Hyvä kirjanpitotapa

Hyvä kirjanpitotapa tarkoittaa Suomen kirjanpitolakia ja -asetusta täydentäviä periaatteita ja sääntöjä kirjanpidossa ja tilinpäätöksen laadinnassa noudatettavista menettelytavoista. Kysymys on myös ohjeista kirjanpitolain oikeasta soveltamisesta. 
Kirjanpidossa ja tilinpäätöksen laadinnassa tilanteiden kirjo eri yrityksissä ja toimialoilla on moninainen. Koska kirjanpitolaki ja -asetus yleissäädöksinä eivät voi antaa vastauksia kaikkiin kirjanpidossa ja tilinpäätöksessä eteen tuleviin kysymyksiin, hyvää kirjanpitotapaa tarvitaan antamaan ohjeet kirjanpitolain soveltamisesta näissä tilanteissa. Ilman hyvän kirjanpitotavan periaatteita ja sääntöjä menettelytavat samanlaisissakin tilanteissa voisivat muodostua erilaisiksi eri yrityksissä ja toimialoilla. Hyvää kirjanpitotapaa tarvitaan siten myös yhdenmukaistamaan kirjanpidon ja tilinpäätöksen käytäntöjä. Tässä merkityksessä puhutaan yhdenmukaisesta hyvästä kirjanpitotavasta.
Kirjanpitolain 1 luvun 3 §:n mukaan kirjanpitovelvollisen on noudatettava hyvää kirjanpitotapaa.
Hyvän kirjanpitotavan lähteet.
Kirjanpitolautakunnan lausunnot ja yleisohjeet.
Tärkeimmäksi hyvän kirjanpitotavan lähteeksi ovat muodostuneet Kirjanpitolautakunnan lausunnot ja yleisohjeet. Vuonna 1973 alkaneen toimintansa aikana se on antanut yhteensä 2 015 lausuntoa. Yleisohjeita se on antanut vuodesta 1983 lähtien. Voimassa olevia yleisohjeita on 16. Kirjanpitolautakunnan kuntajaoston toiminta alkoi vuonna 1996. Se on antanut 123 lausuntoa ja 9 voimassa olevaa yleisohjetta.
Kirjanpitolautakunnasta ja sen tehtävistä on säädetty asetuksessa kirjanpitolautakunnasta. Asetuksen mukaan kirjanpitolautakunnan tehtävänä on antaa yleisiä neuvoja ja ohjeita kirjanpitolain soveltamisesta ja kirjanpidon pitämisestä, milloin lautakunta yhdenmukaisen hyvän kirjanpitotavan edistämiseksi katsoo siihen olevan aihetta. Lausuntojen ja ohjeiden hakijoina voivat olla viranomaiset, elinkeinonharjoittajien tai kuntien järjestöt sekä kirjanpitovelvolliset.
Ennen kirjanpitolautakunnan perustamista 1960- ja vielä 1970-luvuilla hyvällä kirjanpitotavalla tarkoitettiin kirjanpidon konventioita, jotka olivat pääosin tilintarkastajakunnan määrittelemiä sovinnaista tapoja tai käytänteitä.
Muut hyvän kirjanpitotavan lähteet.
Yhteisölainsäädäntö (osakeyhtiölaki, osuuskuntalaki, yhdistyslaki, säätiölaki) ja verolainsäädäntö muodostavat hyvän kirjanpitotavan lähteen silloin, kun niissä olevat erityissäännökset vaikuttavat kirjanpitoon ja tilinpäätökseen. Esim. osakeyhtiölaissa säädetään voitosta ja muun oman pääoman jakokelpoisuudesta ja elinkeinoverolaissa on säännökset yrityksen verotettavan tuloksen ja varallisuuden laskemisesta.
EU-direktiivien mukaiset kirjanpidon yleiset periaatteet samoin, kuin kansainväliset tilinpäätösstandardit (IFRS) voivat olla hyvän kirjanpitotavan lähteinä silloin, kun niitä ei ole otettu huomioon kirjanpitolaissa ja -asetuksessa tai Kirjanpitolautakunnan ohjeissa.
Kirjanpitolain yleiset tilinpäätösperiaatteet hyvän kirjanpitotavan lähteenä.
Kirjanpitolain yleisiä tilinpäätösperiaatteita voidaan pitää hyvän kirjanpitotavan lähteenä, koska ne lakiin kirjattuina yleisinä periaatteina edellyttävät soveltamista erilaisissa tilinpäätöstilanteissa. Kirjanpitolain yleisiä tilinpäätösperiaatteita ovat: