tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Puuhiili

Puuhiili eli sysi on kiinteä lopputuote, jota saadaan kun orgaanista ainetta (esimerkiksi puuta) kuumennetaan hapettomassa tilassa eli kuivatislataan. Prosessia kutsutaan myös pyrolyysiksi. Puusta poistuu ensin vesi, osa puuaineksesta kaasuuntuu ja osa nesteytyy puuöljyksi. Musta, huokoinen puuhiili on kuivatislauksen kiinteä jäännös, jossa on alkuainehiiltä 85–90 prosenttia.
Tuotanto.
Puuhiilen tuotanto tapahtuu joko miilussa tai retortissa. Miilumenetelmässä kuivatislaus saa tarvitsemansa lämmön miilun sisältä, kun pienen osan puuta annetaan palaa. Palamisen tarvitsema ilma päästetään säädellysti miilun sisään; menetelmässä kuivatislaus ei siis ole täysin ilmaton. Miilumenetelmä on ikivanha keksintö, ja sillä tuotetaan edelleen valtaosa maapallon puuhiilestä. Yleisin miilu on kehitysmaissa vieläkin käytetty maamiilu. Siitä on kehitetty edelleen tiilimiiluja ja teräsmiiluja.
Retorttimenetelmässä kuivatislaus saa tarvitsemansa lämmön ulkopuolisesta lähteestä. Lämpö johdetaan retortin sisällä olevaan puuhun joko epäsuorasti retortin metallisen seinämän läpi tai johtamalla retortin sisään kuumaa, hapetonta palokaasua. Sitä saadaan polttamalla retortin ulkopuolella erillistä polttoainetta, kuten puuta, öljyä tai kaasua. Retorttina voidaan käyttää esimerkiksi tyhjää öljytynnyriä, johon on tehty laskuränni tervaa ja muita pyrolyysin sivutuotteita, kuten terpeenejä, varten. Kuivatislauksen käynnistyttyä siinä syntyvää ja retortin ulkopuolelta talteenotettavaa hiilivetyjä ja hiilimonoksidia sisältävää pyrolyysikaasua voidaan polttaa, ja palamiskaasu johtaa takaisin retorttiin, jolloin pyrolyysin energiatalous paranee. Retorttimenetelmässä kuivatislauksen voi säätää täysin hapettomaksi, puu ei pääse palamaan, ja sekä puuhiilen että puuöljyn saanto ovat suuremmat kuin miilumenetelmässä.
Käyttö.
Pääosa maapallolla tuotettavasta puuhiilestä käytetään energiahiilenä kehitysmaissa. Sysi on ollut perinteinen sepäntyön raaka-aine. Länsimaissa puuhiiltä käytetään grillihiilenä. Metallurginen puuhiili on kaupallisessa mitassa käytössä muun muassa Brasiliassa ja Australiassa. Puuhiiltä käytetään myös ruudin valmistuksessa. Puuhiilen voi edelleen jatkojalostaa aktiivihiileksi, jolla on kasvava käyttö lääke- ja ympäristöteollisuudessa.
Tieteis- ja tietokirjailija Risto Isomäen mukaan puuhiili olisi tehokkain tapa poistaa hiiltä ilmakehästä, koska biologisesti hajoamaton hiili ei siirry kuormittamaan ilmakehää. Pelloille levitettynä puuhiili myös pienentää viljelykustannuksia, sillä se voi korvata lannoitteita. 
Brasiliassa puuhiiltä on käytetty maanparannukseen, tällä tavoin parannettu maa tunnetaan terra preta -nimellä. Saksalaiset tutkijat ovat alkaneet tutkia puuhiiltä Brasiliassa, mutta tutkimukset ovat aivan alussa. Puuhiili olisi tehokas keino myös Itämeren puhdistukseen. Puuhiili on supertehokas suodatin, joka pelloille levitettynä estää ravinteita huuhtoutumasta mereen, Isomäki kertoo.
Kärppämakit

Kärppämakit (Lepilemuridae) on Madagaskarilla elävä kädellisten heimo, jonka ainoa suku on Lepilemur, joka sisältää 26 lajia. Yhtenä aikana heimon nimi oli Megaladapidae, mutta nykyinen nimi otettiin käyttöön kun sukupuuttoon kuollut suku "Megaladapis" siirrettiin pois heimosta.
Aikuiset kärppämakit painavat vajaan kilon, ja pituus häntä mukaan lukien on puolisen metriä. Takaraajat ovat pitkät verrattuna vartaloon ja yläraajoihin. Ne ovat aktiivisia yöaikaan ja syövät lähinnä lehtiä. Ne kiipeilevät ja hyppivät puissa..
Imperium

Imperium tarkoitti antiikin Roomassa viranhaltijoiden hallussa ollutta valtaa. Kuningasaikana imperium oli kuninkaan hallussa ollut jakamaton sotilaallinen ja hallinnollinen valta. Tasavallassa imperium jaettiin korkeimpien virkamiesten eli konsulien, preettorien, prokonsulien ja propreettorien kesken. Poikkeustilanteissa diktaattori ja magister equitum olivat osallisia imperiumista. Keisariaikana keisarilla oli pysyvä, muita virkamiehiä korkeampi imperium.
Imperium oli luonteeltaan myös uskonnollista ja sen siirtymiseen, sovellusalueeseen ja käyttöön liittyi monia tapoja. Esimerkiksi triumfia kykeni viettämään vain sotapäällikkö, jolla oli imperium.
Myöhemmin sanalla tarkoittettiin myös valtakuntaa, ja Rooman hallitsemiin alueisiin viitattiin termillä "Imperium Romanum".
Erkko Kivikoski

Erkko Johannes Kivikoski (2. heinäkuuta 1936 Iisalmi – 11. elokuuta 2005 Turku) oli suomalainen elokuvaohjaaja. Hän teki ohjaajana joukon lyhytelokuvia ja kuusi pitkää elokuvaa, joista hän sai kuusi kotimaista Jussi-palkintoa ja useita ulkomaisia festivaalipalkintoja.
Elämäkerta.
Kivikoski oli arkeologi Ella Kivikosken sisaruksenpoika. Hänet lähetettiin sodan aikana sotalapseksi Ruotsiin, mikä oli hänelle traumatisoiva kokemus. Hän oli varttuessaan taitava trumpetisti. Hänen perheensä mielestä hän keskittyi Helsingissä liiaksikin musiikkiin eikä tarpeeksi koulunkäyntiinsä, ja hänet lähetettiin Etelä-Pohjanmaalle Ilmajoelle. Siellä hän jatkoi soittamista, mutta hänen kiinnostuksensa alkoi siirtyä enemmän elokuvaa kohtaan. Hän valmistui Ilmajoella ylioppilaaksi. Vuonna 1957 hän valmistui merkonomiksi ja hakeutui sen jälkeen alan töihin, mutta suurinta vetoa hän tunsi kuitenkin elokuvantekoon. Elokuvauran rinnalla hänellä oli Solna-ravintola Helsingin Munkkiniemessä.
Kivikoski aloitti vuonna 1959 Fennada-Filmissä kamera-assistenttina, kuvaajana ja lyhytelokuvaohjaajana ja vuodesta 1962 Anelma Vuorion johtamassa Elokuva Oy:ssä, jossa hän teki lyhytelokuvan "Tori", joka sai Jussi-palkinnon ja Berliinin elokuvajuhlilla Hopeisen karhun. Kasvanut maine mahdollisti sen, että hän saattoi tehdä kokoillanelokuvan "Kesällä kello 5". Elokuva sai Jussi-palkintoja ja vuoden suurimman valtionpalkinnon; teos oli myös yleisö- ja arvostelumenestys. Seuraava pitkä elokuva oli "Käyntikorttini...", joka sai tuoreeltaan kielteisiä arvosteluja, mutta jota on myöhemmin arvostettu.
Elokuvat "Kuuma kissa?" ja "Kesyttömät veljekset" valmistuivat Kivikosken ohjaamina 1960-luvulla. Molemmat sisälsivät entistä vakavampia kannanottoja yhteiskunnallisiin kysymyksiin. Vuonna 1973 valmistunut "Laukaus tehtaalla" on kantaa ottava elokuva, joka kertoi pienestä ihmisestä voiton maksimoinnin pelissä. Elokuva herättivät aikanaan poliittista polemiikkia.
Kivikosken viimeiseksi elokuvaksi jäi 1980-luvun alkupuolella valmistunut "Yö meren rannalla", jossa hän teki paluun yksilöteemoihin. Rakkaus ja melankolia olivat jälleen esillä.
Elokuvanteon ohella Erkko Kivikoski oli 1970-luvun alkupuolella perustamassa elokuvantekijäin ammattiliittoa. Vuosina 1978–1981 hän toimi Risto Jarvan kuoleman jälkeen Taideteollisen korkeakoulun elokuva- ja tv-linjan yliopettajana, mutta vastalauseena riittämättömille resursseille hän luopui virasta ja jatkoi sen jälkeen tuntiopettajana.
Wernerin oireyhtymä

Wernerin oireyhtymä on erittäin harvinainen oireyhtymä, josta kärsivät ihmiset alkavat vanheta huomattavasti tavallista nopeammin murrosiän jälkeen. Sairauden yleisyydessä on alueellista eroa; Japanissa (arviolta 1/30 000) esiintyvyys on huomattavasti korkeampi kuin esimerkiksi Yhdysvalloissa (arviolta 1/200 000). Oireyhtymä on nimetty saksalaisen Otto Wernerin mukaan, joka kuvasi taudin väitöskirjassaan 1904.
Wernerin oireyhtymästä kärsivät ihmiset näyttävät jo noin 40-vuotiaina vuosikymmeniä ikäänsä vanhemmilta. Potilaiden keskimääräinen elinikä on 47. Wernerin oireyhtymästä kärsivät eivät yleensä dementoidu. Sairauteen voi kuitenkin liittyä useita muita varsin nuorella iällä ilmeneviä terveysongelmia, kuten kaihia, osteoporoosia, kakkostyypin diabetesta, ateroskleroosia ja syöpää.
Oireyhtymää aiheuttava geeni löytyi 1996. Se on tavallista yleisempi Japanissa ja Yhdysvalloissa.
Frank Williams

Francis Owen Garbett ”Frank” Williams (16. huhtikuuta 1942 South Shields, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta – 28. marraskuuta 2021) oli englantilainen Williamsin Formula 1 -tallin perustaja ja tallipäällikkö.
Formula-sarjoissa.
Williamsilla ei ollut aikoinaan varaa jatkaa kilpauraansa, joten hän siirtyi mekaanikoksi Formula Junior -sarjaan. Hän perusti vuonna 1966 Frank Williams Racing Cars, joka ajoi ensin muutaman vuoden ajan Formula 2- ja Formula 3 -sarjoissa. Sitten Williams hankki Brabhamin Formula 1 -korin, jolla hänen ystävänsä Piers Courage alkoi ajaa Formula 1 -sarjaa kaudella 1969. Williams aloitti vuonna 1970 yhteistyön De Tomason kanssa, mutta se päättyi jo samana vuonna Couragen kuolemaan Hollannin Grand Prix’ssa johtaneen onnettomuuden jälkeen.
Williamsin ensimmäinen oma auto oli Len Baileyn suunnittelema Politoys FX3, jolla ranskalainen ajoi vuonna 1972 Henri Pescarolo, joka kuitenkin tuhosi auton heti ensimmäisesä kilpailussa. Williams aloitti vuonna 1976 yhteistyön itävaltalais-kanadalaisen Walter Wolfin kanssa. Frank Williams ei omistanut enää tämän jälkeen talliansa, josta hän lähti jo seuraavana vuonna. Tuolloin hän perusti insinööri Patrick Headin kanssa Williams Grand Prix Engineering -tallin.
Williams hankki tallille rahaa saudisijoittajilta, ja Headin ensimmäinen auto FW06 nosti tallin heti varteenotettavaksi tekijäksi. Todellisen läpimurron teki seuraava malli FW07. Tallin Alan Jones ajoi sillä kaudella 1980 kuljettajien mestaruuteen. Toisen mestaruuden ajoi Keke Rosberg kaudella 1982.
Williams voitti vuosien 1979–1997 aikana seitsemän kuljettajien mestaruutta ja yhdeksän valmistajien mestaruutta sekä otti kaikkiaan 113 osakilpailuvoittoa. Tämän jälkeen tallin menestys alkoi hiipua. Kun Pastor Maldonado otti yllätyksellisen osakilpailuvoiton 2012, edellisestä osakilpailuvoitosta oli kulunut kahdeksan vuotta. Williams itse vähensi tehtäviänsä vuonna 2012, kun hän siirtyi sivuun tallin johtokunnasta. Hänen tyttärensä Claire otti tuolloin paikan perheen edustajana. Talli teki vuonna 2019 peräti 13 miljoonan punnan tappiot. Williamsit vetäytyivät tallin toiminnasta, kun se elokuussa 2020 myytiin sijoittajille.
Kuningatar Elisabet aateloi Williamsin vuonna 1999. Williams on saanut myös Kunnialegioonan kunniamerkin vuonna 1987 työstään Renault’n moottoreiden hyväksi. Vuoden 2008 Monacon GP:ssä Frank Williams saavutti 600 GP:n merkkipaalun. Williams-tallin 600 GP:n ajankohta oli vuoden 2013 Britannian GP:ssä.
Yksityiselämä.
Frank Williams joutui vuonna 1986 auto-onnettomuuteen, kun hän oli palaamassa Paul Ricardin kilparadan testeistä. Williams ajoi vuokra-autoa radalta Nizzan lentoasemalle, kun hän menetti auton hallinnan. Williamsilta murtui nikama ja kärsi loppuelämänsä neliraajahalvauksesta.
Frank Williamsilla on kolme lasta, joista Jonathan työskenteli GP2-sarjan iSport International -tallissa ja tytär Claire työskenteli Williamsin F1-tallin tallipäällikkönä. Syyskuussa 2020 Claire jätti tehtävänsä Williamsin tallipäällikkönä ja Simon Roberts tuli hänen tilalleen.
Johannes (Suomen piispa)

Johannes oli varmuudella toinen Turun piispa tällä arvonimellä, jonka käytöstä ensimmäinen alkuperäislähdelähde on vuodelta 1270. Puolalaissyntyinen Johannes hoiti virkaa vuosina 1286–1290. 
Sitä ennen hän oli Sigtunan dominikaanien priori. Hänet valittiin sittemmin Uppsalan arkkipiispaksi. Paavi hyväksyi valinnan 8. heinäkuuta 1290. Matkalla Roomaan 1291 hakemaan arkkipiispan arvomerkkiä, palliumia, Johannes kuoli Ranskassa. 
Ruumis tuotiin Ruotsiin ja haudattiin Sigtunan dominikaanien kirkkoon. Johanneksesta on säilynyt alkuperäistä lähdemateriaalia. Kesällä ja syksyllä 1288 hän oli Ruotsissa, samoin syksyllä 1290, jolloin hänen nimensä ja sinettinsä ovat todennettavissa asiakirjoista. Myös hänen sinettinsä on säilynyt.
Vipukeihäs

Vipukeihäs on keihäs, joka heitetään heittovivun eli keihäslingon tai "atlatlin" avulla. Heittovivun vipuvarsi toimii ylimääräisen käsivarsinivelen tavoin, ja sitä käyttämällä keihääseen saa suuremman lähtönopeuden.
Heittovipu on tehty yleensä puusta, luusta tai sarvesta. Siinä on tavallisesti vipuvartena urallinen keppi tai lauta, jonka päälle keihäs asetetaan. Takapäästään keihäs tuetaan heittovivussa olevaan koukkuun, kielekkeeseen tai hihnaan. Vivussa voi olla lisäksi lenkki, joka antaa keihäälle pyörivän liikkeen.
Vipukeihäitä on käytetty Ranskassa jo 20 000 vuotta sitten ja Amerikassa vielä 500 vuotta sitten. Niiden käytöstä on merkkejä kaikilta asutuilta mantereilta paitsi Afrikasta. Ihmiset ovat käyttäneet heittovipua monissa kulttuureissa esimerkiksi suurriistan kuten mammuttien metsästykseen. Heittovivut ovat olleet yleisiä esimerkiksi Australian ja Uuden-Guinean alkuperäisasukkaiden keskuudessa, ja entisaikaan niitä käyttivät myös Amerikan mayat sekä asteekit. Lisäksi eskimot ja Luoteis-Amerikan intiaanit ovat käyttäneet heittovipuja harppuunojen ja kalastuskeihäiden heittämisessä. Suomesta ei ole todisteita vipukeihään käytöstä.
Williams

Williams tarkoittaa seuraavia:
Katso myös.
Williams liittyy myös seuraaviin:
Sm4

Sm4 on VR-Yhtymän käyttämä sähkökäyttöinen lähijuna. Sm4-junasarjan lempinimi on "Pupu".
Junia tilattiin ensin 10 kappaletta. Ne valmisti espanjalainen Construcciones y Auxiliar de Ferrocarriles (CAF) ja ensimmäiset yksiköt otettiin käyttöön vuonna 1999. Kesäkuussa 2002 VR tilasi junia 20 yksikköä lisää ja ne toimitettiin vuosina 2004 ja 2005. Nämä yksiköt valmisti ranskalainen Alstom. Sähköjärjestelmät kaikkiin yksiköihin on valmistanut italialainen Ferroviaria Elettromeccanica Parizzi, joka oli aluksi Fiatin ja sittemmin vuodesta 2000 Alstomin omistuksessa.
Toisen tilaussarjan junat hankittiin Kerava–Lahti-oikoradan valmistumisen yhteydessä korvaamaan Sm1- ja Sm2-yksiköt pääkaupunkiseudun pitkillä linjoilla Riihimäelle ja Lahteen. Niitä käytettiin alussa rinnakkain vanhojen Sm1- ja Sm2-yksiköiden kanssa, mutta nykyään R- ja Z-junat ajetaan lähes poikkeuksetta Sm4-yksiköillä. Kuitenkin Helsingin ja Kouvolan välisiä Z-junia ajetaan myös Sm2-yksiköillä. Sm4-junat on teknisesti ja sisätilaratkaisuiltaan tarkoitettu pitkille reiteille, mutta niitä käytettiin pitkään myös lyhyillä linjoilla, koska saatavilla ei ollut muuta matalalattiakalustoa. Uudet Stadler Railin valmistamat matalalattiaiset Sm5-junat ovat vapauttaneet Sm4-junat lyhyiltä kaupunkireiteiltä kokonaan. Sm4-yksiköitä käytetään lisäksi Riihimäen ja Tampereen välisessä VR-lähiliikenteessä.
Junayksiköiden huippunopeus on 160 km/h ja yksiköitä voidaan linjaliikenteessä kytkeä viisi peräkkäin. Junat ovat aikaisempaa ympäristöystävällisempiä, sillä osa jarrutusenergiasta syötetään takaisin sähköverkkoon. Junayksiköiden sisälle on asennettu valvontakamerat sekä näyttöruudut, joilla matkustajille voidaan tiedottaa esimerkiksi seuraavista pysähdyksistä. Yksiköt ovat myös osittain matalalattiaisia ja niissä on inva-WC:t.
Sm4-junayksiköt maalattiin alun perin punavalkoisiksi. Junat maalattiin vihreävalkoiseen väritykseen vuosina 2010–2014. Kaikkiin juniin suoritettiin lisäksi peruskorjaus Hyvinkään konepajalla vuosina 2013–2016. Tämä niin sanottu RG-huolto suoritettiin yksikkö kerrallaan, kun junalla oli ajettu 2,4 miljoonaa kilometriä. Huollossa saneerattiin tekniikkaa tarvittaessa sekä peruskorjattiin kaikki isot mekaaniset osat kuten telit ja jarrut. Sisustusta siistittiin ja penkkien verhoilu sekä lattiamatot uusittiin. Lisäksi ikkunalasit tummennettiin ja niistä poistettiin verhot.
Sm4-junayksiköiden matkustajainformaatiojärjestelmä ja hätäpuhelimet päivitettiin vuosien 2024 ja 2025 aikana. Ensimmäinen uudistettu juna oli kaupallisessa liikenteessä huhtikuussa 2024 ja viimeinen palasi uudistettuna liikenteeseen helmikuussa 2025.
Aavikkojuoksija

Aavikkojuoksija ("Cursorius cursor") on pääskykahlaajien heimoon kuuluva rantalintu. 
Koko ja ulkonäkö.
Aavikkojuoksijan pituus on 21–24 cm ja siipiväli on 51-57 cm. Paino on 93–156 g. Aavikkojuoksija on väriltään vaaleanruskea, silmän yläpuolella menee musta ja valkea raita ja siivissä on mustat reunat. Siiven alapinta on kokonaan musta. Muodoltaan kurmitsamainen, mutta nokka on pitkä ja kaareva. Jalat pitkät, liikkuu juosten. 5 alalajia tunnetaan.
Levinneisyys.
Aavikkojuoksijat pesivät Pohjois-Afrikassa ja Lähi-idässä Pohjois-Intiaan saakka. Maailman populaation koko on 56 000–210 000 yksilöä. Ne ovat muuttolintuja ja eksyvät joskus muuttomatkoillaan Eurooppaan. Talvehtimisalueet ovat Saharan eteläpuolisessa Afrikassa ja Saudi-Arabiassa.
Suomen ensimmäinen tunnettu aavikkojuoksija on Helsingin yliopiston Luonnontieteellisessä museossa vuodelta 1893. Myös toinen Suomessa nähty aavikkojuoksija kuoli, tämä tapahtui vuonna 1989 Kullaalla.
Elinympäristö.
Aavikkojuoksija poikkeaa sukulaisistaan siinä, että se viihtyy aroilla ja aavikoilla.
Lisääntyminen.
Aavikkojuoksija munii kaksi munaa, joita molemmat puolisot hautovat yhteensä 19 päivää. Sukukypsä 1-vuotiaana.
Ravinto.
Aavikkojuoksija syö hyönteisiä, kuten muurahaisia ja termiittejä.
Aropääskykahlaaja

Aropääskykahlaaja ("Glareola nordmanni"), aiemmalta nimeltään arokahlaajapääsky, on harvoin Suomessa tavattu rantalintu. Se on saanut tieteellisen nimensä suomalaisen eläintieteilijän Alexander von Nordmannin mukaan. Suomalaisia havaintoja on 3–5 kertaa vuosikymmenessä 1960-luvulta alkaen. 
Koko ja ulkonäkö.
Selkäpuoli ja pää ovat ruskeat, vatsapuoli valkoinen, alasiivet ja lentosulat mustat. Nokka on lyhyt ja pyrstö haarainen. Lintua on vaikea erottaa pääskykahlaajasta, tärkein ero on siipien väritys. Lajin pituus on noin 17–25 cm, siipien kärkiväli 52 cm ja paino noin 85–110 grammaa.
Levinneisyys.
Aropääskykahlaaja pesii Kaakkois-Euroopassa ja Lounais-Aasiassa. Se on muuttolintu, joka talvehtii trooppisessa Afrikassa. Talviparvet seurailevat vaeltavia hyönteislaumoja.
Aropääskykahlaaja on havaittu Suomessa vuoden 2023 loppuun mennessä hyväksytysti noin 25 kertaa.
Elinympäristö.
Erilaiset kuivat avomaat, kuten suola-aavikot, arot, joenvarret ja merenrannat.
Lisääntyminen.
Pesii yhdyskunnittain, joiden koko vaihtelee muutamista kymmenistä satoihin, joskus jopa tuhansiin pareihin. Pesä on vaatimaton painanne maassa. Munii 3–4 munaa, molemmat emot hautovat 2½ viikkoa.
Ravinto.
Ruokailee enimmäkseen aamu- ja iltahämärissä. Saalistaa isokokoisia lentäviä hyönteisiä, kuten heinäsirkkoja, pistiäisiä, termiittejä, muurahaisia ja sudenkorentoja. Saalistavassa parvessa saattaa olla tuhansia lintuja. Juoksee myös maassa liikkuvia hyönteisiä kiinni.
Pääskykahlaaja

Pääskykahlaaja "(Glareola pratincola)" on Suomessa harvoin vieraileva muuttolintu, entiseltä nimeltään kahlaajapääsky. Ensimmäinen havainto on vuodelta 1984, sen jälkeen havaintoja on vuosilta 1989, 1992 ja 1998. Lisäksi on havaintoja "Glareola"-lajeista, jotka ovat jääneet määrittämättä lajilleen.
Koko ja ulkonäkö.
Pääskykahlaajalla on harmaanruskea selkä ja pää, vaalea vatsa ja ruskeat siivet, joiden lenninsulat ovat tummemmat. Siiven alapinta on kastanjanruskea - tärkein ero aropääskykahlaajaan. Jalat ovat lyhyet, siivet pitkät ja pyrstö haarainen. Kahlaajaksi nokka on harvinaisen lyhyt. 
Levinneisyys.
Välimeren ympäristöstä Pakistaniin, Afrikka. Nimirotu talvehtii eteläisessä Afrikassa, ja harhautuu joskus harvoin myös Suomeen.
Elinympäristö.
Tasaiset, kuivat avomaat, kuten arot ja viljelysmaat.
Lisääntyminen.
Pesii yhdyskunnissa, jotka kooltaan tavallisesti pieniä, alle 20 parin, mutta joskus jopa 100 paria. Tosinaan yhdyskunnissa pesii myös aropääskykahlaajia. Pesä on maassa, joko valmiissa maakolossa tai linnun itsensä raaputtamassa kolossa. Munii tavallisesti 3 munaa, joita molemmat puolisot hautovat yhteensä 18 vrk. Sukukypsä 1-vuotiaana.
Ravinto.
Vaikka pääskykahlaaja luetaan kahlaajiin, se sieppaa pääosan syömistään hyönteisistä lennosta. Syö etupäässä heinäsirkkoja, pistiäisiä, termiittejä y. isokokoisia hyönteisiä. Huonolla säällä se poimii hyönteisiä ja matoja myös rantasoran seasta.
Mustajalkatylli

Mustajalkatylli "(Charadrius alexandrinus)" on pienikokoinen kahlaaja, jota tavataan Suomessa muutaman kerran vuodessa. Lajin nimesi Carl von Linné vuonna 1758.
Koko ja ulkonäkö.
Selkäpuoli, päälaki ja siivet ovat ruskeankirjavat, vatsapuoli ja ”kasvot” valkeat. 
Tylleille tyypillinen tumma kaulus katkeilee ja on usein vain pari tummaa läikkää kaulan sivuilla. Silmä erottuu selvästi tummana, ja sen takana on ruskea läikkä. Nokka on lyhyt, tanakka ja tumma. Lajin pituus on noin 15–20 cm, siipien kärkiväli 35–45 cm ja paino 30–55 g, keskimäärin 46 grammaa.
Levinneisyys.
Pesii subtrooppisessa ilmastossa Japanista Välimerelle, sekä Perussa, Chilessä, Yhdysvaltain eteläosissa ja Karibialla. Leviämisalueensa pohjoisimmissa osissa se on muuttolintu. 
Maailman populaation koko on 280 000–460 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö.
Mustajalkatylli pesii sekä matalilla suojaisilla merenrannoilla että sisämaan alavien alueiden järvillä ja lammilla.
Lisääntyminen.
Normaalisti vain yksi pesye vuodessa, poikkeuksellisesti 2. Pesä on avoimesti maassa, usein hiekassa. Mustajalkatylli munii kolmesta viiteen munaa, yleensä 3. Munat ovat usein puolittain hiekkaan hautautuneita. Haudonta alkaa viimeisen munan ilmestyttyä ja se kestää 24–27 päivää. Molemmat puolisot hautovat, erään tutkimuksen mukaan naaras pääasiassa päivällä ja koiras yöllä. Poikaset kuoriutuvat samanaikaisesti ja ovat pesäpakoisia. Poikaset oppivat lentämään noin kuukauden ikäisinä ja itsenäistyvät pian sen jälkeen. Sukukypsä 1- tai 2-vuotiaana.
Ravinto.
Sisämaassa pääasiassa hyönteiset, merenrannikolla äyriäiset, nilviäiset ja madot.
Aavikkotylli

Aavikkotylli ("Charadrius leschenaultii") on kurmitsoiden (Charadriidae) heimoon kuuluva pieni rantalintu. Se on nähty Suomessa ensimmäisen kerran 1964, 1970-luvulla kahdesti ja 1990-luvulla kahdesti. Vuosilta 2001 ja 2002 on jo kolme havaintoa. Lajin kuvaili ja nimesi René-Primevère Lesson vuonna 1826 ranskalaisen luonnontieteilijän Jean Baptiste Leschenault de la Tourin kunniaksi.
__toc__
Koko ja ulkonäkö.
Aavikkotyllillä on pitkät jalat ja ohut nokka. Se muistuttaa suuresti ylänkötylliä mutta on hieman suurempi ja raskastekoisempi ja seisoma-asennossa vartalo on enemmän vaakatasossa. Lajin pituus on noin 13–24 cm, siipien kärkiväli 45–60 cm ja paino 55–120 grammaa.
Levinneisyys.
Pesii Keski-Aasiassa ja paikoin Turkissa, Jordaniassa ja ehkä muuallakin Lähi-idässä. Maailman populaation koko on 190 000–360 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Pääosa kannasta muuttaa Australaasiaan ja Intian valtameren rannikoille. Pieni osa Turkmenian ja ilmeisesti myös Punaisen meren kannasta on paikkalintuja.
Elinympäristö.
Lisääntymisaikana laji on alavien aavikoiden ja puoliaavikoiden lintu. Muuttomatkoilla ja talvehtimisalueilla se viihtyy lähes pelkästään merenrannikoilla.
Lisääntyminen.
Pesä on maassa, joko avoimesti tai lyhytkortisen ruohikon suojassa. Munia on 2–4, yleensä 3. Haudonta-aika on vähintään 24 päivää, molemmat emot hautovat. Poikaset kuoriutuvat samanaikaisesti ja ovat pesäpakoisia.
Ravinto.
Aavikkotylli syö enimmäkseen hyönteisiä ja etenkin kovakuoriaisia, myös äyriäisiä ja matoja.
Operaatio Kesä-95

Operaatio Kesä-95 (, ) oli kroaattien hyökkäys Dinaarisilla Alpeilla Bosnia-hartsegovinan serbejä vastaan 25. - 30. heinäkuuta 1995 Kroatian sodan loppuvaiheessa.
Operaatio tapahtui Dinaaristen vuorten eteläosissa Shatorin seuduilla, Bosnia-Hertsegovinan läntisen serbialueen eteläosissa.
Kroaatit hyökkäsivät Hertsegovinasta pohjoiseen tarkoituksenaan heikentää serbialueen puolustusta.
Kroatian joukot valtasivat operaatiossa 1300 neliökilometriä. Kninin takamaastossa Bosnian puolella olevat kaupungit vapautettiin; 
Serbit tekivät kovaa vastarintaa vahvalla tukialueellaan 
Bosanska Grahovossa, joka antautui 28. heinäkuuta ankarassa, kroaateille suuria tappioita aiheuttaneissa taistelussa.
Serbikaupunki Glamoč kukistui 29. heinäkuuta, ja kroaatit olivat vallanneet myös Livnosta länteen olevia kyliä.
Operaatio "Kesä-95" teki Bosnian puolelle kiilaa Bosnian serbialueiden ja Kninin Krajinan välille. Eräs serbien huoltotie katkesi, ja kroatian serbialueen Krajinan pääkaupunki Knin joutui saarroksiin kolmelta suunnalta. Kroaattien pioneerit rakensivat teitä Dinaarisille vuorille tulevien hyökkäyksien huoltoa varten. Kesä-95 hyökkäys raivasi osaltaan tietä suurelle Operaatio Myrskylle, joka luhisti Krajinan serbialueen.
Häntäapinat

Häntäapinat eli vanhan maailman häntäapinat (Cercopithecidae) on apinaheimo. Se muodostaa nykyisen luokituksen mukaan oman Cercopithecoidea-yläheimonsa. Heimoon kuuluvat muun muassa marakatit, makakit ja paviaanit. 
Alaheimot, tribukset ja suvut:
Suomalainen vaara

Suomalainen vaara () tarkoittaa Norjassa ennen toista maailmansotaa vallinnutta uhkakuvaa, jonka mukaan Suomi voisi muodostua sotilaalliseksi vaaratekijäksi Pohjois-Norjalle.
Suomalaisen vaaran pelkoa provosoi ensin Suomen asema Venäjän suuriruhtinaskuntana, sitten Suur-Suomi-ajatuksen leviäminen itsenäisessä Suomessa ja kylmän sodan aikana Suomen läheiset suhteet Neuvostoliittoon. Suur-Suomea ajavat tahot sisällyttivät joissain tapauksissa tavoittelemansa Suur-Suomen alueeseen myös alueita Pohjois-Norjan Ruijasta. Muun muassa tämän vuoksi Norjan valtio ei ollut varma Pohjois-Norjassa asuvien suomalaistaustaisten ihmisten lojaalisuudesta Norjan valtiolle.
Suomalaista vaaraa käytettiin perusteena kveeneihin, Pohjois-Norjan suomenkieliseen vähemmistöön, kohdistuvalle syrjinnälle ja sulauttamispolitiikalle, jolla suomalaisuus pyrittiin kitkemään pois Norjasta. Samanlaista sulauttamispolitiikkaa kohdistettiin saamelaisiin. Mukana oli myös paljon ajan skandinavismille ja germanismille tyypillistä suomalaisiin kohdistuvaa rasismia. Suomalaisia ja saamelaisia pidettiin suomalais-ugrilaisten kieltensä vuoksi ”alemman” mongolidisen rodun edustajina.
”Suomalaisella vaaralla” oli myös konkreettisia vaikutuksia. Kveenin kielen käyttöä ja opetusta pyrittiin vähentämään. Valtio tilasi Pohjois-Norjassa asuville kveeniä puhuville ihmisille norjalaisia aikakauslehtiä. Myös useiden Suomeen johtavien teiden rakentaminen Pohjois-Norjassa keskeytettiin.
Mm

Mm tai "MM" tarkoittaa seuraavia:
Katso myös.
Aihepiiriin liittyvät myös seuraavat:
Nelly Furtado

Nelly Kim Furtado (s. 2. joulukuuta 1978 Victoria, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen laulaja ja lauluntekijä. Hänen hittikappaleitaan ovat muun muassa ”I'm Like a Bird”, ”Turn Off The Light”, ”Powerless”, ”Maneater”, ”Say It Right”, ”Promiscuous”, ”All Good Things (Come to an End)” ja ”Manos al Aire”. 
Biografia.
Yksityiselämä.
Furtado syntyi Victorian kaupungissa portugalilaisille siirtolaisvanhemmille. Ennen kuuluisuuttaan hän työskenteli tarjoilijana motellissa äitinsä kanssa. Furtadon huhuttiin kesäkuussa 2006 "Genre"-lehdelle antamansa haastattelun perusteella olevan biseksuaali. Furtado kiisti aluksi huhut, mutta myönsi asian "GUS"-lehdelle heinäkuussa 2006.
Furtadon esikoistytär Nevis syntyi syyskuussa 2003. Lapsen isä on DJ ja musiikkituottaja Jasper Gahunia eli Lil' Jaz. Lil' Jazin ja Nelly Furtadon suhde päättyi kuitenkin vuonna 2005. Nelly Furtado meni kihloihin 2007 Demacio ”Demo” Castellonin kanssa, joka työskenteli ääniteknikkona Furtadon "Loose"-albumilla. Furtado ja Castellon menivät salaa naimisiin 19. heinäkuuta 2008, ja asia tuli julki vasta lokakuussa 2008. Hän erosi miehestään kesällä 2016.
Ura.
Furtadon musiikki on fadolaulun, R&amp;B:n ja popin sekoitusta, joka käsittelee usein elämän arvojärjestystä. Myös hänen juurensa näkyvät musiikissa, sillä fado on Portugalin kansallismusiikkia. Monissa kappaleissa lauletaankin välillä portugalia englanninkielisen tekstin välissä. Furtadolta on tähän mennessä ilmestynyt vain yksi kokonaan portugaliksi laulettu kappale, ”Onde Estas”, joka suomeksi käännettynä tarkoittaa ”Missä sinä olet?”. Furtado on tuottanut itse kappaleitaan ja musiikkivideoitaan ja hän osaa soittaa ukuleleä ja kitaraa.
Hänen debyyttialbuminsa "Whoa, Nelly!" ilmestyi vuonna 2000 ja toinen studioalbumi "Folklore" julkaistiin vuonna 2003. Keväällä 2006 Furtado julkaisi kolmannen albuminsa "Loose". Timbaland tuotti suurimman osan albumista.
Furtadon neljännen albumin "Mi Planin" avaussingle ”Manos al Aire” julkaistiin maailmanlaajuisesti 29. kesäkuuta 2009, mutta kuitenkin kappale rantautui Suomen radioihin vasta marraskuussa 2009 ja ensisoitto tuli Radio NRJ:llä. Espanjankielinen albumi "Mi Plan" ilmestyi syyskuussa 2009. 
2010-luvulla Furtado on julkaissut kokoelmalevyn lisäksi kaksi studioalbumia: "The Spirit Indestructible" vuonna 2012 ja "The Ride" vuonna 2017.
Albumit.
Singlet.
Albumilta "Whoa, Nelly!":
Albumilta "Folklore":
Albumilta "Loose":
Albumilta "Mi Plan":
Albumilta "The Best Of Nelly Furtado":
Albumilta "The Spirit Indestructible":
Vanhan maailman apinat

Vanhan maailman apinat (Catarrhini) on apinoiden (Simiiformes) parvolahko. Siihen kuuluvat Afrikan ja Aasian apinoiden yläheimot:
Vanhan maailman häntäapinat ovat yli 20 suvullaan runsaslukuisempia kuin ihmisapinat, joita on vain 7 sukua. Miljoonia vuosia sitten ihmisapinoita oli kuitenkin huomattavasti nykyistä enemmän, kunnes Afrikan ekologian muutokset alkoivat suosia häntäapinoiden erilaistumista ja vähentää ihmisapinoiden sukujen määrää.
Vanhan maailman apinat ovat ainoa kädellisten kladi, jonka kaikilla lajeilla on trikromaattinen värinäkö. Useimmilla niistä on myös vastakkain asettuva peukalo. Lisäksi niiden sieraimet ovat lähempänä toisiaan kuin uuden maailman apinoilla, ja niillä on yleensä suuremmat kulmahampaat.
Ericus Svenonius

Ericus Svenonius (n. 1480 – viim. 1541) oli 24. Suomen piispa ja Suomen ensimmäinen luterilainen piispa. Ericus toimi piispana vuosina 1523–1527, reformaation aattona. Hän edisti reformaatiota maltillisesti. 
Paavi ei vahvistanut Ericuksen vaalia, mikä teki hänestä ensimmäisen ei-katolisen suomalaisen piispan. Svevonius oli Erasmus Rotterdamilaisen kannattaja.
Ebba Brahe

Ebba Magnusdotter Brahe (16. maaliskuuta 1596 Lerjeholm – 5. tammikuuta 1674 Tukholma) oli ruotsalainen hovineiti. Hän oli kuningas Kustaa II Aadolfin rakastettu tämän ollessa prinssi, mutta hänet kuitenkin naitettiin sotamarsalkka Jakob De la Gardielle, sillä kuningatar Kristiina ei pitänyt häntä tarpeeksi hienona puolisona prinssille.
Jakob De la Gardie ja Ebba saivat 14 lasta, joista 7 kuoli varhain. Kuuluisin lapsista oli Magnus Gabriel De la Gardie. Miehensä kuoleman jälkeen Ebba Brahe jatkoi tämän keskeneräisiä töitä ja muun muassa perusti Pietarsaaren, jolle antoi nimen ("Jakobstad") miehensä mukaan.
Magnus Gabriel De la Gardie

Magnus Gabriel De la Gardie (15. lokakuuta 1622 – 26. huhtikuuta 1686) oli ruotsalainen kreivi, upseeri ja valtiomies. Hän oli Jakob De la Gardien ja Ebba Brahen poika. Hän oli vuodesta 1647 naimisissa kuningas Kaarle X Kustaan sisaren Maria Eufrosynen kanssa. Hän oli kuninkaan läheinen avustaja.
De la Gardie yleni sotilasuralla sotamarsalkaksi vuonna 1649 ja toimi valtamarsalkkana vuodesta 1651. On kuitenkin arvioitu, ettei hänellä ollut erityisiä sotilaallisia kykyjä. Hän siirtyikin siviiliuralle kamarikollegion presidentiksi ja valtiovarainhoitajaksi vuonna 1652. Hän oli Liivinmaan kenraalikuvernöörinä vuodesta 1655 ja valtiokanslerina vuodesta 1660. Kuningas Kaarle X Kustaan testamentin perusteella hän toimi alaikäisen Kaarle XI:n holhoojahallituksen ajoittain keskeisenäkin jäsenenä. Hän pyrki luomaan Ruotsin ja Ranskan liittosuhteen, jolloin olisi voitu välttää aatelistolle epäedullisen reduktion jatkuminen. Vuonna 1672 tämä liittosopimus saatiinkin aikaan, mutta sen seurauksena oli, että Ruotsin oli osallistuttava Ranskan 1670-luvun sotiin. 
De la Gardien asema alkoi horjua Kaarle XI:n tultua täysi-ikäiseksi 1672, vaikka hän saikin drotsin viran 1681. Hän menetti valtavan omaisuutensa holhoojahallitusta vastaan nostetuissa tuhlaussyytteissä ja isossa reduktiossa.
De la Gardie oli Ruotsin historian merkittävimpiä mesenaatteja. Hän rakennutti Ruotsiin lukuisia palatseja ja palkkasi aikansa merkittäviä ulkomaisia taiteilijoita ja arkkitehteja työskentelemään Ruotsissa. Hän myös osti Codex Argenteuksen eli gootinkielisen Raamatun käsikirjoituksen ja lahjoitti sen Upsalan yliopistolle.
De la Gardie on kirjoittanut myös yhden virren. Kuolemaanvalmistautumisvirtensä hän lienee kirjoittanut viimeisen elinvuotensa aikana ja se on julkaistu vuoden 1695 virsikirjassa. Ruotsin kirkon virsikirjoissa se on virsi 621 "O Jesus, när mitt liv släcks ut", Ruotsin kirkon virsikirjassa Pekka Kivekkään 1998 suomentamana ”Kun täältä, Jeesus, erkanen” . Se on Suomen ev.- lut kirkon virsikirjassa virsi 605 ja Suomen kirkon ruotsinkielisessä virsikirjassa virsi 558.
De la Gardie

De la Gardie, joskus de la Gardie, on ruotsalainen ranskalaisperäinen aatelissuku. Suvun yksi haara muutti Ruotsiin, ja suvun jäseniä on ollut Ruotsissa huomattavina valtiomiehinä ja sotapäällikköinä.
Vaasan rata

Vaasan rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Seinäjoelta Vaasaan ja edelleen Vaskiluotoon. Rata liittyy Seinäjoella Suomen päärataan. Radan pituus on 78 kilometriä.
Historia.
Rataosa valmistui vuonna 1883 osana vanhaa Vaasan rataa Tampereelta Haapamäen kautta Vaasaan. Vaasan asemalta rataa jatkettiin Vaskiluodon ulkosatamaan vuonna 1900. Vaasan rata rakennettiin huomattavasti halvemmalla kuin vuonna 1862 avattu Helsinki–Hämeenlinna–rata, jonka kustannukset olivat paisuneet 1,5 miljoonalla hopearuplalla. Säästöjä saatiin muun muassa vaatimattomammilla asemilla, ohuemmilla sorakerroksilla ja puisilla ratasilloilla.
Radan sähköistäminen aloitettiin toukokuussa 2010 ja saatiin valmiiksi vuonna 2011. Radan sähköistys tarkoitti, että radalla voitiin alkaa ajaa Sm3-junilla.
Liikennöinti.
Radalla kulkee Helsingin ja Vaasan väliset kaukojunat. 1990-luvulla radalla kulki Wasalandian kautta laivajunia satamaan, mutta nyttemmin radan loppupää on hiljentynyt. Tavarajunia radalla kulkee muutamia viikossa. Henkilöjunat pysähtyvät rataosalla nykyisin ainoastaan Tervajoen asemalla. Ylistaron, Isonkyrön ja Laihian asemat lakkautettiin kesäkuussa 2016 vähäisten matkustajamäärien vuoksi. Näiden asemien kautta kulkee kuitenkin VR:n liityntäbussi korvaten junia.
Matkustajamäärät.
Henkilöliikenteen matkoja vuonna 2002 oli yhteensä 320 000, sittemmin radan matkustajamäärät ovat olleet nousussa. Vuonna 2009 yksin Vaasan rautatieasemalta tehtiin noin 345 000 matkaa. Tähän lisätään vielä väliasemien matkustajamäärät, niin päästään yli 400 000 matkaan vuodessa. Keväällä 2013 Pohjalainen uutisoi radan matkustajamäärien kasvaneen kymmenyksellä sähköistyksen myötä. Vuonna 2013 matkustajamäärä oli 435 000. Vuonna 2017 henkilöliikenteen matkoja rataosuudella tehtiin jo 485 000. Vuonna 2009 radalla oli matkustajia vuorokaudessa 1 030, vuonna 2013 1 260 ja vuonna 2035 Liikennevirasto on ennustanut olevan 1 510 vuorokaudessa.
Radanparannustyöt.
Rata on yksiraiteinen ja junakohtaamiset ovat mahdollisia Isonkyrön ja Laihian liikennepaikoilla. Radan sähköistystyöt alkoivat toukokuussa 2010. Sähköistys valmistui lokakuussa 2011, ja ajolankoihin kytkettiin jännite saman kuun lopussa. Rata peruskorjattiin 1990-luvulla, joten se on teknisesti soveltuva suurille nopeuksille. Sähköistyksen myötä radalle odotettiin nopeampaa liikennettä, mutta lukuisten tasoristeysten vuoksi radalle on jouduttu asettamaan nopeusrajoitukseksi 120 km/h.
Vuonna 2002 radalla oli 81 tasoristeystäja vuonna 2014 64 tasoristeystä. Vuoteen 2022 mennessä risteyksistä yhdeksän oli poistettu osana Väyläviraston tasoristeysten poisto- ja parantamishanketta.
Jasmin

Jasmin on Suomessakin viime vuosikymmeninä yleistynyt naisen etunimi, joka tarkoittaa jasmiinia. Nimestä on Suomessa käytössä useita muunnelmia, esimerkiksi Jasmine, Jasmi, Jasmina, Jasmiina, Yasmine tai Yasmin.
Jasmin viettää nimipäivää 9. heinäkuuta. Etunimi lisättiin nimipäiväkalenteriin vuonna 1995. 
Digi- ja väestötietoviraston Nimipalvelun tilastojen mukaan Jasmin-nimi tuli Suomessa käyttöön aikaisintaan 1930-luvulla ja oli vielä sen jälkeen pitkään hyvin harvinainen. Kaiken kaikkiaan Suomessa on Jasmin-nimisiä naisia heinäkuuhun 2025 mennessä ollut yhteensä 9 198 ja miehiä noin 80–100. Nimestä tuli suosittu vasta vuosisadan lopulla, jolloin se annettiin 1980-luvulla 640 ja 1990-luvulla jo 3934 lapselle. Vuosina 2000–2009 nimi annettiin noin 2 370 ja vuosina 2010–2019 noin 1500 lapselle.
Pohjankiisla

Pohjankiisla "(Uria lomvia)" on Suomessa erittäin harvinainen lintu.
Koko ja ulkonäkö.
Musta pää ja selkä, valkea rinta, maissa pysty istuma-asento. Pohjankiisla on hiukan suurempi kuin etelänkiisla: Pituus on 40–44 cm ja siipien kärkiväli 64–75 cm.
Levinneisyys.
Pohjankiisla pesii luodoilla, saarilla ja rannikoilla kaukana pohjoisessa. Se siirtyy talveksi hiukan etelämmäksi jään rajaa seuraten. Suomessa laji on erittäin harvinainen. Ensimmäisen kerran laji tavattiin Korppoosta 1901. Vuonna 1902 Suomessa todettiin poikkeuksellinen pohjankiislojen massaesiintyminen. Jäämerellä riehunut talvimyrsky toi pohjankiisloja erityisesti Itä-Suomeen. Vuonna 1964 Suomesta löytyi kuollut pohjankiisla, 1986 elävä yksilö, joka kuitenkin kuoli seuraavana vuonna Korkeasaaressa. Viimeisin havainto on vuodelta 1988, kun löytyi kalaverkkoon kuollut yksilö.
Lisääntyminen.
Pohjankiisla tekee vain yhden munan kerrallaan.
Ravinto.
Pohjankiislat syövät enimmäkseen kalaa, mutta myös meren selkärangattomia.
Pikkuruokki

Pikkuruokki ("Alle alle") eli vanhalta nimeltään jääkyyhky on ruokkien heimoon kuuluva pohjoisten merialueiden lintu. Se on "Alle"-suvun ainoa laji. Suomessa pikkuruokkeja havaitaan vuosittain yksittäisiä lintuja.
Koko ja ulkonäkö.
Pikkuruokki on kooltaan puolet lunnista: 19–21 cm pitkä ja siipien kärkiväli 34–38 cm.
Levinneisyys.
Pikkuruokkeja pesii Pohjoisen jäämeren saarilla: Grönlannissa, Islannissa, Novaja Zemljalla, Huippuvuorilla ja Frans Joosefin maalla.
Elinympäristö.
Pikkuruokit elävät laajoissa yhdyskunnissa rannikon vuorenrinteillä, harvoissa tapauksissa myös tuntureilla.
Lisääntyminen.
Pikkuruokki pesii kallion kielekkeillä.
Ravinto.
Pikkuruokit syövät hankajalkaisia ja muita pieniä äyriäisiä. Pohjoisella jäämerellä pikkuruokkien tiedetään syövän lähes pelkästään "Calanus glacialis" -hankajalkaisen IV ja V toukka-asteita.
Preeriaviklo

Preeriaviklo ("Tringa semipalmata", aikaisemmin "Catoptrophorus semipalmatus") on suurikokoinen amerikkalainen kahlaajalintu. Lajin nimesi saksalainen luonnontieteilijä Johann Friedrich Gmelin vuonna 1789.
Koko ja ulkonäkö.
Preeriaviklo on yleisväriltään harmaa, päältä tummempi kuin alapuolelta. Pyrstö on vaalea. Lennossa näkyy siipien leveä valkea raita. Jalat ovat harmaat, nokka musta tai siniharmaa, kärjestään tummempi. Nokka on paksu, pitkä ja suora. Linnun pituus on 33–41 cm, siipien kärkiväli 70 cm ja paino 200–330 g, eli kooltaan se on kuirien luokkaa. Sukupuolet ovat samanvärisiä, kooltaan naaras on hieman koirasta suurempi.
Levinneisyys.
Preeriaviklon pesimäaluetta on Pohjois-Amerikka Nova Scotiasta Meksikonlahdelle (alalaji "semipalmatus") sekä preeriat (alalaji "inornatus"). Maailmanpopulation koko on noin 250 000 yksilöä, lajin populaatiot ovat nykyisin elinvoimaisia. Niitä metsästettiin ankarasti 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa, mutta laji on vähitellen runsastunut. "Semipalmatuksen" talvehtimisaluetta on Atlantin rannikko sekä Etelä- että Pohjois-Amerikassa, "inornatus" talvehtii pääasiassa Tyynenmeren rannikolla Kaliforniasta Peruun ja Galápagossaarille.
Preeriaviklo on Yhdysvalloissakin pesimäalueiden ja muuttoreittien ulkopuolella todella harvinainen, Euroopassa se on havaittu vain muutamia kertoja. Suomessa laji on tavattu kerran, 21. syyskuuta 1983 Kemissä.
Elinympäristö.
Preeriaviklo pesii preerian suoalueilla ja rantaniityillä.
Lisääntyminen.
Pesii usein yhdyskuntina. Pesä on maassa kasvillisuuden kätköissä.
Ravinto.
Syövät mudassa eläviä hyönteisiä, nilviäisiä ja muita selkärangattomia sekä vähäisessä määrin kasvien osia.
Donin Rostov

Donin Rostov () on 1,1 miljoonan asukkaan suurkaupunki Etelä-Venäjällä. Donin Rostov sijaitsee Donin suistossa 46 kilometrin päässä Asovanmerestä. Se on Venäjän Rostovin alueen pääkaupunki ja liittovaltion eteläisen federaatiopiirin hallinnollinen keskus.
Historia.
Paikalle perustettiin vuonna 1749 tulliasema. Siitä kehittyi pian tärkeä linnoitus, joka nimettiin metropoliitta Dmitri Rostovilaisen (1651—1709) mukaan vuonna 1761. Kaupunginoikeudet Rostov sai vuonna 1796. Metropoliitan nimi viittasi niin kutsuttuun Mahtavaan Rostoviin, joka on nykyään n. 30 000 asukkaan kaupunki.
Saksalaiset valtasivat kaupungin ensimmäisessä maailmansodassa vuonna 1918 sekä toisessa maailmansodassa vuosina 1941 ja 1942.
24. kesäkuuta 2023 Jevgeni Prigožinin johtama palkka-armeija Ryhmä Wagner ilmoitti vallanneensa Rostovin kaupungin sotilaskohteet itselleen osana Venäjän sotilasjohtoa vastaan aloitettua kapinaa.
Talous ja liikenne.
Donin Rostov on Etelä-Venäjän tärkein teollisuuskaupunki, jossa on merkittäviä kemian, maatalous-, tekstiili- ja elintarvike- ja öljynjalostusalan tuotantolaitoksia.
Donin Rostov on Venäjän rautateiden keskeinen rautateiden solmukohta ja Venäjän eteläosista vastaavan alueellisen rautatieyhtiön (Pohjois-Kaukasuksen rautatiet) keskus. Kaukojunaliikenteen keskus on Rostovin päärautatieasema.
Maantieyhteyksistä keskeisimpiin kuuluvat Moskovasta etelään Mustanmeren rannalle johtava Venäjän M4 valtatie (Donin Rostovin kohdalla osa eurooppateitä , ) ja kaupungista länteen vievä valtatie M23 (osa Rostovista Ukrainan ja Romanian kautta Unkariin vievää eurooppatietä ). 
Kantakaupungin lounaisosissa on tärkeä Donin jokisatama. Joulukuusta 2017 lähtien siviililentoasemana on ollut kaupungin koillispuolella Aksain piirissä sijaitseva Platovin kansainvälinen lentoasema (Rostov-Platovin lentoasema; ROV/URRP). Venäjän hyökkäyssodan aikana lentoaseman toiminta on ollut pysäytettynä. Tätä ennen päälentoasemana oli Donin Rostovin lentoasema. Donin Rostovin keskustan luoteispuolella on lisäksi sotilaslentotukikohta Rostov-na-Donu - Tsentralnyi.
Kulttuuri ja koulutus.
Kaupungissa toimii useita yliopistoja ja korkeakouluja. Se on myös tärkeä eteläisen Venäjän kulttuurikeskus.
Rostov Veliki

Rostov () on noin 32 000 asukkaan kaupunki Venäjän Jaroslavlin alueella, Nerojärven rannalla. Rostov on kaupungin virallinen nimi, mutta siitä käytetään yleensä nimeä Rostov Veliki (), "Mahtava Rostov", erotuksena Donin Rostovista, joka on nykyään suurempi kaupunki. 
Maantiede.
Rostov sijaitsee noin 50 km:n päässä Jaroslavlista ja noin 200 km Moskovasta koilliseen, Arkangeliin johtavan M8-valtatien ja Siperian radan varrella, Nero-järven rannalla.
Historia.
Rostov on yksi Venäjän vanhimmista kaupungeista. Ensimmäinen maininta Rostovista on vuodelta 862. Piispanistuin sinne perustettiin vuonna 988. Rostovista tuli yksi merkittävimmistä venäläisistä ruhtinaskunnista. Se liitettiin Moskovan suuriruhtinaskuntaan vuonna 1474. 1500-luvulla siitä kehittyi merkittävä kauppapaikka Moskovan ja Vienanmeren välille. 
Matkailu.
Rostov on nykyään yksi kultaisen renkaan historiallisista matkailukaupungeista. Sen nähtävyyksiin kuuluvat Ylösnousemuksen katedraali vuodelta 1230, Teremin palatsi 1400-luvulta ja Valkea palatsi 1600-luvulta.
Lars Sonck

Lars Eliel Sonck () oli suomalainen arkkitehti. Häntä pidetään kansallisromanttisen kauden merkittävimpänä arkkitehtina Eliel Saarisen ohella. Jo 1890-luvulla Sonck suunnitteli Ahvenanmaalle hirsirakennuksia ja -huviloita, joiden kansallinen muotokieli erosi aiemmista pitsihuviloista.
Ura.
Lars Sonckin vanhemmat olivat kirkkoherra Knut Sonck ja Anna Rebecka Nordström. 
Sonck muutti Ahvenanmaalle 7-vuotiaana, kun hänen isänsä sai kirkkoherran viran Finströmin seurakunnasta. Sonck oli kiinnostunut arkkitehtuurista jo varhain ja ura alkoi vauhdikkaasti, kun hän vain 23-vuotiaana voitti Turun Mikaelinkirkon suunnittelukilpailun vuonna 1894. Kilpailuvoitosta saamillaan rahoilla hän osti Finströmin Bartsgårdasta tontin, jolle hän rakennutti oman sveitsiläistyylisen kesähuvilan. Talvisin hän asui Helsingissä Unioninkadulla, jossa hänellä oli asunto ja ateljee. 
Lars Sonckille myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1921 ja Suomen Arkkitehtiliiton kunniajäsenyys 1930.
Suunnittelutöitä.
Vesitornit.
Sonck suunnitteli seitsemän vesitornia, joista toteutuivat vain Pietarsaaren vesitorni (1929) ja Rauman vesitorni (1934), joka on osa nykyistä tornia. Toteuttamatta jäivät Hyvinkään (1942), Karjaan (1943), Valkeakosken (1944), Riihimäen (1944) ja Maarianhaminan (1945) vesitornien suunnitelmat.
Muut.
Helsingin Jätkäsaaressa sijaitsevat Sonckin suunnittelemat makasiinirakennukset ovat viime vuosina saaneet uutta elämää, kun suojeltuun L2-satamamakasiiniin asettui viereen rakennetun Clarion-hotellin kongressikeskus. Myös Pöllyvaaran vuonna 1914 valmistunut näkötorni Kajaanissa oli Sonckin suunnittelema, mutta torni purettiin vuonna 1949.
Perinnekorjaukset.
Vuonna 1928 rakennettu Sonckin suunnittelema Eurantie 12 (As Oy Eura) on kulttuurihistoriallisesti arvokkaan julkisivun kohde joka on suojeltu SR-2 suojelumerkinnällä. Alunperin rakennuksen ensimmäisestä kerroksesta merkittävä osa on varattiin kylpylälaitokselle, ja 1930-luvulla talossa toimi alkuperäinen Hermannin Saunat, kaupunkilaisten tukeutuessa julkisiin korttelisaunoihin ennen lämpimän veden yleistymistä Helsingissä. As Oy Euran rakennuksen alkuperäinen julkisivu kuitenkin peitettiin 1960-luvulla harmaalla roiskerappauksella ja kattokoristeet sekä ruutuikkunat poistettiin ennen julkisivun SR-2 suojelumerkinnän voimaantuloa. 
Vuonna 2021 rakennukseen toteutettiin alkuperäisen julkisivuarkkitehtuurin entisöinti perustuen Lars Sonckin toimiston pääpiirustuksiin ja Arkkitehtuurimuseon arkistokuviin. Perinnejulkisivukorjauksessa palautettiin alkuperäisen mukaiset tammiovet, sydänpuiset ruutuikkunat, räystäsprofiilit, perinnesävyt, piikkimäiset suipot tornit eli spiirat ja muut koristeet. Perinnejulkisivukorjaus voitti Julkisivuremontti 2023 -kilpailun 1. palkinnon
Kunnianosoitukset.
Lars Sonckin mukaan nimettyjä katuja:
Palatsiseurakunta

Palatsiseurakunta on Tampereella sijaitseva luterilaisen tunnustuksen pohjalla toimiva karismaattinen kaupunkiseurakunta. Seurakunnan johtaja on Jukka Hammarén. Seurakunnan ydintoimintaan kuuluvat jumalanpalvelusten lisäksi kotiryhmät ja tiimit. Seurakunta järjestää myös musiikkia ylistystilaisuuksia.
Seurakunta sai nimensä siitä, että se toimi alun perin entisen elokuvateatteri Kino-Palatsin tiloissa Hämeenkadulla.
Oppi.
Palatsiseurakunta ilmoittaa edistävänsä kristittyjen yhteyttä ja kertoo antavansa toimintamahdollisuuden maalikkoille ja pyrkii tavoittamaan ihmisiä, jotka ovat vailla seurakuntayhteyttä. Seurakunnan karismaattisuus ilmenee armolahjojen korostamisena ja ylistysmusiikkina.
Geneettinen materiaali

Geneettinen materiaali on ainetta, johon eliön geneettinen eli perinnöllinen informaatio on varastoitu. Kaikkien tunnettujen eliöiden geneettinen materiaali on deoksyribonukleiinihappoa eli DNA:ta tai ribonukleiinihappoa eli RNA:ta.
Joidenkin keinotekoisten elämänmuotojen geneettisenä materiaalina voidaan pitää tietokoneen muistia tai muuta digitaalista tiedonvarastointimuotoa.