tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Oliver Lodge

Oliver Joseph Lodge (12. kesäkuuta 1851 – 22. elokuuta 1940) oli englantilainen fyysikko. Lodge tutki monia fysiikan ongelmia, mutta hän on tunnettu erityisesti langattoman viestinnän tutkimuksistaan.
Lodge syntyi Penkhullissa, Staffordshiren maakunnassa. Hän opiskeli Lontoon yliopistossa, josta valmistui vuonna 1877, jatkaakseen fysiikan laitoksen professorina samaisessa laitoksessa. Vuosina 1881–1890 hän opetti myös Liverpoolin yliopistossa. 1900–1919 hän toimi Birminghamin yliopiston johtajana. Hän sai ritarin arvonimen vuonna 1902 saavutuksistaan langattoman viestinnän tutkimuksessa.
Fysiikan tutkimus.
Lodge oli kiinnostunut Maxwellin sähkömagneettiseen säteilyyn liittyvistä teorioista. Hän tunsi Hertzin henkilökohtaisesti ja seurasi hänen kokeitaan. Lodge aloitti sähkömagneettisen säteilyn tutkimuksensa 1888, jolloin hän tutki lankaa pitkin etenevää jännitettä, joka synnytti parijohdon kipinäväliin kipinöitä. 1889 Lodge havaitsi, että kahden metallipallon väliin syntyi vetovoimaa, jos lähistöllä tapahtui sähköpurkaus. Periaate oli sama, kuin Branlyn kokeissa metallijauheen kanssa. Havainnon pohjalta sekä Branly että Lodge kehittivät laitetta, jolla voisi havainnoida sähkömagneettista säteilyä. Lodge antoi laitteelle nimen kohereeri ja se oli seuraavat viisitoista vuotta perustana kaikille radiokokeiluille.
Vuonna 1894 Lodge piti Oxfordissa luentoja Hertzin kokeista. Esityksessään hän siirsi morsen aakkosilla kirjoitetun sanoman radioteitse toiseen rakennukseen. Tämä oli tiettävästi ensimmäinen kerta, kun radiolla siirrettiin käytännöllistä informaatiota.
Lodge oli myös kiinnostunut kuolemanjälkeisestä elämästä. Hän kirjoitti lukuisia kirjoja aiheesta, fysiikkaan liittyvien teosten ohella.
Beta Lyrae

Beta Lyrae (β Lyr, β Lyrae) eli Sheliak on tunnettu kirkkaudeltaan muuttuva tähti. Beta Lyrae on näkyvä kaksoistähti ja sen A-komponentti spektroskooppinen kaksoistähti ja pimennysmuuttuja. Lähekkäisen kaksoistähden toista komponenttia ympäröi kaasurengas, johon virtaa massaa toisesta tähdestä, joka on venynyt ilmapallon muotoiseksi. Kyseessä on ilmeisesti kaksoistähti, jonka toisena osana on jättiläistähti ja toisena pääsarjan tähti.
Kaksoistähti Beta Lyraen tähdet ovat valkeita tai vihertävänvalkeita, eli niiden välinen lämpötilaero ei ole läheskään niin suuri kuin Algol-tähdessä. Tähden kirkkauden muutokset johtuvat siis siitä, että tähdet pimentävät toisensa. Koska tähdet ovat hyvin lähekkäin, ne ovat soikeita, ja siksi niiden säteilemä valo vaihtelee liukuvasti tähden komponenttien kiertäessä toisiaan. Tähtien ympärillä on paksu kaasuvaippa. Läpimitaltaan suuremmasta tähdestä virtaa kaasua pienempään tähteen. Virtaava kaasu kerääntyy erään vanhan teorian mukaan tähtien ympärille kuoreksi. Nykynäkemyksen mukaan pienempää komponenttia ympäröi massivinen, munkkirinkilämäinen kaasukuori, joka luo B5-spektrin pienemmälle tähdelle. Luultavasti kaasua virtaa systeemistä ulos ja toisen komponentin ympärillä oleva kaasukiekko on elliptinen kaasun virtausnopeuden takia. Massavirran nopeus on 300 km/s. Kaksoistähden kiertoaika pitenee ~ 2,2 x 10-4 vuotta, ja massavirraksi suuremmasta tähdestä pienempään on laskettu 2,7 x 1025 eli 4,5 Maan massaa vuodessa.
Arturo Toscanini

Arturo Toscanini (25. maaliskuuta 1867 Parma, Italia – 16. tammikuuta 1957 New York) oli yksi 1900-luvun kuuluisimmista kapellimestareista. Hänen vaikutuksensa erityisesti kotimaassaan oli valtava: hän uudisti oopperakäytäntöjä ja johti useiden tunnettujen teosten kantaesityksiä, muun muassa Puccinin "La Bohèmen", "Lännen tytön" ja "Turandot’n". 
Toscanini toimi musiikillisena johtajana ensin Torinon Teatro Regiossa (1895–1898) ja Milanon La Scalassa (1898–1903). Metropolitanissa Toscanini johti vuosien 1908–1915 aikana yli 300 näytöstä tuoden ohjelmistoon muun muassa Wagneria ja Musorgskin "Boris Godunovin". Riitaannuttuaan taiteellisten erimielisyyksien vuoksi oopperan johtajan kanssa Toscanini palasi La Scalan taiteelliseksi johtajaksi (1920–1929).
Jouduttuaan Italiassa fasistien hampaisiin Toscanini muutti vuonna 1931 Yhdysvaltoihin, jossa hänestä tuli ensimmäinen kapellimestari, joka otti työssään käyttöön uudet tekniset innovaatiot – radion, gramofonin ja television. Pääasiallisen elämäntyönsä hän teki NBC:n orkesterin parissa. Hänen tyylinsä oli räiskyvä ja sotilaallinen. Toscaninin ansioksi luetaan myös uuden hengen puhaltaminen moniin kauan esittämättä maanneisiin teoksiin. Kapellimestarille oli kunnia-asia pyrkiä esittämään teos sellaisena, kuin säveltäjä oli sen kuultavaksi tarkoittanut. Toscanini korjasikin paljon nuottikirjoituksen painoasua ja tempomerkintöjä. Musiikillisen kunnianhimon hintana olivat jatkuvat konfliktit soittajien ja konserttijärjestäjien kanssa. Toscanini oli tunnettu tavastaan vetäytyä harjoitushuoneeseensa murjottamaan, jos koki ettei saa tahtoaan läpi taiteellisissa kysymyksissä.
Toscanini nimitettiin Italian elinikäiseksi senaattoriksi 5. joulukuuta 1949, mutta hän kieltäytyi. Kapellimestari kuoli New Yorkissa 89-vuotiaana vuonna 1957. Hänet haudattiin Cimitero Monumentaleen Milanoon. 
Toscaninin levytyksistä tunnetuimpia ovat Verdin "La Traviata", "Otello" ja "Falstaff".
Senaki

Senaki () on kaupunki Senakin piirikunnassa Samegrelo ja Zemo Svanetin hallintoalueella Georgian länsiosassa. Se sijaitsee rautateiden risteyskohdassa, jossa Tbilisin ja Suhumin välisestä radasta erkanee haara Potiin. Kaupungissa asuu 21 596 henkeä (vuoden 2014 arvio). Vuonna 1921 kaupunkioikeudet saanut Senaki tunnettiin vuosina 1933–1976 nimellä "Mikha Tskhakaia" ja 1976–1989 "Tskhakaia" georgialaisen vallankumouksellisen ja kommunistin Mikha Tskhakaian mukaan.
Kaupungin lähelle on sijoitettu Georgian armeijan 2. divisioona. Kaupungin eteläpuolella on Senakin sotilaslentokenttä. 18. lokakuuta 1998 noin 200 sotilasta nousi kapinaan eversti Akaki Eliavan johdolla ja marssi kohti maan toiseksi suurinta kaupunkia Kutaisia. Kapinayritys keskeytyi ensimmäisiin taisteluihin.
8. elokuuta 2008 Venäjän ilmavoimat pommitti kohteita kaupungin lähellä osana Venäjän–Georgian sotaa. Abhasiasta saapuneet venäläiset joukot miehittivät kaupungin 11. elokuuta.
Poutahaukat

Poutahaukat eli Marko Haavisto &amp; Poutahaukat on vuonna 1997 perustettu suomalainen iskelmämusiikkiyhtye. Yhtye tuli suurelle yleisölle tutuksi vuonna 2002 esittäessään "Mies vailla menneisyyttä" -elokuvassa Pelastusarmeijan orkesteria. He esittivät elokuvassa hittikappaleensa ”Paha vaanii”. Poutahaukkojen kokoonpano muuttui keväällä 2005, kun kitaraan vaihtui Pekka Virtanen ja rumpuihin Samuli Halonen. Kokoonpano vaihtui vuonna 2021 kun Samuli Halonen ja Jaakko Rossi erosivat bändistä ja tilalle tulivat Matias Partanen sekä Oskari Haavisto.
Elista

Elista (, ) on Venäjään kuuluvan Kalmukian tasavallan pääkaupunki. Se sijaitsee Kalmukian länsiosassa.
Historia.
Elista perustettiin vuonna 1865, mutta kaupungin kasvu alkoi varsinaisesti vasta vuodesta 1928, jolloin siitä tuli Kalmukian pääkaupunki. Nimi Elista juontuu kalmukinkielisestä sanasta "elstä", joka tarkoittaa vapaasti käänettynä hiekkaista. Vuonna 1939 kaupungin asukasluku oli 17 000 ja Saksa miehitti sen toisen maailmansodan aikana 12. elokuuta 1942. Saksalaiset perääntyivät 1. tammikuuta 1943, ja Josif Stalin karkotti kalmukit alueelta. Elista sai uuden nimen Stepnoi, ja se liitettiin Stavropolin alueeseen. Vanhempi nimi otettiin uudelleen käyttöön vuonna 1957, jolloin kalmukkien sallittiin palata alueelle ja Kalmukia perustettiin uudelleen.
Asukasluvun kehitys.
Elistan kaupunkipiirikunnan asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 108 289 henkeä. Heistä 103 749 asui Elistan kaupungissa ja 4 540 lähistön maaseututaajamissa.
Oppilaitokset.
Elistassa toimii Kalmukian valtionyliopisto.
Liikenneyhteydet.
Elistan kansainvälinen lentoasema sijaitsee kaupungin ulkopuolella ja kaupungista on rautatieyhteys länteen Donin Rostoviin.
Urheilu.
Elistan jalkapallojoukkue Uralan pelaa Venäjän toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Shakin maailmanmestaruusottelu 2006 pelattiin Elistassa.
Proxima Centauri

Proxima Centauri eli Alfa Centauri C ("α Cen C") on Kentaurin tähdistön suunnalla sijaitseva punainen kääpiötähti. Proxima Centauria ei näe Maasta paljain silmin, vaikka se on Aurinkokuntaa lähimpänä oleva vieras tähti. Etäisyyttä on noin 4,24 valovuoden (1,29 pc) verran.
Proxima Centauri saattaa olla gravitaationaalisesti sitoutunut kiertämään kaksoistähti Alfa Centauria, ja sitä kutsutaankin joskus nimellä Alfa Centauri C. Tähti sijaitsee noin 1 892 miljardin kilometrin päässä Alfa Centaurista, ja mikäli se kiertää paria, sen kiertoaika olisi noin 500 000 vuotta.
Hubble-avaruusteleskoopilla on otettu Proxima Centaurista tähän asti tarkin kuva.
Proxima Centauria kiertää vuonna 2016 ensikertaa havaittu maan kaltainen eksoplaneetta Proxima b, joka arvioiden mukaan sijaitsee tähden elinkelpoisella vyöhykkeellä. Planeetan löysi suomalainen tähtitieteilijä Mikko Tuomi.
Hankkeita.
2016 julkistetussa vielä konseptin asteella olevassa Breakthrough Starshot -hankkeessa on tarkoitus kehittää gramman massaluokkaa oleva aurinkopurje-käyttöinen luotain, jota kiihdytettäisiin laserin avulla. Tavoitteena on saavuttaa 0,2 c:n nopeus, jolla luotain saavuttaisi Proxima Centaurin noin 20 vuodessa. Hankkeen alkurahoitus on 100 miljoonaa dollaria.
Sighnaghi

Sighnaghi () on kaupunki Sighnaghin piirikunnassa Kakhetin hallintoalueella Georgiassa. Kaupunki on yksi maan pienimmistä 1 485 asukkaallaan vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan. Sighnaghin taloutta hallitsevat viinin ja perinteisten mattojen tuotanto. Kaupunki ja sen ympäristö tunnetaan myös maisemistaan ja historiallisista nähtävyyksistään. Sighnaghin kaupunkia on viime aikoina restauroitu ja siitä on tullut tärkeä matkailukohde. 
Historia.
Nykyisen Sighnaghin kaupungin alueella on ollut asutusta paleoliittiselta kaudelta saakka. Sighnaghi (joka tarkoittaa "suojaa" turkiksi) mainitaan asutuskeskuksena ensimmäisen kerran 1700-luvun alussa. Vuonna 1762 kuningas Erekle II tuki kaupungin rakentamista ja pystytti linnoituksen suojelemaan aluetta dagestanilaisten heimojen hyökkäyksiltä. Vuoden 1770 väestönlaskennan mukaan Sighnaghissa asui sata perhettä, pääosin käsityöläisiä ja kauppiaita. Kun Venäjän keisarikunta liitti Georgian itseensä vuonna 1801, Sighnaghille annettiin virallisesti kaupunkioikeudet ja siitä tuli Signakhin ujezdin () keskus Tbilisin kuvernementissa vuonna 1802. Kaupunki kasvoi nopeasti ja Neuvostoliiton aikana siitä tuli maatalouskeskus. Georgian vakava talouskriisi Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen iski myös kaupunkiin, mutta viime aikoina suuri Georgian hallituksen ja useiden kansainvälisten järjestöjen rahoittama uudelleenrakennushanke on nykyaikaistanut kaupungin infrastruktuuria ja yrittänyt vastata turistien kasvavaan kiinnostukseen kaupunkia kohtaan. 
Maantiede ja ilmasto.
Sighnaghin kaupungin pinta-ala on 2,978 ha ja 24,3 prosenttia sen alueesta on asuinaluetta. Sighnaghi sijaitsee noin 113 kilometriä Georgian pääkaupungista Tbilisistä kaakkoon. Sighnaghin piirikunta levittäytyy kaupungin itä- ja lounaispuolilla. Kaupunki sijaitsee Gombori-vuorijonon itäisellä reunalla – vuorijono muodostaa vedenjakajan Iori- ja Alazani-jokien laaksojen välille hedelmällisellä maaseutu- ja puutarhaviljelyalueella. Kaupunki on noin 790 metrin korkeudella merenpinnasta Alazanin jokilaakson yläpuolella kasvokkain Suuren Kaukasuksen kanssa.
Sighnaghissa on lauha ilmasto. Alueella on neljä vuodenaikaa; talvet ovat kohtalaisen kylmiä ja kesät kuumia. Korkein keskilämpötila on 24,3 astetta celsiusta heinäkuussa ja alhaisin keskilämpötila 0,2 astetta tammikuussa. Keskimääräinen vuotuinen sademäärä on 602,1–949,7 millimetriä, ja rankimmat sateet osuvat kevätkuukausille ja alkukesälle.
Kulttuuri ja nähtävyydet.
Sighnaghissa sijaitsee useita historiallisia ja kulttuurisia nähtävyyksiä, ja alue on ollut valtion erityissuojeluksessa vuodesta 1975 lähtien. Kaupunkia ympäröivät 1700-luvun linnoitusmuurien jäänteet. Kaupungissa on kaksi ortodoksikirkkoa, Pyhän Yrjön ja Pyhän Stefanoksen kirkot. Arvostettu Bodben luostari sijaitsee kahden kilometrin päässä kaupungista ja on pyhiinvaelluskohde, sillä se liitetään Pyhään Ninoon, Georgian 300-luvun apostoliin. 
Paikallinen, 1950-luvulla perustettu etnografinen ja arkeologinen museo kunnostettiin nykyaikaiseksi näyttelytilaksi, Sighnaghin museoksi, vuonna 2007.
Lauantain toivotut levyt

Lauantain toivotut levyt on levytoivekonsertti ja Yleisradion vanhin yhä lähetettävä radio-ohjelma. Sen ensimmäinen lähetys kuultiin 2. marraskuuta 1935. Alkuperäinen lähetysaika oli klo 17.00. Nykyisin ohjelmaa lähetetään Yle Radio 1:ssä lauantaisin klo 18.10–19.00. 
Ohjelmassa toteutetaan kuuntelijoiden musiikkitoiveita tavallisesti 10–12 kappaleen verran. Ohjelmassa ei ole varsinaista juontajaa, vaan kunkin kappaleen soitua loppuun radiokanavan kuuluttaja lukee sen tekijätiedot. Lähetysaika on kautta vuosikymmenten jakautunut kahteen osaan: alkupuoliskolla soitetaan enimmäkseen klassista musiikkia, loppupuoliskolla populaarimusiikkia. Klassisen musiikin puolikkaan on katsottu palvelevan Yleisradion tehtävää kansaa sivistävänä laitoksena. 
Aikana ennen televisiota, populaarimusiikin osuuden radion musiikkitarjonnasta ollessa niukkaa, ohjelman suosio oli aivan omaa luokkaansa. Ohjelma onkin syöpynyt syvälle suurten ikäluokkien ja heitä vanhempien polvien muistoihin.
Soitetut kappaleet kuulutetaan vasta jälkikäteen, ja tämä suo kuuntelijoille mahdollisuuden tunnistamisyritykseen ja vaikkapa tietokilpailunomaiseen arvuutteluun soivasta musiikista.
Lauantain toivottuja levyjä toimitti alkuun ohjelman keksinyt ja Yleisradion levystön perustanut Alvar Andström 1935–1954, sitten Cay Idström 1954–1965. Idström muisteli ohjelman 60-vuotispäivänä 1995, miten ihmisten levytoiveet pysyivät vuodesta toiseen niin samoina, että samat levyt olisi voinut soittaa joka ohjelmassa. Kiertoa kuitenkin saatiin aikaan esimerkiksi niin, että huippusuosittua Miliza Korjuksen kappaletta ”Warum?” sai soittaa vain kolmen viikon välein. Muita kestosuosikkeja olivat Tapio Rautavaaran ”Ontuva Eriksson” ja ”Isoisän olkihattu”. Maisteri Andström suosi saksalaisia marsseja ja schlagereita, jotka sotien jälkeen laitettiin Yleisradiossa soittokieltoon pääjohtaja Hella Wuolijoen määräyksestä.
Lauantain toivottujen levyjen 75-vuotisjuhlaohjelma lähetettiin 30. lokakuuta 2010. Tavanomaisen toivekonsertin päätyttyä oli kolmen tunnin mittainen syntymäpäiväohjelma. Tässä suorassa lähetyksessä vieraina olivat säveltäjä, muusikko Pirjo Bergström, tutkija Kaarina Kilpiö ja musiikkitoimittaja Paavo Helistö. Toimittajana oli Jake Nyman, äänitarkkailijana Joonatan Kotila ja tuottajana Tuuli Saarakkala.
Tškhorotsqun piirikunta

Tškhorotsqun piirikunta () on piirikunta Samegrelo ja Zemo Svanetin hallintoalueella Georgian länsiosassa. Piirikunnassa on noin 22 309 asukasta (2014) ja sen pinta-ala on 619 neliökilometriä. Sen keskus on Tškhorotsqun kaupunkityyppinen taajama, jossa oli vuonna 2014 yhteensä 3 141 asukasta (mukaan lukien yli 1 500 sisäistä pakolaista Abhasiasta). Taajama sijaitsee 180 metrin korkeudella merenpinnasta ja sen nimi tarkoittaa mingreliksi "yhdeksän lähdettä".
Lauantain toivotut

Lauantain toivotut on suomalaisen laulaja-lauluntekijä Olavi Uusivirran livealbumi, joka on äänitetty 4. huhtikuuta 2020 "Yle Olohuone" -televisio-ohjelmassa. 16 kappaleen kokonaisuutena keikka julkaistiin digitaalisena albumina 12. kesäkuuta 2020. 11 kappaleeseen tiivistettynä LP-levynä se julkaistiin 7. elokuuta 2020. CD-levyllä albumi julkaistaan 18. syyskuuta 2020.
"Yle Olohuone" -ohjelmaa varten katsojat saivat lähettää Uusivirralle ja hänen yhtyeelleen suomenkielisiä ikivihreitä kappaletoiveita, joiden tyylilajit saivat olla mitä tahansa ”kupleteista finnhitseihin, kansanlauluista käännösiskelmiin ja tangoista suomirockin klassikoihin”.
Tšokhataurin piirikunta

Tšokhataurin piirikunta () on piirikunta Gurian hallintoalueella Georgian länsiosassa. Piirikunnassa on noin 19 001 asukasta (2014) ja sen pinta-ala on 825 neliökilometriä. Sen keskus on Tšokhataurin kaupunkityyppinen taajama, jonka lisäksi piirikunnassa on 61 kylää. Vuonna 2006 taajamassa oli 2 210 asukasta. Supsa- ja Gubazeuli-joet kulkevat alueen läpi. 
Tšokhataurin kaupungissa on vuonna 1961 perustettu Niko Berdženišvilin paikallismuseo ja piirikunnan alueella Nodar Dumbadzen talomuseo sekä Niko Marrin talomuseo. Myös Bakhmaron vuoristolomakohde sijaitsee Tšokhataurin alueella.
Kausalan junaturma

Kausalan junaturma tapahtui 13. tammikuuta 1995, kun Helsingistä Pietariin matkalla ollut erikoispikajuna "Sibelius" törmäsi Iitin kunnan Kausalan kylässä Kaivomäen tasoylikäytävälle juuttuneeseen, betonielementtejä kuljettaneeseen ajoneuvoyhdistelmään. Aamulla kello kahdeksan aikaan tapahtuneessa onnettomuudessa loukkaantui kahdeksan ihmistä. Sr1-sarjan sähköveturi 3033 ja neljä junan kuudesta vaunusta suistuivat kiskoilta. Junan ravintolavaunu kaatui kyljelleen Kausalan ratapihalle.
Onnettomuuden syy oli elementtejä kuljettaneen ajoneuvoyhdistelmän takatelin juuttuminen raiteille liukkaassa tasoristeyksessä. Ajoneuvoyhdistelmää oli yritetty saada liikkeelle hiekoittamalla tasoristeyksen kantta. VR:n liikenteenohjausta ei ollut ennätetty varoittaa. Rekka juuttui tasoristeykseen vain muutamia minuutteja ennen törmäystä.
Vauriot.
Veturin keula sekä kolme vaunua vaurioituivat pahoin. Yksi rekan kuormana olleista betonielementeistä sinkoutui törmäyksen voimasta läheisen viljavaraston seinän lävitse. Törmäyksen rajuutta kuvaa myös se, että ravintolavaunussa kassakone lensi koko vaunun päästä toiseen.
Marc Minkowski

Marc Minkowski (s. 1962 Pariisi) on ranskalainen kapellimestari ja barokkimusiikin tuntija. Hän aloitti musiikillisen uransa soittamalla fagottia niin moderneissa, kuin vanhempaan musiikkiin keskittyvissä orkestereissa (muun muassa "Les Arts Florissants" ja "La Chapelle Royale"). Vuonna 1984 Minkowski perusti pääasiassa barokkimusiikkiin keskittyvän ensemblen Les Musiciens du Louvre, jonka kanssa hän on levyttänyt useita albumeja, muun muassa Gluckin "Armiden" ja Händelin "Ariodanten".
Prahan linna

Prahan linna () on keskiajalla perustettu linnoitus Prahassa Tšekin tasavallassa. Guinnessin ennätysten kirjan mukaan Prahan linna on maailman suurin muinaislinna. Linna on peräti 570 metriä pitkä ja keskimäärin 128 metriä leveä, ja sen pinta-alaksi muodostuu 7,3 hehtaaria.
Prahan linnan perusti 800-luvulla prinssi Bořivoj. Linna on sittemmin rakennettu useaan kertaan uudelleen. Lukuisista tulipaloista ja valloituksista huolimatta linnassa on säilynyt useita rakennuksia ja rakennelmia koko linnan historian ajalta.
Vuodesta 1918 lähtien linna on toiminut Tšekkoslovakian ja nykyisin Tšekin presidentin virka-asuntona. Vahdin vaihto linnan porttien edessä tapahtuu joka tunti. Keskipäivän aikaan seremonia sisältää myös fanfaarit.
Aikamiehet

Aikamiehet on vuonna 1964 perustettu, viihdemusiikkia esittävä mieskuoro. Se syntyi muusikko Martti Jäppilän (1900–1967) ajatuksesta koota iskelmiä laulava iso mieskuoro. Jäppilä ja Erkki Planting kokosivat ympärilleen 13-miehisen kuoron, joka jo perustamisvuotenaan levytti tunnetuimman kappaleensa "Iltatuulen viesti" (säv. ja san. Martti Jäppilä). Kappaleella Aikamiehiä säesti Dallapé-orkesteri George de Godzinskyn johdolla. Ensimmäisen – sittemmin täysin unohdetun – levytyksen "Iltatuulen viestistä" oli tehnyt Matti Kanto Masan Harmonikkaorkesterin säestämänä yli kymmenen vuotta aikaisemmin.
Kesällä 1967 "Iltatuulen viesti" alkoi herättää huomiota Yleisradion "Kahdeksan kärjessä" -ohjelmassa. Levy nousi ykköseksi ohi neljä kuukautta kärjessä olleen Martti "Huuhaa" Innasen kappaleen "Elsa, kohtalon lapsi". Heinäkuussa "Iltatuulen viesti" oli jo Suomen myydyin levy. Radion uudella vuoden 1968 alusta startanneella "Lista"-ohjelmalla se pysytteli yli 90 viikkoa, tosin koskaan ykköstilaa saavuttamatta. "Iltatuulen viestiä" myytiin kaikkiaan yli 30 000 kappaletta ja se on Suomessa kaikkien aikojen 20 myydyimmän singlen joukossa.
Aikamiesten kokoonpano on vaihdellut paljon vuosien varrella, mutta se on edelleen toiminnassa. Alkuperäisjäseniä ei ole enää mukana. Laila Kinnusen isoveli Raimo Kinnunen oli yksi alkuperäisen kokoonpanon laulajista. Toisen kultalevyn Aikamiehet saivat laulettuaan Dannyn taustalla vuonna 1992 kappaleella "Tämä taivas, tämä maa". Vuonna 1972 rekisteröitiin yhdistys Lauluyhtye Aikamiehet ry, joka muutettiin vuonna 2003 Aikamiehet ry:ksi.
John Belushi

John Adam Belushi () oli yhdys­valtalainen näyttelijä ja koomikko.
Elämä ja ura.
John Belushi syntyi Chicagossa vuonna 1949. Myöhemmin perhe muutti läheiseen Wheatoniin. Belushin isä ja äidin vanhemmat olivat albanialaisia maahanmuuttajia. Belushilla oli kolme sisarusta. Hänen veljensä James Belushi on tunnettu näyttelijä.
Belushi oli koulussa nuorena häirikkö, mutta hän rauhoittui lukioon mennessä ja oli esimerkiksi koulunsa jalkapallojoukkueen toinen kapteeni. Valmistuttuaan ylioppilaaksi Belushi kävi Wisconsinin yliopistoa Whitewaterissa, mutta jätti opintonsa siellä kesken ja vaihtoi College of DuPapeen.
Belushi kiinnostui esiintymisestä jo lukiovuosinaan. DuPapessa Belushi liittyi improvisaatioryhmään ja alkoi vuonna 1971 esiintyä Second City -komediateatterissa. Sen jälkeen hän muutti New Yorkiin tehdäkseen siellä uraa koomikkona. Vuonna 1973 Belushi aloitti esiintymisen "The National Lampoon Radio Hour" -radio-ohjelmassa, ja vuonna 1975 hän aloitti alkuperäisjäsenenä television uudessa "Saturday Night Live" -ohjelmassa.
Belushin ensimmäinen elokuvarooli oli elokuvassa "Delta-jengi" (1978). Hän jätti "Saturday Light Liven" vuonna 1979 keskittyäkseen elokuvauraansa. Yksi Belushin menestyneimmistä elokuvista on "The Blues Brothers" (1980), jonka nimihahmot perustuvat "Saturday Night Liven" hahmoihin.
Belushi tunnettiin fyysisestä komiikastaan ja liioitelluista hahmoistaan, kuten SNL:n samuraihahmosta ja "Delta-jengin" John Blutarskysta. Jotkut pitivät hänen komiikkaansa liian alatyylisenä ja lapsellisena.
Belushi löydettiin kuolleena 5. maalis­kuuta 1982 Los Angelesissa Chateau Marmont -hotellista. Hänen kuolin­syykseen varmistui yli­annostus kokaiinin ja heroiinin sekoitusta. Hänen oli tarkoitus näytellä Dan Aykroydin kanssa elokuvissa "Mitäs me vakoojat" ja "Haamujengi".
Messier 26

Messier 26 on avoin tähtijoukko Kilven tähdistössä. Kohteen havaitsi Charles Messier 26. kesäkuuta vuonna 1764. Kohde ei ole yhtä vaikuttava kuin naapurinsa M11. M26 sijaitsee 5 000 valovuoden päässä. Sen iäksi on arvioitu 87 miljoonaa vuotta. Tähtiä siitä on löydetty 30 kappaletta. Kirkkaudeltaan M26 on 7,66 magnitudia. Muita nimiä ovat muun muassa NGC 6694, Melotte 212 ja Raab 216.
Barnardin tähti

 
Barnardin tähti on himmeä punainen kääpiötähti, joka sijaitsee noin 6 valovuoden päässä Maasta, Käärmeenkantajan tähdistön suunnalla. Tähti on Aurinkoa toiseksi lähin tähtijärjestelmä kolmoistähti Alfa Centaurin jälkeen, eli neljänneksi lähin yksittäinen tähti. Himmeytensä takia se ei kuitenkaan näy paljain silmin. Tähti tunnetaan erityisesti siitä, että sen ominaisliike suhteessa muihin tähtiin on suurempi kuin yhdelläkään muulla tunnetulla tähdellä.
Barnardin tähdellä on pitkään uskottu olevan eksoplaneettoja. Vuonna 2018 sellaisen luultiin löytyneen, mutta myöhempi analyysi todisti, ettei löydettyä planeettaa ollutkaan olemassa. Vuonna 2024 uutisoitiin Barnardin tähteä kiertävän planeetan löytymisestä.
Ominaisuudet.
Barnardin tähti on himmeä M-tyypin punainen kääpiötähti 5,979 valovuoden päässä aurinkokunnasta. Sen absoluuttinen kirkkaus on 13,25 ja näennäinen kirkkaus 9,57, eli se ei näy paljain silmin.
Tähden massa on noin 16 %, säde 20 % ja valovoima vain 0,04 % Auringon vastaavista. Sen pintalämpötila on noin 3 134 K, ja metallipitoisuus −0,15. Barnardin tähti on Aurinkoa vanhempi, ja sen iäksi on arvioitu 10–12 miljardia vuotta.
Tutkimuksen historia.
Barnardin tähti on nimetty löytäjänsä tähtitieteilijä Edward Emerson Barnardin mukaan. Vuonna 1916 Barnard havaitsi, että tähden ominaisliike oli suurempi kuin yhdelläkään toisella tunnetulla tähdellä.
17. heinäkuuta 1997 Barnardin tähdeltä havaittiin suuri, sinertävän värinen soihtupurkaus. Soihdun lämpötila oli yli 8000 K, ja se kirkasti tähteä yli puoli magnitudia. Soihdun jälkeen tähti sai muuttujanimen V2500 Ophiuchi.
Ehdotetut planeetat.
1960-luvulla alankomaalainen tähtitieteilijä Peter van de Kamp arveli löytäneensä vanhoja valokuvauslevyjä tutkimalla todisteita siitä, että Barnardin tähteä kiertäisi yhdestä kolmeen noin Jupiterin massaista eksoplaneettaa. Vuosina 1969–1982 hän julkaisi useita tutkimuksia, jotka käsittelivät mahdollisia planeettoja ja niiden ominaisuuksia.
Vuonna 2018 Barnardin tähdellä havaittiin merkkejä, joiden uskottiin voivan olla peräisin planeetasta. Texasin yliopiston astronomian tutkimusryhmä kuitenkin osoitti vuonna 2021, etteivät havainnot voi aiheutua planeetasta, vaan mahdollisesti auringonpilkuista.
Löydetyt planeetat.
Vuonna 2024 tähtitieteilijät kertoivat löytäneensä Euroopan eteläisen observatorion VLT-teleskoopilla Barnardin tähdeltä planeetan Barnard b. Planeetan kiertoaika on 3,15 päivää, etäisyys keskustähdestä 0,02294 AU ja radan eksentrisyys 0,16.
Barnard b on kuuma submaapallo, jonka massa on vähintään 0,37 maapalloa. Se ei liene sopiva elämälle, sillä sen arvioitu pintalämpötila on 125 celsiusastetta. Löydetyn planeetan lisäksi löytyi viitteitä myös kolmesta muusta planeetasta.
Vuonna 2025 julkistetut planeettahavainnot
Dagens Nyheter

Dagens Nyheter (, suom. Päivän uutiset) on Rudolf Wallin vuonna 1864 perustama Ruotsin suurin aamulehti. Sen päätoimittaja on vuodesta 2013 ollut Peter Wolodarski.
Lehti ilmestyy Tukholmassa, ja sen levikki on Ruotsissa maanlaajuinen. Sitä luetaan myös Suomessa ruotsinkielisillä alueilla. Vuonna 2003 sen keskimääräinen levikki oli arkipäivisin 360 000 ja sunnuntaisin 400 000. Vuodesta 2013 lehti ei ole ilmoittanut levikkiään, vaan kokonaistavoittavuuden. Vuonna 2020 lehden kokonaistavoittavuus (painettu lehti, verkkosivut ja uutissovellus) oli 1,1 miljoonaa lukijaa päivässä.
Vuodesta 2004 lehti on ilmestynyt tabloid-koossa.
Vuonna 2017 lehti perusti vuosittain jaettavan kulttuuripalkinnon.
Johann Olav Koss

Johann Olav Koss (s. 29. lokakuuta 1968 Drammen, Norja) on norjalainen pikaluistelija, nelinkertainen olympiavoittaja ja kolminkertainen maailmanmestari sekä Euroopan mestari.
Vuonna 1987 Koss voitti Norjan juniorien mestaruuden, mutta ei pärjännyt 1986 eikä 1987 nuorten MM-kilpailuissa. Vuonna 1988 hän debytoi aikuisten maailmanmestaruuskilpailuissa mutta karsiutui päätösmatkalta. Seuraavana vuonna hän sijoittui EM-kilpailuissa viidenneksitoista ja MM-kisoissa kahdeksanneksi. Kossin uran läpimurto tapahtui vuonna 1990, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden Innsbruckissa. 
Voidaan sanoa, että Koss oli 1990-luvun alkupuolen paras pikaluistelija maailmassa voittaen maailmanmestaruudet vielä 1991 ja 1994 sekä jääden hopealle 1993 ja pronssille 1992. Albertvillen 1992 olympialaisissa Koss voitti kultaa 1 500 metrillä vain 0,04 sekunnin erolla maanmieheensä Ådne Søndråliin ja hopeaa 10 000 metrillä Bart Veldkampin takana. Lisäksi hän sijoittui 5 000 metrillä seitsemänneksi. Euroopan mestaruuden hän voitti 1991 ja sijoittui kolmena seuraavana vuonna EM-hopealle.
Kossin uran paras vuosi oli hänen viimeinen aktiivivuotensa 1994, jolloin hän Lillehammerin olympialaisissa voitti kolme kultamitalia (1 500, 5 000 ja 10 000 metriä) uusilla maailmanennätysajoilla ja voitti lisäksi maailmanmestaruuden. Noista ennätyksistä kaksi säilyi rikkomattomana klaps-luistinten aikakauteen saakka. Arvostettu "Sports Illustrated"-lehti nimesi Kossin tuolloin vuoden miesurheilijaksi.
Kilpauransa jälkeen Kossista tuli UNICEFin lähettiläs ja KOK:n jäsen (vuosina 1999-2002). Hän meni naimisiin kanadalaisen Belinda Stronachin kanssa vuonna 1999, mutta liitto päättyi eroon vuonna 2003.
Viikatevaunu

Viikatevaunu on sotavaunu, jonka akseleihin on kiinnitetty pyörivät, leikkaavat terät. Se keksittiin Persiassa noin 500–400 eaa. Se oli muunnelma tavallisesta sotavaunusta. 
Viikatevaunu on yleensä kahden tai neljän hevosen vetämä vaunu. Vaunussa on yhdestä kolmeen matkustajaa. Vaunussa yksi ohjasti ja kaksi muuta toimi taistelijoina. Taistelijoiden aseina oli yleensä heittokeihäitä tai jousipyssyjä, jolloin heidän oli helpompi suojella vaunua matkan päästä. Viikatevaunun käyttö oli yleisimmillään antiikin aikana, jolloin niitä käytettiin murtamaan tiukkoja jalkaväkiryhmittymiä ja ratsuväen rynnäköitä. 
Viikatevaunu-sana tulee akselissa olevasta terävästä, 30–60 cm pitkästä vaakasuorasta terästä joka pyörii nopeaa vauhtia leikaten kaiken, mikä sen eteen tuli. Tällainen vaunu oli siis hyödyllinen ainoastaan avoimella maalla, missä se pystyi liikkumaan kunnolla. Muihin tällaisen vaunun huonoihin puoliin kuuluu mm. se, että se toimii vain hyökkäyksessä ja ne on helppo torjua ja piirittää esimerkiksi falangeilla. 
Viikatevaunuja toiminnassa voi nähdä elokuvissa Gladiaattori, Aleksanteri ja Ben-Hur.
Felice Romani

Felice Romani (31. tammikuuta 1788 Genova – 28. tammikuuta 1865 Moneglia) oli italialainen runoilija, kirjallisuusoppinut ja libretisti. Romanin tunnetuimpia töitä ovat hänen Gaetano Donizetin ja Vincenzo Bellinin oopperoihin kirjoittamansa librettot. Häntä pidetään parhaimpana italialaisena libretistinä Metastasion ja Arrigo Boiton välisellä ajalla.
Nuori Romani lähti opiskelemaan Pisaan lakitiedettä, "miellyttääkseen sukuaan" ja kirjallisuutta sekä mytologiaa, "miellyttääkseen itseään". Myöhemmin, mentyään opiskelemaan Genovan yliopistoon, hän alkoi kääntää ranskankielistä kirjallisuutta. Opiskelijatoverinsa kanssa hän kokosi kuusiosaisen mytologiaa ja kelttien historiaa käsittelevän sanakirjan. Romanin opintojen aiheet heijastuivat hänen librettoihinsa; monet niistä perustuvat ranskalaisiin kirjallisiin teoksiin ja monet, kuten "Norma", käsittelevät mytologisia aiheita.
Romani matkusteli laajalti Espanjassa, Kreikassa, Saksassa ja Ranskassa. Vuonna 1814 hän asettui Milanoon, jossa hän tutustui lukuisiin tärkeisiin henkilöihin kirjallisuuden ja musiikin saralta. Hän hylkäsi työtarjouksen mennä Wieniin hovirunoilijaksi ja alkoi sitä vastoin oopperalibretistiksi. Kirjoitettuaan kaksi librettoa säveltäjä Simon Mayrille hän sai paikan Teatero alla Scalan libretistinä. Romanista tuli aikansa huomattavin italialainen libretisti ja kaiken kaikkiaan hän kirjoitti lähes 100 librettoa. Huolimatta kiinnostuksestaan Ranskan kirjallisuuteen hän ei suostunut lähtemään Pariisiin töihin.
Pääsääntöisesti Romani ei sepittänyt omia tarinoitaan vaan pikemminkin seurasi Pariisin teatterimaailmaa ja sovitti siellä suosittuja näytelmiä uudelleen. Tämä strategia ei aina toiminut, esimerkiksi ooppera "Lucrezia Borgian" kohdalla: Romani oli käyttänyt librettonsa pohjana Victor Hugon samannimistä näytelmää, mutta oopperan saadessa Pariisin-ensi-iltansa 1840, Hugo hankki määräyksen, joka kielsi lisäesitykset. Libretto kirjoitettiin uusiksi ja ooppera nimettiin "La rinegataksi", minkä jälkeen esitykset jatkuivat.
"Antakaa minulle hyviä säkeitä niin annan teille hyvää musiikkia.", Bellinin kerrotaan sanoneen - ja Romani olikin ihanteellinen aisapari säveltäjälle. Bellini halusi librettoiltaan tekstiä, joka "esittäisi intohimot mahdollisimman eläväisesti" (lähde: Bellinin kirje Florimolle 4.8.1834). Felice Romanissa hän löysi etsimänsä. Kaksikon välit kuitenkin rikkoontuivat "Beatrice di Tendan" määräajasta myöhästymisen vuoksi. Sävellettyään "Puritaanit" Carlo Pepolin tekstiin Bellini halusi palata takaisin tekemään yhteistyötä Romanin kanssa mutta säveltäjä kuoli ennenaikaisesti vuonna 1835. Romani suri työtoveriaan syvästi ja laati muistokirjoituksen, jossa hän syvästi katui heidän riitelyään.
Vuonna 1834 Romanista tuli "Gazzetta Ufficiale Piemontesen" ('Piemonten virallinen lehti') päätoimittaja. Hän myös kirjoitti lehteen kirjallisuuskritiikkiä. Vuosien 1849-1854 taukoa lukuun ottamatta hän myös pysyi tuossa toimessaan kuolemaansa saakka.
Olli Jalonen

Olli Jouko Johan Jalonen (s. 21. helmikuuta 1954 Helsinki) on palkittu suomalainen kirjailija ja filosofian tohtori.
Elämä ja ura.
Jalonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1973, yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi 1985 ja lisensiaatiksi 1985. Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 2006 Tampereen yliopistosta. Jalosen väitöskirjansa aiheena oli "Hitaasti kudotut nopeat hetket. Kirjoittamisen assosiaatiosta 1900-luvun suomalaisessa proosassa". Vuosina 2005–2010 Jalonen toimi viisivuotiskauden Taiteen keskustoimikunnan nimittämänä taiteilijaprofessorina.
Jalosen ensimmäinen teos, novellikokoelma "Unien tausta", ilmestyi vuonna 1978. Hän osallistui sillä Otavan järjestämään novellikilpailuun. Seuraavana vuonna ilmestyi Jalosen esikoisromaani "Sulkaturkki". Vuosina 1989–1992 ilmestyi syntymän, elämän ja kuoleman sattumanvaraisuutta käsittelevä romaanitrilogia, johon kuuluvat teokset "Johan ja Johan" (1989), "Isäksi ja tyttäreksi" (1990) ja "Elämä, ja elämä" (1992). Jalosen teoksia on käännetty ruotsiksi, norjaksi, viroksi, latviaksi ja saksaksi.
Jalonen voitti Finlandia-palkinnon vuonna 1990 romaanillaan "Isäksi ja tyttäreksi". Hän on ollut Finlandia-palkintoehdokas myös vuosina 1989 (teoksella "Johan ja Johan"), 2008 ("14 solmua Greenwichiin"), 2014 ("Miehiä ja ihmisiä") ja 2018 ("Taivaanpallo"). "14 solmua Greenwichiin", "Poikakirja" ja "Taivaanpallo" olivat myös Runeberg-palkintoehdokkaina. Vuonna 2013 Suomen Kirjailijaliitto palkitsi Jalosen 10 000 euron suuruisella tunnustuspalkinnolla.
Jalonen voitti toistamiseen Finlandia-palkinnon vuonna 2018 romaanillaan Taivaanpallo.
Jalonen on ollut vuodesta 1974 naimisissa kirjailija Riitta Jalosen (o.s. Aho) kanssa. Heillä on yksi lapsi.
Duke Nukem

Duke Nukem (tunnettu myös nimellä "Duke Nukum") on Apogee Softwaren kehittämä ja vuonna 1991 julkaisema tasohyppelypeli ja "Duke Nukem" -pelisarjan ensimmäinen osa. Muista osista poiketen Duke Nukem ei taistele avaruusolioita vaan robotteja vastaan.
Tarina.
Peli sijoittui ilmestyessään lähitulevaisuuteen, vuoteen 1997. Hullulla tiedemiehellä, tohtori Protonilla on aikeena vallata maailma hänen robottiarmeijallaan. Duke Nukem on liittynyt CIA:n palvelukseen pysäyttääkseen yhden miehen operaatiolla Protonin aikeet. Duke aloittaa maailmanpelastuksen Los Angelesista, johon ensimmäinen episodi liitetään. Toisessa episodissa Duke seuraa tohtori Protonia hänen salaiseen tukikohtaansa Kuuhun.
Kolmannessa episodissa Proton karkaa tulevaisuuteen, mutta Duke jatkaa hänen jahtaamistaan aikojen halki, pysäyttääkseen lopullisesti hänen katalan juonensa etenemisen.
Duke Nukem II

Duke Nukem II on Apogee Softwaren kehittämä tasohyppelypeli, joka on julkaistu vuonna 1993. Se on "Duke Nukem" -pelisarjan toinen peli. Pelissä on neljä episodia, joista ensimmäisestä julkaistiin shareware-versio.
Tarina.
Vuoden 1998 Neo L.A:ssa vallitsee rauha, kun vuotta aiemmin CIA:n lähettämä kommando Duke Nukem pelasti maailman hullulta tohtori Protonilta, joka yritti valloittaa sen robottiarmeijallaan. Mutta nyt maailmaa uhkaa uusi vaara: paha Rigelatinien rotu ulkoavaruudesta suunnittelee maailman orjuuttamista. Suunnitelmien toteuttamiseksi he sieppaavat Duke Nukemin, joka sillä välin esiintyi haastattelussa, joka koski hänen omaelämäkertaansa "Why I'm So Great" ("Miksi olen niin hyvä"). Rigelatinit tarvitsevat Duke Nukemin aivoja voidakseen toteuttaa massiivisen hyökkäyksen planeetalle. Duke Nukem kuitenkin pakenee vankisellistä ja muukalaisalukselta päästyään lähtee tuhoamaan Rigelatinien armeijaa.
Helilä

Helilä (aiemmin ) on Kotkan kaupunginosa. Helilä oli entisen Kymin pitäjän kirkonkylä ja myöhemmin Karhulan kauppalan keskusta. Kaupunginosa muodostaa nykyisin Karhulan kaupunginosan kanssa merkittävän keskuksen Kotkassa. 
Helilän kaupunginosan alue asemakaavassa eroaa Kotkan kaupungin tilastoalueiden rajoista, eikä sen vuoksi tarkkaa asukaslukua voi ilmoittaa. Helilä kuuluu Karhulan ja Rauhalan kaupunginosien kanssa samaan tilastoalueeseen, jonka yhteinen asukasluku on 5 304 (31.12.2012).
Historia.
Helilästä tuli Kymin pitäjän kirkonkylä sen jälkeen kun uusi kirkko päätettiin rakentaa sinne 1720-luvulla (vihitty käyttöön 1729). Sitä ennen Kymin kirkko ja edeltävä kappeli olivat sijainneet nykyisen Kyminlinnan seudulla. Kirkon sijoittamiseen Helilään vaikutti muun muassa paikan sijaitseminen saaristolaisille kulkukelpoisen Kymijoen Korkeakoskenhaaran varrella. 
Karhulan kauppalan aikana (1951–1976) Helilä oli kauppalan keskusta, vaikka kauppalan nimi johdettiinkin Helilän kylään muodostuneesta Karhulanniemen teollisuusalueesta. Karhula oli alun perin tilannimi Helilän kylässä. Vuonna 1977 tehdyn Kotkan, Karhulan ja Kymin kuntaliitoksen jälkeen muodostettuun Karhulan kaupunginosaan on liitetty suuri osa entisestä Helilän kylästä ja kauppalanosasta. Nykyisin Helilä käsittääkin vain entisen alueen pohjoisosat sekä Marttilan, Käpylän ja Malmingin alueet Karhulan–Sunilan rautatien itäpuolelta.
Rakennuksia.
Helilän kaupunginosan alueella sijaitsee Kymin kirkko ja Helilän koulu. Helilän koulun edeltäjä Helilän kansakoulu on Kotkan vanhin kansakoulu, joka aloitti toimintansa vuonna 1875. Helilän puutaloasujaimisto on lähestulkoon kokonaan hävinnyt kerrostalojen tieltä.
Floretti

Floretti () on urheilulaji, jossa otellaan yksi vastaan yksi floretti-nimisellä miekalla. Floretti on pistomiekka, joten sillä saa pisteen ainoastaan pistämällä vastustajaa. Kahdesta muusta miekkailun olympialaislajista myös kalpa on pistomiekka, kun taas säilä on sekä pisto- että lyömämiekka.
Floretin sallittu osuma-alue on vastustajan torso. Ottelualue on muiden lajien tapaan 14 x 1,5–2 metrin suuruinen.
Jos osuma osuu muualle kuin osuma-alueelle, ottelu keskeytetään, mutta pistettä ei anneta. Florettimiekkailussa on käytössä etuoikeussääntö. Etuoikeuden voi saada hyökkäämällä ensin tai torjumalla vastustajan hyökkäyksen. Jos kumpikin miekkailija osuu samanaikaisesti toisiinsa, niin pisteen saa miekkailija, jolla oli etuoikeus. Jos kumpikin miekkailija aloitti hyökkäyksen samanaikaisesti, pistettä ei anneta kummallekaan. Jos torjuntaan käytetään vapaata kättä, tuomitaan vastustajalle yksi piste.
Historia.
Sana floretti tulee ranskan kielen sanasta "refouler". Floretti kehitettiin Ludvig XIV:n hovissa 1600-luvulla. Se oli aikaisempia aseita kevyempänä sopivampi miekkailun harjoitteluun ja sen päässä oli terävän kärjen sijasta nuppi. Samoin se oli lyhyempi kuin nykyään käytetty floretti. Floretti oli mukana ensimmäisissä moderneissa olympialaisissa Ateenassa 1896. Vain vuoden 1908 Lontoon olympialaisissa florettimiekkailu ei ole ollut mukana olympialaisissa. Naiset ovat saaneet osallistua olympialaisissa miekkailuun Pariisin olympialaisista 1924 lähtien. Vuonna 1955 esiteltiin sähköinen pistelasku florettimiekkailuun.
Miekka.
Floretti on hyvin ohut ja kevyt pistomiekka, jota on alun perin käytetty miekkailun harjoittelemisessa. 
Floretteja saa sekä ilman sähköä tai sähköistettynä. Ilman sähköä olevia miekkoja käytetään lähinnä harjoittelussa. Useat kilpailut vaativat miekkailijoiden käyttävän sähköistettyjä miekkoja. Floretin maksimipaino on 500 grammaa ja maksimipituus 110 cm. Terän pituus saa olla korkeintaan 90 cm. Terän reunat ovat pyöristetty, jotta sillä ei voida leikata tai viiltää. Otellessa terän pitää olla mahdollisimman suora: yhden senttimetrin käyryys sallitaan. Miekan kuuluu joustaa 5,5-9,5 cm, kun 3 cm päähän nupista laitetaan 200 gramman paino. Terän ja kahvan välissä olevan kokillin halkaisija on 12 cm. Jotta miekan kärjessä oleva nuppi painuu pohjaan, vaadittavan massan pitää olla 500 g (5 N).
Säilä

Säilä () on urheilulaji, jossa otellaan yksi vastaan yksi säilä-nimisellä miekalla. Säilä on lyömämiekka, jolla saa pisteen myös vastustajan sivaltamisesta. Kaksi muuta miekkailun olympialaislajia kalpa ja floretti ovat pelkästään pistomiekkoja. Säilämiekkailussa hyväksytty osuma-alue on vastustajan vyötäröstä ylöspäin. Ottelualue on muiden lajien tapaan 14 x 1,5–2 metrin suuruinen. 
Miekka.
Säilä-miekka on nykyaikainen versio klassisesta pohjoisitalialaisesta kaksintaisteluissa käytetystä miekasta. Säilä on kalvan tavoin muokattu urheiluvälineeksi aseesta, jolla historiassa taisteltiin sodassa. 
Säilä tarkoittaa paitsi koko miekkaa, myös miekan yhtenäistä perusosaa, jonka muodostavat terä ja ruoto ilman niihin kiinnitettyjä väistintä, kourainta, pontta ja ponnen alusta tai muita lisäosia kuten rysty- ja väistökaaria, väistörenkaita tai kelloa eli kokillia.
Etymologia.
"Säilä" on omaperäinen suomalainen sana, joka on sukua sanalle "säle". Suomalaisista miekkailuseuroista yhdellä on "säilä" nimessään: Saimaan Säilät, Lappeenranta. Parhaiten 2000-luvulla säilämiekkailussa on kuitenkin menestynyt Tapanilan Erän miekkailujaosto. Vuodesta 2012 lähtien Vantaalla on toiminut vain säilämiekkailuun erikoistunut miekkailuseura Säiläklubi ry.
"Säilä" oli ruotujakolaitoksen aikana myös kohtalaisen tavallinen sotamiehen nimi. Kun ruotusotamies värväytyi, ruotsalaiset upseerit antoivat hänelle suomalaisen alkuperäisnimen tilalle uuden ruotsinkielisen. Säilä eli ruotsiksi "Klinga" oli hyvin suosittu. Klinga- ja Säilä-nimisiä sukuja elää Suomessa edelleen.
Jada Pinkett Smith

Jada Koren Pinkett Smith (o.s. Pinkett; s. 18. syyskuuta 1971 Baltimore, Maryland) on yhdys­valtalainen näyttelijä ja laulaja. Hän on esiintynyt muun muassa elo­kuvissa "The Matrix Reloaded", "The Matrix Revolutions" ja "The Matrix Resurrections" Nioben roolissa, ja hän näyttelee myös Maria Mercedes ”Fish” Mooneya televisio­sarjassa "Gotham".
Varhainen elämä.
Hänen vanhempansa ovat Robson Pinkett Jr. (1952–2010) ja Adrienne Banfield-Norris. Pinkett Smith opiskeli Baltimoren taide­koulussa tanssia ja koreografiaa ja ryhtyi näyttelijäksi.
Ura.
Pinkettin ura alkoi televisiosarjoista 1990-luvun alussa. Hän tuli laajasti tunnetuksi sitcomista "A Different World" ja näytteli myös kaupallisesti menestyneissä elokuvissa "Väkivallan kierre" (1993), "Pähkähullu professori" (1996) ja "Kovan paikan edessä" (1996).
Taide­koulussa Pinkett Smith tutustui Tupac Shakuriin ja he pysyivät läheisinä ystävinä Shakurin kuolemaan saakka. Vuonna 2017 Shakurista julkaistiin elämä­kerta­elokuva "All Eyez on Me," jossa Katerina Graham esitti Pinkett Smithiä. Pinkett Smith syytti elo­kuvan vääristelevän hänen suhdettaan Shakuriin.
Hänellä on myös oma naisten vaate­mallisto "Maja".
Yksityiselämä.
Pinkett Smith on ollut naimisissa näyttelijä Will Smithin kanssa vuodesta 1997. He tapasivat "Bel-Airin prinssi" -komedia­sarjan kuvauksissa, kun Pinkett koe-esiintyi Smithin hahmon tyttöystävän rooliin. Heillä on kaksi lasta, Jaden ja Willow Smith.
Pinkett Smith kertoi lokakuussa 2023, että hän ja Will Smith ovat olleet asumuserossa vuodesta 2016, mutta eivät aio hakea virallista eroa.
Vuonna 2018 Pinkett Smith kertoi sairastavansa alopeciaa eli hiustenlähtöä.
Ian McKellen

Sir Ian Murray McKellen (s. 25. toukokuuta 1939 Burnley, Lancashire, Englanti) on englantilainen näyttelijä. Hänen roolinsa käsittävät kaikkea Shakespearen näytelmistä menestyneisiin toimintaelokuviin. Ian McKellen tunnetaan myös homoseksuaalien oikeuksien puolustajana.
McKellen syntyi Burnleyssä Lancashiressa. Hän aloitti näyttelemisen nuorena teatterissa tekemällä Shakespeare-tulkintoja näyttämöllä. Hän alkoi esiintyä 1960-luvulta alkaen elokuvissa ja televisio-ohjelmissa ja saada 1970-luvusta lähtien merkittäviä rooleja. Hän alkoi esiintyä 1990-luvulta lähtien yhdysvaltalaisissa elokuvissa. 
McKellenin kenties tunnetuin roolihahmo on Gandalf "Taru sormusten herrasta" -elokuvatrilogiassa, joka pohjautuu J. R. R. Tolkienin kirjoittamaan fantasiaromaaniin. Hän ei ollut lukenut romaania ennen elokuvatrilogiaa, joten ohjaaja Peter Jackson laittoi hänet lukemaan sen. McKellen esittää Gandalfia myös "Hobitti"-elokuvatrilogiassa (2012–2014). Toinen hyvin tunnettu McKellenin esittämä roolihahmo on "Ryhmä-X"-supersankarisarjakuvassa esiintyvä superroisto Magneto, jota hän esitti Bryan Singerin ohjaamissa toimintaelokuvissa "X-Men" (2000) ja "X-Men 2" (2003) sekä Brett Ratnerin ohjaamassa kolmannessa osassa ' (2006). McKellen tulee palaamaan Magneton rooliin myös Marvel Cinematic Universeen sijoittuvassa elokuvassa ' (2026). Vuonna 2006 valmistuneessa "Da Vinci -koodissa" McKellen näyttelee eksentristä Sir Leigh Teabingiä. McKellen on esiintynyt myös Pet Shop Boysin musiikkivideossa ”Heart” vuonna 1988 esittäen Draculaa.
McKellen aateloitiin vuonna 1990. Hän on kasvissyöjä. Hän on voittanut myös useita palkintoja teatteri- ja elokuvaesiintymiensä ansiosta. Hän sai joulukuussa 2007 Kunniaritarien ritarikunnan jäsenyyden. Ritarikuntaan pääsee kerrallaan vain 65 jäsentä monarkin lisäksi.
Johann Christian Bach

Johann Christian Bach (5. syyskuuta 1735 Leipzig – 1. tammikuuta 1782) oli saksalainen säveltäjä. Hän oli säveltäjä Johann Sebastian Bachin ja hänen toisen vaimonsa Anna Magdalenan nuorin poika. Hän oli klassismin ajan vaikutusvaltaisimpia säveltäjiä ja tunnetaan erityisesti sinfonioistaan sekä konsertoistaan kosketinsoittimille.
Elämäkerta.
J. C. Bach opiskeli musiikkia aluksi isänsä Johann Sebastian Bachin johdolla. Isän kuoltua vuonna 1750 J. C. Bachia alkoi opettaa hänen veljensä Carl Philipp Emanuel Bach Berliinissä. Vuonna 1754 J. C. Bach muutti Milanoon Italiaan, jossa hän alkoi opiskella kontrapunktia Giovanni Battista Martinin johdolla. Italiassa J. C. Bach sävelsi oopperoita (kaikkiaan 11) ja toimi Milanon tuomiokirkon urkurina vuodesta 1760. Hän sävelsi tänä aikana muun muassa kaksi messua, requiemin ja Te Deumin ja lopulta kääntyi katoliseen uskoon.
Vuonna 1762 Johann Christian kutsuttiin Lontooseen, missä hän vietti lopun elämäänsä. Hän oli kahdenkymmenen vuoden ajan Englannin kuuluisin säveltäjä, joka sävelsi Lontoon King’s Theatren oopperoita sekä järjesti orkesterikonsertteja. Hän toimi myös kuningatar Charlotten musiikinopettajana. 
Hänen sävellyksensä ovat tyyliltään galantteja, elegantteja ja melodiarikkaita. Ensimmäisen Lontoon vuotensa aikana Johann Christian tutustui W. A. Mozartiin, joka opiskeli Johann Christianin oppilaana piano- ja orkesterimusiikkia. Johann Christian Bach kuoli köyhänä ja hänet haudattiin Lontooseen St Pancras Old Churchin hautuumaalle. ”Menetys musiikin maailmalle” Mozart kirjoitti kirjeessään isälleen Leopoldille Johann Christian Bachin kuolemasta.
Delatiivi

Delatiivi on unkarin kieliopissa käytetty nimitys sijamuodolle, joka ilmaisee liikettä jostakin (jonkin päältä tai pinnalta) pois. Se kuuluu ulkoisiin paikallissijoihin ja vastaa perusmerkitykseltään suomen kielen ablatiivia tai elatiivia. Delatiivin pääte on "-ról/-ről: pályaudvarról" ’rautatieasemalta’, "Magyarországról" ’Unkarista’, "képről" ’kuvasta’.
Panu Mäkinen on nimittänyt ”delatiivisijaksi” pientä joukkoa suomen kielen lähinnä pronominikantaisia, ablatiivinpäätteen sisältäviä muotoja ("täältä, tuolta, muualta, toisaalta, kahtaalta, moniaalta, kaikkialta"). Suomen kielen kieliopeissa ne yleensä luokitellaan adverbijohdoksiksi.
Distributiivi

Distributiivi on sijamuoto tai sijamuodon ja adverbinjohdon välillä oleva muototyyppi, joka ilmaisee toistuvaa tai useita eri kohteita koskevaa toimintaa tai tilaa.
Unkarin distributiivi.
Unkarin kielessä distributiivi kuuluu niihin muototyyppeihin, jotka toisissa kieliopeissa kuvataan sijamuotona, toisissa adverbien johdostyyppinä. Sen pääte on "-nként," jota edeltää tarvittaessa sidevokaali, takavokaalisissa sanoissa "-o/-a," etuvokaalisissa "-e/-ö." Se ilmaisee useampiin tapauksiin, paikkoihin tai ajankohtiin liittyvää toimintaa tai tilaa: "helyenként" ’paikoin, paikoittain’, "fejenként" ”päätä kohti”, ’henkilöä kohden’, "esténként" ’iltaisin’, "naponként" ’päivittäin’.
Suomen ja viron ”distributiivi”.
Jussi Ylikosken mukaan suomen "-ttain/-ttäin"-päätteisiä ja niitä vastaavia viron "-ti" loppuisia muotoja, jotka perinteisesti kuvataan kieliopeissa adverbijohdoksiksi, voidaan pitää ns. kääpiösijana eli johdostyyppinä, jolla on sijamaisia piirteitä. Sen sijamainen käyttö, esimerkiksi attribuuttien liittäminen ("maittain ja Viron maakunnittain / riigiti ja Eesti maakonniti)" ei ole yleiskielen kielioppien mukaista, mutta tällaisia rakenteita esiintyy, vaikka kielenpuhujien käsitykset niiden hyväksyttävyydestä usein vaihtelevat.