tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Perhonjoki

&lt;mapframe latitude="62" longitude="26" zoom="5" height="270" width="270" text="Perhonjoki"&gt;
 "type": "ExternalData",
 "service": "geoline",
 "ids": "Q2070766",
 "properties": {
 "stroke": "#00BFFF",
 "stroke-width": 3, 
]
&lt;/mapframe&gt;
Perhonjoki () on Perhonjoen vesistön noin 150 kilometriä pitkä laskujoki Keski-Pohjanmaalla. Aiemmin Perhonjoesta on käytetty nimitystä "Vetelinjoki" (), ja se on edelleen rinnakkaisnimityksenä joelle.
Perhonjoki saa alkunsa Suomenselältä Perhon, Kyyjärven ja Kivijärven kuntien rajalla olevista pienistä järvistä. Joki laskee latva-alueiltaan Perhon kunnan läpi Vetelin Haapajärveen, josta edelleen Kaustisen kautta Kruunupyyn kunnassa sijaitsevaan Perhonjoen keskiosan järviryhmään. Sieltä joki laskee Perämereen Kokkolan pohjoispuolitse. Kokkolan kohdalla Perhonjoki on jo melko leveä ja matala joki.
Perhonjoen vesistön valuma-alue on noin 2 550 km², josta peltoa noin 10 % ja suota noin 41 % ja loput pääosin metsää. Suurimmat Perhonjoen sivujoet ovat Halsuanjoki, Köyhäjoki ja Ullavanjoki.
Valtiovallan tukemista koskenperkaustöistä suurimmat toteutettiin Perhonjoella 1860-luvulla Perhossa ja koko jokialueella 1930-, 1960- ja 1970-luvuilla. Pohjanmaan joille tyypillisen tulvimisen ehkäisemiseksi on Perhonjoen yläosalle rakennettu Patanan, Vissaveden ja Venetjoen tekojärvet ja Perhonjoen keskiosan järviryhmää on korotettu padottamalla.
Pääuomaan on rakennettu kaksi voimalaitosta, joista Pirttikosken voimalaitos jo vuonna 1925. Kaitforsin voimalaitos valmistui vuonna 1983, noin 30 kilometrin päähän jokisuulta. Veden voimaa on hyödynnetty jo aikaisemminkin: vanhimmat olemassa olevat tiedot vesisahasta tai sahamyllystä ovat vuodelta 1621. Perhonjoen alueella oli enimmillään yli 120 myllyä 1800-luvulla.
Kalastus.
Perhonjoessa on hyvin rikas särkikalakanta, ja se on keväisin oiva paikka säyneen kalastajille. Perhonjoki on myös tunnettu isoista hauista. Kalastuslupia joen alaosaan voi ostaa Konesportista tai Sipolanpolun bigfish.fi kaupasta. Luvan hinta vuonna 2013 on 30 euroa. Kaustisen kalastuskunta myy lohi- ym. lupia omalle alueelleen.
Worcester

Worcester [ˈwʊstə] on noin asukkaan katedraalikaupunki "(city)" ja hallintopiiri Worcestershiren kreivikunnassa läntisessä Keski-Englannissa, Severnjoen varrella. Se on Worcestershiren hallinnollinen keskus ja suurin kaupunki. Worcesterin tuomiokirkolla on ollut keskeinen rooli kaupungin historiassa, ja sinne on haudattu muun muassa Juhana Maaton ja Walesin prinssi Arthur.
Kirjallisten lähteiden perusteella tiedetään, että Worcesterissa oli asutusta jo ennen vuotta 680, ja "cester" sen nimessä viittaa roomalaiseen alkuperään. Vuonna 1086 paikalla oli linna, tuomiokirkko ja pieni kylä, joita ympäröi muuri ja syvä vallihauta. Severnjoessa oli kaupungin kohdalla kahlaamo vuoteen 1313 saakka, jolloin joen yli rakennettiin ensimmäinen silta.
Keskiajalla Worcesterista tuli tärkeä villakaupunki, ja siellä on valmistettu hanskoja yhtäjaksoisesti 1200-luvulta saakka. Kaupunki muistetaan myös Worcesterin taistelusta 1651, jossa Kaarle II yritti ottaa vallan takaisin Cromwellin joukoilta, mutta epäonnistui ja joutui pakenemaan Ranskaan.
Britannian vanhin sanomalehti "Berrow’s Worcester Journal" alkoi ilmestyä kaupungissa vuonna 1690. Vuonna 1751 John Wall perusti Worcesterin ensimmäisen posliinitehtaan, josta sai alkunsa kaupungin maineikas posliiniteollisuus. Worcester tunnetaan myös nimeään kantavasta worcesterkastikkeesta, käyttämällä monimutkaisesti valmistetusta maustekastikkeesta, jonka Lea &amp; Perrins toivat markkinoille 1838.
Vuonna 2000 kaupunki solmi Lahden kanssa yhteistyösopimuksen.
Panssariviestikomppania

Panssariviestikomppania (PSVIESTIK, ent. PsVK) on yksi kolmesta Jääkäritykistörykmenttiin kuuluvasta perusyksiköstä. Se on osa Panssariprikaatia ja sijaitsee Parolannummella Hattulassa. Panssariviestikomppania tuottaa esikunta- ja viestikomppanioita mekanisoituihin ja moottoroituihin taisteluosastoihin sekä johtamisjärjestelmäkomppanioita Puolustusvoimien johtamisjärjestelmäkeskuksen tarpeisiin. Yksikön pääkalustoon kuuluu erilaisia komentopaikka- ja viestiasemapanssarivaunuja sekä maastoajoneuvoja kuten moottoripyöriä, mönkijöitä, maastokuorma-autoja ja maastohenkilöautoja.
Panssariviestikomppania perustettiin vuonna 1967 samaan aikaan 5. Erillisen Viestikomppanian kanssa. 1980 komppania sijaitsi rakennuksessa, jonka toisessa päädyssä majaili Panssaripioneerikomppania. Tämän rakennuksen naapureina sijaitsivat Hämeen Jääkäripataljoona, varuskuntasairaala sekä kylmät panssarivaunuhallit. Vuoden 1986 suuriin kertausharjoituksiin mennessä Viestikomppania oli siirretty saneerattuihin tiloihin Panssarintorjuntakomppanian kanssa samaan rakennukseen sotilaskodin lähelle ja kyseisessä rakennuksessa yksikkö vietti parisenkymmentä vuotta.
Panssariviestikomppania (PsVK) yksikkönä lakkautettiin vuonna 2006 ja toiminta siirrettiin Jääkäritykistörykmentin (JTR) Viesti- ja tulenjohtopatteriin. PsVK kuului erillisyksikköhistoriansa jälkeen Parolan Pataljoonaan (ParP). Pataljoona perustettiin 1.9.1987, joka koki nimenmuutoksen välissä Panssariviestipataljoonanakin (PsViestiP sekä PsVP). Nimi Parolan Pataljoona otettiin takaisin vuonna 2006 tapahtuneen Panssariviestikomppanian lakkauttamisen ja toiminnan siirron jälkeen. Pataljoonan nimenmuutos astui voimaan vuoden 2007 alusta. 
Tilanne 2009 lähtien.
Panssariviestikomppania perustettiin uudelleen Viesti- ja tulenjohtopatterin (JTR) tilalle alkuvuodesta 2009.
Tämä muutos sisälsi tulenjohtokoulutuksen siirron Kranaatinheitinkomppaniaan, jolloin Panssariviestikomppaniassa koulutetaan PSPRr:n tuottamiin joukkoihin johtamisjärjestelmien osaajia.
Päivi Alafrantti

Päivi Jaana Maarit Alafrantti (s. 8. toukokuuta 1964 Tervola) on suomalainen keihäänheittäjä. Hän voitti EM-kultaa vuonna 1990 ja valittiin samana vuonna vuoden urheilijaksi. Urallaan Alafrantti edusti vuoteen 1983 kasvattajaseuraansa Tervolan Terävää, sen jälkeen vuodet 1983–1986 Tyrnävän Tempausta ja sen jälkeen Viipurin Urheilijoita.
Splitissä käydyissä EM-kisoissa Alafrantti ei saanut karsinnassa lainkaan tulosta, kun ainut onnistunut heitto tuomittiin lappeelleen laskeutuneeksi. Suomi teki protestin, joka hyväksyttiin, ja näin Alafrantti pääsi finaaliin. Alafrantti oli ensimmäinen suomalainen naisten yleisurheilun Euroopan mestari (ja myös mitalisti) sitten Rooman vuoden 1974 kisojen. Keihäänheitossa edellinen suomalainen Euroopan mestari oli Hannu Siitonen vuonna 1974, ja seuraava puolestaan Antti Ruuskanen vuonna 2014.
Alafrantti on edustanut Suomea lukuisissa arvokisoissa. Hän oli kymmenes Soulin olympialaisissa ja karsiutui Barcelonan olympialaisissa. 1991 MM-kisoissa Tokiossa hän sijoittui kahdeksanneksi ja karsiutui 1993 MM-kisoissa Stuttgartissa. 1994 EM-kisoissa Helsingissä hän niin ikään karsiutui. Alafrantti voitti keihäänheiton Suomen mestaruuden vuonna 1989 ja 1993. SM-hopeaa hän sai 1988, 1990, 1991 ja 1992 sekä pronssia 1994.
Alafrantin paras tulos oli Splitin finaalissa 30. elokuuta 1990 heitetty 67,68. Häntä valmensivat Jorma Markus ja Tiina Lillak. 
Varsinkin ennen menestysvuosiaan keihäässä Alafrantti kilpaili myös muun muassa kuulassa, kiekossa ja moniotteluissa. Hänellä on Kalevan kisoista kaksi pronssia (1984 ja 1987) kuulantyönnöstä. Lisäksi Alafrantti saavutti sisäratojen SM-kilpailuissa kuulantyönnöstä kultaa vuonna 1987 ja hopeaa vuonna 1988.
Yleisurheilun lisäksi Alafrantti harrasti painonnostoa. Hän voitti lajissa SM-kultaa ja oli MM-kisojen yhdeksäs vuonna 1987. Alafrantti oli myös voittamassa käsipallon SM-hopeaa HIFK:ssa 1987. Hän toimi vuoden 2004 paralympialaisten huoltotehtävissä. Hän on toiminut aktiiviuransa jälkeen fysioterapeuttina Espoossa ja Rovaniemellä.
Marsyas

Marsyas oli kreikkalaisessa mytologiassa fryygialainen satyyri, joka löydettyään Athenen käyttämän ja hylkäämän aulos-huilun rohkeni haastaa Apollonin kilpasoittosille. He sopivat, että voittaja saisi tehdä voitetulle mitä tahtoi. Apollon voitti, ja sopimuksen nojalla hän kytki Marsyaan puun runkoon ja nylki hänet elävältä.
Myytin alkuosa on aiheena Myronin veistoksessa "Athene ja Marsyas".
Pyhä Laurentius

Pyhä Laurentius (suomeksi myös Pyhä Lauri) toimi Rooman kirkon diakonina kolmannella vuosisadalla ja kärsi marttyyrikuoleman keisari Valerianuksen vainoissa 10. elokuuta 258.
Pyhän Laurentiuksen tarina.
Laurentius sai määräyksen viedä Rooman seurakunnan omaisuuden keisarille. Hän jakoi varat kuitenkin köyhille ja vei heidät keisarin eteen sanoen, että he ovat kirkon oikea aarre. Laurentiusta piinattiin ensin ruoskilla ja asetettiin sitten halsterin tapaiselle rautalankaverkolle poltettavaksi. Hänen kerrotaan pysyneen lujana ja tyynenä keskellä tuskiaan, jopa pilkanneen pyöveleitään pyytämällä, että nämä kääntäisivät hänet toiselle kyljelleen, jotta sekin puoli paistuisi.
Pyhän Laurentiuksen kultti.
Pyhä Laurentius on kirjojen ja kirjastojen suojelupyhimys. Pyhän Laurentiuksen muistopäivä on katolisessa pyhimyskalenterissa hänen kuolinpäivänään, 10. elokuuta. Sama päivä on Suomessakin edelleen Laurin nimipäivä.
Laurentius oli keskiajan kuuluisimpia pyhimyksiä, ja on edelleen merkittävä pyhimys roomalaiskatolisessa, ortodoksisessa ja anglikaanisessa kirkossa. Laurentiuksen kultti on erityisen merkittävä Roomassa, jossa pyhimys kärsi marttyyrikuolemansa. Laurentiuksen haudan päälle rakennettu San Lorenzo fuori le Muran kirkko on yksi Rooman seitsemästä pääkirkosta, ja tärkeä pyhiinvaelluskohde.
Pyhän Laurentiuksen mukaan on saanut nimensä muun muassa Pohjois-Amerikan Suurten järvien laskujoki Saint Lawrence sekä Saint Lawrencen lahti, johon se laskee.
Pyhä Lauri keskiajan Suomessa.
Pyhä Laurentius oli tärkeä pyhimys katolisessa Suomessa. Keskiaikaisista suomalaisista kirkoista Laurentiukselle on pyhitetty muun muassa Eckerön, Janakkalan, Hämeenkosken, Isonkyrön, Lohjan, Vantaan, Mynämäen ja Perniön kirkot.
Pyhä Laurentius oli entisen Lappeen kunnan suojeluspyhimys ja oli myös kuvattuna sen vaakunassa. Nykyään Pyhän Laurentiuksen attribuutti, parilarauta, esiintyy Lohjan vaakunassa.
Petrus Damianus

Petrus Damianus (myös "Petrus Damiani", alun perin "Pier Damiano", n. 1007 – 21./22. helmikuuta 1072) oli arvostettu munkki, josta tuli kardinaali. Dante sijoitti hänet yhdelle Paratiisin korkeimmista kehistä Franciscus Assisilaisen edelläkävijänä.
Elämä.
Petrus syntyi köyhistä vanhemmista. Häntä kasvatti aluksi veli Damiano, jonka kunniaksi hän otti nimen Petrus Damiani. Päätettyään opintonsa Parmassa ja Ravennassa hän toimi itse opettajana suurella menestyksellä, mutta vetäytyi 30 vuoden ikäisenä maailmasta ja meni Fonte Avellanan luostariin (Catria-vuoren rinteellä), jonka apotiksi hänet valittiin. Tässä toimessaan hän teki tärkeitä palveluksia useille paaveille, niin että hänet 1058 nimitettiin Ostian kardinaali-piispaksi, jonka arvon hän hyvin vastahakoisesti otti vastaan. Hän sovitti muun muassa Rooman ja Milanon kirkon välit.
Sittemmin Petrus palasi jälleen luostariin (Sta Maria Ravennassa), eli yksinkertaisena munkkina ja nöyryydestä kutsui itseään Pietari Syntiseksi ("Petrus peccator"). Petrus kuoli Faenzassa vuonna 1072, jättäen jälkeensä useita teologisia käsitteleviä teoksia.
Damianus nimitettiin kirkonopettajaksi vuonna 1823.
"De divina omnipotentia".
Yksi kuuluisimmista Damianuksen teoksista on "De divina omnipotentia" (Jumalan kaikkivaltijuudesta), ajoitettu noin vuodelle 1065. Teoksen aiheena on, pystyykö Jumala kaikkivaltiaana muuttamaan menneisyyttä? Voiko hän saada aikaan sen, että esimerkiksi Roomaa ei olisi koskaan perustettukaan?
Damianus ratkaisi ongelman esittämällä, että Jumala ei voi muuttaa menneisyyttä, mutta on silti kaikkivaltias. Ratkaisu perustui käsityksiin ajasta, sallimuksesta ja ikuisuudesta, jotka oli esitetty augustinus-boethiuslaisittain. Asioilla, jotka tapahtuvat ajallisessa historiassa, on pysyvä olemassaolo Jumalan luona hänen sallimuksessaan ("providentia"). Päivä, jolloin Rooma perustettiin, on meidän mielestämme tapahtunut kaukana historiassa, on kuitenkin Jumalalle nykyisyyttä. Näin Damianus esittää, että Jumalan suhde meidän menneisyyteemme on sama kuin nykyisyyteemme ja tulevaisuuteemme.
Jumalan tahdosta riippuu, mitä asioita kuuluu menneisyyteen ja mitä tulevaisuuteen, mutta Jumalan valinta on muuttumaton. Kun Jumala on valinnut tietyn tapahtuman tapahtuvaksi, se toteutuu, koska mikään ei voi estää Jumalan tahtoa toteutumasta. Jumala olisi voinut valita, että Roomaa ei olisi koskaan perustettu, mutta silloinkaan menneisyys ei olisi muuttunut, vaan olisi kokonaan toinen jo alun pitäenkin.
T-28

T-28 oli Neuvostoliiton ensimmäinen keskiraskas panssarivaunu. Se otettiin käyttöön vuonna 1931.
T-28 muistuttaa ulkonäöltään brittiläistä Vickers Independent -vaunua, joka vaikutti merkittävästi panssarivaunujen kehitykseen maailmansotien välillä. T-28:ssa on yksi iso torni, jossa oli 76,2 millimetrin KT-28-mallinen haupitsi ja kaksi pienempää tornia, joissa 7,62 millimetrin DT-pikakiväärit. Panssarointia oli 20–30 millimetriä. Vaunu painoi 28,5 tonnia. Miehistöä on kuusi. Yhteensä 503 vaunua rakennettiin vuosina 1933–1940. Vaunu oli väärää kehityssuuntaa edustavasta maailmansotien välisestä suunnittelustaan huolimatta osittain kehittynyt: miehistössä oli erillinen komentaja, ampuja ja radisti-lataaja ja mekaanikko-kuljettaja kuten nykyaikaisissa vaunuissa, kahden konekivääriampujen lisäksi. Lisäksi jokaisessa vaunussa oli radiot.
T-28:ia käytettiin talvisodassa ja japanilaisia vastaan vuonna 1939. Aluksi sitä käytettiin suomalaisten pesäkkeiden suoraan tuhoamiseen, jolloin panssarointi huomattiin riittämättömäksi. Etupanssari vahvistettiin 50 millimetristä 80 millimetriin ja sivuilla ja takana 40 millimetrin paksuuteen. Tällä varustuksella panssarit mursivat suomalaisten Mannerheim-linjan.
Suomalaiset tunsivat vaunun nimillä ”postivaunu” ja ”postijuna”. Nimitys tiettävästi johtui eräästä sotasaaliiksi saadusta vaunusta löytyneistä neuvostoliittolaisten kenttäpostisäkeistä. Toinen selitys oli, että vaunun korkea profiili muistutti villin lännen postivaunuja. ”Juna”-nimitystä taas on selitetty sillä, että vaunun pituus ja runsas pyörien määrä antoi junamaisen vaikutelman.
Puna-armeijan tilastojen mukaan talvisodassa tuhottiin 97 vaunua. Suomessa oli käytössä kaksi talvisodan aikana vallattua ja viisi jatkosodan aikana vallattua vaunua.
Pian tuotanto ohjattiin uuteen keskiraskaaseen T-34-vaunuun ja loput T-28:t menetettiin saksalaisten hyökkäyksen ensimmäisen kahden kuukauden aikana.
Yksi T-28 ”Postijuna” on nähtävillä Parolan panssarimuseossa suomalaisin maastovärein maalattuna. Tämä vaunu oli Mannerheim-ristin ritari Albert Räsäsen komentovaununa Tuulosjoen läpimurtotaisteluissa. Tuulosjoen taistelun jälkeen Räsänen johti vaunujaan aina jalkautuen, mikä johtui T-28:n huonoista tähystysominaisuuksista.
Maailmassa on jäljellä viisi T-28-vaunua, joista neljä Suomessa ja yksi Venäjällä.
T-35

T-35 oli neuvostoliittolainen 1930-luvulla suunniteltu raskas panssarivaunu. Se oli suunniteltu läpimurtotankiksi puna-armeijan tarvitessa raskasta vaunua, joka pystyisi läpäisemään vihollisen linnoitetut linjat. Siinä oli kaikkiaan viisi tornia: yksi iso, jossa 76,2 millimetrin L/16,5-tykki, sekä eteen että taakse ampuvat pikakiväärit ja kaksi pienempää BT-5-vaunusta otettua, joissa 45 millimetrin panssarivaunukanuuna ja tornin kyljessä pallomaskissa eteen ampuva pikakivääri, sekä kaksi pientä pikakivääritornia, joissa 7,62 DT -vaunupikakiväärit. Miehistöä oli 11. Vaunu painoi 45 tonnia ja oli 9,7 metriä pitkä ja 3,5 metriä korkea.
T-35 oli hidas ja teknisesti epäluotettava johtuen vaunun suuresta pituudesta ja kapeudesta, joka hankaloitti erityisesti kääntymistä. Sen valmistus maksoi saman verran kuin yhdeksän kevyen BT-5-vaunun. Vain 63 kappaletta rakennettiin.
Prototyyppi esiteltiin vapunpäivän paraatissa Moskovassa vuonna 1933, minkä jälkeen vaunu määrättiin sarjavalmistukseen.
T-35:t sijoitettiin 5. erilliseen raskaaseen panssariprikaatiin vuodesta 1935 vuoteen 1940. Kesäkuussa 1940 ehdotettiin niiden poistamista palveluksesta ja muuntamista tykistöksi tai koulutuskäyttöön. Vielä toimivat vaunut päätettiin kuitenkin koota Kiovan sotilaspiirin 34. panssaridivisioonan 67. ja 68. panssarirykmenttiin. Toisin kuin usein on luultu, T-35-vaunuja ei esiintynyt talvisodassa. Vaunut, joita suomalaiset ovat Summassa tuhonneet ja nähneet, ovat olleet joitain muita vaunuja (prototyyppikokeissa käytetyt KV-1 m1939, SMK ja T-100). Summassa suomalaiset luulivat tuhonneensa T-35C-vaunun, joka todennäköisesti oli kuitenkin SMK-prototyyppivaunu.
Operaatio Barbarossan aikana useimmat vaunut menetettiin joko mekaanisten ongelmien vuoksi tai ne hylättiin ja tuhottiin. Saksalaiset raportit painottavat, ettei yhtään vaunua kohdattu taistelussa, vain miehistöjensä hylkääminä ilman polttoainetta ja joskus yritettyinä tuhota. Viimeisen kerran ne olivat käytössä talvella 1941.
T-26

T-26 oli neuvostoliittolainen kevyt panssarivaunu, joka perustui brittiläiseen Vickers 6-ton -vaunuun. T-26:ta valmistettiin Vickers-Armstrong Ltd:n lisenssillä vuosina 1931–1940 yli 12 000 kappaletta.
T-26:sta oli kahden ja yhden tornin malli. Aseistuksena oli pikakiväärit, 37 millimetrin tykit tai yksi torni 45 millimetrin tykillä. Vaunu painoi 10,3 tonnia.
Vaunuja käytettiin ensimmäisen kerran Mantšuriassa japanilaisia vastaan vuosina 1934 ja 1935. Espanjan sisällissodassa tasavaltalaiset saivat 281 kappaletta T-26:n mallia 1933, jotka havaittiin ylivoimaiseksi Saksan Panzerkampfwagen I:een nähden. T-26:ta käytettiin myös talvisodassa, jossa se osoittautui haavoittuvaksi panssarintorjunta-aseille. Suomalaiset saivat suuren määrän vaunuja sotasaaliiksi, mutta vaikka neuvostovaunut vastasivat ulkoisesti suomalaisten käyttämiä Vickersejä, ne oli valmistettu senttimitoituksella, kun taas brittiläiset oli valmistettu tuumamitoituksella, joten osat eivät olleet vaihtokelpoisia keskenään. Neuvostoliitossa vaunua käytettiin sodan loppuun asti vielä taistelussa japanilaisia vastaan vuoden 1945 elokuussa.
Osa T-26-vaunuista muutettiin miehittämättömiksi kauko-ohjattaviksi ”teletankeiksi”. Neuvostoliitto käytti kauko-ohjattavia vaunuja ainakin Summan taistelussa. Kenttäoloissa tankkia ohjattiin toisesta, miehitetystä T-26-vaunusta. Radiopohjaisen ohjauksen kantama oli vain kilometrin, ja ajautuessaan ohjauksen kantaman ulkopuolelle vaunu pysähtyi puolen minuutin kuluttua automaattisesti. Kauko-ohjattavissa vaunuissa ei ollut etäluettavia antureja, vaan ohjaus perustui täysin havainnointiin ohjausvaunusta. Teletankkia on pidetty varhaisimpana kenttäoloissa käytettynä taistelurobottina.
Suomalaiset saivat talvisodan aikana saaliiksi monta liekinheitinvaunuksi OT-133 muutettua T-26-panssarivaunua. Suomessa ne muutettiin tykkivaunuiksi, koska liekinheittimet katsottiin liian riskialttiiksi ja polttoaineen haaskaukseksi. Koska liekinheitinvaunun torni on sivulla, vaunuun voitiin lisätä yläpikakivääri ja sen käyttäjä, jolloin vaunun tavallisin tehtävä eli jalkaväkirynnäkön tukeminen, helpottui olennaisesti. Näitä vaunuja on säilynyt useita; yksi on näytteillä Panssarimuseossa ja siinä on talviajan valkokirjava naamiomaalaus.
Panzerkampfwagen 35(t)

Panzerkampfwagen 35(t) oli tšekkoslovakialainen kevyt panssarivaunu, jota Saksan armeija käytti toisen maailmansodan aikana. Tšekkoslovakian armeijassa vaunu tunnettiin nimellä LT vz.35. Saksalaisessa nimessä liite ”(t)” tarkoitti tšekkiläistä. Vaunu oli suunniteltu 1930-luvulla Tšekkoslovakian armeijalle. Natsi-Saksan ottaessa Tšekkoslovakian haltuunsa, se sai haltuunsa Tšekkoslovakian armeijan vaunut ja Škodan tehtaan tuotannon.
Vaunussa oli niitattu panssarointi, kahden miehen torni ja Škodan 120 hevosvoiman T11-moottori takana. Pääaseena oli Škodan 37,2 millimetrin vz. 34 -tykki, jota käytti vaunun johtaja. Lisänä oli 7,92 millimetrin konekivääri tykin suuntaisesti. Toinen miehistön jäsen tornissa toimi lataajana ja radistina. Ajaja istui rungossa oikealla ja hänen vasemmalla puolellaan konekivääriampuja, joka käytti rungon konekivääriä.
Noin 300 LT-35-vaunua oli tuotettu Tšekkoslovakian armeijalle ja 126 Romanialle Škoda R-2 -nimellä. Tšekkoslovakian armeija tilasi ensimmäiset S-11a-prototyypit lokakuussa 1934 ja kiirehti tuotannon aloittamista havaituista ongelmista huolimatta. Vuonna 1937 se oli Tšekkoslovakian armeijan pääasiallinen vaunu. Omaisuuksiltaan se vastasi muiden Euroopan maiden panssarivaunuja. Mainetta se keräsi lähinnä teknisistä ongelmistaan, ja sitä pidettiin väliaikaisratkaisuna LT-38-malliin siirryttäessä. Tuotanto jatkui Saksan miehittäessä Tšekkoslovakian, ja Wehrmachtille toimitettiin 219 vaunua lisää saaliiksi saatujen lisäksi. Sodan alkuvaiheissa vaunu oli hyvä kevyt panssarivaunu, jossa oli hyvä tykki ja panssarointi.
Saksan 6. panssaridivisioona oli varustettu Puolan kampanjan alussa Panzer 35(t) -vaunuin, ja ne olivat käytössä Ranskan valloituksen aikana ja Operaatio Barbarossan alussa, jossa ne olivat jo vanhentuneita. Bulgaria osti ennen sotaa 126 A-3-tykillä ja kymmenen parannetulla A-7-tykillä vuonna 1940. Osasta rakennettiin panssarintuhoajia 76 millimetrin tykillä. Slovakian armeija käytti Saksan liittolaisena itärintamalla 79 vaunua. Lopulta tykinvetäjiksi muutettujen vaunujen torneja käytettiin linnoitteina Tanskan rannikolla ja Korsikalla.
Panzerkampfwagen 38(t)

Panzerkampfwagen 38(t) oli tšekkoslovakialainen panssarivaunu, jota Saksan armeija käytti toisen maailmansodan aikana. Tšekkoslovakian armeijassa vaunu tunnettiin nimellä LT vz.38. Valmistaja käytti nimiä TNH, TNHPS, LTP ja LTH. Saksalaisessa nimessä ”(t)” tarkoitti tšekkiläistä.
Vuonna 1935 tšekkoslovakialainen valmistaja ČKD (Českomoravská Kolben-Daněk) etsi korvaajaa LT-35-vaunulle, jota valmistettiin yhdessä Škodan kanssa. Uuden vaunun valmistus alkoi 1938. Vaunusta saatiin mekaanisesti luotettava ja siitä tuli vientimenestys. 50 vaunua vietiin Iraniin, 24 Peruun ja Sveitsiin ja pieni määrä Latviaan.
Vaunua valmistettiin lisenssillä Ruotsissa nimellä Stridsvagn m/41.
126-hevosvoimainen Prage EPA -moottori antoi vaunulle nopeuden 42 km/h. Se painoi vain 9,5 tonnia, mutta paksuin panssarointi oli 30 mm. Miehistöä oli neljä. Aseistuksena oli 37,2 mm Škoda A7 (L/47,8) -tykki ja kaksi konekivääriä.
Vuonna 1938 Tšekkoslovakian armeija tilasi 150 kappaletta TNHPS-mallia. Saksan miehitettyä maan tuotanto jatkui, ja vaunua pidettiin erinomaisena, ainakin Wehrmachtin pääkalustoon, Panzerkampfwagen I:een ja Panzerkampfwagen II:een verrattuna. Panzerkampfwagen 38(t):n pääaseena oli 37 mm L/47,8-tykki. Vaunua käytettiin hyökkäyksessä Puolaan, Ranskan valtauksessa, Norjassa, Balkanilla ja Operaatio Barbarossan alussa. Vuoteen 1942 mennessä se oli jo vanhentunut. Satoja muihin tehtäviin muunnettujen vaunujen torneja käytettiin linnoituksissa.
Panzerkampfwagen 38(t) oli tuotannossa sodan puoleen väliin, kesään 1942 saakka, ja niitä rakennettiin noin 1 400 kappaletta. Vaunun torniin ei tuolloin enää saatu sovitettua mitään sellaista asetta, jolla olisi ollut vaikutusta uudempiin vaunuihin. Sodan aikana vaunua vietiin edelleen liittolaismaihin: Romaniaan 50, Slovakiaan 90, Bulgariaan 10 ja Unkariin 102 kappaletta. Runkoa käytettiin edelleen muiden ajoneuvojen alustana. Merkittävin näistä oli torniton panssarintorjuntavaunu Jagdpanzer 38(t) ”Hetzer” 75 mm Pak 39 L/48 -pst-kanuunalla varustettuna. Tšekkoslovakian armeija käytti vaunua koulutuksessa 1950-luvulle asti.
Gutenberg-projekti

Gutenberg-projekti () on vuonna 1971 käynnistetty sähköisten kirjojen projekti, joka tarjoaa ilmaiseksi tuhansia teoksia Internetissä. Suurin osa kirjoista on vapaasti levitettäviä, mutta projektissa on myös jonkin verran tekijänoikeuksien suojaamia teoksia, joiden kirjoittajilta on saatu siihen lupa. Projekti on nimetty kirjapainotekniikan uranuurtajan Johannes Gutenbergin mukaan.
Gutenberg-projektin kirjoja tuotetaan lähes kokonaan vapaaehtoisvoimin. Merkittävän osan kirjoista tuottaa Distributed Proofreaders -projekti, jossa käyttäjät pystyvät oikolukemaan sekä kuvina skannattuja että tekstiksi tunnistettuja kirjoja sivu kerrallaan. Koska kuka tahansa voi tuottaa kirjallisuutta Gutenberg-projektiin, kaikkien teosten laatu ei välttämättä ole ammattimaisella tasolla, vaikka teosten laatua tarkkaillaankin ja virheitä korjataan.
Suurin osa Gutenberg-projektin kirjoista on englanninkielisiä (58 482 kpl). Seuraavaksi eniten julkaistuja teoksia on ranskaksi (3 739 kpl), suomeksi (2 830 kpl), saksaksi (2 197 kpl) ja hollanniksi (1 001 kpl). Kaikkiaan teoksia on 68 kielellä yli 72 944 kpl (23.2.2024). Kirjat ovat tavallisesti tekstimuodossa, mutta osasta on myös tarjolla muita tiedostomuotoja, kuten HTML, PDF, EPUB sekä KINDLE. Epub- ja Kindle-tyyppiset kirjat voi ladata myös Dropboxiin, Google Driveen tai OneDriveen. Kokoelmaan sisältyy myös jonkin verran äänikirjoja, kuvia ja musiikkia.
Varsinaisella Gutenberg-projektilla on myös sisarprojekteja, kuten Australian Gutenberg-projekti ("Project Gutenberg Australia"), Kanadan Gutenberg-projekti ("Project Gutenberg Canada") ja Euroopan Gutenberg-projekti ("Project Gutenberg Europe"). Samankaltainen on myös pohjoismainen Runeberg-projekti ("Project Runeberg"), jonka toimintaperiaate poikkeaa hiukan Gutenberg-projektista. Suomalainen Projekti Lönnrot toimii yhteistyössä Gutenberg-projektin kanssa. Näiden lisäksi on olemassa paljon muitakin digitalisointiprojekteja.
Viron rautatieliikenne

Viron rautateiden pituus on noin 2 164 kilometriä, josta 132 km on sähköistetty. Rautateiden pääomistaja on valtio, ja niiden toimintaa valvoo kuluttaja- ja teknisen alan valvontaviranomainen. Viron raideleveys on 1 520 tai 1 524 millimetriä. Pääreiteillä raideleveys on 1990-luvun jälkipuoliskolta lähtien vähitellen muutettu 1 524 millimetriin. Samaa raideleveyttä käytetään Venäjällä, Valko-Venäjällä, Latviassa, Liettuassa ja Suomessa.
Rautateitä käytetään Virossa nykyään tavaraliikenteeseen, mutta myös matkustajaliikenteeseen. Henkilöliikenne on vilkkainta Tallinnan lähellä.
Tallinnan ja Tarton välinen rautatie on tarkoitus sähköistää vuoteen 2024 mennessä, ja muun rataverkon sähköistämisen on tarkoitus saada päätökseen vuoteen 2028 mennessä. Škoda Transportationin valmistamat 16 uutta sähköjunaa otetaan käyttöön vuodesta 2024 alkaen, ja ensimmäinen niistä saapui Viroon kesäkuussa 2024.
Rataverkko.
Rautatieverkon omistajia ovat valtionyhtiö AS Eesti Raudtee (noin 800 km) sekä yksityinen yritys Edelaraudtee Infrastruktuuri AS (298 km).
Päälinjat.
Eesti Raudteen omistamat, julkisessa käytössä olevat linjat ovat:
Edelaraudtee Infrastruktuurin omistamat, julkisessa käytössä olevat linjat:
Henkilöliikenne.
Virossa toimii kaksi henkilöliikennettä harjoittavaa yhtiötä. Elron, aikaisemmalta nimeltään Elektriraudtee, hoitaa kaiken kotimaan henkilöliikenteen sen jälkeen kun Edelaraudteen reitit tulivat Elronin hoidettavaksi 1.1.2014 alkaen.
GO Rail -yhtiöllä on ollut Venäjän-yhteyksiä vuodesta 1998 alkaen. Junayhteys Tallinnasta Pietariin ja Moskovaan päättyi toukokuussa 2015, mutta alkoi jälleen heinäkuussa 2015.
Tavaraliikenne.
Suurimmat tavaraliikenneyhtiöt ovat AS EVR Cargo ja E.R.S. AS. Lisäksi AS Edelaraudtee harjoittaa rahdin kuljetusta. Yhtiöiden kuljetusmäärät ovat vuosittain yhteensä noin 10 milj. bruttotonnikilometriä:
Yhteydet ulkomaille.
Ratayhteys Venäjälle on Narvasta ja Koidulasta. Valgasta on rata Latvian Valkaan ja edelleen Riikaan.
GO Railillä on ollut Narvan kautta päivittäinen yöjunayhteys Moskovaan ja parhaimmillaan 10 viikoittaista päiväjunayhteyttä Pietariin. Liikenne päättyi kannattamattomana toukokuussa 2015.
Valgassa on Latvian rautateiden kotimaan liikenteen yksikön (Pasažieru Vilciens, PV) ja Edelaraudteen junilla vaihtomahdollisuus Viron ja Latvian yhteisellä asemalla. Koidulaan on Tartosta henkilöjunayhteys, jolta ei kuitenkaan ole rajan ylitysmahdollisuutta.
Ezer Weizman

Ezer Weizman (15. kesäkuuta 1924 Tel Aviv – 24. huhtikuuta 2005 Caesarea) oli Israelin seitsemäs presidentti vuosina 1993–2000. Weizman syntyi Tel Avivissa, mutta vietti nuoruutensa Haifassa. Hänen setänsä Chaim Weizmann oli Israelin ensimmäinen presidentti. Ezer Weizman oli sabra.
Weizman liittyi vuonna 1942 18-vuotiaana Britannian ilmavoimiin, Royal Air Forceen. Palattuaan Palestiinaan sodan jälkeen hänestä tuli yksi Haganahin ilmavoimat perustaneista sotilaslentäjistä. Israelin itsenäisyyssodassa hän palveli laivueen komentajana.
34-vuotias Weizman nimitettiin 1958 Israelin ilmavoimien komentajaksi. Kuuden päivän sodan aikana Weizman oli yleisesikunnan operatiivisen osaston päällikkö. Hän erosi puolustusvoimista 1969 kenraalimajurina ja siirtyi politiikkaan. Hän kampanjoi Menachem Beginin puolesta, josta tuli pääministeri 1977 ja Weizman nimitettiin puolustusministeriksi. Weizman kuului myös Camp Davidin rauhansopimuksen Israelin puolelta neuvotelleiden ryhmään. Vuonna 1980 hän vetäytyi politiikasta aloittaen liiketoimet. Hän kuitenkin perusti vuonna 1984 pienen puolueen ja palveli ensiksi arabiasioiden ministerinä ja sen jälkeen tiede- ja teknologiaministerinä. 
Vuonna 1992 Weizman vetäytyi aktiivipolitiikasta ja tuli vuotta myöhemmin valituksi pääosin seremonialliseen virkaan Israelin presidentiksi ja uudelleen 1998. Vuonna 2000 paljastui, että hän oli ottanut vastaan suuria rahasummia ulkomaisilta liikemiehiltä ollessaan ministerinä.
Weizman haudattiin tiistaina 26. huhtikuuta 2005 Or Akivaan.
Neurolingvistinen ohjelmointi

Neurolingvistinen ohjelmointi (NLP; ) on näennäistiede, jonka tavoitteena on parantaa muun muassa ajattelu- ja tunnetaitoja, vuorovaikutustaitoja, tapoja kehittää itseään ja ymmärtää muita. NLP:tä hyödynnetään yhtenä menetelmänä muun muassa kouluttamisessa, valmentamisessa, johtamisessa ja terapiatyössä.
NLP:llä ei ole yhtenäistä teoreettista pohjaa, vaan se koostuu useista eri tekniikoista ja malleista. NLP on saanut alkunsa menestyksekkäiden terapeuttien (Fritz Perls, Virginia Satir, Milton H. Erikcson) toimintaa mallittamalla. Se pohjautuu kalifornialaisten kielitieteen professori John Grinderin ja psykologi Richard Bandlerin 1970-luvun alussa tekemiin tutkimuksiin. Vuosien saatossa NLP:tä on kehitetty useiden asiantuntijoiden toimesta. Keskeisiä kehittäjiä ovat olleet esimerkiksi Robert Dilts, Leslie Cameron-Bandler, Judith DeLozier, Steve Andreas, Connirae Andreas ja Tad James.
NLP:tä sovelletaan Suomessa monin tavoin. Suomen NLP-yhdistys ry on perustettu 1990 ja se on toiminut aktiivisesti 30 vuotta. Yhdistyksen tavoitteena on lisätä tietoisuutta NLP:stä. Suomen NLP-yhdistyksessä on noin 1 000 jäsentä.
Kouluttautuminen.
Suomessa NLP:tä voi opiskella kouluttajia ja valmentajia johdolla. Myös moni työväenopisto järjestää NLP-koulutuksia. Kansainvälisiä NLP-toimijoita ja yhteisöjä ovat esimerkiksi a Society of NLP, NLP University (NLPU), IANLP ja IANLPt.
Historia.
NLP:n loivat alun perin radikaalina tunnettu kielitieteen professori John Grinder ja filosofian ja psykologian opiskelija Richard Bandler Kalifornian yliopistossa Santa Cruzissa. Bandler piti iltaisin terapiakoulutusta, jossa sovelsi vuokraemännältään, perheterapeutti Virginia Satirilta oppimiaan taitoja. Kuultuaan asiasta Grinder osallistui Bandlerin tilaisuuksiin, innostui ja sanoi Bandlerille ”Opeta minulle mitä sinä teet, minä sanon sitten mitä se on.” Myöhemmin NLP:tä alkoivat kehittää Leslie Cameron-Bandler, Judith DeLozier, Robert Dilts, Maryann ja Edward Reese, Todd Epstein ja Tad James. NLP:n kehitykseen ovat hyvin voimakkaasti vaikuttaneet myös hypnoterapeutti Milton H. Erickson ja antropologi Gregory Bateson. 
Myöhemmin Bandlerin ja Grinderin polut erkanivat, ja Bandler alkoi kouluttaa 7 päivän NLP-koulutuksia, kun taas Grinderin tyylisuunnan koulutukset ovat kestoltaan vähintään 16-päiväisiä. Bandler perusti maailmanlaajuisen yhteisön The Society of NLP:n hallinnoimaan NLP-nimen käyttöä ja NLP-koulutuksen toteutumista. Samoin perustein muiden muassa Robert Dilts ja moni muu taho käyttää ja kehittää NLP:tä. NLP:lle ominaista on jatkuva kehittyminen ja kehittäminen: mikään uusi ei kumoa aiempaa, vaan syventää ja täydentää sitä.
Maailmalla ehkä tunnetuin NLP-menetelmiä käyttävä yritysvalmentaja on Anthony Robbins.
Arvostelua.
NLP:tä on arvosteltu ennen kaikkea seuraavista asioista:
Lipponen

Lipponen tarkoittaa seuraavia:
Henkilöitä:
Fiktiivisiä henkilöitä
Asioita:
Sukunimenä savokarjalainen Lipponen lienee johdettu ortodoksisesta "Filippoksen" puhuttelumuodosta.
Halme

Halme tarkoittaa vanhan kirjasuomen sanakirjan mukaan kaskea tai kaskiviljelmää. Se on myös suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Juhantalo

Juhantalo on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Kuvernööri

Kuvernööriksi kutsutaan erilaisten virkalaitosten johtajia. Yleensä kuvernööri on korkeamman tahon, kuten hallitsijan virkaansa nimittämä.
Monissa Kansainyhteisön maissa kuten Kanadassa ja Australiassa toimii kenraalikuvernööri, joka hoitaa valtionpäämiehen tehtäviä kuten valtiovierailuja, hallitsijan puolesta. Viidentoista itsenäisen valtion hallitsijana toimii kuningas Charles III, joka asuu kuitenkin kokoaikaisesti Lontoossa. Monarkki nimittää näiden maiden kenraalikuvernöörin käytännössä pääministerin ehdotuksesta. Lisäksi liittovaltiomuotoisissa maissa Australiassa on osavaltion päämies kuvernööri ja Kanadassa provinssin päämiehen arvonimi on "luutnantti-kuvernööri" (), jotka molemmat ovat nimellisesti vastuussa monarkille.
Myös Venäjällä "kuvernööri"-nimitystä käytetään Pietarin, oblastien, aluepiirien, autonomisten piirikuntien sekä Juutalaisten autonomisen alueen ylimmistä johtajista. Kuvernöörin nimittää asianomaisen liittovaltiosubjektin lainsäätävä elin, jolle Venäjän presidentti esittää kuvernööriehdokkaan. Vuoteen 2004 Venäjällä kuvernöörit ja muut liittovaltiosubjektien ylimmät johtajat valittiin harvoin poikkeuksin suorilla vaaleilla. 
Sen sijaan Yhdysvalloissa kuvernööri on vaaleilla valittava osavaltion toimeenpanovallan haltija.
Useissa maissa valtiovallan hallitsemilla laitoksilla, kuten keskuspankilla tai aluehallinnolla, on kuvernöörit.
Suomen suuriruhtinaskunnassa kuvernööri oli lääninhallituksen johtajan titteli 1837–1918, joka vastasi Ruotsin vallan ja itsenäisyyden ajan maaherraa. Senaatin puheenjohtajana ja Venäjän keisarin korkeimpana edustajana Suomessa toimi puolestaan Suomen kenraalikuvernööri.
Roosevelt

Roosevelt voi viitata kahteen Yhdysvaltain presidenttiin:
Muuta.
Rooseveltiin liittyvät myös seuraavat maantieteelliset kohteet ja alukset:
Pilasoitto

Pilasoitto eli pilapuhelu on puhelimella johonkin tiettyyn tai satunnaiseen puhelinnumeroon tehtävä soitto, jossa soittaja pilailee soiton vastaanottajan kustannuksella. Radiokanavien julkiset pilasoitot pyritään usein tekemään niin, että soiton paljastuttua pilaksi myös soiton kohde kokee sen hauskaksi. Pilasoitto voi olla myös nimettömänä harjoitettua häirintää, joka voi täyttää rikoksen tunnusmerkistön (kotirauhan rikkominen). Joissakin tapauksissa pilasoiton tekijä voi joutua korvausvastuuseen, jos hän esimerkiksi on soittanut hätänumeroon, ja tehnyt perättömän ilmoituksen.
Historiaa.
Pilasoittoja on tehty tiettävästi niin kauan kuin puhelimia on ollut. Mahdollisesti eniten pilasoittoja tehtiin noin 1970-luvun puolivälistä noin 1990-luvun puoliväliin, jolloin lähes joka kodissa jo oli puhelin, työpaikoillakin puhelimia oli käytössä paljon ja runsaasti oli yleisöpuhelimiakin käytettävissä mutta numeronäyttöjä puhelimissa ei vielä juuri ollut. Yksi yleinen tapa vahvistaa todennäköisyyttä soittajan henkilöllisyyden pysymiseen salassa oli tehdä soitto yleisöpuhelimesta eikä kotipuhelimesta tai työpaikkapuhelimesta. Sittemmin nopea puhelintekniikan kehitys heikensi pilasoittoharrastuksen mahdollisuuksia. Numeronäytöllisten puhelinten, lähinnä matkapuhelinten, yleistymisen myötä tuli yhä vaikeammaksi pysytellä tuntemattomana soittajana. Tosin matkapuhelimella voi soittaa tuntemattomalla numerolla, jolloin numero ei näy vastaanottavan puhelimen numeronäytössä, mutta joskus puhelun saaja saattaa arvata soiton pilasoitoksi juuri sen perusteella, että se tehdään tuntemattomalla numerolla. Matkapuhelinten yleistyminen johti siihenkin, että yleisöpuhelimet enimmäkseen jäivät käytöstä.
Kaarlensilta

Kaarlensilta () on Vltavajoen ylittävä kuuluisa kivinen goottilaistyylinen silta Tšekin pääkaupungissa Prahassa. Kaarlensilta on 516 metriä pitkä ja lähes kymmenen metriä leveä. Se koostuu kuudestatoista kaaresta. Silta yhdistää toisiinsa Prahan Pienen puolen (Malá Strana) ja Vanhankaupungin (Staré Město). 
Nykyään sillalla saa liikkua vain jalan, mutta aiemmin sen yli liikennöivät ensin hevos- ja sitten sähköraitiovaunut sekä autot.
Sillan molemmissa päissä on torni. Sekä Vanhankaupungin puoleiseen Staroměstská vežiin että Pienen kaupungin puoleiseen Malostranská vežiin pääsee kiipeämään ja ihailemaan Prahan ja Kaarlensillan maisemia. Nykyään sillan ovat vallanneet turistimassat, matkamuistokauppiaat ja katutaiteilijat. Jos haluaa nauttia sillalla kävelystä rauhassa ilman tungosta, on parasta mennä sinne erittäin myöhään illalla tai erittäin aikaisin aamulla.
Sijainti.
Kaarlensilta sijaitsee Prahan historiallisessa keskustassa. Se yhdistää toisiinsa Malá Stranan ja Vanhankaupungin kaupunginosat Pikkukaupungin- ("Malostranské Náměstí") ja Ristiretkeläisten aukion ("Křižovnické náměstí") kohdalla. Pohjoisessa sen lähin silta on Mánesin silta ja etelässä Legioonan silta. 
Kaarlensillan vaiheet.
Kaarlensillan rakentaminen aloitettiin vuonna 1357 Böömin kuningas Kaarle IV:n aikana. Rakentamista johti arkkitehti Peter Parler, jonka muihin töihin kuuluu esimerkiksi Pyhän Vituksen katedraali Prahan linnassa. Vanhan legendan mukaan sillan muurauslaastiin sekoitettiin kananmunankeltuaisia vahvistamaan sen rakennetta. 
Alun perin sillan nimi oli Kivisilta ("Kamenný most") ja myöhemmin Prahan silta ("Pražský most"). Kaarlensillaksi sitä on kutsuttu virallisesti vuodesta 1870 lähtien. Ennen nykyistä siltaa joen ylitti samalla kohden vuonna 1172 rakennettu Judithin silta, joka oli ensimmäinen kivisilta Vltavan yli. Se romahti tulvassa vuonna 1342. Toisin kuin edeltäjänsä, Kaarlensilta on selviytynyt monista tulvista: viimeksi vuonna 2002, kun maa koki pahimman tulvan viimeiseen 500 vuoteen. 
Patsaat Kaarlensillalla.
Siltaa koristavat kolmenkymmenen pyhimyksen patsaat, joista useimmat ovat parhaiden böömiläisten kuvanveistäjien tekemiä vuosien 1683 ja 1714 välisenä aikana. Sillalle ovat päässeet muun muassa Pyhä Johannes Nepomukilainen, Pyhä Vitus, Pyhä Luitgard, Johannes Kastaja, Pyhä Venceslaus, Pyhä Sigismund, Juudas Taddaeus ja Franciscus Assisilainen. Patsaista suosituin on varmaankin Pyhän Johannes Nepomukilaisen patsas. Hän oli tšekkiläinen marttyyripyhimys, joka teloitettiin heittämällä hänet sillalta alas kuningas Vaclav IV:n hallintokaudella. Patsaan muistolaatta kiiltää, sillä tuhannet ihmiset ovat kosketelleet sitä vuosisatojen aikana. Patsaan koskettamisen sanotaan tuovan hyvää onnea ja varmistavan, että kyseinen henkilö vielä palaa takaisin Prahaan.
Kuvagalleria.
&lt;br&gt;
Suomen maisemamaakunnat

Suomen maisemamaakunnat on valtakunnallinen aluejako, jonka Suomen ympäristöministeriön asettama maisema-aluetyöryhmä laati vuonna 1993 työvälineeksi arvokkaiden maisema-alueiden etsimiseksi ja arvottamiseksi. Suomi on jaettu kymmeneen maisemamaakuntaan, joista osa jakautuu edelleen seutuihin. Jako maisemamaakuntiin ilmentää maakuntien ja seutujen luonnonpiirteiden ja kulttuurimaiseman välisiä eroja. Maisemamaakunta ja -seutujakoa apuna käyttäen ja niihin nähden edustavuuteen pyrkien valtioneuvosto on nimennyt Suomesta 158 valtakunnallisesti merkittävää maisema-aluetta.
Maisemaseudut.
Maisemamaakunnat jakautuvat edelleen maisemaseutuihin seuraavasti:
Benjamin Bassin

Benjamin Isak Bassin (18. tammikuuta 1944 Helsinki – 27. maaliskuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen virkamies ja suurlähettiläs.
Bassin syntyi suomenjuutalaiseen perheeseen. Hänen vanhempansa olivat muuttaneet Suomeen lapsina Neuvostoliitosta. Perheeseen kuului lisäksi kaksi tytärtä.
Bassin kävi Helsingin Juutalaista Yhteiskoulua ja kirjoitti ylioppilaaksi Apollon yhteiskoulusta. Vuonna 1968 hän valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta, ja aloitti samana vuonna työnsä ulkoministeriön kehitysaputoimistossa. Vuoteen 1974 Bassin oli erilaisissa tehtävissä kehitysyhteistyöhallinnon piirissä. Vuodet 1975–1980 hän työskenteli Suomen YK-edustustossa New Yorkissa. Täällä hän myös solmi avioliiton korealaissyntyisen vaimonsa Kimin kanssa.
Vuodet 1980–1983 Bassin työskenteli toimistopäällikkönä ulkoministeriön kauppapoliittisella osastolla. Vuonna 1983 hän siirtyi Suomen suurlähetystöön Tokioon, Japaniin, mistä alkoi hänen diplomaatinuransa ”aasialainen vaihe”. Vuonna 1986 Bassin nimitettiin Suomen ensimmäiseksi suurlähettilääksi Thaimaahan. Vuodet 1990–1993 hän oli Helsingissä UM:n kehitysyhteistyön osastopäällikkönä. Vuonna 1993 Bassin pääsi neuvottelevaksi virkamieheksi ulkoministeriön poliittiselle osastolle, missä hän työskenteli kunnes hänet vuonna 1995 nimitettiin Intian-suurlähettilääksi New Delhiin. Vuosina 2001–2005 Bassin oli Suomen suurlähettiläänä Pekingissä, Kiinassa. 
Bassin oli Rooman Klubin jäsen vuodesta 1994 alkaen.
Janne Immonen

Janne Immonen (s. 29. toukokuuta 1968 Sotkamo) on entinen suomalainen maastohiihtäjä. Hän on yksi Lahden vuoden 2001 hiihdon MM-kilpailuissa dopingista kärähtäneistä hiihtäjistä.
Kuukausi ennen Lahden tapahtumia Immonen oli voittanut 20 kilometrin takaa-ajon Suomen-mestaruuden. Kyseessä oli hänen ensimmäinen ja ainoa henkilökohtainen kultamitalinsa yleisten sarjojen SM-hiihdoista. Lisäksi Immonen voitti samana vuonna 15 ja 30 kilometrin matkojen SM-pronssia.
Rajavartijaksi kouluttautunut Immonen menestyi hyvin myös sotilaiden hiihtokilpailuissa. Puolustusvoimat palkitsi hänet vuoden 2001 alussa vuoden 2000 parhaana sotilasurheilijana Suomessa.
Lahden kisoissa helmikuussa 2001 Immonen kärähti toisena Jari Isometsän jälkeen, ja tässä vaiheessa loput neljä dopinghiihtäjää, Mika Myllylä, Harri Kirvesniemi, Virpi Kuitunen ja Milla Jauho, olivat vielä paljastumatta. Immonen yritti välttyä dopingtestiltä katkaisemalla takaa-ajokisassa tahallaan sauvansa ja keskeyttämällä hiihdon.
Immonen oli syytettynä Helsingin käräjäoikeudessa kesäkuussa 2013 liittyen Lahden niin kutsuttuun doping-oikeudenkäyntiin perättömästä lausumasta. Immonen myönsi käyttäneensä EPO- ja kasvuhormonia hiihtourallaan. Immonen myönsi menetelleensä osittain totuuden vastaisesti todistaessaan vuonna 2011 oikeudessa liittyen dopinghankintoihin. Lisäksi Immonen myönsi salanneensa dopingiin liittyviä seikkoja ja saaneensa EPO-hormonia Kari-Pekka Kyröltä. Immonen sai käräjäoikeudessa puolen vuoden ehdollisen vankeusrangaistuksen perättömästä lausumasta. 
Marraskuussa 2013 Rajavartiolaitos irtisanoi Immosen rajavartijan tehtävästä hänen saatuaan tuomion perättömästä lausumasta oikeudessa. Immonen valitti irtisanomisesta hallinto-oikeuteen, joka palautti päätöksen Kainuun rajavartioston uudelleen harkittavaksi. Lokakuussa 2016 Immonen kertoi, että asian käsittely on edelleen kesken korkeimmassa hallinto-oikeudessa.
Kinyras

Kinyras () oli kreikkalaisessa mytologiassa Kyproksen pappiskuningas. 
Kinyras oli Apollon poika ja Metharmen aviomies. Heidän lapsiaan olivat Adonis ja Myrrha. Kinyras ja Apollon järjestivät kilpailun nähdäkseen kumpi on parempi soittaja. Kinyras hävisi ja surmasi itsensä. Ovidiuksen mukaan Kinyras oli Arabian takana sijaitsevan Panchaian kuningas ja Myrrhan isä. Kun hän huomasi saattaneensa tyttärensä raskaaksi, hän yritti tappaa tämän, mutta jumalat muuttivat Myrrhan puuksi, josta kasvoi Adonis.
A. C. Bhaktivedanta Swami

Abhay Charanaravinda Bhaktivedanta Swami (alkuperäinen nimi Abhay Charan De, 1. syyskuuta 1896 Kalkutta, Länsi-Bengali – 14. marraskuuta 1977) oli Krishna-liike ISKCON:n perustaja. Hän tapasi vuonna 1922 henkisen opettajansa Bhaktisiddhanta Saraswatin, joka oli Gaudiya Mathan perustaja, ja sai tältä vuonna 1933 vihkimyksen. Abhay Charan toimi vuoteen 1950 asti perheellisenä apteekkarina, minkä jälkeen hän muutti asumaan Vrindavanaan Radha-Damodaran temppeliin ja vannoi vuonna 1959 muodollisen sannyasin (hindu-askeetin) valan.
Vuonna 1965 A. C. Bhaktivedanta Swami matkusti Jaladhuta-höyrylaivalla pois Intiasta julistaakseen Sri Chaitanya Mahaprabhun sanomaa läntisessä maailmassa, kuten hänen henkinen opettajansa oli häntä opastanut. Hän perusti heinäkuussa 1966 New Yorkissa ISKCON:n. Myöhemmin hän vihki useita tuhansia oppilaita, perusti kymmeniä temppeleitä ympäri maailmaa ja käänsi sekä kommentoi Vaishnava-perinteen kirjallisuutta. 
Prabhupadan kuoltua Krishna-liikettä on johtanut hallintoelin ().
Bhaktivedanta sai oppilailtaan lisänimen "Prabhupāda", ”hän joka on herran asemassa”. Hänestä käytetäänkin siksi usein nimeä Šrīla Prabhupāda, jossa "Šrīla" on hinduopettajien nimen yleinen kunnioittava etuliite.
Huulikukkaiskasvit

Huulikukkaiskasvit (Lamiaceae, aik. Labiatae) on suuri Lamiales-lahkoon kuuluva kasviheimo. Huulikukkaiskasvit ovat ruohoja tai varpuja, joilla on usein minttua muistuttava voimakas tuoksu, jonka saa esille helposti, kun lehtiä hieroo sormissaan. Varsi on nelisärmäinen ja lehdet ovat kiinnittyneenä vastakkain korvakkeettomasti. Monet mausteyritit ovat huulikukkaiskasveja. Kukat ovat kypärämäisiä; alahuulessa on iso keskiliuska ja sivulla kaksi pienempää liuskaa.
Tuntomerkit.
Huulikukkaiskasveihin kuuluu pääasiassa ruohoja, myös joitakin pensaita, köynnöksiä ja harvoin puita, joiden oksat ovat usein korkkihuokosellisia. Sekundaarisia aineenvaihduntatuotteita ovat muun muassa diterpenoidit, betaiinit ja eräät iridoidit. Kasvit ovat usein aromaattisia. Anatomisia tuntomerkkejä on korkkijällen sijainnissa, lehtiruodin johtojänteissä ja ilmarakotyypeissä. Varsi on usein nelikulmainen. Lehdet ovat vastakkaisia ja tavallisesti hammaslaitaisia. Kukinto koostuu viuhkomaisista osakukinnoista, joissa on vastakohtaisia kukkia. Kukassa ei ole tavallisesti joutohedettä. Heteenponnen tapetumin solut ovat monitumaisia. Siitepöly on trikolpaattinen, eikä eksiini ole paksuuntunut itureikien läheltä. Sikiäin on kahden emilehden yhteenkasvettuma, ja vartalo on kaksihaarainen sekä usein gynobaasinen (kiinnittyy sikiäimen tyveen), luotti on huomaamaton. Sikiäimessä on neljä siemenaihetta emilehtien sisäsivuilla, ja niissä on 5–9 solukerroksen paksuinen kalvo eli integumentti. Hedelmä on avautumaton ja verhiöllinen; verhiö toimii leviämisen apuvälineenä; joskus hedelmä on mehevä. Siemen on ohutkuorinen.
Levinneisyys.
Huulikukkaiskasvien heimon levinneisyys on yleismaailmallinen.
Luokittelu.
Huulikukkaiskasveja tunnetaan 7173 lajia, ja ne ryhmitellään 236 suvuksi ja seitsemäksi alaheimoksi.
Myllytulli

Myllytulli on vanhalle teollisuusalueelle rakennettu kaupunginosa Oulun keskustan tuntumassa. Myllytullissa asuu runsaat 2 700 asukasta, ja siellä on noin 1 600 työpaikkaa.
1980-luvun alussa teollisuuden väistyttyä alueelta Myllytullin vanha teollisuusalue haluttiin kaavoittaa osaksi kaupungin keskustaa. Nykyisen kaavan 1984 on tehnyt arkkitehti Juhani Boman, joka voitti alueen suunnittelusta järjestetyn arkkitehtikilpailun. Kaavan toteutuminen on tehnyt Myllytullista nykyaikaisen kaupunginosan, jossa näkyvät hyvin menneen ajan piirteet. Myllytulli rajautuu etelässä Pokkisen ja Vaaran kaupunginosiin, idässä Intiön kaupunginosaan ja pohjoisessa Oulujokeen ja sen takaiseen Tuiraan.
Teollisuusalueen lisäksi Myllytullin kaupunginosaan kuuluvat Merikosken kuntoutus- ja tutkimuskeskuksen (nyk. Verve) alue (entinen sotilassairaalan alue) Lasaretinsaaressa, Oulun lääninvankilan alue ja Koskenniska korkeine asuinkerrostaloineen.