Niilo Liakka

Niilo Liakka (23. kesäkuuta 1864 Alatornio – 26. tammikuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen kanslianeuvoksen arvonimen saanut kansanvalistuksen edistäjä, maalaisliittolainen kansanedustaja ja ministeri. Liakka oli ministerinä yhteensä 1 027 päivää.
1800-luvun lopun suomalaisuusaktiivi.
Niilo Liakka tuli ylioppilaaksi vuonna 1883 Oulun suomalaisesta lyseosta. Helsingin yliopistossa Liakka keskittyi historiaan ja suomen kieleen. Ylioppilasaikanaan hän toimi Kotikielen seuran sihteerinä 1886–1890. Liakka oli myös
Suomalaisen kansakoulun ystäväin ensimmäinen sihteeri. Liakka valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1889 ja maisterin arvon hän sai seuraavana vuonna. Liakka oli vahva suomalaisuusmies, mutta puheissaan kuitenkin maltillinen arvostaen myös ruotsin kieltä, koska se takasi yhteydenpidon koko Skandinaviaan.
Liakka kuului myös Pohjalaisen Osakunnan suomalaisryhmän johtomiehiin. Maltillisena suomalaisena Liakka pääsi Uusi Suometar -sanomalehden toimitukseen tehden yhteistyötä Y. S. Yrjö-Koskisen ja Agathon Meurmanin kanssa. Liakka toimi vuosina 1890–1891 Turussa Aura-sanomalehden päätoimittajana. Merkittävin tämän ajan ystävyyssuhde syntyi historian tutkija Väinö Voionmaan kanssa. Voionmaan sisaresta tuli sittemmin Liakan aviopuoliso.
Kansanopetuksen aktiivi.
Liakka oli 27-vuotias, kun Pohjalainen Osakunta lähetti hänet Tanskaan ja Ruotsiin tutustumaan sikäläisiin kansanopistoihin. Oppi Pohjoismaissa ei mennyt hukkaan, sillä Liakasta tuli Ilmajoen kansanopiston ensimmäinen johtaja vuonna 1892. Tässä tehtävässä hän oli 12 vuotta.
Tämän jälkeen vuonna 1904 Liakka siirtyi syntymäseudulleen Alatorniolle Kivirannan kylään perustetun Peräpohjolan kansanopiston johtajaksi. Liakka joutui uuden tehtävänsä alkuvaiheessa suuriin vaikeuksiin johtuen sen ajan poliittista vastakkainasetteluista. Ensimmäinen sortokausi oli juuri päättymässä syksyn 1905 yhteiskunnallisten vastakkainasettelujen johdosta. Suomessa vanhasuomalaisten myöntyväisyysmiesten senaatti joutui eroamaan. Koska Liakka oli kuulunut poliittisesti vanhasuomalaisen Uusi Suometar -lehden toimituskuntaan, hän joutui Alatorniolla vaikeuksiin. Kansanopiston johtokunta tuki kuitenkin Liakkaa, ja hän sai jatkaa tehtävässään aina kesään 1908 asti.
Liakka oli Kansanvalistusseuran sihteeri ja sen kalenterien toimittaja. Hän oli etätoimittajana tiedejulkaisussa Valo – tiedettä kaikille -nimisessä 1920-luvulla ilmestyneessä tiedelehdessä
Poliitikko.
Liakka valittiin kansanedustajaksi vuoden 1919 ensimmäisissä vaaleissa Maalaisliiton listalta ja hän oli eduskunnassa vuoteen 1922.
Liakka aloitti ministeriuransa Vennolan II hallituksessa 1921–1922 kirkollis- ja opetusministerinä, ja sen jälkeen hän oli Kallion ensimmäisessä hallituksessa 1922–1924 opetusministerinä ja vuonna 1924 muodostetussa Ingmanin II:ssa hallituksessa sosiaaliministerinä.
Työstään kansanvalistajana Liakka sai kanslianeuvoksen arvonimen vuonna 1925.
Perhe.
Liakan puoliso oli vuodesta 1893 Väinö Voionmaan sisar Flora Siveä Wallin (k. 1945), lapsia Armi, Laina, Sirkka ja Päivä. Kaksi lasta, Niilo ja Anna, kuoli pienenä. Liakan vävyn veli oli Akateemisen Karjala-Seurassa aktiivisesti toiminut Niilo Kärki. Tyttäristä Sirkka Liakka oli ensimmäinen TKK:n maanmittausosastolta valmistunut nainen ja samalla Pohjoismaiden ensimmäinen kenttätöissä toiminut naismaanmittari.