tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Eläkeläiset (yhtye)

Eläkeläiset on Joensuusta kotoisin oleva yhtye, joka soittaa pääasiassa humppa- ja jenkkaversioita tunnetuista rock- ja popkappaleista. Yhtye on säveltänyt myös omaa materiaalia, sillä levy-yhtiöiltä on ajoittain ollut vaikea saada lupia huumoriversioihin. Eläkeläiset perustettiin huhtikuussa 1993 Kumikamelin sivuprojektina. Ensiesiintyminen tapahtui saman vuoden Provinssirockissa. Ensimmäinen levy ilmestyi vuonna 1994. Suomen ulkopuolella yhtye on melko suosittu erityisesti saksankielisessä Euroopassa: eläkeläiset konsertoivatkin mm. Saksassa useammin kuin Suomessa. Yhtye on keikkaillut esimerkiksi Puolassa ja Alankomaissa.
Eläkeläiset oli yksi vuoden 2010 Eurovision laulukilpailun Suomen edustajaehdokkaista kappaleellaan ”Hulluna humpasta”. Yhtye oli yksi Suomen karsintojen suurimpia ennakkosuosikkeja ja sijoittui lopulta kolmanneksi.
Vuonna 2017 Eläkeläisten "Humppa of Finland" -levyllä vieraili 149 suomalaista musiikkimaailmasta tunnettua henkilöä, kunkin soittaessa triangelia yhden kilauksen verran.
Esimerkkejä kappaleista.
Esimerkkejä Eläkeläisten cover-versioimista kappaleista:
Taiteilijanimet.
Eläkeläisten taiteilijanimet on muodostettu ottamalla soittajan ristimänimestä toinen nimi ja yhdistämällä se äidin tyttönimeen. Nykykokoonpanon Onni Waris, Martti Waris, Petteri Halonen, Lassi Kinnunen ja Tapio Santaharju ovat oikeilta nimiltään Jarmo Koponen, Jouni Vento, Jarkko Romppanen, Petteri Kukkonen ja Hannu Lajunen.
Julkaisut.
Kirjat.
Vuonna 2000 ilmestyi Ilkka Mattilan toimittama Suuri suomalainen juopottelukirja. Kirjan takakannen mukaan "[t]ämä kirja ei ole Eläkeläisten historiikki, vaan kokoelma tarinoita tapahtumista yhtyeen uran varrelta. Jotkut niistä ovat tarkasti totuudenmukaisia, jotkut eivät. Kuten maailman parhaassa viihteessä yleensäkin, myös tässä kirjassa on noudatettu klassista periaatetta: jos legenda ja totuus ovat ristiriidassa, painetaan legenda." 
Vuonna 2009 ilmestyi mustavalkoinen sarjakuva "Eläkeläisten Korkeajännitys: Humppaa tai kuole!". Sen käsikirjoitti Marko Kantola ja taiteili Tomi Riionheimo. Kustantajana toimi Egmont Kustannus Oy Ab.
Synergia

Synergialla tarkoitetaan kahden tai useamman vaikuttavan tekijän kumuloivaa yhteisvaikutusta. 
Sana pohjautuu kreikan sanoihin "sunergiā", yhteistyö ja "sunergos", yhdessä työskentely.
Synergiaetu tai synergiahyöty on joko kuvitteellinen tai todellinen etu, jota odotetaan saatavan esimerkiksi kustannussäästöjen muodossa kun yhdistetään kaksi yksikköä yhdeksi. 
Positiivisella synergialla tarkoitetaan tilannetta, jossa kokonaisuus on suurempi kuin sen osien summa. Negatiivista synergiaa voi käyttää terminä kuvaamaan esimerkiksi tilannetta, jossa tiimin henkilöt eivät sovi yhteen ja aiheuttavat kokonaisuuden toiminnalle haittaa.
Biologinen ja kemiallinen synergia.
Symbioosi merkitsee biologiassa kahden tai eliölajin edustajien läheistä yhteiseloa
Kahden tai useamman aineen tai myrkyn yhteisvaikutus kehossa. Elimien yhteistoiminta.
Psykologinen synergia.
Tiedon ja omien mieltymysten yhteisvaikutus päätöksenteossa.
Taloudellinen synergia.
Taloudellisessa toiminnassa toimintojen yhdistäminen, esimerkiksi fuusiossa niin kutsuttu synergiahyöty tai tehostaminen.
Teologinen synergia.
Juutalais-kristillisessä teologiassa synergia tarkoittaa ihmisen ja Jumalan yhteistyötä ihmisen pelastumiseksi. Sen vastakohta on monergismi, jossa Jumala yksin pelastaa ihmisen.
Synergia voi tarkoittaa myös uskontojen välistä yhteistyötä. Sitä ei pidä sekoittaa synkretismiin, joka tarkoittaa uskontojen sekoittumista.
Synergia ja systeemit.
Systeemi on suurempi kuin osiensa summa. Osien "päälle" syntyvät "ylimääräiset" tasot (ominaisuudet) ovat systeemin kokonaisuuden emergenttejä ominaisuuksia. Emergenttejä ominaisuuksia syntyy lähinnä kompleksisissa systeemeissä. Määritelmänä (kompleksinen) systeemi on hyvin lähellä synergiaa. Tämän mukaan, jos joillakin asioilla on synergiaa, ne ovat ainakin lähellä (kompleksista) systeemiä.
Proteus (satelliittirunko)

Proteus on Ranskassa kehitetty pienikokoinen satelliittirunko, jota on käytetty Jason- ja Corot-satelliittien pohjana. Nimi "Proteus" tulee sanoista "Plate-forme Reconfigurable pour l'Observation, les Télécommunications Et les Usages Scientifiques".
Koko 1990-luvun ajan uskottiin Länsi-Euroopassa ja Yhdysvalloissa, että piensatelliitit korvaavat isot satelliitit. Tätä puolsi 1990-luvun alussa tehty NASAn päätös toteuttaa halvempia avaruuslentoja nopeassa tahdissa ("Faster, Better, Cheaper") pyrkien samanlaiseen tehokkuuteen, mitä esimerkiksi auto- ja elektroniikkateollisuus oli saavuttanut. Venäjän avaruustoiminta oli vuodesta 1957 alkaen perustunut pieniin satelliitteihin ja satelliittien sarjatuotantoon, esimerkiksi pieniä vakoilusatelliitteja valmistettiin tuhansia. Piensatelliiteilla uskottiin - etenkin Yhdysvalloissa - olevan myös kaupallisia sovellutuksia, kun suunniteltiin matkapuhelinverkkoja, joiden tukiasemat olisivat satelliitteja ja satelliitti-Internetiä. Valtaosa kaavailluista hankkeista ei toteutunut ja toteutetut hankkeet olivat raskaasti tappiollisia. 
Euroopassa Englannissa Surreyn yliopisto lähti 1980-luvulla kehittämään mikrosatelliitteja, jotka painavat alle 100 kg. Ranskassa ei näin pieniin satelliitteihin uskottu, mutta CNES alkoi vuonna 1996 kehittämään 500–700 kg painavaa Proteus-satelliittia. Sen teollinen valmistaja on Alcatel Space.
Proteus-rungolle perustuvista satelliiteista ensimmäinen oli Jason 1, joka laukaistiin joulukuussa 2001. ESAn kanssa yhteistyössä toteutettava CoRoT laukaistiin vuonna 2006, kuten EUMETSATin kanssa toteutettava Jason 2. Jasonit tutkivat merta ja CoRoT tähtiä.
Seuraavat satelliitit ovat käyttäneet Proteus-runkoa:
Gibson Guitar Corporation

Gibson Brands, Inc. (ent. Gibson Guitar Corporation) on yhdysvaltalainen akustisten, sähkö- ja bassokitaroiden valmistaja.
Historia.
Orville Gibson aloitti mandoliinien valmistamisen 1894 Yhdysvalloissa Michiganin Kalamazoossa. Orville Gibsonin soittimia markkinoimaan perustettiin vuonna 1902 Gibson Mandolin-Guitar Mfg. Co, Ltd, mutta Gibson itse lopetti toimintansa yrityksessä vuoden kuluttua.
Gibson kehitti 1920- ja 1930-luvuilla kitarasuunnittelua useilla tavoilla. Mallistossa oli esimerkiksi Gibson L5. Vuonna 1936 yritys esitteli ensimmäisen "Electric Spanish" -mallin ES-150, jota pidetään ensimmäisenä kaupallisesti menestyneenä sähkökitarana.
Gibson teki ensimmäisen umpirunkoisen kitaransa (Les Paul Model) Vuonna 1952 yhteistyössä kitaristi Les Paulin kanssa. Vuonna 1958 mallistoon tulivat muun muassa Gibson Explorer, Flying V ja puoliakustinen ES-335. Kaksikelainen "humbucker"-mikrofoni esiteltiin vuonna 1957. Les Paul -mallin valmistus päättyi 1961 SG-mallin vuoksi, mutta valmistusta jatkettiin 1960-luvun lopulla, kun kitaran ottivat käyttöön esimerkiksi Eric Clapton ja Peter Green. Sekä Les Paul että SG tulivat myöhemmin hyvin suosituiksi heavy metal -kitaristien käytössä. Gibson Firebird esiteltiin vuonna 1963.
Gibsonin ja Fenderin kitaroiden välille syntyi lopulta perinteinen kilpailuasetelma: Fenderin Stratocaster- ja Telecaster-malleissa on yksikelaiset mikrofonit, joiden tuottama ääni on terävämpi ja kireämpi kuin Gibsonin humbuckerien tuottama, joka puolestaan on täyteläisempi ja pehmeämpi.
Gibson-kitaroiden tuotanto siirrettiin 1970-luvulla Kalamazoosta Nashvilleen Tennesseehin.
Tytäryhtiöt.
Gibsonin tytäryhtiö Epiphone valmistaa Gibsonin myydyimmistä malleista edullisempia versioita. Epiphonen tuotteiden Gibsonia alhaisemmat myyntihinnat ja valmistuskustannukset johtuvat huokeampien raaka-aineiden käytöstä, suuremmista sarjavalmistuseristä ja osin kiinalaisten ja korealaisten soitintehtaiden käytöstä.
Muita Gibsonin omistamia soitinvalmistajia ovat kitaravalmistajat Kramer Guitars ja Steinberger, bassokitaroihin erikoistunut Tobias, pianovalmistaja Baldwin Piano Company, tehoste- ja MIDI-laitevalmistaja "Oberheim" ja rumpuja valmistava Slingerland. Gibson valmistaa myös Gibson-merkkisiä vahvistimia. Gibsonilla on tehdas myös Memphisissä, missä valmistetaan ja myydään Custom Shop -kitaroita.
Muuta.
Heritage Guitars Company on itsenäinen kitaravalmistaja, jonka perustivat Gibsonin entiset työntekijät Gibsonin siirryttyä Nashvilleen.
Akhilleus

Akhilleus (joskus myös Akilles, ) oli Homeroksen mukaan urhoollisin Troijan sodan kreikkalaisista sankareista, fthialaisten myrmidonien kuninkaan Peleuksen ja merenjumalatar Thetiin poika eli heeros, jota kentauri Kheiron ja sitten Foiniks kasvattivat. Akhilleus surmasi troijalaisen Hektorin kostoksi siitä, että tämä oli ottanut hengiltä Akhilleuksen kumppanin Patrokloksen. Hän itse sai surmansa Hektorin veljen Pariksen nuolesta.
Akhilleus Troijan sodassa.
Thetiin saatua tietää jumalilta, että Troija voitaisiin voittaa vain Akhilleuksen avulla, Thetis vei Akhilleuksen Skyrokseen ja puetutti hänet tytöksi. Odysseus kuitenkin löysi hänet, ja Akhilleus lähti myrmidonien johtajana Troijan sotaan.
Troijan piirityksen kymmenentenä vuonna kreikkalaisten johtaja Agamemnon vei Akhilleukselta tämän mieliorjattaren Briseiin, ja vihastunut Akhilleus kieltäytyi joukkoineen jatkamasta taistelua. Tappion uhatessa kreikkalaisia Akhilleus heltyi nähdessään ystävänsä Patrokloksen murheissaan ja salli tämän pukeutua omiin varusteisiinsa ja johtaa myrmidonit taisteluun. Troijalaiset pakenivatkin tätä luullen häntä Akhilleukseksi, mutta lopulta Hektor surmasi Patrokloksen keihäällään. Akhilleus sopi riitansa Agamemnonin kanssa ja kiirehti kostamaan ystävänsä kuoleman. Hän tappoi Hektorin kaksintaistelussa ja laahasi hänen ruumiinsa vaunujen perässä leiriin mutta luovutti sen Priamokselle lunnaita vastaan.
Akilleen kantapää.
”Akilleen kantapää” on metafora, jolla tarkoitetaan jonkin asian heikkoa kohtaa, joka voi koitua jopa kohtalokkaaksi. Akhilleuksen syntyessä annettu ennustus povasi tälle väkivaltaista kuolemaa ja siksi Thetis kastoi pojan haavoittumiselta suojelevaan Styksjokeen. Hän kuitenkin piti kiinni poikaa tämän kantapäästä, mikä näin jäi suojaamatta. Troijan sodan aikaan Paris sai tietoonsa Akhilleuksen haavoittuvuuden ja surmasi Akhilleuksen ampumalla nuolen tämän kantapäähän. Joissakin versioissa Apollon ohjasi nuolen Akhilleuksen kantapäähän, koska Akhilleus oli sodan alkuvaiheissa surmannut Troiloksen hänen temppelissään.
Edirne

Edirne (alkujaan "Hadrianopolis") on kaupunki Turkin Traakiassa Maritzajoen varrella, Kreikan ja Bulgarian rajojen tuntumassa. Kaupungissa asuu arviolta 138 793 asukasta ja se on Edirnen maakunnan pääkaupunki.
Maantiede.
Kaupunki sijaitsee Évrosjoen varrella noin 5 kilometrin päässä Kreikan ja 20 kilometriä Bulgarian rajasta. E80-valtatie kulkee kaupungin tuntumassa. Alava maasto sopii hyvin maanviljelykseen.
Kreikka on rakentamassa Edirnen kohdalle 12,5 kilometriä pitkälle maarajalle raja-aitaa, estääkseen laittomia rajanylityksiä.
Ilmasto.
Köppenin ilmastoluokituksen mukaan alue kuuluu subtrooppiseen kosteaan ilmasto-alueeseen.
Historia.
Adrianopolin kaupungin perusti Rooman keisari Hadrianus 100-luvulla. Osmanit valloittivat kaupungin vuonna 1362, ja pitivät sitä valtakuntansa pääkaupunkina 1365–1453, kunnes valtakunnan pääkaupungiksi tuli Konstantinopoli eli nykyinen Istanbul.
Edirnen historia on ollut myrskyisä. Historian saatossa se on ollut 15 eri taistelun tai piirityksen tapahtumapaikkana, useampia kertoja kuin mikään muu kaupunki maailmassa. Ensimmäinen taistelu siellä käytiin Konstantinus Suuren ja Liciniuksen välillä vuonna 324; viimeksi siellä taisteltiin toisessa Balkanin sodassa vuonna 1913.
Kaupunki siirtyi Sèvresin rauhassa vuonna 1920 osmaneilta Kreikalle, mutta palautui vasta syntyneelle uudelle Turkin valtiolle Lausannen sopimuksella 1923.
Kulttuuri ja tärkeät rakennukset.
Vuonna 1575 rakennettu Selimin moskeija on kaupungin merkkittävimpiä rakennuksia. Moskeijan neljä minareettia ovat maan korkeimmat (83 m) ja sen kupoli on 1,2 metriä korkeampi kuin Hagia Sofian moskeija. Moskeija ja sen ympärillä sijaitsevat rakennukset lisättiin 2011 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Toinen merkittävä rakennus on Trakian yliopiston Bayezid II:n lääketieteellinen museo. Se on rakennettu moskeijan ympärille 1488. Se tuli kuuluisaksi mielenterveyspotilaiden hoitamiseen käytetyistä menetelmistä.
Edirne on käynyt kulttuurivaihtoa Saksalaisen Lörrachin kaupungin kanssa vuodesta 2006 alkaen.
Urheilu.
Edirnessä järjestetään vuosittain "Kırkpınar", turkkilaisen öljypainin suurkisat.
Koripallossa Olin Edirne Basketball team, pelaa Turkin TBL -sarjaa.
Alaanit

Alaanit olivat Kaukasuksen ja Donin välillä elänyt paimentolaiskansa, joka oli luultavasti sukua sarmaateille. Alaanit olivat taitavia ratsumiehiä, ja monet heistä palvelivat Rooman auxilia-joukoissa osana ratsuväkeä. Alaanien ratsuväki oli raskaasti panssaroitu.
Alaanit hyökkäsivät Roomaan vuonna 134, mutta Arrianos löi heidät järjestämällä kaksi legioonaansa tiheään kahdeksaan rivistöön. Takana olevat rivistöt ja jousimiehet hukuttivat alaanit keihäs- ja nuolisateeseen, etummaisten rivistöjen pitäessä tiukasti linjansa.
Hunnit voittivat alaanit vuonna 375. Osa alaaneista liittyi hunneihin, mutta suurin osa pakeni länteen ja sulautui vandaaleihin tai sveeveihin.
Pieni osa alaaneista jäi Kaukasukselle, ja heitä pidetään nykyisten osseettien esi-isinä.
Alemannit

Alemannit tai alamannit olivat germaaniheimo, joka asui 200-luvulla keskisen Reinin varrella Lounais-Germaniassa. 
Alun perin alemannit muodostuivat useista germaaniheimoista, jotka olivat liitossa keskenään ja kuuluivat sveebien ryhmään.
Heidät mainitaan kirjallisissa lähteissä ensi kerran, kun Rooma hyökkäsi heidän kimppuunsa vuonna 213. Seuraavina vuosikymmeninä alemannit alkoivat puolestaan hyökkäillä Rooman provinsseihin ja valloittivat Mainin eteläpuolella sijainneen Agri Decumatesin noin vuonna 260. Keisari Julianus voitti heidät Strasbourgin taistelussa 357, mutta alemannit jatkoivat kuitenkin ryöstöretkiään eteläiseen Galliaan.
Alemannit levittäytyivät nykyiseen Alsaceen ja Sveitsin pohjoisosiin 400-luvulla, ja juurruttivat saksan kielen näille alueille. Vuonna 496 frankkien kuningas Klodvig voitti alemannit Tolbiacin taistelussa ja liitti heidän alueensa frankkien valtakuntaan.
Alemannien alue Alemannia vastasi osittain myöhempää Schwabenin herttuakuntaa. Saksan ranskankielinen nimi "Allemagne" ja espanjankielinen nimi "Alemania" ovat peräisin alemanneilta.
Altai (vuoristo)

Altai eli Altaivuoret ("kultavuoristo") on vuoristo Keski-Aasiassa. Altailla tarkoitetaan toisinaan vain Irtyšin ja Obin latvojen välistä aluetta ja taas toisinaan Irtyšin ja Jenisein latvojen välistä aluetta. Alueella on paljon malmiesiintymiä. Altain korkein vuori on 4 506 metriä korkea Beluha. 900 km:n pituinen Altain rata johtaa Siperian pääradalta (Nikolajevskista) Semipalatinskiin.
Luonto.
Altain ilmasto ei ole muuttunut merkittävästi viime jääkauden jäljiltä. Siellä elävät nisäkäslajit ovat paljolti pysyneet samoina ilmeisiä tapauksia, kuten sukupuuttoon kuolleita mammutteja, lukuun ottamatta. Siksi se on harvoja maapallon paikkoja, joiden nisäkäslajisto on yhä jääkautista.
Altaivuorilla on Denisovanluola, josta löytyi vuonna 2010 denisovanihmisen, aiemmin tieteelle tuntemattoman ihmislajin tai ihmisen alalajin luita. 
Visentti eli Altaivuorilla ainakin keskiajalle tai mahdollisesti jopa 1700-luvulle saakka.
Maailmanperintökohde.
Unescon maailmanperintöluettelon kohteen nimeltä "Altain kultavuoret" muodostavat Ukokin tasangon suojelualue, Beluhavuoren luona oleva Katunin luonnonsuojelualue ja Altyn-Köl-järven sisältävä Altain luonnonsuojelualue. Siperiassa sijaitseva alue on kooltaan 16 114 neliökilometriä. Alueella elää uhanalaisia eläinlajeja kuten lumileopardi.
Suomalaista tutkimusta.
Altain maantiedettä ja geologiaa tutki 1900-luvun alussa suomalainen maantieteilijä J. G. Granö, joka kirjoitti matkoistaan Altailla myös yleistajuisia matkakirjoja ja otti alueelta runsaasti valokuvia.
Antero Vipunen

Antero Vipunen on itämerensuomalaisessa kansanrunoudessa maan alla makaava vainaja tai jättiläinen; tietäjä, jolla on hallussaan arvokkaita ikiaikaisia loitsuja tai tietoja. 
Kun Väinämöisen loitsusta puuttui kolme sanaa eli luotetta, hän meni ne saadakseen herättämään nukkuvan Vipusen joko hakkaamalla puut hänen haudaltaan tai menemällä suun kautta Vipusen vatsaan. Vipunen saattoi myös nielaista tahallaan Väinämöisen. Vatsassa Väinämöinen takoi niin kovasti, että Vipunen luovutti ja antoi sanat vatsasärystä päästäkseen.
Viron kielessä "vibu" merkitsee jousipyssyä, joten Virossa Vipunen on käsitetty taitavaksi jousimieheksi.
Useissa kertomuksen versioissa Vipusen mainitaan olevan ansastaja, kuten nimestä Vipunen voi päätellä. "Vipu" on eräänlainen ansalaite. 
Antero Vipusen alkuhahmon arvellaan lainatun saamelaisista tarinoista, joissa käytiin noita Antereeuksen haudalla hakemassa tietoja. Jotkut ovat arvelleet, että Antero Vipunen perustuisi apostoli Andreakseen, jota kuvastavaa vinoristiä olisi pidetty vipuansana.
Antero Vipusesta kertovan tarinan on myös arveltu olevan lainaa muinaisesta Egyptistä, sillä egyptiläinen tarina Ramses II:n pojasta, Satni-Khamuasetista, sisältää vastaavuuksia Antero Vipuseen. Satni-Khamuaset etsii kaiken synnyn salaisuutta joutuen kysymään neuvoa Nineferkaptah-nimiseltä vainajalta.
Muuta.
Antero Vipunen antoi nimensä myös Yrjö Karilaan toimittamalle teokselle, jossa esitellään erilaisia pelejä, leikkejä sekä yleis- ja knoppitietoa ("Antero Vipunen: arvoitusten ja ongelmien, leikkien ja pelien sekä eri harrastelualojen pikkujättiläinen"). WSOY, Porvoo 1950. 1. painos).
Anglosaksit

Anglosaksit ovat Englantia varhaiskeskiajalta lähtien asuttaneita germaanisia kansoja, jotka puhuivat alun perin muinaisenglannin kieltä. Englannin historiassa käsite anglosaksinen aika tarkoittaa aikaa kansainvaelluksista vuoteen 1066, jolloin normanni Vilhelm Valloittajasta tuli Englannin kuningas. Nykyajan briteistä monet ovat anglosaksien jälkeläisiä, ja nimityksellä viitataan nykyisiinkin englantia puhuviin kansoihin.
Anglosaksilainen väestö pohjautuu 400- ja 500-luvuilla alkaneeseen kehitykseen, jolloin angleja, sakseja ja muutamia muita germaaniheimoja tunkeutui Ison-Britannian saaren itä- ja sittemmin myös etelärannikolle kansainvaellusten pyörteissä. He olivat lähtöisin Pohjois-Saksan, Hollannin ja Tanskan alueelta.
Beda Venerabilisin mukaan kaikki anglosaksit polveutuivat kolmesta germaaniheimosta: angleista, sakseista ja juuteista. Beda kirjoitti, että nämä kansat muuttivat 400-luvulla Pohjois-Saksasta Britteinsaarille brittien hallitsijan Vortigernin kutsumina. Vortigern pyysi heidät apuun taistelussa piktejä ja skotteja vastaan, jotka tekivät ryöstöretkiä etelään nykyisen Skotlannin alueelta.
Ison-Britannian itäisiin ja eteläisiin osiin syntyi saksilaisten (sittemmin angleihin sulautuneina anglosaksien) asutuksia ja kuningaskuntia. 600-luvun alussa olivat muodostuneet anglosaksien seitsemän kuningaskuntaa Wessex, Mercia, Itä-Anglia, Northumbria, Sussex, Kent ja Essex. Vuonna 829 Wessex nousi hallitsevaan asemaan.
Germaaniheimot sulauttivat itseensä tai tunkivat länteen britit, jotka olivat saaren aikaisempaa kelttiläistä väestöä. Kelttiläistä kieltä puhuvien väestöjen haltuun jäivät Ison-Britannian saaresta lopulta lähinnä Wales, Cornwallin niemimaa, Cumbria ja suurin osa Skotlantia. Tulokkaat tekivät muinaisenglannista Britannian valtakielen. Anglosaksit alkoivat kääntyä muinaisuskosta kristinuskoon 600-luvulla.
Uudemmalla ajalla anglosaksiin, normanniranskaan ja latinaan pohjautuva englannin kieli syrjäytti Walesissa, Cornwallissa, Skotlannissa ja Irlannissa kelttikieliä niin, että niistä on enää vain vähäisiä jäänteitä jäljellä.
Commodore CDTV

CDTV oli ensimmäinen tietokone, joka oli varustettu CD-ROM-asemalla vakiona. CDTV oli lyhenne sanoista "Commodore Dynamic Total Vision".
Commodore julkaisi laitteen maaliskuussa 1991. Se suunniteltiin kodin viihdekeskukseksi ja se kilpaili Philipsin CD-i-laitteen kanssa markkinoista, joita kumpikaan ei onnistunut tavoittamaan.
CDTV oli periaatteessa musta Amiga-tietokone, joka oli varustettu CD-ROM-asemalla, mutta vakiona sen mukana ei tullut näppäimistöä, hiirtä tai levykeasemaa. Commodore markkinoi pääasiassa laitetta Amigan käyttäjäkunnalle suunnatuissa lehdissä, mutta yhteisö vältti laitetta, koska he odottivat CD-ROM-asemaa Amigan muille koneille, joka lopulta ilmestyikin Amiga 570:n muodossa.
CDTV epäonnistui kaupallisesti ja se korvattiin Amiga CD32 -pelikonsolilla.
Apenniinit

Apenniinit () on Italian itärannikkoa myötäilevä 1 400 kilometrin pituinen poimuvuoristo. Sen mukaan on nimetty Apenniinien niemimaa, jolla pääosa Italiasta sijaitsee. Apenniineja on kuvailtu Italian selkärangaksi.
Vuoristo on suurimmaksi osaksi metsäistä, mutta korkeimman huipun Corno Granden (2 912 metriä) yksi sivu on osittain jäätikön peittämä. Itäiset, Adrianmereen laskevat rinteet ovat jyrkkiä, läntisistä muodostuu tasanko, jolla useimmat Italian historiallisista kaupungeista sijaitsevat.
Apenniinien kasvillisuus muuttuu korkeuden mukaan ja pohjoisesta etelään. Pohjoisosien metsien valtalajeja ovat tammet, pyökit, kastanjat ja männyt. Eteläosissa kasvaa orjanlaakereita, laakeripuita, mastiksipistaasia, myrttiä ja oleanteria. Viljelykasveista tärkeimmät ovat oliivipuu, jota kasvaa 1 300 metrin korkeudelle asti, sitrushedelmät eteläosassa ja viini, jota viljellään etenkin Toscanan, Latiumin ja Apulian alueilla.
Anton Bourbonilainen

Anton Bourbonilainen, Vendômen herttua (, "Antoine de Navarre"); (22. huhtikuuta 1518 La Fère, Picardie, Ranskan kuningaskunta – 17. marraskuuta 1562 Les Andelys, Eure, Ranskan kuningaskunta) oli ranskalainen aatelinen ja avioliittonsa ("jure uxoris") kautta Navarran kuningas ja kanssahallitsija vuodesta 1555 lähtien. Hän oli ensimmäisen Bourbon-sukuisen Ranskan kuninkaan Henrik IV:n isä.
Suku.
Hänen vanhempansa olivat Charles de Bourbon, Vendômen herttua (1489–1537) ja tämän toinen puoliso Françoise d'Alençon (1490–1550), joka oli Alençonin herttua Renén ja Marguerite de Lorrainen nuorempi tytär.
Antonilla oli 12 sisarusta, joista hän oli vanhin eloon jäänyt poika. Hänen nuorin veljensä oli hugenottijohtaja ja kenraali Louis de Bourbon, Condén prinssi Louis I (1530–1569), joka oli Bourbon-suvun nuoremman Condé-haaran perustaja. Neljästä hänen sisarestaan tuli vauraitten ja tärkeiden luostarien (Celles, Fontevraut, Soissons, Sainte Croix de Poitiers) abbedissoja ja nuoremmasta veljestä Charles de Bourbonista (1523–1590) tuli Rouenin arkkipiispa.
Anton Bourbonilainen oli Bourbon-suvun päämies vuodesta 1537 kuolemaansa asti.
Avioliitto ja lapset.
Hän avioitui vuonna 1548 Navarran kuningattaren ("suo jure" eli omalla oikeudellaan) Jeanne d’Albretin, Johanna III Navarralaisen kanssa. Appensa Henrik II Navarralaisen (1503–1555) kuoltua toukokuussa 1555 hänestä tuli Navarran kuningas ja kanssahalltisija, Foixin, Bigorren, Armagnacin, Périgordin kreivi ja Béarnin varakreivi.
Kerrotaan, että Jeanne oli rakastunut häneen. Heidän välisensä kiintymys käy ilmi heidän kirjeenvaihdostaan. Hänen kääntymisensä katolilaiseksi kuitenkin erotti hänet vaimostaan ​​ja tämä uhkasi hylätä hänet. Puoliso Jeanne oli kääntynyt kalvinistiksi vuonna 1560 ja oli myöhemmin hugenottijohtaja.
Antoinelle ja Jeannelle syntyi viisi lasta:
Rakastajattarensa Louise de La Béraudière de l'Isle Rouhet'n (1530-1611) kanssa Antoinella oli avioton lapsi:
Perintö.
Antoine de Bourbon kuoli 44-vuotiaana taistellessaan Ranskan ensimmäisessä uskonsodassa katolilaisissa joukoissa 17. marraskuuta 1562. Katolilaiset olivat menestyksekkäästi valtaamassa Rouenia. Hän haavoittui 13. lokakuuta kuolettavasti musketin laukauksesta hartiaansa ja kuoli lääkäri Ambroise Parén avusta huolimatta vähän yli kuukautta myöhemmin.
Fjodor Apraksin

Fjodor Matvejevitš Apraksin (; 1661 – 10. marraskuuta 1728) oli venäläinen kreivi ja sotapäällikkö, joka loi Venäjän keisarikunnan laivaston.
Apraksin astui tsaari Fjodor III:n palvelukseen jo kymmenenvuotiaana ja kohosi yliamiraaliksi Pietari Suuren aikana. Vuonna 1700 hän oli Azovin kuvernööri ja amiraliteetin johtaja. Apraksin nimitettiin vuonna 1708 Inkerinmaalla ja Suomessa operoineen armeijan komentajaksi. Hän soti menestyksekkäästi Ruotsia vastaan voittaen ruotsalaisen ylipäällikkö Georg Lybeckerin johtamat joukot Inkerinmaalla vuonna 1708 ja vallaten piirityksen jälkeen Viipurin vuonna 1710. Apraksin toimi Venäjän Suomeen hyökänneen armeijan ylipäällikkönä vuonna 1713, valtasi Helsingin ja voitti ruotsalaiset muun muassa Kostianvirran taistelussa. Venäjän valloitettua Suomen Apraksin toimi vuodesta 1717 lähtien nimellisesti Suomen siviilihallinnon korkeimpana päällikkönä.
Vuosina 1712–1723 Apraksin oli Karjalan, Inkerinmaan ja Viron kuvernööri. Hän loi Venäjän laivaston ja komensi sitä Hangon edustalla käydyssä voitokkaassa Riilahden (ven. Gangut) meritaistelussa heinäkuussa 1714. 
Vuonna 1718 Apraksin nimitettiin amiraliteettikollegion johtajaksi. Vuonna 1720 perustettiin valtaneuvosto, johon Apraksin nimitettiin. Hän oli Venäjän edustajana Uudenkaupungin rauhanneuvotteluissa. Hän oli vuosina 1722–1723 käydyssä Venäjän–Persian sodassa Kaspianmerellä toimineen laivaston päällikkö. Apraksin toimi Itämeren laivaston päällikkönä vuosina 1723–1726.
Arminius

Arminius (noin 17 eaa. – 21 jaa.) oli germaaniheimo keruskien päällikkö. Vuonna 9 jaa. hän voitti roomalaisen Varuksen sotajoukot Teutoburgin metsässä.
Roomalaisen historioitsijan Tacituksen mukaan Arminius oli noin 200 000 hengen keruskiheimon päällikön Segimerin poika. Arminiuksesta tuli vuonna 4 Rooman armeijan keruskeista koottujen auxilia-joukkojen komentaja, sillä hänet oli luultavasti jo nuorena poikana otettu Rooman joukkoihin panttivangiksi varmistamaan keruskien lupaama uskollisuus. Palvellessaan Rooman armeijassa Arminius oppi latinaa ja Rooman käyttämää taistelutaktiikkaa, mutta ennen kaikkea hän oppi arvostamaan armeijan kurinalaisuutta. Hän sai myös Rooman kansalaisuuden sekä ritarin aseman ("equites").
Noin vuosina 7–8 Arminius erosi armeijan palveluksesta ja palasi takaisin kotimaahansa. Germanian roomalainen maaherra Publius Quintilius Varus oli aloittanut voimakkaan roomalaistamisen hallitsemillaan alueilla, ja hän pyrki laajentamaan Rooman valtapiiriä. Tämä nostatti useat germaaniheimot kapinaan, jonka johtoon Arminius nousi. Kapinan huipentumana oli kolmen roomalaisen legioonan täydellinen tuhoaminen Teutoburgin metsässä. Arminius päätteli, että väijytys vaikeakulkuisessa metsässä olisi oikea tapa kohdata Rooman joukot. Valmistautumiseen kuului koulutusvaihe, jossa soturit opetettiin hyökkäämään suunnitelmallisesti ja kurinalaisesti.
Taistelun jälkeen roomalaiset tekivät useita rankaisuretkiä Reinin yli vuosina 14–16 sotapäällikkönsä Germanicuksen johdolla. Arminius sen sijaan iski idän suunnalle markomannien kuninkaan Marbodin kimppuun ja kukisti tämän armeijan. Rooma pyrki murentamaan Arminiuksen aseman kylvämällä riitaa eri germaaniheimojen välille. Roomalaiset pystyivät lyömään Arminiuksen joukot Weserjoen lähellä käydyssä taistelussa, ja Germanicus vangitsi Arminiuksen vaimon Thusneldan. Roomalaiset eivät kuitenkaan onnistuneet kukistamaan Arminiusta ja joutuivat vetäytymään. Arminius halusi vahvistaa asemiaan tulevien yhteenottojen varalta ja pyrki solmimaan liiton kuningas Marbodin kanssa. Marbod kieltäytyi, ja vuonna 17 keruskit ja markomannit aloittivat sodan toisiaan vastaan. Marbod joutui tappiolle, mutta Arminius joutui silti palaamaan kotiin, sillä tyytymättömyys häntä kohtaan oli kasvanut. Arminius murhattiin vuonna 21. Ilmeisesti surmatyön takana olivat hänen vaimonsa sukulaiset, jotka kannattivat yhteistyötä roomalaisten kanssa.
Arminiusta on joskus pidetty germaanien nationalismin luojana. Olikin harvinaista, että joku taisteli roomalaisia vastaan ja selvisi voittajana. Antiikin aikana ei kuitenkaan voitu puhua nationalismista nykymielessä, ja Arminius tuskin pyrki sinänsä tällaisiin tavoitteisiin. Tuonaikainen heimosoturi osoitti lojaalisuutta vain heimolleen, ehkä joskus hieman suuremmalle sukulaiskansojen ryhmälle, kuten sveebit.
Saksalainen jalkapalloseura DSC Arminia Bielefeld on nimetty Arminiuksen mukaan.
Fender

Fender Musical Instruments Corporation, alkujaan Fender Electric Instrument Manufacturing Company, on yhdysvaltalainen, Leo Fenderin 1940-luvulla perustama yhtiö, joka on yksi laajimmin tunnettuja sähkökitaroiden, bassokitaroiden ja vahvistimien valmistajia maailmassa. Yhtiön pääpaikka on Scottsdalessa Arizonassa, tuotantolaitoksia on Kaliforniassa, Meksikossa, Etelä-Koreassa ja Japanissa. 
Fender Electric Instrument Manufacturing Companyn alkuperäinen kotipaikka oli Fullerton, Kalifornia. Leo Fender myi vuonna 1965 yhtiönsä Columbia Broadcasting Corporationille eli CBS:lle. Työntekijä William Schultzin aloitteesta oma henkilökunta osti yhtiön takaisin CBS:ltä 1985 ja nimesi yhtiön Fender Musical Instruments Corporationiksi (FMIC).
Fender on erityisesti merkittävä roolissaan sähköisten soitinten tuonnissa suuren joukon käyttöön. Ensimmäinen umpirunkoinen sähkökitara Esquire ja ensimmäinen sähköbasso Precision Bass (P-Bass) voidaan katsoa Fender-yhtiön ansioksi. Telecaster nimettiin alkujaan Broadcasteriksi, mutta nimen oli jo rekisteröinyt Gretsch-yhtiö rumpusarjakseen. Leo Fenderiä voi myös pitää nykyaikaisen rockin symbolina pidetyn "Stratocaster"-kitaran keksijänä. Vaikka muut yhtiöt olivat tehneet sähkökitaroita ennen Fenderiä, ne olivat joko perinteisiä akustisia kitaroita varustettuna mikrofonilla tai erikoistuneempia soittimia, kuten Rickenbackerin umpirunkoiset havaijinkitarat.
Fender tekee myös sähköbassokitaroita. Suosituimmat mallit ovat Fender Jazz Bass ja Fender Precision Bass. Yhtiö on aina valmistanut myös vahvistimia ja niihin liittyviä tarvikkeita, joiden tuotanto alkoi 1948, kaksi vuotta ennen soittimien valmistamista. Viime vuosina Fender Musical Instruments Corporation on sekä laajentunut akustisten kitaroiden tekemiseen ja myyntiin että ostanut muita soitinvalmistajia, kuten Guild Guitar Company, Sunn Amplifier Company, SWR bassovahvistimet ja Jackson-kitarat. Fender valmistaa myös mandoliineja, banjoja ja viuluja. 
Fender-nimen takana Fender Musical Instruments Corporation on jatkanut kasvuaan lisäten tuotevalikoimaansa pitäen kuitenkin mukana alkuvuosien perinteisen muotoilun. Tuotteiden keskeisimmät Tele, Strat, P-Bass, ja J-Bass ovat pääosin muuttumattomia 1950- ja 1960-luvun alkuperäisistä malleista. Fender-kitaroiden käyttäjiä ovat olleet Ritchie Blackmore, Jimi Hendrix, Eric Clapton, Keith Richards, Dave Murray, Adrian Smith, Janick Gers, Hughie Thomasson, David Gilmour, Mark Knopfler, Yngwie Malmsteen, David Howell Evans (The Edge) sekä Kurt Cobain.
Fender Musical Instruments Corporationin tytäryhtiö on useista tuotteista halvempia versioita Aasiassa tekevä Squier.
Asovanmeri

Asovanmeri (, ), antiikin Maiotis (; ), on Mustanmeren lahti Krimin niemimaan itäpuolella, Ukrainan ja Venäjän alueella. Kapea Kertšinsalmi yhdistää Asovanmeren ja Mustanmereen. 
Asovanmeren pinta-ala on noin 38 000 neliökilometriä, noin kymmenesosa Itämeren alasta. Asovanmeren keskisyvyys on seitsemän metriä ja maksimisyvyys noin 14 metriä, ja se on siten maailman matalin meri. Veden lämpötilat nousevat kesäisin 25–30 °C:seen, mutta talvisin meri jäätyy 2–4 kuukaudeksi. Asovanmeren keskimääräinen suolapitoisuus on 11 promillea, reunaosissa 2–4 promillea.
Lännessä Arabatinkynnäs erottaa Asovanmerestä Syvašmeren (tai -järven), joka on Krimin niemimaan itä- ja pohjoisrannikkoon työntyvien matalien lahtien järjestelmä, jossa suolapitoisuus on hyvin korkea. Asovanmeren koillisosassa on samoin hyvin matala mutta avoin Taganroginlahti, jossa Donin virtaaman takia suolaisuus on alimmillaan. Etelässä Asovanmeren erottavat Mustastamerestä Kertšin niemimaa Ukrainan puolella ja Venäjän puolella Kaukasuksen jatkeena Tamanin niemimaa.
Asovanmerelle erityispiirteistä ovat kapeat maakannakset eli kyntäät, jotka kuroutuvat rannikolta merelle. Isoja kyntäitä on 13, joista merkittävin on 112 kilometrin pituinen Arabatinkynnäs.
Tärkeimmät Asovanmereen virtaavat joet ovat Venäjältä laskevat Don ja Kuban. Donin kautta Asovanmereltä on kanavayhteys Volgalle ja edelleen Itämeren ja Vienanmeren vesistöalueille.
Venäjä on rakentanut Kertšinsalmeen yli 17-kilometrisen sillan, joka yhdistää Venäjän 2014 miehittämän Krimin niemimaan Venäjän valtioon. Tämä Krimin silta eli Kertšinsalmen silta valmistui toukokuussa 2018. Sillan pohjoispuolelle jää Asovanmeren rannalla olevia entisiä Ukrainan satamakaupunkeja, muun muassa Mariupol. Marraskuussa 2018 tapahtui Kertšinsalmen välikohtaus, jossa Venäjä otti asevoimaa käyttäen haltuunsa ukrainalaisia aluksia.
Astarte

Astarte (alk. kreikkalainen Ἀστάρτη, Astarte, Ishtar tai Ashtart) oli seemiläinen hedelmällisyyden jumalatar, jota sidonilaiset palvoivat, ja joka oli myös taivaan kuningatar ja Kuun- ja sodan jumalatar. Hän samaistuu babylonialaisten Ištariin, heprealaisten As´tarotiin tai Esteriin (עשתרת tai אסתר, translitteroituna Ashtoreth, Ester) ja assyrialaisten ja syyrialaisten Atargatisiin. Astarten muita nimiä olivat Istar Babyloniassa, Inanna sumerilaisilla ja Baalat Kanaanissa. Astarte-jumala mainitaan Raamatussa useita kertoja. Astarten ja Ištarin vertauskuvana oli Venus.
Astarte oli alun perin babylonialainen puujumalatar, myöhemmin Astartea palvottiin hedelmällisyyden jumalattarena, jonka heprealainen nimi oli Asera. Hänelle rakennettiin palvontapaikkoja, aserakarsikkoja karsituista puista. Astarten puoliso oli Ēl ja poika Baal.
Astarten tunnukset olivat leijona, hevonen, sfinksi, kyyhky, ja tähti (ympyrän sisällä planeetta Venus). Kuvataan usein alastomana.
Astarte kuvattiin joskus äiti-jumalana lapsi käsivarrellaan, useimmiten kuitenkin alastomana. Astartea palvottiin erinimisenä koko Lähi-idässä, myös muinaisessa Israelissa, Egyptissä, Roomassa ja Kreikassa. On mahdollista että Astarte ja soturijumalatar Anat olivat yksi ja sama jumala, joko alkujaan tai yhteen sulauduttuaan.
Atlasvuoret

Atlasvuoret ovat Pohjois-Afrikassa sijaitseva poimuvuoristo. Vuorijonon pituus on yli 2 000 kilometriä, ja se ulottuu Marokon, Algerian sekä Tunisian alueelle. 
Maantiede.
Atlasvuoret levittäytyvät suurpiirteisesti Lounais-Marokon Agadirin rannikkokaupungista Pohjois-Algerian läpi Tunisiaan kohti maan pääkaupunki Tunisia. Vuoriston korkein kohta Jebel Toubkal sijaitsee Lounais-Marokossa, joissa sijaitsevat myös useat muut vuoriston korkeimmat huiput. Algeriaa kohti kuljettaessa vuoristo muuttuu sarjaksi ylätasankoja. Atlasvuoristo koostuu jurakaudella muodostuneesta sedimenttikivestä ja alueella esiintyy useita mineraaleja, kuten fosfaattia, rautaa, kivihiiltä ja öljyä.
Ilmastollisesti Atlasvuoristo toimii ilmastotyyppien jakajana Välimeren ja Saharan aavikon välillä. Välimeren puolella vuoriston pohjoisrinteet keräävät sateita tehden esimerkiksi metsät ja viljelmät mahdollisiksi. Pohjoisrinteille muodostuvat virrat on otettu paljolti käyttöön maatalouden kastelujärjestelmiin. Vuoriston etelärinteet ovat huomattavasti pohjoisrinteitä kuivemmat. Atlasvuorten eteläosan muodostavan Sahara ylätasankoa peittävät pensas- ja ruohokasvillisuus ja alueella on useita suolatasankoa ja suolajärviä. Eteläosa on pääasiallisesti liian kuiva maanviljelykselle, mutta siellä harjoitetaan karjan kasvatusta.
Geologia.
Vuoriston alueella esiintyy runsaasti maanjäristyksiä, joka osoittaa vuoriston yhä kasvavan.
Autodafee

Autodafee (), "uskon toimitus" oli Espanjassa ja Portugalissa järjestettyjä inkvisition julkisia seremonioita. Autodafee järjestettiin sen jälkeen, kun oikeudenkäynti oli päättynyt ja tuomio langetettu. Seremoniassa luettiin kerettiläisille tuomiot, joiden toimeenpano kuului maallisille viranomaisille. 
Ensimmäinen autodafee pidettiin Sevillassa vuonna 1481, viimeinen Meksikossa 1850. Ne järjestettiin yleensä kaupungin torilla ja mukana oli usein kuninkaallisia. Niissä oli yleensä pitkä kulkue, juhlallinen messu, kuuliaisuuden vala inkvisitiolle, saarna ja tuomion lukeminen. Vangit puettiin keltaiseen säkkikankaasta valmistettuun pukuun, jossa oli punainen risti edessä ja takana. Uhrit olivat yleensä katolisuuteen kääntyneitä entisiä juutalaisia, muslimeja tai protestantteja. Joskus oli kyse kaksinnaimisesta tai noituudesta syytetyistä. Elinkautinen vankeusrangaistus oli ankarin inkvisition käytössä ollut rangaistus, ja tuomion lukemisen jälkeen tuomioistuimen edustaja luovutti tuomitun maallisen viranomaisen haltuun. Maallisen viranomaisen oli toimeenpantava rangaistukset lukuun ottamatta vankeusrangaistuksia. Kuolemaantuomitut poltettiin roviolla.
Jonas Lie

Jonas Lauritz Idemil Lie (6. marraskuuta 1833 Hokksund – 5. heinäkuuta 1908) oli norjalainen kirjailija. Hänen kirjansa kuvaavat pohjoisen luontoa ja ihmisiä, merta sekä perhe-elämää. Suomalaisessa kirjallisuudessa Lien vaikutusta voi nähdä Teuvo Pakkalan teoksissa.
Lie on tapana luokitella yhdeksi norjalaisen kirjallisuuden "neljästä suuresta" Henrik Ibsenin, Bjørnstjerne Bjørnsonin ja Alexander Kiellandin ohella.
Henkilöhistoria.
Jonas Lie syntyi Pohjois-Norjassa sijaitsevassa Hokksundissa. Viisi vuotta pojan syntymän jälkeen Lien isä nimitettiin poliisiksi Tromssaan, ja siellä Lie vietti kuusi elämäänsä eniten vaikuttanutta vuotta.
Lie lähetettiin Fredriksværnin laivastokouluun, mutta huono näkö sai hänet luopumaan merielämästä. Hän siirtyi Bergenin latinakouluun opiskelemaan ja vuonna 1851 lukemaan lakia Kristianian yliopistoon, jossa hän tutustui Henrik Ibseniin ja Bjørnstjerne Bjørnsoniin. Lie valmistui vuonna 1857 ja alkoi pian sen jälkeen toimia lakimiehenä Kongsvingerissa, Mjøsa-järven ja Ruotsin välissä sijaitsevassa kaupungissa.
Konsvingerissa ei ollut paljon asiakkaita, joten Liellä oli aikaa kirjoittaa sanomalehtiin, ja hänestä tuli Kristianian lehtien uuttera avustaja. Hänen esikoisteoksensa oli runoteos, joka ilmestyi vuonna 1866 eikä saavuttanut suurta suosiota. Neljän seuraavan vuoden aikana Lie omistautui lähes yksinomaan sanomalehtityöhön tehden kovasti töitä ansaitsematta paljoakaan, mutta hänen kirjoitustaitonsa ja tyylinsä kehittyivät, mikä oli hyödyksi hänen uransa jatkon kannalta. Vuonna 1868 Lie ajautui metsäkeinottelun takia henkilökohtaiseen konkurssiin ja joutui ottamaan suuren lainan, jota velkaa hän maksoi loppuelämänsä. Hän muutti takaisin Kristianiaan.
Vuonna 1870 Lie julkaisi "Den Fremsynte" -teoksen, voimakkaan merestä ja taikauskosta kertovan tarinan, joka kuvaa hänen lapsuudenseutujaan. Siitä tuli hänen kirjallinen läpimurtonsa. Seuraavina vuosina Lie kävi uudelleen Nordlandissa ja matkusti Finnmarkiin.
Saatuaan pienen matkarahan Nordlandin-matkansa jälkeen Lie suuntasi Roomaan. Jonkin aikaa hän asui Pohjois-Saksassa ja muutti sitten Baijeriin, mutta vietti talvet Pariisissa. Vuonna 1882 Lie piipahti Norjassa mutta palasi sitten Keski-Eurooppaan. Hän viipyi ulkomailla vuoden 1893 kevääseen asti, jolloin hän asettui asumaan Holskogeniin, lähelle Kristiansundia. Sen jälkeen alkoi hänen tuotteliain kirjailijakautensa.
Jonas Lie kuoli Stavernissa 5. heinäkuuta 1908.
Kunnianosoitukset.
Lie sai 1870-luvulla Pyhän Olavin ritarikunnan ansiomerkin.
Bernt Lie

Bernt Lie (13. heinäkuuta 1868 Mandal – 14. heinäkuuta 1916 Sandefjord) oli norjalainen kirjailija. Häneltä on suomennettu muun muassa teokset "Judit-sisko", "Unelmien maa" ja "Uusia voimia" sekä poikakirjoja. Tromssassa tapahtuvat poikakirjat ovat keskeinen osa hänen tuotantoaan.
Lie meni Hedvig Mariboe Aubertin kanssa naimisiin vuonna 1894. Samana vuonna pari muutti ulkomaille, suurimman osan ajasta he asuivat Roomassa. Takaisin Norjaan he muuttivat vuonna 1910. Parilla oli yksi poika, Emil. Koulutukseltaan Lie oli juristi.
Donald Cammell

Donald Cammell (17. tammikuuta 1934 – 24. huhtikuuta 1996) oli skotlantilainen elokuvaohjaaja.
Donald Cammell syntyi Edinburghissa mainekkaaseen teollisuusyrittäjäsukuun. Hänen isänsä oli runoilija Charles Richard Cammell, joka takasi pojalleen kasvatuksen boheemissa ympäristössä: perheen lähipiiriin kuului muun muassa maagikko Aleister Crowley. Cammell kouluttautui Royal Academy School of Artissa taidemaalariksi, ja työskenteli menestyksekkäästi muotokuvamaalaajana 1960-luvun puoliväliin saakka, jolloin hän alkoi kiinnostua elokuvista. Cammell sai myytyä käsikirjoituksensa elokuvaan "Duffy" (1968), jonka jälkeen hän debytoi Nicolas Roegin kanssa ohjaajana elokuvassa "Performance" (1970). Vaikka elokuva olikin taiteellinen menestys, kohtasivat Cammell ja Roeg suuria vaikeuksia saadakseen sen valmiiksi, lähinnä rahoittaja Warner Brothersin takia. Kuitenkin nykyään muun muassa British Film Institute pitää sitä yhtenä kaikkien aikojen parhaista brittielokuvista.
1970-luvulta eteenpäin Donald Cammell oli tuottelias käsikirjoittaja, mutta sai harvoin kirjoituksiaan myydyksi. Ainoa ohjaustyö seuraavan 17 vuoden aikana oli "Proteus-aika" ("Demon Seed", 1977), ja hän esiintyi myös Kenneth Angerin kulttielokuvassa "Lucifer Rising" (1972). Cammell teki käsikirjoituksia näyttelijä Marlon Brandon kanssa, mutta Brandon oikukkuuden takia mitään aloitetuista projekteista – joista muutamaa alettiin jopa filmaamaan – ei saatu valmiiksi. Vuonna 1987 Cammell ohjasi kuitenkin elokuvan "Tappajan silmin" ("White of the Eye") omasta käsikirjoituksestaan.
Donald Cammellin viimeinen elokuva oli "Kuumat setelit" ("Wild Side", 1995), jonka käsikirjoituksesta Cammell vastasi vaimonsa China Kongin kanssa. Cammellin epäonneksi elokuvan tuotantoyhtiö, halpoihin eksploitaatioelokuviin erikoistunut Nu Image otti elokuvan pois ohjaajaltaan, ja leikkasi siitä kaupallisen, seksikohtauksia korostavan version. Asiasta tuohtuneena Cammell poisti nimensä elokuvan tekijätiedoista. 
Vuonna 1996 Donald Cammell ampui itseään tahallisesti Los Angelesissa kotonaan, ja kuoli pian vammoihinsa. Yleensä Cammellin itsemurha on liitetty hänen viimeiseksi jääneen elokuvan vaikeuksiin, vaikka tosiasiassa hän oli jo tehnyt sopimuksen brittiläisen Metro Tartanin kanssa elokuvan oikeuksien ostamisesta ja sen uudelleenleikkaamisesta, ja kuoliniltanaan Bill Pullman varmistui hänen seuraavan elokuvansa päänäyttelijäksi. Todennäköisempänä syynä itsemurhaan on pidetty Cammellin dissosiatiivista identiteettihäiriöä, joka oli hallinnut hänen käytöstään jo pitkään. 
Cammellin käsikirjoittama elokuva "RPM" julkaistiin vuonna 1998 Cammellin luottoleikkaaja Frank Mazzolan leikkaamana. Samalla Mazzola viimeisteli Cammellin keskeneräisen lyhytelokuvan "The Argument" (1999). Vuonna 2005 julkaistiin kirjana eräs Marlon Brandon kanssa tehty käsikirjoitus, "Fan Tan".
Gottlob Frege

Friedrich Ludwig Gottlob Frege (8. marraskuuta 1848 Wismar – 26. heinäkuuta 1925 Bad Kleinen) oli saksalainen filosofi, loogikko ja matemaatikko. Hän toimi matematiikan varsinaisena professorina Jenan yliopistossa vuodesta 1896 vuoteen 1917. Frege julkaisi muun muassa teokset "Begriffsschrift", "Grundgesetze der Arithmetik" sekä "Über Sinn und Bedeutung".
Frege on tullut tunnetuksi lähinnä filosofian ja logiikan alaan liittyvistä tutkimuksistaan. Frege on ollut vaikutusvaltainen erityisesti analyyttisen filosofian alkutaipaleella. Paljon keskustelua herättäneessä teoksessaan "Origins of Analytic Philosophy" (1994) tunnettu Frege-tutkija ja filosofi Michael Dummett jopa esittää, että Frege voidaan nähdä analyyttisen filosofian perustajana. 
Fregen filosofiaa.
Begriffsschrift (1879).
Suomalainen filosofi ja matemaatikko Ilkka Niiniluoto kuvailee "Begriffsschriftiä" ”uraauurtavaksi teokseksi, jossa ensimmäistä kertaa esitetään täsmällisesti kvanttoreita ’kaikki’ ja ’jokin’ sisältävä predikaattilogiikka”. "Begriffsschrift" on looginen kirjoitusjärjestelmä, jolla Frege pyrkii palauttamaan koko matematiikan takaisin logiikan periaatteisiin.
Fregen mukaan "Begriffsschrift" ei ole kuitenkaan ainoastaan looginen kirjoitusjärjestelmä, vaan peräti oma kielensä. Suomalainen Frege-tutkija Tapio Korte tulkitsee Fregen lausumaa täten: "Begriffsschrift" on kieli, sillä se ilmaisee totuuksia ja sillä sen ilmaisemat totuudet syntyvät kirjoitusjärjestelmän sisäisesti, ilman ulkomaailman vaikutusta. Näin ollen "Begriffsschriftiä" voi ymmärtää, vaikkei tietäisi mitään ulkomaailmasta.
Über Sinn und Bedeutung (1892).
Teoksessaan "Über Sinn und Bedeutung" Frege erottelee toisistaan kielellisen ilmauksen mielen ("Sinn") ja merkityksen ("Bedeutung"). Kahdella samalla nimikkeellä tai samannäköisellä ilmauksella voi siis Fregen mukaan olla eri "mieli", vaikka ne viittaisivatkin samaan kohteeseen. Hän käyttää esimerkkinä ”aamutähteä” ja ”iltatähteä”: niillä on eri "mieli", vaikka ne kummatkin viittaavat Venukseen. ”Aamutähti” syntyy Venuksen ollessa Auringon länsipuolella, ”iltatähti” puolestaan Venuksen ollessa Auringon itäpuolella.
Ihmisenä.
Frege oli naimisissa Margarete Liesebergin kanssa vuodesta 1887 tämän kuolemaan (1904) saakka.
Fregeä on kuvailtu erittäin sulkeutuneeksi ja ujoksi ihmiseksi. Luennoillaan hän ei juurikaan näyttänyt kasvojaan yleisölle, vaan oli pääasiassa rintamasuunta liitutaulua kohden. Toisinaan Fregen kerrotaan kuitenkin viljelleen nokkelaa ja jopa pisteliästä sarkasmia.
Fregen vuonna 1924 kirjoittamat päiväkirjamerkinnät sisältävät juutalaisvastaisia kommentteja. Tunnettu rasismin vastustaja ja Frege-tutkija Michael Dummett kuvailee järkyttyneensä, kun hänen ”sankarinsa paljastuikin antisemiitiksi”. Frege kritisoi vuosi ennen kuolemaansa kirjoittamassaan päiväkirjassaan muun muassa parlamentarismia, liberaaleja, sosiaalidemokraatteja, katolilaisia, ranskalaisia sekä erityisesti juutalaisia. Frege ehdottaa juutalaisten kansalaisoikeuksien viemistä ja karkottamista Saksasta.
Santeri Ivalo

Santeri Ivalo (vuoteen 1907 Herman Alexander Ingman, 9. kesäkuuta 1866 Sodankylä – 25. tammikuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, lehtimies ja historiantutkija.
Elämä.
Santeri Ivalon isä oli Sodankylän ja myöhemmin Kuusamon kirkkoherra Herman Ingman (k. 1875), ylioppilaaksi Ivalo tuli Oulun lyseosta vuonna 1885. Hän opiskeli historiaa ja oli kiinnostunut Pohjois-Suomen historiasta. Vuonna 1894 hän julkaisi väitöskirjan Kaarle IX:n Jäämeren-politiikasta. Hän kirjoitti myös yleistajuisia historiaesityksiä. Ivalo oli Päivälehden perustajia, työskennellen sen toimittajana vuosina 1890–1900 ja päätoimittajana vuosina 1900–1904. Päivälehti lakkautettiin 1904, mutta sen tilalle perustettiin 1905 Helsingin Sanomat, jonka toimitukseen Ivalo kuului kuolemaansa saakka. Helsingin Sanomien päätoimittajana Ivalo oli 1918–1920 ja 1932. Ivalo oli myös Helsingin Sanomien julkaisijan Sanoma Oy:n johtokunnan puheenjohtaja vuodeta 1927.
Ivalo oli porvarissäädyssä Iisalmen edustaja valtiopäivillä 1904–1905 ja 1905–1906. Hän kuului myös useisiin lautakuntiin ja liittoihin ja oli muun muassa Suomen Kirjailijaliiton perustajajäsen ja sen ensimmäinen puheenjohtaja 1888–1907 Kansallisteatterin johtokunnan puheenjohtaja Ivalo oli vuodesta 1915, Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1901–1906 ja 1913–1925 sekä Suomen sanomalehtimiesyhdistyksen puheenjohtaja 1903–1904.
Alkuvuodesta 1930 Ivalo teki kolme kuukautta kestäneen matkan Brasiliaan. Matkan aikana hän kävi myös Penedon suomalaissiirtokunnassa.
Santeri Ivalo oli Kyösti Wilkunan tavoin aikansa tunnetuimpia historiallisten romaanien kirjoittajia. Hänen kaunokirjallisen tuotantonsa alkupuoli käsitteli kuitenkin hänen oman aikansa ilmiöitä realistisessa hengessä. Avainromaanin "Aikansa lapsipuoli" (1895) aiheena oli realismin murros 1800-luvun suomalaisessa hengenelämässä. Pekka Vesaisen elämään pohjautuvaa Ivalon ensimmäistä historiallista romaania "Juho Vesainen", jonka maisema ja tapahtumat liittyvät Ivalon historiantutkimuksiin, pidetään hänen parhaanaan. Vuonna 1909 Ivalo ryhtyi julkaisemaan romaanisarjaa, joka Sakari Topeliuksen "Välskärin kertomusten" tapaan pyrki kuvaamaan yhden suvun kautta Suomen vaiheita 1200-luvulta 1600-luvulle. Sarjaan kuuluvat romaanit "Erämaan taistelu" (1909), "Viipurin pamaus" (1911), "Pietari Särkilahti" (1913) "Erämaan nuijamiehet" (1922) ja "Kreivin aikaan" (1926). Ivalo kirjoitti myös näytelmiä, jotka eivät erityisemmin menestyneet. Ivalo sai professorin arvon täyttäessään 70 vuotta vuonna 1936. Suomen Kirjailijaliiton kunniajäseneksi hänet valittiin 1925.
Perhe.
Santeri Ivalo oli vuodesta 1898 alkaen naimisissa koristetaiteilija Ellinor Ivalon (1875–1957) kanssa. Heidän poikansa oli suurlähettiläs Asko Ivalo. Sortavalan diakonissalaitoksen perustaja ja johtaja Jenny Ivalo oli Santeri Ivalon sisar, pääministeri ja arkkipiispa Lauri Ingman hänen serkkunsa. Santeri Ivalon vävy oli diplomaatti Risto Solanko.
Aiheesta muualla.
Tuotantoa.
Artikkeleita Santeri Ivalon vuonna 1930 tekemältä Brasilian matkalta: