polikset.
Pelasgiotiin poliksia eli kaupunkivaltioita olivat:
Muut kaupungit.
Muiksi kaupungeiksi mainitaan muun muassa:
Thessaliotis

Thessaliotis () oli antiikin aikainen Thessalian maakunnan osa Kreikassa. Se käsitti Ylemmän Thessalian tasangon eteläosan ja Peneios-joen yläjuoksun alueen.
Maantiede ja historia.
Thessaliotis oli yksi Thessalian neljästä tetrarkiasta eli heimoyhteisöstä Pelasgiotiin, Histiaiotiin ja Fthiotiin ohella. Alue sai nimensä siitä, että se oli Thessalian ensimmäisiä alueita, jotka thessalialaiset valtasivat siirryttyään seudulle Thesprotiasta Epeiroksesta. Alueen kaupungeista merkittävin oli Farsalos.
Polikset.
Thessaliotiin poliksia eli kaupunkivaltioita olivat:
Muut kaupungit.
Muiksi kaupungeiksi tai asutuksiksi mainitaan muun muassa:
Le Pecq

Le Pecq on kunta Ranskassa Yvelinesin departementissa Île-de-Francen alueella. Se sijaitsee noin 20 km Pariisista länteen Seinen rannalla.
Vuonna 1837 avattiin Ranskan ensimmäinen rautatie Pariisin Saint Lazaren rautatieaseman ja Le Pecqin välille. Matka kesti vain 25 minuuttia, ja se teki kunnasta pariisilaisten suosiman lomakohteen.
Shenzhen BAK Battery

Shenzhen BAK Battery Co., Ltd. () eli BAK on kansainvälinen kiinalainen energiayritys, joka valmistaa litiumioniakkuja, sähköajoneuvoja sekä kierrättää paristoja. Se on perustettu vuonna 2001. Bakin päämaja sijaitsee Longgangin kaupunginosassa Shenzhenissä eteläisessä Kiinassa.
Japanilaisen IIT Institute of Researchin mukaan Bak oli vuonna 2011 maailman seitsemänneksi suurin litiumteollisuuden yritys. Sillä oli 5 % osuus litiummarkkinoista.
Bakin omistamat yritykset.
Bak omistaa Kiinassa useita tytäryrityksiä, jotka tutkivat, kehittävät, tuottavat ja myyvät litiumakkuja ja ajoneuvoja, mm. Shenzhen BAK Powerin ja Zhengzhou BAK Batteryn (2013–). Se omistaa yhtiöitä myös Euroopassa ja Intiassa ja sillä on toimipisteitä Yhdysvalloissa.
Bak omistaa yhdessä kiinalaisen Jiangxi Anyuan Groupin kanssa Jiangxi Anyuan-BAK New Energy Bus -sähköbussiyhtiön, joka tutkii, kehittää, valmistaa, myy, huoltaa, tarjoaa varaosia ja palveluita litiumioniakuilla toimiville linja-autoille, jotka ovat joko sähköbusseja tai toimivat osin sähköllä ja osin öljyllä tai kaasulla.
Asiakkaat.
Bakin toimittaa tavaraa mm. autonvalmistajista saksalaiselle BMW:lle (2011–), kiinalaiselle Cherylle (2011–), kiinalaiselle FAW:ille, saksalaiselle Volkswagenille ja kiinalaiselle Yutongille (2011–), tietotekniikkayrityksistä yhdysvaltalaiselle HP:lle ja kiinalaiselle Lenovolle, eteläkorealaiselle elektroniikkayritys Samsungille, kiinalaiselle ZTE:lle (televiestintä), Yulongille (äänilaiteyritys) ja Huachuangille.
Sirje Olesk

Sirje Olesk, o.s. "Mägar" (s. 24. elokuuta 1954 Jõhvi, Kohtla-Järve, Viro) on virolainen kirjallisuudentutkija. Hän on tutkinut erityisesti virolaista kirjallisuutta ja kulttuuria sekä Viron ja Suomen välisiä kulttuurisuhteita.
Olesk opiskeli Tarton yliopistossa viron kieltä ja kirjallisuutta vuosina 1972–1977 valmistuen korkeimmalla arvosanalla "cum laude". Tohtoriksi hän valmistui vuonna 1989.
Työurallaan Olesk on työskennellyt viron kielen ja kirjallisuuden opettajana Tallinnassa vuosina 1977–1980 sekä eri tehtävissä Viron kirjallisuusmuseossa Tartossa vuodesta 1980. Hän on toiminut Helsingin yliopiston Viron kulttuurin vierailevana yliopistonlehtorina vuosina 2008–2010 ja 2015–2019.
Oleskin puoliso oli virolainen kirjallisuustieteilijä ja poliitikko Peeter Olesk.
Georg Julius von Schultz

Georg Julius von Schultz, myös Georg Julius Schultz-Bertram ja Dr. Bertram(, Jegor Hristianovits fon Šults (22. syyskuuta (J.) / 4. lokakuuta 1808 Tallinna – 4. toukokuuta (J.) / 16. toukokuuta 1875 Wien, Itävalta) oli baltiansaksalainen Viron-ystävä ja kirjallisuudentuntija, joka herätti ajatuksen Kalevipoegista..
Von Schultz oli runoilija, kustantaja, folkloristi, humoristi, Viron-ystävä, lääkäri ja virkamies.
Von Schultzin tytär Lydia asui Suomenlinnassa avioiduttuaan sotilasinsinööri Nikolai von Baltzin kanssa, ja sitä kautta von Schultzilla oli yhteys Suomeen ja hän tutustui Kalevalaan. Hän esitteli Kalevalan ensimmäisen painoksen Viron oppineiden seuran eli Gelehrte Estnische Gesellschaftin kokouksessa, jossa siitä ryhdyttiin suunnittelemaan Kalevipoegia, jonka kokoamisen aloitti Friedrich Robert Faehlmann.
Von Schultz oli kirjeenvaihdossa suomalaisen opettajan ja kansanrunouden kerääjän Charlotta Europaeuksen kanssa, joka toimitti hänelle keräämiään tietoja suomalaisesta kansanperinteestä ja kulttuurista sekä suomalaisten, mm. Kantelettaren runojen saksannoksia. Luultavasti paljolti tähän aineistoon perustuu vuonna 1854 Leipzigissa ilmestynyt teos "Jenseits der Scheeren, oder der Geist Finnlands. Eine Sammlung finnischer Volksmärchen und Sprichwörter" (’Luotojen tuolla puolen, eli Suomen henki. Kokoelma suomalaisia kansansatuja ja sananlaskuja’), jonka von Schultz on omistanut ”demoiselle Charlottalle”.
Von Schultzin toinen tytär oli pianisti ja säveltäjä Ella Adajevskaja.
Pitkäjärvi (Inkeri)

Pitkäjärvi () on entinen inkeriläinen kylä, joka kuului Järvisaaren luterilaiseen seurakuntaan. Nykyään se on Leningradin alueen Tusinan piirissä Venäjällä.
Kylä sijaitsi Pitkäjärven (ven. Dolgoje ozero) läntisessä päässä melkein järven rannalla. Kylä saattaa olla sama kuin Järvisaarella 1600-luvulla mainittu "Dolgovan" kylä. 1700-luvulla kylään asettuivat Vainoset. Perimätiedon mukaan ensimmäinen kylä sijaitsi kauempana järven rannasta. Se kuulemma paloi, ja maanomistajan luvalla rakennettiin uusi kylä lähemmäksi järveä. Paikallisen tarinan mukaan kylä sai venäläisen nimensä maanomistajan Nadja-tyttären mukaan, joka hukkui järveen. Toisen version mukaan nimi myös periytyy hovinherra Dubjanskin tyttäreltä, jolle kylä oli lahjoitettu.
Vuonna 1838 Pitkäjärvellä asui 36 ihmistä (14 miestä, 22 naista), vuonna 1856 siellä oli seitsemän taloa ja 20 sielua, vuonna 1860 taloja oli yhdeksän ja talonpoikia 15. Vuonna 1867 kylässä merkitty 43 asukasta (miehiä 16 ja naisia 27), kaikki inkeriläiset (savakot). Vuonna 1926 kylässä oli 23 taloa ja 107 asukasta, niistä 106 inkeriläisiä.
Pitkäjärven talot olivat kaikki yhdellä puolella tietä. Vuonna 1939 kylässä oli 33 taloa. Isäntien sukunimet 1900-luvulla: Nuija (Seulolasta), Sinkkonen (Jaakkima), Tolla (Jääski), Vainonen, Virkki (Muja), Volkoff.
Toisen maailmansodan aikana kylä oli miehitetty saksalaisjoukoilla. Inkeriläisiä oli viety vuosina 1943-1944 Viron kautta Suomeen. Sodan jälkeen osa niistä jäi Suomeen, jotkut pakenivat Ruotsiin. Neuvostoliittoon palanneet eivät vastoin lupauksia päässeet kotikylälle, vaan heidät karkotettiin eri puolille Venäjää..
Siikala (Inkeri)

Siikala () on entinen inkeriläinen kylä, joka kuului Järvisaaren luterilaiseen seurakuntaan, nykyään Leningradin alueen Tusinan piirissä Venäjällä.
Siikala sijaitsi Pitkäjärvestä etelään pienen Siikalanjärven rannalla. Kylä esiintyy jo 1600-luvulla suomalaiskylänä. Vainosen ja Tukian suvut muuttivat sinne 1700-luvulla. Siikala oli seurakunnan köyhimpiä kyliä, jossa maat olivat pienet ja kaivojen puuttumisen takia vettä otettiin pienestä lammesta. Vuonna 1838 Siikalassa asui 43 ihmistä (21 miestä, 22 naista), vuonna 1856 siellä oli yhdeksän taloa ja 18 sielua, vuonna 1860 taloja oli kahdeksan ja talonpoikia 22, vuonna 1862 taloja oli 14 ja asukkaita 56 (miehiä 23, naisia 33). Vuonna 1867 kylässä merkitty 30 asukasta (miehiä 14 ja naisia 16), kaikki inkeriläiset (savakot). Vuonna 1926 kylässä oli 37 taloa ja 156 asukasta, niistä 153 inkeriläisiä. Vuonna 1939 Siikalassa oli 48 taloa.
Siikalassa sijaitsi vuosina 1720–1774 Järvisaaren seurakunnan luterilainen kirkko. 1910-luvulla kylässä toimi venäjänkielinen ja 1920- ja 1930-luvulla suomenkielinen koulu.
Isäntien sukunimet 1900-luvun alussa: Finberg, Kvist (kotoisin Artjärvestä), Tukia, Tolla (Jääski), Vainonen, Siippalainen, Ollilainen (Nurmes). Siikalalaissyntyisen, Pietarissa asuneen kultasepänkisälli Juhana Paavonpoika Vainosen poika Vasili Vainonen (1901–1964) tuli kuuluisaksi balettimestarina ja koreografina muun muassa Mariinski- ja Bolšoi-teattereissa.
Kanttila (Inkeri)

Kanttila () oli inkeriläinen kylä, joka kuului Järvisaaren luterilaiseen seurakuntaan. Nykyään kylän paikka sijaitsee Leningradin alueen Tusinan piirissä Venäjällä.
Kylä sijaitsi Lepsaarenjoen ja Olhovkajoen välisellä alueella Metsäpirtistä koilliseen. Kylä oli olemassa ja suomalaisten asuttama jo 1600-luvulla. Uudet asukkaat saapuivat Kanttilaan 1700-luvun mittaan. Perimätiedon mukaan Suuren Pohjan sodan jälkeen autioituneeseen Kanttilaan tuli Metsäpirtistä Särki-sukuisia asukkaita, joiden perässä sinne muutti muita sukuja. Kylä mainitaan vuoden 1792 kartassa. Paikallisasukkaiden mukaan kylän nimi tulee siitä, että se sijaitsi leivänkannikan muotoisella maalla.
Vuonna 1838 Kanttelassa asui 47 ihmistä (21 miestä, 26 naista), vuonna 1856 siellä oli kuusi taloa ja 24 sielua, vuonna 1860 taloja oli 11 ja talonpoikia 22, vuonna 1862 taloja oli yhdeksän ja asukkaita 49 (miehiä, 23, naisia 26). Vuonna 1926 kylässä oli 34 taloa ja 120 asukasta, niistä suomalaisia 115. Kanttila oli varallisuudeltaan keskiluokkaa. Kylään avattiin venäjänkielinen koulu vuonna 1912, neuvostoaikana siellä toimi suomenkielinen koulu. 
Isäntien sukunimet 1900-luvulla: Haponen (kotoisin Seulolasta), Kotsalainen (polveutui luultavasti 1600-luvulla Venjoella asuneista Kotsalaisista), Peuhkuri, Särki, Tukiainen (Ristiinasta).
SA8000 (yritysvastuujärjestelmä)

SA8000 on järjestöjen johtama yritysten tehtaita tarkastava vastuujärjestelmä. Sen perusti vuonna 1997 yhdysvaltalainen järjestö Social Accountability International. SA8000 kattaa 62 valtiossa sijaitsevat 3 598 yritystä, joilla työskentelee 1 951 800 työntekijää. Vastuujärjestelmän päätäntävalta on jaettu kaikkien siihen osallistuvien toimijoiden kesken. 
SA8000 tarkastaa, tehdäänkö tehtaalla lapsityötä tai pakkotyötä, syrjitäänkö työntekijöitä, onko heillä vapaus yhdistyä oikeuksiensa puolustamiseksi ja käydä työehtoneuvotteluja, miten on huolehdittu terveydestä ja turvallisuudesta, sekä millaisia ovat kurinpidolliset menettelyt, työaika, palkka ja johtaminen. Palkan, joka ei sisällä ylitöitä, on vastattava valtion laissa määriteltyä tai teollisuudenalan minimipalkkaa tai työehtosopimuksessa määriteltyä, jos sellainen on. Palkan on riitettävä työntekijän perheen elämiseen (ruokaan, veteen, asumiseen, koulutukseen, terveydenhuoltoon, liikennevälineen käyttämiseen, vaatetukseen sekä muuhun välttämättömään ja sisällettävä varautuminen yllättäviin menoihin).
SA8000-järjestelmän tarkoitus on perustua Kansainvälisen työjärjestö ILO:n laatimiin sopimuksiin, YK:n yleismaailmalliseen ihmisoikeuksien julistukseen sekä YK:n lapsen oikeuksien sopimukseen.
Sertifiointia valvoo Social Accountability Accreditation Services (SAAS).
Teollisuudenalat ja valtiot, joissa eniten käytössä.
Järjestelmää käytetään 56 teollisuudenalalla, eniten tekstiiliteollisuudessa (522 yritystä, joilla 280 000 työntekijää) sekä vaateteollisuudessa (380 yritystä, joilla 232 000 työntekijää) ja seuraavaksi eniten elektroniikkateollisuudessa (90 yritystä, joilla 143 000 työntekijää), elintarviketeollisuudessa (146 yritystä, joilla 106 000 työntekijää), siivouspalvelualalla (178 yritystä, joilla 101 000 työntekijää), ja metalliteollisuudessa (100 yritystä, joilla 101 000 työntekijää). 
SA8000-järjestelmää käytetään eniten tarkastamaan työntekijöiden oloja Intiassa (524 000 työntekijää), Kiinassa (366 000), Italiassa (260 000), Brasiliassa (108 000), Pakistanissa (105 000) ja Vietnamissa (77 000).
Suhde muihin vastuujärjestelmiin.
SA8000-järjestelmän tarkastuksen taso vastaa yritysten johtaman BSCI-järjestelmän kahdesta tarkastustasosta tiukempaa "best practises"-tarkastusta. SA8000 JA BSCI käyttävät tarkastajinaan samoja tarkastusyrityksiä.
Dvsn

Dvsn (tyyliteltynä dvsn, lausutaan division) on kanadalainen r&amp;b musiikkia tuottava duo, jonka jäseninä ovat Daniel Daley ja Nineteen85, oikealta nimeltään Paul Jefferies. Duo on julkaissut uransa aikana kaksi studioalbumia, "Sept. 5th" (2016) ja "Morning After" (2017).
Force India VJM11

Force India VJM11 on Formula 1 -talli Force Indian ja Racing Pointin käyttämä auto kaudella 2018. Autolla kilpailevat Sergio Pérez ja Esteban Ocon.
Formula 1 -tulokset.
‡ – Yhdysvaltain GP:ssä 2018 Latifin oli tarkoitus ajaa ensimmäisissä vapaissa harjoituksissa, mutta talli perui hänen ajamisensa huonon sääolosuhteiden takia.
Guccio Gucci

Guccio Gucci (26. maaliskuuta 1881 – 2. tammikuuta 1953) oli italialainen liikemies ja muotisuunnittelija, joka perusti Gucci-muotitalon vuonna 1921. 
Gucci syntyi Firenzessä, Toscanassa toscanalaiselle nahkurille. Hän meni naimisiin Aida Calvellin kanssa, ja pari sai kuusi lasta. Hänen poikansa Vasco, Aldo, Ugo ja Rodolfo pitivät merkittäviä luottamustehtäviä isänsä yhtiössä. Viimeisinä vuosinaan Guccio Gucci eli lähellä Rusperin kaupunkia West Sussexissa, Englannissa.
P. I. Filimonov

P. I. Filimonov, oik. Roman Fokin (s. 1975), on venäjäksi kirjoittava virolainen kirjailija: prosaisti, lyyrikko ja näytelmäkirjailija. 
Filimonovia verrataan 1900-luvun alun kirjailijaan Daniil Harmsiin, joka tuotannossaan kuvaa ihmisten ja tilanteiden muuttumista absurdeiksi. Vironnettu "Mitteeukleidilise geomeetria tsoon" kuvaa Tallinnan venäjänkielisistä nuorisoa ja sai kriitikoilta myönteisen vastaanoton.
Runoissaan Filimonov leikittelee kirjallisuuden eri perinteillä ja käyttää viittauksia kulttuurin eri genreihin, kuten populaarikulttuuriin, venäläisiin rokkibändeihin, lastenkirjoihin ja korkeakulttuuriin.
Vironvenäläinen kirjallisuus on nuorta, eivätkä virolaiset juuri ole huomioineet sitä. Filimonov kuuluu sen perustajiin
Julius Kuusela

Julius Engelbert Kuusela (s. 25. syyskuuta 1998 Lohja) on suomalainen korkeushyppääjä. Hän edustaa Länsi-Uudenmaan Urheilijoita ja hänen valmentajanaan toimii Juha Heinänen.
Kalevan kisoista Kuusela on saavuttanut korkeushypyn pronssia vuonna 2023. Sisäratojen SM-kilpailuista hän on saavuttanut hopeaa korkeushypyssä vuosina 2018 ja 2023. Kuuselan ennätys ulkoradoilla on 212 cm (2024) ja sisäradoilla 212 cm (2024).
Mika Hietaniemi

Mika Tapani Hietaniemi (s. 28. elokuuta 1993) on suomalainen entinen korkeushyppääjä. Hän on vuodesta 2016 alkaen edustanut Espoon Tapioita ja hänen valmentajinaan toimivat Mikael Rajala ja Reijo Jokela.
Sisäratojen SM-kilpailuista Hietaniemi on saavuttanut pronssia korkeushypyssä vuonna 2018. Hänen ennätyksensä ulkoradoilla on 211 cm (2016) ja sisäradoilla 207 cm (2014).
Kesällä 2019 Hietaniemi sijoittui Kalevan kisoissa viidenneksi tuloksella 206. Samana kesänä hän edusti Suomea Suomi-Ruotsi-maaottelussa, jossa hän sijoittui 4:nneksi hyppäämällä 210 cm. Hietaniemi lopetti aktiiviuransa tämän jälkeen.
Elina Kakko

Elina Eveliina Kakko (s. 12. tammikuuta 1997 Halikko) on suomalainen entinen yleisurheilija. Hänen lajeinaan olivat korkeushyppy ja moniottelu. Kakko edusti urheilu-urallaan Perttelin Peikkoja ja hänen valmentajanaan toimi Tiina Kakko. Uransa jälkeen Kakko on opiskellut hierojaksi ja työskentelee jalkaterapeuttina.
Kakko sijoittui korkeushypyssä kahdeksanneksi Donetskin alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2013. Eugenen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2014 hän oli seitsenottelussa 20:s ja karsiutui korkeushypyn loppukilpailusta. Hän sijoittui korkeushypyssä 12:nneksi alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa Eskilstunassa 2015 ja yhdeksänneksi alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa Bydgoszczissa 2017.
Sisäratojen SM-kilpailuista Kakko on saavuttanut hopeaa korkeushypyssä vuonna 2018. Hänen ennätyksensä korkeushypyssä on ulkoradoilla 188 cm (2018) ja sisäradoilla 186 cm (2018) sekä seitsenottelussa 5346 pistettä (2018). Vuosina 2020–2021 hän ei kilpaillut lainkaan.
Brittiläinen Mauritius

 
Brittiläinen Mauritius oli Britannian kruununsiirtomaa, osana brittiläistä imperiumia uuden imperialismin aikana. Aikaisemmin Ranskan siirtomaaimperiumiin kuulunut Mauritius joutui Britannian hyökkäyksen kohteeksi vuonna 1810, ja liitettiin brittiläiseen imperiumiin virallisesti Pariisin vuoden 1814 rauhansopimuksen myötä.
Britannian valta loppui 12. maaliskuuta 1968, kun Mauritius itsenäistyi Mauritiuksen Commonwealth realmina.
Historia.
Mauritius oli asumaton alankomaalaisten saavuttua sinne vuonna 1598. Nämä olivat hylänneet saaren vuonna 1710, ja viisi vuotta myöhemmin, vuonna 1715, ranskalaiset ottivat alueen haltuunsa. 1800-luvun alussa Ranskan ja Ison-Britannian käydessä sotaa keskenään aiheuttivat saarella tukikohtaansa pitävät kaapparilaivat brittiläisille ja intialaisille kauppalaivoille. Vuonna 1810 Iso-Britannia otti saaren haltuunsa, ja maan omistusoikeus saareen vahvistettiin vuonna 1814 Pariisin rauhansopimuksessa. Tässä yhteydessä saari sai takaisin jo alankomaalaisten antaman nimen Mauritius, sillä ranskalaiset olivat kutsuneet sitä nimellä Île de France. Toisaalta muista brittiläisistä siirtomaista poiketen tavat, lait ja kieli säilyivät ranskalaisina.
Ranskan valtakaudella saarelle perustetuille sokeriviljelmille oli tuotu orjia Madagaskarilta ja muualta Afrikasta sekä Intiasta. Vuonna 1834 britit lakkauttivat orjuuden Mauritiuksella. Tämän jälkeen saarelle tuotiin sopimustyöläisiä Intiasta.
Mauritius kukoisti 1800-luvun puolivälissä, mutta sokerijuurikkaan haaste markkinoilla paikalliselle sokeriruolle johti taantumiseen. Vuosina 1866-1868 riehunut malariaepidemia johti laivaliikenteen vähenemiseen Port Louisissa, mikä heikkeni entisestään kun Suezin kanava avattiin vuonna 1869.
Ensimmäisen maailmansodan aikana sokerin hinta nousi ja saaren talous kukoisti. 1930-luvun lama muutti rajusti tilanteen ja kärjistyi vuonna 1937 työläislevottomuuksiksi. Toinen maailmansota ei parantanut Mauritiuksen taloustilannetta ja vuoden 1945 alettiin toteuttaa taloudellisia uudistuksia. Myös poliittisia ja hallinnollisia uudistuksia alettiin tehdä, mikä lopulta johti itsenäistymiseen.
Vuonna 1958 Mauritius sai sisäisen itsehallinnon. Vuonna 1965 Iso-Britannia siirsi yhden Mauritiuksen alaisuudessa olevista alueista, Chagossaaret, uuteen vasta perustettuun hallintoalueeseen nimeltä Brittiläinen Intian valtameren alue. Seuraavina vuosina saarten asukkaat, chagoslaiset, asutettiin muualle, suurin osa Mauritiukselle, ja alueelle perustettiin Diego Garcian saarelle Ison-Britannian ja Yhdysvaltain yhteinen sotilastukikohta.
Vuonna 1968 saaresta tuli itsenäinen sillä tavoin, että Ison-Britannian hallitsija oli edelleen muodollinen valtionpäämies kenraalikuvernöörinsä edustamana. Käytännön poliittinen valta kuului kuitenkin Mauritiuksen pääministerille.
Maria Huntington

Maria Siiri Elisabeth Huntington (s. 13. maaliskuuta 1997) on uransa lopettanut suomalainen yleisurheilun moniottelija. Hän edusti Tampereen Pyrintöä ja häntä valmensi Kati Ala-Huikku. Vuoteen 2021 asti häntä valmensi Matti Liimatainen ja vuosina 2021–2022 Mika Vakkuri.
Ura.
Huntington keskeytti seitsenottelun Donetskin alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2013. Eskilstunan alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015 hän otteli 13:nneksi. Hän keskeytti seitsenottelun saman ikäluokan MM-kilpailuissa Bydgoszczissa 2016. Hän sijoittui 22:nneksi samassa kaupungissa käydyissä alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2017. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hän otteli 19:nneksi. Huntington keskeytti seitsenottelun yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa Dohassa 2019. Ensimmäisissä olympialaisissaan Tokiossa 2021 Huntington sijoittui seitsenottelussa 17. sijalle tuloksella 6135.
Huntington voitti seitsenottelun Suomen-mestaruuden Jyväskylän Kalevan kisoissa 2018 tuloksella 5 858 pistettä, 2019 Lappeenrannassa tuloksella 6 339 pistettä, joka oli myös hänen oma ennätyksensä ja rikkoi samalla Dohan MM-kisojen tulosrajan, ja 2020 Turussa tuloksella 6 074 pistettä. Pohjoismaiden mestaruuden hän voitti kesäkuussa 2019 tuloksella 6 053. Sisäratojen SM-kilpailuista Huntington on saavuttanut hopeaa pituushypyssä vuonna 2018. Hänen ennätyksensä pituushypyssä ulkoradoilla on 653 cm (2021) ja sisäradoilla 637 cm (2021). 100 metrin aitajuoksussa hänen ennätyksensä on 13,09 s (2019).
Heinäkuussa 2023 Huntington ilmoitti laittavansa urheilu-uransa määrämättömän pituiselle tauolle motivaation hiipumisen vuoksi. Tammikuussa 2024 hän kertoi päätöksestään lopettaa urheilu-uransa.
Yksityiselämä.
Huntingtonilla on Suomen ja Britannian kaksoiskansalaisuus. Hänen isänsä on englantilainen ja äitinsä suomalainen. Perhe muutti Englannista Suomeen Huntingtonin ollessa viisivuotias. Huntington alkoi elokuussa 2020 opiskella tietojärjestelmätiedettä Jyväskylän yliopistossa.
Huntington on kihloissa Riku Dufvan kanssa. Pari kihlautui maaliskuussa 2024. Heillä on kaksi yhteistä lasta ja lisäksi poika Dufvan edellisestä suhteesta.
Emma Pullola

Emma Eveliina Pullola (s. 18. joulukuuta 1996 Rauma) on suomalainen kolmiloikkaaja ja pituushyppääjä. Hän edustaa Vaasan Vasamaa ja häntä valmentaa Mikael Bäck, aiemmin myös Natalia Bäck.
Pullola sijoittui kolmiloikassa 11:nneksi Eskilstunan alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015. Aikuisten Suomi–Ruotsi-maaottelussa hän kilpaili ensimmäisen kerran 2017. Parhaimmillaan hän on sijoittunut kolmanneksi 2019 ja hallimaaottelussa toiseksi 2020.
Sisäratojen SM-kilpailuissa Pullola on saavuttanut kolmiloikassa kultaa vuonna 2019, hopeaa vuosina 2020 ja 2021 sekä pronssia vuosina 2018 ja 2025. Pituushypyssä hän voitti kultaa 2022. Kalevan kisoissa hän saavutti kolmiloikassa hopeaa vuosina 2019 ja 2020. Hänen kolmiloikkaennätyksensä ulkoradoilla on 13,62 metriä (2020) ja sisäradoilla 13,43 metriä (2020). Pituutta hän on hypännyt ulkona 628 cm (2022) ja hallissa 613 (2022).
Pertti Koskinen

Pertti Koskinen (s. 1957 Laitila) on suomalainen kirjailija, joka asuu Harjavallassa. Hän on sekä Suomen Kirjailijaliiton että Suomen Nuorisokirjailijat ry:n jäsen.
Tuotanto.
Pertti Koskinen julkaisi ensimmäisen Maija Miilunkorpi -sarjan jännityskirjan, "Salaisuuksien kylä" vuonna 2011. Vuonna 2016 ilmestyi jännitysromaani, "Silloin ja sinä yönä", jonka päähenkilö on työtön toimittaja Juhani Kotkasuo. Pertti Koskinen kirjoittaa myös Vilho ja Jari -nuortenkirjasarjaa, jossa seikkailevat yläkouluikäiset kaverukset.
Pertti Koskinen tarkastelee kirjoissaan yhteiskunnallisia ongelmia psykologisella tasolla.
Mahou

Mahou on maalaiskunta ja sen keskuskylä Sikasson alueen Yorosson piirissä Malissa. Se sijaitsee lähellä Burkina Fason rajaa 50 kilometriä Yorossosta maanteitse kaakkoon. Kunnassa on 16 200 ja kylässä 12 100 asukasta (vuonna 2009).
Mahoun kunnan pinta-ala on 166,13 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Yorosson piirin Bouran, Ménamba I:n ja Yorosson ja lännessä Kouryn kuntiin sekä etelässä ja idässä Burkina Fasoon. Maisemaa leimaavat ylätasangot, alangot ja rinteet. Kasvillisuus on pensassavannia.
Kuntaan kuuluu neljä kylää. Asukkaat ovat etupäässä boboja. Lisäksi on fulbeja, bambaroita ja miniankoja.
Sonan kylän kautta kulkee Burkina Fason rajalle johtava maantie RN12. Kylässä on raja-asema ja tulli.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, riisi, hirssi ja durra. Myytäväksi kasvatetaan puuvillaa. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat ja vuohet. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä. Mahoussa pidetään viikoittaiset markkinat. Nuoriso muuttaa ansiotöihin kaupunkeihin ja naapurimaihin.
Kunnassa toimii neljä julkista alakoulua, kolme kyläkoulua, yläkoulu, koraanikoulu ja koulutus- ja kehittämiskeskus (CED). Mahoun terveyskeskuksen käyttöaste on alhainen.
Paikallinen nähtävyys on naamioihin perustuva initiaatioriitti "komo".
Sahramivoikukat

Sahramivoikukat ("Taraxacum" "Crocea"-sektio) on voikukkien ("Taraxacum") sukuun kuuluva kasvisektio. Sahramivoikukista voidaan erottaa noin 50 pikkulajia. Joskus sahramivoikukat luetaan kuuluviksi lännenvoikukkiin ("Taraxacum" "Spectabilia"-sektio).
Sahramivoikukat ovat monivuotisia ja melko matalakasvuisia voikukkia. Ne voivat kasvaa noin 20 cm korkeiksi. Lehdet ovat ehyitä tai liuskoittuneita, jolloin liuskat ovat kolmiomaisia. Lehtiruoti on tasainen ja hieman siipipalteinen. Sahramivoikukkien kukinto on keskisuuri mykerökukinto, jonka kukat ovat kullankeltaisia. Kehtosuomut ovat pystyjä, mutta uloimmat kehtosuomut voivat olla kapeita sekä ulkonevia. Sahramivoikukat kukkivat kesä–elokuussa. Hedelmien väri vaihtelee kullanruskeasta punaruskeaan ja niissä on melko lyhyt kärki.
Sahramivoikukat kasvavat tavallisesti niityillä sekä pienvesistöjen lähettyvillä tunturiseuduilla.
Niittyvoikukat

Niittyvoikukat ("Taraxacum" "Hamata"-sektio) on voikukkien ("Taraxacum") sukuun kuuluva kasvisektio. Sektion pikkulajit ovat tunnistettavissa muun muassa lehtiensä sekä kehtosuomujensa ulkonäön perusteella muiden voikukkasektioiden lajeista.
Niittyvoikukat ovat monivuotisia ruohoja, jotka voivat kasvaa noin 30 cm korkeiksi. Lehdet ovat liuskoittuneita ja liuskat ovat usein taakäänteisiä sekä punertavajuovaisen keskisuonen omaavia. Lehtiruoti on voikukille epätyypillisesti siipipalteinen. Niittyvoikukkien kukinto on suurehko mykerökukinto, jonka kukat ovat kirkkaankeltaisia. Kehtosuomut ovat tummia ja ylöspäin suuntautuneita, mutta eivät yhteenkasvaneita. Niittyvoikukat kukkivat toukokuussa. Hedelmät ovat ruskehtavia.
Niittyvoikukat kasvavat niityillä, pihoilla ja laidunmailla sekä muilla vastaavankaltaisilla kasvupaikoilla.
Hemimelliteeni

Hemimelliteeni (C9H12) on aromaattisiin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää valmistettaessa muun muassa hajusteita.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa hemimelliteeni on väritöntä nestettä. Hemimelliteeni ei liukene veteen, mutta liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin ja dietyylieetteriin. Hemimelliteeniä esiintyy maaöljyssä ja se erotetaan öljynjalostuksessa niin kutsuttuun C9-jakeeseen ja voidaan erottaa tislaamalla. Sitä voidaan valmistaa myös metyloimalla tolueenia tai ksyleeniä. 
Hemimelliteeniä käytetään valmistettaessa muita orgaanisia yhdisteitä. Esimerkiksi sen alkyloituja ja nitrattuja johdannaisia käytetään hajusteissa synteettisinä myskeinä. Lisäksi yhdiste voidaan hapettaa hemimelliittihapoksi. Hemimelliteeniä esiintyy hiilivetyseoksissa, joita käytetään liuottimina ja polttoaineina.