tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
U-107

U-107 oli Saksan laivaston IXB-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa. Vene oli kaikista toisessa maailmansodassa palvelleista sukellusveneistä pisimpään merellä, kaikkiaan 13 partiomatkalla 750 meripäivää. Eräällä näistä matkoista se upotti kapteeni Hesslerin komennossa 14 liittoutuneiden alusta, yhteensä 86 699 bruttorekisteritonnia Sierra Leonen rannikolla pääkaupunki Freetownin edustalla. Englannin laivasto upotti sukellusveneen 18. elokuuta 1944.
Valmistus.
Alus tilattiin 24. toukokuuta 1938 Bremenistä AG Weseriltä, missä köli laskettiin 6. joulukuuta 1939 telakkanumerolla 970. Alus laskettiin vesille 2. heinäkuuta 1940 ja otettiin palvelukseen 8. lokakuuta ensimmäisenä päällikkönään korvettikapteeni Günther Hessler.
Palvelus.
Aluksella tehtiin 13 partiomatkaa, joiden aikana se upotti 37 rahtialusta ja 2 apualusta. Lisäksi matkoilla vaurioitettiin kolmea rahtilaivaa ja yhtä apualusta.
Alus upposi 18. elokuuta 1944 Biskajanlahdella St.Nazairen lounaispuolella Britannian rannikkolennoston Short Sunderland -lentoveneen syvyyspommien seurauksena. Kaikki aluksessa olleet 58 miehistönjäsentä saivat surmansa.
Sandudd

Sandudd on suomalainen vuodesta 1885 valmistettu tapettimerkki. Helsingissä toimintansa aloittaneen Sanduddin nykyinen tehdas sijaitsee Akaan Toijalassa. Sandudd-merkkisiä tapetteja ovat vuosikymmenten varrella valmistaneet monet eri yhtiöt, joilla on ollut monia omistajia.
Sandudd-tapetteja valmistaa nykyisin Elecster Oyj:n tytäryhtiö Sandudd Oy. Sen Toijalan tehtaalla valmistetaan noin 400 000 tapettirullaa vuodessa, joista 15 prosenttia menee vientiin. Muovitettuja tapetteja Sandudd ei valmista, vaan kaikki tapetit ovat hengittäviä, tehty paperista tai nonwoven-kuitumateriaalista. Vuosittain esitellään kevät- ja syysmallisto sekä erikoismallistoja kuten Muumi-tapetit. Sanduddin nykyisiä tapettimalleja ovat suunnitelleet muiden muassa Jukka Rintala, Stefan Lindfors ja Jaana Reinikainen.
Historiaa.
Alun perin Sandudd-tapetteja valmistettiin Helsingin Hietaniemessä () nykyisen uimarannan länsipäässä, jossa toimi yritys nimeltä "Sandudd Tapetfabriks Ab". Se perustettiin samana vuonna kuin Helsingin Siltasaaressa toiminut Rieksin tapettitehdas muutti Pietariin. Sandudd valmisti alkuvuosinaan tapettien lisäksi myös maaleja ja lakkoja sekä muita teknokemiallisia tuotteita. Vuonna 1910 tehdas tuhoutui tulipalossa ja yritys muutti 1912 Helsingin Tapanilaan ja toimi vuodesta 1913 alkaen nimellä "Sanduddin Tehdas Oy". Yrityksen omistajaksi tuli vuonna 1894 F. W. Grönqvist ja 1917 Leopold Lerche, joiden suvut olivat Sanduddin suurimpia omistajia 1950-luvulle asti, jolloin yritys siirtyi Wihurille.
Wihuri rakennutti 1970-luvulla Vantaan Veromiehenkylään uuden tapettitehtaan, jonne toiminta siirtyi Tapanilasta 1975. Tuolloin tehdas toimi monialayhtiön yhtenä yksikkönä nimellä "Wihuri Oy Sandudd" ja oli Pohjoismaiden suurin tapettitehdas. Vuonna 1980 Wihuri osti Toijalasta vuonna 1904 perustetun Helpiö Oy:n (alun perin Toijalan Tapettitehdas-Yhtiö Hellberg &amp; Kumpp.), mutta lakkautti sen tehtaan saman tien.
Vuonna 1987 toijalalaisen Tapetti Oy:n omistajaperhe Tuurnat ostivat Sanduddin Wihurilta, lopettivat Vantaan-tehtaan ja siirsivät Sandudd-tapettituotannon omistamaansa Tapetti Oy:n tehtaaseen Pirkanmaan maakunnan Toijalaan. Tässä yhteydessä perustettiin Sandudd Tapetti Oy. Se toimi aluksi vain tapettien maahantuojana ja markkinoijana, ja tapettien valmistuksen hoiti Tapetti Oy. Vuonna 1990 yhtiöt fuusioitiin nimelle Sandudd Tapetti Oy, ja vuonna 1991 se työllisti noin 70 ihmistä.
1980-luvun lopulla Tapetti Oy ja Sandudd menestyivät muun muassa viennillä Neuvostoliittoon, mutta Suomen 1990-luvun alun lamassa yhtiö ajautui konkurssiin. Vuonna 1992 tapettivalmistusta Toijalan tehtaassa jatkoi Halosen perheen omistama Reileik Oy ensin yhtiönimellä TH-Sandudd Oy ja sitten nimellä Sandudd Oy. Vuodesta 1999 tapettitehdas on toiminut Elecster Oyj:n (ent. Tuomo Halonen Oy) tytäryhtiönä.
Tapanilan entinen tapettitehdas kärsi tulipaloista ainakin vuosina 2001, 2009 ja viimeksi lokakuussa 2017 niin pahasti, että tehdas päätettiin purkaa.
Cynthia Plaster Caster

Cynthia Plaster Caster (oikealta nimeltään Cynthia Albritton, 24. toukokuuta 1947 – 21. huhtikuuta 2022) oli yhdysvaltalainen bändäri ja kuvataiteilija, joka tunnetaan kuuluisien rockmuusikoiden peniksistä tekemistään kipsivaloksista. Hän teki valoksia 1960-luvun loppuvuosista vuoteen 1971 asti ja jatkoi valamista jälleen 1980-luvulta alkaen. Hänen valoksiaan on esitelty useissa näyttelyissä.
Albritton sai ajatuksen kipsivalosten tekemisestä vuonna 1966 lukionsa kuvaamataidon kotitehtävästä, jossa tuli tehdä kipsivalos jostain kiinteästä kohteesta. Kotitehtäväkseen hän vielä teki valoksen vihanneksesta, mutta ryhtyi ystävättärensä kanssa opettelemaan valosten tekemistä peniksistä ja suunnittelemaan, miten saisi rockmuusikot suostumaan niiden ottamiseen. He ryhtyivät käyttämään itsestään nimitystä "Chicagon Plaster Casters" ('Chicagon Kipsinvalajat') ja päätyivät käyttämään valuaineena alginaattia, jota hammaslääkärit käyttivät ottaessaan hampaista kipsimalleja. Kohteen tehtävänä oli työntää avustajan avulla jähmettynyt peniksensä tyttöjen valmistamaan pinkinväriseen alginaattiin, johon jäi sen kovetuttua muotti, johon veistos myöhemmin valettiin. Ensimmäiset yritykset Monkeesin Peter Torkin ja Procol Harumin Gary Brookerin kanssa epäonnistuivat, sillä tytöt eivät osanneet käsitellä ainetta oikein. Ensimmäisen onnistuneen kipsivaloksensa Albritton ja hänen kaksi avustajaansa tekivät Jimi Hendrixistä. Sen jälkeen he tekivät valokset monesta muustakin rockmuusikosta. Jotkin valokset tosin epäonnistuivat tai jäivät esittämäänsä kohdetta pienemmiksi toimenpiteen pitkän keston tai alginaatin ennenaikaisen jähmettymisen johdosta.
Rockmuusikko Frank Zappa kiinnostui Albrittonin taiteesta ja rohkaisi häntä, mutta hänen kaavailemansa näyttely veistoksista ei koskaan toteutunut.
Vuoden 1971 jälkeen Albritton ei enää onnistunut saamaan tunnettuja rockmuusikoita suostumaan kohteekseen, joten hän lopetti valosten tekemisen kymmeneksi vuodeksi ja palasi Los Angelesista kotikaupunkiinsa Chicagoon latojan työhön.
Albritton palasi valosten tekemiseen 1980-luvulla, ja samalla hän alkoi saada mediahuomiota. Hän oli luopunut veistoskokoelmastaan 1970-luvun alussa, mutta sai sen takaisin oikeudenkäynnin kautta 1980-luvun lopussa. Hän teki valoksia rockmuusikoiden lisäksi myös elokuvantekijöistä ja muista julkkiksista, ja vuonna 2000 hän alkoi tehdä kipsivaloksia naisrokkareiden rinnoista. Hänen valoksiaan on esitelty näyttelyissä New Yorkin ja San Franciscon gallerioissa.
Albritton perusti vuonna 2002 Cynthia P. Caster -säätiön, joka avustaa lahjakkaita muusikkoja ja taiteilijoita.
Albrittonista julkaistiin vuonna 2001 Jessica Villinesin ohjaama dokumenttielokuva "Plaster Caster: The Rock &amp; Roll Adventures of Super Croupie Cynthia Plaster Caster".
Aleksei Paramonov

Aleksei Aleksandrovitš Paramonov (, 21. huhtikuuta 1925 Borovsk, Venäjän SFNT – 24. elokuuta 2018) oli Neuvostoliittoa edustanut jalkapalloilija, jalkapallovalmentaja ja olympiavoittaja.
Paramonov kuului Neuvostoliiton miesten maajoukkueen kokoonpanoon Melbournen kesäolympialaisissa 1956, missä maa voitti kultaa.
Paramonov kuoli 93-vuotiaana 24. elokuuta 2018.
Vladimir Voronkov

Vladimir Petrovitš Voronkov (, 20. maaliskuuta 1944 Tšuvassien ASNT, Venäjän SFNT – 25. syyskuuta 2018) oli Neuvostoliittoa edustanut maastohiihtäjä, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Voronkov saavutti suurimmat menestyksensä 4×10 km viestissä Neuvostoliiton viestijoukkueen jäsenenä. Hän voitti viestissä olympiakultaa Sapporossa 1972 ja maailmanmestaruuden Vysoké Tatryssa 1970. Voronkov kilpaili Sapporossa myös 15 kilometrillä, ja Grenoblen talviolympialaisissa 1968 hän hiihti neljässä kilpailussa ollen 30 kilometrillä ja viestissä neljäs.
Voronkov kuoli 74-vuotiaana 25. syyskuuta 2018.
Peter Robeson

Peter David Robeson (21. lokakuuta 1929 – 29. syyskuuta 2018) oli brittiläinen esteratsastaja ja olympiamitalisti.
Robeson voitti kaksi olympiapronssia: joukkuekilpailussa Tukholmassa 1956 ja Tokiossa 1964. Hän kilpaili vielä Montréalin kesäolympialaisissa 1976.
Robeson kuoli kotonaan 88-vuotiaana 29. syyskuuta 2018.
Kolmistaan (televisiosarja)

Kolmistaan on suomalainen draamakomediasarja, jonka pääosissa näyttelevät Pamela Tola, Eero Ritala ja Lauri Tilkanen. Sarja kertoo Helsingin keskustassa kimppakämpässä asuvista Vilmasta (es. Pamela Tola), Sevestä (es. Eero Ritala) ja Markuksesta (es. Lauri Tilkanen), jotka rimpuilevat lähestyvää ”aikuisuutta” vastaan. Ensimmäisellä tuotantokaudella pariskunta Vilma ja Seve päätyvät pitkäksi venyneen jatkoillan päätteeksi homoseksuaalin Markuksen kanssa sänkyyn, jonka seurauksena Vilma tulee raskaaksi tietämättä kummalle miehistä. Toisella kaudella seurataan heidän elämäänsä vauvan kanssa.
Sarjan ensimmäisen tuotantokauden kolme ensimmäistä jaksoa julkaistiin Elisa Viihde -suoratoistopalvelussa 14. joulukuuta 2017, jonka jälkeen loput jaksot julkaistiin palvelussa kolmessa erässä. C More -suoratoistopalvelussa ensimmäinen kausi julkaistiin kokonaisuudessan 15. lokakuuta 2018. Televisiossa ensimmäisen kauden esitetti Sub maalis–huhtikuussa 2019. Elisa Viihde julkaisi toisen tuotantokauden kokonaisuudessaan 16. marraskuuta 2018.
Sarja pohjautuu vuosina 2011–2012 esitettyyn brittiläiseen "Threesome"-sarjaan.
Freedy Kekäläinen

Freedy Kekäläinen (30. tammikuuta 1904 Meynard, Massachusetts – 22. heinäkuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen Etsivän keskuspoliisin ja Valtiollisen poliisin virkailija, joka toimi muun muassa Valpon valvontatoimiston päällikkönä.
Elämä ja ura.
Kekäläinen syntyi Yhdysvalloissa, jossa hänen vanhempansa asuivat siirtolaisina vuodet 1903–1905. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta lyseosta ja siirtyi varusmiespalveluksensa jälkeen 1924 Etsivän keskuspoliisin pääosastolle. Tiedustelutoimiston esittelijänä toiminut Kekäläinen opiskeli virkansa ohessa Helsingin yliopistossa valtio-oppia, sosiologiaa ja kriminologiaa. Myöhemmin hän työskenteli EK:n valvontatoimistossa. Kekäläinen oli perehtynyt salakirjoituksiin, käsialatutkimukseen sekä asiakirjaväärennöksiin, joista antoi lausuntoja myös tuomioistuimille tavallisiin rikosasioihin liittyen.
Jatkosodan aikana Kekäläinen oli salaisen Vapaus – Isänmaa – Aseveljeys -organisaation palkkalistoilla asiantuntijana. Sodan loppuvaiheessa hän johti Valpon sisälle muodostettua tiedustelurengasta ”Kekäläisen iskujoukkoa”, jonka tarkoituksena oli toimia yhteysverkkona, mikäli Valpo lakkautettaisiin. Moskovan välirauhan jälkeen hän vastasi Valpon osalta Helsingin Lauttasaaressa marraskuussa 1944 ammutun venäläisen upseerin Ivan Belovin murhatutkimuksista. Valpon muuttuessa kommunistijohtoiseksi Punaiseksi Valpoksi valvontatoimiston päällikköna toiminut Kekäläinen erotettiin kesällä 1945, jolloin hän siirtyi Matkaravinto Oy:n henkilöstöpäälliköksi. Joulukuussa 1949 Kekäläinen ja Valpon entinen päällikkö Otto Brusiin saivat sakkotuomion virkavirheestä, kun eräs oululainen luutnantti oli keväällä 1945 pidätetty aiheettomasti Kekäläisen tiedonannon perusteella asekätkentään liittyen.
Kekäläinen osallistui ahkerasti Valpoa käsittelevään julkiseen keskusteluun aina viimeisiin elinvuosiinsa saakka. Esimerkiksi tammikuussa 1977 "Uusi Maailma" -lehdessä julkaistiin Kekäläisen avoin kirje toimittaja Olle Leinolle, jossa hän kiisti väitteet Martta Koskisen kidutuksesta. Kekäläinen kuoli 88-vuotiaana heinäkuussa 1992. Hänet on haudattu Helsinkiin Malmin hautausmaalle.
Yksityiselämä.
Kekäläisen vanhemmat olivat Hämeenlinnassa syntynyt rautatievirkailija Juho Fredrik Kekäläinen (1876–1921) ja Porista kotoisin ollut ranskalaistaustainen Elli Bonnet (1881–1957). Hänen sisarensa oli koreografi Telma Tuulos.
Muuta.
Vuonna 2006 Helsingin kaupunginteatterissa esitetyssä "Matkalla Porkkalaan" -näytelmässä Kekäläisen roolissa nähtiin Santeri Kinnunen. Yle TV1:n vuonna 2015 tuottamassa televisiosarjassa "Punainen kolmio" häntä näytteli Jari Virman. Kekäläinen on myös yksi kirjailija Tapani Baggen rikosromaaneissa esiintyvän ylietsivä Väinö Mujusen esikuvista.
Bath Iron Works

Bath Iron Works on yhdysvaltalainen vuonna 1884 Bath Iron Works Limitedinä perustettu telakka, joka sijaitsee Kennebecin varrella Bathissa Mainessa. Telakka valmistaa aluksia yksityisille, yrityksille ja puolustusvoimille, ja pääosa tuotannosta menee Yhdysvaltain laivastolle. Vuodesta 1995 alkaen telakka on kuulunut General Dynamicsiin.
Historia.
Yhdysvaltain sisällissodassa palvellut ja Bathissa syntynyt kenraali Thomas W. Hyde perusti telakan Bathiin 1884.
Suomen estetiikan seura

Suomen estetiikan seura ry (SES) on 2. maaliskuuta 1972 perustettu suomalainen järjestö, joka toimii filosofisen ja soveltavan estetiikan tutkijoiden, opiskelijoiden ja alan harrastajien yhteistyöfoorumina. Sen tavoitteena on toiminnallaan edistää estetiikan tutkimusta, luoda taiteiden ja tieteiden välisiä kontakteja ja herättää keskustelua esteettisistä arvoista. Seura on Tieteellisten seurain valtuuskunnan sekä estetiikan alan kansainvälisen kattojärjestön International Association of Aestheticsin (IAA) jäsen. SES:n jäsenyys on avoin kaikille alasta kiinnostuneille.
Perustaminen.
Seura perustettiin 2. maaliskuuta 1972 Helsingissä. Perustamiskokoukseen osallistuivat Yleisen kirjallisuustieteen ja estetiikan professori Irma Rantavaara, -josta tuli seuran ensimmäinen puheenjohtaja- apulaisprofessori Aarne Kinnunen, Päivi Huuhtanen, Markku Envall ja Yrjö Sepänmaa. Seuran ensimmäiseen hallitukseen kuului edellä mainittujen lisäksi professori Johan Wrede. Sen lisäksi seuran varhaisiin aktiiveihin kuuluivat mm. Ossi Naukkarinen, Tom Simons, Jouko Mykkänen, Martti Honkanen sekä Marco Mäkinen. Siinä missä tavallisesti tieteelliset seurat kokoavat yhteen jo olemassa olevia alan tutkijoita, Suomen estetiikan seuran tarkoituksena oli luoda tiedeyhteisö yhdistämällä yksin toimineet estetiikan harrastajat. 
Toiminta.
Suomen Estetiikan Seura toimi vuosina 1996–2013 osana Synteesi-lehden julkaisijakuntaa yhdessä Suomen Semiotiikan Seuran ja Suomen Taidekasvatuksen Tutkimusseuran kanssa. Viime vuosina seura on tehnyt yhteistyötä mm. Kansainvälisen soveltavan estetiikan instituutin sekä Nuoren Voiman Liiton kanssa. 
Palkinnot.
SES jakaa vuosittain Vuoden esteettinen teko -palkinnon. Sen lisäksi seura jakaa Yrjö Hirn -palkintoa ansioituneesta tutkimuksesta estetiikan alalla, Globaali vuoden esteettinen teko -palkintoa (vuodesta 2015 lähtien) sekä Vuoden estetiikan alan artikkeli -palkintoa.
Vuoden esteettinen teko.
Lähde
Puheenjohtajat.
Seuran puheenjohtajia ovat olleet:
Anna Burns

Anna Burns (s. 1962 Belfast) on pohjoisirlantilainen kirjailija.
Burns sai vuonna 2018 Man Booker -palkinnon teoksestaan "Milkman", joka kertoo seksuaalisen häirinnän kohteeksi joutuneesta naisesta. Burns on ensimmäinen Man Booker -palkinnon saanut pohjoisirlantilainen. Vuonna 2020 Burns sai 100 000 euron arvoisen International Dublin Literary Awardin, yhden maailman arvokkaimmista kirjallisuuspalkinnoista.
Burns asuu Sussexissa, Englannissa.
Suomen urheilu 1966

Suomen urheilu 1966 käsittelee vuoden 1966 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija.
Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
Naisten listalla kuusi parasta olivat:
Urheilutoimittajat laativat ensimmäistä kertaa erikseen myös ammattiurheilijoiden listan ja parhaaksi ammattiurheilijaksi valittiin ralliautoilija Timo Mäkinen.
Allyylibromidi

Allyylibromidi (C3H5Br) on bromattuihin alkeeneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lähtöaineena orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa allyylibromidi on puhtaana väritöntä, mutta usein väriltään keltaista tai kellertävää. Väri tummenee valon vaikutuksesta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja hyvin useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja kloroformiin. Allyylibromidin reaktiot ovat tyypillisiä alkeeneille ja alkyylibromideille. Se esimerkiksi reagoi nukleofiilien kanssa alkyloiden ne. Allyylibromidi ärsyttää voimakkaasti ihoa, silmiä ja hengitysteitä ja aiheuttaa muun muassa kyynelvuotoa.
Allyylibromidia voidaan valmistaa allyylialkoholin ja vetybromidin, allyylialkoholin, trifenyylifosfiitin ja bentsyylibromidin tai propeenin ja bromin välisellä reaktiolla.
Allyylibromidia käytetään orgaanisen kemian synteeseissä. Se reagoi muun muassa happi-, typpi- ja rikkiyhdisteiden kanssa muodostaen allyylijohdannaisia. Siitä valmistetaan muun muassa lääkkeitä, väriaineita, polymeerejä ja organometalliyhdisteitä.
General Electric LM2500

General Electric LM2500 on GE Aviationin valmistama teollisuuden ja merenkulun käyttöön valmistettu kaasuturbiini, joka on muunnos yhtiön CF6-lentokonemoottorista.
Kaasuturbiinista valmistetaan kolmea varianttia:
Vuonna 2004 Yhdysvaltain ja ainakin 29 muulla laivastolla oli käytössään yli tuhat LM2500/LM2500+ moottoria. Muita käyttökohteita ovat muun muassa kantosiipialukset, ilmatyynyalukset ja nopeat lautat.
Suomen urheilu 1967

Suomen urheilu 1967 käsittelee vuoden 1967 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija.
Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
Naisten listalla kuusi parasta olivat:
Parhaaksi ammattiurheilijaksi valittiin autourheilija Rauno Aaltonen.
Spartanburg

Spartanburg on kaupunki Spartanburgin piirikunnassa, Etelä-Carolinan osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Se on väkiluvultaan osavaltion 12. suurin kaupunki. Vuoden väestönlaskennassa kaupungin väkiluku oli 37 647, ja suurkaupunkialueen 318 999. Spartanburgin asukkaista 72,5 prosenttia oli valko- ja 21,5 prosenttia mustaihoisia. Vuodesta 1970 vuoteen 2010 Spartanburgin suurkaupunkialueen asukasmäärä kasvoi noin 200 tuhannesta yli 300 tuhannen.
Työnantajia.
1990-luvulla Spartanburgissa toimi muun muassa Hitachin kuvaputkitehdas, ja vuonna 1994 siellä avattiin autonvalmistaja BMW:n ensimmäinen Saksan Baijerin ulkopuolella sijainnut tuotantolaitos. Alkuvaiheessa se työllisti pari tuhatta ihmistä. 2010-luvun lopulla tehtaassa valmistetaan BMW:n kaupunkimaastureita 11 000 työntekijän voimin. 
Spartanburgin suurimpiin työnantajiin kuului 2010-luvun lopulla myös ranskalaisen Michelinin rengastehdas, monia muita autoalan tarviketuottajia, lattianpäällysteitä valmistava Milliken sekä saksalainen Siemens.
Oppilaitoksia.
Spartanburgissa toimiviin korkeakouluihin kuuluvat Etelä-Carolinan yliopisto, Converse College, Wofford College, Spartanburg Methodist College ja Virginia College-Spartanburg.
Beaufort (Etelä-Carolina)

Beaufort [ˈbjuːfərt] on kaupunki Etelä-Carolinan osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Se on Beaufortin piirikunnan hallintokeskus. Kaupunki sijaitsee Sea Islands -saarijonoon kuuluvalla Port Royalin saarella. Vuoden väestönlaskennassa kaupungin väkiluku oli 12 361.
RIM-67 Standard

RIM-67 Standard ER (SM-1ER/SM-2ER) on pitkänmatkan ilma- ja meritorjuntaohjus, joka kehitettiin alun perin Yhdysvaltain laivaston käyttöön. 
RIM-67 kehitettiin korvaamaan laivaston aluksille sijoitettu 1950-luvulla kehitetty RIM-8 Talos. Lopulta ohjus korvasi myös RIM-2 Terrierin, koska ohjukset olivat saman kokoisia ja ne voitiin sijoittaa Terrieriltä vapautuneisiin tiloihin. RIM-66 Standard MR on sama ohjus, mutta ilman ER järjestelmän lisämoottoria. Aseen valmistaja on General Dynamics. RIM-66 -tyypin ohjuksen kehittely aloitettiin vuonna 1964 ja sen käyttöönotto tapahtui vuonna 1968.
Mandi Sirola

Amanda ”Mandi” Sofia Sirola (o.s. Sundell; 20. tammikuuta 1881 Kangasala – 7. kesäkuuta 1965 Helsinki) oli suomalaisen vasemmistopoliitikon Yrjö Sirolan puoliso ja yksi Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) perustajajäsenistä.
Mandi Sundellin vanhemmat olivat seppä Aksel Vilhelm Sundell ja Vilhelmina Simontytär. Hän kävi Tammisaaren käsityöopiston ja oli sen jälkeen Kangasalan opistossa kudonnanopettajana. Hän nai vuonna 1903 kansakoulunopettaja Yrjö Sirolan, josta tuli hieman myöhemmin Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) huomattava poliitikko. Pariskunta asui vuosina 1910–1913 Yhdysvaltain Duluthissa. Heille syntyi vuonna 1903 yksi poika, Aimo, joka kuitenkin kuoli pian Amerikasta paluun jälkeen vuonna 1913. Mandi alkoi tämän jälkeen työskennellä miehensä rinnalla.
Mandi Sirola oli vuoden 1918 sisällissodan aikana miehensä alaisena Kansanvaltuuskunnan ulkoasiainosaston toimistovirkailijana. Pääasiassa hän vastaanotti vieraita. Sirolat pakenivat sodan lopussa Neuvosto-Venäjälle ja osallistuivat molemmat elokuussa 1918 Moskovassa SKP:n perustavaan kokoukseen. Mandi Sirola valittiin marras–joulukuun vaihteessa 1918 puolueen keskuskomiteaan täydennysjäsenenä samassa yhteydessä Kullervo Mannerin ja Eino Rahjan kanssa. Häntä ei valittu uudelleen syyskuun 1919 toisessa puoluekokouksessa.
Sirolat siirtyivät kesällä 1920 Tukholmaan, ja Mandi kieltäytyi seuraavana vuonna palaamasta Venäjälle miehensä kanssa. Sen sijaan hän tuli keväällä 1922 salaa Suomeen, ja hänet vangittiin saman vuoden lokakuussa Ätsärissä. Turun hovioikeus tuomitsi hänet helmikuussa 1923 Venäjän-aikaisen toimintansa vuoksi valtiopetoksen valmistelusta 23 kuukauden kuritushuonerangaistukseen, jonka hän suoritti Hämeenlinnan keskusvankilassa. Hän lopetti sen jälkeen yksipuolisesti yhteydenpidon Neuvostoliittoon jääneeseen Yrjöön, joka yritti vuosien ajan jatkaa kirjeenvaihtoa hänen kanssaan. Mandi Sirola ei vankilasta vapauduttuaan osallistunut poliittiseen toimintaan ja elätti itsensä käsitöitä tekemällä. Hän asui äitinsä kuolemaan saakka tämän kanssa Kangasalla, sen jälkeen Uuraisilla ja 1950-luvun puolivälistä alkaen Helsingissä, jonkin aikaa Inkeri Lehtisen kanssa. Hän kuoli Helsingin kaupungin vanhainkodissa 84-vuotiaana vuonna 1965.
Ahlroos

Ahlroos on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Suomen saksalaiset

Suomen saksalaiset () ovat Suomessa asuvia saksalaisia. Vuoden 2017 lopulla Suomessa asui 6 183 saksankielistä henkilöä. Saksan kansalaisia Suomessa asui 4 014.
Vuonna 1924 Suomessa oli 1 645 saksalaista. Saksalaiset olivat pääosin kauppiaita. Saksalaisia on asunut myös Baltian maissa ja Pietarissa, ja osa Suomeen eri aikoina muuttaneista saksalaisista on ollut pietarinsaksalaisia, osa baltiansaksalaisia, osa on eri aikoina muuttanut Saksasta. Suomen saksankielisissä on lisäksi ollut ainakin sveitsiläisiä, muiden muassa Fazer-, Berner-, Huber- ja Oesch-suvut.
Vuonna 1812 Viipurin väestöstä saksankielisiä oli 12,5 prosenttia eli 362 henkilöä. Vuonna 1930 saksankielisten osuus Viipurin väestöstä oli enää 0,6 prosenttia eli 439 henkilöä.
Saksalaisten sukujen merkitys oli keskeinen Suomen ja Helsingin kehitykselle 1800-luvulla. Helsingin enemmistökieli oli ruotsi. Saksa oli tuolloin Helsingin kolmanneksi puhutuin vähemmistökieli suomen ja venäjän jälkeen, ja kaupunkiin perustettiin edelleen toimivat Saksalainen koulu, Saksalainen seurakunta ja Saksalainen kirjasto. FC Germania Helsinki on vuonna 2015 perustettu saksalaisen jalkapalloseura, jonka miesten edustusjoukkue pelaa Vitosessa.
Falls Church

Falls Church on kaupunki Virginian osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 12 332. Vuonna 2017 sen arvioitiin olleen 14 583. Se on osa Washington DC:n metropolialuetta.
Anaktorion

Anaktorion (, alun perin "Wanaktorion", , ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio ("polis") Akarnaniassa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Áktio-Vónitsan kunnan alueella lähellä nykyistä Néa Kamarínan kylää. 
Maantiede.
Anaktorionin kaupunki sijaitsi niemellä Ambrakianlahden etelärannalla. Sen arkeologinen kohde sijaitsee nykyisen Néa Kamarínan kylän lounaispuolella linnuntietä noin neljä kilometriä länteen Vónitsan kaupungista.
Anaktorion oli Joonianmereltä Ambrakianlahdelle purjehdittaessa Akarnanian ensimmäinen kaupunki Aktionin niemen jälkeen. Etäisyys kaupungista niemelle oli noin 40 stadioninmittaa eli vajaa kahdeksan kilometriä. Anaktorionin kaupunkivaltion hallussa ollut alue tunnettiin nimellä "Anaktoria" (). Sen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä. Siihen kuului muun muassa Aktionin niemen alue.
Historia.
Anaktorion oli Korintin siirtokunta, antiikin lähteiden mukaan yhdessä Korkyran kanssa. Se perustettiin Korintin tyranni Kypseloksen aikana noin vuonna 657–626 eaa. Perustajaksi mainitaan Ekhiades. Kaupunki oli jonkin aikaa seudun tärkeimpiä kreikkalaiskaupunkeja. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä "Anaktorios" ().
Persialaissodissa Anaktorion oli kreikkalaisten puolella. Se osallistui Plataiain taisteluun vuonna 479 eaa. 800 hopliitilla yhdessä Leukaksen kanssa. Korintin ja Korkyran jouduttua sotaan korinttilaiset saivat kaupungin petoksella kokonaan käsiinsä peloponnesolaissodan alla vuonna 432 eaa. Peloponnesolaissodassa kaupunki oli Korintin tavoin Spartan puolella. Kaupunki säilyi korinttilaisilla vuoteen 425 eaa. saakka, jolloin akarnanialaiset saivat kaupungin valtaansa Ateenan avustuksella. Tämän jälkeen korinttilaiset asuttajat karkotettiin, ja akarnanialaiset asuttivat kaupungin omalla väellään. Tämän jälkeen kaupunki oli todennäköisesti osa Akarnanian liittoa.
Anaktorion löi omaa hopearahaa 400-luvulta eaa. lähtien. Kolmannessa pyhässä sodassa 356–346 eaa. kaupunki oli Theban puolella. Kaupunki säilyi merkittävänä vielä hellenistiselle kaudelle ja roomalaisen kauden alkupuolelle saakka. Octavianus siirrätti väestön vuonna 31 eaa. perustamaansa Nikopoliin kaupunkiin, jonka jälkeen Anaktorion toimi Nikopoliin satamana.
Kaupungin paikkaa tutki ensimmäisenä William Martin Leake 1800-luvun alkupuolella. Nykyisen Áktio-Vónitsan kunnan osa Anaktórion kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta, on ottanut nimensä kaupungista.
Rakennukset ja löydökset.
Anaktorionin paikalta on löydetty kaupungin raunioita. Kaupunki on ollut ympäröity muurein. Sen tunnetuin pyhäkkö oli Apollon Aktiokselle omistettu temppeli, joka sijaitsi Aktionin niemellä.
Kaupungilla oli kaksi satamaa, joista toinen sijaitsi kaupungin muurein ympäröidyn alueen sisäpuolella ja toinen Aktionin niemellä Joonianmeren puoleisella rannalla.
Siitinluu

Siitinluu eli penisluu (lat. "baculum") on siitintä tukeva luu. Useilla nisäkkäillä, kuten petonisäkkäillä, hyönteissyöjillä, siipijalkaisilla ja lähes kaikilla kädellisillä ihmistä lukuun ottamatta on siitinluu.
Evoluutiobiologi Tuomas Aivelon mukaan klassinen selitys ihmisen siitinluun puuttumiselle on sukupuolivalintaan liittyvä: luuton siitin on vaikeampi pitää erektiossa, joten onnistunut erektio on ollut naaraille merkki uroksen hyvästä kunnosta. Oletuksen tueksi on tosin vähän todisteita. Katoaminen liittynee myös laajempaan kädellisten evoluutioon. Tarkkaa syytä ihmisen siitinluun puuttumiselle ei tiedetä.
Siitinluu on suosittu metsästysmuisto muun muassa karhunmetsästäjillä.
Brikindera

Brikindera () oli antiikin aikainen kaupunki ja oletettavasti myös kaupunkivaltio ("polis") Rhodoksen saarella Kreikassa. Se sijoitetaan saaren itäosaan lähelle nykyistä Archángeloksen kaupunkia.
Brikinderan historiasta ei tiedetä paljoakaan. Vaikka kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Sitä on arveltu myös Ialysoksen alaiseksi polikseksi tai muuksi kaupungiksi. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Brikindera kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se mainitaan liiton verotusluetteloissa vuosina 429/428 eaa., 421/420 eaa. ja 415/414 eaa. Kaupungin arvellaan lakanneen olemasta poliksena viimeistään klassisen kauden alkupuoliskolla ennen vuotta 400 eaa. Brikindera mainitaan yhdessä Herodaan miimijambissa.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä "Brikindarios" ().
Arvid Kuha

Gustaf Arvid (Arvi) Kuha, vuoteen 1906 Göös (5. helmikuuta 1877 Jyväskylä – 25. kesäkuuta 1959) oli suomalainen opettaja, kauppakoulun johtaja ja yritysjohtaja. 
Henkilöhistoria.
Kuhan vanhemmat olivat opettaja, kustantaja ja valtiopäivämies K. G. Göös ja Fanny John. Kuha tuli ylioppilaaksi 1895, valmistui filosofian kandidaatiksi 1898 ja sai päästötodistuksen Suomen Liikemiesten Kauppaopistosta 1906. Hän opiskeli myös ulkomailla Berliinin kauppakorkeakoulussa josta hän sai päästötodistuksen 1908. Kuha kävi Burroughs-yhtiön myyntikoulun 1912 ja hän teki opintomatkoja Skandinavian maihin, Englantiin, Saksaan ja Amerikkaan. Kuha toimi opettajana Viipurin kauppakoulussa 1906–1907 ja Suomen Liikemiesten Kauppaopistossa 1907–1910. Jyväskylän kauppakoulun johtajana Kuha toimi 1910–1912 ja Systema-yhtiössä prokuristina 1912–1919 ja yhtiön toimitusjohtajana vuodesta 1920. Tätä tehtävää Kuha hoiti vuoteen 1931 asti ja työskenteli sitten Suomen vientiyhdistyksen osastopäällikkönä. Suomen sisällissodan aikana Kuha oli valkoisten päämajan intendentin adjutantti, keväällä 1918 hän oli Finlands Vänner -toimiston johtaja Tukholmassa. 
Kuha kuului useiden iikeyritysten johtokuntiin ja hän toimi myös kauppakamarin sihteerinä. Kuha oli lisäksi Suomen Liikemies-Yhdistyksen, Helsingin Kauppiaitten Kauppakoulun sekä Suomen Krematorio-yhdistyksen johtokuntien jäsenenä.
Diakrioi (Rhodos)

Diakrioi (, myös "Diakria", ) oli antiikin aikainen kaupunki ja oletettavasti myös kaupunkivaltio ("polis") Rhodoksen saarella Kreikassa. Sen sijaintipaikkaa ei tiedetä.
Myöskään Diakrioin historiasta ei tiedetä paljoakaan. Vaikka kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Se saattoi olla saaren jonkun suuremman poliksen alaisuudessa. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Diakrioi kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se mainitaan liiton verotusluetteloissa neljästi vuosien 430/429 eaa. ja 415/414 eaa. välillä. Kaupungin arvellaan lakanneen olemasta poliksena viimeistään klassisen kauden alkupuoliskolla ennen vuotta 400 eaa. 
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä "Diakrios" ().
Eteokarpathioi

Eteokarpathioi (, monikko) oli antiikin aikainen heimo tai muu kansanryhmä ja sen "koinon" ja kaupunkivaltio ("polis") Karpathoksen saarella Kreikassa. Nimitys ei ole varsinaisesti kaupungin tai muun paikan nimi.
Eteokarpathioista tiedetään vain vähän. Nimitys esiintyy kahdessa näiden ja Ateenan väliseen politiikkaan liittyvässä piirtokirjoituksessa. Ensimmäinen on Deloksen meriliiton verotusluettelo vuodelta 434/433 eaa. Sen perusteella Eteokarpathioi kuuluivat ainakin tuolloin Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Toinen piirtokirjoitus vuodelta 445–430 eaa. mainitsee Ateenan myöntäneen Eteokarpathioille jonkinlaisen itsehallinnon. Eteokarpathioin olemassaolosta ei ole merkkejä enää 400-luvun eaa. jälkeen. Siksi on ehdotettu, että se olisi ollut ateenalaisten perustama, Karpathoksen poliksesta erotettu polis, joka jäi lyhytikäiseksi.
Nimen perusteella Eteokarpathioi, ”Aidot karpathoslaiset”, saattoivat olla Karpathoksen saaren alkuperäisten minolaisen ja mykeneläisen kauden asukkaiden jälkeläisiä, toisin sanoen edelsivät kansana doorilaisten tuloa saarelle. Heidän kielensä saattoi myös olla joku muu kuin kreikan kieli. Tässä mielessä näitä on verrattu Kreetan alkuperäisväestöön kuuluneisiin eteokreetteihin. On kuitenkin mahdollista, että kyseessä oli jollain muulla perusteella erottunut kansanryhmä. Heidän identiteettinsä on saattanut perustua muun muassa Karpathoksen (Krapathoksen) esiintymiseen Homeroksen "Iliaan" Laivaluettelossa.
Eteokarpathioilla oli Karpathoksella todennäköisesti omia kyliä, mutta ei välttämättä omaa kaupunkia, joka olisi ollut poliksen keskus. He asuttivat todennäköisesti saaren vuoristoisia sisäosia, siinä missä doorilaiset olivat asuttaneet rannikot. Toisaalta Eteokarpathioin polis-keskukseksi on esitetty myös Potidaionia, joka sijaitsi saaren itärannikolla nykyisen Kárpathoksen kaupungin eli Pigádian paikalla. Eteokarpathioihin liittyi ilmeisesti Apollonille omistettu pyhäkkö, joka sijaitsi mahdollisesti Karpathoksen eteläisissä keskiosissa.
Gambrion

Gambrion (, myös "Gambreion", ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio ("polis") Aioliissa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä nykyisiä Bergamaa ja Kınıkiä.
Gambrionin historiasta ei tiedetä paljoakaan. Sen tiedetään olleen olemassa poliksena suuren osan klassista kautta ja ainakin vielä hellenistisen kauden alussa vuonna 323 eaa. Poliksena kaupungin mainitsee muun muassa Ksenofon. Kaupunki oli suuren osan klassisesta kaudesta Persian vallan alla ja mahdollisesti osa Lyydian satraappikuntaa. Se oli vielä tuohon aikaan oletettavasti vain osittain kreikkalaistunut. Persian kuningas antoi kaupungin hallittavaksi Gongylos Eretrialaiselle 400-luvulla eaa., ja tämän jälkeläiset hallitsivat kaupungissa vielä seuraavalla vuosisadalla. Kaupunki löi omaa hopea- ja pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä "Gambreiōtēs" (). Gambrionin suhde Palaigambrioniin (”Vanha Gambrion”) on epäselvä.
Hyporeiai

Hyporeiai () oli antiikin aikainen kaupunki ja oletettavasti myös kaupunkivaltio ("polis") Akarnaniassa Kreikassa. Sen sijaintipaikkaa ei tunneta, mutta sen arvioidaan sijainneen Akarnanian itäosassa lähellä Aitolian rajaa.
Myöskään Hyporeiain historiasta ei tiedetä paljoakaan. Kaupunki oli olemassa poliksena ilmeisesti vasta myöhemmällä klassisella kaudella noin 400–323 eaa. Vaikka kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Mikäli kaupunki oli polis, se on saattanut olla 300-luvulla eaa. Akarnanian liiton jäsen. 
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä "Hypōreatēs" ().
Larissa (Aiolis)

Larissa (, myös "Larisa", tai "Larissa/Larisa Frikonis", ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio ("polis") Aioliissa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä Buruncukia.
Maantiede.
Larissa sijaitsi Aioliin rannikon lähellä, antiikin lähteiden mukaan noin 70 stadioninmittaa eli 13 kilometriä kaakkoon Kymestä. Kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kokoa ei tunneta. Aioliin Larissaa ei tule sekoittaa toiseen Larissaan, joka sijaitsi Troaksen alueella.
Historia.
Larissan alkuperäiset asukkaat olivat pelasgeja. Strabon yhdisti kaupungin Larissaan, joka mainitaan Homeroksen "Iliaassa", Troaksen Larissan sijasta sopivamman sijainnin vuoksi. Aiolialaiset valtasivat kaupungin Troijan sodan jälkeen, ja siitä tuli yksi Aiolian liiton dodekapoliin kahdestatoista kaupungista. Arkaaiselta kaudelta 500-luvulta eaa. lähtien ja pääosan klassista kautta kaupunki oli Persian vallan alla. Kyyros II Suuri perusti kaupunkiin egyptiläisistä sotilaista koostuneen varus- ja siirtokunnan vuonna 546 eaa., ja siksi Strabon erotti kaupungin muista samannimisistä kutsumalla sitä ”egyptiläiseksi Larissaksi”.
400-luvulla eaa. kaupunki pyrki eroon Persian vallasta ja kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Larissan asukkaat olivat osaksi egyptiläisten jälkeläisiä vielä Ksenofonin aikaan 300-luvulla eaa., ja vain osaksi aiolialaisperäisiä kreikkalaisia. Kaupunkia pidettiin kuitenkin kreikkalaisena poliksena. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä "Larissaios" () tai "Larisaios" ().
Larissa löi omaa pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien. Strabonin aikaan kaupunki oli autioitunut.
Rakennukset ja löydökset.
Larissan akropoliina eli linnavuorena toimi kukkula, joka sijaitsee heti nykyisen Buruncukin itäpuolella. Noin 3/4 sen alueesta on kaivettu, ja kukkulalta on löydetty linnoitteiden, mukaan lukien muurien ja tornien, sekä palatsin, temppeleiden, stoien eli pylväshallien ja muiden rakennusten raunioita sekä katujen jäänteitä. Kaupungissa on ollut suunniteltu asemakaava. Rakennukset on ajoitettu pääosin 500-luvulle eaa. ja muurit ja muut linnoitteet 400-luvulle eaa. Kaupunki sai vetensä vesijohtoja pitkin.
Palaigambrion

Palaigambrion (, myös "Palaigambreion", ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio ("polis") Aioliissa nykyisen Turkin alueella. Sen sijaintia ei tunneta, mutta se on saattanut sijaita jossakin Gambrionin lähellä.
Palaigambrionin historiasta ei tiedetä paljoakaan. Sen tiedetään olleen olemassa poliksena suuren osan klassista kautta ja ainakin vielä hellenistisen kauden alussa vuonna 323 eaa. Poliksena kaupungin mainitsee Ksenofon. Palaigambrion oli suurimman osan klassista kautta Persian vallan alla. Sen suhde Gambrioniin on epäselvä.
Oiva Björkbacka

Oiva Björkbacka (s. 24. maaliskuuta 1934 Kontupohja, Karjalan ASNT, Neuvostoliitto) on entisen Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) pitkäaikainen järjestövaikuttaja.
Björkbacka syntyi Neuvosto-Karjalassa, johon hänen Reisjärveltä kotoisin olleet vanhempansa olivat muuttaneet Kanadasta vuonna 1931. Hänen isänsä oli kirvesmies. Perhe palasi Suomeen jo 1935 ja asettui Rajamäelle. Björkbacka ei päässyt käymään oppikoulua, mutta hän opiskeli Sirola-opistossa vuosina 1953–1954 ja 1956–1957 sekä Moskovan puoluekoulussa 1958–1961 ja Moskovan yhteiskuntatieteiden akatemiassa 1963–1967 pääaineenaan filosofia ja sen alle kuulunut sosiologia. Hän opiskeli Mokovassa pidempään kuin kukaan muu SKP:n lähettämä. Hän valmistui Moskovassa maisteriksi ja valmisteli sosiologian väitöskirjaa, joka jäi kesken kun hänet kutsuttiin takaisin Suomeen vuonna 1967. Björkbacka oli vuosina 1955–1963 opintojensa ohessa SDNL:n järjestöosaston toimitsijana, vuonna 1962 Suomen Festivaalitoimiston palveluksessa ja vuosina 1967–1991 SKP:n palkattuna työntekijänä eri tehtävissä. Vuonna 1967 hänestä tuli puolueen ensimmäinen tutkimussihteeri, joka järjesti puolueen yhteiskunnallista tutkimustoimintaa ja seminaareja.
SKP:n sisäisessä linjajaossa Björkbacka kuului enemmistöläisiin. Vähemmistön pää-äänenkannattaja "Tiedonantaja" julisti vuonna 1969 Björkbackan, Erkki Salomaan, Jorma Simpuran ja Pentti Kinhan puolueen pahimmaksi ”oikeistokoplaksi”.
Björkbacka oli piirisihteeri vuosina 1971–1976 ja varmisti piirin pysymisen enemmistöläisten käsissä. Vuonna 1977 hän siirtyi SKP:n tiedotuspäälliköksi. Hän oli puolueen poliittisen toimikunnan (ns. politbyroon) jäsen vuosina 1972–1988. Björkbacka oli myös Kansan Sivistystyön Liiton (KSL) pääsihteerinä 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa sekä myöhemmin "Kommunisti"-lehden päätoimittajana. Hän on ollut myös Otto Wille ja Hertta Kuusisen Säätiön hallituksen jäsen vuodesta 1967 ja sen puheenjohtaja vuosina 1985–2014. Hän kuuluu myös UKK-Seuran hallitukseen.
Björkbacka on kirjoittanut teoreettisia artikkeleita ja kääntänyt RIA Novosti -uutispalvelun venäjänkielisiä uutisia. Eläkepäivillään hän on kirjoittanut Luoteis-Helsingissä ilmestyvään paikallislehti "Tanotorveen". Hän on myös julkaissut omakustanteina kirjoituskokoelman "Mikä mättää maailmassa? Kolumneja, katsauksia, kirjallisuutta" (2002), runokokoelman "Raikuja, kaikuja, haikuja: Runoja pöytälaatikostani vuosilta 1953–2003" (2004) ja esseekokoelman "Oivalluksia: Alku ja loppu, Minun mittani ja muita" (2013). Hänen venäläissyntyinen puolisonsa Angelina Kazmina-Björkbacka on julkaissut muistelmateoksen "Venäläinen onni: Stalinin kauden perhekronikka" (2010).
Herman Tammilehto

Herman Robert Tammilehto (22. toukokuuta 1902 Seinäjoki – 27. lokakuuta 1954 Seinäjoki) oli Seinäjoen kauppalanjohtaja vuosina 1935–1954. 
Herman Tammilehdon vanhemmat olivat seppä Johan Akseli Tammilehto ja Sanna Raumann ja puoliso vuodesta 1937 Aili Katri Ojala. Tammilehto tuli ylioppilaaksi 1923 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1931, varatuomarin arvon hän sai vuonna 1936. Tammilehto toimi asianajajana Tampereella 1932–1933, oma asianajotoimisto hänellä oli Seinäjoella 1934–1935. Kauppalanjohtajan toimen ohella Tammilehdolla oli Seinäjoella useita luottamustehtäviä, kuten Seinäjoen orkesteriyhdistyksen puheenjohtajuus vuodesta 1936.
Saint-Jean-d’Arves

Saint-Jean-d’Arves on kunta itäisessä Ranskassa Savoien departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee noin 26 kilometriä Saint-Jean-de-Mauriennen kaupungista lounaaseen. 
Kunnan alueella oleva hiihtokeskus on osa laajempaa Les Sybellesin hiihtokeskusaluetta. Kunnan nähtävyyksiä on 3 514 metriä korkea vuori Aiguilles d’Arves.
Saint-Colomban-des-Villards

Saint-Colomban-des-Villards on kunta itäisessä Ranskassa Savoien departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee noin 20 kilometriä Saint-Jean-de-Mauriennen kaupungista länteen.
Kunta sijaitsee Villardsin laaksossa, jonka kautta pääsee Les Sybellesin hiihtokeskusalueelle.
Pihlgren ja Ritola

Pihlgren ja Ritola Oy on suomalainen vuonna 1930 perustettu yritys, joka valmistaa tapetteja. Se on toinen Suomen kahdesta yhä toimivasta tapettitehtaasta Sanduddin rinnalla. Molemmat yritykset toimivat Pirkanmaalla Akaan Toijalassa.
Pihlgren ja Ritola on erikoistunut palvelemaan entistäjiä ja erilaisten perinteisten sisustustyylien suosijoita. PR-paperitapettien valikoimaan kuuluu antiikki- ja tyylitapetteja sekä vanhoihin suomalaisiin perinneaiheisiin eri aikakausilta. Tapetit painetaan yhä lähes 200 vuotta vanhalla liimaväreihin perustuvalla rotaatiopainomenetelmällä. Tapetteja ovat suunnitelleet muiden muassa Erik Bruun, Rut Bryk, Lisa Johansson-Pape, Birger Kaipiainen, Ritva Koski,
Ritva Kronlund, Yki Nummi, Vuokko ja Antti Nurmesniemi, Jukka Pellinen, Annikki ja Ilmari Tapiovaara sekä Tapio Wirkkala ja Maaria Wirkkala.
Pihlgren ja Ritolan tapetit ovat myös lavastajien suosiossa. Yrityksen "Wiener Jugend" -tapetilla oli tapetoitu olohuone Meryl Streepin ja Hugh Grantin tähdittämässä elokuvassa "Florence.
Asterix ja taikajuoman salaisuus

Asterix ja taikajuoman salaisuus on vuonna 2018 valmistunut ranskalainen tietokoneanimaatioelokuva, joka perustuu René Goscinnyn ja Albert Uderzon Asterix-sarjakuviin. Elokuva sai ensi-iltansa Ranskassa 5. joulukuuta 2018. Se on järjestyksessä kymmenes animoitu Asterix-elokuva. Näyttelijä Christian Clavier palasi elokuvassa Asterixin rooliin tällä kertaa äänenä. Clavier näytteli hahmoa kahdessa ensimmäisessä näytelmäelokuvassa vuosina 1999–2002.
Juoni.
Eräänä sumuisena aamuna tietäjä Akvavitix on keräämässä taikajuoman aineksia korkealla puiden latvoissa, kunnes
yhtäkkiä oksa pettää tämän alta ja Akvavitix putoaa alas maahan murtaen samalla jalkansa. Tämän seurauksena Akvavitix
tulee siihen päätökseen, että hänen on alettava etsiä nuorta seuraajaa, jolle voisi opettaa taikajuoman salat.
Guapira floribunda

Guapira floribunda on ihmekukkakasveihin kuuluva jopa 15 metriä korkeaksi kasvava puulaji. Sitä kasvaa yleisenä Ecuadorille kuuluvilla Galápagossaarilla.
Kuvaus.
"Guapira floribunda" voi kasvaa 15 metriä korkeaksi. Sen lehdet ovat 3,5–8 senttimetriä pitkiä, soikeita tai pyöreähköjä, ja ne kasvavat usein vastakkaisesti. "Guapira floribunda" on kaksikotinen eli heteet ja emit ovat eri yksilöissä. Hedelmä on noin senttimetrin pituinen pähkylä.
Levinneisyysalue ja elinympäristö.
Sitä tavataan kuudella Galápagossaarella, ja lisäksi siitä on varmistamattomia havaintoja Ecuadorin Guayasin maakuntaan kuuluvalta Punásaarelta. Laji kasvaa Galápagossaarten "Scalesia"-vyöhykkeen kuivissa metsissä.
"Guapira floribunda" kasvaa yleisenä Galápagossaarilla, eikä sen esiintymisessä ole ollut havaittavissa taantumaa. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokitteleekin sen elinvoimaiseksi lajiksi.
Allemond

Allemond on kunta itäisessä Ranskassa Isèren departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Kunta tunnetaan myös nimellä Allemont. Se sijaitsee noin 45 kilometriä Grenoblesta itään.
Kunnan alueella on mineraalivarantoja, ja niitä hyödyntämään sinne perustettiin 1700-luvulla kuninkaallinen valimo. Kunnan läpi virtaava joki Eau d'Olle padottiin 1970-luvulla Verneyn padolla, ja sen seurauksena sinne muodostui tekojärvi Lac du Verney.
Solvang

Solvang on kaupunki Santa Barbaran piirikunnassa, Kalifornian osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Se sijaitsee Santa Ynezin laaksossa. Kaupungin väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 5 245. Pormestarina toimii nykyisin Jim Richardson. 
Tanskalaiset uudisasukkaat perustivat Solvangin 1911 ja se sai kaupunkioikeudet toukokuussa 1985. Moni rakennus kaupungin keskustassa on rakennettu perinteiseen tanskalaiseen tyyliin.
Tex Winter

Morice Fredrick ”Tex” Winter (25. helmikuuta 1922 Wellington, Texas – 10. lokakuuta 2018 Manhattan, Kansas) oli yhdysvaltalainen koripallovalmentaja, joka tuli tunnetuksi lajiin huomattavasti vaikuttaneen kolmiohyökkäyksen kehittäjänä. Winter toimi NBA:ssa 1970-luvulla kaksi kautta Houston Rocketsin päävalmentajana ja teki kymmenien kausien uran yliopistovalmentajana. Menestystä hän keräsi kahden NBA:n aikansa parhaan joukkueen, 1990-luvun Chicago Bullsin ja 2000-kymmenluvun alun Los Angeles Lakersin apuvalmentajana saavuttaen yhteensä yhdeksän NBA:n mestaruutta. Vuonna 2009 hän voitti kymmenennen NBA-mestaruutensa Lakersin konsulttina. Hänet on nimetty Basketball Hall of Fameen.
Elämä ja ura.
Winter valmensi yliopistojoukkueita vuosikymmenien ajan. Vuonna 1962 julkaistiin Winterin kolmiopelistä kertova kirja "The Triple-Post Offense". Vuosina 1971–1973 Winter toimi NBA-joukkue Houston Rocketsin päävalmentajana. Vuosina 1985–1998 hän toimi Chicago Bullsin apuvalmentajana voittaen kuuluisassa dynastiassa kuusi NBA:n mestaruutta. Vuosina 1999–2008 Winter toimi apuvalmentajana Los Angeles Lakersissa jossa voitti kolme mestaruutta lisää. Jokaisella mestaruuskaudellaan Winterin joukkueen päävalmentajana toimi Phil Jackson. Kaudella 2008–2009 Winter saavutti vielä yhden mestaruuden Lakersin konsulttina. Vuonna 2011 Winter nimettiin Basketball Hall of Fameen.
Winter kuoli 96-vuotiaana Kansasin Manhattanilla 10. lokakuuta 2018.
Jim Pembroke Band

Jim Pembroke Band oli Jim Pembroken yhtye, joka toimi vuosina 1979–1980. Yhtyeen kokoonpano vaihteli sen toiminnan aikana: sen ensisinglellä soittaa Pembroken lisäksi Ronnie Österberg, Hasse Walli, Antero Jakoila ja Make Lievonen, mutta albumilla kokoonpanossa soitti Pembroken ja Österbergin lisäksi Mats Huldén, Olli Haavisto, Timo Vakkilainen, ja Petteri Salminen. Heidän lisäkseen yhtyeessä ehtivät demovaiheessa soittaa ainakin Sakari Kukko, Pekka Nylund, Luumu Kaikkonen ja Jukka Syrenius. Yhtyeeltä julkaistiin sen olemassaolon aikana kaksi singleä ja albumi Flat Broke. Lisäksi kaksi yhtyeen livekappaletta julkaistiin kokoelmalevyillä: Otis Rush -coveri "All Your Love" albumilla Metropolis ja Randy Newman -coveri "It's Money That I Love" albumilla Provinssi-rock ’80 Live.
Akzidenz-Grotesk

Akzidenz-Grotesk on H. Bertholdin kirjasinvalimon vuonna 1898 julkaisema sans-serif tai groteski kirjaintyyppi. Kirjaintyypin nimi oli aluksi "Accidenz-Grotesk", ja sen kirjainmuodot perustuvat Royal Grotesk -kirjaintyyppiin, jonka oli suunnitellut Ferdinand Theinhardt. Theinhardtin kirjapaino yhdistyi sittemmin Bertholdiin.
Bertholdin taiteellisen johtajan Günter Gerhard Langen johdolla Akzidenz-Grotesk laajeni 1950- ja 1960-luvuilla kokonaiseksi kirjainperheeksi. Kirjaintyypin merkistöä laajennettiin ja uudet leikkaukset AG Medium Italic, AG ExtraBold, AG Italic, AG ExtraBold Condensed &amp; Italic ja AG Super suunniteltiin. 2000-luvulla Akzidenz-Groteskiin on lisätty vielä useita muitakin leikkauksia.
Mangaaniheptoksidi

Mangaaniheptoksidi eli mangaani(VII)oksidi (Mn2O7) on mangaanin ja hapen muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Aine on suhteellisen pysymätöntä ja reagoi herkästi, jopa räjähdysmäisesti.
Ominaisuudet ja valmistus.
Huoneenlämpötilassa mangaaniheptoksidi on tummanviolettia tai ruskeaa nestettä, jolla on vihreä kiilto. Yhdisteellä on voimakas pistävä haju. Mangaaniheptoksidin rakenne koostuu kahdesta MnO4-tetraedristä, jotka jakavat yhden kärjen. Yhdiste reagoi veden kanssa muodostaen permangaanihappoa ja se on siis happoanhydridi. Aine liukenee tetrakloorimetaaniin. Mangaaniheptoksidi on erittäin voimakas hapetin ja reagoi orgaanisten yhdisteiden kanssa sytyttäen ne palamaan. Tällöin aine pelkistyy mangaanidioksidiksi. Reaktio voi olla jopa räjähdysmäinen. Kuumennettaessa mangaaniheptoksidia noin 95 °C:n lämpötilaan se hajoaa räjähdysmäisesti mangaanidioksidiksi ja hapeksi.
Mangaaniheptoksidia voidaan valmistaa permanganaattisuolan esimerkiksi kaliumpermanganaatin ja rikkihapon välisellä reaktiolla.
2 KMnO4 + 2 H2SO4 → Mn2O7 + H2O + 2 KHSO4