tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Peurajärvi (Nurmes)

Peurajärven virkistysalue on kalastus- ja retkeilyalue Nurmeksen pohjoisosassa Pohjois-Karjalassa. Alueen koko on 10 km², ja se sijaitsee Nurmeksen ja Sotkamon rajalla Nurmes–Kuhmo-tien (kantatie 75) länsipuolella. Alueella on useita järviä, joista kolme merkittävintä ovat Peurajärvi, Mäntyjärvi ja Iso-Valkeinen. Lisänsä vesistöihin tuovat lammet ja joet. Ne kuuluvat Saramojoen vesistöön Peurajoen latvavesiin. Peurajärvelle on Nurmeksesta matkaa 42 km ja Kuhmosta 46 km.
Kalastus.
Peurajärvi on tunnettu varsinkin kalastajille virkistyskalastusalueestaan. Kalastukseen on tarjolla erikokoisia vesistöjä ja alueella on sekä alkuperäisiä kalalajeja, kuten ahvenia ja haukia, että istutettuja lohikaloja, kuten siikaa ja kirjolohia. Kalastuspaikoille pääsee hyvin teitä ja rantapolkuja pitkin. 
Luonto ja eläimistö.
Peurajärven alue muodostuu useasta kirkasvetisestä järvestä, lammista ja niitä yhdistävistä joista. Monin paikoin männikköjen takaa avautuu kauniita järvimaisemia. Alueen metsät ovat pääasiassa mäntyvaltaisia valoisia kangasmetsiä. Metsät eivät ole suojeltuja vaan talousmetsiä, joiden hoidossa otetaan retkeilyn tarpeet huomioon. Myös kauniit harjumaisemat harjuineen luovat leimansa maisemaan. Järvet ovat kirkasvetisiä. Paikoin on hiekkarantoja ja hiekkatörmiä. Eläimistöön kuuluvat karhu, susi ja uhanalainen ahma. Kuikka on pesinyt järvillä.
Paistinvaaran vanhojen metsien suojelualue.
Peurajärven alueen vieressä on Paistinvaaran koskematon vanhojen metsien suojelualue. Sen koko on 553 ha. Vanhassa metsässä on runsaasti kääpiä ja hopeanvärisiä keloja. Lahopuissa elää kovakuoriaisia. Paistinvaarassa on myös nähtävyytenä mahtava siirtolohkare, Kärnänkivi, joka seisoo kapealla kärjellään. Kärnänkivelle erkanee polku Iso-Valkeisen itäpuolella kulkevalta tieltä. Risteyksestä on kivelle matkaa 800 metriä. Paistinvaaran ja Kärnänkiven kautta kulkee vaellusreitti Saramon jotos. 
Retkeilyreitit ja palvelut.
Peurajärvellä on muun muassa kaksi rengasreittiä, joista toinen kiertää Mäntyjärven ympäri ja toinen Iso-Valkeisen. Merkittyjä reittejä on yhteensä noin 13 km. 
Melonta.
Peurajärveltä alkaa 40 kilometriä pitkä Peurajoen–Saramojoen melontareitti.
Aapo Saari

Aapo Juhani Saari (26. kesäkuuta 1944 Alavus – 19. elokuuta 2025) oli suomalainen maanviljelijä ja Suomen Keskustan kansanedustaja.
Maanviljelijäperheeseen syntynyt ja itsekin maanviljelijänä toiminut Saari valittiin kansanedustajaksi ensimmäisen kerran eduskuntavaaleissa 1983 silloisesta Vaasan läänin vaalipiiristä. Hänet valittiin jatkamaan eduskunnassa kolmissa seuraavissa vaaleissa samasta vaalipiiristä. Vuoden 1999 vaaleissa hän kuitenkin putosi eduskunnasta. Saari toimi eduskuntaurallaan varsinaisena jäsenenä viidessä eri valiokunnassa, toisessa lakivaliokunnassa, liikennevaliokunnassa, suuressa valiokunnassa kahteen otteeseen, valtiovarainvaliokunnassa ja ulkoasiainvaliokunnassa. Puheenjohtajana hän toimi kahdessa valiokunnassa, liikennevaliokunnassa vuodet 1987–1993 ja valtiovarainvaliokunnassa vuodet 1993–1995. Vuodesta 1995 vuoteen 1999 Saari toimi myös keskustan eduskuntaryhmän puheenjohtajana.
Eduskuntatyön lisäksi Saari toimi urallaan politiikassa Alavuden kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 1980 ja myös kaupunginhallituksen jäsenenä. Hän toimi myös presidentin valitsijamiehenä presidentinvaalissa 1988. Saarelle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvo vuonna 1999.
Saari oli naimisissa vuodesta 1968, ja hänellä oli vaimonsa kanssa kaksi lasta, poika ja tytär.
Saari kuoli elokuussa 2025.
Raesärkät

Raesärkät on retkeilykohde Nurmeksessa Pohjois-Karjalassa. Se sijaitsee 25 kilometriä Nurmeksesta länteen Kuopiontien länsipuolella. Pinta-ala on 7 neliökilometriä, joka muodostuu 5,9 neliökilometrin suuruisesta suojelumetsästä ja 1,2 neliökilometrin suuruisesta virkistysmetsästä. Aikaisemmin alue oli luonnonhoitometsänä. Alue kuuluu Natura 2000 -alueeseen. Aluetta hoitaa Metsähallitus. Alueella on erikoinen harjumuodostuma, pienvesiä ja suoalueita. Siellä on myös merkittäviä vanhoja metsiä. Alueen halki kulkeva retkeilyreitti noudattelee vanhaa kärrytietä. Alue on saanut nimensä harjujakson mukaan.
Raesärkkien harju- ja pienvesialue.
Raesärkkien maisemalle luovat leimansa pienvesien ympäröimä kapea harjujakso. Harju työntyy pitkänä niemenä Iso-Raejärveen. Harjujen lisäksi maisemaan kuuluvat kuivat kankaat, avosuot, kirkkaat järvet, lammet, purot ja vanhat mäntymetsät, jotka ovat jopa 170 vuotta vanhoja. Alueen luonnontilainen pienvesiketju on maakunnallisesti arvokas. Alueella on soita enemmän kuin metsää. Metsät ovat iältään vaihtelevia, kuivilla kankailla kasvavia karuja männiköitä. Harjujakso muodostaa alueen etelä- ja keskiosan ytimen. Ympäristöään 40 - 45 m korkeammalle nousevalta selänteeltä on paikoin laajat näkymät. Harjun rinteillä on suppia. Pohjoisosassa on luonnonsuojelullisesti merkittäviä vanhoja metsiä. Raesärkkiä ympäröivillä soilla pesii lokkeja sekä muita suolintuja, kuten metsähanhi, kurki, kapustarinta, liro ja valkoviklo.
Rummakonkangas.
Rummakonkankaan edustavassa luonnonmetsässä kasvaa reheviä kuusi- ja mäntysekametsiä, joilla on ikää osin yli 100 vuotta. Se onkin verrattain vanhaa lähiseudun metsiin nähden. Lahopuita on runsaasti ja Rummakonkankaalta on löytynyt valtakunnallisesti uhanalaisia kääpiä. Liito-orava elää alueella. Rummakonkangas on myös linnustollisesti hyvin merkittävää seutua. Pesiviin lintulajeihin kuuluu useita vanhan metsän ja kololintulajeja, kuten pikkusieppo ja pohjantikka.
Liikaunisuus

Liikaunisuus eli hypersomnia (G47.1) on päiväsaikaan ilmenevää arkea haittaavaa uneliaisuutta. Liikaunisuudesta kärsivä potilas kärsii päiväaikaisesta väsymyksestä siitä huolimatta, että nukkuu yleensä keskimääräistä pidempiä yöunia. Liikaunisuus huonontaa usein ihmisen toimintakykyä.
Esiintyvyys.
Liikaunisuudesta kärsii 5 % aikuisista ja nuorista kolme kertaa suurempi määrä.
Liikaunisuuden syitä.
Narkolepsia on yksi yleisimmistä syistä liikaunisuudelle. Lähes puolella liikaunisuudesta kärsivillä on jokin sen aiheuttava mielenterveydellinen ongelma, kuten mielialahäiriö. Myös tulehdussairauksiin, hengityselinten sairauksiin, diabetekseen, kilpirauhasen vajaatoimintaan, anemiaan, MS-tautiin ja muihin neurologisiin sairauksiin sekä aivovammoihin liittyy usein liikaunisuutta. Myös harvinainen Kleine–Levinin oireyhtymä aiheuttaa ajoittaista liikaunisuutta.
Vajaat 10 prosenttia liikaunisuudesta kärsivistä sairastaa primaaria liikaunisuutta, jonka taustalta ei löydy muita sairauksia.
Christian Mortensen

Thomas Peter Thorvald Kristian Ferdinand Mortensen (16. elokuuta 1882 Skårup, Tanska – 25. huhtikuuta 1998 San Rafael, Kalifornia, Yhdysvallat) oli maailman kaikkien aikojen toiseksi vanhin tai kolmanneksi vanhin mies. Hän eli 115-vuotiaaksi; Shigechiyo Izumin uskottiin aiemmin kuolleen 120-vuotiaana, mutta hänen ikänsä on nyttemmin kyseenalaistettu. 
Mortensen oli syntyjään tanskalainen, mutta muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1903. Siellä hän toimi mm. maitomiehenä. Mortensen oli naimisissa vain lyhyen aikaa eikä hänellä ollut lapsia. Vuonna 1978 hän siirtyi San Rafaeliin Kaliforniaan, jossa vietti loppuikänsä.
Vaikka on epäselvää, oliko Mortensen todellisuudessa vanhempi kuin Izumi, hän oli kiistatta vanhin elävä mies elämänsä viimeiset vuodet. Kun Mortensen kuoli 115-vuotiaana, Sarah Knauss oli yhä elossa ja häntä pari vuotta vanhempi.
Betsy Baker

Betsy Russell Baker (20. elokuuta 1842 – 24. lokakuuta 1955) oli yhdysvaltalainen henkilö, jonka Guinnessin ennätysten kirja mainitsi vuonna 1955 mahdollisena maailman vanhimpana ihmisenä. Tiedon hänen iästään vahvistivat tutkijat vuonna 2002.
Baker syntyi Isossa-Britanniassa, mutta siirtyi Yhdysvaltoihin jo 4-vuotiaana. Hän kuoli Nebraskassa 113-vuotiaana. Ainoa häntä varhaisempi 113 vuoden iän ylittänyt oli Delina Filkins, joka kuoli 4. joulukuuta 1928.
Bakerin kuoltua vuonna 1955 häntä seurasi maailman vanhimpana elossa olevana ihmisenä Martha Graham, joka eli vuoteen 1959.
Elliott Coues

Elliott Coues (9. syyskuuta 1842 Portsmouth, New Hampshire – 25. joulukuuta 1899 Baltimore, Maryland) oli yhdysvaltalainen lääkäri ja eläintieteilijä.
Elliott Coues syntyi New Hampshiren Portsmouthissa ja hänen vanhempansa olivat Samuel Elliott Coues ja Charlotte Haven Ladd Coues. Couesin suku oli lähtöisin Normandiasta, Ranskasta. Samuel Coues julkaisi useita tieteellisiä tutkielmia, joissa käsiteltiin muun muassa lääketieteen, astronomian ja geologian moderneja suuntauksia. Nuori Elliott Coues oppi siis jo lapsena tieteellisen työskentelyn periaatteita. Samuel Coues oli Yhdysvaltain 14. presidentin Franklin Piercen ystävä, ja tämän avustuksella hän sai työpaikan patenttitoimistosta, missä hän työskenteli loppuelämänsä, kuollen vuonna 1867.
Poikana Elliott Coues kävi jesuiittavaikutteista koulua. Vuonna 1857 hän aloitti opinnot Baptistiopistossa (nykyinen Columbian yliopisto). Hän valmistui filosofian ja lääketieteen tohtoriksi vuonna 1863. Hänen kiinnostuksensa lintuihin ja ornitologiaan kehittyi jo varhain, ja vuonna 1861 Smithsonian-instituutti lähetti hänet Labradoriin keräämään kokoelman lintuja. Samana vuonna hän julkaisi retkihavaintonsa ja myös tutkielman Columbian osavaltion linnustosta. Washingtonissa (D.C.) hän palveli armeijassa lääketieteen kadettina, ja vuodesta 1864 lähtien vakinaisen armeijan apulaiskirurgina ensin Arizonassa ja myöhemmin Pohjois- ja Etelä-Carolinassa. Hänet ylennettiin kapteeniksi ansioistaan sodassa.
Vuonna 1872 Coues julkaisi maineikkaan teoksensa "Key to North American Birds", joka vaikutti suuresti amerikkalaisen ornitologian kehittymiseen. Hänen työnsä oli järjestelmällistä, keskittyen vastikään käyttöön otetun trinomisen nimistön eli lajien alalajeihin luokittelun kehittämiseen. Palveltuaan armeijassa noin kymmenen vuotta hänet siirrettiin rajajoukkoihin luonnontutkijaksi, ja hän palveli 49:n leveyspiirin tuntumassa Yhdysvaltain ja Kanadan rajoilla Lake of the Woodsista Kalliovuorille vuosina 1873–1876. Vuosina 1877–1882 hän toimi lehtorina Columbian yliopiston lääketieteen laitoksella ja anatomian professorina 1882–1887.
Coues irtisanoutui armeijan palveluksesta lopullisesti vuonna 1881 keskittyen tieteelliseen työskentelyyn. Hän perusti Amerikan lintutieteellisen yhdistyksen (American Ornithologists' Union) 1883 yhdessä Joel Asaph Allenin ja William Brewsterin kanssa, ja osallistui yhdistyksen lehden "The Auk" toimittamiseen. Vuosina 1876–1880 hän toimitti julkaisua "United States Geological and Geographical Survey of the Territories".
Lintujen lisäksi Coues tutki nisäkkäitä ja julkaisi vuonna 1877 teoksen "Fur-Bearing Animals". Vuonna 1887 hänet valittiin Esoteric Theosophical Society of American puheenjohtajaksi.
Elliott Coues on haudattu Vermontiin West Arlingtonin kansalliselle hautausmaalle paikkaan numero 473 yhdessä vaimonsa Mary E. Couesin (kuollut 16. helmikuuta 1906) kanssa.
Elliott Coues kuvaili ja nimesi lukuisia lintulajeja, muun muassa eskimosirrin ("Calidris bairdii"), jonka hän nimesi Spencer Fullerton Bairdin kunniaksi.
Scott Turow

Scott Turow (s. 12. huhtikuuta 1949 Chicago) on yhdysvaltalainen kirjailija ja asianajaja.
Turow on kirjoittanut muun muassa kahdeksan romaania, joita on käännetty yli 20 kielelle ja myyty yli 25 miljoonaa kappaletta. Hänen kirjojensa pohjalta on toteutettu elokuvia, joista tunnetuin on Harrison Fordin tähdittämä "Kunnes toisin todistetaan".
Hänen kirjoistaan on suomennettu "Kunnes toisin todistetaan" (1987), "Todistamisen taakka" (1991), "Uhreja ei ole" (1993), "Isiemme lait" (1998), "Keinoja kaihtamatta" (1999), "Kumottu tuomio" (2002), "Identtiset" (2014) ja "Todistaja" (2017).
Turow on kirjailijanuransa rinnalla harjoittanut asianajajan ammattia ja on näillä ansioilla valittu kotiseutunsa liittovaltiotuomareiden nimityslautakuntaan vuosiksi 1997–1998. Hän on osakkaana toimistossa Sonnenschein, Nath &amp; Rosenthal, jossa on viime aikoina hoitanut pro bono -asioita, eli ilmaiseksi ajettavia juttuja. Hän on muun muassa avustanut kuolemaantuomittua, joka vapautui uuden oikeudenkäynnin jälkeen kun hänet havaittiin syyttömäksi tekoon, josta hänet oli tuomittu.
Lakimiesuransa alussa Turow toimi myös syyttäjänä merkittävissä korruptio-oikeudenkäynneissä.
Marie-Louise Meilleur

Marie-Louise Fébronie Meilleur (o.s. Chassé, 29. elokuuta 1880 – 16. huhtikuuta 1998) oli kanadalainen nainen, joka on kaikkien aikojen vanhimpia tunnettuja henkilöitä. Hänestä tuli maailman vanhin elossa oleva ihminen Jeanne Calmentin kuoltua 122-vuotiaana 4. elokuuta 1997. Meilleur on lisäksi tiettävästi kaikkien aikojen pitkäikäisin kanadalainen ja kolmanneksi pitkäikäisin pohjoisamerikkalainen sekä kolmas henkilö maailmassa, joka on saavuttanut vähintään 117 vuoden iän. Meilleur on tällä hetkellä tiettävästi kuudenneksi vanhimmaksi koskaan elänyt henkilö.
Meilleur syntyi Kamouraskassa, Québecissä, ja meni naimisiin Etienne Leclercin kanssa vuonna 1900. Hän sai ensimmäisestä avioliitostaan neljä lasta. Aviomies ja molemmat vanhemmat kuolivat 1910-luvun alkuvuosina, ja Meilleur muutti Ontarion rajalle. Hän ei palannut Kamouraskan seudulle kuin kerran, vuonna 1939.
Meilleur oli naimisissa Hector Meilleurin kanssa vuodesta 1915 tämän kuolemaan vuonna 1972. Tästä toisesta avioliitosta syntyi vielä kuusi lasta. Meilleur asui vanhoilla päivillään tyttärensä luona ja vielä myöhemmin ontariolaisessa hoitokodissa.
Meilleur kuoli 117-vuotiaana. Hänen jälkeensä maailman vanhin elossa oleva ihminen oli yhdysvaltalainen Sarah Knauss, joka kuoli 119 vuoden iässä 30. joulukuuta 1999.
Fruängen

Fruängen on kaupunginosa Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa. Se kuuluu Hägerstenin kaupunginosa-alueeseen. Asukasluku on noin 6 700 henkeä.
Fruängenin kadut on nimetty kuuluisien ruotsalaisten naisten mukaan, nimikkokadun ovat saaneet mm. Fredrika Bremer, Karin Boye ja Jenny Lind. 
Kaupunginosassa sijaitsee Fruängenin metroasema.
Historiaa.
1900-luvun puoliväliin asti aluetta käyttivät Långpannanin, Eriksbergin ja Fruängenin torpat, jotka kuuluivat Västbergan ja Långbron kartanoille. Kaupunginosa sai nimensä Fruängenin torpalta. Kaikki kolme torppaa purettiin metrotyömaan yhteydessä 1960-luvun alussa. 
Tukholman kaupunki osti maata alueelta 1937, mutta laajeneminen alkoi vasta 1950-luvulla. Göran Sidenbladhin tekemä asemakaava vahvistettiin vuonna 1954 ja suuri osa asutuksesta oli valmiina 1959.
Banauen riisipenkereet

Banauen riisipenkereet ovat vuoren rinteeseen rakennettu vaakasuorien tasanteiden ketju Filippiinien Ifugaon provinssissa noin 1500 metrin korkeudessa. Alueella on pengerrettynä noin 10 000 neliökilometriä vuoren rinnettä. Riisipenkereet ovat Unescon maailmanperintökohde. 
Penkereet on rakennettu noin kaksituhatta vuotta sitten, ja ne ovat osoitus loistavasta maanrakennustaidosta. Niihin liittyy monimutkainen kastelukanavajärjestelmä, jolla ohjataan vuoren huipulta tuleva sadevesi riisipelloille, missä veden syvyyttä vaihdellaan riisin kasvuvaiheiden mukaan. 
Riisinviljelyyn penkereillä liittyy paljon käsityötä, ja talonpoikaisperheiden uudet sukupolvet haluavat usein mieluummin muuttaa kaupunkeihin. Lisäksi penkereille sopiva riisin maatiaislajike ei ole kovin satoisa, ja viljelijöitä on siirtynyt hedelmällisemmille tasamaille. Vuoden 1990 maanjäristys vahingoitti osaa penkereistä. Penkereitä uhkaa hylkääminen ja rappio - ne eivät pysy kunnossa museoimalla vaan vain jos ne pidetään jatkuvassa viljelykäytössä.
Jacopone da Todi

Jacopone da Todi eli Jacobus de Benedictis (1236–1306) oli italialainen munkki, jonka katolinen kirkko myöhemmin julisti autuaaksi. Hän kirjoitti useita "laudeja", ylistyslauluja, ja häntä pidetään italialaisen teatteritaiteen pioneerina.
Todi opiskeli lakia Bolognassa. Hänestä tuli menestyksekäs lakimies, mutta hänen ollessaan 40-vuotias hänen vaimonsa sai surmansa kotona sattuneessa tapaturmassa. Todi järkyttyi tapahtuneesta niin, että päätti jättää uransa lakialalla ja liittyi fransiskaaneihin. 
Todi kuoli Collazzonessa vuonna 1306. Katolinen hymni "Stabat Mater" uskotaan hänen tekemäkseen. 
Jacopone da Todi oli varakas ja arvossapidetty asianajaja kotikaupungissaan, kunnes hänen vaimonsa kuolema noin 1268 aiheutti hänessä kääntymyksen, jonka jälkeen hän antautui ylenmääräisiin katumuksentekoihin ja liittyi myöhemmin fransiskaaneihin. Paavi Bonifacius VIII suljetutti hänet 1298 Palestrinassa vankilaan, jossa hän pysyi vuoteen 1303. Jacopone da Todi oli kuuluisin lauda-runojen sepittäjä. Lisäksi häntä pidetään pääsiäishymnin "Stabat mater" sepittäjänä. Hänen runojensa julkaisuista on joskus pidetty parhaana vuoden 1558 laitosta.
Henry Brant

Henry Dreyfuss Brant (15. syyskuuta 1913 Montréal – 26. huhtikuuta 2008 Santa Barbara) oli Kaliforniassa vaikuttanut kanadalaissyntyinen nykytaidemusiikin säveltäjä. Hänen tuotantonsa edustaa lähinnä aleatorista musiikkia ja tilamusiikkia.
Brant syntyi Kanadassa yhdysvaltalaisten vanhempien perheeseen. Hän aloitti säveltämisen kahdeksanvuotiaana ja opiskeli aluksi McGill-konservatoriossa ja sen jälkeen vuosina 1929–1934 New Yorkissa. Hän opetti myöhemmin itse Columbian yliopistossa, Juilliard Schoolissa ja Bennington Collegessa. Vuodesta 1981 lähtien Brant asui Santa Barbarassa.
Brantin tunnettuja töitä ovat muun muassa "Verticals Ascending" ja "Horizontals Extending". Hän voitti teoksellaan "Ice Field" vuonna 2002 Pulitzer-palkinnon.
Talvivaaran rata

Talvivaaran rata on rautatieyhteys Iisalmen ja Kontiomäen väliseltä radalta Sotkamon kunnan alueelle avatulle Talvivaaran nikkelikaivokselle. 
Rakentaminen.
Kyseessä oli täysin uuden radan rakentaminen. Talvivaara Projekti Oy:n tytäryhtiö Talvivaara Infrastructure Oy ja Oy VR-Rata Ab (nykyään VR Track) solmivat aiesopimuksen kaivosradan rakentamisesta marraskuussa 2007 ja urakkasopimuksen tammikuussa 2008. Radan toteuttivat käytännössä aliurakoitsijat ja radan rakentaminen jaettiin neljään maanrakennusurakkaan eli MRU:an. MRU 1:llä aliurakoitsijana toimi NCC Roads, MRU 2:lla Destia Oy:n rakentamisen Pohjois-Suomen yksikkö, ja MRU 3:n ja 4:n rakensi Maanrakennus Kamara Oy. Rakentamisen kustannusarvio oli kaivosratapihoineen noin 50 miljoonaa euroa, joten kyseessä oli VR-Radan historian suurin yksittäinen urakka. 
Rata rakennettiin samaan maastokäytävään kuin vuonna 2007 valmistunut voimalinja, mutta uutta maa-aluetta radalle tarvittiin yli 100 hehtaaria. Kalliota ratalinjalla louhittiin noin 600 000 kuutiota, mihin tarvittiin 440 tonnia räjähdysainetta. Maamassan vaihtojen kokonaismäärä oli noin 2,2 miljoonaa kuutiota. Muualta ratatyömaalle tuotiin noin 300 000 kuutiota kiviaineksia, raidesepeliä rataan käytettiin noin 120 000 tonnia. Radan rakentaminen vaati kaiken kaikkiaan noin 150 henkilötyövuotta. Urakkaosuudet työllistivät enimmillään noin 200 henkilöä, 200 maanrakennuskoneyksikköä ja viisi murskeasemaa.
Helmikuussa 2008 aloitettujen rakennustöiden päätyttyä rata avattiin liikenteelle syyskuussa 2009. Vaihteet oli asennettu päärataan 3. elokuuta (pohjoinen) ja 10. elokuuta (eteläinen) 2008.
Tietoja radasta.
Talvivaaran kaivosrata erkanee Iisalmen ja Kontiomäen väliseltä rataosuudelta Murtomäen rautatieasemalla, jossa on kolmioraide. Kaivoksen kuljetustarpeita palvelevan rataosuuden runkoraiteen pituus on 24 kilometriä. Rata on yksiraiteinen, sähköistetty, kauko-ohjattu ja varustettu kulunvalvonnalla. Radalla on kolme siltaa, Talvivaaran lähellä Viitapuron, radan keskivaiheilla Kettupuron ja Murtomäen lähellä Katajapuron ratasilta. Tasoristeykset ovat Talvivaarasta päin Haukimäki, Luotomäki, Karsikkosuo, Juutislampi, Sänkiaho, Haukijoki, Lintusuo, Hirsikynnös ja Murtomäki. Viimeksi mainitussa on paripuomi- ja kolmessa muussa puolipuomilaitos. Radan korkeusero on 80 metriä 16 kilometrin matkalla. Suurin sallittu akselipaino radalla on 25 tonnia, junan nopeus 80 km/h ja junapituus 725 metriä. Betonisia pölkkyjä radalla on 1 640 kappaletta kilometrillä, pölkkyväli on 61 senttiä. 50-metriset kiskot on hitsattu ns. leimuhitsausmenetelmällä jatkuviksi ratatyömaalla. Radalla on yhteensä 400 teräsristikkorakenteista 8,7 metriä korkeaa sähköratapylvästä, ajojohdin on noin 6,15 metrin korkeudella kiskon selästä. Radalle on rakennettu vaunuvaaka 1,5 kilometrin päähän Talvivaarasta Murtomäen suuntaan.
Franz Xaver Wolfgang Mozart

Franz Xaver Wolfgang Mozart (26. heinäkuuta 1791 – 29. heinäkuuta 1844) oli itävaltalainen säveltäjä ja Wolfgang Amadeus Mozartin poika. Hänen ainoa aikuisikään ehtinyt sisaruksensa oli Karl Thomas. 
Franz Xaver Wolfgang syntyi Wienissä muutama kuukausi ennen kuuluisan isänsä kuolemaa. Nimensä hän sai isänsä läheiseltä ystävältä Franz Xaver Süssmayrilta. 
F. X. W. Mozart sai musiikinopetusta Antonio Salierilta ja Johann Nepomuk Hummelilta. Isänsä esimerkkiä seuraten hän aloitti säveltämisen nuorella iällä. Hän oppi soittamaan sekä pianoa että viulua. 
Mozartin ensimmäinen pianokonsertti oli 1805, ja hän sai myöhemmällä urallaan mainetta sekä esittäjänä, säveltäjänä että opettajana. Hän johti myös kuoroa, ja vuonna 1826 hän johti isänsä Requiemin. Hän työskenteli mm. Burštinissa ja Lvivissä ennen paluutaan Itävaltaan. Mozart ei mennyt koskaan naimisiin eikä saanut lapsia. Hän kuoli Karlsbadissa 53-vuotiaana. 
Mozartin tuotanto on tyyliltään varhaisromanttista. Siihen kuuluu mm. kamarimusiikkia ja pianokonserttoja.
Jormuan rautatieasema

Jormuan rautatieasema () oli rautatieliikennepaikka Jormuan kylässä Kajaanissa rataosalla . Liikennepaikka sijaitsi Kajaanin ja Kontiomäen asemien välisellä rataosalla. Liikennepaikka sijaitsi noin 15,6 kilometrin päässä Kajaanin asemalta ja noin 9,6 kilometrin päässä Kontiomäen asemalta.
Liikennepaikka avattiin 1. tammikuuta 1923. Asemarakennus valmistui vuonna 1923 Jarl Ungernin suunnittelemana. Asemalla oli sivuraide sekä satamaraide Oulujärven rantaan. Miehitys päättyi 1970 ja lättähattujunat pysähtyivät asemalla vuoteen 1985 saakka. Tavaraliikenne liikennepaikalla lakkautettiin 25. huhtikuuta 1974 ja henkilöliikenne lakkautettiin 2. kesäkuuta 1985. Liikennepaikka lakkautettiin kokonaan 1. heinäkuuta 1986 ja sivuraide purettiin. Asemarakennus on nykyisin yksityisomistuksessa ja se siirrettiin vuonna 1995. Nykyään rakennus sijaitsee noin kahden kilometrin päässä entiseltä paikalta osoitteessa Vasikkavaarantie 40.
Kymlingen metroasema

Kymlinge on niin sanottu haamuasema Tukholman metron Sinisellä linjalla Hallonbergenin ja Kistan välillä, Sundbybergin kunnassa. Käytössä se ei ole ollut koskaan, vaikka se on valmistunut – joskin se jätettiin viimeistelemättä.
Kistan eteläpuolisille alueille suunniteltiin 1970-luvulla lähiötä kerrostaloille ja Tukholman keskustasta pois siirtyville julkishallinnon virastoille ja laitoksille. Myöhemmin valtiolliset keskusvirastot päätettiin hajasijoittaa kokonaan pois Tukholmasta Ruotsin muihin osiin. Vaikka hanke kaupunginosasta raukesi, aseman rakennustyöt oli ehditty jo aloittaa. Varmuuden vuoksi asema rakennettiin mahdollista tulevaa tarvetta varten. Lippuhallia, liukuportaita tai hissejä ei kuitenkaan rakennettu.
Alueen tulevaisuutta ja aseman mahdollista kunnostamista on pohdittu 2000-luvun alussa.
Autio asema on kiinnostanut monia, se on esimerkiksi suosittu kohde urbaanille löytöretkeilylle. Asemalaiturin alapuolinen tila on ollut monen ravetapahtuman paikkana. Kymlingen haamuasemasta kerrotaan urbaaneja legendoja, jotka ovat levinneet etenkin televisiosarjojen välityksellä. Eräs näistä on väitetty Silverpilen-aavejuna. Kymlingen asemalla on aaveaseman maine, sillä ihmiset sanovat, että vain kuolleet poistuvat junasta Kymlingessä.
Thomas Horsfield

Thomas Horsfield (1773 Philadelphia Pennsylvania – 14. heinäkuuta 1859 Lontoo) oli yhdysvaltalainen lääkäri ja luonnontieteilijä.
Horsfield opiskeli lääketiedettä Philadelphiassa. Valmistuttuaan hän matkusti 1799 laivalääkärinä Kiinaan ja Jaavalle, jonne hän asettui vuonna 1801 ja työskenteli siellä lääkärinä useita vuosia. Itä-Intian komppania otti saaren haltuunsa hollantilaisilta vuonna 1811 ja Horsfield ryhtyi keräämään kasvi- ja eläinnäytteitä ystävänsä Sir Thomas Stamford Rafflesin kanssa. Vuonna 1819 hänen terveytensä alkoi horjua, ja hän muutti Lontooseen, jossa hän ryhtyi Leadenhall Streetillä sijainneen Itä-Intian komppanian museon hoitajaksi ja kuraattoriksi.
Vuonna 1826 Horsfield valittiin vastaperustetun "Zoologial Society of London"in avustavaksi sihteeriksi.
Horfield kuvaili tieteelle 91 uutta lintulajia, muun muassa suippopyrstösirrin. Hänen kunniakseen on nimetty ainakin 14 eliölajia, linnuista muun muassa intianjokirastas ("Myiophoneus" "horsfieldii"), intiansirppitimali ("Pomatorhinus horsfieldii") ja eräs kirjorastaslaji ("Zoothera horsfieldi").
Teoksia.
"* An experimental dissertation on the Rhus vernix, Rhus radicans and Rhus glabrum, commonly known in Pennsylvania by the names of poison-ash, poison-vine and common sumach. Cist, Philadelphia 1798.
Dardanus (Rameau)

Dardanus on Jean-Philippe Rameaun kirjoittama traaginen ooppera, jonka hän sävelsi Académie royale de musiquelle 19. marraskuuta 1739. Libreton musiikin laati Charles-Antoine Le Clerc de la Bruère. Teos koostuu viidestä näytöksestä.
Kuten usein on laita Rameaun sävellystuotannossa, niin tästäkin hänellä on myös toinen versio, joka on päivätty vuodella 1744. Tätä toista versiota pidetään kuitenkin ensimmäistä versiota merkityksettömämpänä, ja vain Dardanuksen bassoaaria "Lieux funestes" on saanut pysyvän sijan oopperalaulajien repertuaarissa.
Oopperan tekstiä on usein syytetty naiiviksi. Yleisö ei aikanaan ollut kovinkaan innostunut Rameaun sävellyksistä ja hänen aikalaisensa Jean-Baptiste Rousseau luonnehti teosta barokkimusiikiksi, joka heidän aikanaan oli hävytön toteamus.
Vuonna 1784 Antonio Sacchini otti libretton uudelleen käyttöön, mutta Nicolas-François Guillardin muokkaamana, ja sävelsi oman Dardanus-oopperansa. 
Rameaun Dardanus on esitetty kolmesti 1900-luvulla: Dijonissa vuonna 1907, Pariisin oopperassa vuonna 1979 ja vihdoin vuonna 1998 konserttiversiona, kun Marc Minkowski johti teoksen äänityksen.
Oogamia

Oogamia ( ’avio’) on anisogamiasta kehittynyt suvullinen lisääntymisen muoto, jossa naaraspuoliset sukusolut ovat suuria ja liikkumattomia, ja urospuoliset sukusolut ovat pieniä ja nopealiikkeisiä. Naaraspuolinen sukusolu eli munasolu valikoi urospuolisten sukusolujen eli siittiöiden joukosta itsensä hedelmöittävän. 
Oogamia on yleisin lisääntymistapa suvullisesti lisääntyville lajeille. 
Oogamiassa on tyypillistä että siittiöt ovat siimallisia joka tekee niistä liikkumataitoiset, ja munasolut ovat siimattomia ja liikkumataidottomia. Uros kehittää paljon siittiöitä, mutta ne ovat huonolaatuisia. Naaras kehittää yhden munasolun, mutta se on hyvälaatuinen.
Gifhorn

Gifhorn on kaupunki Saksassa, Ala-Saksin osavaltion itäosassa Lüneburgin nummialueen eteläreunalla. Vuonna 2005 väkiluku oli noin 43 000 (muutos vuodesta 1990: +10,44%) ja pinta-ala lähes 105 km². Lähikaupunkeja ovat Hannover, Braunschweig, Wolfsburg sekä pittoreski Celle. Gifhorn sijaitsee keskiaikaisten kauppareittien Vanha suolatie (Alte Salzstraße) ja Kornstraße risteyksessä.
Varhaisin maininta Gifhornista on vuodelta 1196. Useista kaupunkia tuhonneista suurpaloista huolimatta Gifhornissa on säilynyt merkittäviä historiallisia rakennuksia, kuten "Sankt-Nikolai-Kirche" ("Pyhän Nikolain kirkko", rakennettu 1734–1744) ja "Schloss Gifhorn", renessanssilinna 1500-luvulta. Kaupunki on tullut kuuluisaksi erityisesti tuulimyllyistään, siellä on aiheeseen liittyvä museo, "Mühlenmuseum". Kaupungin teollistuminen sai alkunsa turpeennostosta ympäröivältä suomaalta. Wolfsburgissa sijaitsevan Volkswagenin autotehtaan läheisyys näkyy Gifhornin elinkeinorakenteessa; kaupungissa on monia autoalan palveluntuottajia.
Saksan kahtiajaon aikana Gifhorn sijaitsi aivan rajan tuntumassa Saksan liittotasavallan puolella. Kaupunki sai osansa DDR:stä paenneista ihmisistä. 1960-luvun siirtolaisuus Etelä-Euroopasta Saksaan taasen näkyy edelleen Gifhornin huomattavana kreikkalaisvähemmistönä. Kaupungissa on myös turkkilaisia.
Gifhorn on Hannover - Wolfsburg- ja Uelzen - Braunschweig -rautateiden risteyksessä. Siellä on kaksi rautatieasemaa: "Bahnhof Gifhorn" sekä "Bahnhof Gifhorn-Stadt". Lähin moottoritieristeys on A2/A391. Allerjoki virtaa kaupungin halki.
Gifhorn on samannimisen seutukunnan (Landkreis Gifhorn) keskus. Seutukunnan asukasluku oli vuonna 2005 noin 175 000 ja pinta-ala 1 563 km².
Valejalka

Valejalka eli pseudopodi on uloke, joka työntyy solusta ja mahdollistaa solun liikkumisen. Valejalkoja on monilla yksisoluisilla kuten ameboilla sekä monisoluisten valkosoluilla (makrofagit ja neutrofiilit). Myös luusolut, eräät yksilönkehityksenaikaiset solut, fibroblastit ja syöpäsolut voivat vaeltaa. 
Liike.
Valejalkojen toiminta perustuu solun tukirankaan kuuluvien aktiinifilamenttien käyttöön. Solukalvon alla sijaitsevat aktiinisäikeet rakentuvat siihen suuntaan, johon solun on tarkoitus ryömiä. Solukalvo venyy aktiinisäikeiden kasvaessa, ja syntyy uloke. Tämän ulokkeen solulima jäykistyy aktiiniin kiinnittyvien molekyylien (filamiini ja gelsoliini) vuoksi. Valejalan solukalvo kiinnittyy vaelluspintaan ja solun takapää supistuu myosiinin ja aktiinin vaikutuksesta, jolloin solu liukuu valejalan suuntaan.
Luokittelu.
Valejalat voivat näyttää hyvin erilaisilta, vaikka kaikki valejalkatyypit koostuvatkin aktiinista ja osittain myös tubuliinista. Aktiinisäikeet ovat organisoituneet eri tavalla eri valejalkatyypeissä.
Lobopodit ovat lyhyitä ja pulleita valejalkoja, joita esiintyy esimerkiksi ameboilla.
Filopodit ovat kapeampia valejalkoja, joilla on terävämmät päät. Filopodien sisältö on lähinnä ektoplasmaa. 
Retikulopodit ovat monimutkaisia useampien valejalkojen muodostamia epäsäännöllisiä verkkoja.
Aksopodit ovat neulamaisia valejalkoja, jotka koostuvat soluliman ympäröimästä tubuliinista.
Ekebyholmin linna

Ekebyholmin linna on historiallinen rakennus Rimbon taajamassa, Norrtäljen kunnassa, Ruotsissa. Linnan rakennutti 1600-luvulla Bengt Oxenstierna. Päärakennus on rakennettu luultavasti vuosien 1624 ja 1637–1638 välillä. Nykyisen ulkonäkönsä rakennus kuitenkin sai poliitikko Arvid Hornin aikana 1700-luvulla. 1600-luvun lopussa linnan ja sen maat siirtyivät valtiolle, jolta ne osti myöhemmin poliitikko Arvid Bernhard Horn. Vuonna 1932 rakennuksen osti adventtikirkko, ja se perusti rakennukseen sisäoppilaitos Ekebyholmsskolanin.
Norrtelje Tidning

Norrtelje Tidning on viisi kertaa viikossa ilmestyvä ruotsalainen sanomalehti. Se ilmestyy Norrtäljen kunnassa, ja se on "Vestmanlands Läns Tidningin" omistuksessa. Sanomalehti perustettiin vuonna 1880. Sen päivittäinen levikki on noin 14 600. Sanomalehdellä on paikallistoimitukset Hallstavikin ja Rimbon taajamissa.
Tuomarinvalintalautakunta

Tuomarinvalintalautakunta on Tuomioistuinviraston yhteydessä toimiva riippumaton elin, jonka tehtävänä on antaa esitys avoimena olevan tuomarinviran hakijoista. 
Tuomarinvalintalautakunta valmistelee muiden kuin ylimpien tuomioistuinten tuomareiden viran täyttämistä ja tekee valtioneuvostolle esityksen tuomarinvirkaan nimittämisestä. Korkeimman oikeuden ja korkeimman hallinto-oikeuden jäsenet nimitetään asianomaisen tuomioistuimen esityksestä. Valtakunnanoikeuden jäsenten valinnasta on säädetty erikseen, eikä tuomarinvalintalautakunta osallistu siihen.
Tasavallan presidentti nimittää tuomarit valtioneuvoston ratkaisuehdotuksesta, eli valtioneuvosto tai tasavallan presidentti ei ole sidottu tuomarinvalintalautakuntaan kantaan hakijoiden paremmuudesta. Esityksestä poiketaan kuitenkin hyvin harvoin.
Ensimmäinen tuomarinvalintalautakunta asetettiin vuonna 2000, kun tuomareiden valintamenettely uudistettiin. Valtioneuvosto asettaa tuomarinvalintalautakunnan viideksi vuodeksi kerrallaan. Lautakunnan 12 jäsentä edustavat tuomioistuinlaitosta, syyttäjälaitosta, asianajajakuntaa sekä oikeustieteellistä tutkimusta ja opetusta. Korkein oikeus valitsee puheenjohtajan ja korkein hallinto-oikeus varapuheenjohtajan.
Kaudella 15. toukokuuta 2020 – 14. toukokuuta 2025 lautakunnan puheenjohtajana toimi korkeimman oikeuden oikeusneuvos Timo Ojala (varajäsenenä korkeimman oikeuden oikeusneuvos Tuija Turpeinen) ja varapuheenjohtajana korkeimman hallinto-oikeuden oikeusneuvos Riitta Mutikainen (varajäsenenä korkeimman hallinto-oikeuden oikeusneuvos Outi Suviranta). Jäsenet ja suluissa mainitut varajäsenet ovat:
Kim Woo-jae

Kim Woo-jae (s. 25. marraskuuta 1979) on eteläkorealainen uransa päättänyt jääkiekkoilija ja pelipaikaltaan puolustaja. Woo-Jae on 178 cm pitkä ja 85 kiloa painava. 
Kim on pelannut pääsarjatasolla Anyang Hallan joukkueessa sekä Korean pääsarjassa että monikansallisessa Aasian liigassa vuosina 2002–2006.
Kim on pelannut maansa A-maajoukkueessa MM-kisojen alemmissa divisioonapeleissä. Hän on edustanut maataan arvokisoissa vuonna 1999, 2000, 2002, 2003, 2005, 2007, 2008, 2009, 2010 ja 2011.
Hän edusti kaudella 2006–2007 Mestiksessä Jokipoikia.
Södertäljen kanava

Södertäljen kanava () on Ruotsissa Tukholman lounaispuolella Södermanlandin maakunnassa sijaitseva kanava, joka yhdistää Mälaren-järven Itämereen. Pohjois-etelä-suuntainen kanava on 5,2 kilometrin pituinen. Se sijaitsee Södertäljen kunnassa ja kulkee kunnan keskustaajaman (Södertäljen kaupungin) läpi, jossa on myös kanavan ainoa sulku. Vedenpinnan korkeusero Itämeren ja Mälarin välillä on vain 0,6 metriä, mutta kooltaan sulku on Pohjoismaiden suurin kanavasulku, 135 x 18 m.
Rautatie ylittää Södertäljen kanavan kiinteää Igelstabronin siltaa sekä avattavaa nostosiltaa pitkin.
Historia.
Reittiä on käytetty Mälarille kulkemiseen jo viikinkiajoista saakka, jolloin Itämeren ja järven pinta olivat vielä samassa tasossa. Tämän jälkeen maankohoaminen on eristänyt järven, ja kulkeminen vaati alusten vetämistä kannaksen yli. Kanavatyöt aloitettiin 1400-luvulla, mutta ensimmäinen sulku ja varsinainen toimiva yhteys Mälariin valmistui 1819. Kanava uudistettiin ja sen reittiä muutettiin osittain 1916–1924, jolloin myös nykyinen entistä suurempi sulku valmistui.
Arne Nevanlinna

Arne Edvard Nevanlinna (5. kesäkuuta 1925 Helsinki − 7. elokuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja arkkitehti. Hän oli professori (h.c.) vuodesta 1986.
Nevanlinnan kirjalliseen tuotantoon kuuluvat muun muassa teokset "Isän maa", "Meidän sota", "Harharetkiä Helsingissä" ja "Fasadin henki eli arkkitehtuurisanastoa ujoille" (yhdessä puolisonsa Anja Kervanto Nevanlinnan kanssa). Aiheet ja tyyli vaihtelevat sukukronikasta persoonalliseen jutunkerrontaan ja muisteluun sekä tiukasti kantaa ottavaan asiatekstiin. Hänen tekstinsä pysyvät etäällä sellaisesta paatoksesta, joka liitetään usein varsinkin sota-ajan muisteluteoksiin.
Nevanlinnan esikoisromaani "Marie" oli vuoden 2008 Finlandia-palkintoehdokkaana. Tammikuussa 2009 ilmestyi kirjoituskokoelma "Vallan reunassa", joka perustuu Nevanlinnan blogikirjoituksiin kevään 2007 ja syksyn 2008 välisenä aikana. 
Nevanlinna oli yksi WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinnon saajista vuonna 2012. Palkinto on tunnustus merkittävästä työstä kotimaisen kirjallisuuden ja lukuharrastuksen edistämisessä.
Nevanlinnan isä oli matemaatikko ja akateemikko Rolf Nevanlinna. Nevanlinnan poika on kirjailija ja filosofi Tuomas Nevanlinna.
Himilkon

Himilkon (kreikkalainen translitteraatio nimestä "HMLK", "Himilk"; n. 520–450 eaa.) oli karthagolainen tutkimusmatkailija. Hän oli antiikin ajan ensimmäinen tunnettu löytöretkeilijä, joka tutki Euroopan länsi- ja luoteisosia. Himilkon kävi luultavasti Irlannissa, Etelä-Englannissa ja Bretagnessa ja laati retkistään matkakertomuksen. Himilkonin alkuperäinen puunin kielinen nimi oli Chimilkât, ”veljeni on milkât”. Himilkonin matkakertomus ei ole säilynyt, mutta siihen viittasivat kuitenkin myöhemmin sekä Plinius vanhempi teoksessaan Naturalis historia että roomalainen runoilija Rufus Festus Avienus runossaan "Ora maritima". Näiden viittausten perusteella on voitu rekonstruoida ainakin osa Himilkonin matkareitistä.
Pliniuksen mukaan Himilkonin tehtävänä oli tutkia Euroopan uloimpia rannikoita. Himilkonin matkojen päätarkoituksena oli ilmeisesti tinan ostaminen. Välimeren alueella tinaesiintymiä oli vähemmän, kun taas pohjoisemmasta tinaa löytyi runsaasti muun muassa Englannista. Noin vuonna 350 Avienus siteerasi Himilkonin matkakertomusta Atlantin rannikkoa kuvaavassa runossa Ora maritima. Avienuksen siteeraamassa ensimmäisessä kohdassa kuvataan rannikon saaristoa, jossa asuu ylpeä ja ahkera oestrumnidien heimo, joka käy kauppaa naapureidensa kanssa. He ovat saattaneet asua Cornwallissa tai Scillysaarilla, mutta luultavimmin Bretagnen rannikolla, jossa on runsaasti malmiesiintymiä sekä useita pieniä saaria.
Himilkon ei purjehtinut tuntemattomille vesille, vaan tiesi tarkasti, mistä oli mahdollista hankkia tinaa ja muita jalometalleja. Tartessolaiset eli Andalusian Tartessoksen asukkaat kävivät muinoin kauppaa Bretagnen, Cornwallin, Walesin ja Irlannin asukkaiden kanssa. Tämä voidaan päätellä arkeologisten kaivausten runsaista tinalöydöistä. Tartessos oli 500-luvulla jo kadonnut, ja karthagolaiset valtasivat Cadizin. Oli luontevaa, että karthagolaiset lähtivät etsimään mahdollisia kauppakumppaneita Atlantin rannikolta seuraamalla tartessolaisten vanhaa reittiä.
Avienuksen mukaan Himilkonilla kesti neljä kuukautta päästä oestrumnidien luo. Luultavasti hän perusti matkan aikana siirtokuntia, kuten Hanno Merenkulkija, mikä viivytti matkaa. Himilkonin mukaan purjehdus oli hyvin vaivalloista, ja hän valittaa, ettei tuuli juurikaan puhaltanut. Lisäksi merilevät hidastivat laivojen kulkua. Kertomuksessa mainitaan myös erilaiset merihirviöt, petolliset matalikot ja hiekkasärkät. Myöhemmässä sitaatissa Himilkon kuvaa sakeaa sumua. Näiden kuvausten on katsottu liioitelleen matkan vaaroja, ja niillä on kenties haluttu pelotella foinikialaisten pahimpia kilpailijoita, kreikkalaisia.
On mahdollista, että Himilkon olisi saattanut käydä Helgolandissa saakka. Antiikin aikoina sieltä käytiin hakemassa meripihkaa, ja se on voinut olla Himilkonin retkikunnan toinen päämäärä.
Amerikan Samoan kansallispuisto

Amerikan Samoan kansallispuisto () on Yhdysvaltain Amerikan Samoan territoriossa sijaitseva kansallispuisto. Se perustettiin 31. lokakuuta 1988 suojelemaan Amerikan Samoan sademetsiä, koralliriuttoja ja muita ainutlaatuisia luonnonvaroja, jotka ovat nyt suosittuja matkailijoiden keskuudessa. 
Kansallispuisto on Yhdysvaltain eteläisin ja ainoa, joka sijaitsee eteläisellä pallonpuoliskolla. 
Kansallispuisto ulottuu kolmelle tuliperäiselle saarelle ja on noin 36 km²:n laajuinen. Sen alueesta on 10 km² vesialuetta. 
Aluetta hallinnoi Yhdysvaltain National Park Service.
Castor ja Pollux (ooppera)

Castor ja Pollux () on Jean-Philippe Rameaun säveltämä ooppera, joka kantaesitettiin Pariisin Kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa 24. lokakuuta 1737. Teoksen libreton on kirjoittanut Pierre-Joseph-Justin Bernard, ja se perustuu jumalkaksosten Kastorin ja Polydeukeen taruun. Oopperaa ei ole esitetty Suomessa.
Teos.
Kyseessä on Rameaun kolmas ooppera ja hänen toinen musiikillinen tragediansa ("tragédie en musique"), kun kadonneeksi todettua oopperaa "Samson" ei lasketa mukaan.
Rameau muutti oopperaa melkoisesti vuonna 1754. Hän teki merkittäviä poistoja ja lisäsi uutta materiaalia. Yhä vieläkin asiantuntijat kiistelevät versioiden keskinäisestä paremmuudesta. Kaikesta tästä huolimatta "Castor ja Pollux" mainitaan yhtenä tekijänsä parhaista oopperoista.
Osajako.
Kantaesityksen rooli- ja esittäjälista:
Saltaatio

Saltatio (Latina, "saltus", "hyppy") tarkoittaa yhtäkkistä muutosta sukupolvesta seuraavaan, eli että mutaation kautta syntyy vanhemmistaan erittäin paljon poikkeava "toiveikas hirviö" (engl:"hopeful monster"), joka uuden ominaisuutensa avulla menestyy. Käsitettä on käytetty kuvaamaan ei-jatkuvaa muutosta esimerkiksi lajiutumisessa. Käsityksen katsotaan kuitenkin olevan yhteensopimaton normaalin evoluutioteorian kanssa: Saltaatiota ei yleensä pidetä evoluution toimintatapana. 
Kuitenkin polyploidiaa voidaan pitää saltaationa koska siinä saltaation perusedellytys eli merkittävä muutos(geenien lukumäärä) johtaa uuden lajin syntymiseen yhdessä sukupolvessa.
Big Bendin kansallispuisto

Big Bendin kansallispuisto () on Texasissa Yhdysvalloissa sijaitseva kansallispuisto, joka perustettiin 12. kesäkuuta vuonna 1944. Puisto on 3 242 km² laajuinen, ja sitä hallinnoi Yhdysvaltain National Park Service. Vuosittain siellä vierailee noin 300 000–350 000 henkilöä, ja se on yksi Yhdysvaltain vähiten vierailluimmista kansallispuistoista.
Geologia.
Puisto tunnetaan monimuotoisesta geologiastaan. Big Bendistä on löytynyt paljon fossiilejä myöhäisliitukaudelta pleistoseenikaudelle, pidemmältä ajalta kuin mistään muusta Yhdysvaltain kansallispuistosta.Vanhin Big Bendin fossiilimuodostumista, Boquillasin muodostuma (100-95 miljoonaa vuotta sitten) on peräisin ajoilta, jolloin matala meri jakoi Pohjois-Amerikan läntiseen ja itäiseen osaan peittäen myös Big Bendin alueen. Muodostumasta on löydetty muun muassa valtava merimatelija Platecarpus ja iso petokala Xiphactinus. Seuraava, Agujan muodostuma (80-75 miljoonaa vuotta sitten) on peräisin ajalta, jolloin tämä meri alkoi vetäytyä ja Big Bendin alue oli rehevä rannikkokosteikko. Muodostumasta on löydetty muun muassa valtava alligaattori Deinosuchus, kolmisarviliskoihin kuuluva Agujaceratops, Tyrannosaurus rexin pienempi sukulainen Teratophoneus sekä hadrosauri Kritosaurus. Sitä seurasi Javelinan muodostuma (75-60 miljoonaa vuotta sitten), jolloin meri vetäytyi lisää ja Big Bendista oli tullut kuivempi tulvatasanko.Muodostumasta on löydetty muun muassa valtava sauropodi Alamosaurus (jonka fossiileja on sieltä löytynyt enemmän kuin mistään muualta), hadrosauri Gryposaurus sekä valtava lentolisko Quetzalcoatlus. Kansallispuistossa on paikkoja, joissa voi kallioilla nähdä K/T-rajan. Kenotsooisen maailmankauden kerrostumista on löydetty muun muassa Pohjois-Amerikan viimeisimpiin kuuluva kädellinen, Rooneyia, brontoteeri Megacerops ja kolumbianmammutti.
Luonto.
Big Bendin vaihtelevissa elinympäristöissä elää suuri määrä kasvi- ja eläinlajeja. Kasveja on yli 1200 lajia (joista kaktuksia noin 60). Eläimistöön kuuluu 11 lajia sammakkoeläimiä, 56 lajia matelijoita, 40 lajia kaloja, 75 lajia nisäkkäitä, 450 lajia lintuja ja noin 3600 lajia hyönteisiä. Kaktusten, lintujen ja lepakoiden lajimäärät ovat suuremmat kuin missään muussa Yhdysvaltojen kansallispuistossa.Big Bend on ainoa paikka Yhdysvalloissa, jossa pesii tammikerttuli.Mustakarhut olivat miltei hävinneet alueelta ennen kansallispuiston perustamista, mutta kanta alkoi kasvaa 1980-luvulla, ja nykyään alueella elää noin 30-40 mustakarhua.
Mälarinlaakson korkeakoulu

Mälarinlaakson korkeakoulu (, lyhenne MdH) on Eskilstunan ja Västeråsin kunnissa toimiva julkinen korkeakoulu. Se perustettiin vuonna 1977, ja nykyisin siellä opiskelee noin 16 000 opiskelijaa. Lisäksi se työllistää noin 1 000 henkilöä, ja siellä työskentelee 91 professoria. Osastoja korkeakoulussa on yhteensä yhdeksän, ja se kuuluu EUA:han ("European University Association"). Korkeakoulun pääkampus sijaitsee Västeråsissa.
Mälarinlaakson korkeakoulussa toimi myös suomen kielen ja kulttuurin keskus (SKKK, "Finskt språk- och kulturcentrum").
Kenneth McGriff

Kenneth ”Supreme” McGriff (s. 1961) oli New Yorkissa toimineen huumejengi ”Supreme Teamin” perustaja ja johtaja ennen kuin joutui vankilaan 1980-luvun lopussa. 
Irv ”Gotti” Lorenzo ja Murder Inc..
Vuonna 1989 Supreme tuomittiin 12 vuodeksi vankilaan rikollisen toiminnan ylläpitämisestä, ja vuonna 1987 alkaneessa oikeudenkäynnissä hän muun muassa myönsi olleensa ”Suprem Teamin” johtaja (supervisor, manager, organizer). Hän pääsi ehdonalaiseen vuonna 1993, mutta joutui takaisin 1995 ja pääsi vapaalle taas vuonna 1997. Tämän jälkeen hän lyöttäytyi yhteen musiikkimoguli Irv ”Gotti” Lorenzonin kanssa, johon hän oli ystävystynyt tavatessaan tämän 1995. 
Vuonna 1997 Irv ”Gotti” Lorenzo perusti veljensä kanssa levy-yhtiö ”Murder Inc.:n”, jonka kulissientakaisen omistajan sanotaan olleen McGriff, joka oletettavasti rahoitti yhtiön aloittamisen huumerahoilla. Toisten lähteiden mukaan Lorenzo sai rahat yhtiön aloittamiseen Def Jam -levy-yhtiölle tuottamistaan hiteistä.
Elinkautinen.
Heinäkuussa 2001 poliisi pysäytti McGriffin autossa Harlemissa, ja häneltä löydettiin luvaton ase ja paljon käteistä. Vuoden 2002 lopussa McGriff pidätettiin tapahtumasta seuranneesta aseen hallussapitosyytteestä. Istuessaan vankilassa McGriffiä vastaan nostettiin lisää syytteitä ja Murder Inc.:iä, sen omistajia sekä McGriffiä syytettiin rahanpesusta. Rahanpesusyytteistä luovuttiin myöhemmin. Rahanpesusyytteiden lisäksi McGriffiä vastaan nostettiin murha- ja huumekauppasyytteitä, ja helmikuussa 2007 McGriff tuomittiin elinkautiseen kolmen miehen murhan tilaamisesta ja erinäisistä huumerikoksista.
Supreme ja 50 Cent.
McGriffin väitetään myös olleen rap-tähti 50 Centin vuonna 2000 tapahtuneen murhayrityksen takana. 50 Cent mainitsee McGriffin vuoden 2002 underground-kokoelma-albumillaan ”Guess Who’s Back?” kappaleella ”Fuck You”: ”50, Who shot ya?, you thunk it was ’Preme, Freeze or Tah Tah.”, vihjaten McGriffin osallisuuteen.
Vuonna 2005 käynnissä olleessa oikeudenkäynnissä, jossa syytettiin Murder Inc. -yhtiötä rahanpesusta yhteistyössä Kenneth McGriffin kanssa, syyttäjän todistaja ja entinen McGriffin rikoskumppani Jon Ragin todisti McGriffin olleen 50 Centin ampumisen tilaaja.
Norma (ooppera)

Norma on Vincenzo Bellinin kaksinäytöksinen ooppera, jonka libreton kirjoitti Felice Romani Alexandre Soumet’n romaanin "Norma, ossia L’infanticidio" perusteella. Teos sai ensi-iltansa Milanon Teatro alla Scala -oopperatalossa 26. joulukuuta 1831. Norma on yksi merkittävimmistä italialaisen bel canto -tyylin oopperoista.
Teoksesta.
Norman roolia pidetään yhtenä vaikeimmista sopraanolle kirjoitetuista oopperakirjallisuuden rooleista. Bellini kirjoitti roolin laulajatar Giuditta Pastaa varten, jolle hän myös kirjoitti Aminan roolin oopperassa "Unissakävelijä". Melko harvat 1900-luvun sopraanot kykenivät selviytymään vaikeasta Norman roolista. Tunnetuimpina sopraanoista Rosa Ponselle, Maria Callas, Joan Sutherland ja Montserrat Caballé ovat antaneet tulkintansa roolille, joka vaatii samalla kertaa suurta lyyrisen laulun tekniikkaa, traagista lauluääntä ja näyttämöllisiä avuja. Nykyisin armenialainen sopraano Hasmik Papian on yksi Norman roolin parhaista tulkitsijoista. Tähän joukkoon on luettava myös amerikkalainen sopraano June Anderson. Tunnettuja Norman roolin esittäjiä 2000-luvulla ovat sopraanot Mariella Devia, Sonja Jončeva, Sondra Radvanovski, Maria Jose Siri ja Pia Maria Piscitelli.
Oopperan tunnetuin osa ja kohtaus lienee Norman aaria "Casta Diva", jota voidaan pitää myös yhtenä lyyrisen oopperan tunnetuimmista aarioista. Norman roolia pidetään sopraanokirjallisuuden vaativimpana, koska se vaatii dramaattista tulkintaa, korkeaa äänialaa ja vaikeita koloratuureja. 
Lyhyt synopsis.
Oopperan tapahtuma-aika ja -paikka on Rooman valloittama Gallia. Tapahtumat kertovat roomalaisen prokonsulin rakkaussuhteesta Normaan, hänen aiempaan rakastettuunsa sekä nuoreen Adalgisaan. Tähän suhdesekamelskaan liittyy myös kelttien kapina miehittäjää vastaan, ja kapinan johtaja on Norman isä Oroveso.
Norma, joka on druidien temppelin ylipapitar, on rikkonut siveyslupauksensa ja saanut kaksi lasta prokonsuli Pollionen kanssa. Norma huomaa, että Pollione on rakastunut nuoreen papittareen, Norman ystävättäreen Adalgisaan. Norma yrittää saada Pollionen jättämään neidon ja palamaan luokseen, mutta turhaan. Norma tunnustaa nyt julkisesti tekonsa ja hänet tuomitaan kuolemaan. Myös Pollione saa rangaistuksen, koska on seurannut Adalgisaa temppeliin, ja yhdessä Norman kanssa he nousevat polttoroviolle.
Jerome Rothenberg

Jerome Rothenberg (11. joulukuuta 1931 New York, Yhdysvallat – 21. huhtikuuta 2024) oli yhdysvaltalainen runoilija. 
Rothenberg opiskeli kirjallisuutta Michiganin yliopistossa, mistä hän valmistui 1953 maisteriksi. Vuosina 1953–1955 Rothenbeg palveli Yhdysvaltain maavoimissa Saksan Mainzissa. Saksasta palattuaan hän esitteli Paul Celanin ja Günter Grassin tuotantoa teoksessaan "New Young German Poets" (1959). Hän jatkoi opintojaan Columbian yliopistossa, josta hän valmistui vuonna 1959. Hän opetti uransa useissa yliopistoissa kirjallisuutta ja visuaalisia taiteita.
Hän perusti useita lehtiä ja julkaisi runokokoelmiensa lisäksi antologioita. Ensimmäinen oma runokokoelma ilmestyi nimellä "White Sun Black Sun" (1960). Antologioissa Rothenberg on käsitellyt muun muassa Pohjois-Amerikan intiaanien suullista perinnettä ("Shaking the Pumpkin", 1986), avantgarde-runoutta ("Revolution of the Word", 1996) ja juutalaista kirjallisuutta ("A Big Jewish Book", 1989). 
Rothenberg vieraili Suomessa vuonna 2000 markkinoimassa J. K. Ihalaisen suomeksi toimittamaa runovalikoimaa "Hiljaisuuden peli: valitut runot 1960–2000".