tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Amidi

Kemiassa amidi tarkoittaa epäorgaanista anionia tai orgaanisessa kemiassa funktionaalista ryhmää. Rikkiä sisältäviä amideja kutsutaan sulfonamideiksi.
Epäorgaanisessa kemiassa amidi tarkoittaa anionia NH2-, joka on ammoniakin konjugaattiemäs ja sellaisena erittäin voimakas emäs. Amideiksi sanotaan myös ioniyhdisteitä, joissa amidi-ioni on anionina.
Orgaanisessa kemiassa amideilla tarkoitetaan karboksyylihappojen johdoksia, joissa hydroksyyli-ryhmä (-OH) on korvattu amiinilla. Esimerkiksi laktaamit ovat rengasrakenteisia amideja.
Synteesi.
Orgaanisia amideja on vaikea valmistaa suoraan karboksyylihapoista, koska amiinit ja ammoniakki ovat emäksiä, jotka muuttavat happaman karboksyylihapporyhmän karboksylaattianioniksi (karboksyylihapon ammoniumsuolaksi). Kuitenkin voimakkaasti kuumentamalla voidaan saada karboksyylihappo ja amiini (tai ammoniakki) muodostamaan amideja.
Amideja valmistetaan tavallisemmin happoklorideista ammoniakin ja amiinien avulla.
Reaktiot.
Amidit eivät ole reaktiivisia verrattuna muihin karboksyylihappojen johdoksiin. Amidisidos on kestävä ja esiintyy mm. proteiineissa, jotka ovat tuhansista aminohapoista peptidisidosten avulla muodostuneita makromolekyylejä. 
Amidien hydrolyysi hapoiksi onnistuu kuumentamalla amidia hapon tai emäksen läsnä ollessa.
Amidien pelkistäminen amiineiksi tapahtuu litiumalumiinihydridillä (LiAlH4).
Nuoritta

Nuoritta on Oulun 44. kaupunginosa entisen Ylikiimingin kunnan alueella. Kaupunginosa muodostettiin Oulun ja Ylikiimingin kuntaliitoksen yhteydessä 1. tammikuuta 2009 Jokikokon, Nuorittan, Paasoperän ja Yliperän alueista. Asukkaita alueella on noin 300. Kaupunginosa sijaitsee Ylikiimingin taajaman ja Pudasjärven välisen Hetekyläntien varrella. 
Nuorittan kylän keskus sijaitsee Nuorittajoen varrella lähellä Pudasjärven kunnanrajaa, noin 17 kilometriä itään Ylikiimingin taajamasta.
Nuoritta on maa- ja metsätalousvaltainen yhteisö. Vuodesta 2003 kylä on ollut mukana Kylävalakiat-projektissa, joka tähtää maaseudun kylien yritys- ja kehittämistoiminnan parantamiseen.
Breviario

Breviario eli breviarium (lat. "brevis", "lyhyt") on hetkipalvelusten kirja, joka sisältää kristillisten (alkuperältään katolisten) hetkipalvelusten, kuten laudes, vesper ja kompletorio, kaavat ja niissä lauletut virret, antifonit, psalmit, lukukappaleet, Raamatun kiitosvirret ja rukoukset.
Rukoileva kirkko on tunnettu suomalainen breviario.
Manuale Aboense

Manuale Aboense (”Turun kirkkokäsikirja”) oli Turun hiippakuntaa varten keskiajan lopulla painettu kirkkokäsikirja. Se oli tarkoitettu käytettäväksi käsikirjana jumalanpalveluselämän ulkopuolella suoritetuissa toimituksissa, kuten kasteessa ja avioliittoon vihkimisessä.
Kirjan painoi Laurentius Stuchs Halberstadtissa, Saksassa vuonna 1522. Se on toinen keskiajalla Suomea varten painetuista kahdesta kirjasta. Ei ole varmaa, että teosta olisi koskaan käytetty Suomessa, sillä sen tilannut piispa Arvid Kurki hukkui samana vuonna, ja myös uskonpuhdistus oli alkamassa. Ei myöskään tiedetä, kuinka monta valmista kappaletta Suomeen on tullut. Näin kirja menetti merkityksensä heti valmistuttuaan. 
Kirja oli kadoksissa yli 300 vuotta, kunnes se vuonna 1844 koottiin yhteen arkistojen irtolehdistä. Kirjasta on valmistettu näköispainos vuonna 1980.
Ravansaari

Ravansaari () on saari Viipurinlahdessa, lähellä Uurasta noin 12 kilometriä etelään Viipurin keskustasta, Venäjällä. Ravansaari kuului 1600-luvun lopulta vuoteen 1800 asti Johanneksen pitäjään, jolloin se liitettiin Viipurin pitäjään. Suomen suuriruhtinaskunnan aikana saarella oli linnoitus, jonka rauniot ovat yhä nähtävissä. Siellä toimi myös luterilainen Ravansaaren rukoushuone.
Ravansaari liitettiin Viipurin kaupungin alueeseen 1932 ja asukkaita oli lähes tuhat vuonna 1939. He saivat elantonsa mm. sahateollisuudesta. Talvisodan 1940 päättäneen Moskovan rauhan myötä Ravansaari sijaitsi Neuvostoliitolle luovutetulla alueella.
Saarella toimi tuberkuloosi- ja alkoholistiparantola, kunnes vuonna 1963 Suomi vuokrasi Neuvostoliiton-puoleisen osuuden Saimaan kanavasta ja vuokra-alueeseen sisältyi myös Ravansaaren nimellä tunnettu Malyi Vysotski. Kyseisen vuokrasopimuksen vuoksi radioamatöörit laskivat Ravansaaren erilliseksi radioamatöörimaaksi. Ensimmäinen suomalais-venäläinen radioretkikunta kävi saarella 1988.
Koska tukinuiton lakattua saarta ei ole tarvittu jälleenlastauspaikkana, se ei enää sisälly nykyiseen vuokra-alueeseen (voimassa vuodesta 2012). Nykyisin saari on täysin metsittynyt.
Jolosjärvi

Jolosjärvi on järvi Joloksen kaupunginosassa Ylikiimingissä Oulussa Pohjois-Pohjanmaalla. Järvi on jakaantunut kahteen osaan: eteläisen osan pinta on 73,9 metriä merenpinnan yläpuolella, pohjoisen osan pinta on 0,4 metriä alempana. Järvialtaita yhdistää kapea Timolansalmi, joka on syntynyt luonnon muovaaman niemen ja ihmisen rakentaman pengertien väliin.
Järven kokonaispinta-ala on noin 114,5 hehtaaria, josta eteläaltaan osuus on noin 90 hehtaaria.
Soiden ympäröimä järvi on matala ja vähävetinen. Vesikasvillisuus on runsasta, ja tämän vuoksi järvi onkin Pohjois-Pohjanmaan seitsemänneksi arvokkain lintujärvi. Järven veden happipitoisuus on alentunut, ja veden laatu on välttävä.
Runsaan vesikasvillisuuden ja mataluutensa vuoksi järvi on arvokas lintuvesi, mutta tästä huolimatta Pohjois-Pohjanmaan ympäristökeskuksen mielestä järvi tulisi kunnostaa ja vesikasvillisuutta vähentää.
Vesistö.
Jolosjärvi kuuluu Jolosjoen valuma-alueeseen ja Kiiminkijoen vesistöalueeseen. Järveen laskevat itäpuolelta kolme ojaa: Varpasuon turvetuotantoalueelta laskeva Varpo-oja, Oravioja ja Nälkäoja. Ojat yhdistyvät enne laskemistaan järveen. Lisäksi järveen virtaa useita pieniä ojia, joista useimmat ovat soiden kuivaamiseksi kaivettuja ojia.
Jolosjärvi laskee vetensä Väliojan ja Keskimmäisenojan kautta Mannisenjärveen, ja siitä Jolosjoen kautta Kiiminkijokeen ja edelleen Perämereen.
Suojelutilanne.
Jolosjärvi on osa valtakunnallista lintuvesien suojeluohjelmaa, ja se kuuluu Natura-alueisiin.
Ida Asplund

Ida Asplund (s. 30. marraskuuta 1979) on suomenruotsalaiseksi itsensä määrittelevä yhteiskunta-aktivisti, joka on herättänyt huomiota kieli- ja etnonationalistisilla mielipiteillään. 
Asplundin talvella 2005 Helsingin Sanomien Nyt-liitteessä antama haastattelu aiheutti kohua ja keskustelua. Hänen mukaansa suomenruotsalaiset eivät ole suomalaisia mutteivät toisaalta ruotsalaisiakaan vaan oma kansansa. Haastattelussa Asplund myös painotti, että suomenruotsalaisuus ei tarkoita vain sitä, että Suomesta kotoisin oleva henkilö puhuu äidinkielenään ruotsia vaan myös sitä, että henkilöllä on suomenruotsalaiseksi määriteltävää sukutaustaa eivätkä kaikki Suomesta lähtöisin olevat ruotsinkieliset siten ole suomenruotsalaisia. Hän myös syytti suomenkielisiä suomenruotsalaisen kulttuuriperinnön ryöväämisestä, koska Johan Ludvig Runebergin ja Tove Janssonin kaltaisten ruotsinkielisten taiteilijoiden tuotanto esitetään osana suomalaiskansallista kulttuuria. Asplundin mukaan se, että Runeberg piti itseään ruotsinkielisenä suomalaisena, johtui siitä, että Runeberg oli aikansa lapsi.
Asiaa käsiteltiin ruotsinkielisissä sanomalehdissa ja Yleisradion Aamu-TV:ssä. Silloinen RKP:n puheenjohtaja Jan-Erik Enestam, joka kannattaa näkemyksiä suomenruotsalaisista suomalaisina, jotka puhuvat äidinkielenään ruotsia sekä kaikkien Suomesta kotoisin olevien äidinkielenään ruotsia puhuvien laskemista suomenruotsalaisiksi, nimesi Asplundin ”suomenruotsalaisten suurimmaksi viholliseksi”. Sisuradiolle antamassaan haastattelussa Asplund sanoi Nyt-liitteessä, että hänen suomenruotsalaisten geenejä koskevista lausunnoistaan on esitetty vääriä tietoja. Samalla hän kuitenkin mainitsi, että suomalaisten ja suomenruotsalaisten välillä on muitakin kuin kielieroja.
Asplund on vaikuttanut muun muassa "I-Fisk" ja "Finlandssvensk samling" -nimisissä järjestöissä. Asplund on kasvanut Ruotsissa. Hänen äitinsä on ruotsalainen ja isänsä suomenruotsalainen, mutta hän kokee kokonaan itsensä suomenruotsalaiseksi. Suomen puolella hänen juurensa ovat Uudenkaarlepyyn Munsalassa. Asplund on opiskellut oikeustiedettä Uumajan yliopistossa.
Rekikylä

Rekikylä on kylä Reki-Vesalan alueella Vesalan kaupunginosassa Oulussa entisen Ylikiimingin kunnan alueella. Kylä seututien 833 varrella, noin 10 kilometriä Ylikiimingistä Oulun suuntaan. Asukkaita on noin 100.
Kylä sijaitsee käytännössä kokonaan Ouluntien varressa ja pääosin sen pohjoispuolella. Alue on pohjavesialuetta ja hiekkakangasta, laajoja 1950-luvulla aloitettuja soranottopaikkoja on edelleen käytössä Juminkankaan alueella kylän länsipuolella. Kylän vesistöt ovat vähäiset ja rajoittuvat pääasiassa Kiiminkijokeen, Vepsänjokeen sekä soranottopaikkojen pohjavesilampiin. Kylältä saa alkunsa myös Kalimenjoki joka on ainut kokonaisuudessaan Oulun kaupungin alueella virtaava joki.
Palvelut.
Päiväkotia lukuun ottamatta peruspalveluja kylällä ei ole. Lähin päivittäistavarakauppa löytyy Ylikiimingistä ja muut palvelut kuntakeskuksesta. Rekikylä kuuluu Vesalan koulupiiriin. Entinen Rekikylän koulu on nykyisin yksityisomistuksessa ja siellä toiminut muun muassa veneveistämö.
Historia.
Rekikylän alueella on ollut asutusta jo kivikaudella. Rekikylästä on löydetty kivikautinen asuinpaikka, joka käsittää yhteensä 140 asumuspainannetta sekä kiviröykkiöitä. Asumusalueita on mahdollisesti kiertänyt paaluaita, joka viittaisi alueen väkivaltaiseen menneisyyteen.
Hinaaja

Hinaaja on vesiliikenteessä käytettävä työalus. Tyypillisesti hinaaja on hinattavaansa verrattuna pieni, mutta kokoonsa nähden voimakas ja liikehtimiskykyinen.
Käyttötarkoitus.
Hinaajan tarkoitus on antaa muille laivoille näiltä puuttuvaa massojen liikuttelu- ja hallintatehoa. Hinaajia käytettiin varsinkin aikaisemmin avustamaan muita aluksia satamiin tultaessa ja niistä lähdettäessä. Nyttemmin muun muassa kääntöpotkurit ovat parantaneet alusten ketteryyttä ja vähentäneet hinaajien käyttötarvetta normaalissa satamaliikenteessä. Hinaajia käytetään myös ilman omaa voimakonetta olevien alusten, kuten proomujen ja lotjien käsittelyssä. 
Puutavaraa voidaan kuljettaa uiton yhteydessä vesitse hinaajien vetäminä nippulauttoina. Käyttöympäristönsä ja merikelpoisuutensa perusteella hinaajat voidaan jakaa muun muassa satamahinaajiin ja avomerihinaajiin. Hinaajia on toisinaan käytetty myös pelastusaluksina tai miinanraivaajina. Myös eräillä jäänmurtajilla ja monitoimialuksilla on hinaajien ominaisuuksia.
Hinaajatyypit.
Tavanomaisesti hinaaja kuljettaa hinattavaansa perässään köyteen tai vaijeriin kiinnitettynä. Myös kyljlä hinaaminen on mahdollista. 
Työntöalus (pusher tug) työntää proomua edessään. Se ja proomu muodostavat tällöin yhtenäisen yksikön eli niitä pidetään yhtenä aluksena. Yksin liikkuvan työntäjän merikelpoisuus voi olla yhdistelmää huonompi. 
Alankomaissa on kehitetty hinaajatyyppi, jonka hinauskoukku on kiinni kahden yhdistetyn teräsrenkaan muodostamassa rakenteessa. Toinen renkaista on kiinni hinaajassa ja hinauskoukku liikkuu vapaasti toisessa renkaassa. Tällainen hinaaja voi kääntyä 360° suhteessa hinattavaansa ja touvin veto kohdistuu aina aluksen painopisteeseen. Täten hinaaja ei ole vaarassa kaatua.
Seututie 833

Seututie 833 on Kiimingin Välikylästä Ylikiimingin taajamaan johtava seututie. Tie alkaa valtatieltä 20 ja kulkee Saviharjun, Lamun, Rekikylän, Vesalan ja Ukkolanmäen kylien lävitse Ylikiimingin taajamaan. Tien pituus on 30 kilometriä. Tien keskimääräinen ajoneuvoliikenne on 1 800 ajoneuvoa vuorokaudessa, josta raskasta liikennettä on noin kymmenen prosenttia. Tiellä on suurimmaksi osaksi 80 kilometriä tunnissa nopeusrajoitus, taajama- ja kyläalueilla 60 kilometriä tunnissa.
Tie on Ylikiimingin kaupunginosan tärkein yhteysväylä. 
Tien profiili.
Koko matkaltaan päällystetty tie on kaksikaistainen seututie, joka haarautuu valtatieltä 20 Kiimingin Välikylässä, kymmenen kilometriä Oulun keskustan pohjoispuolella. Alkuperäisen tielinjauksen länsipää on huomattavan mutkainen, vuonna 2008 valmistunut uusi tieosuus poisti osan mutkista. Muutamia mäkiä lukuun ottamatta tien pystyprofiilissa ei ole merkittäviä nousuja.
Valtatien 20 perusparannushankkeen yhteydessä vuosina 2006–2008 seututie 833 rakennettiin uuteen paikkaan noin 3,5 kilometrin matkalla tien länsipäässä Saviharjun ja valtatien 20 välillä. Samalla valtatien 20 ja seututien 833 liittymää siirrettiin noin kilometrin verran pohjoiseen. Uusi tieosuus otettiin käyttöön 14. elokuuta 2008.
Turvallisuus.
Liikenteen huippumäärät ovat pääasiassa sidottuja työmatkaliikenteeseen. Runsaasta ajoittaisesta liikenteestä sekä asutuksen lisääntymisestä johtuen on Ylikiimingin Vesalan kylälle rakennettu jalankulun ja pyöräilyn väylän jatke. Uusi väyläosuus alkaa Huttukylän tienhaarasta ja jatkuu Aumaharjun uudelle asutusalueelle saakka. Tulevaisuudessa myös Vesalan ja Kirkonkylän väliselle osuudelle rakennettaneen jalankulun ja pyöräilyn väylä. Tie on valaistu noin yhdeksän kilometrin matkalta Ylikiimingin kirkonkylän ja Rekikylän välillä.
Giddyups

Giddyups oli suomalainen vuonna 1986 perustettu ja 1990-luvun alussa hajonnut rock-yhtye. Sen alkuperäisjäseniä olivat Akiboy eli Aki Sirkesalo (laulu ja kitara), Raine Salo (kitara), Pete Lehtelä (rummut) ja Sauli Leppänen (basso). Ensialbumille oli Salon tilalle jo tullut uudeksi kitaristiksi ja biisintekijäksi Sami Saari. Yhtye teki laajan kiertueen Neuvostoliitossa vuonna 1989. Toisella albumilla yhtyeen basisti oli Hande Virkki.
Sirkesalo ja Saari perustivat Giddyupsin jälkeen Veeti &amp; The Velvets -yhtyeen. Neliäänistä a cappella -laulua kuultiin jo Giddyupsin "Seasons of the shake" -albumin raidalla ja singleraidalla "One of these stories".
Julkaisut.
Singlet.
A1 &amp; B1: säv./san. Raine Salo, sov. Giddyups
A1: säv. Raine Salo, san. Akiboy - Raine Salo, sov. Giddyups - Raine Salo
B1: säv./san. Akiboy, sov. Giddyups - Raine Salo
A1: säv./san./sov. Raine Salo
B1: säv./san. Akiboy, sov. Giddyups
A1: säv./san. Akiboy - Sami Saari, sov. Giddyups
B1: säv./sov. Giddyups, san. Akiboy
Tatu Mannberg: akustinen kitara
Tuottaja: Jussi Tegelman - Giddyups
A1: säv./san. Hank Crosby - Smokey Robinson - Stevie Wonder, sov. Giddyups - Pekka Tegelman
A2: säv./san./sov. Giddyups
Tuottaja: Jussi Tegelman
A1: säv. Giddyups, san. Akiboy
B1: säv. Raine Salo, san. Akiboy
Noitalinna huraa!

Noitalinna huraa! oli peräseinäjokelainen rockyhtye, joka oli aktiivinen 1980-luvun puolestavälistä 1990-luvun alkuun. Yhtyeen nimen keksi Sari Peltoniemi pikkuveljensä tekemästä sarjakuvasta. Yhtyeen tunnetuin kappale on ”Pikkuveli” "Kalan silmä" -levyltä (1988).
Yhtyeen jäsenistä Sari Peltoniemi tuli myöhemmin tunnetuksi kirjailijana. Hannu Sepponen on tunnettu lastenmusiikkikokoonpanosta Tohtori Orff &amp; Herra Dalcroze, nykyiseltä nimeltään Orffit, ja Antti Tammela soittaa nykyään yhtyeessä Musta köksä. Yhtyeen roudarina ja miksaajana sekä ”viidentenä jäsenenä” toimi Juha Kaski.
Vuonna 2015 Noitalinna huraa! äänitti uutta musiikkia, jota oli yhtyeen mukaan valmiina levyllinen. Maaliskuussa 2017 yhtye julkaisi kaikki albuminsa sisältävän CD-boksin "Kaikki noidat linnassa". Yhtye ilmoitti ettei se kuitenkaan aikonut keikkailla. Sari Peltoniemi kuoli heinäkuussa 2023.
Kurki (tähdistö)

Kurki (lat. "Grus, Grucus, Gru") on keskisuuri tähdistö eteläisellä taivaanpallolla. Kurki ei näy Suomessa. Kurjen (Grus) latinankielistä lyhennettä Gru ei tule sekoittaa Etelän ristin (Crux) lyhenteeseen Cru.
Tähdistön kirkkain tähti on α Gru eli Alfa Gruis (Al Na'ir), joka on kirkkaudeltaan 1,73. Ennen 1600-lukua tähdistö oli Etelän kalan osa, josta etelään tähdistö sijaitsee.
Kurjen tähdistön kirkkaita tähtiä.
Tähtiä nimineen:
Bayerin nimiä:
Öja

Öja on Keski-Pohjanmaalla sijainnut entinen Suomen kunta. Siitä tuli itsenäinen kunta vuonna 1932, jolloin se erotettiin Kruunupyystä. Öjan naapurikunnat olivat Kaarlela, Kruunupyy ja Luoto. Vuonna 1969 se liitettiin Kaarlelan kuntaan ja siitä tuli edelleen vuoden 1977 Kaarlelan ja Kokkolan kuntaliitoksen jälkeen osa Kokkolan kaupunkia. Öja ei koskaan muodostanut omaa evankelisluterilaista seurakuntaa, vaan kunnallisen itsenäisyytensäkin aikana se oli osa Kaarlelan seurakuntaa (joka jaettiin kielellisesti suomenkieliseksi ja ruotsinkieliseksi seurakunnaksi 1966).
Öja oli yksikielisesti ruotsinkielinen kunta; vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 98,9 prosenttia asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia. Kunnan vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin vuonna 1959. Öjan alueella sijaitsee Tankarin majakka, johon myös vaakunan kuva-aihe viittaa. Öjan kautta kulkee Kokkolan ja Pietarsaaren välinen seututie 749. Öjan entisellä alueella vuonna 2000 oli n. 800 asukasta.
Öjan ja mannermaan välillä on nykyään merestä irrallinen Öjanjärvi-Luodonjärvi-systeemi. Öja sijaitsee Pohjanlahden rannalla. Paikkakunnalla pelaa jalkapalloseura Öja-73.
Öjan nimestä.
Ruotsin kielen sana "öja" tarkoittaa suomeksi saaristoa. Öja on Suomen kaikkien aikojen kunnista ainoa, jonka nimi alkaa ö-kirjaimella myös suomenkielisessä käytössä, sillä millään Suomen kunnalla ei ole ollut ö-alkuista suomenkielistä nimeä ja Öja on ainoa ö:llä alkava niistä kaikkien aikojen Suomen kunnannimistä, joille ei ole ollut suomenkielistä vastinetta. Suomen kaikkien aikojen kunnista aakkosjärjestyksessä suomen kielen kannalta Öja sijoittuu viimeiseksi, mutta ruotsinkielisistä Suomen kuntien nimistä kaksi nykyistä nimeä, Östermark (Teuva) ja Övertorneå (Ylitornio) sekä yksi entinen nimi, Övermark (Ylimarkku), sijoittuvat vielä myöhemmäksi.
Kylät.
Bodö, Finholm, Hagafolk, Knivsund, Krokvik, Långö, Mjosund, Tallbacka, Tankar ja Tjäru.
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Öjan taajamat olivat Knifsund (310 asukasta) ja Norra Långö (225 asukasta, osa Luodon puolella).
Anki Lindqvist

Agneta Elisabeth (Anki) Lindqvist (27. syyskuuta 1945 Helsinki – 15. marraskuuta 2007 Muonio) oli suomalainen muusikko sekä tv-ohjaaja ja -tuottaja. Hänen yhtyeitään olivat muun muassa Cumulus ja Anki, Bosse ja Robert -trio. Hän julkaisi myös useita soololevyjä.
Ura.
Anki sijoittui toiseksi "Nuorten tanssihetki" -laulukilpailussa 16-vuotiaana ja ensimmäinen single "Neiti yksinäinen / Olkoon niin" ilmestyi vuonna 1962. 1960-luvulla syntyivät myös muun muassa hitit "Ne kesäyöt", "Sunny", "Vanhan korpin varjo", "Niin aikaisin" ja "Jos nyt menet pois". Ankin keskeisintä tuotantoa olivat laulelmat ja folk-musiikki. Anki esiintyi folk-henkisen Anki, Bosse ja Robert -trion kanssa vuosina 1964–1968. Triolta ilmestyi "Anki Bosse &amp; Robert" -niminen ensialbumi vuonna 1964. Anki oli myös ahkerasti mukana kesäkiertueilla: muun muassa Danny-show’ssa 1966, omassa kesäshow’ssaan 1968 (taustabändinä Silvery) ja Kirkan ja Eero Raittisen kanssa 1969. Vuonna 1969 hän vieraili Svenska teaternin Hair-musikaalissa. Anki oli myös mukana Syksyn Sävel -kilpailussa (1968) ja Euroviisukarsinnoissa (1968).
1970-luvulla Anki teki muutaman soololevyn, mutta esiintyi ja levytti enemmän Cumulus-yhtyeessä. Cumulus osallistui Syksyn Sävel -kilpailuun vuosina 1971–1973, 1976–1977 ja 1981 ja Anki lisäksi soololaulajana 1972 ja 1974. Cumuluksen suurimmat hitit ovat vuonna 1977 levytetyt ”Marseillen poika” ja ”Höstvisa” / ”Syyslaulu”, jonka ruotsinkielinen versio myi Ruotsissa yli 70 000 kappaletta.
Anki sävelsi ja sanoitti runsaasti tuotantoaan. Hän levytti ja esiintyi 2000-luvulle saakka, mutta päätyökseen hän toimi vuodesta 1980 lähtien viihdeosaston ohjaajana ja tuottajana YLE FST:ssä, jossa hän oli aloittanut freelancerina jo 1969, valmistuttuaan Taideteollisen oppilaitoksen kamerataiteen osastolta.
Viimeinen levytys, EP-levy "Linnut / Fåglarna" on vuodelta 2003. Yhteensä Ankilta ilmestyi 15 soololevyä, 16 levyä "Cumulus"-yhtyeen kanssa ja neljä levyä "Anki, Bosse &amp; Robert" -trion kanssa. Hän sävelsi äitinsä, kirjailija Marita Lindquistin tekstejä.
Yksityiselämä.
Vuonna 1976 Anki meni naimisiin Cumulus-yhtyeen kitaristin Cay Karlssonin kanssa seitsemän vuoden seurustelun jälkeen. Häät vietettiin M/S Natalia -risteilyaluksella. Lastenkirjailija Marita Lindquist, Ankin äiti, on kuvannut häitä kirjassaan Santun ja Ellinooran seikkailukesä (1979). Anki Lindqvistin toinen aviopuoliso oli Rauno Laiho, joka toimi kuvaajana muun muassa Yle TV1:ssä. Laiho on kuvannut kaikki Ankin FST:ssä tekemät ohjelmat.
Riistavesi

Riistavesi on Pohjois-Savossa sijainnut entinen Suomen kunta. Se liitettiin Kuopion kaupunkiin kuntaliitoksen yhteydessä vuonna 1973.
Riistaveden naapurikunnat olivat Juankoski (1970 asti Muuruvesi), Kuopio (1968 asti Kuopion maalaiskunta), Siilinjärvi, Tuusniemi ja Vehmersalmi.
Riistaveden keskustaajama Melalahti sijaitsee valtatie 9:n varrella, ja siellä on noin 2 000 asukasta (2006). Eino Pitkäsen ja Harry W. Schreckin suunnittelema Riistaveden tiilikirkko on vuodelta 1934.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Riistaveden väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1930–1970.
Riistaveden seurakunta perustettiin vuonna 1924, jolloin siihen liitettiin Kuopion maaseurakunnasta alue, jossa oli 1 928 asukasta ja Tuusniemen seurakunnasta alue, jossa oli 511 asukasta.
Vuosien 1960 ja 1970 taajamarajauksissa Riistaveden ainoa taajama oli kuntakeskus Melalahti, jossa oli 335 asukasta vuonna 1960 ja 308 asukasta vuonna 1970.
Palvelut.
Riistaveden keskustaajama Melalahdessa tarjoaa monipuolisia palveluja, kuten kaksi vähittäiskauppaa, Sale Riistavesi ja K-Market Riistaherkku. Alueella sijaitsevat myös Osuuspankki, parturiliikkeitä sekä Pizzeria Ravintola. Riistaveden terveysasemalla voi käyttää muun muassa äitiys- ja lastenneuvolan palveluja. Riistaveden pelastusasema päivystää ympäri vuorokauden. Melalahden päiväkoti ja Riistaveden yhtenäiskoulu löytyvät vain vajaan kilometrin päästä keskustasta. Lisäksi Riistaveden monitoimijatalo tarjoaa laajan valikoiman tiloja ja palveluja, kuten kirjaston, nuorisotila Kormun, kuntosalin ja liikuntatiloja.
Melalahden puistomainen satama sijaitsee Melalahden pojukassa n. 100 metriä Riistaveden taajamasta. Viitoitettu vesireitti Juurusvesi-Muuruvesi -reitiltä tuo Melalahden laituriin, jonne mahtuu isompikin alus. Sataman läheisyydessä on kylän tarjoamat palvelut
Nähtävyydet ja aktiviteetit.
Talven liikkujalle Riistaveden alue tarjoaa upeita, hoidetut hiihtoladut ja lenkkipolut. Lisäksi on mahdollisuus nauttia huikeista maisemista ja kokea luonnon rauha. Oli sitten jalassa sukset, lumikengät tai talvitöppöset, tai alla maastopyörä, moottorikelkka tai pulkka, talviaktiviteetit ovat aivan käden ulottuvilla. Kesällä skeittipuisto, frisbeegolfrata ja leikkipuistot tarjoavat iloisille ja aktiivisille liikkujille hauskaa tekemistä. 
Korkea ja kaunis Vaarun harju sekä Vaarun ulkoilu- ja retkeilyalue sijaitsevat aivan Riistaveden kylän läheisyydessä, Kaavintien puolella. Vaaru on monipuolinen kuntoilu- ja virkistysalue, josta löytyvät muun muassa valaistu kuntopolku ja hiihtolatu, sekä laavupaikka lampimaisemalla. Alueella kulkee myös miellyttäviä maastopyörä- ja kävelypolkuja, joita pidetään kunnossa ympäri vuoden. Laatanvaarun kuntoportaat, eli Pertun portaat, sijaitsevat Vaarun etelärinteessä, vesitornin juurella. 
Suosittuja ovat myös esimerkiksi Niittylahden retkeilyreitit, Mustamäen näkötorni sekä Keskimmäisen lintujärvi lintutorneineen. Keskimmäisen ympäristössä voi myös tutustua erittäin harvinaiseen kasvistoon. Järvi ympäristöineen onkin valtakunnallisen lintuvesien suojeluohjelman kohde. 
Ruokakulttuuri.
Riistaveden pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla rantakala.
Degerby

Degerby on entinen Suomen kunta Uudellamaalla. Se kuuluu nykyään Inkooseen. Kunnan suurimmat taajamat olivat Degerbyn kirkonkylä, sekä Solberg (Päivölä). Degerbyssä asui 1493 asukasta vuonna 1940. Degerbyn asukkaista enemmistö puhui äidinkielenään ruotsia. 
Degerbyn kirkonkylä kuuluu osaksi Museoviraston valtakunnallisesti merkittävää Degerbyn-Pikkalanjoen-Palojoen arvokasta maisema-aluetta. Degerby on suoraan suomeksi käännettynä suurkylä. 
Historia.
Degerbyn kylä asutettiin keskiajalla, jolloin kylän halki kulki Suuren Rantatien linjaus. 1560-luvulla Degerbyssä oli neljä taloa. Kylän ympäröivillä kallioilla on pronssikautisia hautaröykkiöitä, eli hiidenkiukaita.
Itsenäisenä kuntana.
Degerby itsenäistyi omaksi kunnaksi Inkoosta vuonna 1867. Kappeliseurakunta oli perustettu kolme vuotta aiemmin. 
Degerbyn kunnallislautakunnan ensimmäinen puheenjohtaja oli suurtilallinen Gustaf Adolf Lindroth Kokcsbystä. Kuntakokousta puolestaan johti urkuri Otto August Svanberg. 
Itsenäisen seurakunnan aseman Degerby sai vuonna 1923. Degerbyssä oli seitsemän koulua, kunnantupa, kirjasto, lastenhoitola, oma terveyssisar ja palopäällikkö. 
Kirkonkylään valmistui uusi kirkko vuonna 1932. Kirkon lisäksi Degerbyn kirkonkylässä toimi kunnankanslia, kyläkonttori Rosenberg, sekä vuonna 1891 perustettu posti. Kunnan toinen suuri taajama sijaitsi Solbergissa eli Päivölässä. Päivölässä sijaitsee rautatieasema, josta hoidettiin tavaraliikenne ja posti kirkonkylälle. 
Porkkalan vuokra-alue.
Suurin osa Degerbyn alueesta jäi Neuvostoliitolle vuonna 1944 vuokratulle Porkkalan vuokra-alueelle. Vuoden 1946 alussa Degerbyn kunta liitettiin Inkooseen. Silloinen liitos koski Suomelle kuulunutta aluetta, joka oli 13,4 km2. Porkkalan vuokra-alue palautettiin Suomelle 1956 ja entisen Degerbyn kunnan pääosa eli 74,5 km2 liitettiin myös Inkooseen vuoden 1957 alussa.
Tieto luovutettavan alueen evakuoinnista tuli tiistaina 19. syyskuuta 1944 ja evakuointi tuli saattaa päätökseen torstaina 28. syyskuuta, viimeistään keskiyöllä. Perjantaina alue luovutettiin Neuvostoliiton joukoille. Porkkalan alueelta evakuoitiin yli 7200 asukasta, joista 1170 oli degerbyläisiä.
Maantiede.
Degerby on rakentunut laajojen peltoaukeiden keskelle, joita ympäröi kallioisia mäkiä.
Kyliä.
Degerbyn kirkonkylä, Degerö, Flyt, Kopparnäs, Rådkila, Solberg (Päivölä), Strand, Västersolberg
Liikenne.
Degerby sijaitsee kantatien 51 varrella, joka yhdistyy Kirkkonummella Länsiväyläksi. Solbergissä eli Päivölässä sijaitsee rautatieasema, joka toimii nykyisin yksityiskotina. Asemalta ei enää liikennöidä. Torbackan pienkoneiden lentokenttä sijaitsee myöskin Degerbyssä.
Nähtävyydet.
Lista Degerbyn nähtävyyksistä:
Rami Kuusinen

Rami Kuusinen (1963 Luhanka – 29. marraskuuta 1996 Lahti) oli suomalainen musiikkitoimittaja ja -kustantaja. Hän oli yksi musiikkilehti "Rumban" perustajista.
Luhangassa syntynyt ja nuoruutensa Lahdessa asunut Kuusinen julkaisi 1970- ja 1980-lukujen taitteessa omakustannelehti "Aivopesua". Kuusinen teki Aivopesuun haastattelun Hilse-lehden Kimmo Miettisestä, joka vastavuoroisesti otti Kuusisen oman lehtensä avustajaksi. 
Hilseen jälkeen Kuusinen ja Miettinen tekivät ja julkaisivat muutaman numeron Ohari-nimistä huumorilehteä, jossa oli muun muassa Kuusisen piirroksia. Heillä oli myös kaksi C-kasettia julkaissut huumoriprojekti nimeltään Erkki &amp; Aulis. Poko Rekords julkaisi äänitteet "Synti ja syöpä" (1982) ja "Synti ja syöpän pojan koston paluu" (1984) yhteisjulkaisu-CD:nä vuonna 2006. 
Kuusisen ja Miettisen seuraava yhteinen lehti oli Miettisen kehittelemä Bambi, jota vuonna 1982 alkoi kustantaa Soundi-lehteäkin kustantanut Fanzine. Lehden kaksi ensimmäistä numeroa menivät kuitenkin niin huonosti kaupaksi, että Fanzine luopui sen kustantamisesta. Lehden seuraavien numeroiden julkaisua varten Kuusinen ja Miettinen perustivat kommandiittiyhtiön nimeltä Kumi-Kustannus. Bambin julkaiseminen lopetettiin viidennen numeron jälkeen vuonna 1983. Kumi-Kustannuksella oli myös levymerkki Kumibeat, joka julkaisi 1980-luvulla musiikkia muun muassa Juliet Jonesin Sydämeltä ja The Dogs D'Amourilta.
Rumban ensimmäinen numero ilmestyi marraskuussa 1983 ja sitä olivat Kuusisen ja Miettisen ohella päätoimittamassa Hilseen entinen avustaja Leena Lehtinen ja lahtelaisen Vau!!-yhtyeen laulajana levyttänyt Kari Kivelä, joka oli aiemmin avustanut Kuusisen Aivopesua. Aluksi lehdellä oli neljä päätoimittajaa, kunnes Kuusinen vakiintui lehden ainoaksi päätoimittajaksi. Kuusisen päätoimittajakaudella ilmestyi kolmisensataa Rumbaa.
Kuusinen kuoli marraskuussa 1996. Hän oli ensimmäisen kerran sairastunut vakavasti vuonna 1987, jolloin hänellä todettiin aivokasvain.
Kuusisen yksi suuri intohimo oli myös urheilu, etenkin jääkiekko ja jalkapallo. Jalkapalloa Kuusinen pelasi, yhtenä perustajajäsenistä Rumba Ragulins joukkueessa.
Genaakkeri

Genaakkeri on purjehduksessa käytettävä purjetyyppi.
Genaakkeri on nykyaikainen purje, jota voidaan pitää spinaakkerin ja genuan hybridinä. Se on epäsymmetrinen (vrt. spinaakkeri), kolmiomainen, keskeltä pullistuvaksi leikattu, yhdestä kulmasta maston huippuun kiinnittyvä ja kahdesta muusta kulmasta veneen juoksevalla köysistöllä (eli rikillä) hallittava purje.
Spinaakkerista ja epäsymmetrisestä spinaakkerista genaakkerin erottaa se, että sille ei ole erillistä puomia, vaan se jalustetaan veneen keulaan tai puomilla ulos veneen keulasta.
Usein genaakkeri jalustetaan keulasta ulommaksi, erilliseen kokkapuuhun (buksprööti). Tällä tavoin se on helpommin käsiteltävissä myötäkäännöksissä, jiipeissä, kun halssikulma on selvästi etustaagin ulkopuolella. 
Genaakkeri on tarkoitettu venetyypistä ja purjeen leikkauksesta riippuen lähinnä sivutuuleen tai sivumyötäiseen purjehtimiseen.
Esimerkkejä genaakkerilla varustetuista kilpapurjeveneistä:
Genaakkerin pinta-ala.
Genaakkerin pinta-alan voi karkeasti laske alla olevalla kaavalla.
Area = ((SLU + SLE) * (0.25 * SF))+((SMG - 0.5 * SF) * ((SLU + SLE)/3))
Isopurje

Isopurje on yksi purjealuksen purje, yleensä raakapurje, kahvelipurje, bermudapurje tai latinalaispurje riippuen aluksen takilaratkaisusta. Aikoinaan isopurje oli laivan selvästi isoin purje. Kun purjeita lisättiin ja uusien purjeiden pinta-ala kasvoi, nimitys jäi tarkoittamaan pisimmän maston eli "isonmaston" alaosassa olevaa entistä pääpurjetta.
Nykyisissä purjeveneissä isopurje on yleensä kolmiomainen, etuliesmasta veneen mastoon ja alaliesmasta puomiin kiinnitty bermudapurje. Isopurje on veneen tai laivan suurimpia ja, paitsi isoissa raakatakiloiduissa laivoissa, tärkeimpiä purjeita. Sitä suurempia voivat olla veneestä riippuen lähinnä spinaakkeri, genaakkeri ja ykkösgenua, vanhoissa purjelaivoissa joskus "märssypurjeet".
Virtsarakontulehdus

Virtsarakontulehdus eli kystiitti on yleinen infektiotauti, joka paikantuu virtsarakkoon.
Virtsatieinfektiot jaetaan pyelonefriittiin ja kystiittiin. Kystiitti tarkoittaa virtsarakon tai virtsaputken infektiota. Se on yleisempi naisilla kuin miehillä. Kystiitti hoidetaan antibiooteilla, eikä se yleensä vaadi sen laajempia tutkimuksia. Kystiitin tavallisimpia oireita ovat tihentynyt virtsaamisen tarve, kipu virtsatessa, kuume ja huonovointisuus. Samanlaisia oireita voi aiheuttaa eturauhasen tulehdus. 
Naisilla kystiitti on paljon yleisempi kuin miehillä. Tämä johtuu siitä, että naisen virtsaputki (n. 3–5 cm) on paljon lyhyempi kuin miehen (n. 20–25 cm). Bakteerit pääsevät helposti kulkeutumaan virtsateihin. Tavallisin taudinaiheuttaja on "Escherichia coli" -bakteeri. Sairaus on kivulias mutta paranee lääkityksellä yleensä ilman lisätauteja. Mahdollista on kuitenkin sen leviäminen ylös virtsanjohtimiin ja munuaisiin. Munuaistason (virtsajohtimien, munuaisaltaan tai munuaisten) virtsatieinfektiota kutsutaan pyelonefriitiksi. Itse munuaiskudoksen tulehdusta kutsutaan nimellä glomerulonefriitti.
Kolmasosa naisista sairastaa virtsarakontulehduksen jossakin elämänsä vaiheessa. Tautia esiintyy tavallisimmin 25–54-vuotiailla, vaikkakin sairautta esiintyy myös lapsilla ja ikääntyneillä. Sairautta tavataan myös miehillä, tosin harvinaisempana. Vanhuksilla virtsarakontulehdus on yleinen sekavuuden aiheuttaja.
Spinaakkeri

Spinaakkeri, spinnu, pallopurje eli pallokas on purjehduksessa käytettävä purjetyyppi.
Spinaakkeri on kolmiomainen, keskeltä "puolipallon" muotoon leikattu, yhdestä kulmasta maston huippuun kiinnittyvä ja kahdesta muusta kulmasta veneen juoksevalla köysistöllä hallittava purje. Spinaakkeri nostetaan mastoon spinaakkerin nostimella (fallilla) ja alakulmia säädellään spinaakkerin jaluksilla (skuuteilla). Tuulen puolella alakulmaa pitää paikallaan myös spinaakkeripuomi.
Purje soveltuu käytettäväksi purjehdittaessa sivutuuleen tai myötäiseen.
Useimmat spinaakkerit ovat muodoltaan symmetrisiä (molemmat alakulmat samanlaisia). Kilpaveneissä käytetään myös epäsymmetrisiä spinaakkereita, jotka ovat tehokkaampia sivutuulessa, mutta eivät sovellu hyvin myötätuuleen purjehtimiseen, joten veneessä täytyy olla useampi spinaakkeri.
Purjepinta-alaltaan spinaakkeri on useimmissa venetyypeissä suurin purje.
Spinaakkeri on usein värikäs.
Raakapurje

Raakapurje on vanhimpia edelleen purjealuksissa käytettäviä purjeen tyyppejä. Se on muodoltaan joko suorakulmaisen suorakaiteen muotoinen, alaspäin levenevä tai kapeneva viistosuunnikkaan muotoinen tai kolmikulmainen purje. Kolmikulmaista purjetta on toisinaan käytetty monipurjeisissa mastoissa alimpana purjeena. Käsitteet "raakapuu" ja "raakapurje" kulkevat käsi kädessä: raakapuu on keskikohdaltaan mastoon kiinnitetty vaakasuora, aluksen kölilinjaan nähden poikittain oleva puomi. Raakapurje on kiinnitetty yläreunastaan raakapuuhun.
Raakapurjeet sopivat hyvin avotuuliin, joilla ne ovat vakaampia ja tehokkaampia kuin pitkittäispurjeet ja spinaakkerit. Raakapurje on teoreettisesti kaikkein tehokkain myötätuulipurje. Raakapurjetakila on myös helppo jakaa useisiin kohtuukokoisiin purjeisiin, joista jokainen on hallittavissa pienellä miehistöllä. Näin raakapurjeet sopivat kauppalaivoilla pitkiin merimatkoihin, joissa yleensä seurataan merivirtoja ja vallitsevia tuulia.
Korkealle tuuleen purjehdittaessa raakapurjeet eivät alhaisen sivusuhteensa vuoksi ole kovin tehokkaita ja varsinkin vastakäännöksen teko on hankalaa; raakapurjealuksilla pyritään kääntymään myötäisen kautta. Vastatuulessa purjeen koko voima jarruttaa etenemistä ja laivan kaikki raakapurjeet on käännöksen yhteydessä käännettävä uudelle halssille, toisin kuin kahveli- tai bermudapurjeet, jotka vaihtavat puolta itsestään.
Avomerelle tarkoitetut laivat takiloitiin purjelaivojen aikakaudella yleensä aina pääasiassa raakapurjein, mutta myös haruspurjein ja kahvelipurjein (tai ennen näitä latinalaispurjein). Sen sijaan saaristoon ja rannikkopurjehdukseen tarkoitetut laivat takiloitiin, varsinkin ajanjakson loppua kohden, pääasiassa pitkittäispurjein ja vain toissijaisesti raakapurjein.
Eräänlainen sovelma raakapurjeesta on pallokolmion muotoinen spinaakkeri, joka on raakapurjeen tavoin myötätuulipurje.
Raakapurjeen köysistöä.
Numerot viittaavat oikealla olevan kuvan numeroihin. 
Kuvassa ei näy pulinoita. Niillä kiristetään purjeen tuulenpuoleinen etuliesma eteenpän hankavastaiseen purjehdittaessa. Ne kiinnitetään purjeen tuulenpuoleiseen liesmaan ja alukseen runkoon edessäpän.
Fokka

Fokka eli fokkapurje on purjehdusaluksen etumaston alin purje. Se voi olla takilasta riippuen raakapurje tai kolmiomainen pitkittäispurje. Kolmiomainen fokka kiinnittyy maston ja joko mastoon nivelöidyn fokkapuomin tai keulaharuksen väliin.
Fokkaa kutsutaan usein myös "etupurjeeksi", vaikkakin se on vain yksi mahdollisista etupurjeista. Lähes kaikki purjeveneet käyttävät isopurjeen lisäksi joko fokkaa tai genuaa, joka muistuttaa fokkaa, mutta on alamitaltaan maston ja keulan väliä selvästi pidempi ja ulottuu takakulmastaan mastoa taaemmas. Fokan osuus takilan purjepinta-alasta vaihtelee suuresti. Myötätuulessa venettä voi ajaa pelkällä fokalla.
Bermudatakiloidussa veneessä fokka on kolmiomainen, etuliesmastaan veneen keulaharukseen kiinnittyvä ja alaliesmasta korkeintaan maston kohdalle ulottuva purje. Fokan etupuolelle keulapuuhun tai erilliseen puomiin kiinnitettävää kolmionmuotoista pitkittäispurjetta kutsutaan nimellä klyyvari tai halkaisija, sillä se "halkaisee" keulanpuoleisen tuulen ja saa fokan kanssa aikaan solailmiön.
Nikifóros Diamantoúros

Nikifóros Diamantoúros (joskus "Diamandoúros", , s. 25. kesäkuuta 1942, Ateena) on kreikkalainen politiikan- ja historiantutkija, joka toimi Euroopan oikeusasiamiehenä 2003–2013. Ennen valintaansa nykyiseen tehtäväänsä Diamantoúros toimi Kreikan ensimmäisenä kansallisena oikeusasiamiehenä vuodesta 1998.
Diamantoúros opiskeli Yhdysvalloissa valmistuen tohtoriksi Columbian yliopistosta vuonna 1972. Opintojensa jälkeen Diamantoúros toimi akateemisissa tehtävissä ensin Yhdysvalloissa ja sittemmin Kreikassa. Vuodesta 1993 Diamantoúros on toiminut Ateenan yliopiston politiikan tutkimuksen professorina.
Diamantoúros on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Märklin

Märklin on saksalainen leluja valmistava, vuonna 1859 perustettu yritys, joka tunnetaan erityisesti pienoisrautateiden valmistajana. Yhtiön alkuperäisiä tuotteita olivat nukkekotien tarvikkeet, ja lisäksi se on valmistanut mekaanisia rakennuspalikkasarjoja, jotka muistuttavat Meccano- ja Erector-sarjoja, vuosina 1919–1999. Märklin ajautui konkurssiin vuonna 2009 150-vuotisjuhlavuotenaan, mutta aloitti toimintansa uudestaan 5. helmikuuta 2010.
Ensimmäisen vedettävän pienoisjunamallinsa Märklin toi markkinoille vuonna 1891, ja on sittemmin keskittynyt yhä enemmän niiden sekä oheistarvikkeiden valmistukseen.
Märklinin H0-mittakaavaiset pienoisrautatiet erottaa kilpailijoistaan niiden kolmikiskojärjestelmä, jossa syötetään vaihtovirtaa vetureille käyttäen kiskoja yhtenä ja kiskojen väliin asetettua nastariviä toisena napana. Poikkeavan virroitusjärjestelmän takia Märklin-vetureilla ei voi ajaa muiden valmistajien tasavirtaradoilla, tai päinvastoin. Tämä on ollut omiaan kannustamaan merkkiuskollisuuteen harrastajien keskuudessa. Märklinin hallitsevasta markkina-asemasta johtuen muut valmistajat (kuten Fleischmann ja Roco) ovat tehneet omista tuotteistaan myös Märklin-yhteensopivia vaihtovirtaversioita. Muissa, kuin H0-mittakaavassa, Märklin ei käytä keskinastallista virroitustapaa, vaan kahta erinapaista kiskoa.
Märklinillä on harrasteseuroja (mm:1Fc märklin lapsille ja 2 seuraa aikuisille).
H0-mittakaavan (1:87) tuoteperheensä lisäksi Märklin valmistaa pienoisrautatiekalustoa myös kahdessa muussa mittakaavassa, Z- ja 1-mittakaavassa. 
Z-mittakaava (1:220) on pienin yleisessä käytössä oleva pienoisrautatiemittakaava, jonka Märklin lanseerasi vuonna 1972 Nürnbergin leikkikalumessuilla. Koska Z-skaalan junat vievät äärimmäisen vähän tilaa, voidaan kokonainen rautatie toteuttaa vaikkapa sohvapöydän sisään tai matkalaukkuun.
1-mittakaava (1:32) puolestaan on yksi vanhimmista, se standardisoitiin jo vuonna 1909. Märklin tuottaa mittakaavaan runsaasti erilaista liikkuvaa kalustoa, sekä raide- ja maisemointitarvikkeita.
Märklinin yleisin mittakaava on H0.
Juhani Känkänen

Juhani Känkänen (s. 19. tammikuuta 1966 Forssa) on suomalainen kirjailija. Hänen vuonna 2005 ilmestynyt esikoisteoksensa "Toivon mukaan" voitti samana vuonna Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon. Se oli myös Akateemisen kirjakaupan vuoden 2005 suosituin esikoisteos.
Känkänen valmistui ylioppilaaksi Forssan Linikkalan lukiosta vuonna 1985 ja on opiskellut Taideteollisessa korkeakoulussa. Hän on työskennellyt muun muassa kuvaamataidon opettajana, graafisena suunnittelijana, kuvittajana ja luovan kirjoittamisen opettajana.
Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinto

Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinto on "Helsingin Sanomien" vuodesta 1995 vuosittain jakama palkinto vuoden parhaalle suomenkieliselle esikoisteokselle. Palkinnon arvo on 15 000 euroa.
Palkinto jatkaa aikaisemman, vuosina 1964–1994 jaetun J. H. Erkon palkinnon perinnettä. "Esikoisten esikoinen" palkittiin vuonna 1999; palkinnon sai Tomi Kontio teoksellaan "Tanssisalitaivaan alla" (1993).
Palkinnon saajat ja ehdokkaat.
Lähde (voittajat 1995–2015)
Generation Swine

Generation Swine on yhdysvaltalaisen rock-yhtye Mötley Crüen seitsemäs studioalbumi. Sen tuottivat yhtyeen basisti Nikki Sixx ja rumpali Tommy Lee yhdessä tuottaja Scott Humphreyn kanssa, ja sen julkaisi levy-yhtiö Elektra Records 24. kesäkuuta 1997. Levy on yhtyeen viimeinen, jonka se julkaisi Elektran kanssa ennen oman levy-yhtiönsä Mötley Recordsin perustamista vuonna 1998.
Levyn taustaa.
Laulaja Vince Neil oli palannut yhtyeeseen vuonna 1996, ja täten Generation Swine oli ensimmäinen yhtyeen alkuperäiskokoonpanon soittama albumi sitten vuoden 1989 Dr. Feelgoodin. Rumpali Tommy Lee erosi yhtyeestä kuitenkin pian kokoonpanon paluukokoontumisen jälkeen vuonna 1999. Seuraavan kerran alkuperäinen Mötley Crüe julkaisi studioalbumin vasta vuonna 2008 Saints of Los Angelesin muodossa.
Menestyminen.
Generation Swine nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -albumilistan neljänneksi ylittäen kultalevyn myyntirajan elokuussa 1997. Albumin kaupallinen menestyminen sekä vastaanotto kriitikoiden keskuudessa oli vahvasta listasijoituksesta huolimatta vaisu. Myös yhtye itse on suhtautunut albumiin kielteisesti sen julkaisemisen jälkeen: esimerkiksi laulaja Vince Neil on sanonut Generation Swinen olevan ”hirveä” albumi sen liiallisen kokeilullisuuden vuoksi.
Reidar Palmgren

Reidar Palmgren (s. 24. kesäkuuta 1966 Helsinki) on suomalainen kirjailija ja näyttelijä, jonka esikoiskirja "Jalat edellä" sai sekä Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon että Akateemisen kirjakaupan esikoiskirjapalkinnon 2001.
Palmgren kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta 1985 ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi Tampereen yliopistosta 1993. Tampereella asuva Palmgren toimii nykyisin freelance-näyttelijänä ja on uransa aikana näytellyt muun muassa Jyväskylän, Tampereen ja Hämeenlinnan teattereissa, Pyynikin kesäteatterissa ja Helsingin kaupunginteatterissa.
Palmgrenin toinen teos, vuonna 2004 ilmestynyt "Lentämisen alkeet", oli ehdolla Olvi-säätiön kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Palmgren tunnetaan myös televisiokanava Yle Teeman kirjallisuusohjelma "Kirjamaan" juontajana yhdessä toimittaja Anna Tuluston kanssa. 
Reidar Palmgren on kirjailija Raoul Palmgrenin lapsenlapsi.
Maaliskuussa 2010 Palmgrenin kerrottiin seurustelevan näyttelijä Satu Silvon kanssa. He kihlautuivat alkusyksystä 2010.
Hyväntekeväisyysranneke

Hyväntekeväisyysranneke eli rannelenkki on silikonikumista valmistettu ohut rannerengas, jossa on lyhyt teksti, iskulause tai tunnussana. Rannekkeita myydään halvalla hinnalla, tyypillisesti noin euron kappale, ja tuotto menee jonkun avustussäätiön hyväksi.
Ensimmäisenä rannekkeita alkoi myydä kilpapyöräilijä Lance Armstrongin nimeä kantava säätiö, joka tukee syöpäpotilaita. Ranneketta käyttämällä voi näyttää myötätuntonsa sekä muistuttaa lähimmäisiä sekä vapaaehtoistyön että omasta terveydestä huolehtimisen tärkeydestä. Armstrongin säätiön rannekkeet ovat keltaisia - väri muistuttaa Ranskan ympäriajon johtoasemaa osoittamaan käytetystä liivistä - ja niissä lukee "Livestrong". Näillä rannekkeilla on kerätty yli 70 miljoonaa dollaria vuodesta 2004 alkaen.
Muita kansainvälisesti tunnettuja rannekkeita ovat rintasyöpäjärjestöjen vaaleanpunainen sekä tsunamin uhreja tukeva tummansininen. 
Suomessa rannekkeita ovat julkaisseet Suomen lastenklinikoiden kummit ry, Invalidiliitto, Ronald McDonald lastentalosäätiö ja Syöpäjärjestöt.
Olvi-säätiön kirjallisuuspalkinto

Olvi-säätiön kirjallisuuspalkinto on Olvi-säätiön vuosittain vuosina 1996–2005 jakama kirjallisuuspalkinto. Palkintoa jaettaessa on otettu huomioon kaikki kirjallisuuden lajit ja palkinto on ensisijaisesti tarkoitettu nuorille ja lahjakkaille sanataitureille. Palkinnon suuruus on ollut 12 600 euroa.
Säätiön hallitus päätti 17. maaliskuuta 2006, ettei palkintoa enää jaeta. Hallitus perusteli palkinnon lopettamista sillä, että kirjallisuuden ei enää katsottu olevan Olvi-säätiön keskeistä toimialaa.
Palkinnon voittajat.
Palkinto on jaettu seuraaville kirjailijoille:
Intiaani (tähdistö)

Intiaani (latinaksi "Indus", genetiivi "Indi", lyhenne "Ind") on eteläisellä taivaanpallolla sijaitseva Suomessa näkymätön keskisuuri melko himmeätähtinen tähdistö. Se nimettiin 1500-luvulla intiaaniksi, sanalla voitiin siihen viitata keneen tahansa Aasian tai Amerikan alkuperäisväestön edustajaan. Petrus Plancius löysi sen Jodocus Hondiuksen kanssa vuonna 1597 (tai 1598) Amsterdamissa. Plancius kuvaili tähdistön muotoa alastomaksi mieheksi, jolla on molemmissa käsissään nuolia mutta ei jousta.
Intiaanin tähtikuviossa sijaitsee lähitähti Epsilon Indi, joka on Aurinkoa hieman pienempi oranssi pääsarjan tähti ja 11,82 valovuoden päässä. Tätä tähteä kiertää melko kaukana oleva ruskeiden kääpiöiden pari
Olvi-säätiö

OLVI-säätiö sr on suomalainen yleishyödyllinen säätiö. Sen perusti vuonna 1955 Olvin pitkäaikainen toimitusjohtaja ja pääomistaja teollisuusneuvos E. W. Åberg puolisonsa Hedwig Åbergin kanssa. Säätiön peruspääomaksi E. W. Åberg luovutti enemmistön omistuksessaan olleesta Olvin osakekannasta. Nämä Åbergin luovuttamat Olvi Oyj:n K-osakkeet ovat nykyisin OLVI-säätiön varallisuuden kivijalka.
Perustajien ajatuksena oli yhtiön jatkuvuuden turvaamisen lisäksi mahdollistaa sellaisten pyrintöjen tukeminen, jotka he kokivat tärkeiksi ja arvokkaiksi.
Sääntöjensä mukaan OLVI-säätiö avustaa lasten ja vanhusten hyväksi tapahtuvaa toimintaa, lahjakkaitten nuorten opintoja ja parantaa jatko-opintojen edellytyksiä. Säätiö avustaa kotiseututyötä sekä tukee ja edistää luonnonvarojen käytön ja elintarviketalouden kehittämistä, mihin sisältyy oleellisena osana kala- ja maatalouden kehittäminen.
Säätiö toteuttaa tarkoitustaan myöntämällä stipendejä, apurahoja, avustuksia ja palkintoja. Säätiö jakaa stipendejä useille eri alojen opiskelijoille ja työn ohessa tapahtuvaan ammattiopiskeluun ja myöntää apurahoja harkinnan mukaan.
Säätiö jakoi verraten suurta (12 600 euroa) kirjallisuuspalkintoa. Palkinnon jakaminen kuitenkin lopetettiin 2006. Sittemmin säätiö on lahjoittanut syksyllä 2009 Itä-Suomen yliopistolle miljoona euroa sekä kaksi miljoonaa euroa lastensairaalahankkeeseen.
Säätiö pitää hallussaan 52 prosenttia Olvi Oyj:n äänivallasta ja omistaa noin 15 prosenttia osakkeista. 
OLVI-säätiön hallitus huolehtii siitä, että säätiön toiminta on asianmukaisesti järjestetty ja että säätiön sääntöjen mukainen tarkoitus toteutuu. Hallitus määrittelee säätiön strategian. Vuonna 2016 Patentti- ja rekisterihallitus hyväksyi säätiön ehdottamat muutokset sääntöjen nykyaikaistamiseksi, ja strategia- ja hallintoprosessit uudistettiin uuden säätiölain ja sääntöjen mukaisiksi. 
OLVI-säätiö on Säätiöt ja rahastot ry:n jäsen. Neuvottelukunta on suomalaisten apurahanjakajien yhdistys, joka toimii suomalaisten yleishyödyllisten säätiöiden, rahastojen ja yhdistysten yhdyssiteenä ja edunvalvojana.
Sulatusuuni

Sulatusuuni ("Fornax, Fornacis, For") on eteläisellä tähtitaivaalla sijaitseva pieni himmeätähtinen tähdistö. Tähdistö tunnetaan Sulatusuunin kääpiögalaksista, joka sijaitsee Linnunradan lähellä.
Sulatusuunin tähdistössä sijaitsee myös Sulatusuunin galaksijoukko eli Fornax-galaksijoukko.
Tähdistön nimesi ranskalainen Nicolas Louis de Lacaille vuonna 1763. Tästä tähdistöstä on löydetty ultrapieniä, alle 120 valovuoden läpimittaisia galakseja.
Tähdistössä sijaitsee myös galaksi UDFy-38135539, joka on kaukaisin ja näin vanhin tunnettu galaksi. Sen valo on peräisin yli 13 miljardin vuoden takaa, noin 600 miljoonan vuoden ikäisestä maailmankaikkeudesta.
Sulatusuunin tähdistön kirkkaimpia kohteita.
Tähtiä nimineen
Tähtiä Bayerin nimineen:
 β For 4.45; γ1 For 6.14; γ2 For 5.39; δ For 4.99; ε For 5.88; ζ For 5.69; η1 For 6.51; η2 For 5.92; η3 For 5.48; ι1 For 5.74; ι2 For 5.84; κ For 5.19; λ1 For 5.91; λ2 For 5.78; μ For 5.27; ν For 4.68; π For 5.34; ρ For 5.52; σ For 5.91; τ For 6.01; χ1 For 6.39; χ2 For 5.71; χ3 For 6.49; φ For 5.13; ψ For 5.93; ω For 4.96
Tärpätti

Tärpätti ("mäntyöljytärpätti, pineenitärpätti") on väritön tai kellertävä, haihtuva ja tulenarka neste, jota saadaan havupuiden pihkasta. Selluloosateollisuuden sivutuotteena syntyy raakatärpättiä, joka on C10H16-terpeeni-isomeerien seos. Tärpätti valmistetaan tislaamalla raakatärpätistä ja saatu tisle koostuu lähinnä alfa-pineenistä ja delta-3-kareenista. Tärpätti-nimellä myydään myös mineraalitärpättiä eli lakkabensiiniä, joka ei ole tärpättiä vaan maaöljystä tislattua bensiiniä.
Varsinaista tärpättiä käytetään maaliteollisuudessa liuottimena ja maalien ohenteena. Tärpätti ei liukene veteen, mutta se liukenee alkoholiin, bentseeniin, eetteriin ja kloroformiin. Kotikäytössä tärpätti sopii liuottimia kestävien pintojen puhdistusaineeksi. Tärpätti ärsyttää ihoa ja voi aiheuttaa allergista ihottumaa, joten sitä käsitellessä on syytä käyttää asiallisia suojavarusteita. Myös hyvästä tuuletuksesta on huolehdittava, sillä tärpätti ärsyttää silmiä ja hengitysteitä ja tärpättihöyry on hengitettynä myrkyllistä. Tärpätti voi syttyä itsestään imeydyttyään huokoiseen orgaaniseen aineeseen ja se reagoi voimakkaasti hapettavien aineiden kanssa. Tärpätin leimahduspiste on 35 °C ja itsesyttymislämpötila 247 °C. Tärpätti on yhteensopimatonta happojen, alumiinikloridin ja booritrifluoridin kanssa.