tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
GIOVE-A

GIOVE A, aiemmin GSTB-V2/A, on brittiläisen Surrey Satellite Technology-yhtiön (SSTL) kehittämä satelliitti. Se on toinen Galileo-navigaatiosatelliittijärjestelmän testisatelliteista. Satelliitin nimi on sekä lyhenne sanoista "Galileo In-Orbit Validation Element" että viittaus Galileo Galilein tekemään Jupiterin (italiaksi "Giove") tutkimukseen. 
Satelliitin testaus ESAn ESTEC-keskuksessa Hollannissa alkoi 2. elokuuta 2005. Satelliitti laukaistiin Baikonurista Kazakstanissa 28. joulukuuta 2005.
Ensimmäinen osa Galileo-järjestelmää.
Satelliitin avulla testataan eurooppalaisen järjestelmän tekniikkaa, mutta sen lento palvelee myös juridisia syitä. Kansainvälinen radiotaajuuksia jakava elin ITU nimittäin vaatii, että Galileo-järjestelmä lähettää avaruudesta signaalia varatulla taajuudella viimeistään vuoden 2006 lopussa. Muuten taajuusallokaatio vapautuu muuhun käyttöön. 
Tekniikkaa.
GSTB-V2/A on kolmeakselistabiloitu piensatelliitti. Sen koko on 1,3 m × 1,8 m × 1,65 m. Sen massa on 600 kg. Se tuottaa useita satoja watteja sähkötehoa kahden 1,74 metriä pitkän aurinkopaneelin avulla. Satelliitin suunniteltu toiminta-aika on kaksi vuotta. Satelliitin hyötykuormaan kuuluvat teknisesti kriittiset elementit:
Romanos II

Romanos II Porfyrogennitos (; noin 939 – 15. maaliskuuta 963) oli Bysantin keisari vuosina 959 – 963. Hänen isänsä oli Konstantinos VII.
Romanoksen ollessa vielä lapsi pakotettiin hänet menemään naimisiin Italian kuninkaan Hugo I:n äpärätyttären Berthan kanssa. Koska Hugo kuoli vuonna 947 ja Bertha vuonna 949, pyysi Romanos isältään lupaa valita itselleen oma morsian. Romanoksen valinta sattui kievarinpitäjän tyttäreen, Anastasoon, josta tuli keisarinna Theofano. Tärkein tapahtuma Romanoksen hallituskaudella oli Kreetan takaisinvaltaus arabeilta kenraali Nikeforos Fokasin johdolla. Nikeforos Fokasista tuli myöhemmin Bysantin keisari Romanos II:n kuoltua vuonna 963. Yleisen uskomuksen mukaan Theofano tappoi Romanoksen myrkyllä.
Kanakanabun kieli

Kanakanabu on Taiwanissa puhuttava austronesialainen kieli. Se on uhanalainen ja sillä on jäljellä noin 6 puhujaa Taiwanin keskiosissa (vuonna 2014). Kielen puhujat käyttävät myös mandariinikiinaa ja bununia. Kanakanabun lähin sukulaiskieli on saaroa.
Saaroan kieli

Saaroa on Taiwanilla puhuttava austronesialainen kieli. Sillä on noin 10 äidinkielistä puhujaa (2012). Saaraon puhujat käyttävät myös mandariinikiinaa, minnania ja bununia. Vanhemman väestön keskuudessa puhutaan myös Japania. Puhujat elävät Taiwanin länsiosissa. Saaroan lähin sukulaiskieli on kanakanabu.
Rukain kieli

Rukai (omakielinen nimi: "Drekay") on Taiwanilla puhuttava austronesialainen kieli, joka kuuluu formosalaisten kielten alaryhmään. Kielitieteilijä Li Jen-kuein mukaan rukai erkaantui austronesialaisesta kantakielestä arviolta jo noin 3000 eaa., minkä johdosta sen tutkiminen hyödyttäisi kaikkien austronesialaisten kielten yhteisen kantamuodon tutkimista.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisilla aakkosilla. Raamattu käännettiin kokonaisuudessaan rukaiksi ensimmäistä kertaa vuonna 2017.
Puhujamäärät ja status.
Rukailla on noin 10 500 äidinkielistä puhujaa (2002). Kieltä puhuvat kaikenikäiset rukait, ja vanhemman väestön keskuudessa on myös joitakin yksikielisiä rukain puhujia. Maantieteellisesti puhujat sijoittuvat nykyisten Kaohsiungin kaupungin sekä Pingtungin ja Taitungin piirikuntien alueelle.
Rukain katsotaan olevan uhanalainen kieli ja se jakautuu kuuteen päämurteeseen. Murrejako noudattelee lähtökohtaisesti kyläjakoa niihin asutuskeskuksiin, joissa rukaita vielä puhutaan. Murteiden välinen keskinäinen ymmärrettävyys vaihtelee ja toisinaan puhujat eivät ymmärrä toisiaan. Tähän on arveltu vaikuttaneen ainakin osittain se, että eri murteet ovat saaneet vaikutteita muista formosalaisista kielistä kuten tsoukielistä ja paiwanilaisista kielistä. Toisaalta rukaiden kylät ovat myös huomattavan itsenäisiä toisistaan.
Taiwanin parlamentti sääti vuonna 2017 lain, joka kohotti rukain, kaikkien muiden maassa tavattavien alkuperäiskansojen kielten lisäksi, kansalliskielen asemaan. Lain nojalla valtion tulee suojella alkuperäiskansojen kieliä ja edistää niiden käyttöä. Käytännössä tätä toteutetaan siten, että viranomaisia ohjeistetaan esimerkiksi kääntämään tiedotteita ja asiakirjoja rukaiksi niillä alueilla, joissa rukait asuvat. Valtiovalta on myös ennen tätä pyrkinyt auttamaan muun muassa rukaita selviämään.
Fonologia.
Vokaalit.
Kaikki vokaalit voivat esiintyä niin lyhyinä kuin pitkinäkin.
Lähde:
Konsonantit.
Lähde:
Kielioppi ja sanasto.
Rukai poikkeaa muista formosalaisista kielistä siinä, että siinä ei ole niin sanottua symmetrista pääluokkaa. Redublikaation käyttö on verrattain yleistä. Täydellistä redublikaatiota käytetään yleensä substantiivien ja osittaista verbien kohdalla. Redublikaatiota voidaan käyttää esimerkiksi substantiivien monikon muodostamiseen tai verbien kohdalla ilmaisemaan sitä, että verbin kuvaavaa tekemistä tehdään yhdessä jonkun toisen kanssa. Yhdyssanoja sen sijaan käytetään vähän.
Rukaissa on ollut käytössä erillinen rekisteri, jota aikuiset ovat käyttäneet puhuessaan pikkulapsille (noin 3–4 -vuotiaille):
Lukusanojen osalta rukai noudattaa desimaalista järjestelmää. Lukusanat 1–10 rukaiksi (Mantauran murteeksi):
Johannes I Tzimiskes

Johannes I Tzimiskes (; noin 925 – 10. tammikuuta 976) oli Bysantin keisari vuosina 969–976. Hän oli keisari Nikeforos II Fokasin sisarenpoika. Tzimiskes oli yksi Nikeforoksen uskollisimmista kannattajista ennen kuin joutui epäsuosioon. Tzimiskes johti yhdessä Nikeforoksen vaimon kanssa salaliittoa, joka murhasi Nikeforoksen joulukuussa 969, jonka jälkeen hänet kruunattiin keisariksi. Konstantinopolin patriarkan Polyeuktoksen vaatimuksesta Tzismiskesin oli kuitenkin karkotettava Theofano ja rangaistava muita salaliittolaisia. Tzimiskes antoi myös kumota Nikeforoksen säätämiä lakeja, jotka rajoittivat kirkon maiden kasvua.
Tzimiskesin valtakaudella bysanttilaiset kukistivat Bulgariaan hyökänneet Kiovan Rusin ruhtinaan Svjatoslav I:n joukot vuonna 971 ja valloittivat osan maasta. Vuonna 972 Tzimiskes liittoutui Saksan keisarin Otto I:n kanssa ja lähetti veljen- tai sisarentyttärensä Theofanon Oton pojan Otto II:n vaimoksi. Liiton ansiosta Tzimiskes pystyi vapaasti hyökkäämään arabeja vastaan valtakunnan itärajalla. Vuonna 975 Tzimiskes soti menestykkäästi fatimideja vastaan eteläisessä Syyriassa ja pakotti Damaskoksen maksamaan veroa. Tzimiskes kuitenkin sairastui ja kuoli pian palattuaan sotaretkeltä Konstantinopoliin. Huhun mukaan kamariherra Basileios Lekapenos myrkytti Tzimiskesin, koska tämä oli saanut tietää Lekapenoksen laittomista toimista.
Ilkka (sanomalehti)

Ilkka oli seitsemän kertaa viikossa Seinäjoella ilmestynyt eteläpohjalainen sanomalehti. Levikki oli noin 50 000 ja lukijoita noin 120 000. Lehti oli Maalaisliiton ja sittemmin Suomen Keskustan äänenkannattaja vuoteen 1997. "Ilkkaa" julkaisi mediakonserni Ilkka-Yhtymä Oyj:n tytäryhtiö I-Mediat Oy. Alkuvuodesta 2020 alkaen toiminta yhdistyi Pohjalaisen kanssa ja nimeksi tuli Ilkka-Pohjalainen.
Historia.
Perustaminen.
"Ilkan" juuret johtavat suoraan Santeri Alkioon ja nuorisoseuraliikkeeseen. "Ilkan" perustamiseen vaikutti nuorsuomalaisten keskuudessa käyty valtataistelu. Alkiolaisen nuorisoseuraväestön mukaan puolue oli liukunut liian oikealle ja Etelä-Pohjanmaalla ilmestynyt perustuslaillinen lehdistö oli päätynyt oikeiston haltuun ja samalla katkonut välejään Alkioon. Alkio ja nuorisoseuralaiset perustivat vastaliikkeenä uuden sanomalehden, "Ilkan", jonka ensimmäinen numero ilmestyi huhtikuussa 1906. Lehti oli osa uudistusmielisen maalaisväestön järjestäytymistä Etelä-Pohjanmaalla ja johti Etelä-Pohjanmaan nuorsuomalaisen maalaisliiton perustamiseen.
Toiminta Vaasassa.
Sanomalehtiosuuskunta Ilkka perustettiin Santeri Alkion koolle kutsumassa kokouksessa Seinäjoella 7. huhtikuuta 1906, mutta ilmestyi Vaasassa kolmesti viikossa. "Ilkan" ensimmäinen näytenumero ilmestyi 20. huhtikuuta ja säännöllinen ilmestyminen kolme kertaa viikossa alkoi 3. heinäkuuta. Ilkan oma kirjapaino aloitti vuokratiloissa Vaasassa kesäkuussa 1907. Vuonna 1908 opettaja Antti Haapala tuli lehden toimitussihteeriksi.
"Ilkka" muuttui oman kirjapainon valmistuttua kuusipäiväiseksi 1919 ja seitsemänpäiväiseksi 1936.
Siirtyminen Seinäjoelle.
"Ilkan" toimitus ja ilmestymispaikka siirtyi Seinäjoelle 1962. Entisen päätoimittajan Kari Hokkasen mukaan lehdellä oli sen jälkeen merkittävä rooli suomenkielisen Etelä-Pohjanmaan oman maakuntaidentiteetin muodostumisessa ja Seinäjoen kehittymisessä sen maakuntakeskukseksi. Vaasassa toimiessaan "Ilkka" oli kakkoslehden asemassa kokoomuslaisen "Vaasan" jäljessä, mutta pääsi Seinäjoella ykköslehden asemaan ja menestyi niin, että Ilkka-Yhtymä osti "Pohjalaiseksi" muuttuneen vaasalaiskilpailijansa 1990-luvulla.
"Ilkka" kuului vuoteen 2012 Väli-Suomen Media Oy:n lehtiryhmään, jonka jälkeen oli mukana Lännen Media -yhteistyössä. Lehti siirtyi tabloid-formaattiin 2018.
Yhdistyminen Ilkka-Pohjalaiseksi.
Syyskuussa 2019 julkisuuteen ilmoitettiin suunnitelmasta yhdistää "Ilkka" ja "Pohjalainen" yhdeksi lehdeksi. Yhdistämisen myötä aloitti tammikuussa 2020 uusi lehti "Ilkka-Pohjalainen". "Ilkan" ja "Pohjalaisen" päätoimittajat irtisanottiin.
Merkittäviä henkilöitä.
Päätoimittajat.
Ilkalla oli kuusi päätoimittajaa:
Deflate

DEFLATE on häviötön pakkausmenetelmä, joka on yhdistelmä LZ77-algoritmia ja Huffmanin koodausta. Alun perin sen määritteli Phil Katz PKZIP-pakkausohjelmansa kakkosversiota varten. Sen määritys on myöhemmin julkaistu Internet-standardina . PKZIP tuottaa pakattuja ZIP-tiedostoja, jotka ovat nykyisin laajasti käytettyjä ja tuettuja.
Deflate-algoritmia pidetään yleisesti vapaana voimassa olevista patenteista. Tämä on ollut algoritmin merkittävä etu verrattuna etenkin GIF-kuvien pakkaamisessa käytettyyn LZW-pakkausmenetelmään, joka on ollut patentoitu useissa länsimaissa 2000-luvun alkuun saakka. Nykyisin Deflate on saanut hyvin vankan aseman tietotekniikassa ja sitä sovelletaan monissa tallennusmuodoissa ja tiedonsiirrossa. Suosittuja Deflateen pohjautuvia tallennusmuotoja ovat ZIP-tiedostomuodon lisäksi esimerkiksi Gzip ja PNG-kuvatiedostot.
Deflate-pakkausmenetelmän lähdekoodi löytyy osana esimerkiksi zlib-kirjastoa, joka on vapaasti saatavilla.
Alsnön sääntö

Alsnön sääntö () on Ruotsin kuninkaan Maunu Ladonlukon vuosien 1279–1280 herrainpäivillä antama asetus. Se tehtiin "Alsnö husissa", nykyään Adelsönä tunnetulla Mälarin saarella. Tämä on vanhin säilynyt ruotsalainen dokumentti, ja se käsittelee muun muassa privilegioiden myöntämistä talonpojille.
Sääntö.
Alsnön sääntö lupasi verovapauden ratsupalvelusta eri herrojen palveluksessa suorittaville talonpojille. Näin hän sitoi palvelussuhteella kuningaskuntansa ylimykset itseensä. Aiemmin tästä vapaudesta olivat nauttineet vain kuninkaan omaan seurueeseen kuuluneet asemiehet. Alsnön sääntö ei tehnyt eroa sen suhteen, kenen palveluksessa ratsumies oli. On esitetty, että taustalla oli Maunu Birgerinpojan pyrkimys saada näin varakkaiden talonpoikien tuki omalle kuninkuudelleen.
Toisaalta Alsnön sääntö on todennäköisesti vain vahvistanut jo ennestään käytössä olleen toimintatavan. Dokumentti on varhaisin kirjallinen (kopiona säilynyt) lähde, ja se kertoo pitkästä kehityskulusta, joka johti sääty-yhteiskuntaan paljon myöhemmin. Periaatteena oli ratsupalvelus tai veron maksaminen. Perinnöllistä säätyjärjestelmää ei muodostunut vielä satoihin vuosiin. Ratsupalvelus piti suorittaa henkilökohtaisesti ja katselmukset suoritettiin vuosittain. Varsinaista aatelia ei siis ollut, mutta todellisuudessa monet rälssisuvut suorittivat ratsupalvelusta polvesta polveen. 
Alsnön säännön aikana kuninkaan seurueen asemiehet ja valtakunnan ylimykset alkoivat sulautua omaksi erilliseksi ryhmäkseen, niin sanotuksi maalliseksi rälssiksi, josta myöhemmin kehittyi oma säätynsä. Maallisen rälssin sisällä erotettiin aluksi kaksi ryhmää. Korkeampiarvoisia olivat ritarit. Rälssiin kuuluivat myös alempiarvoiset asemiehet ja soinit ("sven"). 
Suomeen rälssijärjestelmä on tullut lähinnä kuninkaan linnojen mukana. Niiden päälliköt olivat ruotsalaisia mahtimiehiä, jotka loivat Suomeen ritarikulttuurin. He eivät kuitenkaan jääneet pysyvästi Suomeen eikä heillä ollut täällä maaomaisuutta. Muu linnaväki sen sijaan juurtui tänne. Oli tavallista, että he liittyivät rälssiin ja hankkivat itselleen maatilan. Oman maan väestöstä tuli luultavasti vain piispojen asemiehiä.
Asetus vaakunasta 1260.
Perheiden ja klaaniyhteisöjen Ruotsissa kannettavista vaakunatunnuksista sekä näiden kanto-oikeudesta ja ulkonäköä määrittävästä heraldisesta suuntauksesta annettiin tätä koskeva julistus Alsnön säännön asetuksella ensimmäisen kerran vuonna 1260, joka toimitettiin tiedoksi pergamenttisena vaakunakirjeenä (”rälssikirje”), ei aateliskirjeenä (”kilpikirje”), joka tuli käyttöön vasta myöhemmin 1500-luvulla. 
Feodalistisissa maissa porvarisvaakunan saaneet vapaasyntyiset kauppiaat ja maanviljelijät erottuivat muista kansanosista, kuten aatelista ja muusta kantaväestöstä. Porvarisvaakunan saaneelle toimitettiin oikeustoimiasiakirja, joka antoi saajalleen oikeuden kantaa tunnuksellista porvarillista kilpeä eli vaakunaa itsellään ja jättää sen perinnöksi jälkeläisilleen. Oikeus ei kuitenkaan tarkoittanut aateluutta.
Avaruuden tuntua

Avaruuden tuntua ("Spaced") on omalaatuinen brittiläinen tilannekomediasarja, joka kertoi Lontoossa asuvista parikymppisistä kämppäkavereista ja sisälsi kokeellisen kerronnan lisäksi runsaasti pop-kulttuuriviittauksia (liittyen erityisesti science fictioniin, kauhuelokuviin, sarjakuviin ja videopeleihin). Sarjaa käsikirjoittivat Simon Pegg ja Jessica Stevenson ja ohjaajana toimi Edgar Wright.
Sarjaa tehtiin 2 tuotantokautta, seitsemän jaksoa vuonna 1999 ja toiset seitsemän vuonna 2001.
Suomessa sarjaa on esitetty Yle TV1 -kanavalla.
Rooleissa.
Sarjassa vierailivat päähenkilöiden näyttelijöiden lisäksi pienissä rooleissa muun muassa näyttelijät John Simm, Bill Bailey, Mark Gatiss, sekä Peter Serafinowicz.
Komposti

Komposti on biologisesti hajoavaa orgaanista jätettä, siis kasvi- ja eläinperäisiä aineita, joita eliöt hajottavat. Kompostin ja tunkion ero on siinä, että tunkiossa on vallalla anaerobiset bakteerit eli hapettomassa tilassa elävät mädättäjäbakteerit, kompostissa aerobinen hajotus on pääosassa ja makrohajottajien (muun muassa matojen) osuus on merkittävä. Kompostoinnin tuote, kompostimulta, on hyvä kasvualusta kasveille.
Kompostoituminen.
Kompostoituminen tarkoittaa biojätteen hajoamista ravinteiksi. Kompostoitumista tapahtuu luonnossa normaalisti, esimerkiksi havumetsän maaperässä karike kompostoituu hitaasti. Ihminen taas voi koota jätteitä kasoiksi ja pyrkiä vauhdittamaan kompostoitumista. Kompostin hoidon tarkoituksena on pitää hajoaminen tehokkaana jotta kompostin lämpötila pysyy tarpeeksi korkeana, että haitalliset bakteerit ja rikkaruohojen siemenet tuhoutuvat. Suomen oloissa jätteen hajoaminen lämpimässä kompostissa jatkuu myöhempään syksyyn kuin hoitamattoman tunkion. Jotta komposti toimisi hyvin, siinä täytyy olla sopivassa suhteessa hiiltä, happea, typpeä ja vettä.
Kompostien käyttö.
Suomessa kompostoidaan nykyisin kotitalouksista kerättyä biojätettä erillisissä kompostointilaitoksissa. Suurin syy tähän on pyrkimys vähentää biojätteen määrää kaatopaikoilla. Muoviin pakatut ruuantähteet mätänevät ja tuottavat muun muassa kasvihuonekaasu metaania, kun taas kompostorissa samat jätteet tuottavat käyttökelpoista multaa. 
Talousjätteestä noin kolmasosa on biohajoavaa. Taajama-alueilla ruoantähteitä sisältävät avokompostit ja tunkiot ovat kiellettyjä muun muassa hajuhaittojen ja rottien leviämisen estämiseksi, sen sijaan luukulla suljettavan laatikon sisällä oleva kompostori tai pelkkien puutarhajätteiden avokompostointi on sallittu.
Kompostori.
Kompostori on säiliö, jonka sisällä kompostoidaan puutarha- ja talousjätettä. Sana otettiin Biolan Oy:n käyttöön tuotenimen osaksi, kun professori Toivo Rautavaara oli käynyt Itävallan puutarhamessuilla ja nähnyt siellä teollisesti valmistetun ”kompostin tekijän”. Yhteistyössä Biolanin kanssa kehitettiin Itävallan mallin innoittamana ensimmäinen suomalainen kompostoitumista nopeuttava laite, jonka nimeksi otettiin Kompostori. Konemuovi Oy valmisti muuntajan koppeja, jonka muotilla ensimmäiset Biolan Kompostorit syntyivät vuonna 1977.
Suomessa.
Suomessa kiinteistön tulee tehdä kompostointi-ilmoitus jätehuoltoviranomaiselle vuoden 2022 loppuun mennessä, jos kiinteistössä kompostoidaan keittiössä syntyvää biojätettä, eikä kiinteistö kuulu biojätteen keräyksen piiriin.
Kavalanin kieli

Kavalan (omakielinen nimi: "kebalan" tai "kbalan") on austronesialainen kieli, jota puhutaan Taiwanissa. Kielellä on noin 24 äidinkielistä puhujaa (2000). Kielen katsotaan olevan kuoleva. Sen lähimmät sukulaiskielet ovat basay ja ketangalan. Puhujat elävät pääosin Taiwanin koillisrannikolla. Kieltä on pyritty elvyttämään alkamalla opettaa sitä kouluissa ja dokumentoimalla kieltä. Kalavankielinen sanakirja julkaistiin vuonna 2006. 
Kieltä kirjoitetaan latinalaisilla kirjaimilla. Raamattu käännettiin kokonaisuudessaan kavalaniksi vuonna 1922.
Taiwanin parlamentti sääti vuonna 2017 lain, jonka nojalla kavalan, yhdessä muiden paikallisten aboriginaalikielten kanssa, korotettiin kansallisen kielen asemaan. Tämä takaa valtion tuen kielen edistämiselle ja opettamiselle.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde: 
Vokaalit.
Lähde:
Kielioppi ja sanasto.
Kavalanissa käytetään runsaasti erilaisia etuliitteitä. Lisäksi kielessä käytetään reduplikaatiota, jolla voidaan ilmaista esim. toiminnan jatkumista: /m-ri-baut/ ("kalastaa") → /m-ri-bau-baut/ ("jatkaa kalastamista").
Lukusanat 1–10 kavalaniksi:
Jan Mayen

Jan Mayen on Norjalle kuuluva Pohjoisen jäämeren saari, jonka pinta-ala on 373 neliökilometriä. Saari on vuoristoinen ja ilmastoltaan arktinen, tuulinen ja sumuinen. 
Historia.
Jan Mayenin saaren löysi 500-luvulla irlantilainen Pyhä Brendan. Brendan-munkki purjehti saaren ohitse juuri, kun alueella oli paljon vulkaanista toimintaa. Brendan oli näkemästään niin vaikuttunut, että hän vakuuttui nähneensä helvetin portit. 
Henry Hudson löysi saaren vuonna 1607, ja antoi sille nimen "Hudson's Tutches" tai "Touches". Saaren löysi uudestaan vuonna 1614 hollantilainen Jan Jacobs May van Schellinkhout, jonka mukaan saari on nimetty. Saari on kuulunut Norjalle vuodesta 1929 lähtien.
Aikaisemmin Jan Mayen oli tärkeä valaanpyytäjien tukikohta, ja saarta ympäröivät edelleenkin tärkeät kalastusalueet. Grönlannin ja Norjan välillä oli pitkään kiistaa kalastusoikeuksien ja mahdollisten kaasu- ja öljyesiintymien hallinnasta, mutta sopu syntyi vuonna 1993 kansainvälisen oikeuden välittämänä. Saarella ei ole luonnonvaroja. Sillä on sääasemia ja radiomastoja sekä yksi päällystämätön lentokenttä: pelkkä 1 585 metrin pituinen kiitotie. Saarella on 124,1 kilometriä rantaviivaa, mutta ei satamia.
Hallinto.
Jan Mayen on ollut kiinteä osa Norjaa vuodesta 1921, jolloin sille perustettiin norjalainen sääasema. 8. toukokuuta 1929 Norja julisti kuninkaallisella asetuksella saaren kuuluvan Norjalle.
Saaren maantiede ja luonto.
Jan Mayen on vulkaaninen saari, jota peittää osittain lakijäätiköltä virtaavat toistakymmentä jäätikköä. Saari jakautuu kahteen kannaksen yhdistämään osaan. Saari sijaitsee Grönlannin ja Pohjois-Norjan välissä. Saaren korkein huippu on Beerenberg pohjoisessa (2 277 m), joka on maailman pohjoisin, ja Norjan ainoa aktiivinen, tulivuori. Vuoren luultiin sammuneen, mutta vuonna 1970 se purkautui rajusti. Viimeisin purkaus tapahtui 1985.
Jan Mayenia asuttavat miljoonat linnut, muun muassa myrskylinnut, myrskypääskyt, pikkukajavat, pikkuruokit, kiislat ja lunnit. Näiden lisäksi saarella on asutusta Loran-C-asemalla 14 ja sääasemalla neljä henkilöä, muutoin saari on asumaton.
Huippuvuoret ja Jan Mayen

Huippuvuoret ja Jan Mayen eli Huippuvuoret-Jan Mayen () on kansainvälisen ISO 3166 -standardin määrittelemä Norjan valtion osa, jota tilastointitarkoituksissa käsitellään joskus muusta Norjasta erillisenä yksikkönä. Se koostuu kahdesta, hallinnollisesti täysin toisistaan riippumattomasta ja hallinnolliselta asemaltaan erilaisesta osasta, jotka sijaitsevat noin tuhannen kilometrin etäisyydellä toisistaan Atlantin valtameressä:
Alueen 2-kirjaiminen ISO 3166 -tunnus on SJ ja 3-kirjaiminen tunnus on SJM.
ISO 3166 -tunnuksia käytetään muun muassa internetin maakooditunnuksina. Norja on kuitenkin päättänyt olla ottamatta .sj-verkkotunnusta käyttöön, ja Huippuvuorilla käytetään muun maan tapaan .no-tunnusta.
Seimat

Seimat on austronesialainen kieli, jota puhutaan Papua-Uudessa-Guineassa. Kielellä on noin 1 000 äidinkielistä puhujaa (1992). Puhujat elävät pääosin Manusin provinssin länsiosissa. Kielen sanajärjestys on subjekti-verbi-objekti. 
Kieltä kirjoitetaan latinalaisilla aakkosilla. Uusi testamentti käännettiin seimatiksi vuonna 2014. 
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde: 
Vokaalit.
Kaikki vokaalit voivat esiintyä myös nasaalisina.
Lähde:
Alan Rudolph

Alan Rudolph (s. 18. joulukuuta 1943 Los Angeles, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -⁠käsikirjoittaja. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat "Ota minut" (1984), "Kuumaveriset" (1985) ja "Amerikkalaisia Pariisissa" (1988).
Rudolph työskenteli 1970-luvulla Robert Altmanin apulaisohjaajana. Rudolph on mieltynyt pienen budjetin elokuviin, joissa käsitellään omalaatuisia ihmissuhdeverkostoja. Hän on ohjannut 20 pitkää elokuvaa, viimeisen 2000-luvun alussa. Useimpiin hän on tehnyt myös käsikirjoituksen itse.
Hän oli kutsuvieraana Sodankylän elokuvajuhlilla vuonna 2012.
Rudolphin isä Oscar Rudolph (1911–1991) aloitti uransa elokuvan parissa lapsinäyttelijänä mykkäelokuvissa. Myöhemmin hänestä tuli tunnettu televisio-ohjaaja.
Bero

Bero I (k. 1258) eli Björn oli Suomen piispana noin vuodesta 1248 vuoteen 1258. Bero on haudattu Koroisten piispankirkkoon. 
Ruotsin maallinen valta nimitti Beron Suomen piispaksi vastoin kanonisen oikeuden määräyksiä, joiden mukaan hiippakunnan papisto valitsi piispan. Ennen Beroa yhtäkään Suomen piispaa ei mainita Ruotsin piispojen tai hiippakuntien luetteloissa, joita on vuosilta 1164, 1188–1189, 1192, 1219, 1233, 1241 ja 1248. Näin ollen Bero on ensimmäinen Uppsalan arkkipiispan alainen Suomen piispa. Hänet mainitaan Ruotsin piispojen joukossa 11. helmikuuta 1253.
Palmsködin katkelman vanhemman osan mukaan, jonka Jarl Gallén ajoittaa 1400-luvun alkuun, Bero oli ollut aiemmin kuninkaan kansleri, mutta Herman Schückin mukaan nimityksellä tarkoitetaan vain kuninkaan kappalaista. Bero lienee saapunut Suomeen yhdessä luostaria perustamaan tulleiden dominikaanien kanssa vuonna 1249 Birger-jaarlin sotajoukon mukana, kun Birger Lyypekin kaupunginkronikan mukaan "pakotti Suomen Ruotsin kruunulle". Tässä yhteydessä kaiken muun lisäksi vanhempi Turun Koroisissa sijainnut tuomiokirkko näyttää palaneen, kuten Juhani Rinteen kaivauksissa on ilmennyt. 
Jo vuodelta 1248 on säilynyt paavin legaatin Vilhelm Sabinalaisen kirje, jolla Suomen papisto pyrkii suojautumaan tulevan piispan yrityksiltä riistää Suomen papistolta tälle laillisesti kuuluvaa omaisuutta. Suomen papisto näyttää näin ennakoineen vastoinkäymisiä tulevan piispan taholta.
Palmsköldin katkelman mukaan Bero luovutti "suomalaisten veron" kuninkaalle. Kauko Pirinen katsoo kyseessä olleen muinaissuomalainen Ruotsin valtaa edeltänyt maavero, ns. koukkuvero. P. O. Törnen mukaan paavit kantoivat ylimääräistä veroa suojelukseensa ottamistaan maista, mikä selittää veron joutumisen kirkon haltuun 1228–1229. Vielä 27. elokuuta 1249 Suomi otetaan uudestaan paavin suojelukseen. Toisin kuin vuonna 1229 Suomen piispaa ei tällä kertaa mainita anomuksen esittäjänä, vaan ainoastaan Suomen papisto.
Piispa Tuomaan jälkeen ensimmäinen maininta uudesta piispasta on 27. elokuuta 1249. Legaatti Vilhelm Sabinalaisen kirjeessä Suomen papistolle 5. kesäkuuta 1248 tällaista uutta piispaa ei vielä ole, joten Beron nimitys osuu tähän väliin. Palmsköldin katkelman mukaan hän oli myös kuninkaan verisukulainen. Bero ei ollut vielä Turun piispa, mikä nimitys esiintyy alkuperäisessä lähteessä vasta piispa Kettilillä vuonna 1270, Bero sen sijaan käytti nimitystä Suomen piispa. Piispa Beron aikana karjalaiset tekivät Ruotsiin vuonna 1257 ankaran hävitysretken, jonka johdosta paavi antoi ristiretkijulistuksen heitä vastaan.
Paavali Juustenin Suomen Piispainkronikan mukaan piispa Bero haudattiin Koroisten piispankirkkoon.
Steve Ovett

 
Stephen Michael James ”Steve” Ovett (s. 9. lokakuuta 1955) on brittiläinen entinen keskimatkojen juoksija ja olympiavoittaja 800 metrillä vuoden 1980 olympialaisissa.
Ovett on syntynyt Brightonissa. Hän oli nuorena poikkeuksellisen lahjakas urheilija. Hänen ensimmäinen merkittävä voittonsa oli Euroopan juniorimestaruus 800 metrillä vuonna 1973. Seuraavana vuonna hän saavutti vain 18-vuotiaana 800 metrillä EM-hopeaa aikuisten sarjassa Roomassa. Hän voitti AAA:n Palkinnot 800 metrillä vuodesta 1974 vuoteen 1976, 1 500 metrillä vuonna 1979 ja maililla vuonna 1980. Ovett hankki kokemusta vuoden 1976 olympialaisista, kun hän juoksi 800 metrin loppukilpailussa sijoittuen viidenneksi. Syksyllä 1977 hän voitti ylivoimaisesti Maailman Cupissa 1 500 metrin juoksun, jossa olivat maailman parhaat juoksijat mukana. Tästä voitosta lähtien hän hallitsi 1 500 metrin ja mailin kisoja suvereenisti monta vuotta eteenpäin. Yleisurheilun Euroopan mestaruuskisoissa Prahassa hän voitti ylivoimaisesti kultaa 1500 metrillä ja hopeaa 800 metrillä vuonna 1978. 
Ovett oli ennakkosuosikki 1 500 metrin juoksussa Moskovan olympialaisissa. Kuukautta aikaisemmin hän oli tehnyt uuden mailin maailmanennätyksen 3.48,8 ja kaksi viikkoa myöhemmin Sebastian Coe teki 1 500 metrillä ME:n 3.32,1. Ovett oli ollut lyömätön 1 500 metrillä ja maililla kolme vuotta. Hänen osallistumisensa palveli testinä 1 500 metrille. 800 metrin loppukilpailussa Ovett oli ainoastaan kuudennella sijalla maalisuoran alussa. Hän rynni joukon lävitse toiselle sijalle. Seitsemänkymmentä metriä ennen maalia hän siirtyi johtoon ja voitti Coen kolmella metrillä. 1 500 metrillä, kuusi päivää myöhemmin Coe oli se, joka tuli takaa voittoon. Olympialaisten jälkeen Ovett paransi 1 500 metrin maailmanennätystä aikaan 3.31,36. Hän paransi ennätystä vielä hieman aikaan 3.30,77. Ovett osallistui 800 metrille vuoden 1984 olympialaisissa. Hän kärsi keuhkoputkentulehduksesta, mutta pääsi aikojen perusteella loppukilpailuun ja sijoittui kahdeksanneksi. Hän joutui kilpailun jälkeen kahdeksi yöksi sairaalaan, mutta palasi kilpailemaan 1 500 metrillä. Ovett joutui kuitenkin keskeyttämään kilpailun. 
Ovett voitti 5 000 metriä Kansainyhteisön kisoissa Edinburghissa vuonna 1986. Hän putosi vuoden 1988 olympialaisten joukkueesta ja lopetti uransa pian sen jälkeen. Hän ollut yleisurheilukommentaattorina CBC:llä vuodesta 1992.
Ovettin vahvuus oli erittäin kova ja terävästi lähtenyt kiri, jonka hän usein aloitti vasta loppusuoran alkaessa. Parhaimpina vuosinaan 1970-luvun loppupuolella hänen kirinsä oli täysin ylivoimainen, oli vastassa keitä hyvänsä. Hän oli myös juoksijana hyvin laaja-alainen juosten hyviä tuloksia kaikilla matkoilla 400 metristä (47,5/1974) aina puolimaratoniin (1.05/1977).
Bero Balk

Bero II Balk (k. 1412) toimi Turun piispana vuosina 1385–1412. Hän oli ensimmäinen Suomessa syntynyt rälssisukuinen piispa.
Nuoruus ja kirkollinen ura.
Björn Balk syntyi Vehmaan Palkkisissa. Hänen tarkka syntymävuotensa ei ole tiedossa, mutta todennäköisimmin hän syntyi 1350-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Björn Balkin isä Gregorius oli vehmaalainen rälssimies. 
Bero opiskeli nuorena Prahassa. Sittemmin hän opiskeli Pariisin yliopistossa, josta valmistui maisteriksi vuonna 1380. Opiskeluaikana hän vaihtoi nimensä Björnistä Bernhardiksi. Valmistumisen jälkeen hän palasi takaisin Suomeen. Hänet valittiin vuonna 1381 Turun hiippakunnan kanungin virkaan ja hän toimi siinä, kunnes hänet valittiin piispaksi. Piispaksi Bero nimitettiin vuonna 1385. Hän matkusti Roomaan hakemaan nimittämiselle vahvistuksen, jonka paavi myönsi 6. marraskuuta 1385.
Piispaksi tultuaan Balk valitsi nimekseen sata vuotta aiemmin vaikuttaneen Bero I:n mukaan nimen Bero II. Piispana Bero kehitti hiippakuntaansa ja teki parannuksia Turun tuomiokirkkoon. Hänen aikanaan Turkuun perustettiin muun muassa "Pyhäinjäännösten juhla", jota vietettiin Pyhän Henrikin muistopäivänä eli 20. tammikuuta. Lisäksi Turun tuomiokirkkoon perustettiin Pyhän Eerikin ja Pyhän Laurentiuksen alttarit. Hän kehitti myös jumalanpalveluskäytäntöä ja kirkollisia sakramentteja.
Bero oli opiskellut itse Pariisissa ja tiesi, millaisia vaikeuksia nuorilla opiskelijoilla oli. Siksi hän piispana tuki nuoria suomalaisia näiden opinnoissa. Tavoitteena oli varmistaa, että tulevaisuudessakin uusia pappeja valmistuisi Turun hiippakunnan virkoihin.
Suurvaltapoliittinen vaikuttaja.
Bero II osallistui aktiivisesti valtakunnalliseen päätöksentekoon. Hän osallistui ensi kertaa herrainpäiville eli "resessiin" vuonna 1389 Söderköpingissä. Piispa Bero suhtautui erittäin myönteisesti Pohjoismaiden unioniin, jota myös Kalmarin unioniksi nimitetään. Hän oli vuonna 1396 läsnä Nyköpingin herrainpäivillä, joissa Margareeta I tunnustettiin lopullisesti myös Ruotsin valtakunnan hallitsijaksi. Hän osallistui herrainpäiville vielä Vadstenassa vuonna 1400. Bero II oli usein mukana sinetöimässä unionikokousten päätöksiä ja unionin puitteissa tehtyjä valtiosopimuksia. Hänen myötään Suomen kirkon johto oli mukana Kalmarin unionin rakentamistyössä jo sen alkuvaiheiden aikana.
Bero Balk oli vahvan ja yhtenäisen pohjoisen suurvallan kannattaja. Kuitenkin hänen ansiostaan Suomen kirkon eli Turun hiippakunnan suhteellisen vapaa ja omaehtoinen kehitys ei ollut uhattuna vaan vahvistui selvästi.
Piispa Bero kuoli Kuusiston piispanlinnassa 29. kesäkuuta 1412 ja hänet haudattiin saarnastuolin alle Turun tuomiokirkon kuoriin.
Kultainen liiga

Yleisurheilun Kultainen liiga (IAAF Golden League) oli vuosittainen kansainvälisen yleisurheiluliiton IAAF:n järjestämä an kuuluva huippuyleisurheilukilpailujen sarja. Siihen kuului 6 todellista huippuyleisurheilutapahtumaa.
Kultainen liiga järjestettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1993. Silloin sarjaan kuului Zürichin, Berliinin, Brysselin ja Oslon osakilpailut. Vuonna 1998 katsotaan alkaneeksi uudenaikainen Kultainen liiga. Silloin sarjaan liittyi Rooman ja Monacon osakilpailut. Pariisi liittyi sarjaan vuonna 1999. Monaco pudotettiin sarjasta pois vuoden 2002 jälkeen.
Kultainen liiga järjestettiin viimeisen kerran kesällä 2009. Vuodesta 2010 lähtien Kultaisen liigan korvasi Timanttiliiga, joka on edeltäjäänsä laajempi niin lajivalikoimansa kuin järjestäjäpaikkakuntien määrän osalta.
Palkintosysteemi.
Kultaisessa liigassa osa vuosittain vaihtelevista sekä miesten että naisten sarjoissa kilpailtavista lajeista olivat ns. "Kultaisen liigan lajeja", joissa järjestettiin kilpailut jokaisen Kultaisen liigan Grand Prix'n yhteydessä. Aikaisemmin urheilija, joka voitti kaikki osakilpailut Kultaisen liigan lajissaan, sai osuuden voittopotista. Potti oli aluksi miljoona Yhdysvaltain dollaria, mutta vuonna 2000 se muutettiin 50 kilogrammaksi kultaa. 
Kaudeksi 2006 IAAF uudisti kultapotin jakoperusteita. Miljoonan dollarin potti oli jaettu kahteen osaan. Puolet rahoista jakoivat kaikki urheilijat, jotka voittivat viisi osakilpailua lajissaan, ja toisen puolen ne, jotka voittivat myös kuudennen osakilpailun. Vuonna 2007 palattiin jälleen entiseen systeemiin; kaikki 6 osakilpailua tuli voittaa halutessaan osallistua jättipotin jakoon. Kuitenkaan jos kukaan ei voittanut kuutta osakilpailua, niin silloin viisi osakilpailua voittaneet jakoivat 500 000 dollarin potin.
Kultainen liiga 2009.
Kultaisen liigan lajit olivat miehillä 100 metriä, 400 metriä, 5 000 metriä, 110 metrin aidat ja keihäänheitto, ja naisilla 100 metriä, 400 metriä, 100 metrin aidat, korkeushyppy ja seiväshyppy.
Eteläsaari

Uuden-Seelannin Eteläsaari, lyhyemmin Eteläsaari (, maoriksi "Te Waipounamu" tai "Te Waka a Māui"), on toinen Uuden-Seelannin kahdesta pääsaaresta. Cookinsalmi erottaa sen toisesta pääsaaresta, Pohjoissaaresta. Eteläsaaren pinta-ala on 151 757 neliökilometriä, mikä tekee siitä maailman 12. suurimman saaren.
Eteläsaarella Etelä-Alppien vuoristossa sijaitsee Uuden-Seelannin korkein kohta, 3 724 metriin yltävä Mount Cook. 1800-luvulla Eteläsaarta kutsuttiin ”Keskisaareksi” ("Middle Island"), sillä nimi ”Eteläsaari” viittasi Stewartinsaareen eli Rakiuraan.
Asukasluvultaan Eteläsaaren suurin kaupunki on Christchurch noin 350 000 asukkaallaan (2013). Toiseksi suurin on puolestaan Dunedin, 120 246 asukasta (2013).
Saarella on kaksi yleisesti käytössä olevaa maorinkielistä nimeä. "Te Waipounamu" on ollut virallinen nimi lokakuusta 2013 lähtien, ja tarkoittaa sananmukaisesti "viherkiven vedet", joka viittaa siihen että saarelta lohittiin pounamua. Toinen nimi, "Te Waka a Māui", tarkoittaa "Mauin kanoottia", ja perustuu polynesialaisessa mytologiassa esiintyvään tarinaan siitä, että Maui seisoi veneessään ja kalasti saaret merestä.
Pohjoissaari

Uuden-Seelannin Pohjoissaari, lyhyemmin Pohjoissaari (, ), on toinen Uuden-Seelannin kahdesta pääsaaresta. Cookinsalmi erottaa sen Uuden-Seelannin toisesta pääsaaresta, Eteläsaaresta. Pohjoissaarella sijaitsevat muun muassa Uuden-Seelannin suurin kaupunki Auckland ja Uuden-Seelannin pääkaupunki Wellington. Uuden-Seelannin asukkaista asuu Pohjoissaarella noin 76 prosenttia. Pohjoissaari on pinta-alaltaan maailman 14. suurin saari. 
Saaren maorinkielinen nimi tarkoittaa sananmukaisesti "Mauin kala", ja viittaa tarinaan polynesialaisessa mytologiassa, jonka mukaan Maui kalasti saaren merestä. Maorinkielinen nimi on ollut virallinen lokakuusta 2013 lähtien. 
Pohjoissaarella sijaitsevat muun muassa seuraavat kaupungit:
Stewartinsaari

Stewartinsaari (engl. "Stewart Island," maoriksi "Rakiura") on Uuden-Seelannin kolmanneksi suurin saari Etelä- ja Pohjoissaaren jälkeen. Se sijaitsee noin 30 kilometriä Eteläsaaren eteläpuolella. Saarella on noin 390 asukasta, joista suurin osa asuu Obanin kylässä. 
Maantiede.
Stewartinsaari on Pohjois- ja Eteläsaaren jälkeen Uuden-Seelannin kolmanneksi suurin saari. Saaren väestö asuu pääasiassa Obanin kalastajakylässä. Maantieteellisen sijaintinsa takia alueella näkyy usein revontulia. Stewartinsaaren erottaa Eteläsaaresta Foveaux’nsalmi. Saaren pinta-ala on 1 746 neliökilometriä. Saaren linnustoon kuuluvat esimerkiksi tui, kaka, ruskokiivi ja keltasilmäpingviini. 1900-luvulla saarelle istutettiin saksanhirviä ja valkohäntäpeuroja, jotka ovat tuhonneet saaren kasvistoa. Vuonna 2002 perustettiin Rakiuran kansallispuisto, joka kattaa noin 85 prosenttia saaren pinta-alasta.
Historia.
Maorien perimätiedon mukaan Stewartinsaari syntyi Mauin kanootin eli Eteläsaaren ankkurista. Tähän tarinaan viittasi myös saaren alkuperäinen maorinkielinen nimi "Te Punga o Te Waka a Maui". Tunnetumpi maorinkielinen nimitys saarelle on kuitenkin "Rakiura". Moanmetsästäjät ovat asuttaneet saarta ilmeisesti jo 1200-luvulta lähtien. Ensimmäisistä asukkaista ei kuitenkaan tiedetä paljoa. Rannikolle pystytetyt asutukset eivät olleet suuria ja saarta lienee käytetty ajoittain pakopaikkana Eteläsaaren sodilta.
Ensimmäinen eurooppalainen alueella oli tutkimusmatkailija James Cook, joka purjehti Eteläsaaren ja samalla Stewartinsaaren ympäri vuonna 1770. Hän ei kuitenkaan saanut selville, oliko Stewartinsaari erillinen saari vai Eteläsaareen kuuluva niemimaa. Hän päätyi lopulta siihen, että kyseessä oli niemimaa ja hän antoi sille nimen "South Cape". Vuonna 1809 hylkeenpyyntialus "Pegasus" tuli alueelle ja saari nimettiin laivan komentavan upseerin William Stewartin mukaan Stewartinsaareksi. Stewartinsaari ja sen läheiset pienet saaret ostettiin maoreilta vuonna 1864 noin 6 000 punnan hintaan. Saarelle kehittyi sittemmin hylkeenpyynti-, puu- ja laivanrakennusteollisuutta. Nykyisin saaren talous on pitkälti riippuvainen turismista ja kalastuksesta.
Nostakaa Titanic!

Nostakaa Titanic! () on yhdysvaltalaisen menestyskirjailija Clive Cusslerin kolmas Dirk Pitt -romaani ja hänen ensimmäinen bestseller-romaaninsa. Kirja julkaistiin Yhdysvalloissa vuonna 1976. Vuonna 1980 romaanin pohjalta sai ensi-iltansa samanniminen elokuva, jonka ohjasi Jerry Jameson.
Juoni.
"Nostakaa Titanic!" on tieteistarinan kaltainen tekniikkaa ihannoiva teos kylmän sodan ajoilta. Teos sijoittuu julkaisuajankohtansa lähitulevaisuuteen vuosiin 1987–1988, jolloin Yhdysvaltain armeija tarvitsee kipeästi mannertenvälisiltä ohjuksilta suojaavan puolustusaseen rakentamiseen "bysanium"-nimistä harvinaista alkuainetta. Bysaniumia ei voida valmistaa laboratorioissa ja maailman tiettävästi ainoa esiintymä Novaja Zemljalla on louhittu tyhjäksi vuosina 1911–1912.
NUMA jäljittää Novaja Zemljalta louhitun bysanium-esiintymän olinpaikan, jolloin selviää, että lasti mitä ilmeisimmin lepää "Titanicin" hylyssä Atlantin valtameren pohjassa 4 000 metrin syvyydessä. Jotta armeija saisi bysaniumin haltuunsa, on sen suoritettava mahdoton tehtävä ja nostettava "Titanic" vetisestä haudastaan. Nosto-operaation onnistuttua kuvioihin liittyvät myös Neuvostoliiton vakoojat, jotka kaappaavat "Titanicin" myrskyn silmässä.
Loppujen lopuksi Pitt ystävineen nujertaa venäläiset ja hinaa "Titanicin" New Yorkin satamaan. Tällöin käy ilmi ettei bysanium olekaan laivassa, vaan se löytyy lopulta pieneltä Southbyn hautausmaalta läheltä Southamptonia, jonne se oli ennen "Titanicin" lähtöä kätketty hämäyksenä. Ohjuspuolustusjärjestelmä toteutetaan ja kylmä sota päättyy mannertenvälisten ydinaseiden tullessa tarpeettomiksi.
Kirjan, elokuvan ja todellisuuden erot.
Sekä kirjassa että elokuvassa merenpohjassa makaava Titanicin hylky on yhtenä kappaleena. Vuoden 1912 jälkeen virallinen versio haaksirikosta oli, että Titanic oli uponnut yhtenä kappaleena – tämä siitäkin huolimatta että useat matkustajat olivat nähneet laivan notkahtavan tai jopa katkeavan upotessaan. Lopullinen totuus paljastui vasta vuonna 1985, kun tohtori Robert Ballard löysi Titanicin hylyn. Kirja julkaistiin 1976 ja elokuva 1980, joten hylyn todellinen tila ei tuolloin ollut tiedossa.
Vastaanotto.
"The Baltimore Sun" -lehden Robert Aptapton kirjoitti teoksesta kielteisen arvion lokakuussa 1976. Aptaptonin mukaan teos on kehnosti kirjoitettu ja sen henkilöhahmot puhuvat kuin sarjakuvassa, eikä sitä voi edes pitää kirjallisuutena. Hän myös ihmettelee teoksen "Publisher’s Weekly" -lehdessä saamaa hyvin myönteistä arviota. Myös muissa arvosteluissa teoksen dialogia pidettiin epäuskottavana.
"The Christian Science Monitor" ja "Library Journal" arvioivat teoksen myönteisesti.
Adverbiaali

Adverbiaali on yleisnimitys lauseenjäsenille, jotka ilmaisevat esimerkiksi aikaa, paikkaa, suhtautumista, ehtoa tai tapaa. Joidenkin kielten kieliopeissa adverbiaali on myös tietyn sijamuodon nimitys. 
Adverbiaali lauseenjäsenenä.
Lauseessa adverbiaali on tyypillisesti verbin tai koko lauseen vapaa määrite ("hän hiihtää nopeasti, you can see better with the binoculars; onneksi työ ehkä valmistuu)" tai täydennys (argumentti) eli verbin vaatima tietynlainen, esim. tietyssä sijassa taipuva määrite (adverbiaalitäydennys: "ihastuin häneen). Adverbiaaleiksi nimitetään myös vastaavan muotoisia substantiivin, adjektiivin ja adverbin määritteitä tai täydennyksiä, esim. "tupakointi parvekkeella, "perso makealle, "kallellaan itään päin. Adverbiaalit ilmaisevat esim. ajankohtaa, kestoa, toistuvuutta, paikkaa, tilaa, tapaa, välinettä, keinoa, syytä tai ehtoa.
Adverbiaalina voi toimia sana, lauseke tai kokonainen sivulause ("jään kotiin, jos sataa)." Adverbiaalina toimivat sanat ovat usein taipumattomia tai tiettyyn muotoon kiteytyneitä adverbeja "(nopeasti, kauan, eilen"), mutta suomen kaltaisissa kielissä ne voivat olla myös nomineja jossakin ns. adverbiaalisessa sijassa. Adverbiaalisiksi eli semanttisiksi sijoiksi nimitetään niitä sijoja, jotka eivät ole kieliopillisia sijoja (nominatiivi, genetiivi, akkusatiivi, partitiivi) eli eivät koodaa lauseen ydinrooleja. Tärkeä adverbiaalisten sijojen alaryhmä ovat paikallissijat.
Adverbiaali sijamuotona.
Joidenkin kielten kieliopeissa ”adverbiaalia” käytetään tietynlaisten adverbien muodostustavan tai tietyn sijamuodon nimityksenä. Näin on ainakin selkupin ("əsɨ" ’isä’—əsɨ-ŋ ’isällisesti’) ja udmurtin ("töl" ’tuuli’ – "kuar töl-ja koškiz" ’lehti lenteli tuulessa/tuulen vuoksi’) kieliopeissa. ”Adverbiaaliksi” nimitettiin myös suomen kielen instruktiivia Gustaf Renvallin vuonna 1840 ilmestyneessä kieliopissa. Se on Renvallin käyttämistä sijamuodon nimityksistä ”infiniitin” (partitiivi), ”faktiivin” (translatiivi) ja ”suffiksiivin” (komitatiivi) ohella niitä harvoja, jotka eivät jääneet käyttöön.
Australsaaret

Australsaaret ovat saariryhmä Ranskan Polynesiassa, Tyynellämerellä. Saariryhmää kutsutaan joskus myös nimellä "Tubuaisaaret" ryhmään kuuluvan Tubuain saaren mukaan. Ryhmän muut saaret ovat Îles Maria, Rimatara, Rurutu, Raevavae, Rapa ja Marotiri. Niistä Îles Maria ja Marotiri ovat asumattomia. Yhteensä saarien asukasluku oli 7 233 vuoden 2017 väestönlaskennassa.
Rapa ja Marotiri sijaitsevat syrjässä muista Australsaarista ja niitä pidetään joskus omana saariryhmänään, Bass-saarina. 
Historia.
Australsaaret oli kaikista Ranskan Polynesian saariryhmistä viimeinen, joka asutettiin. Sen ensimmäiset asukkaat saapuivat Tahitilta 1000–1300-luvuilla. Eurooppalaiset löysivät saaret 1700-luvulla. Saarista ensimmäisenä löydettiin Rurutu, jonka James Cook näki vuonna 1769. Raevavae löydettiin vuonna 1775, Tubuai vuonna 1777, Rapa vuonna 1791 ja Rimatara vuonna 1811. Saaret ovat kuuluneet Ranskalle 1800-luvulta lähtien.
Kielet.
Saarilla puhutaan tubuain eli australin kieltä, josta jokaisella asutetulla saarella on oma murteensa. Rapan saarella puhutaan rapaa, jota myös pidetään joskus tubuain murteena.
Kalimenkylä

Kalimenkylä eli Kalimeenkylä on Oulun kaupunginosa ja kylä Kellon suuralueella entisen Haukiputaan kunnan alueella Oulu–Tornio-rautatien ja Nelostien itäpuolella, Kalimeenojan varrella. Kylän asukasluku on noin .
Kaupunginosan keskus on omakotitalokylä lähellä Oulun ja Haukiputaan palveluita. Lähimmät taajama-alueet ovat Ritaharju, Pateniemi ja Kello.
Gambiersaaret

Gambiersaaret ovat saariryhmä Ranskan Polynesiassa, Tyynellämerellä. Saarilla on yhteensä noin 1 400 asukasta (2012). Ryhmän suurin saari on Mangareva, jolla sijaitsee myös ryhmän suurin kaupunki, Rikitea. 
Pienempiä saaria ryhmässä ovat muun muassa Akamaru, Angakauitai, Aukena, Kamaka, Kouaku, Makapu, Makaroa, Manui, Mekiro, Taravai, Kauku, Papuri, Puaumu, Totegengie sekä Tokoruasaaret. 
Saaret sijaitsevat 1 600 kilometriä Tahitilta itäkaakkoon, juuri Kauriin kääntöpiirin pohjoispuolella.
Ensimmäisenä eurooppalaisena saaret löysi vuonna 1797 kapteeni James Wilson, joka antoi niille nimen amiraali Gambierin mukaan.
Saarten asukkaat puhuvat mangarevan kieltä.
Marquesassaaret

Marquesassaaret ovat saariryhmä Ranskan Polynesiassa, Tyynellämerellä. Se jakautuu kahteen pienempään ryhmään, pohjoisiin ja eteläisiin Marquesassaariin. Pohjoiset Marquesassaaret ovat Eiao, Hatutu, Motu Iti, Motu Oa, Motu One, Nuku Hiva, Ua Huka ja Ua Pu. Eteläiset Marquesassaaret ovat Fatu Hiva, Fatu Huku, Hiva Oa, Moho Tani, Motu Nao, Tahuata ja Terihi.
Saaret sijaitsevat noin 1 200 km Tahitilta koilliseen. Saaret ovat vuoristoisia ja korkeimmat huiput kohoavat 1200 metriin.
Marquesassaarten suurin kaupunki ja pääkaupunki on Tai o Hae, joka sijaitsee Nuku Hivan saarella. Entinen pääkaupunki Atuona sijaitsee Hiva Oan saarella.
Marquesassaarien asukasluku oli 9 835 vuoden 2017 väestönlaskennassa. Tämä muodosti 3 % Ranskan Polynesian kokonaisväestöstä. Saarilla on neljä lentokenttää. Ne sijaitsevat Nuku Hivan, Ua Pun, Ua Hukan ja Hiva Oan saarilla.
Saarilla puhutaan kahta kieltä: pohjoismarquesasia ja etelämarquesasia. Jokaisella asutulla saarella on oma murteensa.
Proviisori

Proviisori on Suomessa farmasian alalla ylemmän korkeakoulututkinnon suorittanut laillistettu terveydenhuollon ammattihenkilö. Valtaosa proviisoreista työskentelee apteekissa. Proviisorin on kuitenkin mahdollista työllistyä myös mm. viranomaistehtäviin, lääketeollisuuteen tai sairaala-apteekkiin. Proviisorin työ on tyypillisesti esihenkilö- tai asiantuntijatyötä. Proviisorin tutkintoa edellytetään Suomessa myös apteekin omistamiseen eli apteekkarina toimimiseen. 
Proviisorin koulutus.
Proviisorin tutkinto vastaa laajuudeltaan maisterin tutkintoa. Kansainvälisesti tutkinnosta voidaankin käyttää esimerkiksi nimitystä M.Sc. Pharm. Tutkinto suoritetaan kolmivuotisen farmaseutin tutkinnon jälkeen. Tutkinnon laajuus on 120 opintopistettä ja tavoiteaika sen suorittamiseen on kaksi vuotta. Tutkinto koostuu aineopinnoista ja syventävistä opinnoista, joihin lukeutuu myös maisterintutkielma. Opetusta järjestetään Helsingin yliopistossa, Itä-Suomen yliopistossa ja Åbo Akademissa.
Proviisorin tutkintoa edellytetään farmasian alan jatko-opintoihin hakeutuessa. Farmasian alan jatkotutkinto on farmasian tohtori.
Proviisorin tehtävänkuva.
Valtaosa, noin 54 % proviisoreista työskentelee avoapteekeissa, eli tavallisissa apteekeissa joiden tehtäviin kuuluu lääkkeiden toimittaminen kuluttajille ja niiden oikeaoppisen käytön neuvonta. Seuraavaksi suurin työllistäjä on lääketeollisuus ja lääketukkukauppa, joissa työskentelee noin 25 % proviisoreista. 13 % toimii valtion, Kelan tai yliopistojen palveluksessa. Terveydenhuollossa eli sairaala-apteekeissa ja terveysasemien lääkekeskuksissa työskentelee noin 8 % proviisoreista. Toimisektorista riippumatta proviisorin työ on usein luonteeltaan esihenkilö- ja asiantuntijatyötä. 
Apteekeissa proviisorit työskentelevät tyypillisimmin esihenkilötehtävissä. Heidän työnkuvaansa kuuluu asiakaspalvelu- ja lääkeneuvontatehtävien lisäksi usein myös henkilöstöhallintoa, koulutustehtäviä sekä liiketoimintaan liittyviä tehtäviä. Kokeneen proviisorin on myös mahdollista yrittää hakea omaa apteekkilupaa, eli pyrkiä apteekkariksi.
Terveydenhuollossa tehtäviin voi lukeutua esimerkiksi lääkehoitojen arvioinnit, lääkkeiden logistiikasta vastaaminen ja sairaala-apteekin tai lääkekeskuksen esihenkilötehtävät. Työtä saatetaan tehdä myös sairaalan osastoilla osana moniammatillista tiimia.
Lääketeollisuudessa työnkuva voi liittyä esimerkiksi lääkkeiden valmistukseen ja lääketehtaan toimintaan liittyvään laadunvarmistukseen, lääke-erien myyntiin vapauttamiseen, myyntilupahakemusten käsittelyyn, lääketurvatoimintaan tai lääkkeiden markkinointiin.
Lääketukkukaupassa tehtävät voivat liittyä logistiikkaan, myyntiin ja markkinointiin.
Proviisorille mahdollisia viranomaistehtäviä ovat esimerkiksi lääkkeiden myyntilupien käsittely ja myöntäminen, apteekkien ja lääketehtaiden valvonta- ja tarkastustehtävät, lääkekorvaushakemuksien käsittely ja korvausoikeuksien myöntäminen.
Yliopistoissa proviisoreja työskentelee koulutus- ja opetustehtävissä.
Wollongong

Wollongong on noin 260 000 asukkaan kaupunki Sydneyn eteläpuolella Australiassa. Wollongong on Australian yhdeksänneksi suurin kaupunki, ja se on myös merkittävä yliopistokaupunki.
Kaupunki sijaitsee luonnonkauniilla Illawarran alueella Uudessa Etelä-Walesissa noin 85 kilometriä Sydneystä etelään. Australian pääkaupunkiin Canberraan on matkaa 242 kilometriä. Luonnonkauniit Southern Highlandsin ylängöt ja Australian etelärannikko ovat suosittuja matkailukohteita samoin kuin kaupungissa sijaitseva tiedekeskus.
Wollongong perustettiin vuonna 1816, ja siitä tuli kaupunki vuonna 1942. Kaupungissa on louhittu runsaasti kivihiiltä, vaikka 1900-luvun loppupuolella hiilituotanto hiipui aiemmin tärkeän terästuotannon ohella. Muita kaupungille tärkeitä teollisuudenaloja ovat esimerkiksi kemikaalien, koneiden ja metallituotteiden valmistus.