Filip III (Ranska)

Filip III Rohkea (); (3. huhtikuuta 1245 Poissy Ranskan kuningaskunta – 5. lokakuuta 1285 Perpignan Ranska) oli Ranskan kuningas vuosina 1270–1285. Hän on kymmenes suoraan Kapeting-dynastiaan kuulunut kuningas.
Suku.
Filip III Rohkea syntyi Ludvig IX Pyhän ja Marguerite de Provencen toiseksi vanhimpana poikana. Hänen vanhempi veljensä Louis (1243–1260), josta oli kasvatettu kruununperillistä, kuoli 7-vuotiaana. 
Hänellä oli kymmenen sisarusta, joista Isabelle (1242–1271) avioitui Navarran kuningas Thibaud II de Champagnen kanssa; Jean-Tristan (1250–1270) Valois'n ja Neversin kreivi avioitui vuonna 1266 Burgundin Yolande de Bourgognen kanssa; Blanche (1252–1320) avioitui Kastilian kruununperillisen Ferdinand de La Cerdamin kanssa; Pierre (1251–1284) Alençon ja Perchemin kreivi avioitui Jeanne de Châtillonin (1254–1291) kanssa; Marguerite (1254–1271) avioitui Brabantin herttua Jean I:n kanssa; Robert (1256–1317) Clermont'n kreivi avioitui Béatrice de Bougognen Bourbonin herttuattaren kanssa ja Agnès (1260–1327) avioitui vuonna 1279 Burgundin herttua Robert II:n kanssa.
Kuningas.
Filip III:n suuri hetki koitti, kun 25. elokuuta 1270 häntä tervehdittiin uutena kuninkaana kesken kahdeksatta ristiretkeä. Tapahtuma sattui keskellä erämaata ruton vaivaamassa leirissä Tunisiassa lähellä Karthagoa. Useat ristiretkeen osallistuneet merkittävät ritarit olivat menehtyneet tauteihin ja taisteluihin, kuten edesmennyt kuningas Ludvig IX Pyhä. 26-vuotias Filip oli vakavasti sairastunut leirissä raivoaviin tauteihin vastaanottaessaan vasalliensa uskollisuudenvalat. Ennen kuolemaansa isä Ludvig Pyhä oli jo nimennyt Saint-Denis'n apotin Matthieu de Vendômen ja Simon de Clermont de Neslen valtionhoitajiksi. Filip vahvisti kirjeillään heidän tehtävänsä. Koska hän oli sairas ja olosuhteet vaikeat, hän vahvisti tulevan kruununperijän täysi-ikäisyyden rajaksi 14 vuotta.
Filip III voideltiin kuninkaaksi Reimsin katedraalissa 30. elokuuta 1271. Jo vallan virallistamisen jälkeisenä päivänä hän lähti tutustumaan pohjoiseen raja-alueeseen ja Flanderin kreivi vastaanotti hänet Arrasissa. Välittömästi tämän jälkeen oli selvitettävä tilanne Poitoussa ja Toulousessa, jotka Alphonse de Poitiers'n ja tämän puolison kuoleman jälkeen vuonna 1271 palautuivat kruunun omistukseen. 
Tästä huolimatta hänen täytyi vuonna 1279 luovuttaa Agenaisin kreivikunta Englannin Edvard I:lle. Filipin pojan, tulevan Filip IV:n, avioliitto vuonna 1284 Navarran, Champagnen ja Brien kreivikuntien perillisen Joanin kanssa toi nämä tärkeät alueet myös Kapetingi-suvun hallintaan. Lisäksi Filip teki vuosien varrella lukuisia pieniä aluehankintoja.
Foix’n kreivi.
Matkatessaan Poitoussa Filip sai tiedon, että Foix’in kreivi Robert-Bernard III oli valloittanut yhden kuninkaallista linnoituksista. Vanhan tavan mukaan kreivi määrättiin tulemaan kuninkaan kuultavaksi, mistä hän kieltäytyi, koska luotti moniin linnoituksiinsa ja suureen vasallijoukkoonsa. Hän oli päättänyt puolustaa kapinaansa asein.
Filip kokosi vasalliensa armeijan, jossa olivat mukana Burgundin herttua sekä Bretagnen, Blois'n, Flanderin ja Boulognen kreivit ja muut keskeiset vasallit. He olivat kutsuneet kuninkaalliseen palvelukseen omat vasallinsa. Suuri kuninkaallinen armeija lähti liikkeelle kohti Pyreneitä.
Toulousessa Filip tapasi appensa Aragonian kuningas Jaakko I:n, mutta jatkoi välittömästi matkaansa kohdatakseen kapinoivan kreivin, joka oli linnoittautunut Foix’n linnoitukseen. Tätä korkealle vuoren harjanteelle rakennettua linnoitusta pidettiin yleisesti valloittamattomana. Linnan edustalle saapuneen Filipin kerrotaan vannoneen, että hän ei poistu paikalta ennen kuin linnake on valloitettu. Kuninkaan joukot ryhtyivät kaivamaan kalliota linnan perustuksista, jotta tie linnoitukseen voitaisiin avata. Kauhistunut kreivi Roger näki kohtalonsa sinetöidyksi ja anoi antautumista, mutta Filip vaati huomaamatonta antautumista ja kreivin kaikkien linnoitustensa luovuttamista kuninkaalle. Kreivi kuljetettiin kahleissa Carcassonnen linnaan ja teljettiin vankeuteen sen torniin. Siellä hän oli kunnes Aragonian kuningas anoi hänelle armoa.
Filipin tapa reagoida ja hänen ankaruutensa kapinallisia kohtaan toimivat pelottavana esimerkkinä ja muita vastaavanlaisia, muutoin tuohon aikaan jopa hyvinkin yleisiä kapinoita, ei hänen hallitusaikanaan tapahtunut. Jopa Englannin kuningas Edvard I kiirehti Pariisiin vannomaan vasallinvalansa alueista, jotka on hän omisti Ranskassa, ja joiden suvereniteetti kuului Filip III:lle.
Suhde paaviin.
Vuonna 1230 Filip osallistui Lyonin yleiseen kirkolliskokoukseen, jossa kreikkalaiskatoliset luopuivat kokouksessa juhlallisesti kirkkoa repivästä skismasta. Kirkon patriarkat ja keisari Mikael IX Palaiologosin suurlähettiläät tunnustivat paavin oikeuden kirkon päänä olemiseen. Mutta tämä kahden eri kirkon yhteistyö ei muodostunut kestäväksi, sillä heti kun Sisilian ja Anjoun kuningas Kaarle I:n uhka väistyi, puheet rauhasta unohtuivat. Näin Konstantinopoli lakkasi tunnustamasta Rooman paavin asemaa.
Kirkolliskokous päättyi, kun Filip avioitui toistamiseen. Juhlat olivat mahtavat, kaikki ruhtinaat panivat parastaan ja loisto oli ennennäkemätön.
Avioliitot ja lapset.
Filip III avioitui kaksi kertaa. 
Ensin hän avioitui Clermont-Ferrandissa 28. maaliskuuta 1262 Isabel de Aragonin (1247–1271) kanssa, joka oli Aragonian kuningas Jaakko I:n ja tämän toisen puolison Yolanda Unkarilaisen (1215–1251) tytär. Hän seurasi kuningasta kahdeksannelle ristiretkelle ja kuoli paluumatkalla tapaturmaisesti pudottuaan hevosen selästä Calabriassa. Kuningatar odotti tuolloin viidennettä lastaan. 
Heille syntyivät lapset:
Filip III avioitui uudelleen Vincennesin linnassa 21. elokuuta 1274 Marie de Brabantin (1254–1321) kanssa, joka oli Brabantin herttua Henri III:n ja Adélaïde de Bourgognen tytär.
Toisesta avioliitosta syntyivät lapset:
Sotaretket ja kuolema.
Vuonna 1285 Filip kokosi ennen näkemättömän suuren armeijan Etelä-Ranskan Narbonneen. Historiatietojen mukaan siinä olisi ollut 100 000 miestä jalkaväkeä ja 20 000 hevosta. Sotaretkeen osallistuivat kaikki valtakunnan merkittävimmät kreivit ja herttuat. Myös laivaston suuruus, yli 150 alusta, oli hätkähdyttävä. Tarkoituksena armeijalla on ratkaista alueen ongelmia, palauttaa valtaistuimelle hallitsijoita ja turvata mm. hänen edesmenneen ensimmäisen puolisonsa Isabel de Aragonin isän Aragonian kuningas Jaakko I:n ongelmia.
Filip menestyi vähemmän sotilaallisesti. Vuonna 1276 hän julisti sodan tukeakseen veljenpoikiensa vaatimuksia perillisinä Kastiliassa, mutta luopui pian yrityksestä. Vuonna 1284 Filip käynnisti paavi Martinus IV:n aloitteesta sotaretken Aragonian kuningas Pietari III:tta vastaan ​​osana Sisilian nk. vesper-sotaa, jossa aragonialaiset vastustivat Sisilian Angevin-hallitsijoita. Filip ylitti Pyreneet armeijansa kanssa toukokuussa 1285, mutta hänen joukkojensa tekemät julmuudet aiheuttivat sissikapinan. Gironassa saadun voiton ja laivaston tuhon jälkeen Las Hormigasissa Filip joutui vetäytymään. Hän kuoli kuumeeseen matkalla kotiin.
Filip joutui sotilaitaan vaivanneen epidemian uhriksi. Hänen sairasvuoteensa siirrettiin Perpignaniin, jossa hän kuoli 5. lokakuuta 1285. Kuollessaan hän oli 41-vuotias, ja hän oli hallinnut kovalla otteellaan 16 vuoden ajan. Appi Aragonian ja Mallorcan kuningas Jaakko I, joka kuului hänen seurueeseensa, järjesti hänelle mahtavat hautajaiset. Kuninkaaksi Filip III jälkeen tuli hänen toinen poikansa Filip IV Kaunis, koska kruununperijä ja hänen vanhempi veljensä Louis oli kuollut jo 12-vuotiaana.