tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
M/S Pelagitis

M/S "Pelagitis" () on Ainaftis Shippingin omistuksessa oleva ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 1978, Ulsanissa, Etelä-Koreassa. Kuollutta painoa laivalla on 8 672 tonnia. "Pelagitis" on rekisteröity Kreikan lipun alle.
Käyttöhistoria.
Alus laskettiin vesille 22. joulukuuta 1977 eteläkorealaisella Hyundai Shipbuilders &amp; Heavy Industriesin telakalla (nyk. Hyundai Heavy Industries). Aluksen rakennusnumero on 647. Alus valmistui toukokuun alussa vuonna 1978 seitsemäntenä 11 aluksen sarjasta, jonka muodostavat valmistumisjärjestyksessä M/S "Global Freighter" (nimi valmistuessa "Merzario Ausonia"), M/S "Stena Transfer" ("Stena Runner"), M/S "Tor Baltica" ("Elk"), M/S "Kilmore" ("Norsky"), uponnut M/S "Finnbirch" ("Stena Prosper"), M/S "Finnforest" ("Stena Project"), M/S "Stena Partner" ("Alpha Enterprise"), M/S "Global Carrier" ("Imparca Express I"), M/S "Strada Corsa" ("Merzario Espania") ja M/S "Diplomat" ("Stena Trader"). Sarjasta käytetään nimitystä "Stena Searunner", ja kaikki alukset ovat tanskalaisen Knud E. Hansen A/S:n suunnittelemia.
Alus luovutettiin 8. toukokuuta 1978 Stena Linen omistukseen, joka rekisteröi aluksen "Tor Felicia" -nimisenä Yhdistyneen kuningaskunnan lipun alle. Kotipaikaksi tuli Lontoo. Laiva saapui telakalta Etelä-Afrikan Kapkaupungin ja Norsunluurannikon Abidjanin kautta. Heinäkuussa laiva aikarahdattiin eli vuokrattiin Tor Linen Imminghamin ja Rotterdamin väliseen liikenteeseen. Myöhemmin samana vuonna alus aikarahdattiin italialaisen Merzario Lines -varustamon Välimeren liikenteeseen "Merzario Grecia" -nimellä. Vuonna 1983 alus siirtyi Stena Gulf Linen omistukseen ja Caymansaarten lipun alle nimellä "Stena Grecia". Tämän jälkeen Stena Portlink aloitti liikennöinnin "Stena Grecialla" Britannian ja Tanskan Esbjergin välillä. Vuonna 1986 laiva siirtyi Travemünden ja Göteborgin välille.
Huhtikuussa 1987 "Stena Grecia" aikarahdattiin Marine Atlantic -varustamon Port aux Basquesin ja North Sydneyn väliseen liikenteeseen Kanadaan. Pian tämän jälkeen rahtaaja osti aluksen ja rekisteröi sen "Atlantic Freighter" -nimisenä Bahaman lipun alle. Kotisatamaksi tuli maan pääkaupunki Nassau. Vuonna 1990 aluksesta löydettiin käytetyn asbestia. Tuolloin sitä ei poistettu, vaan se kapseloitiin. Vasta marraskuussa 2007 60 aluksen miehistönjäsentä kävi lääketieteellisissä kokeissa asbestin vuoksi. Joulukuusta 1994 toukokuuhun 1995 Atlantic Freighter oli rahdattuna P&amp;O Pandoron Dublinin ja Liverpoolin väliseen liikenteeseen. Kesäkuussa 1995 alus palasi takaisin Port aux Basquesin ja North Sydneyn välille. Alus jäi vuonna 2009 käyttämättömänä Port aux Basquesiin odottamaan myyntiä. Maaliskuussa 2010 kreikkalainen Navibulk Enterprise SA osti aluksen ja rekisteröi sen Panaman lipun alle. Laivan uudeksi nimeksi tuli "Pelagitis". Kesäkuussa 2010 alus myytiin uudelle omistajalle, ja se purjehtii Kreikan lipun alla.
Itäarmeija

Itäarmeija oli valkoisten joukkojen armeija Suomen sisällissodassa. Armeijan komentaja oli kenraalimajuri Ernst Löfström alias Ernst Toll.
Itäarmeijassa palvelleet Saksan jääkärit.
Päämajan yhdysupseeri ja tiedotusosaston päällikkö armeijakunnan esikunnassa (toimi Viipurin valtauksen aikana) Erik Malmberg, eläinlääkintähuollon järjestäjänä jääkäriyliluutnantti Georg Öhman.
Eversti Alexander Tunzelmann von Adlerflug ”A. Örnflykt” 
v.t. Everstiluutnantti Paroni Axel Rappe
Esikunta.
Operatiivinen osasto:
Kapteeni Hällén, Luutnantti G. Gronstedt, adjutantti E. Becker.
Yhteystoimisto:
Majuri K. A. L. von Heijne, adjutantti Erik Lönnroth ”Rothberg”.
Tietotoimisto:
Adjutantti Arne Homén.
Kulkulaitososasto:
Kuljetustoimen päällikkö H. Palo.
Typografinen osasto:
Adjutantti Erik Lönnroth ”Rothberg”, V. Thoné.
Päällikkö everstiluutnantti L. A. Schwindt sekä adjutantit Sjöberg ja Vähäkallio.
Päällikkö armeijanintendentti Olli W. Genetz sekä kenttäintendentti (v.t. päällikkö) Alvar Brejlin, adjutantit Helenius ja Hjalmar Bärlund, rahastonhoitaja J. Björkstén.
Itäarmeijan ylilääkäri tohtori G. J. Winter, apulaisenaan tohtori Palmgren.
Eläinlääkäri jääkärikapteeni Georg Öhman.
Päällikkö adjutantti Brofeldt ja adjutantti Björk.
Postimestari Lehto.
Adjutantti Paul Thorwall.
Rovasti J. W. Wallinheimo.
Reservin luutnantti Isak Alfthan, toimi esikunnassa Viipurin hyökkäysvaiheen aikana.
Joukko-osastot.
Komentaja: eversti Eduard Ausfelt.
Komentaja: eversti Ulrich von Coler.
Komentaja: majuri Rainer Stahel.
Komentaja: jääkärimajuri Lauri Malmberg.
Komentaja: jääkärieverstiluutnantti Aarne Sihvo.
Komentaja: everstiluutnantti O. A. Wilkman.
Komentaja: majuri Martin Ekström.
Komentaja: jääkärimajuri Juho Heiskanen.
Komentaja: jääkäriratsumestari Sven Weckström.
Täydennysjoukkoihin kuuluivat täydennyspataljoonat ja kenttälennätinjoukot.
Christer Majbäck

Christer Majbäck (s. 30. tammikuuta 1964 Kiiruna) on entinen ruotsalainen maastohiihtäjä, moninkertainen arvokisamitalisti.
Majbäck saavutti pronssia Oberstdorfin 1987 MM-kilpailujen 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa Thomas Wassbergin ja Aki Karvosen jälkeen. Calgaryn olympialaisten 1988 15 kilometrillä (p) hän oli yhdestoista.
Lahden MM-kilpailuissa 1989 Majbäck sai jälleen pronssia 30 kilometrin (p) kilpailussa. Hän jäi voittaja Vladimir Smirnovista 12,9 sekuntia; Vegard Ulvang oli toinen. Samoissa kisoissa Majbäck oli 15 kilometrin (p) kilpailussa kolmastoista. 4x10 kilometrin viestissä hän hiihti avausosuuden Ruotsin kultajoukkueessa, jonka muut jäsenet olivat Gunde Svan, Lars Håland ja Torgny Mogren.
Majbäck saavutti hopeaa Val di Fiemmen 1991 MM-kilpailujen perinteisen hiihtotavan 10 kilometrin kilpailussa; hän jäi voittaja Terje Langlille 2,1 sekuntia. Viestissä hän sivakoi toisen osuuden Ruotsin hopeajoukkueessa, jonka muut viestinviejät olivat Thomas Eriksson, Svan ja Mogren. Majbäck oli lisäksi kymmenes 30 kilometrillä (p) sekä neljästoista 50 kilometrillä (v).
Albertvillen olympialaisissa 1992 Majbäck sai pronssia 10 kilometrin perinteisen tyylin kilpailussa Ulvangin ja Marco Albarellon jälkeen sekä oli kuudes niin takaa-ajossa kuin 30 kilometrilläkin (p).
Falunin MM-kilpailuissa 1993 Majbäck oli 30 kilometrillä (p) kahdestoista, 10 kilometrillä (p) neljästoista ja 50 kilometrillä (v) viidestoista. Lillehammerin 1994 olympialaisissa hän oli 50 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa kuudes.
Maailmancupissa Majbäck voitti 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailun Calgaryssa joulukuussa 1989. Hän oli lisäksi kerran toinen ja yhdeksän kertaa kolmas.
Batucada

Batucada on brasilialaisen samban alalaji, jota soitetaan erikokoisilla ja -näköisillä rummuilla ja muilla lyömäsoittimilla ilman melodiaa. Tyypillisesti bateriassa (vapaasti suomentaen rumpuryhmässä) on useita kymmeniä (harjoituksissa tai pienemmissä ryhmissä) tai jopa satoja (karnevaaleilla) soittajia ja jokaisella on yksi soitin. Batucada periytyy Afrikasta.
Batucadalle luonteenomaista on erittäin nopea tempo, noin 140–160 iskua minuutissa.
Batucada-bateriassa on laaja valikoima erilaisia lyömäsoittimia. Batucadassa käytettäviä soittimia ovat muun muassa:
Nämä ovat nyky-batucadan perussoittimia, lisäksi käytetään jonkin verran myös muita soittimia, joskin niiden heikon kuuluvuuden takia niitä käytetään vain estetiikan vuoksi. Tällaisia soittimia ovat muun muassa pandeiro (tamboriinin näköinen rumpu, jossa kalvo ja pienet lautasen malliset kellot reunalla) ja reco-reco (guiron tapainen soitin, jota "raavitaan" kapulalla).
Lars Håland

Lars Håland (s. 28. heinäkuuta 1962) on entinen ruotsalainen maastohiihtäjä, viestin maailmanmestari.
Häland saavutti pronssia Lahden MM-kilpailujen 1989 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa maanmiestensä Gunde Svanin ja Torgny Mogrenin jälkeen sekä hiihti kolmannen osuuden kultaa voittaneessa Ruotsin 4x10 kilometrin viestijoukkueessa, jonka muut jäsenet olivat Christer Majbäck, Svan ja Mogren. Håland oli lisäksi 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa seitsemäs ja 50 kilometrin vapaan kisassa neljäs.
Falunin MM-kilpailuissa 1993 Håland oli 50 kilometrin (v) kilpailussa kolmastoista. 
Håland saavutti Lahden MM-pronssin lisäksi kaksi muuta maailmancupin palkintosijoitusta: hän voitti Falunin 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailun maaliskuussa 1989 ja oli kolmas Salpausselän kisojen takaa-ajokilpailussa maaliskuussa 1990.
Viron vihreät

Viron vihreät () on virolainen vihreä puolue, joka perustettiin 25. marraskuuta 2006. Vihreät on vihreään liikkeeseen perustuva puolue, jolle perhearvot ja luonto ovat tärkeitä. Sen kannattajat ovat olleet etupäässä akateemisesti koulutettuja ja kulttuurityöntekijöitä. 
Historia.
Vihreän puolueen aloiteryhmän organisaattori Valdur Lahtvee ilmoitti 1. marraskuuta 2006, että sen jäsenmäärä oli ylittänyt puolueen rekisteröintiin tarvittavan tuhannen jäsenen rajan. Puolueen perustava edustajakokous pidettiin Tallinnan teknillisellä yliopistolla 25. marraskuuta 2006. Perustava edustajakokous vahvisti vihreiden puolueohjelman ja valitsi 13-henkisen puoluehallituksen. Puhemiehiksi nousivat Peeter Jalakas, Valdur Lahtvee, Maret Merisaar ja Marek Strandberg. Strandberg ilmoitti puolueen tavoitteeksi viisi paikkaa ja vihreän eduskuntaryhmän muodostamisen Riigikogussa.
Maaliskuun 2007 parlamenttivaaleihin vihreät lähtivät 159 776,57 euron (2 499 960,13 kruunun) kampanjarahalla ja lopulta ylittivät alkuperäisen tavoitteensa saamalla kuusi paikkaa ja 39 279 ääntä eli 7,1 prosenttia kaikista äänistä. Näin ollen puolue oli yksi vaalivoittajista.
Suurimmaksi puolueeksi noussut vaalivoittaja Reformipuolue tarjosi vihreille hallituspaikkaa ja kutsui vihreiden valtuuskunnan mukaan hallitusneuvotteluihin. Vihreät ottivat osaa hallitusneuvotteluihin. Vihreille oltiin tarjoamassa tavallisia yleisiä ministerinvirkoja, mutta tämä ei innostanut vihreitä, koska he olivat olettaneet, että heille tarjottaisiin ympäristö- tai talous- ja viestintäministerin virkaa. Lopulta puolue ilmoitti hallitusneuvotteluiden loppuvaiheessa jäävänsä pois Andrus Ansipin toisesta hallituksesta.
Vuoden 2009 paikallisvaaleissa vihreät menetti kunnanvaltuutettunsa kaikkialla Harkua lukuun ottamatta. Vuoden 2011 parlamenttivaaleissa puolue jäi äänikynnyksen alle menettäen paikkansa ja putosi näin riigikogusta. Samalla myös vihreiden johto ilmoitti eroavansa.
Ideologia.
Viron vihreät ovat pääasiassa perinteinen ympäristöpuolue, eikä se kuulu vasemmistoon tai arvoliberaaleihin, kuten joissain muissa Euroopan maissa. Vuoden 2007 vaaleissa puolueen teemoina olivat Viron metsien, merialueiden ja muiden luonnonvarojen suojelu, ilmastonmuutoksen vastainen taistelu ja suoran demokratian tukeminen. Taloudessa puolue kannattaa innovatiivisuutta ja konservatiivista veropolitiikkaa. Sen talousajattelua on Virossa kuvailtu myös keskustalaiseksi.
Johto.
Viron vihreiden johto on hieman erilainen kuin muiden Viron puolueiden. Puolueen puheenjohtajana toimii Züleyxa Izmailova. Puolueen varsinainen johtoelin on jäsenten muodostama johtokunta tai puoluehallitus, joka perustamisvaiheessa oli 13-jäseninen.
Vihreiden ensimmäinen vakinainen puoluekokous kokoontui 13. kesäkuuta 2007. Kokous päätti kasvattaa johdon 19-henkiseksi. Samalla päätettiin olla valitsematta puolueelle puheenjohtajaa.
Lähteet.
http://erakond.ee/
Viron kristillisdemokraattien puolue

Viron kristillisdemokraattien puolue () (EEKD) (30. maaliskuuta 2006 asti Viron kristillinen kansanpuolue (EKRP)) on virolainen kristillisdemokraattinen puolue, jolla ei ole edustusta Riigikogussa. Puolueella on 2 167 jäsentä ja sen puheenjohtaja on liikemies Aldo Vinkel. 
Aatteeltaan puolue on kristilliskonservatiivinen ja vastustaa Euroopan unionin perustuslakia ja samoin vastusti aikanaan Viron liittymistä Euroopan unioniin. Puolue on Euroopan kristillisen poliittisen liikkeen (EPCM) jäsen.
Puolue vaaleissa.
Vuonna 2003 parlamenttivaaleissa puolue sai 1,1 prosenttia äänistä ja 5 275 ääntä eikä ainuttakaan edustajanpaikkaa. Vuoden 2007 parlamenttivaaleissa äänimäärä kasvoi 9 443 ääneen (1,7 prosenttia äänistä), mutta silti jäi reilusti alle Virossa käytössä olevan viiden prosentin äänikynnyksen.
Vuoden 2002 kunnallisvaaleissa EKRP valittiin kolmeen kunnanvaltuustoon 247:stä saaden yhteensä seitsemän paikkaa. Kuressaaressa puolue sai yhden paikan 21:stä 5,6 prosentin ääniosuudella ja 294 äänellä. Pihtlan kunnassa kaksi paikkaa 11:stä 24,7 prosentin ääniosuudella ja 163 äänellä ja Püssissa neljä paikkaa 13:sta 31,8 prosentin ääniosuudella ja 191 äänellä.
Vuoden 2005 kunnallisvaaleissa EKRP oli ehdolla kolmessatoista kunnassa 227:stä ja sai kolme paikkaa. Koko maassa puolue sai 1 799 ääntä eli 0,36 prosenttia kaikista äänistä. Puolue sai paikan Kuressaaressa 5,4 prosentin ääniosuudella ja 264 äänellä ja Pihtlan kunnassa kaksi paikkaa 18,3 prosentin ääniosuudella ja 109 äänellä.
Puolue oli ehdolla näissä kunnissa, mutta ei saanut valtuustoihin ainuttakaan paikkaa:
Püssin kaupungissa puolue ei ollut ehdolla, joten se menetti kaikki neljä paikkaansa. Virossa on kunnallisvaaleissakin äänikynnys, joka on viisi prosenttia lasketuista äänistä.
Länsiarmeija

Länsiarmeija oli valkoisten joukkojen armeija Suomen sisällissodassa. Se perustettiin huhtikuussa 1918 uudelleen organisoitaessa valkoista armeijaa. Armeijan toiminta-alue oli Pohjanlahdelta Päijänteelle. Sen tehtävänä oli hyökätä Riihimäen suuntaan käytössä olevilla värvätyillä rykmenteillä sekä neljällä suojeluskuntarykmentillä. Sen piti yhteistyössä saksalaisten kanssa puhdistaa Etelä- ja Länsi-Suomi punaisista joukoista.
Ylipäällikön 7. huhtikuuta antaman käskyn mukaan Länsiarmeijan tehtävänä oli varmistaa Vesilahden-Pälkäneen-Padasjoen rintama, vallata Pori ja samalla valmistautua etenemään päävoimin Hämeenlinnan ja Riihimäen kautta Helsinkiä kohti sekä pienemmin voimin ryhtyä puhdistamaan Turun lääniä. Komentaja Martin Wetzer jakoi armeijan toiminta-alueen kahteen lohkoon, joiden rajana oli Pyhäjärvi. Länsilohkoa komensi kenraalimajuri Ernst Linder ja itälohkoa eversti Harald Hjalmarson. Yhteysvaikeuksien takia itälohko jaettiin myöhemmin kahtia, minkä jälkeen Pyhäjärven ja Mallasveden välillä oleva Vesilahden-Lempäälän rintama uskottiin Hjalmarsonille ja itäosa everstiluutnantti L. Bergströmin komentoon.
Lahden länsipuolella olleet punaiset antautuivat 2. toukokuuta, jonka jälkeen taistelut keskittyivät itäarmeijan alueelle.
Eversti Erik Grafström
Operatiivinen osasto:
Esikunta.
Adjutantti ratsumestari E. von Bornstedt, yhteysupseeri ja lennätin- ja puhelinkomennuskunnan päällikkö luutnantti Erik von Frenckell
Päällikkö: everstiluutnantti Maximilian Spåre.
Armeijaintendentti luutnantti Bruno Swendelin, kamreeri luutnantti Rudolf Bäckman.
Ase- ja tykistötarkastaja eversti P. Londén, kivääri- ja konekiväärivaraston johtaja herra V. Keynäs.
Armeijanlääkäri tohtori Ernst V. Knape.
Armeijaneläinlääkäri, eläinlääkäri J. N. Pettersson.
Esikuntakomendantti kenraalimajuri Torsten Leonard Lode.
Armeijanauditööri varatuomari Per Antell.
Joukko-osastot.
Komentaja: kenraalimajuri Ernst Linder.
Komentaja: eversti Harald Hjalmarson.
Päällikkö: everstiluutnantti Maximilian Spåre, v.t. päällikkö everstiluutnantti J. A. K. Renvald.
Päällikkö: majuri Martin Ekström.
Vaasan rykmentin täydennyspataljoona
Päällikkö majuri R. Anthoni.
1. Pohjanmaan rykmentin täydennyspataljoona
Päällikkö: tohtori I. Karttunen.
2. Pohjanmaan rykmentin täydennyspataljoona
Päällikkö: tohtori I. Karttunen.
Porin rykmentin täydennyspataljoona
Päällikkö: majuri C. Nordenswan.
1. krenatöörirykmentin täydennyspataljoona
Päällikkö: insinööri E. Lindberg.
2. krenatöörirykmentin täydennyspataljoona 
Päällikkö: insinööri E. Lindberg.
Hämeen etappipataljoona
Päällikkö: majuri G. I. Lydman.
Pohjois-Savon rykmentin täydennyspataljoona
Päällikkö: reserviluutnantti Gunnar Björk
Etelä-Savon rykmentin täydennyspataljoona
Päällikkö ratsumestari Georg Hjalmar Tulander.
Savon etappipataljoona
Päällikkö: reservikapteeni V. G. Lagerstedt
14. patteri
Päällikkö: kapteeni Erik Beskow.
Arie Verveen

Arie Verveen (s. 28. syyskuuta 1966 Irlanti) on irlantilainen näyttelijä. 
Verveen asuu pääsääntöisesti Irlannissa. Hänen näyttelijäuransa alkoi Michael V. Gazzon kirjoittamassa näytelmässä "A Hatful Of Rain". Näytelmän jälkeen Verveen matkusti New Yorkiin ja työskenteli Actor's Studiossa Arthur Pennin assistenttina. Tuona aikana hän osallistui usean opiskelija- ja indie-elokuvien tekoon.
Hänen ensimmäinen varsinainen elokuvaroolinsa oli elokuvassa "Verkon kuristuksessa" (1996). Hänen vastanäyttelijöinään olivat Edward James Olmos ja Maria Conchita Alonso ja Verveen sai roolistaan kiitosta ja debyyttipalkintoja. Vuonna 1998 hän näytteli sotamies Charlie Dalea Terrence Malickin ohjaamassa sotaelokuvassa "Veteen piirretty viiva". 2000-luvulla Verveen on tehnyt sivuosarooleja sekä televisiolle että valkokankaalle.
Stephan Lichtsteiner

Stephan Lichtsteiner (s. 16. tammikuuta 1984 Adligenswil) on sveitsiläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelasi vuosina 2002–2020 Sveitsin, Ranskan, Italian, Englannin ja Saksan pääsarjoissa. Hän edusti Sveitsin Superliigassa Grasshoppersia, Ranskan Ligue 1:ssä Lilleä, Italian Serie A:ssa Laziota ja Juventusta, Englannin Valioliigassa yhden kauden Arsenalia sekä uransa päätteeksi Saksan Bundesliigassa yhden kauden Augsburgia. Lichtsteiner pelasi Sveitsin maajoukkueessa 108 maaottelua.
Seurajoukkueura.
Lichtsteiner aloitti ammattilaisuransa Grasshoppersissa keväällä 2002. Hän voitti Sveitsin-mestaruuden 2003 ja pelasi tuolla kaudella jo 25 liigaottelua, joista 14 ottelua avauskokoonpanossa. Ranskalaisseura Lilleen hän siirtyi vuonna 2005. Siirto Lazioon tapahtui vuonna 2008. Laziossa hän voitti Italian cupin vuonna 2009, loppuottelussa kaatui Sampdoria rangaistuspotkukilpailun jälkeen. Samana vuonna Lazio kohtasi Italian supercupin loppuottelussa Interin, jonka Lazio voitti 2–1. Lichtsteiner sai Laziossa lempinimen "Forrest Gump" väsymättömän ja periksiantamattoman pelityylinsä vuoksi.
Lichtsteiner siirtyi Juventukseen kymmenen miljoonan euron siirtosummalla kesällä 2011. Hän voitti Italian-mestaruuden seitsemällä peräkkäisellä kaudella: 2011–2012, 2012–2013, 2013–2014, 2014–2015, 2015–2016, 2016–2017 ja 2017–2018. Lisäksi hän voitti Italian cupin 2015, 2016, 2017 ja 2018 sekä pelasi Mestarien liigan loppuottelussa keväällä 2015. Lichtsteinerin sopimus päättyi kesäkuussa 2018, minkä jälkeen hän siirtyi ilmaissiirrolla englantilaisseura Arsenaliin. Seuraavana kesänä hän siirtyi Saksan Bundesliigassa pelaavaan Augsburgiin. Elokuussa 2020 Lichtsteiner ilmoitti lopettavansa uransa.
Maajoukkueura.
Sveitsin A-maajoukkueessa Lichtsteiner debytoi vuonna 2006. Hän pelasi MM-kilpailuissa kolme ottelua 2010, neljä ottelua 2014 ja kolme ottelua 2018 sekä EM-kilpailuissa kolme ottelua 2008 ja neljä ottelua 2016.
Lichtsteiner pelasi kaikkiaan 108 A-maaottelua, joista 102 ottelua avauskokoonpanossa, ja saavutti neljäntenä sveitsiläispelaajana sadan maaottelun rajan. Hän teki näissä maaotteluissa kahdeksan maalia: yhden lokakuussa 2011 EM-karsinnassa Montenegroa vastaan, yhden toukokuussa 2012 ystävyysottelussa Saksaa vastaan, kaksi syyskuussa 2013 MM-karsinnassa Islantia vastaan, yhden kesäkuussa 2014 ystävyysottelussa Perua vastaan, yhden marraskuussa 2016 MM-karsinnassa Färsaaria vastaan, yhden elokuussa 2017 MM-karsinnassa Andorraa vastaan ja yhden lokakuussa 2017 MM-karsinnassa Unkaria vastaan. Hän pelasi viimeisen maaottelunsa marraskuussa 2019.
Lichtsteiner pelasi Sveitsin eri nuorisomaajoukkueissa alle 15-vuotiaista alle 21-vuotiaisiin yli 60 maaottelua, joista 30 ottelua alle 21-vuotiaissa. Hän pelasi kaksi ottelua alle 21-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2004.
Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön Suomen puheenjohtajuuskausi

Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön Suomen puheenjohtajuuskausi oli 2008 ja puheenjohtajana toimivat vuorollaan Suomen ulkoasiainministerit Ilkka Kanerva ja Alexander Stubb (1.4.2008 alkaen).
Puheenjohtajuuskauden suuria haasteita olivat Venäjän ja Yhdysvaltain suhteet, jotka ovat jännittyneet ajankohtaisista kansainvälispoliittisista aiheista, kuten:
Suomen eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtaja Pertti Salolaisen mukaan Suomen puheenjohtajakauden tehtävänä on pelastaa Etyj.
Lázár Lovász

Lázár Lovász (24. toukokuuta 1942 – 17. huhtikuuta 2023) oli unkarilainen moukarinheittäjä ja olympiamitalisti.
Lovászin uran paras saavutus oli olympiapronssi Méxicossa 1968 tuloksella 69,78 m. Japanin Takeo Sugawara sai saman tuloksen mutta jäi neljänneksi, koska Lovászin toiseksi pisin heitto oli pidempi kuin japanilaisen vastaava. Méxicon tulos oli Lovászin uran pisin heitto. Hän sijoittui kaksi kertaa EM-kilpailuissa kuudenneksi: Budapestissä 1966 tuloksella 65,28 m ja Ateenassa 1969 tuloksella 66,90 m.
Rolf Fringer

Rolf Fringer (s. 26. tammikuuta 1957) on itävaltalainen jalkapallovalmentaja. 
Ura.
Fringer on valmentanut urallaan Sveitsissä, Saksassa, Arabiemiraateissa, Kreikassa ja Kyproksella, muttei kotimaassaan Itävallassa. Fringerin uran suurimmat saavutukset ovat Sveitsin mestaruudet 1993 ja 1998.
Lokakuun lopulla 2008 Fringer palasi valmennustehtäviin, kun Sveitsin pääsarjaseura FC Luzern palkkasi hänet päävalmentajakseen. Fringerin johdolla Luzern säilytti kauden 2008/09 päätteeksi sarjapaikkansa karsintojen kautta. Ensimmäinen täysi kausi oli suurempi menestys ja Fringer luotsasi seuran komeasti neljänneksi ja Eurooppa-liigan karsintoihin. Kaudella 2010/11 seura taisteli syyskaudella aivan kärkisijoista, mutta keväällä vauhti hiipui. Fringer sai lopulta potkut toukokuun alussa 2011 Luzernin ollessa liigassa viidentenä, neljä pistettä Eurooppa-liigaan oikeuttavasta neljännestä sijasta. 
Maaliskuun lopussa 2012 Fringer allekirjoitti kesään 2014 ulottuvan sopimuksen Sveitsin liigan keskikastissa majailleen FC Zürichin kanssa. Fringerin johdolla FCZ sijoittui kauden päätteeksi lopulta kuudenneksi. Syksy 2012 sujui joukkueelta surkeasti ja liigan häntäpäähän vajoaminen johti lopulta Fringerin potkuihin marraskuun lopussa. 
Joulukuussa 2014 Fringeristä tuli FC Luzernin urheilutoimenjohtaja. Fringerin pesti seurassa päättyi potkuihin tammikuussa 2016. Potkujen taustalla arvioitiin olleen erimielisyydet seurajohdon ja päävalmentaja Markus Babbelin kanssa..
Markku Turunen

Markku Pekka Turunen (s. 22. elokuuta 1952 Suonenjoki) on suomalainen Tampereella asuva kirjailija.
Sosionomin ja kirjastotutkinnon Tampereen yliopistossa suorittanut Turunen toimi kirjastonhoitajana vuoteen 1998 saakka. Hän oli aikaisemmin työskennellyt myös mm. hotellipoikana, rakennustyömiehenä, levysepän apulaisena ja hitsaajana.
Turusen esikoisromaani oli 1982 ilmestynyt tieteiskuvitelma "Valmiissa maailmassa".
Ville Priha

Ville Pekka Priha (s. 19. syyskuuta 1975 Suomussalmi) on suomalainen uransa lopettanut jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Pelaajaura.
Priha on Jyväskylän Jalkapalloklubin kasvatti. Hän teki liigadebyyttinsä Vaasan Palloseuran joukkueessa 18. toukokuuta 1997 ja ensimmäisen liigamaalinsa kuukautta myöhemmin. Hän pelasi 131 pääsarjaottelua ja teki niissä 37 maalia. Suomen maajoukkueessa hän pelasi kaksi A-maaottelua.
Valmentajaura.
Vuonna 2006 Priha ryhtyi kasvattajaseuransa JJK:n edustusjoukkueen pelaaja-valmentajaksi. Seuraavalla kaudella Priha keskittyi yksinomaan valmennustehtäviin ja nosti ensi työkseen JJK:n Kakkosesta Ykköseen. Kaudella 2007 JJK sijoittui sarjassaan kolmanneksi ja voitti Suomen cupissa muun muassa TPS:n ja MyPan. Menestys jatkui kaudella 2008 JJK:n noustessa ensimmäisenä keskisuomalaisena joukkueena Veikkausliigaan. Ensimmäisellä liigakaudella joukkue säilytti sarjapaikkansa karsinnan kautta, mutta seura ja Priha eivät kuitenkaan jatkaneet yhteistyötään kauden jälkeen. Vuonna 2014 Priha siirtyi VPS:n valmennuspäälliköksi ja toimii nykyään VPS Akatemian päävalmentajana..
Hans-Peter Zaugg

Hans-Peter Zaugg (s. 2. joulukuuta 1952) on sveitsiläinen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja.
Ura pelaajana.
Zaugg pelasi urallaan Sveitsissä edustaen kolmea eri seuraa. Suurimmaksi saavutukseksi jäi Sveitsin Cupin finaalipaikka 1975.
Ura valmentajana.
Zaugg valmensi 1980-luvulla pieniä sveitsiläisseuroja vailla sen suurempaa menestystä. 1990 Sveitsin jalkapalloliitto palkkasi Zauggin juniorimaajoukkueen päävalmentajaksi ja 1992 hän nousi englantilaisvalmentaja Roy Hodgsonin apuvalmentajaksi Sveitsin A-maajoukkueeseen. Zaugg oli apuvalmentajana mukana MM-kisoissa 1994 sekä EM-kisoissa 1996. Hän toimi apuvalmentajana maajoukkueessa lokakuuhun 1999 saakka työskennellen myös portugalilaisen Artur Jorgen, itävaltalaisen Rolf Fringerin ja ranskalaisen Gilbert Gressin apuvalmentajana. 
Zaugg nousi päävalmentajaksi Sveitsin maajoukkueessa Gressin lähdön myötä lokakuussa 1999. Hänen pestinsä kesti vain puolisen vuotta, kesäkuuhun 2000. Maajoukkuevuodet lisäsivät kuitenkin Zauggin arvostusta Sveitsissä ja hän siirtyi 2000 Sveitsin suurseuran Grasshopper-Club Zürichin päävalmentajaksi. Zaugg johdatti Grasshopperin Sveitsin mestariksi 2001 jättäen tehtävänsä kauden jälkeen.
2002–2003 Zaugg toimi FC Luzernin päävalmentajana ennen siirtymistään BSC Young Boysin peräsimeen. Zaugg luotsasi berniläiset liigahopealle ja Uhrcupin voittoon 2004. Zaugg sai potkut lokakuussa 2005 huonon alkukauden vuoksi.
Joulukuussa 2006 Zaugg palasi valmennustehtäviin, kun hän korvasi maamiehensä Martin Andermattin Liechtensteinin maajoukkueen päävalmentajana. Zaugg jätti Liechtensteinin maajoukkueen lähes kuuden vuoden valmennusvastuun jälkeen lokakuun lopussa 2012. 
Joulukuussa 2015 Zauggista tuli Sveitsin alasarjoissa pelaavan FC Solothurnin päävalmentaja.
Meriitit valmentajana
Miguel de Unamuno

Miguel de Unamuno y Jugo (29. syyskuuta 1864 Bilbao, Espanja – 31. joulukuuta 1936) oli espanjalainen esseisti, runoilija, romaani- ja näytelmäkirjailija sekä filosofi. Unamuno oli modernisti, joka häivytti eri tyylilajien välisiä eroja. Filosofina ja kirjailijana hän edusti kristillistä eksistentialismia.
Unamuno toimi vuodesta 1891 Salamancan yliopistossa kreikan kielen professorina ja 1901–1914 rehtorina. Hän ajoi Espanjan eurooppalaistumista mutta muutti myöhemmin mielipiteensä. Hänen ajatteluunsa vaikuttivat Henri Bergson, Søren Kierkegaard ja William James. Hän oli äidinkieleltään baski, mutta kirjoitti espanjaksi.
Unamuno erotettiin rehtorin virasta poliittisista syistä, sillä hän vastusti Primo de Riveran diktatuuria. Hänet karkotettiin 1924 Fuerteventuraan, josta vapauduttuaan hän asettui Ranskaan. Hän palasi Salamancaan, kun diktatuuri kukistui.
Brasilian Grand Prix 2004

Brasilian Grand Prix 2004 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 24. lokakuuta 2004 Interlagosin radalla Brasiliassa. Kilpailun voitti Williamsilla ajanut Juan Pablo Montoya, jolle voitto oli kauden ensimmäinen. Toiseksi ajoi McLaren-kuljettaja Kimi Räikkönen.
Kilpailun jälkeen Williams ei kyennyt voittamaan kilpailua kahdeksaan vuoteen. Pastor Maldonado katkaisi putken kauden Espanjan Grand Prix'ssa.
Thomas Hora

Thomas Hora (25. tammikuuta 1914 Unkari – 30. lokakuuta 1995) oli unkarilaissyntyinen yhdysvaltalainen psykiatri, jota pidetään metafysiikkaa, psykologiaa ja hengellisyyttä yhdistelevän "metapsykiatrian" perustajana.
Hora valmistui lääketieteestä Budapestin yliopistosta vuonna 1942 ja Kaarlen yliopistosta vuonna 1945. Myöhemmin hän muutti Yhdysvaltoihin ja piti yksityisvastaanottoa New Yorkissa ja Bedfordissa. Vuonna 1958 hän sai Karen Horney -palkinnon psykoanalyysin edistämisestä.
Hora oli kuitenkin tyytymätön perinteiseen mielisairauksien hoitoon, ja etsi vaihtoehtoisia ratkaisuja psykologisille ja muille elämän ongelmille. Tämä johti hänet hengellisen kirjallisuuden pariin. Hän luki muun muassa zen-buddhalaisuuden, kristinuskon, taolaisuuden ja juutalaisuuden pyhiä kirjoja ja muuta kirjallisuutta, sekä filosofista kirjallisuutta, yhtä lailla eksistentialistista kuin klassista filosofiaa. Hän tapasi Carl Jungin, Alan Wattsin ja zen-mestareita. Jeesuksen opetuksista tuli keskeinen osa hänen metapsykiatriaansa. Horan ajattelun levittämistä ja hänen teostensa julkaisua on jatkanut PAGL (Peace, Assurance, Gratitude, and Love) Foundation.
Dan Fante

Dan Fante (19. helmikuuta 1944 Los Angeles, Kalifornia – 23. marraskuuta 2015 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen prosaisti ja runoilija. Fanten tyyliä on usein verrattu yhdysvaltalaiseen kirjailijaan Charles Bukowskiin. Hänen rankkaa kuvaustapaansa on kutsuttu ”soul fictioniksi”. Fanten romaanit ovat vahvasti omaelämäkerrallisia. Kirjoissa seikkailevat elämän runtelemat hahmot. Rankan kuvauksen vastapainona kirjoissa esiintyy paljon mustaa huumoria. 
Fante syntyi ja kasvoi Los Angelesissa. Hänen isänsä oli kirjailija John Fante. Dan Fante keskeytti koulunsa parikymppisenä ja lähti tien päälle, päätyen lopulta kahdeksitoista vuodeksi New Yorkiin. Hän kokeili ennen kirjailijanuraansa monia erilaisia pätkätöitä ja työskenteli muun muassa ikkunanpesijänä, puhelinmyyjänä, yksityisetsivänä, huonekalumyyjänä sekä monissa muissa erilaisissa pienipalkkaisissa töissä. Dan Fante asui Los Angelesissa. Hän oli naimisissa ja yhden lapsen isä.
Fanten kirjoja on julkaissut Suomessa kustannusyhtiö Sammakko.
Ikuinen kalenteri

 Ikuinen kalenteri eli kestokalenteri on joukko taulukkoja tai laskusääntöjä, joiden avulla voidaan mistä tahansa päivämäärästä, menneestä tai tulevasta, määrittää, mikä viikonpäivä silloin oli tai on.
Laskennallisesti viikonpäivä voidaan määrittää Zellerin säännön avulla. Se voidaan myös määrittää seuraavien taulukoiden avulla. Näitä taulukoita voidaan käyttää sekä juliaanisen että gregoriaanisen kalenterin mukaisiin päivämääriin.
Sovellettaessa niitä historiallisten tapahtumien päivämääriin on kuitenkin otettava huomioon, että siirtyminen juliaanisesta kalenterista
gregoriaaniseen on tapahtunut eri maissa eri aikaan. Katolisissa maissa uusi ajanlasku otettiin paavin määräyksestä käyttöön vuonna 1582,
jolloin keskiviikon 4. lokakuuta jälkeen tuli suoraan torstai 15. lokakuuta. Mutta esimerkiksi Isossa-Britanniassa ja sen tuolloisissa siirtomaissa, myös
nykyisten Yhdysvaltojen alueella, siirtyminen tapahtui vasta 1752, jolloin syyskuun 2. päivän jälkeen tuli suoraan 14. syyskuuta.
Sen jälkeen esimerkkiä seurasi pian Ruotsi ja siihen vielä tuolloin kuulunut Suomi, joissa siirtyminen tapahtui 1753; silloin helmikuun 17. päivän jälkeen tuli suoraan 1. maaliskuuta.
Venäjällä tämä tapahtui vasta 1918, jolloin tammikuun 31. päivän jälkeen tuli suoraan 14. helmikuuta. Vaikka kalenteriuudistuksessa hypättiin 10–13 päivämäärän yli, ei kuitenkaan hypätty viikonpäivien yli vaan ne
seurasivat toisiaan silloinkin normaalissa järjestyksessä. 
Ohje.
Ensin katsotaan vuosisatataulukosta, mikä luku siellä vastaa kyseistä vuosisataa. Tällöin on otettava huomioon edellä olevan mukaan, oliko kyseessä juliaaninen vai gregoriaaninen kalenteri.
Sen jälkeen katsotaan vuositaulukosta, mikä luku taulukon viimeisessä sarakkeessa on samalla rivillä kuin vuosiluvun kaksi viimeistä numeroa.
Katsotaan vielä kuukausitaulukosta, mikä luku vastaa kyseistä kuukautta. Jos kyseessä on tammi- tai helmikuu, on lisäksi otettava huomioon, onko kyseessä karkausvuosi vai ei.
Lasketaan yhteen edellä mainituista taulukoista saadut luvut sekä päivän järjestysnumero kuukaudessa. Lopuksi katsotaan viikonpäivätaulukosta, mikä viikonpäivä on samalla rivillä kuin saatu summa.
Juliaanisessa ajanlaskussa päivämäärät sattuvat samoiksi viikonpäiväksi joka 28. ja näin ollen myös joka 700. vuosi (koska 700 on jaollinen 28:lla), gregoriaanisessa taas joka 400. vuosi. Nämä säännöt huomioon ottaen taulukoita voidaan soveltaa muillekin kuin niihin merkityille vuosisadoille; esimerkiksi 3200-luvulla päivämäärät sattuvat samoiksi viikonpäiviksi kuin 2000-luvulla, koska 3200-2000=1200 on jaollinen 400:lla.
Esimerkkejä.
Mikä viikonpäivä oli 3. joulukuuta 2007?
Kyseessä oli siis maanantai.
Mikä viikonpäivä oli 24. huhtikuuta 1982?
Kyseessä oli siis lauantai.
Mikä viikonpäivä on 18. kesäkuuta 2054?
Kyseessä on siis torstai.
Mikä viikonpäivä oli 12. lokakuuta 1492?
Kyseessä oli siis perjantai.
Kevin Rudd

Kevin Michael Rudd (s. 21. syyskuuta 1957 Nambour, Queensland) on australialainen poliitikko, joka toimi Australian pääministerinä 3. joulukuuta 2007 – 24. kesäkuuta 2010 ja uudelleen 27. kesäkuuta 2013 – 18. syyskuuta 2013. Ulkoministeri hän oli vuodesta 2010 helmikuuhun 2012. Rudd edustaa Australian työväenpuoluetta.
Nuoruus.
Rudd vietti lapsuutensa perheen maitotilalla. Rudd menetti isänsä ollessaan 11-vuotias, ja perhe joutui luopumaan tilasta.
Rudd liittyi työväenpuolueeseen 15-vuotiaana. Hän opiskeli Australian National Universityssa Canberrassa. Hän erikoistui kiinan kieleen ja Kiinan historiaan ja osaa sujuvasti mandariinikiinaa.
Rudd meni naimisiin Thérèse Reinin kanssa 1981, ja heillä on kolme lasta.
Ura.
Rudd työskenteli ulkoministeriön palveluksessa vuoteen 1988. Hän vietti vaimoineen suurimman osan 1980-lukua ulkomailla Australian lähetystöissä muun muassa Tukholmassa ja myöhemmin Pekingissä. Palattuaan Australiaan hänestä tuli 1989 Queenslandin pääministerin Wayne Gossin henkilöstöpäällikkö. Gossin hallituksen hävittyä vaalit 1995 Rudd palkattiin Kiinan konsultiksi KPMG-yhtiöön.
Rudd valittiin Australian parlamenttiin Griffithistä vuoden 1998 vaaleissa. Hän oli opposition varjohallituksen ulkoministerinä 2001–2005. Hän arvosteli voimakkaasti mm. John Howardin hallituksen liittymistä Irakin sotaan, vaikka tukikin liittolaisuutta Yhdysvaltain kanssa.
Ruddin ja työväenpuolueen johtajaksi 2004 valitun Mark Lathamin suhteet viilenivät, kun Latham lupasi vetää Australian joukot Irakista jouluksi 2004, jos tulisi valituksi pääministeriksi, kysymättä ulkopolitiikasta vastaavan Ruddin kantaa. Latham ei kuitenkaan pystynyt vaalivoittoon lokakuun 2004 vaaleissa ja erosi yllättäen tammikuussa 2005. Rudd kieltäytyi kuitenkin puheenjohtajan virasta, ja Kim Beazley valittiin. Joulukuun 2006 mielipidemittauksissa Ruddin kannatus oli kaksinkertainen Beazleyhin verrattuna. Beazley ilmoitti puolueen johtajavaalista, jossa Rudd valittiin 4. joulukuuta 2006 puolueen johtajaksi.
Australian parlamenttivaaleissa 24. marraskuuta 2007 työväenpuolue voitti Howardin liberaalit ja kansallispuolueen selvästi. Rudd vannoi virkavalan Australian pääministeriksi 3. joulukuuta 2007 kenraalikuvernööri Michael Jefferylle. Ruddin ensimmäinen toimi pääministerinä oli Kioton sopimuksen ratifiointi.
Rudd luopui puolueen puheenjohtajan ja pääministerin tehtävistä 24. kesäkuuta 2010, jolloin puolueen puheenjohtajuus ja pääministeriys siirtyivät hänet haastaneelle varapääministerille ja puolueen varapuheenjohtajalle Julia Gillardille.. Sen jälkeen Rudd toimi Australian ulkoministerinä Gillardin hallituksessa helmikuuhun 2012, jolloin tila Gillardin hallituksessa kävi hänelle ahtaaksi ja hän erosi. Rudd kuitenkin palasi Australian pääministeriksi 26. kesäkuuta 2013 syrjäytettyään Gillardin.
Elf (elokuva)

Elf on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut komedia-/fantasiaelokuva. Elokuvan ohjasi Jon Favreau ja pääosassa on Will Ferrell.
Elokuva kertoo Buddystä, joka pienenä vauvana kömpi joulupukin lahjasäkkiin, ja salamatkustaja huomattiin vasta silloin kun joulupukki oli saanut lahjat jaettua ja palannut Pohjoisnavalle. Koska Buddy oli orpo, päätti Tonttupappa kasvattaa Buddyn tontuksi, kertomatta hänelle että hän on ihminen. Vuosia myöhemmin kun Buddy on kasvanut aikuiseksi, hän on muita tonttuja paljon pitempi ja hitaampi tekemään lahjoja. Buddy alkaa epäillä alkuperäänsä, ja kuulee pian että hän onkin ihminen. Tästä pettyneenä päättää Buddy lähteä etsimään isäänsä New Yorkista.
Nikolai Berdjajev

Nikolai Aleksandrovitš Berdjajev (; 18. maaliskuuta 1874 Kiova, Ukraina – 24. maaliskuuta 1948 Clamart, Ranska) oli ukrainalaissyntyinen venäläinen uskonnollinen ja poliittinen filosofi, joka edusti kristillistä eksistentialismia ja universalismia.
Berdjajev aloitti opinnot Kiovan yliopistossa vuonna 1894. Hänestä tuli pian marxilainen. Vuonna 1898 hänet pidätettiin opiskelijamielenosoituksessa ja erotettiin yliopistosta. Vuonna 1904 Berdjajev muutti Pietariin. Siellä hän lopulta erkani marxilaisuudesta ja suuntautui kohti filosofiaa ja hengellisyyttä. Hän oli ortodoksi, mutta arvosteli kirkkoa instituutiona. Vuonna 1913 hän kirjoitti artikkelin, joka suututti kirkon. Hänet tuomittiin karkotettavaksi Siperiaan, mutta ensimmäinen maailmansota ja vallankumous estivät tuomion täytäntöönpanon.
Berdjajev ei hyväksynyt bolševikkihallintoa, koska se korosti valtiota yksilön vapauden sijasta. Hän ei kuitenkaan kannattanut tsaarinvaltaa sen enempää. Syyskuussa 1922 bolševikit karkottivat 160 valittua intellektuellia, Berdjajev mukaan lukien, maasta. Hän asettui aluksi Saksaan, mutta muutti maan taloudellisen ja poliittisen tilanteen vuoksi Pariisiin vuonna 1923. Siellä hän opetti, luennoi ja kirjoitti. Saksan vallattua maan hän jatkoi kirjallista tuotantoa. Teokset julkaistiin sodan jälkeen, osa vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Berdjajev kirjoitti paljon muun muassa vapaudesta ja luovuudesta. Hänen teoksensa ovat vaikuttaneet paitsi eksistentialismiin myös ortodoksiseen teologiaan.
Kuutio (elokuva)

Kuutio ("Cube") on Vincenzo Natalin ohjaama kauhu- ja tieteiselokuva vuodelta 1997. Sitä pidetään kulttielokuvana. Elokuva on saanut kaksi jatko-osaa: "Cube 2" ja "Cube Zero". Elokuva kertoo seitsemästä henkilöstä, jotka heräävät oudon kuution sisällä. 
Juoni.
Elokuva alkaa johdannolla, jossa mies nimeltä Alderson herää yksin mystisestä kuutiosta. Hän etenee kuution ovesta toiseen samanlaiseen huoneeseen, jossa hän kuolee nopeasti piikkilangasta tehtyyn ansaan. 
Myöhemmin viisi ihmistä, Leaven, Holloway, Worth, Quentin ja Rennes heräävät kuutiosta. Ihmiset eivät tiedä miksi heidät on valittu kuutioon, joka sisältää kuolettavia ansoja. Quentin auttaa kaikkia pitämään päänsä kylmänä ja yrittää pitää toivoa yllä. Aluksi ihmiset etenevät kuutiosta toiseen Rennesin, tunnetun vankikarkurin, johdolla heittäen kenkänsä huoneeseen, jotta mahdollinen ansa laukaistaisiin. Strategia toimii hetken, kunnes Rennes kuolee kuutioon asennetun happoansan lauettua. Worth saa huonon maineen paljastaessaan olleensa kuution työntekijä, ja ettei kukaan ole kuutiosta vastuussa.
Matematiikan opiskelijana Leaven huomaa pian että ovenkarmeissa oleva alkuluku kertoo, onko huone ansoitettu. Ihmiset kohtaavat Kazanin, autistisen miehen, jonka lähes kaikki Hollowayta lukuun ottamatta kokevat riesana. Kazanin aiheuttaessa tahtomattaan ongelmia Quentin käy vähitellen vainoharhaiseksi. Muiden tutustuessa toisiinsa ja ollessa varmoja siitä että ulospääsy on löydettävissä, Quentin riitaantuu erityisesti Hollowayn kanssa. Joukko löytää kuution laidan ja laskevat Hollowayn alas tutkimaan aluetta. Quentin päästää irti Hollowaysta tiputtaen tämän kuolemaansa muiden huomaamatta.
Leaven päätteelee Quentinin tappaneen Hollowayn. Quentin pahoinpitelee Worthin ja heittää tämän alas seuraavaan huoneeseen. Hysteerinen Worth huomaa huoneessa makaavan Rennesin, ja kaikki tajuavat olevansa jälleen alkupisteessä. Koottuaan itsensä Worth ehdottaa Leavenille, että kuution huoneet ovat vaihtaneet paikkaa, josta tämä tajuaa kuution olevan kuin suuri yhdistelmälukko, jonka lukujen kertoimet ovat liian suuret ihmisen laskettaviksi. Yllättäen Kazan alkaa kertoa vastauksia laskutoimituksille, ja Leaven tajuaa että tämä on heidän ainoa pelastus. Kolmikko hylkää Quentinin toivoen tämän kuolevan.
Worth, Leaven ja Kazan pääsevät lopulta kuutioista pois vievälle hissille kunnes Worth ilmoittaa ettei lähde heidän mukaansa. Leavenin yrittäessä houkutella tätä mukaan Quentin yllättää heidät, tappaen Leavenin. Quentin haavoittaa pian tämän jälkeen Worthia, ja tarraa hississä olevaan Kazaniin kiinni. Worth tarttuu Quentinin jalasta kiinni tämän yrittäessä kavuta hissiin. Quentin murskautuu hissin ja kuution väliin päästäen vain Kazanin pakoon. Worth kuolee onnellinen ilme kasvoillaan Leavenin viereen. 
Kazan pääsee ulos hissistä ja astuu kirkkaaseen valoon. Herääkin kysymys, kumpi on kuutiossa vaarallisempi; ansa vai itse ihminen.
Oksana Zabužko

Oksana Stefanivna Zabužko (; s. 19. syyskuuta 1960 Lutsk, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen kirjailija, runoilija ja kirjallisuuskriitikko. Hän on tullut kansainvälisesti tunnetuksi useille kielille käännetyllä romaanillaan "Poljovi doslidžennja z ukrajinskoho seksu" (1996).
Zabužko opiskeli Kiovan yliopistossa, josta hän valmistui 1987. Hän oli 1992 ja 1994 Yhdysvalloissa vierailevana kirjailijana ja opettikin lyhyen aikaa useissa yliopistoissa. Sittemmin hän on työskennellyt Ukrainan kansallisen tiedeakatemian filosofian instituutissa.
Zabužko julkaisi esikoisrunokokoelmansa "Travnevyi ini" (”Toukokuista kuuraa”) 1985 ja oli pian arvostettu "visimdesjatnyky"-sukupolven (”1980-lukulaiset”) runoilija. Hän on kääntänyt ukrainaksi useiden runoilijoiden tuotantoa. Zabužko sai suosiota proosallaan, jossa hän käsitteli avoimesti seksuaalisuutta ja naisen asemaa ukrainalaisessa yhteiskunnassa, usein feministisestä näkökulmasta. Zabužko on merkittävä myös tutkijana ja on julkaissut tutkimuksia Ivan Frankosta, Taras Ševtšenkosta ja Lesja Ukrajinkasta. Hänen tuotantoaan on käännetty monille kielille.
This Is Spinal Tap

This is Spinal Tap on komediaelokuvan "Hei me rokataan!" soundtrack-levy ja heavy metal -yhtye Spinal Tapin ensimmäinen albumi. Vuonna 1984 julkaistun albumin kappaleet parodioivat metallimusiikin kliseitä, kuten muinaisaikojen mystiikkaa tavoittelevia sävelmiä sekä machohenkisiä, naisvihamielisiä sanoituksia. Lisäksi mukana on pop- ja psykedeelisiä kappaleita, jotka jäljittelevät metallimusiikkia innoittaneita 1960-luvun yhtyeitä.
Kappaleet.
Kaikkien kappaleiden säveltäjäksi ja sanoittajaksi on merkitty Christopher Guest, Harry Shearer, Michael McKean ja Rob Reiner. Kappaleen 6 on sovittanut Harlan Collins.
Big Brother 2008

Big Brother 2008 oli tosi-tv-sarja Big Brotherin suomalaisen version 4. tuotantokausi. Kausi alkoi 26. elokuuta 2008 ja päättyi 30. marraskuuta 2008 kestäen 97 päivää. Kauden voitti Anniina Mustajärvi ja toiseksi sijoittui Tero Savikuja. Tällä kaudella ohjelman juontajina toimivat Vappu Pimiä "(Big Brother Talk Show)" ja Janne Kataja "(Big Brother Extra)". Aiemmista kausista poiketen tänä vuonna Sub-kanavalla lähetettiin arkisin myös kolmen viimevuotisen kilpailijan (Kadi, Farbod ja Aki) juontama interaktiivinen "Big Brother Game" -tekstiviestikisa. Tämän vuoden pudonneet asukkaat juonsivat yksittäisiä lähetyksiä. Big Brother -talossa on ennalta määrätyt säännöt, joita kaikkien asukkaiden on ehdottomasti noudatettava. Sääntöjen rikkoja voi saada rangaistuksen. Big Brotherilla on kuitenkin oikeus muuttaa sääntöjä milloin tahansa ennalta ilmoittamatta.
Hakutilaisuudet 4. tuotantokaudelle järjestettiin huhtikuussa 2008 Helsingissä, Oulussa, Rovaniemellä, Jyväskylässä, Tampereella ja Turussa. Lisäksi Subin Subject-internetyhteisössä julkaistavien hakuvideoiden perusteella yleisö valitsi asukkaaksi oman suosikkinsa.
Kauden alkua seuraavana päivänä esitetty kooste edellisen päivän tapahtumista sai 508 000 katsojaa. 30. marraskuuta 2008 esitetty finaali keräsi keskimäärin 676 000 katsojaa, mikä on Subin uusi katsojaennätys.
Kilpailijat (asukkaat) asuivat Espoon Kivenlahteen rakennetussa talossa.
Viikkotehtävät.
Joka viikko Big Brother-talon asukkaat saivat viikkotehtävän, jonka onnistumisesta he löivät vetoa viikoittaisella budjetillaan. Vedonlyöntiprosentin oli oltava vähintään 25 prosenttia ja enintään 99 prosenttia viikkobudjetista.
Nimeämistaulukko.
Viikoittain asukkaat nimeäsivät kanssakilpailijoistaan kaksi häätöäänestykseen antamalla yksi tai kaksi nimeämispistettä. Eniten nimeämispisteitä saaneet asukkaat joutuivat yleisöäänestykseen, jossa yleisö sai antaa plus- ja miinusääniä. Nimeämisissä oli Big Brotherin sanelemia poikkeuksia.
Kansainvälinen asukasvaihto.
19. lokakuuta 2008 Johan lähetettiin Afrikan Big Brotherin 3. tuotantokauden vierailevaksi kilpailijaksi Johannesburgiin. Vastaavasti Afrikasta Suomeen tuotiin zimbabwelainen Munya Chidzonga. Munya lähti takaisin Afrikan Big Brotheriin 24. lokakuuta ja Johan palasi Suomen Big Brother taloon 25. lokakuuta 2008.
Reykjanesbær

Reykjanesbær on kunta Reykjanesin niemimaalla Islannissa. Kunnan pinta-ala on 144 neliökilometriä ja vuonna 2019 väkiluku oli 18 920 asukasta.
Historia.
Reykjanesbærin alueella on ollut asutusta jo 1500-luvulla. Saksalaiset kävivät kauppaa Keflavíkissa, kunnes tanskalaiset saivat monopolin Islannin kaupasta 1600-luvun alussa. Alueen vaihtelevan kunnallisjaon jälkeen vuonna syntyi 1994 Reykjanesbær, kun kunnat Keflavík, Njarðvík ja Hafnir päättivät myönteisen kansanäänestyksen jälkeen liittyä yhteen.
Ystävyyskaupungit.
Reykjanesbærin ystävyyskuntia ovat Kerava Suomessa ja Trollhättan Ruotsissa.
Sosiopatia

Sosiopatia on epävirallinen termi, joka viittaa antisosiaalisiin tekoihin ja asenteisiin. Yhdysvaltalaisen Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disordersin (DSM) mukaan sosiopatiaa vastaa parhaiten epäsosiaalinen persoonallisuushäiriö. Epäsosiaalinen persoonallisuus toimii suoran, yksilöllisen, hetkellisen etunsa hyväksi.
Termejä ”sosiopaatti” ja ”psykopaatti” käytetään usein vaihtoehtoisina, mutta ne tarkoittavat kuitenkin eri asioita. Psykologi, neurotieteilijä Kent A. Kiehlin mukaan ”sosiopaatti” viittaa henkilöön, jolla on epäsosiaalisia taipumuksia, jotka johtuvat sosiaalisista tai ympäristöön liittyvistä tekijöistä, kun taas psykopaattiset piirteet ovat enemmän synnynnäisiä, vaikka kaoottinen tai väkivaltainen kasvatus voikin vaikuttaa tähän vielä enemmän psykopaatin tavoin käyttäytyvissä yksilöissä. Sen lisäksi siinä missä psykopaatit ovat tunnettuja kyvystään laskelmoivaan harkintakykyyn, sosiopaatit ovat impulsiivisempia, jotka toimivat enemmän hetken mielijohteessa.
Pimeä triadi -piirteet ovat yksilötasolla edullisia mutta ryhmän kannalta haitallisia. Yksilön menestys voi siis tapahtua ryhmän kustannuksella. Yhdysvaltalaisessa "The Atlantic" -lehdessä julkaistussa jutussa pimeää triadia edustavia yksilöitä on nimitetty ’sosiopaateiksi keskuudessamme’. Yksi esitetty arvio pimeää triadia edustavien väestöosuudeksi on yksi 14:sta henkilöstä eli noin 7,14 prosenttia (N = 36 788).
Jean d’Ormesson

Jean Bruno Wladimir François de Paule Le Fèvre d’Ormesson (16. kesäkuuta 1925 Pariisi, Ranskan kolmas tasavalta – 5. joulukuuta 2017 Neuilly-sur-Seine) oli ranskalainen aatelinen, prosaisti, toimittaja ja filosofi, jonka tuotanto osittain tai suurelta osin koostui omaelämäkerrallisista teoksista. Hänellä oli perheen nuorimpana kreivin arvonimi.
Suku ja koulutus.
D’Ormesson syntyi Pariisissa ja vietti osan lapsuudestaan Baijerissa. Hänen isänsä André Le Fèvre, d’Ormeson markiisi oli diplomaatti ja Ranskan suurlähettiläs, ja hän oli myös Ranskan kansarintamahallituksen pääministerin Léon Blumin ystävä. Hän oli myös poliitikko Olivier d’Ormessonin serkku, ja pitkään Vatikaanissa Ranskan suurlähettiläänä toiminut Wladimir d’Ormesson (1888–1973) oli hänen setänsä.
Jean d’Ormesson kävi lähes koko peruskoulutuksensa kirjeitse, sillä isän ulkomailla olo ei aina mahdollistanut normaalia koulunkäyntiä. Hän suoritti ylioppilastutkinnon toisella yrittämällä vuonna 1943 ja kirjoittautui Lycée Henri IV lukioon ns. valmistavalle luokalle. Hänet hyväksyttiin 19-vuotiaana arvostettuun ja elitistiseen valtion virkamiehiä kouluttavaan École normale supérieure korkeakouluun. Hän suoritti akateemiset perustutkinnot kirjallisuudessa ja historiassa. Vastoin filosofian opettajansa Louis Althusserin mielipidettä hän yritti myös jatkotutkintoa filosofiassa, jossa hän onnistui vasta kolmannella kerralla.
Ura.
D’Ormesson työskenteli Unescossa ja useissa poliittisissa tehtävissä eri ministeriöissä. Sen lisäksi hän oli toimittajana useissa päivä- ja viikkolehdissä. Hän oli vuosina 1974–1979 "Le Figaro" -lehden päätoimittaja. Hän oli myös melko aktiivinen ja kantaa ottava oikeistopoliitikko.
Avioliitto ja lapset.
Vuonna 1962 Jean d’Ormesson avioitui Françoise Béghin kanssa, jonka isä Ferdinand Bégh oli tunnettu sveitsiläinen liikemies, joka omisti "Le Figaron" ja oli sen päätoimittaja sekä johti myös Ranskan suurinta sokerituotannon konsernia. Heille syntyi tytär Héloise d’Ormesson vuonna 1962.