Leonid Andrejev

Leonid Nikolajevitš Andrejev (; 21. elokuuta 1871 Orjol, Venäjän keisarikunta – 12. syyskuuta 1919 Kuokkala, Suomi) oli venäläinen kirjailija.
Suku ja koulutus.
Leonid Andrejev syntyi Orjolin alueella vuonna 1871 virkamiesperheeseen. Hänen vanhempansa olivat maanmittaus-verottaja Nikolai Ivanovitš Andrejev (1847–1889) ja puolalaisen maanomistajan tytär Anastasia Nikolajevna Patskovskaja (k. 1920). Jo lapsena Leonid osoitti kiinnostusta lukemiseen. Hän opiskeli Orjolin klassillisessa kymnaanissa vuosina 1882–1891. Hän piti Schopenhauerin ja Eduard von Hartmannin teoksista. 
Leonid oli nuorena impulsiivinen ja uhkarohkea: hän esimerkiksi kokeili 17-vuotiaana tahdonvoimaansa makaamalla junakiskoilla lähestyvän höyryveturin edessä. Hän opiskeli lakia ensin Pietarin yliopistossa kunnes hänen isänsä kuoli ja perheen taloudellinen asema huononi merkittävästi. Leonid alkoi juopotella sekä joutui olemaan ilman ruokaa rahojen loputtua. Andrejev siirtyi maksukyvyttömyytensä vuoksi Moskovan yliopistoon oikeustieteelliseen tiedekuntaan, jossa toverit ja järjestöt auttoivat taloudellisesti. 
Vuonna 1894 Andrejev yritti tehdä itsemurhan onnettoman rakkauden vuoksi. Epäonnistuneen laukauksen seurauksena olivat uskonnollinen katumus ja sydänsairaus, joka myöhemmin aiheutti kirjailijan kuoleman. Andrejev joutui jälleen elämään köyhyydessä: hänen täytyi elättää Moskovaan muuttanutta äitiään ja sisaruksiaan. Hänen opintojaan keskeyttivät satunnaiset työt, opettaminen ja muotokuvien maalaus tilauksesta. Hän ei osallistunut poliittiseen toimintaan. Vuonna 1897 hän läpäisi yliopiston loppukokeet, mutta hän ei käytännössä koskaan toiminut lakimiehenä, vaikka työskenteli jonkin aikaa asianajajan avustajana Moskovan oikeusalueella. 
Vuonna 1902 Andrejev meni naimisiin Aleksandra Veligorskajan, runoilija ja taidemaalari Taras Ševtšenkon veljentyttären kanssa. Hän kuoli lapsivuodekuumeeseen vuonna 1906. Heillä oli kaksi poikaa, Daniil Andrejev, runoilija ja mystikko ja runoilija Vadim Andrejev (1902–1976). Vuonna 1908 Leonid Andrejev meni naimisiin Anna Denisevitšin kanssa ja päätti erottaa kaksi pientä poikaansa pitäen vanhemman pojan Vadimin luonaan ja lähettämällä Daniilin asumaan Aleksandran sisaren luo. Vadim Andrejev asui myöhemmin Pariisissa.
Anna Denisevitšin kanssa hänellä oli kolme lasta: Savva Andrejev (1909–1970), taiteilija ja balettitanssija; Vera Andrejeva (1910–1986), proosa- ja muistelmakirjailija; Valentin Andrejev (1912–1988), taiteilija, koreografi, kirjailija ja kääntäjä.
Kirjallinen ura.
Andrejev aloitti vuonna 1897 journalistisen toimintansa julkaisemalla sanomalehti "Moskovski Vestnikissä" ja "Kurierissa". Hän käytti salanimeä James Lynch. Vuonna 1898 hänen ensimmäinen tarinansa "Bargamot ja Garaska" (ven. Баргамот и Гараська) julkaistiin Kurierissa. Andrejevin mukaan tarina oli Dickensin jäljitelmä, mutta Maksim Gorki huomasi nuoren kirjaiijan, joka kutsui Andrejevin mukaan tiedettä popularisoivaan ja kansan sivistämiseen tähtäävään "Znanije ("'Tieto') -kustantamoon, joka yhdisti monia nuoria kirjailijoita niin sanotuksi Gorkin piiriksi. 
Todelliseen maineeseen Andrejev nousi sen jälkeen, kun hänen tarinansa Ž"ili-bili" (ven. Жили-были, 'Olipa kerran' ) julkaistiin vuonna 1901 pietarilaisessa 'Elämä' (ven. Жизнь, Žhizn) -kirjallisessa ja poliittisessa Vladimir Aleksandrovitš Possen päätoimittamassa aikakauslehdessä, joka oli lähellä marxilaisuutta. 
Andrejevin ensimmäinen novelli "Stena" (ven. Стена, 'Seinä') julkaistiin sanomalehdessä vuonna 1901. Seuraavana vuonna ilmestyneet kaksi novellia "V tumane" (ven. В тумане, 'Sumussa') ja "Bedzna" (ven. Бездна, 'Kuilu'), herättivät 1902 Venäjällä suurta kohua, sillä niissä käsiteltiin raiskausta ja sukupuolitauteja. 
Vuonna 1904 ilmestynyt synkkä sotakertomus "Krasnij smeh" (Красный смех, suom. "Punaista naurua", 1905) teki Andrejevista kuuluisan myös kansainvälisesti, ja kirjan 60 000 kappaleen painos myytiin heti loppuun. Kirjan kuvaamat sodan kauhut olivat ajankohtaisia Venäjän-Japanin sodan vuoksi. Andrejevin teos ilmestyi heti seuraavana vuonna Suomessa kahtena eri käännöksenä, ja vuosina 1905–1918 ilmestyivät 12 muunkin teoksen suomennokset, merkittävä osa työväenliikettä lähellä olevien tahojen kustantamina. Hänen "Kertomuksensa" sekä laajempi teos "Isä Vasili Fiveiskin elämä" kuvaavat yksilön sortumista ympäristön paineen alla. Niihin sisältyy vallankumousajan kiduttavaa hermostusta ja kauhua.Hänen merkittäviä näytelmiään ovat "Ihmisen elämä", "Tähtiä kohden" ja "Savva". 
Hänen kuuluisin teoksensa on "Kertomus seitsemästä hirtetystä" (ven. Рассказ о семи повешенных, Rasskaz o semi povešennyh, 1908, suom. 1908 ja 1984). Hirtettävinä on sekä 'tavallisia' murhaajia että vallankumouksellisia terroristeja. Vallankumouksellisten varsinkin kahden naisen, kuvaus on idealisoivaa.
Andrejev oli omana aikanaan erittäin suosittu näytelmäkirjailija. Hän käytti symbolisteille tyypillisiä tyylikeinoja ja kuvaustapaa. Tämä näkyy esimerkiksi näytelmässä "Ihmisen elämä" (Žizn tšeloveka, 1906, suom. 1907) ja "Lazar" (Lasarus, 1906). 1910-luvun näytelmissä yhtenä teemana oli ihanteiden mureneminen.
Poliittinen toiminta.
Andrejev oli kiihkeä vallankumouksellinen ja osallistui poliittiseen toimintaan. Vuonna 1905 hän joutui kahdeksi kuukaudeksi vankilaan asunnossaan pidetyn kokouksen vuoksi. Andrejev kärsi vankeusrangaistuksen yhdessä Maksim Gorkin kanssa. Hän oli osittain samoilla linjoilla Gorkin kanssa vaikka korosti yksilöllisyyttä enemmän kuin Gorki ja oli myös näkemyksiltään pessimistisempi. Poliittisten erimielisyyksien vuoksi heidän tiensä erosivat.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Andrejev työskenteli hallituksen julkaisemassa sanomalehdessä. Lokakuun vallankumouksen jälkeen 1917 hän joutui pakenemaan Suomeen. Suomessa Andrejev ehti asua vajaat kaksi vuotta, kunnes hänen elämänsä päättyi sairauden vuoksi Kuokkalassa vuonna 1919. Andrejev haudattiin Pietariin.
Perintö.
Kirjailijan toisesta avioliitosta oleva tytär Nina Andrejeva muistelee lapsuuttaan Kuokkalan Vammelsuussa teoksessaan "Дом на Черной речке" ("Talo Vammelsuussa", WSOY 1977). Leonid Andrejevia pidetään venäläisen ekspressionismin johtohahmona, mutta Andrejev nähtiin myös aikansa työläiskuvaajana, joka kurjuuden kuvauksillaan tuki vallankumousta.
Myöhemmissä kritiikeissä Andrejeviin on suhtauduttu ristiriitaisesti. Tätä eri tyylisuuntien keinoja yhdistävää kirjailijaa on kuvattu muun muassa "tavanomaisella mielikuvituksella varustetuksi epätavalliseksi verbaalilahjakkuudeksi". Nykyvenäläisen käsityksen mukaan Andrejev on "pieni klassikko" Aleksandr Kuprinin tapaan.
Suomennetut teokset.
Lähde: Ilona.tinfo.fi