tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tarkkis

Tarkkis on suomalainen, Yleisradion tuottama vuonna 1986 valmistunut draamasarja. Televisiosarjan ohjasi ja käsikirjoitti Pekka Lepikkö. Sarjan tunnusmusiikin "Potkurilakki-rock" esitti Popeda. Sarja esitettiin ensimmäistä kertaa syys-marraskuussa 1986. Tarkkis on saatavilla Yle Tallennemyynnin kirjastotallenteena. Tarkkis-sarja palkittiin erikoismaininnalla Golden Chest -tv-teatterifestivaaleilla Plovdivissa Bulgariassa vuonna 1987.
Juoni.
Sarja kertoo tarkkailuluokkaa käyvistä oppilaista. Luokan oppilaat ovat innokas ja yritteliäs Ville, suulas Janne, hiljainen Anu ja anarkistinen Tommi. Varsinkin Tommin kanssa on välillä vaikeaa toimia ryhmässä.
Jatkosarja.
Tarkkis sai jatkoa vuonna 1988, jolloin valmistui 3-osainen jatkosarja nimeltä Kaatis.
Uffizi

Uffizi () on Firenzessä Italiassa sijaitseva palatsi, jossa toimii yksi maailman tunnetuimmista taidegallerioista. 
&lt;mapframe latitude="43.7684" longitude="11.2556" zoom="16" height="250" width="250" text="Uffizi"&gt;
"type": "ExternalData",
"service": "geoshape",
"ids": "Q51252",
"properties": {
"stroke": "#F4A460",
"stroke-width": 3,
"stroke-opacity": 1,
]
&lt;/mapframe&gt;
Giorgio Vasarin suunnittelema rakennus tehtiin alun perin vuosina 1560–1580 virastoiksi () herttua Cosimo I de’ Medicin hallinnolle. Jo vuonna 1581 rakennuksessa alettiin esitellä Medici-suvun taideaarteita. Kokoelmat lahjoitti Toscanan valtiolle viimeinen Medici-suvun edustaja Anna Maria Luisa de’ Medici vuonna 1743 sillä ehdolla, että ne säilytetään Toscanan pääkaupungissa Firenzessä. 
Galleriassa on esillä sadoittain maalauksia ja veistoksia antiikin ajoista renessanssitaiteen helmiin. Niiden joukossa on muun muassa Giotton, Tizianin, Piero della Francescan, Botticellin ja Michelangelon teoksia. Kokoelmiin kuuluu myös veistoksia, antiikkiesineitä sekä yli satatuhatta piirrosta ja grafiikan lehteä.
Otteita Uffizin kokoelmista.
Seuraavassa vain pieni osa Uffizin kokoelmien maalauksista:
Vasari-käytävän omakuvia.
Uffizin galleriasta on yhteys Palazzo Pittiin Vasarin-käytävän kautta.
Koskenkorva-palkinto

Koskenkorva-palkinto oli 1990-luvun ajan pilke silmäkulmassa jaettu, Tampereen yliopiston taideaineiden laitoksella kirjallisuudenopiskelijoiden ainejärjestö Teeman ja yliopiston oppilaskunnan kulttuurijaoston yhteistyönä syntynyt kirjallisuuspalkinto. Palkinto jaettiin viimeisen kerran vuonna 1999, koska palkintoa oli alusta alkaen päätetty jakaa vain 1990-luvun ajan.
Koskenkorva-palkinnon virallisilla Internet-sivuilla palkinnon myöntämiskriteereistä sanotaan seuraavaa: "Yleisiä kriteerejä ei ole muuta kuin että voittaja ansaitsee jollain julkaisullaan kossupullon, eli teos on kossupullon arvoinen. Eri vuosina on kossupullon veroiseen suomalaisuuteen viitattu eri tavoin raadin lausunnoissa voittajasta." 
Palkinnon väitetään syntyneen erään raadin jäsenen harhaluulosta, että Finlandia-palkinnon tarkoituksena oli antaa voittajalle palkinnoksi pullo samannimistä juomaa.
Pyhän Annan kruunu

Pyhän Annan kruunu () on venäläisten 1700-luvulla rakentama linnoitus Viipurin Linnasaaren edustalla.
Rakentaminen.
Linnoitus rakennettiin turvaksi ruotsalaisia vastaan sen jälkeen, kun venäläiset Pietari Suuren johdolla olivat vallanneet kaupungin Ruotsilta suuressa Pohjan sodassa. Kaupunki oli tällöin jo suojattu itäpuolelta vahvasti ja ympäröity kaupunginmuurilla, mutta nyt piti vahvistaa lännenpuoleista edustaa, jonka puolustuksesta vastasi vain vanha Viipurin linna. Rakennustyöt aloitettiin 1720-luvulla ja ensimmäinen vaihe saatiin päätökseen vuonna 1740.
Linnoitus on rakennettu bastionijärjestelmän mukaisesti ja varustettu neljällä bastionilla, jotka muodostavat länteen päin avautuvan kruunun, josta linnoituksen nimi juontuu. Nimi annettiin Venäjää silloin hallinneen keisarinna Annan mukaan. Bastionien lisäksi linnoitukseen rakennettiin maavalleja, kolme ravelliinia ja pohjoispuolelle kuiva vallihauta.
Muuttuminen tarpeettomaksi.
Linnoitusta vahvistettiin ja korjailtiin useita kertoja, mutta Suomen sodan jälkeen sen strateginen merkitys käytännössä katosi rajan siirtyessä kauas luoteeseen. Tätä ennen linnoitus oli palvellut suurimman osan ajastaan lähinnä rajan etuvarustusten varikkona. Viimeinenkin sotilaallinen merkitys siltä meni, kun linnoituksen halki rakennettiin tie vuosina 1864-1865.
Huolimatta alkuperäisestä strategisesta merkityksestään Viipurin ja myös Pietarin suojana linnoitus ei missään vaiheessa osallistunut varsinaisiin sotatoimiin. Linnoitus on pääosiltaan säilynyt nykypäivään asti.
Ensimmäinen maailmansota.
Linnoitusta muokattiin viimeisen kerran sotilaskäyttöön ensimmäisen maailmansodan aikana. Siitä tuli silloin osa Viipurin maalinnoitusta. Silloin valleihin valettiin betoniset ampumasektorit ja korokkeet, sekä rakennettiin vallien sisäpuolelle betonista majoitustilat sotilaille. 
Viipurin puhdistus 1918.
Viipurin puhdistus oli valkoisten Suomen sisällissodan loppuvaiheessa huhti-toukokuussa 1918 Viipurissa suorittama etninen puhdistus, tarkistettava jonka yhteydessä surmattiin vähintään 360 kaupungissa ollutta venäläistä sekä ainakin 30 muiden maiden kansalaista, joista 327:n henkilöllisyys on tiedossa. Heistä vain muutamilla oli kytköksiä punakaartiin, sen sijaan suuri osa oli avoimesti valkoisten puolella. Pääosa teloituksista tehtiin heti valkoisten vallattua kaupungin 28.–29. huhtikuuta. Suurin yksittäinen joukkoteloitus suoritettiin Pyhän Annan kruunun linnoituksen valleilla, jossa 29. huhtikuuta ammuttiin kerralla noin 200 ihmistä. Paikalla nykyisin muistomerkki tapauksen uhrien muistolle.
Hammasharja

Hammasharja on väline, jolla hampaat harjataan. Mekaanisen hammasharjan lisäksi on myös sähkökäyttöisiä sähköhammasharjoja, joita suositellaan niiden tehokkaamman puhdistuskyvyn takia.Vaikka hammasharja on tehokas väline hampaiden puhdistamiseen, manuaalisella harjalla voidaan poistaa realistisesti noin 30-50 % plakista, jos harjaus tehdään hyvin ja riittävän pitkään.Sähköhammasharjalla voidaan päästä noin 60-65% tulokseen.Siksi hammasharjan lisäksi tarvitaan hammasväliharjoja tai kaksoisvalohoitoa.
Historia.
Hammasharjan varhaisimmat mallit olivat eräänlaisia rispaantuneita hammastikkuja, joilla egyptiläiset ja babylonialaiset puhdistivat hampaita jo noin 3500 eaa. Tikkuina on käytetty oksia, lintujen höyheniä, luunkappaleita ja eläinten piikkejä. Eri kulttuureissa on myös käytetty muita puhdistusvälineitä, kuten purtavia oksia ja lääkekasveja.
Nykyisenkaltaisen hammasharjan esi-isä on peräisin Kiinasta aivan 1400-luvun lopulta. Harjassa oli oikeat harjakset sian niskakarvoista. Ensimmäinen nailonhammasharja valmistettiin Yhdysvalloissa vuonna 1938, jolloin DuPontin nailonharjaksilla varustettu hammasharja tuli markkinoille ("Doctor West's Miracle Toothbrush").
Suomessa hammasharjoja on ollut myynnissä 1800-luvulta lähtien.
Harjatyyppejä.
Yleisin harjatyyppi on käsikäyttöinen, yksinkertainen harja, jossa varren päässä olevat harjakset poistavat mekaanisesti likaa hampaiden pinnalta ja väleistä. Näistä harjoista on markkinoilla hyvin erilaisia malleja, joilla eri valmistaja pyrkivät antamaan kuvan erityisistä teknisistä ominaisuuksista. On olemassa myös erikoishammasharjoja.
Sähköhammasharjassa koko harjaa pidetään paikallaan kunkin hampaan kohdalla ja sähkömoottori liikuttaa harjasosaa hampaan pinnalla. Moottorilla on mahdollista saada huomattavasti käsikäyttöistä harjaa nopeampi liike, tuhansia harjausliikkeitä minuutissa ja näin tehokkaampi puhdistus. Hammaslääkärit suosittelevatkin sähköhammasharjan käyttöä sen puhdistustehon vuoksi. Sähköhammasharjan ja sen varaosien hinta on kuitenkin usein huomattavan korkea verrattuna käsikäyttöiseen harjaan. Sähköhammasharjojen erityistyyppinä ovat sonic-harjat. Harjan liike on entistä nopeampi ja tuntuma suussa hyvin erilainen. Jotkut voivat kokea harjasten liikkeen tai laitteen äänen ainakin osassa laitteissa epämiellyttäväksi.
Muste

Muste tai tussi (vanh. kirjoitusasu tušši) on hienojakoisen noen kolloidinen vesiliuos. Sideaineena on käytetty arabikumia, luuliimaa ja vedenpitävään musteeseen sellakkaa.
Kiinassa käytettiin noin 4500 vuotta sitten tuššia, joka valmistettiin luuliimasta ja epätäydellisestä palamisesta saadusta noesta. Perinteinen kiinalainen muste myydään kiinteinä kappaleina, jotka hierretään kiven avulla nestemäiseksi tuššiksi.
Musteita voidaan valmistaa erilaisia ja eri värisiä riippuen käytettävistä lähtöaineista ja käyttötarkoituksista. Mustetta käytetään kirjoittamiseen tai pintojen värittämiseen. Yleensä mustetta käytetään kynissä, siveltimissä, kirjoittimissa ja painokoneissa sekä tatuoimisessa.
Lääninrovasti

Lääninrovasti (hist. "kontrahtirovasti", ) on yksi rovastikunnan kirkkoherroista, joka toimii rovastikunnan kirkollisen toiminnan ohjaajana ja valvojana piispan ja tuomiokapitulin apuna.
Tuomiokapituli nimittää jonkun rovastikunnan seurakuntien kirkkoherroista lääninrovastiksi neljäksi vuodeksi kerrallaan (Kirkkojärjestyksen 19. luvun 11 §).
Kirkkojärjestyksen 19. luvun 8 §:n mukaan lääninrovastin tehtävänä on rovastikunnassa
Lääninrovasti ei ole muiden kirkkoherrojen esimies, mutta hänen tulee kutsua koolle kirkkoherrojen kokouksia, joissa suunnitellaan seurakuntien yhteistyötä. Rovastikuntaan kuuluu yleensä 5–10 seurakuntaa.
Juan Ramón Jiménez

Juan Ramón Jiménez (23. joulukuuta 1881 Huelva – 29. toukokuuta 1958 Puerto Rico) oli espanjalainen runoilija, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1956.
Teokset.
Jiménezin tuotanto voidaan jakaa kolmeen vaiheeseen. Ensimmäisen vaiheen teokset syntyivät kotiseudulla Espanjassa. Toinen vaihe alkoi, kun Jiménez matkusti New Yorkiin mennäkseen naimisiin kääntäjä Zenobia Camprubín kanssa ja vietti tämän kanssa pitkän kuherruskuukauden, jonka aikana nuori vaimo luki Jimenezille amerikkalaisen runouden espanjankielisiä käännöksiä. Kolmas vaihe alkoi Espanjan sisällissodan aikana, kun Jiménez muutti ulkomaille. Hän asui ensin Kuubassa ja myöhemmin Puerto Ricossa.
Jiménezin herkkä kausi ajoittui vuosille 1898–1915. Tällä kaudella runoilija sai vaikutteita erityisesti Gustavo Adolfo Bécquerin teoksista, symbolismista ja modernismista. Tämän ajan teoksia ovat muiden muassa: "Rimas" (1902), "Arias tristes" (1903), "Jardines lejanos" (1904), "Elegías" (1907), "La Soledad Sonora" (1911), "Pastorales" (1911), "Laberinto" (1913) ja "Estío" (1916).
Herkkää kautta seurasi älyllinen kausi vuosina 1916–1936. Jiménezin tämän kauden teoksista merkittävimpiä ovat: "Diario de un poeta recién casado" (1916), "Primera antolojía poética", (1917), "Eternidades" (1918), "Piedra y cielo" (1919), "Poesía" (1917–1923) ja "Belleza" (1917–1923). Merkittävin teos on "Platero y yo" 1917 ("Harmo ja minä – andalusialainen elegia", suom. Tyyni Tuulio, 1957).
Runoilijan viimeisen kauden (1937–1958) tärkeimpiä teoksia ovat: "Animal de fondo" (1949), "Tercera antolojía poética" (1957), "En el otro costado" (1936–1942) ja "Dios deseado y deseante" (1948–1949).
Suomennettu tuotanto.
Jiménezin runojen suomennoksia on muun muassa seuraavissa antologioissa:
Brian Molko

Brian Molko (s. 10. joulukuuta 1972 Bryssel, Belgia) on brittiläinen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten Placebo-yhtyeen laulaja-kitaristina. Hän myös kirjoittaa suurimman osan yhtyeen sanoituksista. Hän on biseksuaali ja tunnettu androgyynisestä imagostaan. 
Brian Molko on amerikkalaisen pankkiiri-isän ja skottilaisen kristityn äidin lapsi. Hänen lapsuusaikoinaan perhe muutti usein. He asuivat muun muassa Liberiassa, Libanonissa ja Luxemburgissa. Hän kuvailee lapsuuttaan aikana, jolloin hän tunsi olevansa hyvin yksinäinen ja vieraantunut. Hän alkoi meikata 11-vuotiaana ja näytteli koulun draamateatterissa. Hän puhuu ranskaa ja on laktoosi-intolerantti. Molkon vanhemmat yrittivät kasvattaa hänet omien arvojensa mukaan. Isä halusi pojastaan pankkiirin. Tuloksena oli kuitenkin kapinointia, jonka seurauksena Molko pakeni opiskeluun ja uskontoon painostavasta perheestä.
Vuonna 1990 Molko lähti opiskelemaan draamaa Goldsmiths Collegeen Britanniaan Lontooseen.
Luxemburgissa Molko päätyi samaan kouluun nykyisen yhtyetoverinsa Stefan Olsdalin kanssa, tosin he eivät vielä silloin tutustuneet. Lontoossa opiskellessaan Molko tapasi Olsdalin South Kensingtonin metroasemalla. Molko kutsui tämän eräälle klubikeikalle, jossa hän soitti Steve Hewittin kanssa. Hewittistä tuli myöhemmin Placebon rumpali. Olsdal piti Molkon äänestä, ja he perustivat yhdessä yhtyeen nimeltä Ashtray Heart, jonka nimen he lopulta muuttivat Placeboksi. Yhdessä rumpali Robert Schultzbergin (Olsdalin ystävä Ruotsista, josta hän on kotoisin) kanssa he tekivät keikkoja vuonna 1996. Schulzberg soitti rumpuja yhtyeen nimilevyllä. Hän ei kuitenkaan sopinut yhtyeeseen eikä tullut toimeen Molkon kanssa. Pian tarvittiin uusi rumpali ja paikan sai Steve Hewitt, joka oli jo aiemmin soittanut Placebon demonauhoilla.
Molkon musiikillisiin vaikutteisiin kuuluvat muun muassa Dead Kennedys, Sonic Youth, PJ Harvey, Nick Drake, Joy Division ja The Pixies. Molko opetteli soittamaan kitaraa itse. 16-vuotiaana hän sai Telecaster-kopion lahjaksi vanhemmiltaan. Molko osaa soittaa myös bassoa, koskettimia, saksofonia ja rumpuja. Silloin tällöin Molko työskentelee myös DJ:nä klubeilla.
Kuten muillakin yhtyeensä jäsenillä, Molkolla oli pieni rooli vuonna 1998 ilmestyneessä elokuvassa Velvet Goldmine, jota varten yhtye myös levytti T. Rexin kappaleen "20th Century Boy". Molko näytteli Malcolmia, laulajaa fiktiivisessä glam rock-yhtyeessä, The Flaming Creaturesissa.
Brian Molko on ystävä muun muassa David Bowien, Marilyn Mansonin, Jonathan Davisin ja Nicola Sirkisin (Indochine) kanssa. Hän oli myös läheinen Simon Hobartin kanssa. David Bowien kanssa Molko on esiintynyt yhdessä livekonsertissa, esittäen Placebon kappaleen "Without You I'm Nothing" ja T.Rexin kappaleen "20th Century Boy"
Brianin ja hänen pitkäaikaisen puolisonsa Helena Bergin esikoislapsi Cody syntyi vuonna 2005.
Vierailevana vokalistina.
Hän myös kirjoitti englanninkielisen sanoituksen ranskalaisen rockyhtye Indochinen kappaleeseen "Pink Water 3".
Lieko Zachovalová

Lieko Tuuli Zachovalová (o.s. Leino, 13. elokuuta 1927 Helsinki – 4. kesäkuuta 2017 Praha) oli suomalaissyntyinen toimittaja, joka oli kylmän sodan aikana Suomen tunnetuimpia radioääniä toimittaessaan Suomeen useita radio- ja televisiolähetyksiä asuinmaastaan Tšekkoslovakiasta. Zachovalová asui Prahassa vuodesta 1948 lähtien, ja hän oli Tšekin kansalainen. Hän liittyi Tšekkoslovakian kommunistiseen puolueeseen vuonna 1956, mutta vuoden 1968 jälkeisissä puhdistuksissa hänet poistettiin jäsenluettelosta..
Zachovalován isä oli sisäministerinäkin toiminut tunnettu kommunistipoliitikko Yrjö Leino. Hän pääsi ylioppilaaksi 1943 ja opiskeli Helsingin yliopiston matemaattis-luonnontieteellisessä tiedekunnassa 1944–1948. Zachovalová toimi "Vapaan Sanan" kirjeenvaihtajana Prahassa vuosina 1949–1950, sitten vuoteen 1960 asti Prahan radion ruotsinkielisten lähetysten toimittajana, vuodesta 1961 "Livet i Tjeckoslovakien" -lehden toimittajana ja vuodesta 1966 Yleisradion freelance-kirjeenvaihtajana, jonka ääni tuli suomalaisille tutuksi etenkin Tšekkoslovakian miehityksen aikana elokuussa 1968.
Zachovalová avioitui 1948 insinööri Marcel Zachovalin kanssa, joka toimi Tšekkoslovakian tiedeakatemian tutkijana ja historioitsijana, sekä aktiivisesti kommunistisessa puolueessa. Heille syntyivät pojat Ilja (1951–2008) ja Vladimir (s. 1955). Vuonna 1967 Zachovaloválle myönnettiin Tšekkoslovakian tiedeakatemian vuosipalkinto.
Zachovalová kuoli lyhytaikaiseen sairauteen 4. kesäkuuta 2017 Prahan sotilaskeskussairaalassa.
Zachovalován velipuoli oli Ruotsissa asunut toimittaja ja kirjailija Olle Leino.
Toppilansaari

Toppilansaari on kaupunginosa Oulussa Tuiran suuralueella. Asukkaita kaupunginosassa on noin 1 700. Toppilansaari on osittain vanhaa Toppilan satama-aluetta, osittain vanhaa Hietasaaren ja Mustasaaren huvila-aluetta, jossa Oulun porvaristo vietti kesänsä. Huviloista on jäljellä neljä, näistä Villa Hannala on kunnostettu vuosina 2004–2007.
Toppilansaaressa järjestettiin vuoden 2005 asuntomessut. Asuntomessualueen kohdalta valmistui vuonna 2012 uusi Möljän silta Toppilansalmen yli eli Toppilansaaren ja Toppilan kaupunginosien välille.
DeForest Kelley

Jackson DeForest Kelley (s. 20. tammikuuta 1920 Atlanta, Georgia, Yhdysvallat – 11. kesäkuuta 1999 Woodland Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on näytellyt tohtori Leonard ”Bones” McCoyna "Star Trek" -televisiosarjassa. Televisiosarjan lisäksi Kelley näytteli kuudessa Star Trek -elokuvassa sekä cameoroolin "Star Trek – uusi sukupolvi" -sarjan pilottijaksossa.
Kelley debytoi halvassa film noir -elokuvassa "Fear in the Night" (1947). Hän esiintyi 1960-luvulla lännensarjoissa, kuten "Death Valley Days", "Bonanza" ja "Tracktown", kunnes päätyi tohtori McCoyn rooliin. Ironista kyllä, Kelley halusi lääkäriksi ennen näyttelijänuraa. Hänen tavaramerkikseen muotoutui paitsi äärimmäinen vastuuntunto, myös joka asiassa vastaansanominen, eräänlaisena ”vastarannan kiiskenä” toimiminen. Parikin kertaa hän naureskeli, kun saikin periä viimeisen sanan ainaisissa väittelyissä.
Kelley kuoli 79-vuotiaana vatsasyöpään vuonna 1999, ensimmäisenä alkuperäisen "Star Trek" -sarjan päänäyttelijöistä. Kelleyn tuhka ripoteltiin Tyyneen valtamereen.
Anna Magdalena Bach

Anna Magdalena Bach (o.s. Wilcken, 22. syyskuuta 1701 Zeitz − 27. helmikuuta 1760 Leipzig) oli Johann Sebastian Bachin toinen puoliso, laulajatar ja klaveerinsoittaja. 
Johann Sebastian ja Anna Magdalena avioituivat 3. joulukuuta 1721 Köthenissä, seitsemäntoista kuukautta sen jälkeen kun Bachin ensimmäinen vaimo Maria Barbara oli kuollut. He saivat yhdessä kolmetoista lasta, joista seitsemän kuoli lapsena. Muiden muassa säveltäjät Johann Christian Bach ja Johann Christoph Friedrich Bach ovat Anna Magdalenan lapsia. Johann Sebastian omisti useita teoksiaan Anna Magdalenalle, erityisesti kaksi kokoelmaa nimeltä "Notenbüchlein für Anna Magdalena Bach" (Anna Magdalena Bachin nuottikirjanen). Anna Magdalena auttoi miestään hänen työssään teosten puhtaaksikirjoituksessa, ja hänen käsin jäljentämiään nuotteja on säilynyt paljon.
Kiihottuminen

Kiihottuminen on seksuaalinen emotionaalis-fysiologinen tila, joka ilmenee sydämen sykkeen kiihtymisenä, sukupuolielinten verenkierron voimistumisena sekä siittimen ja häpykielen turpoamisena. Kiihottuminen saatetaan kokea miellyttävänä ja voimistavana tunteena.
Aiheutuminen.
Kiihottuminen voi aiheutua kehon hyväilystä, tai se voi aiheutua mielen stimuloinnista katsomalla tai ajattelemalla jotain kiihottavaa. Kiihottavana pidetyt asiat vaihtelevat yksilöittäin, kulttuureittain ja aikakausittain. Nykyaikana yleistyneen eroottisen viihteen ja pornografian tarkoitus on kiihottaa käyttäjäänsä, ja kiihottuneiden ihmisten kuvaukset ovat yleisiä myös tavallisessa elokuvassa ja kirjallisuudessa. Seksioppaissa opetetaan kiihottumista ja partnerin kiihottamista.
Jotkin kielteiset tunteet, kuten syyllisyydentunne tai nolostuminen, voivat vähentää kiihottumista. Surullisuus ei sen sijaan välttämättä estä kiihottumista, ja suuttumus voi voimistaa seksuaalista kiihottumista ainakin tiettyyn pisteeseen asti. Pelko kiinni jäämisestä seksistä julkisella paikalla voi olla kiihottavaa nolostumisesta huolimatta.
Ilmeneminen.
Keskeinen rooli kiihottumisessa on autonomisella hermostolla. Parasympaattisen hermoston aktivoituminen aikaansaa siittimen ja häpykielen erektion, kun taas siemensyöksy ja orgasmi johtuvat sympaattisen hermoston aktivoitumisesta. Kiihottumiseen liittyvän autonomisen hermoston toiminnan vuoksi muissakin elintoiminnoissa tapahtuu muutoksia, kuten verenpaineen nousu ja hengityksen tiheneminen. Kiihottumiseen liittyvien mielihyvän tuntemusten syntyyn vaikuttavat hermoston välittäjäaineet.
Miehellä kiihottuminen näkyy siittimen jäykistymisenä eli erektiona. Jos kiihottuminen jatkuu siittimen täydellisen jäykistymisen jälkeen, siitin voi välillä pehmentyä jäykistyäkseen sitten uudelleen. Kiihottuneen miehen kivespussin pinta kiristyy, ja kivespussi ja kivekset nousevat ylemmäs. Mies kokee myös lihasjännitystä vatsan ja keskivartalon alueella. Noin puolet miehistä kokee kiihottuessaan myös nännien jäykistymistä.
Naisella kiihottuminen näkyy aluksi nännien kovettumisena, rintojen turpoamisena, lihasjännityksenä, emättimen laajenemisena sekä vatsan ja rintojen punastumisena. Sitä seuraa emättimen kostuminen ja sen sisäseinämien tummuminen, laajeneminen ja sileneminen kun seinämän poimut suoristuvat. Lopuksi kohtu nousee ylemmäs lantion sisällä.
Tutkimuksissa on havaittu etenkin oikean aivopuoliskon aktivoituvan ihmisen kiihottuessa, mutta kiihottuminen näkyy aivojen muissakin osissa.
Axel Oxenstierna

Axel Oxenstierna (16. kesäkuuta 1583 – 28. elokuuta 1654) oli valtakunnankansleri Kustaa II Aadolfin aikana ja Ruotsin historian merkittävimpiä valtiomiehiä.
Elämäkerta.
Axel Oxenstierna kuului merkittävään ja vanhaan Oxenstiernan ylhäisaatelissukuun. Hän oli 28-vuotias valtaneuvos, kun Kustaa II Aadolf nousi 17-vuotiaana valtaistuimelle. Kustaa II Aadolf nimitti Oxenstiernan valtakunnankansleriksi. He olivat läheisiä ystäviä ja yhteistyökumppaneita ja tekivät yhdessä useita tärkeitä uudistuksia, jotka nostivat Ruotsin suurvallaksi. Oxenstierna oli luonteeltaan kuningasta tasapainottava, harkitseva ja jarruttava, kun kuningas itse oli kiihkeä. Niinpä Oxenstierna oli haluton hyökkäyssotiin, joita kuningas usein suunnitteli. Oxenstierna korosti valtiopäivien merkitystä kuninkaanvallan rinnalla. Siitä huolimatta hän oli monarkisti, joka kannatti vahvaa kuningasvaltaa.
Kustaa II Aadolfin kuoltua taistelussa vuonna 1632 otti Oxenstierna kolmikymmenvuotisen sodan johdon itselleen. Muutenkin Oxenstierna oli kuningatar Kristiinan kauden alkupuolella käytännössä Ruotsin hallitsija. Vuonna 1634 Oxenstierna ajoi läpi hallitusmuotouudistuksen, joka määritteli käytännössä hänet itsensä holhoojahallitsijaksi Kristiinan alaikäisyyden ajalle ja jonka vaikutus oli hallintoa modernisoiva. 
Kolmikymmenvuotisen sodan aikana Oxenstierna kykeni selvittämään vaikeat ongelmat, joita olivat Ruotsin heikko taloudellinen tilanne, lisääntyneet vaikeudet säilyttää liittolaisuus saksalaisten protestanttien kanssa, Ranskan sekaantuminen sotaan ja ristiriidat oman sodanjohdon kanssa. Vuonna 1648 solmittu Westfalenin rauha sinetöi Ruotsin suurvalta-aseman. 
Kuningatar Kristiinan ja Oxenstiernan välit olivat alkaneet heiketä kuningattaren epäiltyä Oxenstiernan käyttävän hyväkseen hänen ikäänsä ja sukupuoltaan. Tultuaan täysi-ikäiseksi 1644 Kristiina aloitti Oxenstiernaa vastaan suunnatut operaatiot. Oxenstierna ei monarkistina voinut asettua Kristiinaa vastaan, eikä hänen valtansa enää noussut aiempiin mittoihin, vaikka avoin konflikti kuningattaren kanssa saatiinkin soviteltua.
Lentäväksi lauseeksi ovat muodostuneet Oxenstiernan sanat: ”Poikani, kunpa tietäisit, miten vähällä järjellä tätä maailmaa hallitaan.” Alun perin lainaus kuuluu latinaksi: ”"An nescis, mi fili, quantilla prudentia mundus regatur."” Tällä hän halusi rohkaista poikaansa Johan Oxenstiernaa, joka edusti Ruotsia kolmikymmenvuotisen sodan päättäneissä rauhanneuvotteluissa ja epäili omia kykyjään kokeneiden valtiomiesten ja diplomaattien seurassa. Jälkipolvi kuitenkin on kuullut lausahduksessa vanhan valtioviisaan pettyneen huokauksen.
Oxenstierna sai 1621 Kustaa II Adolfilta kruununläänityksenä Lounais-Suomessa sijaitsevan Kemiönsaaren. Samalla kuningas myönsi oikeuden perustaa alueelle kaupungin. Kaupunkia ei kuitenkaan koskaan perustettu.
Axel Oxenstiernan hauta on Jäderin kirkossa Eskilstunassa.
Oxenstierna

Oxenstierna-suku on eräs Ruotsin pitkäikäisimmistä ja vaikutusvaltaisimmista aatelissuvuista. Ensimmäiset maininnat suvun edustajista ovat 1300-luvulta ja suvun jäseniä on esiintynyt Ruotsin kulttuurin ja politiikan vaikuttajissa näihin päiviin asti.
Petri Neittaanmäki

Petri Juhani Neittaanmäki (s. 3. maaliskuuta 1975 Jyväskylä) on suomalainen keskustalainen poliitikko. Hän toimi kansanedustajana vuosina 1999–2007. Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen hän ollut vuosina 1997–2008 ja uudestaan vuodesta 2017 lähtien. Heinäkuussa 2016 hänestä tuli eduskunnan I varapuhemiehen, Mauri Pekkarisen, erityisavustaja.
Ura.
Neittaanmäki valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi vuonna 1999 Jyväskylän yliopistosta. Vuosina 1996–1999 hän työskenteli Paavo Väyrysen erityisavustajana Euroopan parlamentissa ja osallistui vuosina 1997–1999 Politiikan korkeakouluun.
Neittaanmäki valittiin eduskuntaan Keski-Suomen vaalipiiristä vuoden 1999 vaaleissa ja toiselle kaudelle vuoden 2003 vaaleissa. Kansanedustajana hän yritti vuonna 2000 kerätä nimiä valitukseen pääministeri Paavo Lipposen toiminnasta Itävallan boikottikohun aikana. Lipponen oli tehnyt päätöksen boikottiin liittymisestä ilman tasavallan presidentti Martti Ahtisaaren suostumusta, jonka tämä antoi kuitenkin jälkikäteen. Vuonna 2004 Neittaanmäki arvosteli Suojelupoliisin toimintaa Rusi-tutkinnassa ja vaati vuonna 2006 Tarja Haloselta selvitystä tämän osallisuudesta ssa 1970-luvulla.
Vuosina 2007–2009 Neittaanmäki toimi Hannu Takkulan erityisavusajana Euroopan parlamentissa. Sittemmin Neittaanmäki toimi ulkomaankauppa- ja kehitysministeri Paavo Väyrysen erityisavustajana.
Marraskuussa 2009 Neittaanmäki valittiin Kivijärven kunnanjohtajaksi, mutta hän ei ottanut virkaa vastaan valinnan jälkeen palkkatoiveesta syntyneiden erimielisyyksien vuoksi. Hän oli ehdolla vuoden 2011 eduskuntavaaleissa muttei tullut valituksi. Vuonna 2013 Neittaanmäki oli 38-vuotiaana nuorin kansanedustajan sopeutumiseläkkeen saaja. Hän oli ehdolla vuoden 2015 eduskuntavaaleissa yltäen ensimmäiselle varasijalle.
Jyväskylän kaupunginvaltuustossa Neittaanmäki on ollut vuosina 1997–2008 ja uudelleen vuodesta 2017.
Yksityiselämä.
Neittaanmäen perheeseen kuuluu vaimo ja kolme lasta. Hänen isänsä on Jyväskylän yliopiston tietotekniikan professori Pekka Neittaanmäki.
Ampuma-ase

Ampuma-ase on ase, jota käytetään ampumiseen eli ammuksen, nuolen tai vastaavan saattamiseen nopeaan liikkeeseen. Alkeellisimmillaan ampuma-ase tarkoittaa ritsaa, jousta tai katapulttia ja kehittyneimmillään tuliasetta kuten nykyaikaista konetuliasetta, sinkoa tai tykkiä.
Suomen lain mukaan "ampuma-ase" ampuu räjähdyspaineen, kuten ruuti -tai nallimassaräjähdyspaineen avulla luoteja,hauleja tai muita ammuksia. Myöskin lamaannuttavat aineet lasketaan. Ampuma-aselaki kattaa myös tehokkaat ilma-aseet, jotka ampuvat metalliluoteja. Esimerkiksi paintball-ase ei näin ollen ole lain tarkoittama ampuma-ase. Ampuma-aseiden ulkopuolelle jäävät myöskin naulaimet, joita käytetään rakennustyömaalla Muiden maiden lait voivat määritellä ampuma-aseen muilla tavoin.
Pyöräsuunnistus

Pyöräsuunnistus on maastopyöräilyn ja suunnistuksen risteytys. Tehtävänä on hakea pyöräilykelpoisten polkujen varrelle sijoitetut rastit mahdollisimman nopeasti. Laji on varsin nuori – sen ensimmäiset MM-kisat järjestettiin vuonna 2002. Lajin kilpailumatkat ovat sprintti, keskimatka, pitkä matka ja viesti.
Puujalat

Puujalat ovat puusta (tai kevyestä metallista) valmistetut jalkalisäkkeet, joiden avulla ihminen voi kävellä normaalia korkeammalla ja ottaa pidempiä askeleita. Puujaloilla kävelyä voi harrastaa huvin vuoksi tai niitä voidaan käyttää hyödyllisesti esimerkiksi kävelyyn soisilla tai mutaisilla alueilla tai jokien ylittämiseen. Sirkusesityksissä tai paraateissa puujalkoja käyttävät yleensä jonglöörit.
Namurin kaupungissa Belgiassa on järjestetty puujalkaturnajaisia 1500-luvulta lähtien. Ranskassa Landesin alueella paimenet ovat käyttäneet puujalkoja lauman tarkkailemiseen tavallista korkeammalta. 
Alumiinista valmistettuja, säädeltäviä jalkalisäkkeitä käyttävät nykyisin esimerkiksi maalarit, ikkunanpesijät ja puutarhurit yltääkseen korkeammalle.
British Union of Fascists

British Union of Fascists ("Brittiläinen fasistiunioni", BUF) oli 1932 perustettu fasistipuolue, jonka johtaja oli Sir Oswald Mosley. 
BUF oli luonteeltaan kokoomuspuolue, joka koostui pienemmistä fasistipuolueista, kuten British Fascists -järjestöstä. Se oli antikommunistinen ja protektionistinen ja kannatti kaupankäyntiä vain brittiläisen imperiumin kesken. Puolue kannatti italialaistyylistä korporativismia, jossa parlamentin ylähuone korvattaisiin teollisuuden, kirkon ja siirtokuntien edustajilla, ja alahuonetta pienennettäisiin riitaisan puoluepolitiikan karsimiseksi.
Liike tunnettiin karismaattisesta johtajastaan ja mustista paidoistaan, joista se sai lempinimen "Blackshirts" (). Kannatus oli suurinta 1930-luvulla. Puolue keräsi jäsenistöä aristokratiasta ja sotilaspiireistä. Nimekäs sotateoreetikko J. F. C. Fuller liittyi puolueen jäseneksi. Sanomalehdistä lordi Rothermeren julkaisemat "Daily Mail" ja "Daily Mirror" tukivat puoluetta. "Daily Mail" muistetaan otsikostaan ”Hurrah for the Blackshirts!” (). 
BUF ei koskaan osallistunut vaaleihin. Vuoden 1935 parlamenttivaalit se jätti väliin ja lupasi ”fasismia ensi kerralla”, mutta vaaleja ei sodan vuoksi järjestetty ennen vuotta 1945.
1930-luvun loppua kohti puolueen väkivaltainen toiminta vähensi sen kannatusta keskiluokassa ja vuoden 1934 kommunistien vastaisen väkivaltaisen yhteenoton jälkeen "Daily Mail" lakkasi kannattamasta puoluetta. Puolueen linja ajautui myös enenevässä määrin juutalaisvastaiseksi. Tämä johti 4. lokakuuta 1936 kuuluisaan Cable Streetin taisteluun fasistien, antifasistien, East Endin juutalaisasukkaiden, irlantilaisten, sosialistien ja kommunistien kanssa. Pian tämän jälkeen säädettiin "Public Order Act", joka kielsi poliittiset univormut julkisilla paikoilla tai kokouksissa ja vaati marsseille poliisin hyväksynnän.
Puolueella oli sympatiota natsi-Saksaa ja etenkin fasistista Italiaa kohtaan. Sodan Saksaa vastaan kestäessä Britannian hallitus antoi 22. toukokuuta 1940 ilmoituksen turvallisuussäännös 18B:n toimeenpanosta, mikä salli sisäasiainministerin pidätyttää ja vangituttaa vaaralliset henkilöt ilman oikeudenkäyntiä. Mosley vangittiin seuraavana päivänä, minkä lisäksi myös muita brittifasisteja vangittiin. BUF julistettiin lakkautetuksi 30. toukokuuta 1940 ja sen julkaisut kiellettiin.
Hypergrafia

Hypergrafia tarkoittaa vastustamatonta halua kirjoittaa ja dokumentoida omaa elämäänsä ja ajatuksiaan. Sitä ei pidetä virallisesti häiriötilana, mutta esimerkiksi neurologi Alice Weaver Flaherty käyttää sitä kirjassaan "The Midnight Disease: The Drive to Write, Writer's Block, and the Creative Brain". Ei ole myöskään tiedossa, onko sillä yhteyksiä hyperleksiaan.
Monia päiväkirjan ja blogin kirjoittajia on arveltu hypergrafisiksi. On myös spekuloitu, että muun muassa kirjailija Philip K. Dickillä olisi ollut epilepsia ja hypergrafia.
Fiktion puolella hypergrafiaa on nähty esimerkiksi elokuvassa "Seitsemän", jossa murhaajan asunnosta löydetään valtava määrä pienellä käsialalla kirjoitettuja satunnaisia ajatuksia sisältäviä vihkoja.
Päiväkirja

Päiväkirja on henkilökohtainen kirja tai vihko, johon kirjoitetaan muistiinpanoja omasta elämästä aikajärjestyksessä, yleensä kerran päivässä. Päiväkirjaan voi laittaa kuvia ja muita tärkeitä asioita talteen. Päiväkirjaa voi myös pitää piirtäen, eli piirtää päivän tapahtumat.
Päiväkirjan merkinnät voivat olla yleisluontoisia tai hyvinkin henkilökohtaisia. Anne Frank, jonka kuuluisa päiväkirja toisen maailmansodan ajalta julkaistiin, kutsui päiväkirjaansa nimellä ”Kitty”. Päiväkirjalle kirjoittaminen on minä-muotoista, ja Anne Frankin tavoin jotkut nimeävät päiväkirjansa ja kirjoittavat kuin rakkaalle ystävälleen.
Päiväkirjan muotoja.
Päiväkirjan pitoa vaaditaan monissa ammateissa. Matkailijat pitävät usein matkapäiväkirjaa. Laivoilla ja muilla aluksilla pidetään lokikirjaa, johon merkitään muistiin tärkeät tapahtumat; kauppalaivoissa lokikirjasta vastaa yliperämies, sotalaivoissa tehtävä kuuluu vanhimmalle aliupseerille, erittäin usein ruorimestarille.
Yliopistoissa tehdään luentopäiväkirjoja, jotka sisältävät ohjeiden mukaan laadittuja havaintoja tai referointia luennoista, sekä kirjoittajan omia kommentteja.
Blogi (typistymä englannin sanasta "weblog") on verkkopäiväkirja. Muita käytössä olevia nimiä ovat weblogi, loki, verkkopäiväkirja ja nettipäiväkirja. Blogi on verkkosivu tai -sivusto, johon yksi tai useampi kirjoittaja kirjoittaa enemmän tai vähemmän säännöllisesti niin, että uudet tekstit ovat helposti löydettävissä. Blogissa on mahdollista julkaista sisältöä tekstin lisäksi myös kuvien, videokuvan tai äänen muodossa. Tiedon esityksessä blogeille tunnusomaista muihin www-sivuihin verrattuna on ajan, linkityksen ja henkilökohtaisen näkökulman painotus. Muita piirteitä blogeille on kommentointimahdollisuus, kirjoitusten pysyvät verkko-osoitteet (engl. "permalinks") ja RSS- tai Atom-syötteet.
Musiikkipäiväkirja on teknisin ratkaisuin toteutettu Internet-palvelu, joka kokoaa käyttäjien musiikinkuuntelutietoja ja julkaisee ne käyttäjänimen alla kuuntelulistoina ("chartteina"). Musiikkipäiväkirja voi olla osa verkkopalvelua, joka tarjoaa käyttäjilleen muitakin toimintoja. Musiikkipäiväkirjan avulla voidaan esimerkiksi luoda dynaamisia radioita, joiden soittolista perustuu musiikkipäiväkirjoihin tallentuneisiin kuuntelutietoihin. Esimerkiksi Last.fm -palvelu hyödyntää musiikkipäiväkirjapalvelua käyttäen hyväksi Audioscrobbleria.
Philip Noel-Baker

Philip Noel-Baker (1. marraskuuta 1889 – 8. lokakuuta 1982) oli brittiläinen työväenpuolueen poliitikko, diplomaatti, yliopistomies, aseistariisunnan puolustaja ja taitava amatööriurheilija. Noel-Baker voitti olympiahopeaa Antwerpenin olympialaisissa ja hänelle myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto 1959. Hän on historian ainoa ihminen, joka on sekä voittanut olympiamitalin että vastaanottanut Nobel-palkinnon.
Nuoruus ja olympiamitali.
Philip Noel-Baker, alkujaan Baker, syntyi Kanadassa, mutta muutti pian isänsä Joseph Allan Bakerin mukana Englantiin. Isä oli mukana politiikassa ja toimi kansanedustajana Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentissa.
Cambridgen yliopistossa opiskellessaan Noel-Baker harrasti aktiivisesti urheilua opiskelijoiden urheilukerhossa. Hänet valittiin Ison-Britannian olympiajoukkueeseen Tukholmaan 1912. 1920 hän sekä toimi joukkueen kapteenina että osallistui kisoihin Antwerpenin olympialaisissa. Antwerpenissa Noel-Baker voitti hopeaa 1 500 metrin juoksussa. Hänen aikansa oli 4.02,4, joka oli 0,6 sekuntia hitaampi kuin kilpailun voittaneella Albert Hillillä.
1915 Philip Baker nai Irene Noelin. Yhdysnimen hän otti käyttöön 1943.
Sota ja Kansainliitto.
Ensimmäisen maailmansodan syttyessä Noel-Baker katsoi, ettei voinut osallistua sotatoimiin pasifistisen maailmankatsomuksensa ja väkivallan kieltävän uskontonsa (Noel-Baker oli kveekari) takia. Sen sijaan hän organisoi ja johti vapaaehtoista ambulanssiyksikköä Ranskan rintamalla. Sodan loppupuolella hän toimi brittiläisen ambulanssiyksikön adjutanttina Italiassa. Toimistaan sodassa hän vastaanotti kunniamerkit sekä Ranskalta, Italialta että Isolta-Britannialta.
Sodan päätyttyä Noel-Baker osallistui aktiivisesti Kansainliiton perustamiseen ja toimi sen ensimmäisen pääsihteerin Sir Eric Drummondin avustajana. 20- ja 30-luvuilla hän myös luennoi kansainvälisestä oikeudesta Lontoon yliopistossa ja Yalessa. Erityisesti hän työskenteli aseistariisunnan hyväksi ja toimi kansainvälisessä aseistariisuntakomissiossa sekä julkaisi lukuisia kirjoja aiheesta.
Poliittinen ura ja Nobel-palkinto.
Noel-Bakerin poliittinen ura Britannian työväenpuolueessa alkoi vuoden 1924 parlamenttivaaleissa, joissa hän ei saanut tarpeeksi ääniä tullakseen valituksi. Vaaleissa 1929 hän kuitenkin pääsi edustamaan Coventryn kaupunkia parlamenttiin. Toisen maailmansodan aikana Baker toimi parlamentin sihteerinä. Sodan päätyttyä hän piti hallussaan eri ministerin salkkuja eri Clement Attleen hallituksissa. Noel-Bakerilla oli merkittävä asema Työväenpuolueen sisällä ja hän toimi puolueen puheenjohtajana 1964.
Noel-Baker oli mukana Britannian ensimmäisessä edustajistossa Yhdistyneisiin kansakuntiin ja osallistui sen peruskirjan laatimiseen. Vuonna 1959 hän vastaanotti Nobel-palkinnon työstään aseistariisunnan hyväksi.
Muumimamma

Muumimamma () on Tove Janssonin Muumi-tarinoiden äitihahmo. Hän on Muumipeikon äiti ja Muumipapan vaimo. Muumimammalla on lähes aina musta käsilaukku sekä hieman myöhemmin mukaan tullut punavalkoraitainen esiliina.
Muumimamma on luonteeltaan lempeä ja kärsivällinen. Hän suuttuu harvoin mistään eikä anna suurimpienkaan katastrofien haitata itseään. Hän on hahmona hyvin perinteinen naisen roolissaan ja äidillinen muillekin kuin omalle lapselleen. Muumimamman esikuva on Tove Janssonin oma äiti, pilapiirtäjä ja kuvittaja Signe Hammarsten-Jansson (1882–1970).
Muumimamma ja Muumipappa tapasivat, kun Muumimamma oli vaarassa hukkua myrskyisenä yönä mereen, mutta Muumipappa pelasti hänet. Muumimamma on tyyni ja itsevarma, mutta menee kuitenkin aina mukaan perheensä hullutuksiin. Muumimamma toimii vastakohtana ja rauhallisena hahmona Muumipapan mahtipontisuudelle.
Muumimamma "Muumilaakson tarinoissa".
Televisiosarjassa "Muumilaakson tarinoita" Muumimamma on väriltään vaaleankeltainen ja hänellä on vihreät silmät. Sarjassa hän käyttää aina esiliinaa, paitsi nukkuessaan. Hän ei koskaan kiellä Muumipeikolta tai tämän ystäviltä mitään, paitsi aseiden käytön jaksossa “Feeniks-lintu” ja kerran Pikku Myytä pyydystämästä lintuja jaksossa “Tuoli”. Lisäksi hän vihastui, kun lapset ottivat maksua vastaan Muumipeikon kultaisen hännän näyttämisestä jaksossa “Muumipeikko ja kultainen häntä”.
Televisiosarjassa Muumimamma ei vuole kaarnalaivoja niin kuin Janssonin kirjoissa, vaan omistautuu kokonaan kotitöille. Tosin jaksossa “Taikurin taika” mainitaan Muumimamman käsilaukussa olevan myös taskuveitsi kaarnalaivojen vuolemista varten.
Muumimamma esiintyy lähes kaikissa sarjan jaksoissa. Ne jaksot, joissa hän ei esiinny, ovat “Keskitalven kokko” ja “Aikakoneella renessanssiin”. Muumimamma ei puhu lainkaan jaksossa “Muumipeikko ja linnut”. Jaksossa “Talven vieraita” hänet nähdään vain muutaman sekunnin ajan Muumipapan kanssa nukkumassa talviunta ja heistä nähdään vain päät. Jaksossa “Muumipeikon ja Pikku Myyn talvinen seikkailu” Muumimamma vain mumisee sanattomasti Muumipeikon yrittäessä herättää häntä talviunesta.
Long Now Foundation

Long Now Foundation on vuonna 1996 perustettu säätiö, joka pyrkii edistämään ja ylläpitämään pitkän tähtäimen ajattelua ja hankkeita jotka kestävät aikaa. 
Säätiön projekteja ovat mm.
Säätiö järjestää myös seminaareja kerran kuukaudessa San Franciscossa.
Kello.
Tietokoneinsinööri Danny Hillisin suunnitteleman kellon on määrä käydä ainakin 10 000 vuotta ilman ihmisen apua. Kellon 10 gongia soittavat uuden melodian joka päivä 10 000 vuoden ajan. Jeff Bezos on rahoittanut kellohanketta 42 miljoonalla dollarilla.
Veroäyri

Veroäyri on Suomen kunnallisverotuksessa aikaisemmin käytetty verotettavan tulon yksikkö. Verotettavat tulot laskettiin vero­äyreinä siten, että yhden markan tulo vastasi yhtä vero­äyriä.. "Veroäyrin hinta" osoitti, kuinka paljon kunnallis­veroa oli maksettava kutakin vero­äyriä kohti, ja se ilmoitettiin penneinä. Ennen vuoden 1963 rahan­uudistusta yksi vero­äyri vastasi 100 markan (vanhan markan) tuloa, ja vero­äyrin hinta ilmoitettiin markkoina. Vaikka veroäyrin hinta siis ilmoitettiin markkoina tai myöhemmin penneinä, se tarkoitti itse asiassa prosenttilukua, jonka mukainen osuus tuloista meni kunnallis­veroon.
Nykyisessä, vuonna 1995 vahvistetussa kunta­laissa ei enää käytetä termiä vero­äyri, vaan sen sijasta puhutaan kunnallis­vero­prosentista. Lopullisesti käsite vero­äyri poistettiin lain­säädännöstä, kun vero­lakeja vuoden 2002 alussa uudistettiin euroon siirtymisen vuoksi.
Tulimyrsky

Tulimyrsky on ilmiö, jossa monet tulipalot laajalla alueella yhdistyvät valtavaksi roihuksi. Näin tapahtuu, koska suuri tulipalo synnyttää pyörteisen nousevan ilmapatsaan ja nouseva ilmapatsas imee ilmaa sisäänsä myrskyn nopeudella. 
Tulimyrskyn syntyminen.
Kun jokin alue alkaa palaa, sen ympärille syntyy tulen lämmittämä kuuma "ilmakupla" jossa on runsaasti kaasumaisia palamistuotteita ja joka alkaa nousta ylöspäin. Kun ilmakupla nousee, tilalle virtaa ympäristöstä viileämpää ilmaa, joka myös tuo palamiseen tarvittavaa happea. Liekin lämpötila voi nousta jopa 2 000 asteeseen.
Myrskystä lähtee maan pintaa pitkin vaeltamaan nopeita ilmapyörteitä, "tulitornadoita". Tulimyrsky on voimakkain tulirintamassa, joka etenee alkuperäisestä palopaikasta. Voimakas kuumuus kuivattaa ennen tulen saapumista materiaaleja helposti syttyviksi, ja irrottaa materiaaleista palavia kaasuja. Australiassa eukalyptuspuut ja muut puut varastoivat öljyä kuivuuden takia, ja palavat helposti. Myös jotkin muut kasvit erittävät kuumetessaan helposti syttyviä kaasuja.
Tulimyrsky sodankäynnissä.
Tulimyrsky on yleensä metsäpalon aiheuttama ilmiö, mutta myös ihminen voi saada tulimyrskyn aikaiseksi esimerkiksi räjähteillä. Hampurin pommitus toisessa maailmansodassa synnytti valtavan tulimyrskyn: tuli levisi nopeasti ja siihen päin puhaltava myrskynomainen tuuli imi ihmisiä palavaan pätsiin, joka muistutti sulatusuunia. Myös Dresdeniä, Tokiota ja Kasselia pommitettiin palopommeilla, ja tulimyrskyt syttyivät, samoin kuin Darmstadtissa ja Stuttgartissa.
Toisessa maailmansodassa talot pommitettiin ensin hajalle, ja sitten pudotettiin palopommeja, joilla paljastunut puutavara syttyi. Tämän jälkeen pommitettiin vielä alueita palomiesten toiminnan estämiseksi. Palopommeissa käytettiin toisen maailmansodan alussa fosforia, myöhemmin napalmia.
Jos ydinase räjäytetään kaupungin yllä, sen lämpösäteily voi synnyttää tulimyrskyn. Hiroshimassa ja Nagasakissa tulipalot aiheuttivat huomattavia tuhoja. Kun yksi noin 13 kilotonnin ydinase pudotettiin Hiroshimaan, yli 10 km2 kokoinen alue kaupungista tuhoutui tulimyrskyssä ja noin 65 000 rakennusta tuhoutui tai vaurioitui.
Archaeopteryx

Archaeopteryx ("muinaissiipinen") on sukupuuttoon kuollut liskolintu. Sen nimesi Christian Erich Hermann von Meyer vuonna 1861. "Archaeopteryxia" pidetään "puuttuvana renkaana" dinosaurusten ja lintujen välillä sekä Darwinin evoluutioteoriaa tukevana todisteena lajien kehityksestä.
"Archaeopteryx" oli höyhenpeitteinen, kuten nykyiset linnut, mutta sillä oli useita hirmuliskomaisia piirteitä. Sillä oli leuoissaan rivi teräviä hampaita, siipien päässä kolme sormea raatelukynsineen ja pitkä luinen pyrstö. Kooltaan "Archaeopteryx" vastasi varista. Nykyisen tiedon perusteella sen lähimpiä sukulaisia olivat dromaeosaurit ja oviraptorit.
Archaeopteryxista on kuvailtu kaksi lajia, "Archaeopteryx lithographica" ja "Archaeopteryx siemensii".
Liikkumistapa.
Ei olla varmoja, pystyikö "Archaeopteryx" lentämään vai vain hyppimään maata pitkin ja liitämään puista. Vuoden 2005 lopussa paljastui, että "Archaeopteryxilta" puuttui "käänteinen varvas", joten se ei olisi pystynyt ottamaan otetta esimerkiksi puiden oksista. "Archaeopteryxin" siipien muoto ja höyhenten rakenne ovat samankaltaisia kuin nykyisillä linnuilla. Lisäksi suuret siivet ja pitkä pyrstö viittaavat siihen, että se olisi pystynyt ohjailemaan itseään helposti lennossa. Sen siipien lihasten kiinnityskohdat ovat kuitenkin nykylintuja kehittymättömämmät.
Fossiilit.
"Archaeopteryxin" fossiileja on löydetty kymmenen. Ne kaikki on löydetty Solnhofenin läheltä Saksasta.
Meritorni

Meritorni on 70 metrin korkuinen, 22-kerroksinen tornitalo, joka sijaitsee aivan merenrannassa Espoon Kivenlahdessa. Rakennus valmistui marraskuussa 1999 ja oli Suomen korkein asuinrakennus aina vuoteen 2006 saakka, jolloin Vuosaaren tornitalo Cirrus valmistui.
Nykyään Meritorni on Suomen kuudenneksi korkein asuinrakennus ja Espoon viidenneksi korkein rakennus Fortumin ja Koneen toimitalojen, asuintorni Niittyhuipun ja Leppävaaran Panorama Towerin jälkeen. 
Meritornin rakentamisprosessi oli varsin pitkä ja vaiheikas. Sille annettiin rakennuslupa jo vuoden 1984 syksyllä, ja perustustyöt aloitettiin kesällä 1989. Lopullinen sopimus toteutuksesta solmittiin vasta maaliskuussa 1998 ja rakennustyöt aloitettiin heti keväällä 1998. Meritornin on suunnitellut arkkitehti Juha Mutanen, luonnosvaiheen suunnittelu on arkkitehti Simo Järvisen.
Silmäsairaus

Silmäsairaudet ovat sairauksia, jotka esiintyvät silmän eri osissa, esimerkiksi silmäluomissa, sarveiskalvolla, sidekalvolla tai lasiaisessa. Silmäsairauksia tutkiva lääketieteen osa-alue on nimeltään oftalmologia tai silmätaudit.
Jaottelu.
Silmäsairaudet ovat kansainvälisen ICD-10-tautiluokituksen pääluokassa H (koodit H00–H59):
Oireet.
Silmäsairauksien oireina voi esiintyä esimerkiksi silmien ärsytystä, kutinaa, kirvelyä ja kipua. Silmissä voi näkyä punoitusta, verestystä tai rähmintää. Liiallinen kyynelvuoto tai toisaalta silmien kuivuus saattaa olla sairauden oireena. Näköön liittyvät oireet voivat kertoa silmätaudeista: näön hämärtyminen, heikkeneminen, näkökenttäpuutokset tai vääristymät. Silmäluomilla oireina voi olla punoitusta, turvotusta tai ihottumaa.
Sairauksien tutkiminen.
Tutkiminen alkaa näöntarkastuksella ja silmien taittovoiman tutkimisella. Näkökenttätutkimus tehdään yksinkertaisella kokeella, ja myös värinäkö voidaan tutkia. Sarveiskalvovaurioiden toteamiseksi saatetaan tehdä fluoreseiinivärjäys. Silmien verenkierron tutkimiseen voidaan käyttää varjoainetutkimusta ja kaikudopplerkuvausta, näkökykyyn vaikuttavien aivosairauksien tutkimiseen magneettikuvausta ja tietokonetomografiaa.
Silmäntähystimellä eli oftalmoskoopilla nähdään silmänpohjat, näköhermon lähtökohta ja verkkokalvon sekä sen verisuonten tila. Silmämikroskooppitutkimus paljastaa esimerkiksi glaukooman silmänpainemittauksen avulla. Glaukooma voi aiheuttaa näköhäiriöiden lisäksi päänsärkyä ja aiheuttaa hoitamattomana näön pysyvän heikkenemisen.
Pentti Kaskipuro

Pentti Ensio Kaskipuro (vuoteen 1935 Krut; 10. lokakuuta 1930 Helsinki – 4. syyskuuta 2010 Kauniainen) oli suomalainen taidegraafikko. Hänen kuivaneula- ja akvatintatöidensä aiheet ovat usein peräisin keittiöstä: lanttuja, sipuleita, leipiä, makkaraa. Sommittelu on rauhallisen tasapainoinen, valon käyttö juhlallista. Kohde – rupsahtanut lanttu, poltettu tulitikku – muuttuu arkitodellisuutta suuremmaksi. 
Kaskipuro syntyi työläiskotiin ja vietti useita vuosia sotalapsena Ruotsissa. Siellä hän kiinnostui kuvataiteesta. Häntä ei kuitenkaan hyväksytty Taideteolliseen oppilaitokseen, joten hän alkoi opetella taidegrafiikan tekemistä päivätyön ohella omin päin ja professori Aukusti Tuhkan yksityisoppilaana. Ensimmäisen kerran hänen töitään oli esillä vuonna 1953. Alkuajan töiden aiheet olivat kaupunkinäkymiä ja työläiskuvia. Informalismi alkoi näkyä hänen töissään 1960-luvulla. Hän sai valtion taidekilpailun ensimmäisen palkinnon 1964. Sen jälkeen toimi grafiikan opettajana Taideteollisessa korkeakoulussa vuosina 1965–1974 ja taiteilijaprofessorina vuosina 1974–1979.
Kaskipuro palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1971. Hänet palkittiin myös ruotsalaisella Prinssi Eugenin mitalilla vuonna 1974. Helsingin Juhlaviikkojen Vuoden taiteilija hän oli vuonna 1979. Hän sai ansioituneelle vantaalaiselle taiteilijalle myönnettävän Vantaan kulttuuripalkinnon vuonna 1979 ja professorin arvonimen vuonna 1980. Opettajantyöstään Pentti Kaskipuro sai Suomen Kulttuurirahaston 30 000 markan tunnustuspalkinnon, perusteluna "olennaisen pelkistävä taide ja omintakeisuuteen rohkaiseva opettajantyö" vuonna 1983. Kuvataiteen valtionpalkinto hänelle myönnettiin 1991.
Monet taidegraafikot kuten Outi Heiskanen ovat olleet Kaskipuron eli "Mestari K":n oppilaita. Kaskipuron töitä on esimerkiksi Dresdenin Kupferstichkabinettissa, New Yorkin MoMassa ja Washingtonin Kongressin kirjastossa.
Kaskipuro kuoli syyskuussa 2010 usean keuhkokuumeen jälkeen Kaunialan Sairaalassa Espoossa. Kaskipurolle myönnettiin 2011 Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäen viimeinen hauta.
Vantaan kaupungintalon siipirakennuksessa Tikkurilassa toimivan Galleria K:n K viittaa graafikko Kaskipuroon. Galleria on Vantaan taidemuseon ja Vantaan taiteilijaseuran ylläpitämä ja esittelee toisinaan Vantaan taidemuseon laajaa Pentti Kaskipuron töiden kokoelmaa.