Lykurgos Ateenalainen

Lykurgos Ateenalainen (, ; 396–323 eaa.) oli antiikin kreikkalainen valtiomies ja puhuja, joka oli kotoisin Ateenasta. Hänet luetaan yhdeksi kymmenestä attikalaisesta puhujasta.
Ateenalaista Lykurgosta ei tule sekoittaa puolimyyttiseen spartalaiseen lainsäätäjään, Lykurgos Spartalaiseen.
Elämä.
Lykurgos syntyi Ateenassa noin vuonna 396 eaa. Hän oli Lykofronin poika ja kuului ylhäiseen eteobutadien sukuun. Nuoruudessaan Lykurgos opiskeli filosofiaa Platonin Akatemiassa, mutta myöhemmin hän siirtyi Isokrateen oppilaaksi ja ryhtyi verrattain varhain julkiseen toimintaan. Hänet nimitettiin kolme kertaa peräkkäin Ateenan julkisten tulojen hoitajaksi (), ja hän hoiti tätä virkaa joka kerralla viiden vuoden ajan alkaen vuodesta 337 eaa. Hänen tehtävässään osoittamansa tinkimätön tunnollisuus mahdollisti sen, että hän sai julkiset tulot nousemaan talenttiin.
Tämä, sekä väsymätön toimeliaisuus, jolla hän työskenteli Ateenan turvallisuuden ja loiston lisäämiseksi, toi hänelle kansalaisten horjumattoman luottamuksen. Kun Aleksanteri Suuri vaati monien Makedonian vastustajien joukossa myös Lykurgoksen luovuttamista – sillä hän oli jo Filippos II:n aikana yhdessä Demostheneen kanssa toiminut aktiivisesti makedonialaisten juonia vastaan – ateenalaiset pitäytyivät hänessä ja kieltäytyivät rohkeasti luovuttamasta häntä.
Lykurgokselle uskottiin myös kaupungin yleinen valvonta () ja kansalaisten siveellisyyden ylläpito, ja hänen tarkasta valvonnastaan tuli lähes sananlasku. Hänellä kuvataan olleen jalo maku kaikkea kaunista ja ylevää kohtaan, mikä näkyy niissä rakennuksissa, joita hän rakennutti tai saattoi päätökseen sekä kansalaisten hyödyksi että kaupungin koristukseksi. Hänen rehellisyytensä oli niin tunnettu, että yksityishenkilöt uskoivat hänelle suuria rahasummia säilytettäväksi.
Lykurgos laati myös useita lakeja, joiden tarkkaa noudattamista hän valvoi. Erään lain mukaan naisten oli kiellettyä ajaa vaunuissa mysteerijuhlissa; kun hänen oma vaimonsa rikkoi tätä lakia, tälle määrättiin sakkoja. Toisella lailla säädettiin, että Aiskhylokselle, Sofokleelle ja Euripideelle oli pystytettävä pronssipatsaat ja että heidän näytelmistään tuli tehdä viralliset kopiot ja ne tuli säilyttää valtion arkistossa. Pseudo-Plutarkhoksen nimiin pannut "Kymmenen puhujan elämäkerrat" sisältävät runsaasti anekdootteja ja luonteenpiirteiden kuvauksia Lykurgoksesta, joiden perusteella hän näyttäytyy eräänä jaloimmista vanhan attikalaisen hyveajattelun edustajista ja Demostheneen arvoisena aikalaisena.
Lykurgos esiintyi usein menestyksekkäänä syyttäjänä Ateenan oikeudenkäynneissä, mutta oli itsekin usein toisten syyttämä — kuitenkin hän onnistui aina, jopa elämänsä viimeisinä päivinä, vaientamaan vastustajansa. Tiedetään esimerkiksi, että häntä vastaan esiintyivät Filinos, Deinarkhos, Aristogeiton, Menesaikhmos ja monet muut.
Lykurgos kuoli vuonna 323 eaa. toimiessaan Dionysoksen teatterin valvojana (). Säilynyt katkelma eräästä piirtokirjoituksesta sisältää hänen laatimansa tiliselvityksen valtion taloudenhoidosta. Kuollessaan hän jätti jälkeensä kolme poikaa vaimonsa Kalliston kanssa. Menesaikhmos ja Thrasykles vainosivat heitä ankarasti, mutta Hypereides ja Demokles esiintyivät heidän puolustajinaan.
Lykurgokselle osoitettiin useita kunnianosoituksia. Esimerkiksi arkontti Anaksikrates määräsi hänen kunniakseen pronssipatsaan pystytettäväksi Kerameikokseen, ja että hänet ja hänen vanhin poikansa tuli kestitä kaupungin kustannuksella Prytanikonissa.
Teokset.
Antiikin aikaiset lähteet mainitsevat viisitoista Lykurgoksen puhetta, jotka olivat tuolloin yhä olemassa. Lähes kaikki olivat syytepuheita vakavista rikoksista. Nykyaikaan on säilynyt parinkymmenen puheen nimet. Näistä on kuitenkin säilynyt kokonaisena vain yksi puhe sekä katkelmia muutamista muista; muut ovat kadonneet.
Nykyaikaan säilynyt puhe on:
Nimeltä tunnetaan pääosin "Sudan" kautta muun muassa seuraavat puheet:
Lisäksi Lykurgoksen teoksiksi mainitaan kirjeet ().
Näin tietomme Lykurgoksen puhujantaidosta ja tyylistä ovat hyvin puutteelliset. Dionysios Halikarnassoslainen ja muut antiikin aikaiset kriitikot kiinnittävät erityistä huomiota hänen puheidensa eettiseen painotukseen, mutta moittivat hänen vertauskuviensa karkeutta, esityksen rakenteellista epätarkkuutta ja toistuvia poikkeamia pääaiheesta. Hänen tyylinsä on ylevä ja suurellinen, mutta ei erityisen elegantti tai miellyttävä. Lykurgoksen teoksia näyttäisi kommentoineen Didymos Khalkenteros.
Ailios Theon mainitsee kaksi Lykurgoksen nimiin laitettua kirjoitusta, "Helenan ylistys" () ja "Eurybatoksen moittiminen" (), mutta jos nimi on oikein, kyseessä on todennäköisesti eri henkilö kuin attikalainen puhuja Lykurgos.
Tekstilaitokset.
Puhe "Leokratesta vastaan" painettiin useisiin attikalaisten puhujien kokoelmiin, joita julkaisivat muun muassa Aldus Manutius, Henri Estienne eli Henricus Stephanus, Johann Jakob Reiske, Immanuel Bekker, Johann Georg Baiter ja Hermann Sauppe (Zürich, 1834, 8vo.) sekä E. Maetzner (Berliini, 1836, 8vo.). Puheen varhaisia erillispainoksia olivat muun muassa J. Taylorin painos (Cambridge, 1743, 8vo.), jossa se on julkaistu yhdessä Demostheneen puheen "Meidiasta vastaan" kanssa, C. F. Heinrichin painos (Bonn, 1821, 8vo.), G. Pinzgerin laitos (Leipzig, 1824, 8vo.), jossa on johdanto, selityksiä ja saksankielinen käännös, sekä A. G. Beckerin julkaisu (Magdeburg, 1821, 8vo.).