tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nadežda Suslova

Nadežda Suslova oli ensimmäinen venäläinen nainen, josta tuli lääkäri. Nadežda Suslova on Dostojevskin rakastajattaren Polina Suslovan sisar.
Lapsuus ja nuoruus.
Nadežda Suslova syntyi vapautettujen maaorjien perheeseen 1. syyskuuta 1843 Paninon kylässä Nižni Novgorodin kuvernementissä. Vuonna 1853 Suslovan perhe muutti Moskovaan. Perheen isä piti koulutusta tärkeänä, ja tästä syystä myös Suslova opiskeli yksityisessä sisäoppilaitoksessa. Laitoksen opetusohjelmaan kuuluvien aineiden, kuten ranskan ja saksan lisäksi hän opiskeli paljon myös itsenäisesti, esimerkiksi latinaa ja luonnontieteitä, jotka eivät kuuluneet laitoksen opetusohjelmaan.
Opinnot lääkäriksi.
Vuonna 1860 Suslova perheineen asui Pietarissa. Pietarissa Nadežda Suslova oli tekemisissä naisten kanssa, jotka tavoittelivat kunnollista koulutusta. Näin hän alkoi ensin käydä luennoilla yliopistossa, ja myöhemmin myös lääketieteen ja kirurgian akatemiassa. Tsaarinajan Venäjällä naisilta oli kielletty opiskelu kaikissa korkeakouluissa. Vuonna 1862 lääketieteen professorit I. M. Setšenov ja S. P. Botkin myönsivät kolmelle naiselle oikeuden käydä heidän luennoillaan. Vuonna 1863 hallinto kuitenkin kielsi myös naisilta opiskelun.
Vuonna 1864 Nadežda Suslova muutti Sveitsiin, jossa hän pääsi Zürichin yliopiston lääketieteelliseen tiedekuntaan opiskelijaksi. Hän valmistui Zürichin yliopistosta vuonna 1867 ja hänestä tuli ensimmäinen venäläinen naislääkäri. Pian tämän jälkeen hän väitteli tohtoriksi Setšenovin valvonnan alaisena. 
Paluu Venäjälle ja toiminta lääkärinä.
Vuonna 1866 Nadežda Suslova muutti takaisin Pietariin aviomiehensä Friedrich Erismannin kanssa. Tuon ajan lakien mukaan naiset eivät voineet olla lääkäreitä ja ulkomailla itsensä lääkäriksi opiskelleiden tuli osoittaa osaamisensa kokeessa. Suslova läpäisi kokeen ja lääketieteen komitea, jonka puheenjohtajana toimi S. P. Botkin, antoi Suslovalle oikeuden harjoittaa lääketiedettä Venäjällä. Monet mieslääkärit olivat hyvin epäluuloisia naisen kyvystä toimia lääkärinä, ja Suslovan tehtäväksi jäikin heidän luulojensa kumoaminen.
Nadežda Suslova toimi lääkärinä niin Pietarissa kuin Nižni Novgorodissakin ja todisti kaikkien epäilyt pätevyydestään vääriksi. Vuonna 1892 hän muutti Krimiin. Hän testamenttasi kaikki omat lääkärin työvälineet, lääkkeet ja kirjat terveydenhoitolaitoksille. Nadežda Suslova kuoli vuonna 1918.
Suslovan toiminnallaan ansaitsema kunnioitus avasi naisille tien lääketieteeseen. Vuonna 1872 Pietarissa alkoivat ensimmäiset naisten lääketieteen (sairaanhoidon) kurssit, jotka jatkuivat 14 vuotta. Vuonna 1897 avattiin Pietarin naisten lääketieteellinen yliopisto, nykyiseltä nimeltään Pietarin lääketieteellinen valtionyliopisto.
Yhteiskunnallinen toiminta.
Vuodesta 1865 eteenpäin Suslova oli poliisin tarkkailun kohteena, sillä hän oli osallisena vallankumouksellista ideologiaa ajavaan nuorten kerhotoimintaan ja oli Kansainvälisen työväenliiton jäsen.
Orbital (vuoden 1993 albumi)

Orbital (tunnetaan myös nimillä Orbital 2 ja Brown Album) on brittiläisen elektronista musiikkia tuottavan duo Orbitalin toinen studioalbumi, jonka julkaisi FFRR Records 24. toukokuuta 1993. Albumilta julkaistiin kaksi singleä; "Lush" ja "Halcyon". Molemmat kappaleet esiintyivät Mortal Kombat -elokuvan soundtrackissä.
Albumi sai julkaisuaikanaan paljon positiivista palautetta faneilta ja kriitikoilta. Albumi mainitaan Robert Dimeryn 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään -kirjassa.
Tonttu Toljanteri tonttujen tonttuna

Tonttu Toljanteri tonttujen tonttuna on Yle TV2:n tuottama suomalainen joulukalenterisarja, jota esitettiin 1.–24. joulukuuta 2013. Sarjan päähenkilöä Tonttu Toljanteria näyttelee Kunto Ojansivu. Sarja on viimeinen Toljanteri-sarja. Sarjan jälkeen vuonna 2018 Yle TV2 esitti "Tonttu Toljanterin tarinoita" vuoden 1999 televisiosarjan uusintana 17.–28. joulukuuta 2018, ja vuonna 2019 "" vuoden 2000 televisiosarjan uusintana 16.–30. joulukuuta 2019. Tonttu Toljanterin, Joulupukin, Joulumuorin, Lääkäri Letun ja Viänäsen viimeinen esiintyminen oli jaksossa "Aaton arvoitus" (24. joulukuuta 2013).
Juulin ensiesiintyminen oli jaksossa "Vakooja" (1. joulukuuta 2013) ja viimeinen esiintyminen oli jaksossa "Aaton arvoitus".
Ylermin ensiesiintyminen oli jaksossa "Ihmetonttu" (3. joulukuuta 2013) ja viimeinen esiintyminen oli jaksossa "Aaton arvoitus".
Irmelin ensiesiintyminen oli jaksossa "Rosvojahdissa" (5. joulukuuta 2013) ja viimeinen esiintyminen oli jaksossa "Aaton arvoitus". 
VLMedia julkaisi sarjan DVD:llä 5. marraskuuta 2014. 
Juoni.
Toljanteri saa uuden haasteellisen tehtävän hoitaakseen. Joulun alla myös tonttujen käytöstä tulee tarkkailla ja kyllä päämajassa tapahtuukin. Toljanteri ei itsekään ole ihan puhtoinen, vaan sortuu muun muassa keppostelemaan Viänäsen kustannuksella ja syyttämään joulumuoria valehtelusta. Olisiko anteeksipyyntö paikallaan? Pukinkontissakaan ei ole kaikki kohdallaan. Viekö joku lasten lahjoja? Miksi pukki on pinteessä ja mikä on Kielletty kirstu? Kaiken keskellä Toljanterilta lipsahtaa salaisuus. Ratkeaako arvoitus aattona?
Jaksot.
Lähde:
Srbuk

Srbuhi Sargsyan (, s. 3. huhtikuuta 1994 Jerevan, Armenia) tunnettu myös taiteilijanimellään Srbuk, on armenialainen laulaja. Hän nousi ensimmäistä kertaa kuuluisuuteen kilpailessaan vuonna 2010 Armenian "The X Factor" -kilpailussa sijoittuen toiseksi. Vuonna 2018 hän osallistui "X-Factor Ukraine" -kilpailuun ja sijoittui neljänneksi.
Sargsyan edusti Armeniaa vuoden 2019 Eurovision laulukilpailussa kappaleella ”Walking Out”.
Elämä ja ura.
Lapsuus.
Sargsyan syntyi 3. huhtikuuta 1994 Jerevanissa, Armeniassa. Hän opiskeli Komitas State Conservatory of Yerevan -koulussa, jossa hän opetteli soittamaan qanun-nimistä soitinta.
Ura.
Vuonna 2010 Srbuk koe-esiintyi Armenian The X Factorin ensimmäisellä tuotantokaudella. Koe-esityksessään hän lauloi Sian ”Soon We'll Be Foundin”. Srbuk liittyi Garik Papoyanin joukkueeseen ja saavutti toisen sijan. Vuonna 2012 hän perusti oman yhtyeensä nimeltä "Allusion". Vuonna 2014 hän oli mukana featuring-artistina Papoyanin singlellä ”Boat”. ”Boat” oli osa soittolistaa venäläiseen elokuvaan nimeltä "Лёгок на поми́не".
Vuonna 2016 Srbuk julkaisi ensimmäisen singlensä nimeltä ”Yete Karogh Es”. Vuonna 2018 hän kilpaili The Voice of Ukraine -kilpailun kahdeksannella tuotantokaudella, jossa häntä valmensi ukrainalainen laulaja Potap. Kilpailussa Srbuk sijoittui neljänneksi. Marraskuussa 2018 ilmoitettiin, että Srbuk edustaa Armeniaa vuoden 2019 Eurovision laulukilpailussa Tel Avivissa, Israelissa. Heti julkistuksen jälkeen Armenian yleisradioyhtiö "Public Television company of Armenia" (AMPTV) avasi lauluntekijöille mahdollisuuden lähettää kappaleitaan Srbukin mahdolliseksi euroviisukappaleeksi. Maaliskuussa 2019 julkistettiin, että Srbukin edustuskappale on ”Walking Out”. Kappale kilpaili euroviisujen toisessa semifinaalissa, jossa se sijoittui kuudenneksitoista eikä päässyt finaaliin.
Lähteet.
Bellevue (ravintola)

Ravintola Bellevue [belvyy] oli Helsingissä Katajanokalla Rahapajankatu 3:ssa vuosina 1922–2023 sijainnut venäläinen ravintola. Ravintola oli perustettu Neuvostoliiton aikana. Ennen sulkemistaan vajaaksi vuodeksi syksyllä 2019 se oli oman ilmoituksensa mukaan jopa maailman vanhin yhtäjaksoisesti Venäjän ulkopuolella toiminut venäläinen ravintola. Ravintola perustettiin kahvilana Helsingin Uudenmaankadulle toukokuussa 1917 ja avattiin vuonna 1922 uudelleen ruokaravintolana Katajanokalla. Perustaja oli virolainen Grigori Pavlow, joka vuodesta 1931 käytti nimeä Reko Paulo.
Paulo johti ravintolaa 35 vuoden ajan, minkä jälkeen sen omisti pankinjohtaja Martti Karikoski ja vuosina 1974–2019 Ragni Rissasen Rivoli-yhtiöt. Bellevue suljettiin muiden Rivoli-ravintoloiden mukana lokakuussa 2019, mutta avattiin uudestaan 22. syyskuuta 2020 kun uudeksi omistajaksi tuli Suomessa 30 vuotta asunut kiinalainen kiinteistösijoittaja Zhiming Peng. Helmikuussa 2023 Peng sulki Bellevuen Ukrainan sodan heikennettyä kaiken venäläisen kulttuurin suosiota Suomessa. Hän aikoo avata tiloissa perinteisiä kiinalaisia ja aasialaisia ruokia tarjoavan ravintolan vielä keväällä 2023. Vuonna 2024 venäläisravintola Bellevuen tiloissa avattiin intialainen ravintola Swad Indian Bistro &amp; Bar.
Patrik Blomberg

Patrik Blomberg on suomalainen laulaja, joka voitti Idols-laulukilpailun yhdeksännen tuotantokauden vuonna 2018. Hän sai finaalissa annetuista äänistä 41 prosenttia. Hän julkaisi ensimmäisen Idolsin jälkeisen singlensä, ”Älä tuu suolaa”, marraskuussa 2019. Hänen esikoisalbuminsa "Lohja" julkaistiin huhtikuussa 2020.
Lohjalta kotoisin oleva Blomberg oli ennen Idols-kilpailua laulanut julkisesti ainoastaan kerran vanhemmilleen. Musiikkiuran ohella Patrik on työskennellyt VMP:llä.
Jean-Baptiste Vuillaume

Jean-Baptiste Vuillaume (7. lokakuuta 1798 – 19. maaliskuuta 1875) oli ranskalainen viulunrakentaja.
Vuillaume oli neuvokas kauppamies ja sai työstään myös useita kansainvälisiä tunnustuksia. Muun muassa akustiikkaa opiskellut Vuillaume sai haltuunsa kuuluisan italialaisen soitinrakentajan, Antonio Stradivarin, vuonna 1716 rakentaman Salabue-viulun 1800-luvun puolivälissä. Vuillaumen vävy nimesi sen Messiaaksi, koska odotus oli ollut sen arvoista. Vuillaume alkoi rakentaa kopioita viulusta ja hänestä kehkeytyi yksi Euroopan arvostetuimmista soitinrakentajista. Näiden lisäksi hän kopioi myös Giuseppe Guarnerin tekemiä viuluja. Hän rakensi elämänsä aikana yli 3000 soitinta, viulujen lisäksi muun muassa Oktobasson.
LähiTapiolan Vuillaume-viulu.
LähiTapiola hankki omistukseensa Vuillaume-viulun, joka on valmistettu vuonna 1873. Se on kopio Messias-viulusta. Messias-viulu täytti 300 vuotta vuonna 2016, ja se oli näytteillä Cremonassa kolmen Vuillaumen rakentaman kopion kanssa. Tämä viulu oli yksi näyttelyssä olleista. Viulu on erinomaisessa kunnossa ja sillä on viisi aitoustodistusta. Viulu on ollut eurooppalaisilla ja amerikkalaisilla keräilijöillä, ja tätä ennen se on ollut viulutaiteilija Manrico Padovanin konserttikäytössä. Vuillaume-viulu hankittiin Italian Cremonasta yhdeltä Euroopan arvostetuimmista viulujen välittäjistä ja myyjistä Eric Blotilta. Vuonna 2018 viulu annettiin Tampere Filharmonian käyttöön pitkäaikaisella lainasopimuksella.
Vuillaume-viulun käyttäjiä.
Vuillaume-viulu on erinomainen konserttiviulu, ja sen käyttäjiä ovat olleet muiden muassa Fritz Kreisler, Ruggiero Ricci, Isaac Stern, Pinchas Zukerman, Hilary Hahn, Nemanja Radulović ja Nikita Borisoglebski.
Luettelo kloonatuista eläimistä Jurassic Park -sarjassa

Jurassic Park on yhdysvaltalainen science fiction -seikkailuelokuvasarja, joka perustuu Michael Crichtonin romaaneihin "Dinosauruspuisto" ja "Kadonnut maailma". Elokuvassa ja romaanissa kerrotaan, että dinosaurukset on kloonattu käyttäen meripihkasta löytyneitä hyttysiä, jotka olivat aikoinaan imeneet dinosauruksen verta ja joissa dinosauruksen DNA oli säilynyt nykyaikaan saakka. Ensimmäisen Jurassic Park -elokuvan ohjasi Steven Spielberg, ja se julkaistiin vuonna 1993. Sen jälkeen seurasi kaksi jatko elokuvaa, "Kadonnut maailma - Jurassic Park" (1997) ja "Jurassic Park III" (2001), joka oli ensimmäisen trilogian viimeinen elokuva. 
Neljäs elokuva julkaistiin vuonna 2015 nimellä "Jurassic World", ja se merkitsi uuden trilogian alkua. Uusi elokuva sijoittuu 22 vuotta ensimmäisen elokuvan tapahtumien jälkeen, mutta silti perustuu alkuperäisten elokuvien ja romaanien kertomuksiin. Se sai jatkoa vuonna 2018 elokuvalla '. Sarjan kuudes elokuva, ' sai ensi-iltansa kesällä 2022. Elokuvasarjan seitsemäs elokuva, "" julkaistiin kesällä 2025. 
Romaaneissa sanotaan, että dinosauruksia on kloonattu yhteensä 47, ja elokuvissa esiintyy yhteensä 39 kloonattua dinosaurusta. Elokuvissa on myös kloonattu kaksi hybrididinosaurusta: "Indominus rex", joka oli elokuvassa "Jurassic World" ja "Indoraptor", joka oli elokuvassa "Jurassic World: Kaatunut valtakunta".
Geenimuunnelletut dinosaurukset.
Tämän kohdan dinosaurukset esiintyvät ainoastaan elokuvissa "Jurassic World" ja "".
Maastohiihto talviolympialaisissa 2014 – naisten 10 km perinteinen

Maastohiihdon naisten 10 kilometrin perinteisen hiihtotyylin kilpailu talviolympialaisissa 2014 järjestettiin 13. helmikuuta 2014 maasto- ja ampumahiihtokeskus Laurassa Krasnaja Poljanassa, Venäjällä. Kilpailun voitti Puolan Justyna Kowalczyk, toiseksi tuli Ruotsin Charlotte Kalla ja kolmanneksi Norjan Therese Johaug.
Tulokset.
Lähde:
Lara Peyrot

Lara Peyrot (s. 2. toukokuuta 1975 Pinerolo) on italialainen uransa lopettanut murtomaahiihtäjä, joka osallistui kansainvälisen hiihtoliiton kilpailuihin vuosina 1992–2007. Peyrot voitti Nordic Ski Marathon Cup -kilpailuissa kultaa kaudella 2002–03, hopeaa kausina 2003–04, 2004–05 ja 2006–07 sekä pronssia 2005–06.
Otto Louhelainen

Otto Aleksander Louhelainen (27. syyskuuta 1874 Juuka – 28. helmikuuta 1935 Lumivaara) oli suomalainen rovasti ja päätoimittaja. 
Henkilöhistoria.
Otto Louhelaisen vanhemmat olivat räätäli Adam Louhelainen ja Ada Maria Turunen. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1907–1919 oli Maria Soikkonen ja toinen vuodesta 1924 Hilja Seppälä. Louhelainen tuli ylioppilaaksi 1896 Joensuun lyseosta. Hän suoritti Helsingin yliopistossa teologisen erotutkinnon ja hänet vihittiin papiksi 1903. Hän toimi Juuan kirkkoherran apulaisena 1903–1904, Inkerissä Keltun kirkkoherran apulaisena 1904–1907, Kelttu-Rääpyvän vt. kirkkoherrana 1907–1908 ja kirkkoherrana 1908–1916. Sotatapahtumien johdosta hänen oli poistuttava sitten Inkeristä. Seiskarin saarnaaja ja kansakoulunopettaja hän oli 1916–1919, Haapasaaren 1919–1921 ja Jumesniemen kirkko-koulun 1921–1928. Lumivaaran kirkkoherrana Louhelainen toimi vuodesta 1928 kuolemaansa saakka. Hän sai rovastin arvonimen vuonna 1929. Louhelainen oli "Inkeri-lehden" päätoimittaja 1909–1915.
Seiskarissa ja Haapasaarella asuessaan Louhelainen toimi ajoittain Kotkan piirin kansakoulujentarkastajana, Seiskarin osuuskaupan hallinnon jäsenenä ja rahastonhoitajana ja kunnanvaltuuston puheenjohtajana sekä Haapasaaren valtuuston jäsenenä. Inkerissä ollessaan Louhelainen otti osaa sikäläisiin taloudellisiin ja valistusrientoihin muun muassa Keltun kansakoulujen uskonnon ja äidinkielen opetuksen tarkastajana.
Anders Högberg

Anders Johannes Högberg (s. 9. huhtikuuta 1976 Skellefteå) on ruotsalainen uransa lopettanut maastohiihtäjä, joka osallistui hiihdon maailmanmestaruuskilpailuihin 2001 Lahdessa, jossa hän sijoittui sprintissä viidenneksi. Högberg lopetti uransa maastohiihtäjänä keväällä 2014.
Berndt Frang-Ponsio

Berndt Emil Frang-Ponsio, sukunimi vuoteen 1914 "Frang" (9. joulukuuta 1865 Ikaalinen – 29. marraskuuta 1918 Tampere) oli suomalainen taide- ja koristemaalari.
Berndt Frang-Ponsion vanhemmat olivat Kurusta kotoisin ollut maalari Karl Hermanninpoika Frang, ent. Rajala (1829–1895) ja Maria Gustava Isakintytär Lindroos (1830–1913). Frang-Ponsio muutti Ikaalisista Tampereelle 1891. Hänen veljensä oli taidemaalari Felix Frang, myöhemmin Pahlama.
Toukokuussa 1915 Frang-Ponsio järjesti Tampereen Näsilinnassa yhteisen taidenäyttelyn taidemaalari D. J. Niemelän kanssa. Häneltä oli esillä maisema- ja muotokuvamaalauksia.
David Johannes Niemelä

David Johannes Niemelä, sukunimi aik. "Nivuniemi" (1874 – 11. marraskuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari ja kiinteistönomistaja.
Toukokuussa 1915 Niemelä järjesti Tampereen Näsilinnassa yhteisen taidenäyttelyn taidemaalari Berndt Frang-Ponsion kanssa. Häneltä oli esillä talviaiheisia maisemamaalauksia sekä lintumaalauksia. Vuonna 1923 hänellä oli yhteisnäyttely Viipurissa Akseli Gallen-Kallelan, Pekka Halosen ja Mikko Hovin kanssa.
Niemelä omisti Helsingissä kiinteistöjä ja hän istui näissä toimineiden liikkeiden hallituksissa. Velkaannuttuaan hänen huomattavaa omaisuuttaan joutui pakkohuutokauppaan vuonna 1932.
Compact Video Cassette

Compact Video Cassette (lyh. CVC) on Funain ja Technicolorin kehittämä videonauhurijärjestelmä. Se suunniteltiin erityisesti kannettavaan käyttöön. CVC käyttää analogista, kasettiin pakattua magneettinauhaa, joka on hieman C-kasettia kookkaampi. CVC esiteltiin vuonna 1980. Järjestelmä ei menestynyt ja se lopetettiin jo 1983.
CVC lienee vähiten tunnettu 1970-luvulla kuluttajamarkkinoille kehitetyistä analogisista videojärjestelmistä.
CVC esiteltiin ennen kuin Sony ja JVC olivat lanseeranneet omat kannettavat videolaitteensa, Video 8:n ja VHS-C:n. CVC oli tarkoitettu käytettäväksi erillisen videokameran kanssa ja se oli kevyt verrattuna saman aikakauden kuvanauhureihin. Technicolor 212E -laite painaa 3 250 grammaa. Sen mitat ovat 24x26x8 senttimetriä. Laitetta myytiin yhdessä Technicolor 412d -videokameran kanssa. Grundig kehitti oman laitteensa, jossa on matalampi nauhannopeus ja siten pitempi tallennusaika.
CVC-järjestelmässä on pyörivä helical scan -kuvarumpu, joka mahdollistaa matalan nauhannopeuden. Nauhan leveys on neljännestuuma ja nauhannopeus 3,21 cm/s. Enimmäistallennusaika on 60 minuuttia. Järjestelmän kuvanlaatu on jossain määrin heikompi kuin puolen tuuman nauhaa käyttävissä videojärjestelmissä. CVC-nauhurin yhteydessä myytävät videokamerat, kuten JVC:n GX-44E, perustuvat vidicon-tekniikkaan, jolla ei saanut riittävän laadukasta kuvaa normaalissa huonevalossa.
Ondřej Pažout

Ondřej Pažout (s. 1. heinäkuuta 1998 ) on tšekkiläinen yhdistetyn hiihtäjä. 
Hän kilpaili vuoden 2018 talviolympialaisissa Pyeongchangissa sijoittuen parhaimmillaan seitsemänneksi joukkuekilpailussa. Yksilökilpailuissa hänen sijoituksensa olivat 34. normaalimäen kilpailussa ja 37. suurmäen kilpailussa. 
Pažout saavutti nuorten olympialaisissa 2016 pronssia henkilökohtaisessa kilpailussa. Hän voitti nuorten maailmanmestaruuden normaalimäen ja 10 kilometrin hiihdon kilpailussa 2018 sekä sai joukkuekilpailussa pronssia 2017. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän oli normaalimäen Gundersen-kilpailussa kolmastoista.
Pažout kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran maaliskuussa 2016. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti oltuaan 27:s Rukalla saman vuoden marraskuussa. Parhaimmillaan hän on sijoittunut 23:nneksi Seefeldissä tammikuussa 2021.
Oerlikon (Zürich)

Oerlikon on sveitsiläisen Zürichin kaupunginosa () ja entinen kunta. Oerlikon on osa Zürichin kaupungin piiriä nro 11 (), jonka muut osat ovat Affoltern ja Seebach. Kaupunginosassa on runsaat 22 000 asukasta.
Historiaa.
Oerlikon oli itsenäinen kunta vuosina 1872–1933. Vuodesta 1934 Oerlikon on ollut osa Zürichiä. Oerlikon kehittyi 1800-luvun jälkipuoliskolla maaseudusta teollisuuspaikkakunnaksi, ja väkiluku kasvoi nopeasti:
1850- ja 1860-luvuilla rakennetut rautatieyhteydet Winterthuriin, Zürichiin, Usteriin ja Bülachiin olivat teollistumisen alullepanijoita. Maschinenfabrik Oerlikon (MFO) aloitti toimintansa 1876. Muita isoja teollisuusyrityksiä olivat vuonna 1895 aloittanut Accumulatoren-Fabrik Oerlikon ja vuonna aloittanut 1906 Schweizerische Werkzeugmaschinenfabrik Oerlikon (Oerlikon-Bührle).
Liikenne.
Oerlikonin rautatieasema on seudun joukkoliikenteen solmukohta. Aseman kautta kulkee päivittäin yli 100 000 matkustajaa, ja se on Sveitsin kahdeksanneksi vilkkain rautatieasema.. Moottoritiet A1 ja A4 ohittavat Oerlikonin itäpuolitse.
Palopermanto

Palopermanto on ullakon lattialaatta, joka on valmistettu syttymättömistä tarvikkeista. Palopermannon tehtävänä on estää tulipalon leviäminen ullakkotilan kautta rakennuksen eri osien välillä. Palopermannon päälle on saatettu asentaa myöhemmin lisälämmöneristeitä, kuten mineraalivillaa. Palopermantolaatan alla voi olla haitta-aineita. Valueristeenä on käytetty usein tervapaperia, -pahvia ja -huopaa tai paksua kreosoottipikikerrosta. Osa valueristeistä voi sisältää haitta-aineita, joiden olemassaolo huomioidaan, jos rakenteeseen kohdistetaan korjaustoimia.
Palopermantorakenteet ovat kehittyneet ajan kuluessa. 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alussa palopermantorakenteena käytettiin usein savilaastilla muurattua lapetiilikerrosta, jonka alapuolella oli aluslaudoitus, puukoroke ja puupalkisto täytteineen. 1900-luvun alkupuolella palopermannot alettiin valaa betonista. Tämän aikakauden palopermantolaatan paksuus on noin 50 mm ja sen alla on yleensä valueristeenä tervapaperi sekä muottilaudoitus. 1920- ja 1930 -luvuilla laatta oheni noin 40 mm paksuuteen.
1940- ja 50 -luvuilla palopermanto sekä sen alapuoliset rakenteet monipuolistuivat. Palopermantolaatta tehtiin nyt 20-60 mm paksusta teräshierretystä teräsbetonista. Se muotoiltiin 1950-luvulta eteenpäin niin, että tulipalon sammutusvedet valuivat hallitusti pois ulkoseinälle muurattujen tiiliruukkuputkien kautta kaadon jyrkkyyden ollessa vähintään senttimetri metrin matkalla. Tämän aikakauden palopermantolaatan alla on joko palkistotäytteitä tai jos lämmöneriste on asennettu palkiston yläpuolelle, se voi olla vuorivillaa, karkaisematonta kevytbetonia, tai lastuvillalevyä. Yläpohjia on alettu tehdä tällä aikakaudella palkistojen sijasta myös massiivibetonilaattoina. Tällöin palopermannon alapuolella on ollut lämmöneristeenä lastuvillaa, kevytbetonia, lasivillaa, korkkia tai turvekuitulevyä. Käyttöullakottomissa rakennuksissa palopermantona on saattanut olla pelkkä slammaus lämmöneristeen päällä.
Niilo Suojoki

Niilo Suojoki (1. tammikuuta 1908 Hämeenlinna – 14. marraskuuta 1969) oli suomalainen itseoppinut taidemaalari. Hän oli erikoistunut kansatieteellisiin aiheisiin ja hänen maalauksensa edustivat realistista tyylisuuntaa. Hän maalasi pääasiassa öljyvärimaalauksia mutta myös akvarelleja.
Suojoki vietti lapsuutensa ja nuoruusvuotensa Helsingissä jossa hän toimi huonekaluverhoilijana ja oli koristemaalarin opissa. Myöhemmin hän asui Tampereella ja viimeksi Kuhmoisissa Päijälän kylässä jonne hän rakensi itselleen talon Leppäkosken rantaan. Kosken toiselle rannalle hän suunnitteli Riihigalleria nimisen erämaa-ateljeen. Ateljee jonka koko oli 12x32 metriä rakennettiin vuosina 1965–1968 käyttäen kuudesta puretusta riihestä saatua puutavaraa. Suojoki ehti pitää kaksi näyttelyä Riihigalleriassa ennen kuolemaansa ja sen jälkeen hänen vaimonsa Fanny piti näyttelyitä vuoteen 1976 saakka jolloin hän myi Riihigallerian Kuhmoisten kunnalle. Kuhmoisten kunta on jatkanut näyttelytoimintaa galleriassa joka on edelleen lähes alkuperäisessä asussaan. Galleriassa pidettiin kesällä 2008 Niilo Suojoen satavuotisnäyttely. Kesällä 2018 oli Riihigallerian 50-vuotisjuhlanäyttely.
Susan Philipsz

Susan Mary Philipsz OBE (s. 1965 Glasgow, Skotlanti) on skotlantilainen kuvanveistäjä ja äänitaiteilija. Hän valmistui kuvanveistäjäksi Duncan of Jordanstone College of Artista vuonna 1993 ja suoritti kuvataiteen maisterin tutkinnon Ulsterin yliopistossa vuonna 1994. Hän teki kuitenkin läpimurtonsa äänitaiteella vuonna 2000. Hänen töitään on ollut näytillä muun muassa Lontoossa, Chicagossa ja Helsingissä, jossa hänen ääni-installaationsa "Kun päivä laskee" oli vuoden 2010 Ihme-nykytaidefestivaalin pääteos.
Vaikka Philipsz ei enää teekään veistoksia, hän määrittelee itsensä edelleen kuvanveistäjäksi, joka käyttää ääntä ilmaisuvälineenään. Hän käyttää teoksissaan usein julkisille paikoille asetettuja kaiuttimia, joilla hän toistaa äänitteitä itsestään laulamassa kansanmusiikki- ja popkappaleita ilman säestystä. Philipsz pyrkii luomaan äänen avulla ”veistoksia”, joissa kokemus teoksen sijaintipaikasta ja kontekstista muodostuu olennaiseksi osaksi teosta itseään.
Philipsz sai vuonna 2010 Turner-palkinnon teoksestaan "Lowlands Away", jossa hän lauloi kolme versiota skotlantilaisesta itkuvirren kaltaisesta laulusta. Niitä soitettiin alun perin kolmen Clyde-joen ylittävän sillan alla Glasgow’ssa. Hänet nimitettiin brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseeriksi (OBE) uutenavuotena 2014.
R.Smg. Enrico Toti

R. Smg. Enrico Toti oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1927 vesillelaskettu Balilla-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Odero-Terni-Orlandon telakalta Muggianosta, missä köli laskettiin 26. tammikuuta 1925. Se laskettiin vesille 20. helmikuuta 1927 ja otettiin palvelukseen 20. syyskuuta 1928.
Palvelus.
Vuonna 1940 alus oli jo palvelusikänsä puolesta uransa loppupuolella. Italian liityttyä toiseen maailmansotaan alus lähetettiin "R.Smg. Tazzolin", "R.Smg. Glaucon", "R.Smg. Marcellon" ja "R.Smg. Medusan" kanssa läntiselle Välimerelle Algerian ja Tunisian rannikolle. Alus kuului 20. - 27. kesäkuuta Philippevillen lahdella Bougarounin ja Farin niemien välillä operoivaan osastoon, joka palasi satamaan kohtaamatta vihollisaluksia.
Heinäkuun puolenvälin jälkeen viiden sukellusveneen osasto korvasi Kreetan ja Afrikan rannikon välillä operoineen neljän aluksen osaston. Viidestä ainoastaan kolme oli palveluskelpoisia mukaan lukien "Toti", joka oli 19.-24. heinäkuuta Aleksandrian ja Krion niemen välisellä merialueella. Osaston alukset palasivat satamaan kohtaamatta vihollista.
Lokakuussa aluksen piti kuulua merelle lähtevään seitsemän aluksen osastoon, mutta "Toti" ei päässyt partioalueelleen aluksella havaitun sähkömoottori vian vuoksi. Paluumatkalla Brindisiin alus navigoi Colonnanniemen radiomajakan mukaan ja sen jälkeen pitkin rannikkoa. Noin 50 merimailia ennen Colonnanniemeä aluksen tähystäjä havaitsi 15. lokakuuta kello 01.10 suuren pinnalla akkuja lataamassa olleen sukellusveneen. "Totin" siirtyessä hyökkäysasemaan vastustaja avasi tykkitulen kansitykillä kääntäen samalla veneen torpedoiden laukaisemiseksi. "Totin" miehistö avasi tulen konekiväärillä osuen torniin ja hieman myöhemmin alukselta avattiin tuli kansitykillä. Vastustajan laukaisema torpedo ohitti perän takaa ja tykin kranaatti osui "Totin" tornin juureen aiheuttamatta kuitenkaan merkittäviä vaurioita. Kello 1.40 vihollisalus upposi. Vuonna 1967 julkaistu Italian merivoimien virallinen historiikki nimeää vihollisaluksen "HMS Rainbowksi".
Aluksen saavuttua satamaan päällikkö Bandini siirtyi "R.Smg. Atropolle" ja aluksen ensimmäinen upseeri Longobardo vastaanotti aluksen päällikkyyden. Samalla alus siirrettiin sukellusvenekouluun Pulaan, jossa se teki 93 koulutuspurjehdusta. Longobardo luovutti aluksen päällikkyyden Giovanni Celestelle.
Pohjois-Afrikan joukkojen huoltotilanteen vaikeuksien vuoksi "Toti" siirrettiin 1942 kuljettamaan tarvikkeita Tobrukiin. Alus lähti 30. kesäkuuta ensimmäiselle matkalleen ja palasi satamaan 13. heinäkuuta toimitettuaan 61 tonnia polttoainetta, 3,7 tonnia ampumatarvikkeita ja 1,5 tonnia muita tarvikkeita. Alus lähti 31. heinäkuuta seuraavalle matkalleen palaten 6. elokuuta. Alus lähti kolmannelle ja samalla viimeiselle matkalleen 19. marraskuuta. Se palasi 28. marraskuuta toimitettuaan 60 tonnia polttoainetta ja kaksi tonnia voiteluaineita. Alus ei ollut tämän jälkeen operaatioissa mukana ja se poistettiin palveluksesta 2. huhtikuuta 1943.
The Beetle

The Beetle on ruotsalaisen Henrik Håkanssonin elokuva, joka tutkii maailmaa hyönteisnäkökulmasta. Teos on Ihme-nykytaidefestivaalin tuottama ja oli vuoden 2018 festivaalin Ihme-teos. Elokuva nostaa esiin halavasepikän ("Hylochares cruentatus"), uhanalaisen kovakuoriaislajin, jota tavataan vain Mätäojan ympäristössä Vantaalla.
Teoksen tausta ja tuotanto.
Elokuva keskittyy halavasepikkäkuoriaisen ja sen elinympäristön kuvaamiseen. Håkansson on kertonut, että suunnitteli alun perin jättävänsä elokuvasta ihmiset kokonaan pois, mutta päätyi lopulta käyttämään kertojanääntä. Professori Jyrki Muonan mukaan elokuvassa on onnistuttu myös ensimmäistä kertaa äänittämään halavasepikän hypystä kuuluva ääni ihmiskorvalle kuuluvalla tavalla.
IHME-teos sai alkunsa, kun Håkansson tutustui hyönteistutkija, professori Jyrki Muonaan ensimmäisenä taustatyöpäivänään Helsingissä vuonna 2016 ja kuuli tältä halavasepikkäkuoriaisesta. Teoksen materiaalia alettiin kuvata kesällä 2017 Muonan avustuksella. Elokuvan lähiotokset halavasepikästä on kuvattu studiossa. Professori Jyrki Muona on kertonut, että kuvattavan kuoriaisen löytäminen oli haaste: koska pääasialliset esiintymisalueet on rauhoitettu luonnonsuojelualueiksi, niiltä ei saa poimia mitään luontoon kuuluvaa. Muonan piti tämän vuoksi etsiä studioon vietävä sepikkä alueen ulkopuolelta. Elokuva kuvattiin lopulta Håkanssonin mukaan kokonaisuudessaan kolmessa ja puolessa päivässä. 
IHME-teoksen on katsottu nostavan esiin posthumanistisista ajattelua, jossa ihmistä käsitellään yhdenvertaisena toisten luontokappaleiden rinnalla. Håkansson on pohtinut teoksissaan ihmisen ja luonnon suhdetta 25 vuoden ajan, mutta on sanonut ettei pidä itseään posthumanistina vaan luonnon havainnoijana.
Elokuvan musiikki.
Elokuvan musiikkina käytetään Mika Vainion konserttitaltiointia vuoden 2015 Sonár-festivaalilta. Håkansson kertoo halunneensa teokseen alun perinkin Vainion musiikkia ja kuunnelleensa konserttitaltioinnin sattumalta. Taltiointi yhdistettiin elokuvaan ja yhdistelmän todettiin toimivan hyvin. 
Teoksen esitys osana IHME-festivaalia.
Håkanssonin teos esitettiin osana Ihmeen festivaaliohjelmaa Helsingissä sijaitsevalla Kulttuuritehdas Korjaamolla 25.–26.5.2018 sekä Myyrmäessä sijaitsevassa Kino Myyrissä osana Myyrmäen Ihme -kokonaisuutta.
Hannes Myllylä

Johannes (Hannes) Jaakko Myllylä (26. heinäkuuta 1881 Kärsämäki – 29. syyskuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen opettaja ja kirjakauppias. 
Henkilöhistoria.
Hannes Myllylän vanhemmat olivat maanviljelijä Herman Myllylä ja Vilhelmiina Kokkokangas ja puoliso vuodesta 1909 Auli Joutsiniemi. Myllylä valmistui opettajaksi 1904 ja toimi kansakoulunopettajana Kemissä 1904–1906 ja Kangasalla 1906–1910. Koulutarpeiden Keskusliike -yhtiön toimitusjohtaja hän oli 1910–1928 ja perustamansa Kirjaliike-yhtiön johtaja vuodesta 1930.
Amerikankitararausku

Amerikankitararausku ("Rhinobatos productus") on kitararauskujen heimoon kuuluva kala, joka elää Tyynellämerellä.
Ulkonäkö ja koko.
Amerikankitararauskulla on suussaan lukuisia pieniä hampaita. Kalan täysikokoinen pituus on 100 senttimetriä, laji painaa noin 10 kilogrammaa ja elää tavallisesti 12 vuoden ikäiseksi.
Ravinto ja elintavat.
Amerikankitararausku oleskelee enimmän osan ajastaan pohjamutaan tai -hiekkaan kaivautuneena, ja lähtee vain harvoin uimaan. Lajin ravintoa ovat äyriäiset, ravut ja simpukat.
Kaija Rantakari

Kaija Rantakari (s. 1984 Tuusula) on suomalainen runoilija, kollaasitaiteilija ja kirjansitojamestari.
Rantakarin esikoisteos "Mikado" (2015) oli ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Toisella teoksellaan "Koko meren laajuus" (2018) hän sai Kalevi Jäntin palkinnon sekä Toisinkoinen-kirjallisuuspalkinnon. Teos oli myös Einari Vuorela -palkintoehdokkaana. Kolmas runokokoelma "Salit" ilmestyi 2021. Teos valittiin Runeberg-palkintoehdokkaaksi. "Kertosäe"-kokoelmaa Artemis Kelosaari luonnehtii "Suomen Kuvalehdessä" "pikkusieväksi", kun taas Anna Hollingsworthin Kulttuuritoimituksessa julkaistun arvion mukaan teoksessa "ihmiskohtaaminen asettuu oivaltaviin muotoihin kellosepän tarkkuudella".
Rantakari on tehnyt myös sitaattikollaaseja vanhasta tekstiaineistosta.
Kun päivä laskee

Kun päivä laskee on Susan Philipszin teos, joka tuotettiin vuoden 2010 Ihme-nykytaidefestivaalille. Teoksessa kuultiin Philipzin laulama Sydämeni laulu äänitteeltä Helsingin rautatieaseman keskushallissa päivittäin ajalla 12.3.-11.4.2010. Philipzs lauloi äänitteellä ilman säestystä. Ääni suunnattiin asemahallissa holvikaton alareunasta ylös, minkä seurauksena syntyi niin sanottu kuiskaus-galleriaefekti, jossa ääni kiirii holvikaarta pitkin tilan toiselle puolelle.
Sydämeni laulu on alun perin Aleksis Kiven kirjoittama ja Jean Sibeliuksen säveltämä.
Teoksen taustat.
Philipsz on kertonut kiinnostuneensa erityisesti suomalaisesta tuutulauluperinteestä ja niin sanotuista Tuonelan lauluista. Hän on kertonut haluneensa rinnastaa teoksessa rauhallisen tuutulaulun aseman vilinään.
Katoava taide

Katoava taide on sellaista taidetta, joka kestää vain lyhyen ajan.
Katoavan taiteen muotoja on erilaisia kuvanveistosta performanssiin. Sanaa käytetään kuitenkin tavallisesti kuvaamaan taideteosta, joka tapahtuu vain kerran, kuten happening, ja joka ei ilmene museossa tai galleriassa näytettävänä kestävänä objektina.
Taustaa.
Katoava taide tuli esiin ensimmäisen kerran 1960-luvulla Fluxus-ryhmässä, kun taiteilijat kuten Joseph Beuys olivat kiinnostuneita luomaan taideteoksia, jotka olivat olemassa gallerian ja museon rakenteen ulkopuolella ja joilla ei ollut taloudellista arvoa. Tapahtumat, performanssit ja äänimaisemat olivat osa katoavaa taidetta, samoin kuin lentolehtiset ja halvat massatuotetut esineet, jotka toivat esille kumouksellisia viestejä.
Teos voi olla itsessään väliaikainen ja katoava, ajallinen prosessi, teko tai tapahtuminen. 
Esimerkiksi Andy Goldsworthyn taide on tehty käsillä saatavissa olevista materiaaleista. Taiteilija konstruoi veistoksen anonyymisti, ja poistuu sitten jättäen teoksen löydettäväksi. Osa katoavan taiteen haastetta on se, että katsoja törmää teokseen sattumalta, ja jää ihmettelemään kuka sen teki ja miksi. 
Katoava (ephemeral) tulee kreikankielen sanasta εφήμερος – ephemeros, joka tarkoittaa kirjaimellisesti ”vain päivän elävää tai lyhyen aikaa elävää”. Katoava taide koostuu usein sellaisista materiaaleista tai aineista, joiden kesto tai muotoa ylläpitävä kapasiteetti on lyhyt, kuten hiekka, lumi tai jää. Teokset on tehty usein materiaaleista, joilla on taipumus hajota tai muuttua luonnollisten prosessien kuluessa, kuten maataiteessa. Katoavan taideteoksen voi myös ymmärtää performanssina tai muina taiteellisina ilmaisumuotoina, joissa ihmisvartalo ja vartalon toiminta ovat teoksen ”päämateriaaleja”. Nykyajan teknologian kehityksen myötä katoavuus saavutetaan usein käyttämällä valon, kuvien projektioita ja muita väliaikaisten kuvien esityksiä ja luomuksia.
Baudelaire ja Benjamin.
Charles Baudelaire ja Walter Benjamin selvittivät katoavan ja ikuisen materialistisia ja käsitteellisiä yhteyksiä. Heille katoavuus on seurausta modernisuudesta, jossa arjen olosuhteet nopeuttavat taideteosten tuottamista ja kuluttamista. Baudelairelle modernisuuden katoavuus on se herooinen osa, josta ikuinen voidaan suodattaa. Hän jättää paljolti edeltävien aikojan teoreettiseksi panokseksi sen, että luovuuden pitäisi edustaa ikuisuutta ja jossa ikuinen on jotain, mitä luovuuden tulisi pyrkiä edustamaan. Tämä ihanne leijuu ohimenevän yläpuolella. 
Benjamin taas luokitteli uudestaan ikuisuuden käsitteen ja asetti sen dialektiseen suhteeseen sen siirtymäkauden kanssa, jossa modernisuuden välittyminen itsessään ikuistetaan. Modernissa tuotantotavassa katoava sekä määrittelee teoksen materiaalisuutta, että sen käsitteellisiä perusteita. Katoava taide hahmottuu väliaikaisena, mutta se saa myös omat väliaikaisuuden kokemuksemme näyttäytymään nykyisyyden ikuisena ehtona.
Alfred Mäkinen

Kustaa Alfred Mäkinen (24. helmikuuta 1869 Somero – 21. elokuuta 1955 Nummi) oli rovasti, mehiläishoitaja ja päätoimittaja. 
Alfred Mäkisen vanhemmat olivat talollinen Kustaa Adolf Mäkinen ja Anna Penttinen ja puoliso vuodesta 1904 Elin Aleksandra Silén. Mäkinen tuli ylioppilaaksi 1893 ja vihittiin papiksi 1900. Hän toimi Somerniemen kirkkoherrana 1916–1920 ja Nummen kirkkoherrana 1920–1952. Mehiläistenhoitokoulua Mäkinen piti Asikkalassa 1902–1909 ja Somerniemellä 1910–1918. Hän oli "Mehiläisen" päätoimittaja vuodesta 1916, usean vuoden ajan. Rovastin arvon Mäkinen sai 1930. Hän julkaisi teoksen "Mehiläishoidosta" vuonna 1903.
Veijo Valmu

Veijo Päiviö Valmu (29. marraskuuta 1929 – 19. heinäkuuta 1995) oli suomalainen Torniossa asunut taidemaalari.
Reetta Pekkanen

Reetta Pekkanen (s. 1985 Outokumpu) on suomalainen runoilija.
Pekkasen esikoisteos "Pieniä kovia nuppuja" (2014) palkittiin Katri Vala -palkinnolla, Tiiliskivi-palkinnolla ja Silja Hiidenheimon muistostipendillä. Se oli myös ehdolla Helsingin Sanomien Kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Pekkasen toinen runokokoelma "Kärhi" ilmestyi vuonna 2019 ja sai Kalevi Jäntin kirjallisuuspalkinnon.
Pekkanen toimii runouslehti Tuli &amp; Savun toimittajana, taiteilijaresidenssi Arteleksen koordinaattorina ja on mukana Nuoren Voiman Liiton hallituksessa. Pekkanen on valmistunut Tampereen yliopistosta pääaineenaan suomen kieli. Lisäksi hän on opiskellut kirjoittamista Oriveden Opistossa ja Kriittisessä korkeakoulussa.
Raisa Marjamäki

Raisa Marjamäki (s. 1987 Helsinki) on suomalainen runoilija.
Marjamäki on opiskellut Helsingin ja Jyväskylän yliopistossa ja valmistunut maisteriksi skotlantilaisesta St Andrewsin yliopistosta, jossa hän opiskeli runoutta Don Patersonin johdolla. Marjamäen kuvakollaasia ja runoa yhdistelevä esikoiskokoelma "Katoamisilmoitus" julkaistiin vuonna 2010, ja hän osallistui sen painamiseen Siuronkosken kirjapainossa. Toinen kokoelma "Ei kenenkään laituri" (2014) ladottiin käsin ja painettiin arkki kerrallaan kirjaksi Heidelbergin kohopainokoneella. Teos kiinnittää huomiota kirjoittamisen teknologioihin: se on kokonaan ilman tietokoneita toteutettu runokirja.
Marjamäki on suomentanut Poesiavihkon "Kiinalainen yksisarvinen" (12/2017), joka on Thomas L. Rowen koostama valikoima 1800-luvun kiinalais-englantilaisesta sanakirjasta tehtyjä löytöjä.
Kolmannessa kokoelmassaan "Ihmeellistä käyttäytymistä" Marjamäki on paennut etelästä periferiaan eikä aio koskaan palata "pallomaan ekologisesta tilanteesta johtuen". Teos saa kriitikko Virpi Alaselta toteamuksen, ettei se vakavuudestaan huolimatta paasaa, vaan tilaa jää lukijoiden omille tulkinnoille ja jopa huumorille. Yksittäiset runot ovat tiiviitä ja kurinalaisia, mutta kokonaisuus on laaja, jolloin tekstien välinen merkitysavaruus kasvaa.
Oerlikonin rautatieasema

Oerlikonin rautatieasema on Sveitsin rautatieliikenteen solmukohtia. Asema sijaitsee Zürichin kaupungissa Oerlikonin kaupunginosassa. Aseman kautta kulki vuonna 2017 työpäivisin 106 000 matkustajaa, ja se on Sveitsin kahdeksanneksi vilkkain rautatieasema.
Historiaa.
Oerlikonin ensimmäinen rautatieasema avattiin vuonna 1855 Winterthur–Oerlikon-radan rakentamisen myötä. Sittemmin asema on uusittu useasti, viimeksi vuosina 2004–2016 toteutetussa hankkeessa, jonka osana rakennettiin kolmas tunneli, Weinbergtunnel, Zürichin keskustaan.
Yhteydet.
Asemalta johtaa SBB:n rautatie yhdeksään suuntaan:
Palvelut.
Rautatieasemalla on kahdeksan raidetta. Sieltä lähtee päivittäin noin 900 junavuoroa. Aseman kautta kulkee kaikki Zürichin päärautatieaseman ja Zürichin lentokentän välinen kaukoliikenne, jonka päätepisteet ovat eri puolilla Sveitsiä.
R.Smg. Balilla (1927)

R. Smg. Balilla oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1927 vesillelaskettu Balilla-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Alus tilattiin Odero-Terni-Orlandon telakalta Muggianosta, missä köli laskettiin 12. tammikuuta 1925. Alus laskettiin vesille 20. helmikuuta 1927 ja otettiin palvelukseen 20. heinäkuuta 1928.
Palvelus.
Alus poistettiin luettelosta 28. huhtikuuta 1941.
R.Smg. Domenico Millelire

R. Smg. Domenico Millelire oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1927 vesillelaskettu Balilla-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Alus tilattiin Odero-Terni-Orlandon telakalta Muggianosta, missä köli laskettiin 20. lokakuuta 1925. Alus laskettiin vesille 19. syyskuuta 1927 ja otettiin palvelukseen 11. elokuuta 1928.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta 15. toukokuuta 1941.
R.Smg. Antonio Sciesa

R. Smg. Antonio Sciesa oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1928 vesillelaskettu Balilla-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Alus tilattiin Odero-Terni-Orlandon telakalta Muggianosta, missä köli laskettiin 20. lokakuuta 1925. Alus laskettiin vesille 18. elokuuta 1928 ja otettiin palvelukseen 12. huhtikuuta 1929.
Palvelus.
Miehistö upotti aluksensa 6. marraskuuta 1942.
Kodak Black

Bill K. Kapri (s. 11. kesäkuuta 1997) syntyjään Dieuson Octave ja myös aikaisemmin ottanut nimen Bill Kahan Blanco on yhdysvaltalainen räppäri, joka on musiikkinsa lisäksi tunnettu myös lukuisista rikostuomioistaan ja some-kohuistaan. Hänet tunnetaan taiteilijanimellä Kodak Black. Hänen kuuluisimpia musiikkikappaleitaan ovat Roll in Peace, Tunnel Vision ja No Flockin. Ollessaan vankilassa hän suoritti high school -tutkintoa vastaavan vaihtoehtoisen tutkinnon. 
Hänen debyyttialbuminsa, Painting pictures (2017) kävi 3. sijalla US Billboard 200:ssa ja pääsi Billboardin Hot 100:ssa kymmenen huippusinglen joukkoon sinkullaan "Tunnel vision". Kodakin toinen albumi, Dying to Live (2018) nousi 1. sijalle Billboard 200 ja isossa osassa oli single "Zeze" (f. Travis Scott ja Offset), joka nousi sijalle 2. Hot 100:ssa.
Laittomuudet ja yläasteelta asti ilmenneet ongelmat ovat haitanneet Kodakin nousua valtavirran musiikkisuosikiksi.
Pembroke Pines

Pembroke Pines on kaupunki Floridassa.
Pembroke Pines sijaitsee Atlantin rannikolla, 25 minuutin ajomatkan päässä Miamista pohjoiseen ja 20 minuutin matkan päässä Fort Lauderdalesta etelään.
Kaupunki kasvoi nopeasti 1990-luvulla sen jälkeen kun hurrikaani Andrew aiheutti laajoja tuhoja Miamin seudulla vuonna 1992. 
Vuoden 2010 väestönlaskennassa kaupungissa oli 154 750 asukasta. Arvio vuodelle 2017 oli 170 721. Asukkaista 66% on valkoisia ja 20% afroamerikkalaisia.
Aikuisen naisen joulukalenteri

Aikuisen naisen joulukalenteri on suomalainen joulukalenterisarja, joka esitettiin joulukuussa 2018 Yle TV1 -kanavalla ja Yle Areenassa. Pääosassa on Mari Perankosken esittämä 47-vuotias hedelmöityshoitobiologi Maria Månsson, jonka pyrkii luomaan läheisilleen täydellisen joulun, mutta yritykset epäonnistuvat toistuvasti. Sarjan tapahtumat sijoittuvat Turkuun.
Sarjan käsikirjoittanut ja tuottanut Anna-Maija Halonen sai idean aikuisille naisille suunnatusta joulukalenterista vuonna 2015 työpaikkalounaalla. Pian idean saamisen jälkeen alkoi tarinan kehittely, jonka apuna Halonen käytti muun muassa Facebookissa ollutta jouluaiheista ryhmää.
Jaksot.
1 Keskikatsojamäärä ensiesityspäivänä televisiossa
Arktinen taide

Arktinen taide on taidetta ja kulttuuria, joka heijastaa, jatkaa ja uusintaa arktisten alueiden kulttuuriperintöä. Käsite sisältää alkuperäiskansojen ja ei-alkuperäiskansojen taiteen sekä näiden vuorovaikutuksen. Arktinen taide viittaa nykytaiteen lisäksi muun muassa perinne- ja taidekäsityöhön sekä uusiin taidemuotoihin, kuten lumi- ja jääveistoon. Myös esimerkiksi mediatuotannot, jotka kuvaavat arktista kulttuuria, lukeutuvat arktiseksi taiteeksi. 
Arktisen taiteen käsite on kulttuuripoliittisesti latautunut. Sen avulla pyritään tunnistamaan pohjoisten alueiden taiteen ja kulttuurin erityispiirteitä ja edistämään kestävää kehitystä. Keskeinen foorumi on arktisen taiteen huippukokous Arctic Arts Summit, joka järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 2017 Harstadissa Norjassa ja järjestetään vuonna 2019 Rovaniemellä. Arctic Arts Summit 2019 on mittava taide- kulttuuripoliittinen tapahtuma.
Lapin yliopisto koordinoi Arktisen yliopiston taiteen koulutusorganisaatioiden verkostoa Arctic Sustainable Art and Design ja antaa koulutusta arktisen taiteen maisteriohjelmassa Arctic Art and Design.
Arktisen taiteen määritelmä on kirjoitettu kirjaan Ymäristötaidetta Lapin matkailuun.
Verkkopartahai

Verkkopartahai eli valkotäpläpartahai eli kirjopartahai ("Eucrossorhinus dasypogon") on partahaiden heimoon kuuluva merikala, joka elää indopasifisella merialueella. Lajin tyypillinen koko on noin 180 senttimetriä, mutta kaksi kertaa suurempiakin yksilöitä on tavattu. Syö luultavasti kaloja ja pieniä selkärangattomia. Verkkopartahai on pintakala, joka käy korkeintaan 50 metrin syvyydessä. 
Verkkopartahai on sukunsa ainut laji.
Thure Möller

Thure William Möller (21. lokakuuta 1859 Kokkola – 23. maaliskuuta 1937 Helsinki) oli lääkäri ja anatomian tutkija, joka sai ylimääräisen professorin arvonimen. 
Thure William Möllerin vanhemmat olivat käräjänotaari Thure Möller ja Maria Emilia Drake ja puoliso vuodesta 1900 Wiwi Sofia Lojander (k. 1955). Möller tuli ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1876 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1883 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1893. Kirurgian ja lääketieteen tohtoriksi hän väitteli 1897. Möller toimi Helsingin yliopiston anatomian laitoksen assistenttina 1893–1900 ja dosenttina 1899–1900. Anatomian apulainen hän oli vuodesta 1900 vuoteen 1926, jolloin hän jäi eläkkeelle. Möller oli myös yliopiston voimistelulaitoksen opettaja 1902–1926 ja hoiti anatomian professuuria eri aikoina 1901–1909. Hän sai ylimääräisen professorin arvonimen vuonna 1914.
Timo Jokela

Timo Jokela (s. 7. elokuuta 1956 Kittilä) on suomalainen taiteilija ja kuvataidekasvatuksen professori Lapin yliopistossa. 
Taiteilijana Timo Jokela käyttää paikkasidonnaisen taiteen, yleensä ympäristö- ja yhteisötaiteen menetelmiä. Hän tuo pohjoiseen maisemaan, talveen, lumeen ja jäähän keskittyneiden teostensa kautta näkökulmia keskusteluihin taiteen ja paikan, taiteen ja pohjoisten ihmisten ja kansojen suhteista. Jokela irrottautuu teoksissaan länsimaisen maisemataiteen perinteestä, joka on ollut usein valloittavaa ja kolonisoivaa suhteessa pohjoiseen. Tässä mielessä Jokelan taide on arktista taidetta, jossa on kulttuuripoliittinen ulottuvuus. Jokela toimii aktiivisesti ympäristötaiteilijana, ja hänen teoksiaan on ollut esillä Pohjoismaiden lisäksi Skotlannissa, Venäjällä ja Japanissa.
Oman taiteensa tekemisen lisäksi Timo Jokela kuratoi näyttelyitä ja tapahtumia sekä toimii Lapin yliopistossa vastuullisena johtajana taiteen ja tieteen välisissä kehittämishankkeissa. 
Timo Jokela työskentelee Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnassa professorina kuvataidekasvatuksen ja soveltavan kuvataiteen aloilla, muun muassa kansainvälisessä maisteriohjelmassa Arctic Art and Design. Jokela on toiminut Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnan dekaanina vuosina 2009-2017 ja Arktisen yliopiston Arctic Sustainable Art and Design -verkoston johtajana vuodesta 2011 alkaen. Hän on johtanut useita alueellisia, kansallisia ja kansainvälisiä soveltavan taiteen ja kuvataidepedagogiikan kehittämishankkeita, joista hän on julkaissut kotimaisia ja kansainvälisiä tutkimusartikkeleja ja toimittanut kirjoja, jotka käsittelevät muun muassa talvitaidetta, ympäristö- ja yhteisötaidetta, soveltavaa taidetta, arktista taidetta ja muotoilua sekä laaja-alaista kuvataidekasvatusta.
Tonttu Toljanterin joulumieli

Tonttu Toljanterin joulumieli on Yle TV2:n tuottama suomalainen Tonttu Toljanterin joulukalenteriin perustuva elokuva, joka esitettiin ensimmäisen kerran 25. joulukuuta 2003. Elokuva on esitetty Yle TV2:ssa muutamia kertoja 23. joulukuuta 2006, 25. joulukuuta 2008 ja 25. joulukuuta 2015. Ohjelman nimikkohenkilöä Tonttu Toljanteria näyttelee Kunto Ojansivu.
Juoni.
Joulu lähestyy kovaa kyytiä. Alituinen kiire saa Joulupukin haaveilemaan eläkepäivistä ja suunnittelemaan Toljanterista työnsä jatkajaa. Pukin puheet ovat tietysti leikkiä, mutta sitä Kyyjärven osaston partiotonttu Korvanen ei tiedä. Korvanen tahtoisi itse joulupukiksi ja siksi Toljanteri on saatava näyttämään Joulupukin silmissä kelvottomalta. Keksimällä valheita Toljanterista Korvanen käännyttää apulaisekseen rivakan 
tyttötonttu Salamanterin. Salamanteri pestautuu pojaksi pukeutuneena Toljanterin apulaiseksi ja sekoittaa parhaansa mukaan Toljanterin asioita.
Näyttelijät.
Elokuva julkaistiin DVD:llä 16. lokakuuta 2013.
Aarne Nissinen

Aarne Johannes Nissinen (27. toukokuuta 1891 Kuopio – 12. joulukuuta 1954) oli keittiömestari ja keittokirjailija. 
Henkilöhistoria.
Aarne Nissisen vanhemmat olivat perämies Paavo Nissinen ja Elisabeth Heikkinen. Nissinen kävi kansakoulun ja suoritti stuerttikoulun 1911. Yhdysvalloissa hän opiskeli 1928–1929. Nissinen työskenteli useiden eri hotellien palveluksessa ja piti ruuanlaittokursseja muun muassa SOK:ssa ja Marttaliitossa, samoin kuin omaa keittokoulua. Hän myös julkaisi useita ruuanlaitto- ja keittokirjoja. Nissinen toimi myös jonkin aikaa 1920-luvulla perustetun Suomen Kokki- ja stuerttikoulun johtajana.
Perun–Chilen hauta

Perun–Chilen hauta on syvänmeren hauta Tyynenmeren itäosissa. Se kulkee noin 160 kilometrin etäisyydellä Perun ja Chilen rannikosta. Sen alueella Nazcan laatta työntyy Etelä-Amerikan laatan alle.
Perun–Chilen hauta on noin 5 900 kilometriä pitkä, ja se on pisin syvän meren hauta. Sen keskilevys on 64 kilometriä, ja sen syvin kohta on Richardsin syvänne, joka ulottuu 8 065 metriä merenpinnan tason alapuolelle.