François-René de Chateaubriand

François-Auguste-René de Chateaubriand (4. syyskuuta 1768 Saint-Malo, Ranskan kuningaskunta – 4. heinäkuuta 1848 Pariisi, Heinäkuun monarkia) oli ranskalainen aatelinen, varakreivi, lehtimies, kirjailija, poliitikko ja diplomaatti.
Sukujuuriltaan Chautebriand kuului Ranskan vanhaan ylhäisaateliin. Hänen katsotaan aloittaneen Ranskan kirjallisuudessa romantiikan.
Suku ja nuoruus, koulutus.
François-René oli kymmenlapsisen sisarussarjan nuorin ja varttui sukunsa Château de Combourgin linnassa Combourgissa, Bretagnessa. Hänen isänsä René de Chateaubriand oli merikapteeni, josta tuli laivanvarustaja ja orjakauppias. Hänen äitinsä oli Apolline de Bedée. Isä oli synkkä ja vaitonainen mies, ja nuori François-René kasvoi synkässä yksinäisyyden ilmapiirissä, jota vain pitkät kävelyt Bretagnen maaseudulla ja läheinen ystävyys vanhemman sisar Lucilen (1764–1804) kanssa rikkoivat. Nuoruuden yksinäisyys ja intohimo sisarta kohtaan johtivat itsemurhayritykseen metsästyskiväärillä, vaikka ase ei lauennutkaan.
Chateaubriand sai koulutuksensa Dol-de-Bretagnessa, Rennesissä ja Dinanissa. Hän ei osannut päättää, halusiko tulla meriupseeriksi vai papiksi, mutta 17-vuotiaana hän päätti ryhtyä sotilasuralle ja sai vänrikin arvon Navarrassa sijaitsevassa Ranskan armeijassa. Kahden vuoden kuluessa hänet oli ylennetty kapteeniksi. Hän vieraili Pariisissa vuonna 1788, jossa hän tutustui Jean-François de La Harpeen, André Chénieriin, Jean-Pierre Louis de Fontanesiin ja muihin aikansa johtaviin kirjailijoihin. Hän oli liittynyt armeijaan aikomuksenaan kokeilla onneaan Intiassa, mutta Ranskan vallankumous vuonna 1789 muutti suunnitelmat.
Sotilas-ura.
Ranskan suuren vallankumouksen aikana Chateaubriand siirtyi Pohjois-Amerikkaan todettuaan vallankumouksen muuttuneen väkivaltaiseksi. Vuonna 1790 hän sai kruunulta toimeksiannon etsiä Luoteisväylää, joka hänen oman, mahdollisesti epätarkan kertomuksensa mukaan vei hänet pitkille huhtikuusta 1791 lähtien matkoille turkismetsästäjien mukana suurille järville, preerioille sekä puolitrooppiseen Floridaan. Tämä toi hänelle kosketuksia rousseaulaisiin intiaaniheimoihin, "luonnon ystäviin" Niagara Fallsissa ja kohtaamisiaikimetsissä.
Hän palasi Ranskaan vuonna 1792 ja liittyi armeijaan. Vallankumouksen ylilyönnit muuttivat Chateaubriandin intoa poliittisiin uudistuksiin. Vanhemmat naittivat hänet vuonna 1792 pikaisesti bretagnelaiselle 17-vuotiaalle perijätär Céleste Buisson de la Vignelle (k. 1847), jonka hän vei Pariisiin, mitä piti liian kalliina paikkana asua. Sen jäkeen hän jätti vaimonsa ja liittyi rojalistien joukkoihin. Haavoituttuaan Thionvillen piirityksessä syyskuussa 1792 hänet kotiutettiin ja hän lähti jälleen maanpakoon, tällä kertaa Englantiin toukokuussa 1793. Maanpakonsa aikana hän tutustui englantilaiseen kirjallisuuteen. Usein rahattomana hän elätti itsensä kääntämällä ja opettamalla. Lontoossa hän aloitti teoksensa "Essai sur les révolutions" (1797) kirjoittamisen, joka oli tunteellinen katsaus maailmanhistoriaan, jossa hän veti yhtäläisyyksiä antiikin ja nykyajan vallankumousten välille Ranskan omien viimeaikaisten mullistusten kontekstissa. Hän palasi Ranskaan vuonna 1800.
Kirjallinen ura ja politiikka.
Vuonna 1800 Chateaubriand palasi Pariisiin, jossa hän työskenteli freelance-toimittajana ja jatkoi kirjojen kirjoittamista. Keskeneräisen eepoksen katkelma ilmestyi nimellä "Atala" (1801), joka saavutti heti menestystä ja yhdisti klassisen idyllin yksinkertaisuuden romantiikan ongelmallisempaan kauneuteen. Amerikan alkukantaisiin ympäristöihin sijoittuva romaani kertoo kristitystä tytöstä, joka on vannonut valan pysyä neitsyenä, mutta rakastuu natchezt intiaaniin. Rakkauden ja uskonnon ristitulessa tyttö myrkyttää itsensä estääkseen valan rikkomisen. Louisianan rehevä miljöö ja intohimoinen tarina on kirjoitettu rikkaaseen ja harmoniseen proosatyyliin, jossa on useita kauniita kuvailu-osuuksia.
Pian äitinsä kuoleman jälkeen vuonna 1798 Chateaubriand sovitteli uskonnon ja rationalismin välisen ristiriidan ja palasi perinteiseen kristinuskoon. Hänen kristinuskoa ylistävä apologeettinen tutkielmansa, "Le Génie du christianisme" (1802), sai suosiota sekä rojalistien että Napoleon Bonaparten keskuudessa, joka oli juuri silloin tekemässä konkordaattia paavin kanssa ja palauttamassa roomalaiskatolisuuden valtionuskonnoksi Ranskassa. Tässä teoksessa Chateaubriand yritti kuntouttaa kristinuskoa valistuksen aikana siihen kohdistuneista hyökkäyksistä korostamalla sen kykyä ravita ja stimuloida eurooppalaista kulttuuria, arkkitehtuuria, taidetta ja kirjallisuutta vuosisatojen ajan. Chateaubriandin teologia oli heikkoa ja hänen apologetiikkansa epäloogista, mutta hänen väitteensä kristinuskon moraalisesta ylivoimaisuudesta sen runollisen ja taiteellisen vetovoiman perusteella osoittautui ehtymättömäksi lähdekirjaksi romantiikan kirjailijoille. Kirjan herättämä gotiikan arkkitehtuurin uudelleenarvostus on tästä näkyvin esimerkki.
Napoleon palkitsi Chateaubriandin tutkielmasta nimittämällä tämän Rooman suurlähetystön ensimmäiseksi sihteeriksi vuonna 1803. Mutta vuonna 1804, kun Napoleon järkytti Ranskaa Enghienin herttuan epäoikeudenmukaisella oikeudenkäynnillä ja hätäisellä teloituksella hataralla salaliittoteoksella, Chateaubriand erosi virastaan protestina. Tärkein hänen seuraavina vuosina julkaisemistaan kirjoista on romaani "René" (julkaistu ensimmäisen kerran erikseen vuonna 1805), joka kertoo naisesta, joka menee luostariin mieluummin kuin antautuu intohimolle veljeään kohtaan. Tässä ohuesti verhotussa omaelämäkerrallisessa teoksessa Chateaubriand aloitti romanttisen muodin maailmaan väsyneille, melankolisille sankareille, jotka kärsivät epämääräisestä, tyydyttämättömästä kaipuusta, mikä tuli tunnetuksi nimellä "mal du siècle" (”aikakauden sairaus”). Chateaubriand valittiin Ranskan akatemiaan vuonna 1811 Rooman valtakunnan aikaisista varhaiskristillisistä marttyyreista kertovan proosaeepoksen "Les Martyrs" (1809) ja Välimeren alueen matkoistaan kertovan "Itinéraire de Paris à Jérusalem" (1811) perusteella.
Hänet valittiin Ranskan akatemiaan vuonna 1811, mutta hän pääsi ottamaan paikan vastaan vasta Bourbon-restauraation aikana. Tuohon aikaan hänen ystäväpiiriinsä kuuluivat Madame de Staël, Joseph Joubert ja Pierre-Simon Ballanche. Poliittisilta ajatuksiltaan Chautebriand oli horjuva. Hän kaipasi Ranskan vallankumousta edeltänyttä "ancien régimeä", mutta ei halunnut täysin tuomita vallankumoustakaan. Napoleonia hän piti häpeällisenä henkilönä: ranskalaisuuden halveksijana ja ranskalaisia turhissa sodissa tapattaneena rikollisena. Kuninkaan piti hänen mielestään olla itsevaltias, mutta hallituksensa hänen pitäisi kuitenkin koota vaaleissa enemmistön saaneen suuntauksen edustajista.Bourbonien monarkian palauttamisen myötä vuonna 1814 Chateaubriandin toiveet poliittisesta urasta elpyivät. Vuonna 1815 hänestä tehtiin varakreivi ja Ranskan aateliston ylähuoneen ("Chambre des pairs)" jäsen eli Ranskan pääri. Hänen tuhlaileva elämäntapansa aiheutti kuitenkin lopulta taloudellisia vaikeuksia, ja hän löysi ainoan ilonsa yhteydenpidosta madame Récamierin kanssa, joka valaisi hänen loppuelämänsä. Hän aloitti "Mémoires d’outre-tomben" (1849–1850) muistelmateoksensa "haudan takaa", joka kirjoitettiin julkaistavaksi vasta hänen kuolemansa jälkeen ja on kenties hänen kestävin muistomerkkinsä. Muistelmat, joita Chateaubriand alkoi kirjoittaa jo vuonna 1810, ovat yhtä lailla historia hänen ajatuksistaan ja tuntemuksistaan kuin tavanomainen kertomus hänen elämästään lapsuudesta vanhuuteen. Se antaa elävän kuvan Ranskan modernista historiasta, romantiikan aikakauden hengestä ja Chateaubriandin omista matkoista täydentävät monet itsensä paljastavat otteet, joissa kirjailija kertoo tinkimättömästä arvostuksestaan naisia kohtaan, herkkyydestään luontoa kohtaan ja elinikäisestä taipumuksestaan melankoliaan. Chateaubriandin muistelmat ovat osoittautuneet hänen kestävimmäksi teoksekseen.
Chateaubriand kirjoitti kuningas Ludwig XVIII:n hallitsijakaudella "Le Conservateur" -nimiseen lehteen hallituksen ja sen päämiehen, herttua Decazesin, vastaisia kirjoituksia. Vuosina 1821–1823 Chateaubriand toimi Ranskan lähettiläänä Lontoossa.
Vietettyään kuusi kuukautta Berliinin-suurlähettiläänä vuonna 1821 Chateaubriandista tuli Lontoon-suurlähettiläs vuonna 1822. Hän edusti Ranskaa Veronan kongressissa vuonna 1822 ja toimi ulkoministerinä ultrarojalistisen pääministerin Joseph kreivi de Villèlen alaisuudessa vuoteen 1824 asti. Tässä ominaisuudessa hän vei Ranskan sotaan Espanjaa vastaan vuonna 1823 palauttaakseen maan Bourbon-kuningas Ferdinand VII:n valtaistuimelle. Sotaretki oli menestys, mutta sen korkeat kustannukset vähensivät Chateaubriandin sillä saavuttamaa arvovaltaa. Hän vietti loppuelämänsä poissa julkisuudesta, lukuun ottamatta vuotta Rooman-suurlähettiläänä vuosina 1828–1829.
Perintö.
François-René de Chateaubriand kuoli 79-vuotiaana 4. heinäkuuta 1848 Pariissa rakkaan ystävänsä Juliette Récamierin käsivarsille. Hänet haudattiin omasta pyynnöstään vuorovesisaari Grand Béllelle lähellä hänen synnyinpaikkaasa Saint-Maloa, jonne pääsee vain laskuveden aikaan.
Chateaubriand oli romantikko, jonka tuotannolle oli tyypillistä tunteellisuus ja eksoottiset miljööt. Poliittisilta näkemyksiltään hän oli taantumuksellinen ja klerikaali. Tuotannosta tunnetaan parhaiten intiaanikertomus "Atala" (1801) ja omaelämäkerrallinen "René" (1802), joka on osa laajempaa teosta "Génie du christianisme".
Tunnettuna ruoantuntijana ja herkkusuuna eli gourmetistina hän on saanut antaa nimensä oman yksityiskokkinsa kehittelemälle Chateaubriand-pihville.