Maailman kahdeksan ihmettä

Maailman kahdeksan ihmettä on suomalainen vuonna 1990 valmistunut Yleisradion tuottama kahdeksanosainen sketsisarja. Sen käsikirjoituksesta, musiikista ja näyttelemisestä vastasi rockmusiikkia ja teatteria yhdistellyt viihderyhmä Lapinlahden Linnut. Sarja oli jatkoa vuonna 1988 valmistuneelle sketsisarjalle "Seitsemän kuolemansyntiä". Jaksot 1–4 ohjasi Kari Franck ja jaksot 5–8 Pentti Kotkaniemi.
Sarjan tuotannon aikana Lapinlahden Lintujen jäsenistössä tapahtui muutoksia, kun Markku Toikka erosi ryhmästä kesällä 1990. Esittelyjakso näytettiin Yle TV1 -kanavalla toukokuussa 1990 ja varsinainen ensiesitys lauantai-iltaisin joka toinen viikko saman vuoden syys–joulukuussa. Sarjan vastaanotto oli myönteinen, ja sitä pidetään yleisesti Lapinlahden Lintujen parhaana TV-ohjelmana. Se voitti Venla-palkinnon ja oli ehdolla Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailussa.
Sarjan syntymävaiheet.
Tausta.
Lapinlahden Lintujen ensimmäinen televisiosarja "Seitsemän kuolemansyntiä" (1988) oli menestynyt hyvin. Yhtye oli erittäin suosittu, ja kesän 1989 konserttikiertueella se esiintyi Suomen suurimmilla musiikkifestivaaleilla. Televisiosarjan kappaleita sisältänyt studioalbumi "Elämä janottaa" myi kultalevyyn oikeuttavan määrän. Myös tiedotusvälineissä yhtye sai paljon näkyvyyttä. Suosio vaikutti yhtyeen asenteisiin, ja Mikko Kivinen muistelee jäsenten alkaneen käyttäytyä röyhkeästi ja ylimielisesti. Osalla jäsenistä alkoi lisäksi ilmetä alkoholiongelmaa.
Suunnittelu ja kuvaukset.
Yhteistyö Yleisradion kanssa jatkui, ja Lapinlahden Linnut alkoi suunnitella uutta sketsiohjelmaa. Syksyllä 1989 yhtye piti taukoa konsertoinnista ja alkoi pitää viikottaisia kokouksia, joihin jokaisen jäsenen oli tuotava kolme sketsi-ideaa. Samoin oli menetelty "Seitsemän kuolemansynnin" tuotannon aikana. Käsikirjoittamisessa oli entistä suurempi työ, sillä "Seitsemää kuolemansyntiä" tehdessään yhtye oli voinut kierrättää vanhoja ideoita. Ensimmäisestä sarjasta saatu kokemus teki työskentelystä kuitenkin tehokasta.
Kuvaukset alkoivat talvella 1989–1990 ja jatkuivat loppukevääseen saakka. Tuotantoryhmä pysyi suurelta osin samana kuin ensimmäisessä sarjassa. Puolet jaksoista ohjasi Kari Franck ja puolet Pentti Kotkaniemi, jonka kanssa yhtye oli työskennellyt jo "Seitsemän kuolemansynnin" aikaan. Tuotantobudjetti oli aiempaa isompi, mikä näkyi studion ulkopuolella kuvattujen kohtausten lisääntyneessä määrässä. Jaksoja oli lisäksi yksi enemmän kuin edellisessä sarjassa.
Jäsenistön muutokset ja lisäkuvaukset.
"Maailman kahdeksasta ihmeestä" esitettiin ensimmäisenä esittelyjakso toukokuussa 1990, ja sarjan varsinainen esitys aloitettiin saman vuoden syksynä. Väliin jääneenä kesänä Lapinlahden Lintujen suosituimpiin kuulunut jäsen Markku Toikka lähti yhtyeestä. Toikan ja muiden jäsenten välit olivat tulehtuneet jo edellisenä vuonna, kun Toikka oli näyttelijäntöidensä vuoksi joutunut jäämään pois kesäkiertueelta. Yhtye oli suosionsa huipulla, eikä poissaoloa pidetty suotavana, sillä yleisö odotti kaikkien jäsenten esiintyvän konserteissa. Muut eivät kuitenkaan kertoneet Toikalle huolistaan vaan alkoivat painostaa ja kiusata häntä, kunnes hän ilmoitti eroavansa itse.
Sarjaan kuvattiin syksyllä 1990 muutamia uusia sketsejä. Toikalle lähetettiin kirje, jossa häntä kiellettiin tulemasta täydennyskuvauksiin. Toikka piti tarpeettomana nöyryytyksenä sitä, ettei hänen annettu erota rauhassa eikä käytännön asioita puhuttu selviksi kasvotusten. Toikan sijaan lisäsketseissä nähdään lyhyesti kitaristi Veli-Pekka ”Puka” Oinonen, joka oli liittynyt yhtyeeseen edellisen vuoden lopulla. Oinonen osallistui myös "Maailman kahdeksassa ihmeessä" esitettyjen kappaleiden äänittämiseen, kun niistä tehtiin uusia versioita studioalbumille "Tähdet kertovat".
Esitysajat.
Sarjasta esitettiin Yle TV1 -kanavalla lauantaina 5. toukokuuta 1990 esittelyjakso, jossa näytettiin sketsejä seuraavana syksynä alkavasta uudesta ohjelmasta. Varsinainen ensiesitys alkoi 15. syyskuuta 1990 ja jatkui 22. joulukuuta 1990 saakka. Sarjaa esitettiin lauantai-iltaisin joka toinen viikko. Uusintana sarja esitettiin ensimmäisen kerran kesällä 1998 ja toisen kerran keväällä 2003. Sarja oli osa suoratoistopalvelu Yle Areenan valikoimaa vuosina 2020–2021.
Sarjassa esitettyjä sketsejä.
Maailman ihmeiden museo.
Jokaisen jakson alussa samanlaisena toistuva sketsi, jossa hienosti pukeutuneet miehet astelevat museoon ja katselevat näyttelyesineitä, joita ovat muun muassa Lada-auto, HK:n sininen, katiska ja hehkulamppu. Miehet löytävät lasin takaa vahanukkeja, jotka esittävät eri aikakausien ihmisiä, kuten luolamiestä, viikinkiä ja poliisia. Miehet alkavat nauraa nukeille, jolloin ne heräävät henkiin ja särkevät lasin. Miehet pakenevat museosta uhkaavat nuket kannoillaan.
Alaston olo.
Kaksi saman alan ihmistä keskustelee julkisella paikalla. Toinen miehistä kertoo tuntevansa itsensä alastomaksi, jolloin kokeneempi mies rauhoittelee häntä ja toteaa tämän tottuvan pian. Sketsin lopussa selviää, että tunnosta kertova mies on kirjaimellisesti alaston.
Eräässä "Alaston olo" -sketsissä Markku Toikka ja Tapio Liinoja ovat Helsingin jäähallissa. Kuvausten yhteydessä järjestysmiehet ottivat alastomana yleisössä seisoneen Toikan kiinni. Järjestysmiehille kerrottiin, että heillä oli kuvauslupa, mutta silti paikalle kutsuttiin poliisi, joka vei Liinojan ja Toikan kuulusteltavaksi poliisiasemalle. Liinojan kertoman mukaan he saivat tapauksesta sakot. Kuulusteleva poliisi oli todennut, että ”Toikan pitäisi tietää missä menee taiteen ja hyvän maun raja”. 
Muihin alastomuussketseihin ei hankittu kuvauslupia ja ne kuvattiin nopeasti mahdollisimman pienellä ryhmällä ja vähäisellä kuvauskalustolla. Jäähallitapausta lukuun ottamatta kuvaukset eivät herättäneet merkittävää huomiota tai aiheuttaneet tuotantoryhmälle vaikeuksia. Virkailijana esiintynyt Timo Eränkö sai esimerkiksi tarkastaa Helsingin joukkoliikenteen matkustajien lippuja ilman, että yksikään asiakas uskalsi kysyä häneltä alastomuudesta. Kohtaukset kuvattiin talvella, ja omassa sketsissään Liinoja esiintyi alasti Kallion luistelukentällä 30 asteen pakkasessa.
Hurjat.
Teini-ikäiset mopopojat kilvoittelevat riskinotossa. Poikien tempauksia ovat Jaffapullon juominen kerralla, huoltoaseman naistenhuoneessa asioiminen, sinapin syöminen paljaaltaan, sähköpaimeneen virtsaaminen, lehmän ulosteeseen astuminen, tikanheitto, tikkailta huutaminen ja poliisiauton heittäminen lumipallolla. Miehuuskoetta seuraa tyrmistynyt hiljaisuus ja sen jälkeen muiden poikien ”on se hurja” -toteamukset. Susan Heikkinen arvelee sketsien sijoittuvan 1980-luvun alkuun. ”Sen voi päätellä uusimman pappa-Tunturin vauhtiraidoista ja siitä, että pojilla ei ole kypäriä. Mopoilijan kypäräpakko tuli voimaan 1982, eivätkä nämä pojat vaikuta riittävän kovilta jätkiltä uhmaamaan lakia.” Heikkisen mukaan sketsien tapahtumat edustavat ”viatonta leikkiä lähimenneisyyden maaseudulla, nostalgisessa onnen maassa, jonne suuri osa suomalaisista juureutuu”. Järjetön ilkivalta, sairas väkivalta ja muu ”nykynuorison äärioikeilu” puuttuvat sketseistä, joten katsoja voi ”huvittua helpotuksesta: kunnon poikiahan nämä”.
Klaffi.
Elokuva-arkiston johtaja Kaarle Stewen (Markku Toikka) haastattelee ohjaaja Pekka Parikkaa (Mikko Kivinen) ja tuottaja Marko Röhriä (Matti Jaaranen). Parikka esiintyy itsevarmasti ja kertoo uudesta elokuvastaan "Tuntematon sotilas". Elokuvan tuotantoon on osallistunut useita yksityisiä rahoittajia, mutta Parikka ja Röhr vakuuttavat, ettei tämä ole vaikuttanut elokuvan sisältöön. Haastattelun aikana elokuvasta näytetään lyhyitä katkelmia, joissa itsemurhaa yrittävä alikersantti Lehto (Heikki Salomaa) toteaa kiväärinsä piipun olevan Halvan lakritsaa, silmänsä menettänyt kersantti Hietanen (Tapio Liinoja) saa näkönsä takaisin Instrumentariumin silmälasien avulla ja lähestyvää Neuvostoliiton ilmahyökkäystä arvellaan Finnairin uuden Helsinki–Moskova-reitin lennoksi.
Sketsin innoitti Röhrin ja Parikan todellinen elokuva "Talvisota" (1989). Se oli ensimmäinen suomalainen elokuva, jota yksityinen sponsori näkyvästi rahoitti. Röhr ja Parikka haaveilivat elokuvansa viemisestä kansainvälisille markkinoille, mitä Kivinen piti epärealistisena haaveena. Sketsin ohjaaja Pentti Kotkaniemi yritti saada Finnairilta taloudellista tukea vastineeksi ohjelman tuomasta näkyvyydestä, mutta Finnairin mainospäällikkö vastusti jyrkästi koko sketsiä.
Kymppitonni.
Parodia television "Kymppitonni"-ohjelmasta. Markku Toikka näyttelee juontaja Riitta Väisästä.
Kilpailijat:
Alkuperäisessä sketsissä oli kohtaus, jossa kilpailijat arvuuttelivat sanaa ”persesilmä”. Arvuuttaja antoi vihjeeksi: ”Puhuu harvoin, ja aina kun puhuu, tulee pahanhajuista ilmaa tai tulee paskaa.” Kaikki kilpailijat vastasivat Mauno Koivisto ja yllättyivät, kun vastaus olikin väärä. Yle TV1:n ohjelmapäällikkö Erkki Pohjanheimo hermostui nähdessään kyseisen sketsin ennakkoon ja vaati kohtauksen poistoa, sillä ”TV1:n ohjelmissa ei tasavallan presidenttiä solvata.” Televisiossa näytettiin sketsistä lyhennetty versio. Yhtye sai tietää sensurointipäätöksestä vasta nähdessään ohjelman televisiosta. Kivinen kertoo tapauksen olleen ”meidän mielestämme skandaali”.
Madrigaali.
Ortodoksikirkon munkit keskustelevat laulamalla ei-uskonnollisista asioista ja paljastavat tehneensä kaikenlaista munkeille sopimatonta. Munkkikuoro aloittaa usein laulamalla ylevästi ”Herran pelko on viisauden alku”. Lauluista ilmenee munkkien muun muassa valmistaneen kirkon kellarissa kiljua ja käyttäneen virolaisten seksityöntekijöiden palveluja.
Tapio Liinoja oli vuosia aiemmin ollut vapaaehtoistöissä Heinäveden luostarissa. Sketsin perusajatus oli syntynyt jo tuolloin, kun Liinoja oli kuorolaulua kuunnellessaan pohtinut, ”että mitäs jos munkit puhuisivatkin keskenään kaikista asioista samalla nuotilla”. Sketseistä nousi sarjan ensiesityksen aikaan kohu, ja muun muassa Suomen ortodoksisen kirkon jäsenet närkästyivät niistä. Jotkut pitivät sketseissä käytettyä kieltä sopimattomana. Yleisradion ohjelmajohto vaati Madrigaali-sketseistä "vittu"- ja "vituttaa"-sanat sensuroitavaksi. Sensuroidussa kohdassa pohdittiin, miksi ”vittumaisilla ihmisillä on paljon rahaa” mutta mukavilla vain vähän.
Madrigaali-sketsejä esitettiin myös Lapinlahden Lintujen vuonna 1993 valmistuneessa sketsisarjassa "Lapinlahden Linnut Show".
Palkinto.
Teollisuustyöläinen (Matti Jaaranen) keskeyttää hetkeksi työnteon ja sanoo suoraan kameralle: ”Voi vittu että vituttaa tää työ.” Paikalle ilmestyy kolme pukumiestä, jotka ojentavat hänelle mitalin. Pukumiesten poistuttua työläinen jatkaa työntekoa ja ja huudahtaa iloisesti: ”No nyt ei vituta enää yhtään!”
Sketsin käsikirjoitti Jaaranen, joka halusi kritisoida yritysten tapaa lahjoa työntekijät tyytyväisiksi arvottomilla kunnianosoituksilla. Jaaranen ei sketsiä käsikirjoittaessaan uskonut muiden innostuvan siitä, sillä hän arveli sen olevan liian yksinkertainen. Sketsistä on kuitenkin tullut suosittu ja se on levinnyt internetissä laajalle. Myös ohjaaja Pentti Kotkaniemi piti siitä: ”Jaarasen osuuksista tuli onnistuessaan niin tahatonta ja aseista riisuvaa kömpelyyttä, että sitä ei yksikään taitava ammattinäyttelijä osaisi tehdä.” 
Sketsi sai jatkoa ryhmän myöhemmissä sketsisarjoissa "Kuudesti laukeava" ja "Lapinlahden Linnut". 
Muita sketsejä.
"Akka senku komistuu" -sketseissä mies (Heikki Salomaa) nöyryyttää ja pahoinpitelee vaimoaan muun muassa moottorisahalla. Markku Toikan mukaan yhtyeen keskustelukulttuuri oli 1980- ja 1990-lukujen taitteessa naisvihamielinen, vaikka jäsenet periaatteessa vastustivatkin patriarkaattia ja kannattivat ihmisten vapautta ”olla juuri sellaisia kuin itse haluavat. Naisiin kohdistuva vähättely oli siinä yhtälössä täysin tarpeeton ja vastenmielinen lisä , ja esimerkiksi "Akka senku komistuu" -jutut olisivat saaneet jäädä kokonaan tekemättä.”
"Ohje landelle" -sketsissä Helsingissä asustava mies antaa opetusta raitiovaunun eli "sporan" käytössä maaseudulla asuville. Mies näyttää, miten matkalippu ostetaan raitiovaunussa ja miten lippuun saadaan leima työntämällä se raitiovaunun leimauslaitteeseen. Sketsissä näyttelevä Markku Toikka on kertonut, että on saanut kyseisestä sketsistä ylivoimaisesti eniten palautetta. Hän sanoo, että kyseinen sketsi on ”yksinkertaisesti arkielämän tarkkailussa syntynyt” ja ”jokapäiväiset pienet asiat ovat herkkua huumorissa”.
"Vittuilupuhelimessa" Antti Turpeinen (Markku Toikka) huomaa iltapäivälehdessä Vittuilupuhelin-nimisen soittopalvelun mainoksen ja soittaa palveluun. Puhelinpalvelun työntekijä loukkaa Turpeista niin, että tämä lopettaa puhelun. Pian työntekijä (Mikko Kivinen) ilmestyy Turpeisen ovelle haastamaan riitaa. Sketsin taustalla olivat Suomessa televisiosarjan tekemisen aikoihin yleistyneet puhelinpalvelulinjat.
Musiikkiesitykset.
Sketsisarjassa esitettiin sketsien lisäksi Lapinlahden Lintujen tekemää musiikkia, joista osa julkaistiin yhtyeen albumeilla. Taulukossa on tiedot sketsisarjassa esitetyistä musiikkivideoista ja albumeista, joilla kappaleet julkaistiin.
Vastaanotto.
Arvostelut.
"Maailman kahdeksaa ihmettä" pidetään yleisesti Lapinlahden Lintujen parhaana TV-sarjana. Myös yleisömäärillä mitattuna se on ollut suosituin. Monet sketseissä esiintyvät hokemat, kuten ”on se hurja”, ”akka senku komistuu”, ”ota siitä vaan” ja ortodoksimunkkien repliikit, tulivat katsojien parissa suosituiksi.
Sarjan ensiesityksen aikaan "Helsingin Sanomien" kriitikko Jukka Kajava sanoi sen ”nostavan latteana alkaneen viihdesyksyn tasoa kertaheitolla” ja luonnehti ensimmäistä jaksoa ”hillityllä tavalla hauskaksi”.
MTV-uutisten Toni van der San kirjoitti vuoden 2006 DVD-julkaisun arvostelussa ”homman toimivan jopa paremmin kuin "Kuolemansynneissä".” Hän nostaa erityisesti esiin televisio-ohjelmien parodiat, jotka Hurjien tapauksessa onnistuvat jopa enteilemään 2000-luvun alussa suosioon noussutta tosi-TV:tä. ”Toki hutejakin mukaan mahtuu”, mutta kokonaisuus nousee parhaiden suomalaisten sketsisarjojen joukkoon.
Ehdokkuudet ja palkinnot.
Sarja osallistui vuonna 1991 Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailuun "Rampton Bird Show" -nimisellä ohjelmalla, joka oli kooste sarjan joistakin sketseistä ja musiikkiesityksistä. Ohjelma sai festivaaliyleisöltä myönteisen vastaanoton.
Telvis-gaalassa sarja palkittiin vuoden parhaana viihdeohjelmana. Sarja voitti helmikuussa 1991 jaetun edellisvuoden dramatisoidun viihteen Venla-palkinnon. Venla-gaalassa ryhmän jäseniä ei kuitenkaan nähty, koska Yleisradio ei halunnut kustantaa kaikille ryhmän jäsenille hinnakkaita illallislahjakortteja. Paikalla oli ohjaaja Pentti Kotkaniemi, jonka oli tarkoitus hakea palkinto lavalta, mutta palkinnon hakikin Ylen ohjelmapäällikkö Erkki Pohjanheimo, joka oli aiemmin sensuroinut Kymppitonni-sketsin. Kotkaniemi on muistellut jälkeenpäin, että tilanne tuntui hieman oudolta, sillä Pohjanheimon taiteellinen panos ohjelman tekemiseen oli parhaimmillaankin yhden sketsin sensuroiminen. Sen enempää Kotkaniemi kuin Lapinlahden Lintujen jäsenetkään eivät sen koommin nähneet saamaansa palkintoa.
Julkaisun jälkeen.
"Maailman kahdeksan ihmettä" lisäsi Lapinlahden Lintujen mainetta entisestään, ja kesällä 1991 se oli konserttipalkkioiden suuruudella mitattuna eräs Suomen suosituimmista yhtyeistä. Kivisen mukaan ”hyvä buugi” oli Toikan erottamisen jälkeen kuitenkin muuttunut ja ”asiat alkoivat kääntyä huonompaan suuntaan”. Ylirasittuneet jäsenet harkitsivat yhtyeen toiminnan väliaikaista lopettamista, mutta siihen ei taloudellisista syistä haluttu ryhtyä. Keväällä 1992 valmistui televisioon Lapinlahden Lintujen uusi sketsisarja "Kuudesti laukeava".
Sarjan julkaisi DVD-formaatissa vuonna 2006 PAN Vision. Sarja on julkaistu myös "" -keräilyboksissa. DVD-julkaisu sisältää alkuperäisten jaksojen lisäksi Kultainen ruusu -kilpailuun osallistuneen ohjelman ”Eight Wonders of the World”. Lisäksi DVD sisältää Lapinlahden Linnut -yhtyeen vuonna 2006 julkaistun musiikkivideon kappaleesta ”Keski-ikä on syvältä”.