tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Mustanaamaleijonatamariini

Mustanaamaleijonatamariini eli mustanaamaleijona-apina ("Leontopithecus caissara") on uhanalainen eteläamerikkalainen apinalaji. Lajia arvellaan olevan jäljellä noin 180 yksilöä. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on "mustapäätamariini".
Ulkonäkö ja koko.
Mustanaamaleijonatamariinilla on kullanruskea selkä ja musta harja, joka on antanut sille leijona-nimen. Naama, rinta ja raajat sekä pitkä häntä ovat myös mustat.
Käyttäytyminen.
Puussa elävä mustanaamaleijonatamariini syö pääasiallisesti hedelmiä sekä pieniä selkärangattomia kuten hyönteiset, hämähäkit ja etanat. Niiden tiedetään myös juovan mettä ja maistelevan nuorten ananaskasvien (Bromeliaceae) lehtiä. Uskotaan myös, että ne täydentävät ruokavaliotaan syömällä sieniä kuivan kauden aikana.
Mustanaamaleijonatamariinit elävät 2–8 lajitoverin kokoisessa perheryhmässä. Tällaisessa ryhmässä on tyypillisesti vain yksi lisääntymiskykyinen naaras per sesonki. Syntymät tapahtuvat yleensä syyskuun ja maaliskuun välisenä aikana ja naaraat normaalisti synnyttävät kaksoset. Sosiaalinen kanssakäyminen on avainasemassa tämän tyyppisessä yhteisössä, ja parin sukiminen onkin tyypillistä mustanaamaleijonatamariinien keskuudessa.
Levinneisyys.
Mustanaamaleijonatamariini on endeeminen laji pienellä alueella Brasiliassa, lähinnä Superagüin kansallispuistossa.
Wayne Cashman

Wayne John Cashman (s. 24. kesäkuuta 1945 Kingston, Ontario, Kanada) on entinen kanadalainen ammattilaisjääkiekkoilija ja NHL-joukkueen päävalmentaja.
Cashman pelasi koko NHL-uransa Boston Bruinsissa (1964–1965, 1967–1983) laitahyökkääjänä yhdessä aikansa maineikkaimmista hyökkäysketjuista, jonka keskushyökkääjä oli Phil Esposito ja toisena laitahyökkääkänä Ken Hodge. Cashman voitti Stanley Cupin vuosina 1970 ja 1972.
Parhaalla kaudellaan 1973–1974 Cashman teki 30 maalia ja antoi 59 syöttöä saavuttaen 4. sijan pistepörssissä. Tuolla kaudella hän pelasi ssa ja nimettiin liigan .
Ludvig Saksalainen

Ludvig Saksalainen (804–876) oli yksi frankkien kuninkaan Ludvig Hurskaan kolmesta pojasta. Vuonna 817, kun isän valtakunta jaettiin kolmen pojan kesken, Ludvig sai Baijerin, ja Verdunin sopimuksella 843 hänestä tuli myös Itä-Frankkien kuningas. Hänen hallitsemiaan alueita kutsuttiin nimellä Itä-Francia. Ludvigin valtakunnasta tuli myöhemmin Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta ja lopulta nykyinen Saksa. 
Ludvig vietti lapsuutensa isoisänsä Kaarle Suuren hovissa.
Hänen poikansa kapinoivat, mutta Ludvig taltutti kapinan. Isänsä kuoltua pojat Kaarle Paksu, Baijerin Karloman ja Ludvig Nuori jakoivat maat, mutta veljiensä kuoltua Kaarle Paksu kokosi ne jälleen yhteen.
Richard Belzer

Richard Jay Belzer (4. elokuuta 1944 Bridgeport, Connecticut – 19. helmikuuta 2023 Bozouls, Ranska) oli yhdysvaltalainen stand up -koomikko, näyttelijä ja kirjailija. Hänet tunnetaan muun muassa rikostutkija John Munchin roolista sarjoissa "Homicide – pelon kadut" 1993–1999 ja "" vuosina 1999–2016. Sarjasta lähtönsä jälkeen Belzer jäi eläkkeelle tehden vain cameo-roolin Robert De Niron elokuvassa "The Comedian" vuonna 2016.
Vuonna 2013 Belzer laski, että hänen roolihahmonsa Munch oli esiintynyt kymmenessä eri televisiosarjassa yhteensä yli 500 tunnin ajan. 
Koomikkona Belzer tuli tunnetuksi esimerkiksi esiintymisistään "Saturday Night Livessä". Hän on myös ollut vakiovieras "Howard Stern Radio Showssa". Hänellä on ajoittain ollut elokuvarooleja, ja hän esiintyi itsenään Andy Kaufmanin elämää käsittelevässä Miloš Formanin elokuvassa "Man on the Moon" (1999).
Yksityiselämä.
Belzerin äiti Frances kuoli rintasyöpään poikansa ollessa 18-vuotias, ja isä Charles teki itsemurhan Belzerin ollessa 22. High schoolin jälkeen Belzer teki töitä "Bridgeport Post" -lehdelle ja opiskeli jonkin aikaa Dean Junior Collegessa Massachusettsissa. Hän myös opiskeli ja sittemmin opetti joogaa. 
Hän palveli armeijassa vajaan vuoden, kunnes hänet kotiutettiin psykiatrisin perustein hänen vahingoitettuaan itseään toistuvasti. Sen jälkeen hän työskenteli rekkakuskina, korumyyjänä, vaatekauppiaana, satamatyöntekijänä, väestönlaskijana, toimittajana ja huumekauppiaana. Vuonna 1975 hän alkoi työskennellä lämmittelyesiintyjänä Saturday Night Liven yleisölle, mutta vuoteen 1981 mennessä hän ei ollut onnistunut hankkimaan itselleen vakaata toimeentuloa koomikkona. Tilanne muuttui, kun showpainija Hulk Hogan esitteli televisio-ohjelman yleisölle painiliikettä käyttäen avustajanaan Belzeriä, joka löi päänsä lattiaan ja menetti tajuntansa. Hoganin maksamilla korvauksilla Belzer osti itselleen talon Ranskasta. Hänen näyttelijän-uransa käynnistyi vasta hänen ollessaan liki 50-vuotias, kun hän alkoi esiintyä etsivä Munchina sarjassa "Homicide." 
Belzer oli avioliitossa kolmatta kertaa. Hänen ensimmäinen vaimonsa vuodesta 1966 oli Gail Susan Ross. Liitto päättyi avioeroon 1972. Toistamiseen Belzer avioitui Dalia Danochin kanssa vuonna 1976 mutta he erosivat vain noin kahden avioliittovuoden jälkeen. Belzer avioitui kolmannen kerran näyttelijä Harlee McBriden kanssa vuonna 1985.
Belzer sairastui vuonna 1984 kivessyöpään (seminooma), mutta toipui sairaudesta.
Näyttelijä Henry Winkler oli hänen serkkunsa.
Hopeagibboni

Hopeagibboni ("Hylobates moloch") on uhanalainen aasialainen apinalaji.
Ulkonäkö ja koko.
Hopeagibboni kasvaa noin 90 cm pitkäksi ja 8 kilon painoiseksi. Sen karva on hopeanharmaa. Kasvot ovat karvattomat ja tummemman harmaat, ja niitä ympäröi vaaleammanharmaa parta. Raajat ja sormet ovat pitkät, peukalo lyhyempi. Tämä kertoo sopeutumisesta elämään puissa.
Levinneisyys.
Hopeagibboneita elää Indonesian Jaavan saarella.
Ravinto.
Hopeagibbonit syövät puissa kasvavia hedelmiä, niiden puutteessa myös kukkia ja versoja.
Elintavat.
Hopeagibbonit viettävät suuren osan elämästään sademetsässä lehvästön ylimmissä kerroksissa. Lajin suurin uhka onkin sademetsien hävitys, muita uhkia ovat metsästys lihaksi ja salametsästys. Ne liikkuvat varsin nopeasti laajalla alueella siirtyen aina kulloinkin kypsyvän hedelmäsadon luo.
Hopeagibbonit elävät pienissä ryhmissä, joihin kuuluu aikuinen pari ja alaikäisiä poikasia. Sukukypsiksi vartuttuaan poikaset jättävät lapsuudenperheensä. Perhe viestittää muille perheille reviirinsä rajoista kovaäänisin huudoin.
Cuxhaven

Cuxhaven on kaupunki Ala-Saksin osavaltiossa, pohjoisessa Saksassa. Se sijaitsee Elbejoen suulla Pohjanmeren rannikolla ja toimii Cuxhavenin piirikunnan pääkaupunkina. Kaupunki tunnetaan merkittävänä satama- ja matkailukaupunkina.
Cuxhaven on saksalaisittain hyvin nuori kaupunki, sillä se sai kaupunginoikeudet 15. maaliskuuta vuonna 1907. Yli 600 vuoden ajan, vuoteen 1937 saakka, Cuxhaven oli myös osa Hampuria. Vuoden 2011 väestönlaskennassa siellä oli 49 093 asukasta, Pinta-alaltaan se on 161,91 neliökilometrin suuruinen, ja asukastiheys on 322 as./km².
Alex Baumann

Alexander Sasha "Alex" Baumann O.C., O.Ont (s. 21. huhtikuuta 1964, Praha) on kanadalainen uimari. Hän voitti kaksi kultamitalia 200 ja 400 metrin sekauinnista vuoden 1984 kesäolympialaisissa Los Angelesissa.
Baumann asui viisi ensimmäistä vuottaan Tšekkoslovakiassa ja opiskeli Laurentian-yliopistossa. Hän on Order of Canadan upseeri. Yhdysvaltalainen, kuukausittainen "Swimming World Magazine" nimesi hänet "Vuoden uimariksi" 1981 ja 1984.
Baumann on Kanadan menestyneimpiä kilpauimareita ja rikkonut useita sekä kansallisia että kansainvälisiä ennätyksiä. Hän on toipunut kivessyövästä kasvaimen poistoleikkauksen avulla.
Alison Lohman

Alison Lohman (s. 18. syyskuuta 1979 Palm Springs, Kalifornia) on yhdysvaltalainen entinen elokuvanäyttelijä.
Lohman syntyi ja kasvoi Palm Springsin kaupungissa Kaliforniassa. Hän harrasti teatteria ja muutti high schoolin jälkeen Los Angelesiin. Siellä hän sai ensimmäisen elokuvaroolinsa trilleristä "13. kerros" ja esiintyi televisiosarjoissa "Pasadena" ja "Safe Harbor". Lohmanin läpimurto tapahtui vuoden 2002 elokuvassa "Valkoinen oleanteri", jonka jälkeen hän sai roolit Ridley Scottin "Pelimiehissä" (2003) ja Tim Burtonin "Big Fishissä" (2003).
Vuonna 2009 Lohman meni naimisiin ohjaaja Mark Neveldinen kanssa. Saatuaan lapsia Lohman luopui näyttelijän urastaan ja keskittyi äitiyteen. Heillä on kolme lasta.
Finally

Finally on eurodanceyhtye Solid Basen debyyttialbumi vuodelta 1996. Levy sisältää muun muassa eurodanceklassikkoihin lukeutuvat "Together", "You Never Know" ja "Mirror Mirror".
Albumi pysyi Suomen virallisella listalla 22 viikkoa, joista parhain sijoitus oli 2. sija viikolla 42 vuonna 1996.
The Return (Melodie MC)

The Return on eurodanceräppäri Melodie MC:n toinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1995.
Levyltä löytyvät muun muassa artistin hittisinglet ja eurodanceklassikoihinkin lukeutuvat "Climb Any Mountain", "Give It Up" ja "Anyone Out There".
Itseluottamus

Itseluottamus tarkoittaa uskoa siihen, että suoriutuu tai selviytyy hyvin siitä, mihin ryhtyy tai joutuu. Itseluottamusta on käsittää omat hyvät ja huonot puolensa. Itseluottamuksellinen ihminen osaa olla kiitollinen onnistumisistaan, mutta myös hyväksyä epäonnistumisensa. Itsetunto (ruots. självkänsla, engl. self esteem), itsetuntemus (ruots. "självinsikt", engl. "self image") ja itsevarmuus (ruots. "självsäkerhet", engl. "self confidence") ovat läheisiä käsitteitä, mutta eivät itseluottamuksen synonyymejä.
Itseluottamus ei ole pysyvä tila, vaan se voidaan nähdä yhtenä psyykkisenä taitona, jota voi harjoitella ja vahvistaa. Lisäksi itseluottamukseen voidaan vaikuttaa toisen ihmisen säätelyn avulla, silloin kun toiselta ihmiseltä saa apua kannustuksen ja vahvistuksen muodossa.
Benjamin Whitrow

Benjamin ”Ben” Whitrow (17. helmikuuta 1937 Oxford, Englanti – 28. syyskuuta 2017) oli brittiläinen näyttelijä.
Whitrow näytteli säännöllisesti Royal Shakespeare Company -teatteriseurueessa. Hän esiintyi myös monissa Shakespearen näytelmistä tehdyissä televisioversioissa. Hän esiintyi äänellään animaatioissa, kuten "Kananlennon" Fowlerina ja "Muzzy in Gondoland" -opetusanimaation Normanina.
Roolistaan "Ylpeys ja ennakkoluulo" -minisarjan herra Bennetinä Whitrow sai Bafta-ehdokkuuden. Hän oli naimisissa Catherine Cookin kanssa vuodesta 1972 lähtien, ja heillä oli kaksi lasta.
Ripsusisiliskot

Ripsusisiliskot eli hapsuvarvasliskot ("Acanthodactylus") ovat liskojen suku, johon kuuluu yli kolmekymmentä lajia. Joitakin pidetään lemmikkeinä. Kolme lajia on äärimmäisen uhanalaisia: "Acanthodactylus beershebensis", "Acanthodactylus mechriguensis" ja "Acanthodactylus spinicauda".
Ulkonäkö ja koko.
Ripsusisiliskot kasvavat keskimäärin 15–20 senttimetriä pitkiksi hännän kanssa. Niiden varpaissa on hapsottavia suomuja, joista suku on saanut nimensä. 
Alkuperä.
Ripsusisiliskot ovat kotoisin Etelä-Afrikasta ja Aasiasta.
Ravinto.
Ripsusisiliskot ovat hyönteissyöjiä ja syövät esim. perhosia, toukkia, matoja, kärpäsiä ja hämähäkkejä ym.
Eurovision tanssikilpailu 2008

Historiansa toinen Eurovision tanssikilpailu järjestettiin Glasgow'ssa, Isossa-Britanniassa 6. syyskuuta 2008. Vaikka Suomi voitti ensimmäisen Eurovision tanssikilpailun, ei kilpailua järjestetty Suomessa, koska Iso-Britannia lupautui isännöimään ensimmäiset kaksi Eurovision tanssikilpailua.
Kilpailuun osallistui yhteensä 14 maata. Azerbaidžan osallistui kilpailuun ensimmäisen kerran. Espanja, Saksa ja Sveitsi taas vetäytyivät kilpailusta.
Albania, Armenia, Bosnia ja Hertsegovina, EJT Makedonia, Espanja, Islanti, Israel, Kypros ja Valko-Venäjä lähettivät tanssikilpailun suorana lähetyksenä maansa televisiossa, vaikka eivät osallistuneet kilpailuun.
Suomi Eurovision tanssikilpailussa

Suomi on osallistunut kahdesti Eurovision tanssikilpailun, vuosina 2007 ja 2008. Maa on voittanut kilpailun kerran. Vuoden 2009 Eurovision tanssikilpailuun Suomi ei osallistunut.
2007.
Suomi voitti kaikkien aikojen ensimmäisen, Lontoossa, Britanniassa vuonna 2007 järjestetyn Eurovision tanssikilpailun. Suomea edustivat tuolloin "Tanssii tähtien kanssa" -ohjelmasta tutut Jussi Väänänen ja Katja Koukkula. Heidät valittiin edustamaan maataan vain viikkoa ennen kilpailua eli 25. elokuuta tapahtuneessa karsinnassa. Suomi valitsi edustajansa kilpailuun viimeisenä. 
Suomi voitti kilpailun pistemäärällä 132. Täydet 12 pistettä antoivat Itävalta, Alankomaat ja Ruotsi. Muut maat, jotka antoivat Suomelle pisteitä olivat: Tanska (10), Saksa (4), Kreikka (10), Irlanti (8), Liettua (10), Puola (8), Portugali (10), Venäjä (7), Espanja (10), Sveitsi (8), Ukraina (7) ja Iso-Britannia (4).
Suomea edustaneet Jussi Väänänen ja Katja Koukkula olivat yksi harvoista kisan ammattilaistanssipareista. Heidän kilpailussa esittämänsä tanssit poikkesivat niin koreografialtaan, tulkinnaltaan kuin musiikkivalinnoiltaankin muiden maiden kepeämmästä linjasta. Suomen tanssiparin ensimmäinen tanssi oli rumba ja toinen paso doble -variaatio, jonka säestyksenä kuultiin Apocalypticaa.
2008.
Vuoden 2008 Eurovision tanssikilpailussa Suomea edustivat "Tanssii tähtien kanssa" -kilpailun voittajapari Maria Lund ja Mikko Ahti. Tällöin maa sijoittui pistein 44 sijalle 10.
Laodamas

Laodamas oli kreikkalaisessa mytologiassa Eteokleen poika ja Theban kuningas.
Laodamaksen valtaan nousu.
Eteokleen, Laodamaksen isän, hallitessa Thebaa hyökkäsivät seitsemän sotapäällikköä häntä vastaan. Tapahtumat olivat saaneet alkunsa Eteokleen veljensä Polyneikeen kanssa tekemästä sopimuksesta, jonka mukaan he hallitsisivat vuorovuosin, mutta Eteokles oli rikkonut sopimuksen kieltäytymällä astumasta alas valtaistuimelta. Tällöin Polyneikes oli kerännyt ystäviään kokoon ja sopinut heidän kanssaan nostavansa itsensä valtaistuimelle voimatoimin. Eteokles onnistui kuitenkin torjumaan hyökkääjät, ja taistelu huipentui kaksinkamppailuun veljesten välillä, jossa he surmasivat toisensa. Tällöin Laodamas oli kuitenkin niin nuori, että Kreon tuli hänelle sijaishallitsijaksi. Lykos kuitenkin murhasi tämän saadakseen valtaistuimen itselleen, mutta Herakleen surmattua Lykoksen pääsi Laodamas lopulta hallitsemaan Thebaa.
Epigonien taistelu.
Laodamaksen hallinnon aikana alkoi uusi sotaretki Thebaa vastaan; epigonit, alkuperäisten hyökkääjien jälkeläiset, hyökkäsivät kostaakseen isiensä kohtalon. Nämä hävittivät ensin kyliä Theban ympärillä, jolloin Laodamas asettui heitä vastaan Glisas-joen luona taistellakseen. Laodamas onnistui tappamaan Aigialeuksen, Adrastoksen pojan, mutta Laodamaksen itsensä surmasi Alkmaion. Toisen version mukaan hän pelastautui thebalaisjoukon kanssa Illyriaan. Tietäjä Teiresias kehotti lähettämään sanansaattajan vihollisten luo ja pakenemaan sillä aikaa. Niin kaupunki jäi argoslaisten käsiin, ja thebalaiset pakenivat Enkheleernien, Kadmokseesta polveutuvan ruhtinassuvun, luo Illyriaan.
Jussi Väänänen

Jussi Väänänen (s. 1975 Oulu) on suomalainen kilpatanssija, joka on voittanut tanssiparinsa Katja Koukkulan kanssa useita Suomen mestaruuksia. Ammattilaisuran he aloittivat toukokuussa 2000. 25. elokuuta 2007 heidät valittiin edustamaan Suomea historian ensimmäiseen Eurovision tanssikilpailuun, joka pidettiin 1. syyskuuta 2007 Lontoossa. He voittivat kilpailun 132 pisteellä esittäen rumbaa sekä paso doblea. He ovat saavuttaneet kansainvälistä menestystä muutenkin. Parin merkittävimmät 
saavutukset ovat British Open Rising Star -kilpailun voitto vuonna 2000 sekä Eurotanssien voitto. Jussi Väänänen avioiutui Katja Koukkulan kanssa 2. heinäkuuta 2010 Suomenlinnassa.
Väänänen osallistui "Tanssii tähtien kanssa" -televisio-ohjelmaan parinaan MTV3:n uutisankkuri-juontaja Katja Kannonlahti.
Nykyisin Väänänen keskittyy enemmän opettamiseen ja teatteriin ammattilaistanssimisen sijasta. Väänänen soittaa myös rumpuja Year Gone -nimisessä bändissä.
The Pipettes

The Pipettes on brittiläinen indie pop -yhtye, joka on ottanut paljon vaikutteita 1960-luvun tyttöbändeiltä, kuten The Shangri-Las, The Supremes ja The Ronettes.
Historia.
Muusikko Monster Bobby perusti yhtyeen vuonna 2003 aikomuksenaan elvyttää perinteikäs Phil Spectorin popsoundi ja päivittää se tälle vuosituhannelle, koska hän oli huomannut millaisen reaktion tyttöbändien kappaleet saivat aikaan hänen DJ-keikoillaan. Yhteistyössä laulaja, runoilija ja valokuvaaja Julia Clark-Lowesin kanssa hän värväsi ystäviä yhtyeeseen paikallisista musiikkipiireistä.
Ryhmää on kutsuttu vain tuotetun popin kokeiluksi, vaikka jäsenet ovat tuottaneet itse itsensä. Miespuoliset taustamuusikot – virallisesti ”The Cassette” – esiintyvät harvoin haastatteluissa tai promokuvissa, ja laulajien roolia korostetaan. Kolmen naispuolisen keulakuvan polkkatäpläiset mekot ja yhdenmukaiset koreografiat ovat suuressa roolissa live-esiintymisissä, kun taas The Cassette pysyttelee vain taustalla.
Keväällä 2005 perustajajäsen Julia jätti yhtyeen keskittyäkseen omaan projektiinsa The Indelicates. Hänen tilalleen tuli aiemmin elektropopsooloartistina toiminut Gwenno. Vuonna 2005 julkaistiin kolme erittäin rajoitetun painoksen vinyylisingleä. Yhtye saikin levytyssopimuksen Memphis Industriesin kanssa pian saman yhtiön The Go! Team -yhtyeen kanssa tehdyn kiertueen jälkeen. Debyyttialbumi "We Are the Pipettes" julkaistiin Isossa-Britanniassa heinäkuussa 2006.
Yhdysvalloissa yhtyeellä on levytyssopimus Cherrytree Recordsin (osa Interscope Recordsia) kanssa. South by Southwest -festivaaleilla hyvän vastaanoton saaneiden esiintymisten jälkeen vuonna 2007 julkaistiin "Your Kisses Are Wasted on Me" -EP, joka nousi Billboardin Hot 100 Singles Sales -listalla viidenneksi.
Suomessa yhtye on esiintynyt kahdesti: lokakuussa 2006 loppuunmyydyllä Tavastia-klubilla ja heinäkuussa 2007 Ruisrockissa.
Yhtyeen kokoonpano muuttui huomattavasti kun laulajat Becki ja Rose jättivät yhtyeen huhtikuussa 2008 keskittyäkseen omiin projekteihinsa. Heidän tilalleen tulivat Gwennon sisko Ani Saunders sekä Anna McDonald. Tämän muutoksen myötä yhtyeessä ei enää ollut yhtään alkuperäistä laulajaa. Myös rumpali Jason lähti yhtyeestä ja hänen tilalleen tuli Alex White. Anna McDonald ei pysynyt Pipettesissä kauan vaan hän jätti yhtyeen vielä saman vuoden aikana keskittyäkseen omaan lauluntekijäuraansa. Hänen paikalleen astui laulaja Beth Mburu-Bowie.
Pieter van Musschenbroek

Pieter (Petrus) van Musschenbroek [] (14. maaliskuuta 1692 – 19. syyskuuta 1761) oli alankomaalainen luonnontieteilijä.
Nuorena Pieter van Musschenbroek oli Willem Jacob 's Gravesanden oppilas ja sittemmin tämän ystävä. Vuosina 1719–1723 Musschenbroek opetti Duisburgin yliopistossa matematiikkaa, filosofiaa ja lääketiedettä. Tuona aikana hän oli jatkuvassa kirjeenvaihdossa Daniel Gabriel Fahrenheitin kanssa keskustellen tämän luonnontieteellisistä tiedoista ja tutkimuksista. Vuonna 1721 hänet nimitettiin lääketieteen professoriksi.
Vuonna 1723 hän otti vastaan professuurin Leidenin yliopistossa. Fysiikan professorina hän oli Leidenissä 1739–1761 eli kuolemaansa saakka. Vuonna 1754 hän noudatti kutsua kunniaprofessuuriin keisarilliseen tiedeakatemiaan Pietariin.
Pieter van Musschenbroek teki laajoja lujuusopillisia tutkimuksia selvittäen monien eri materiaalien vahvuuksia. Kaikkein tunnetuin hän on kuitenkin sähkön tutkimuksen historiassa, sillä häntä pidetään Leidenin pullon, ensimmäisen kondensaattorin, keksijänä. Musschenbroek ja hänen oppilaansa Andreas Cunaeus kehittivät Leidenissä tämän ensimmäisen sähkön varastointiin tarkoitetun laitteen ja saivat sen toimimaan. Hän tiedotti löydöstään Réne Réaumurille tammikuussa 1746, ja kirjeen latinasta kääntänyt Jean-Antoine Nollet antoi laitteelle nimen sen syntykaupungin mukaan.
Myöhemmin ilmeni, että Ewald von Kleist oli Pommerissa koonnut samanlaisen laitteen Musschenbroekin ja tämän oppilaan työstä tietämättä jo hiukan aiemmin, muttei ollut ilmoittanut sitä julkisuuteen ajoissa. Niinpä keksintö tunnetaan Musschenbroekiin viittaavalla nimellään.
Pieter van Musschenbroek oli myös erityisen merkittävä newtonilaisten näkemysten levittäjä fysiikassa. Hänen kuuluisin kirjansa "Elementa Physica" ilmestyi 1726, kirja vaikutti suuresti Newtonin ajatusten leviämiseen Euroopassa.
Ewald Jürgen Georg von Kleist

Ewald Jürgen (tai: Georg) von Kleist (10. kesäkuuta 1700 Vietzow, Pommeri – 10. joulukuuta 1748 Köslin) oli preussilainen lakimies ja fyysikko.
Kleist opiskeli lakia Leipzigissa ja Leidenissä. Hän aloitti ehkä sähkökokeilunsa ollessaan Leidenin yliopistossa. Hän oli vuosina 1722–1747 kotiseudullaan Pommerissa pappiskollegion dekaanina tuomiokapitulissa Camminissa ja sitten Köslinin kuninkaallisen hovioikeuden puheenjohtajana. Hän oli Berliinin tiedeakatemian jäsen.
Työnsä ohella Kleist harrasti luonnontieteellisiä kokeita ja keksi vuonna 1745 Kleistin pullon, ensimmäisen sähköä varastoivan laitteen, huomatessaan laitteen tehoa lisäävän toiminnan. Kokeellisen fysiikan professori Pieter van Musschenbroek keksi vähän myöhemmin Leidenissä saman ilmiön omin neuvoin, ja hänen julkistettuaan sen tämä ensimmäinen kondensaattori tuli tunnetuksi nimellä Leidenin pullo. Vaikka Kleist olikin varhainen keksijä, hän ei ollut julkistanut laitetta ajoissa eikä sitten enää kehittänyt sitä eteenpäin, ja siksi nykytutkijat antavat suurimman kunnian kondensaattorin alkuvuosien kehitystyöstä Musschenbroekille.
Monacolaiset eurokolikot

Monacon eurokolikot ovat Monacolle lyötyjä eurokolikoita. Ne muodostuvat kansalliselta puoleltaan kahdesta erilaisesta kuviosta senttien kolikoissa ja erilaisista kuvioista euron ja kahden euron kolikoissa. Kolikoita on julkaistu kaksi eri sarjaa. Kaikissa kolikoissa kuitenkin on ulkokehää kiertävänä teksti MONACO ja Euroopan unionin kaksitoista tähteä.
Historia.
Euroopan unionin komissio valtuutti 31. joulukuuta 1998 päätöksellä 1999/96/CE Ranskan valtion neuvottelemaan rahakysymyksistä Monacon kanssa. Vuonna 2002 syntyi sopimus Ranskan valtion (Euroopan unionin edustajana) ja Monacon ruhtinaskunnan välille. 
Sopimuksen mukaisesti Monacon ruhtinaskunta oli oikeutettu laskemaan liikkeelle euromääräisiä keräilykolikoita 1. tammikuuta 2002 alkaen. Monacon ruhtinaskunta sitoutui teettämään tarvittavat kolikot Ranskan valtion omistamassa Pariisin rahapajassa. 
Uusi erä kolikoita laskettiin liikkeelle ruhtinas Rainier III:n kuoleman ja ruhtinas Albert II:n valtaannousun jälkeen, kuten asiasta päätettiin joulukuussa 2006.
Harran

Harran, joka tunnetaan myös nimellä Carrhae, on kaupunki Şanlıurfan maakunnassa Kaakkois-Turkissa lähellä Syyrian rajaa. Paikka on 44 kilometriä kaakkoon Şanlıurfasta, pitkän suoran kuuman Harranin tasangon poikki kulkevan tien päässä. Harranista on löydetty monia arkeologisia löytöjä. 
Joidenkin historiantutkijoiden mielestä tämä Harran oli Raamatun mainitsema Harran, jossa Aabraham asui, ja jossa Terah pysähtyi. Raamatun mukaan Harran oli myös Laabanin koti, ja paikka jossa Iisak ja Jaakob myös asuivat jonkin aikaa.
Se oli muinoin Damaskoksesta Niniveen johtavan tien varrella, paikalla johon risteää Karkemishista tuleva tie. Tienristeysaseman takia sillä oli strategista merkitystä, ja siellä on taisteltu historian aikana monta kertaa.
Akkadin sana "harrānu" tarkoittaa tietä, ja paikka mainitaan usein Tiglatpileser I:n teksteissä noin 1100 eaa. Myös ristiretkeläiset taistelivat keskiajalla Harranissa.
Harran tunnetaan perinteisistä mehiläispesää muistuttavista auringon kuivaamasta savesta tehdyistä taloista. Nykyisin arabien asuma Harranin kylä on pieni, ja elämä vaikeaa kuuman sään takia. 1980-luvulla Cüllab- ja Deysan-joet kuivuivat ja viljely kävi mahdottomasti, nykyään alueella on kastelulaitteita.
Károly Makk

Károly Makk (22. joulukuuta 1925 Berettyóújfalu – 30. elokuuta 2017) oli unkarilainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hänen tunnetuimpia töitään olivat "Rakkaus" (1971) ja "Toinen tie" (1982).
Makk kuului vuonna 1980 Berliinin ja 1987 Venetsian elokuvajuhlien tuomariston jäseniin. Hän oli useaan otteeseen ehdolla Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun saajaksi.
Makkin aiempi puoliso oli näyttelijätär Virág Dőry.
Dryasmarakatti

Dryasmarakatti eli mustanaamamarakatti ("Chlorocebus dryas") on afrikkalainen apinalaji. Kun laji alun perin löydettiin, sitä pidettiin dianamarakattina ("Cercopithecus diana"), mutta myöhemmin se sai lajistatuksen marakattien suvussa ("Cercopithecus"). Uudet tutkimukset ovat kuitenkin osoittaneet, että se poikkeavasta ulkonäöstään ja levinneisyydestään huolimatta kuuluu vihermarakattien sukuun ("Chlorocebus").
Ulkonäkö ja koko.
Dryasmarakarin vartalo on 40–55 senttimetriä pitkä, häntä lisää siihen 50–75 senttimetriä. Aikuiset painavat 4–7 kilogrammaa. Alaselkä on harmaanvihreä, muuten väritys muistuttaa dianamarakattia.
Levinneisyys.
Dryasmarakatteja elää vain Kongojoen keskijuoksun varrella. Lajista tunnetaan vain kaksi toisistaan erillään olevaa elinaluetta.
Elintavat.
Dryasmarakatit elävät puissa 10–30 jäsenen perheryhminä, joihin kuuluu yksi aikuinen koiras ja naaraita sekä keskenkasvuisia alle kolmivuotiaita poikasia.
Dianamarakatti

Dianamarakatti eli valkopartamarakatti ("Cercopithecus diana") on afrikkalainen marakattilaji.
Lajin uudeksi nimeksi on ehdotettu valkopartamarakattia, jota myös Suomen Lajitietokeskus suosittelee käyttämään.
Ulkonäkö ja koko.
Dianamarakatin rintapuoli on kermanvalkea, kyljet, raajat ja selkä tummanharmaat, ja alaselkä punertavanruskea. Kasvot ovat tummat ja niitä kiertää kermanvalkea parta. Lantiossa on kaksi valkeaa juovaa. Dianamarakatin vartalo on 40–55 cm pitkä, häntä lisää siihen 50–75 cm. Aikuinen naaras painaa noin neljä kiloa, koiras jopa seitsemän kiloa.
Levinneisyys.
Dianamarakatteja elää Länsi-Afrikassa Guinean lounaisosasta Norsunluurannikon eteläosiin Sassandrajoelle asti. Sademetsien tuhoaminen on kaventanut lajin elinaluetta rannikkoseuduille, ja laji kärsii metsästyksestä. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto arvioi sen vuonna 2019 erittäin uhanalaiseksi.
Elintavat.
Dianamarakatit elävät puissa 14–50 jäsenen perheryhminä, joihin kuuluu yksi aikuinen koiras ja naaraita sekä keskenkasvuisia alle kolmivuotiaita poikasia. Ne ovat aktiivisia päiväsaikaan, liikkuvat kaikissa lehvästön kerroksissa mutta tulevat harvoin maan pinnalle. Ne nukkuvat ylimmillä oksilla. Kotkat, leopardit ja simpanssit saalistavat marakatteja, jotka ovat kehittäneet eri varoitushuudon eri petolajeja varten.
Brendan Cole

Brendan Cole (s. 23. huhtikuuta 1976 Christchurch, Uusi-Seelanti) on tanssija, joka tanssii latinalaisamerikkalaisia tansseja. Hän on osallistunut Isossa-Britanniassa järjestettyyn Tanssii tähtien kanssa-ohjelmaan sekä Uudessa-Seelannissa järjestettyyn Dancing with the Stars-ohjelmaan.
Hän edusti Isoa-Britanniaa ensimmäisissä Eurovision tanssikilpailuissa Lontoossa 1. syyskuuta 2007 tanssiparinsa Camilla Dallerupin kanssa.
Robert Loggia

Salvatore "Robert" Loggia (3. tammikuuta 1930 – 4. joulukuuta 2015) oli yhdysvaltalainen elokuva- ja televisionäyttelijä. 
Loggia syntyi Staten Islandissa New Yorkissa italialaisille vanhemmille. Hän aloitti näyttelijäntyönsä opiskeltuaan journalismia Missourin yliopistossa, josta hän valmistui 1951, ja palveltuaan Yhdysvaltain maavoimissa. 
Ura.
Loggia työskenteli Broadwaylla 1950-luvun vuosina. 1960-luvulla hän tuli tunnetuksi muun muassa sarjasta "T.H.E. Cat". Tärkeitä rooleja on ollut esimerkiksi elokuvissa "Upseeri ja herrasmies" (1982), "Scarface – arpinaama" (1983), "Prizzin kunnia" (1985), "Big – isoksi yhdessä yössä" (1988) ja "Independence Day – Maailmojen sota" (1996) sekä antanut äänensä Disneyn piirroselokuvaan "Oliver ja kumppanit".
Loggia tuli tunnetuksi myös äänenä muun muassa sarjassa "Tom Goes to the Mayor" (2004–2006) sekä tietokone ja -videopeleissä, kuten "Grand Theft Auto 3:ssa" (2001). 
Loggia oli vuonna 1985 ehdolla parhaan miessivuosan esittäjän Oscar-palkinnon saajaksi Richard Marquandin trilleristä "Viiltävä terä". Hänellä on ollut myös useita Emmy-ehdokkuuksia. 
Yksityiselämä.
Loggia meni vuonna 1954 naimisiin Marjorie Sloanin kanssa. Liitosta syntyi kolme lasta, mutta se päättyi lopulta eroon.
27. joulukuuta 1982 Robert Loggia solmi avioliiton Audrey O'Brienin kanssa. Hänellä on neljä lasta. 
Loggia oli Merv Griffinin läheinen ystävä.
Loggia kuoli 4. joulukuuta 2015.
Nurmon Urheilijat -99

Nurmon Urheilijat -99 eli NU-99 oli yleisurheilun erikoisseura Seinäjoen Nurmossa. Se perustettiin vuonna 1999. Aiemmin Nurmossa yleisurheilutoiminnasta vastasi Nurmon Jymy. Nurmon Urheilijoiden ehkä maineikkain urheilija oli keihäänheittäjä Tero Pitkämäki. Myös moninkertainen arvokisakävijä, moukarinheittäjä Sini Pöyry edusti Nurmon Urheilijoita. Pikajuoksija Johanna Manninen edusti Nurmon Urheilijoita aina vuoteen 2007, kunnes vaihtoi seuraa. Hän on ollut useaan kertaan arvokisoissa sinä aikana, kun edusti Nurmon Urheilijoita. Lisäksi NU-99:n urheilijat voittivat lukuisia SM-mitaleja. Vuonna 2007 NU-99 oli SUL:n seuraluokituksessa sijalla 11.
Vuonna 2009 Nurmon Urheilijat -99 yhdistyi kolmen muun seinäjokelaisen seuran kanssa muodostaakseen Seinäjoen Seudun Urheilijat.
Mitä rakkaus on

Mitä rakkaus on on Lea Lavenin vuonna 1994 julkaistu albumi.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet sovittanut Mika Toivanen.
Kultatöyhtösifaka

Kultatöyhtösifaka eli kultakruunusifaka ("Propithecus tattersalli") on puoliapina, joka elää Madagaskarin metsissä ja pensasalueilla. Se on IUCN:n luokituksen mukaan äärimmäisen uhanalainen. Yksilöitä lienee jäljellä noin 6 200–10 000 ja ne elävät maantieteellisesti hyvin suppealla alueella. Elinalue on pirstoutunut, ja sifakat elävät eristäytyneinä populaatioina metsäsaarekkeissa peltoalueiden erottamina. Nykyisin myös kullankaivuu uhkaa alueen metsiä.
Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut lajin suomenkieliseksi nimeksi "kultakruunusifaka". Aiemmin lajista on käytetty suomenkielistä nimeä "kultatöyhtösifaka".
Ulkonäkö ja koko.
Kultatöyhtösifakalla on lyhyt ja paljas kuono, joka tekee siitä inhimillisen näköisen. Päälaella kasvaa kullanoranssia karvaa, joka on antanut lajille nimen. Muuten turkki on yleisväriltään kermanvalkea. Eläin on noin 90 cm pitkä, ja sen häntä lisää pituutta lähes puolella metrillä. Jalat ovat paljon pitemmät kuin eturaajat. Painoa kertyy aikuiselle eläimelle noin kolme ja puoli kiloa.
Elintavat.
Kultatöyhtösifakat elävät noin kuuden yksilön ryhmissä.
Ravinto.
Kultatöyhtosifakat syövät raakoja hedelmiä, versoja, lehtiä ja kuivalla kaudella myös puun kuorta.
Piera Coppola

Piera Coppola (s. 22. huhtikuuta 1968 Philadelphia) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka on enimmäkseen tehnyt rooleja videopeleihin kuten Warcraft III ja World of Warcraft. Hänen ensimmäinen animaatiorooli oli vuonna 2000 elokuvassa Joosef – unten kuningas. Parhaiten Coppola tunnetaan Sylvanas Windrunnerin ääniroolista Warcraft peleistä, sekä vierailevasta roolista Myrkkymurattina Batmanissa
Coppola opiskeli teatteria ja elokuva-alaa New Yorkin yliopistossa vuosina 1987-1990.
John Larroquette

John Bernard Larroquette (s. 25. marraskuuta 1947 New Orleans) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänellä on ollut tunnettuja rooleja televisiosarjoissa "Night Court" ja "McBride", ja kesäkuussa 2007 hänen tiedotettiin liittyvän "Boston Legalin" esiintyjistöön.
Hän toimi kertojana legendaarisessa kauhuelokuvassa "Texasin moottorisahamurhaaja" (1974). Hänellä oli sama kertojan osa myös uudessa versiossa "Texasin moottorisahamurhissa" vuonna 2003, sekä sen jatko-osassa, vuonna 2006 valmistuneessa "Teksasin moottorisahamurhaaja – pahan alussa". Hän esiintyi "Night Court" -sarjan jokaisessa jaksossa vuosina 1984–1992. 
Vuosina 1985, 1986 ja 1987 ja 1988 Larroquette voitti neljä peräkkäistä Emmy-palkintoa. Viides voitto tuli vuonna 1998. Hän on ollut myös Golden Globe -ehdokkaana. Menestyksekkäiden televisio- ja elokuvarooliensa ohella hän on pyörittänyt vuosina 1993–1996 omaa show’taan NBC:llä. 
Larroquette on Libertarian Partyn rekisteröitynyt jäsen. Hänellä on vaimonsa Elizabeth Ann Cooksonin kanssa kolme lasta.
Korvatamariini

Korvatamariini ("Saguinus bicolor") on uhanalainen eteläamerikkalainen apinalaji.
Ulkonäkö ja koko.
Korvatamariinin pituus on noin 30 cm, häntä 40 cm ja paino noin 400 g. Naama on musta ja paljas, korvat huomiota herättävän höröllään. Karvan väri vaihtelee mustan, hopeanharmaan ja ruskean välillä ja sen mukaan on määritetty alalajeja.
Levinneisyys.
Korvatamariineja elää vain Manauksen lähistöllä Amazonin sademetsässä Brasiliassa. Ihmisen toiminta supistaa sen elinaluetta nopeasti. Laji luokiteltiin vuonna 2019 äärimmäisen uhanalaiseksi, sillä arvioiden mukaan sen kanta voi supistua 2030-luvun puoliväliin mennessä 80 prosentilla, koska sen elinalue on voimakkaan ihmistoiminnan kohteena.
Elintavat.
Korvatamariinit syövät ennen kaikkea hedelmiä ja kukkia, lisäravintona myös hyönteisiä ja muita pieniä eläimiä. Ne elävät 2–8 yksilön ryhmissä, joita johtaa hallitseva naaras. Kaikki ryhmän jäsenet osallistuvat poikasten hoitamiseen.
Antilooppirotta

Antilooppirotta eli antilooppihyppymyyrä eli antilooppigerbiili ("Gerbillus gerbillus") on pienehkö jyrsijä, jota pidetään joskus lemmikkieläimenä. Lemmikkiharrastajat käyttävät siitä nimitystä ”pieniegyptingerbiili”. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut lajille uutta suomenkielistä nimeä "pohjoisafrikangerbiili".
Ulkonäkö ja koko.
Antilooppirotan ruumiin pituus on 8–12 cm. Häntä on ruumiin mittainen, ja sen päässä on pitkistä karvoista muodostunut tupsu.
Levinneisyys.
Antilooppirotta elää Pohjois-Afrikan aavikoilla Marokosta itään päin Egyptiin saakka.
Ravinto.
Laji syö kasvien maanalaisia osia, ruohoja ja vähäisessä määrin eläinravintoakin. Ravintoa se etsii yöaikaan.
Lisääntyminen.
Naaras on tiineenä 21 vuorokautta ja synnyttää kerrallaan 1–7 poikasta.
Tobe Hooper

William Tobe Hooper (25. tammikuuta 1943 Austin, Texas – 26. elokuuta 2017 Sherman Oaks, Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, joka tunnetaan varsinkin kauhuelokuvistaan. Hänen elokuviaan olivat muun muassa "Texasin moottorisahamurhat" (1974) ja sen jatko-osa "Texasin moottorisahamurhat 2" (1986), "Salem’s Lot – kauhujen kaupunki" (1979), "Kummitusjuna" (1981), "Poltergeist" (1982), "Tappava yhteys" (1985), "Luunmurskaaja" (1995) ja "Toolbox Murders" (2004).
Joey Woody

Joey Woody (s. 22. toukokuuta 1973 Iowa City, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen 400 metrin aitajuoksija.
Woody aloitti juoksemisen viidennellä luokalla. Vuonna 1997 hän voitti NCAA-mestaruuden ennätysajallaan 48,59. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui kolmanneksi Yhdysvaltain-mestaruuskisoissa uudella ennätysajallaan 48,18, minkä ansiosta hänet valittiin maansa joukkueeseen Ateenan MM-kisoihin. Ateenassa hän karsiutui välierissä. Seuraavana vuonna hän voitti Yhdysvaltain-mestaruuskisoissa pronssia ja juoksi Hyvän tahdon kisoissa neljänneksi. Kaunden lopussa hän oli GP-finaalissa neljäs. Yleisurheilun maailmancupissa hän oli 400 metrin aidoissa viides sekä mukana voittamassa 4 x 400 metrin viestijuoksua. Vuonna 1999 Woody voitti hopeaa maansa mestaruuskisoissa ajalla 47,97. Sevillan MM-kisoissa hän oli 400 metrin aidoissa kuudes. Hän juoksi myös Yhdysvaltain pitkän viestin joukkueen mukana välierissä. Loppukilpailussa, jossa Woody ei ollut mukana, joukkue voitti MM-kultaa.
Woody oli mukana juoksemassa 4 x 800 metrin sisäratojen maailmanennätystä vuonna 2000, kun Yhdysvaltain joukkue juoksi uuden ME:n 7.13,94. Myöhemmin samana vuonna hän juoksi neljänneksi Yhdysvaltain olympiakarsinnoissa. Seuraavana vuonna hän oli maansa mestaruuskisoissa kuudes. Vuonna 2002 hän voitti Yhdysvaltain-mestaruuskisoissa hopeaa ja sijoittui neljänneksi GP-finaalissa. Seuraavana vuonna hän oli toinen Yhdysvaltain-mestaruuskisoissa. Pariisin MM-kisoissa hän voitti MM-hopeaa. Kauden lopussa hän oli neljäs.
Vanhat kaupungit Suomessa

Vanhoiksi kaupungeiksi kutsutaan ennen vuoden 1959 lakiuudistusta kaupungeiksi tulleita Suomen kaupunkeja. Valtaosa niistä perustettiin alun perinkin kaupungeiksi, mutta osa uusimmista perustettiin kauppaloiksi ja muutettiin myöhemmin kaupungeiksi, esimerkiksi kaksi nuorinta, vuonna 1905 epäitsenäisestä kauppalasta kaupungiksi muuttunut Lahti ja vuonna 1891 epäitsenäisestä kauppalasta kaupungiksi muuttunut Iisalmi.
Termi vanha kaupunki tuli käyttöön sen takia, että vuonna 1959 säädetyn lain perusteella alettiin kaupungeiksi muuttaa kauppaloita, joille ei tullut kaikkia vanhojen kaupunkien velvoitteita. Näistä kaupungeista alettiin vastaavasti käyttää nimitystä uusi kaupunki. Vanhojen kaupunkien tuli itse huolehtia monista muualla Suomessa valtiolle kuuluneista tehtävistä. Niissä oli siis pitemmälle viety kunnallinen itsehallinto kuin muissa kunnissa, mutta myös monia erityisrasituksia. Kyse oli vuonna 1789 valtakunnan porvaristolle ja kaupungeille annetusta kuninkaallisesta vakuutuksesta ja siinä mainituista kaupunkien erioikeuksista. Esimerkiksi tuomarit valittiin kaupunginvaltuuston päätöksellä. Kaupungit saivat säätää omia järjestyssääntöjä asioista, joissa maalla oli noudatettava yleistä lakia. Helsingissä luovuttiin omasta liikennejärjestyssäännöstä vuonna 1957 ja ryhdyttiin soveltamaan yleistä tieliikennelakia. Vuonna 1959 säädettiin laki, jolla tehtiin mahdolliseksi muuttaa kauppaloita ns. uusiksi kaupungeiksi, joilla ei ollut kaikkia vanhojen kaupunkien raskaita velvollisuuksia, esimerkiksi velvollisuutta maistraatin ylläpitoon.
Vanhoissa kaupungeissa oli kaupungin itse ylläpitäminä raastuvanoikeus, maistraatti, ulosottovirasto kaupunginvouteineen ja syyttäjänvirasto kaupunginviskaaleineen. Myös poliisilaitos oli kunnallinen. Kaupungit joutuivat alun perin pitämään myös kaupunginvankilaa. Edellä mainitut kunnalliset laitokset valtiollistettiin vuonna 1978 uuden kunnallislain mukaisesti. 1980- ja 1990-luvuilla raastuvanoikeudet, maistraatit, ulosotto- ja syyttäjänvirastot sekä poliisilaitokset lakkautettiin eräistä kaupungeista (Heinola 1985, Iisalmi 1990, Kaskinen 1983, Kristiinankaupunki 1983, Loviisa 1984, Porvoo 1992, Tammisaari 1980 ja Uusikaarlepyy 1982), jolloin ne päätyivät kihlakunnanoikeuksien ja nimismiespiirien alaisuuteen. Lisäksi Maarianhaminasta lakkautettiin raastuvanoikeus vuonna 1981 ja Torniosta vuonna 1988.
Nimitys ei ole virallinen eikä sitä ole lainsäädännössä määritelty. Nimitys esiintyy useimmiten muodossa "niin sanotut vanhat kaupungit".
Viulukonsertto (Tšaikovski)

Pjotr Tšaikovskin viulukonsertto D-duuri op. 35 on yksi suosituimpia koskaan sävellettyjä viulukonserttoja.
Syntyhistoria.
Tšaikovski sävelsi viulukonserton kevään 1878 aikana. Se oli yksi niistä teoksista, jotka auttoivat häntä pääsemään yli vuotta aikaisemmin päättyneestä onnettomasta avioliitostaan. Teoksen nopeus ja aurinkoiset tunnelmat antavat vaikutelman, että säveltäjä toipui varsin nopeasti tästä elämäänsä järkyttäneestä parisuhteesta. Yhtenä syynä tähän oli todennäköisesti hänen entisen oppilaansa, viulisti Iosif Kotekin miellyttävä seura. He keskustelivat yhdessä konserton soolo-osasta.
Tšaikovski halusi omistaa konserttonsa tunnetulle unkarilaiselle viulistille Leopold Auerille, mutta tämä totesi aluksi, että se oli mahdoton soittaa (Nikolai Rubinstein oli sanonut samoin Tšaikovskin Pianokonsertosta nro 1). Viulukonserton soitti sen ensi-illassa 4. joulukuuta 1881 venäläinen viulisti Adolf Brodski. Vuosia myöhemmin Auer väitti, ettei hän suinkaan ollut pitänyt teosta mahdottomana soitettavaksi, vaan hänen mielestään sen eräät osuudet olivat olleet liian vaikeita ja hän oli kehottanut Tšaikovskia muuttamaan ne, mihin säveltäjä ei ollut suostunut. Toisaalta Auer ylisti vuolaasti konserton parhaita kohtia.
Kuuluisa wieniläinen kriitikko Eduard Hanslick, joka tyrmäsi myös Franz Lisztin ja Richard Wagnerin musiikin, arvosteli teosta ankarin sanoin. Hanslick kirjoitti muun muassa: "Viulua ei enää soiteta, sitä kiskotaan, se revitään kappaleiksi, se piestään mustaksi ja siniseksi... Friedrich Vischer tässä äskettäin kirjoitti eräistä irstaista maalauksista, että ne 'haisevat silmään'. Tšaikovskin viulukonsertto herättää sen kauhistuttavan ajatuksen, että saattaa olla musiikkia, joka haisee korvaan." Tästä huolimatta konsertosta on tullut yksi Tšaikovskin rakastetuimmista teoksista.
Netivot

Netivot () on kaupunki Israelin eteläisellä hallintoalueella. Netivot perustettiin vuonna 1956 ja vuoden 2018 lopussa sen asukasluku oli 35 631. Kaupunki on Yisrael Abuhatzeiran hauta ja siten myös tärkeä pyhiinvaelluspaikka.
Historia.
Netivot perustettiin vuonna 1956 ja sen alkuperäinen nimi oli "Azzatah". Perustaminen liittyi Israelin politiikkaan, jolla maan väestöä pyrittiin asuttamaan tasaisemmin eri puolille maata. Samaan tapaan perustettiin läheiset Sederot ja Ofakim, joiden läheisyydestä Netivotin kasvuvauhti toisaalta kärsi. Vuonna 1957 kaupungissa asui 1 231 asukasta ja vuonna 1968 yhteensä 4 830. Uusien asukkaiden suuri valtaosa tuli Pohjois-Afrikasta ja etenkin Marokosta ja Tunisiasta. Muuttajien joukossa oli esimerkiksi Marokon arvostettuimpiin rabbeihin kuulunut Yisrael Abuhatzeira (Baba Sali). Hänen hautansa Netivotissa on nykyisin pyhiinvaelluspaikka. Paikalla käy vuosittain jopa 600 000 sefardijuutalaista. Netivot sai kaupungin aseman vuonna 2000. Koska Netivot sijaitsee lähellä Gazan vastaista rajaa, sinne on ammuttu ajoittain esimerkiksi Kassam-raketteja.
Väestö.
Netivotin asukasluku vuoden 2018 lopussa oli 35 631. Monet heistä ovat muuttaneet kaupunkiin verrattain hiljattain. Paikallisessa teollisuudessa ja palveluissa työskentelyn ohella monet paikalliset käyvät töissä lähellä sijaitsevissa isommissa kaupungeissa, kuten Beersebassa, Askalonissa ja Kiryat Gatissa.
Core

Core on yhtyeen Stone Temple Pilots ensimmäinen studioalbumi, joka julkaistiin levy-yhtiöstä Atlantic Records 29. syyskuuta 1992.
Albumi sisältää Stone Temple Pilotsin tunnetuimmat kappaleet kuten "Plush", "Creep", "Sex Type Thing", ja "Wicked Garden". Albumin menestys toi yhtyeelle kahdeksankertaisen platinalevyn RIAA:n asteikolla, eli sitä on myyty kahdeksan miljoonaa kappaletta ja se on yhtyeen myydyin albumi.
Käyn uudelleen eiliseen (albumi)

Käyn uudelleen eiliseen on Lea Lavenin vuonna 1991 julkaistu albumi. Albumin on julkaissut LP-levynä, CD-levynä ja C-kasettina Polarvox Oy. Albumi sisältää uudelleen levytettynä Lavenin vuoden 1969 ensilevytyksen "Se on elämää".
Kappaleet.
Kaikki kappaleet sovittanut Antero Jakoila.
Viiden sekunnin sääntö

Viiden sekunnin sääntö on Yhdysvalloissa tunnettu kaupunkitarina, jonka mukaan bakteerit eivät ehdi tarttua lattialle pudonneeseen ruokaan, jos sen poimii ylös alle viidessä sekunnissa.
Tieteellinen näkökulma.
Tutkimus vuodelta 2007 osoittaa salmonellan elävän puulla, kaakelilla ja matolla altistuttuaan 28 päivää kuiville olosuhteilla. Kahdeksan tunnin altistuksen jälkeen bakteeri pystyi vielä tarttumaan leipään ja makkaraan alle viidessä sekunnissa, mutta minuutin kosketus kasvatti tartunnan noin kymmenkertaiseksi (vain kaakeleilla ja matolla).
Viihdenäkökulma.
Viiden sekunnin sääntöä testattiin myös "Myytinmurtajat"-televisiosarjassa. Testin mukaan ajalla ei ole vaikutusta bakteerien leviämiseen; jo kaksi sekuntia riittää.
German Skurygin

German Stepanovitš Skurygin (, 15. syyskuuta 1963 Udmurtia, Venäjä – 28. marraskuuta 2008) oli venäläinen kävelijä.
Skurygin sijoittui Stuttgartin MM-kisoissa 1993 50 kilometrin kävelyssä kahdenneksikymmenenneksitoiseksi ajalla 4.04.27. Seuraavana vuonna hän oli Helsingin EM-kisoissa matkan kuudes. 1995 hän käveli kävelyn maailmancupissa kahdeksanneksitoista ajalla 3.54.48. Neljä vuotta myöhemmin hän oli maailmancupin viides käveltyään 3.40.54. Skurygin voitti Sevillan MM-kisoissa 1999 kultaa 50 kilometrillä, mutta kärähti doping-testissä ja sai kahden vuoden kilpailukiellon. Vuonna 2002 hän sijoittui Münchenin EM-kisoissa neljänneksi ja myöhemmin samana vuonna maailmancupissa toiseksi.
Skurygin voitti vuonna 2003 kävelyn Euroopan cupin 50 kilometrillä. Myöhemmin samana vuonna hän voitti MM-hopeaa Pariisin MM-kisoissa ajalla 3.36.42. Seuraavana vuonna hän oli maailmancupin neljäs.
Skurygin kuoli sydänkohtaukseen marraskuussa 2008.
Tonkininlanguri

Tonkininlanguri ("Trachypithecus delacouri") on äärimmäisen uhanalainen aasialainen apinalaji, jota tavataan enää noin kahdessakymmenessä eristyneessä ryhmässä. Yksilöitä on jäljellä alle kolmesataa.
Ulkonäkö ja koko.
Tonkininlangurin turkki on erikoisen värinen: muuten musta, mutta lantiota ja reisiä peittää valkoinen alue. Vietnamissa sitä kutsutaankin valkohousulanguriksi. Myös poskissa on vaaleampaa harmaata karvaa. Päälaella on pystyyn nouseva harja. Häntä on hyvin tuuhea. Poikaset ovat oranssinsävyisiä.
Levinneisyys.
Tonkininlanguri elää vain Vietnamissa, maan pohjoisosan kalkkikivialueella Pù Luông-Cúc Phươngissa, joka kuuluu Thanh Hóan, Hòa Bìnhin ja Ninh Bìnhin provinsseihin.
Rahat

Rahat (, ) on kaupunki Israelissa Eteläisellä hallintoalueella Negevin autiomaassa. Kaupungin asukkaat ovat arabivähemmistöön kuuluvia beduiineja ja Rahat perustettiin 1970-luvulla osana pyrkimystä asettaa puolipaimentolaisuutta harjoittaneet beduiinit aloilleen. Beduiineille perustettiin useita eri kaupunkeja, joista Rahat on suurin. Rahatin asukasluku oli vuoden 2017 lopussa 66 791.
Historia.
Puolipaimentolaisuutta harjoittaneet beduiinit ovat asuttaneet perinteisesti alueita Negevin autiomaassa. Ennen Israelin itsenäisyyssotaa vuonna 1948 alueella asui kymmeniätuhansia beduiineja, mutta monet päätyivät sodan seurauksena pakolaisiksi. Jäljelle jääneet beduiinit asutettiin Israelin arabeja koskeneiden sotalakien mukaisesti Beerseban, Dimonan ja Aradin väliselle alueelle vuonna 1951 ja he menettivät maansa tämän alueen ulkopuolella. Monet beduiinit asuivat teltoissa tai hökkeleissä, kunnes valtio alkoi asuttaa heitä kiinteisiin asumuksiin 1970- ja 1980-luvuilla. Tätä tarkoitusta varten perustettiin Rahat ja kuusi muuta kaupunkia. Rahat perustettiin 1970-luvulla ja kaupunki siitä tehtiin vuonna 1994. Kysymys maan omistuksesta on edelleen pinnalla oleva aihe ja jännitteiden aiheuttaja. Rahatin ympärillä on beduiinikyliä, joiden laillisuutta Israel ei tunnusta ja joiden asukkaita on pyritty siirtämään muualle. Kaupungissa onkin ollut esimerkiksi poliisin vastaisia mellakoita.
Väestö.
Rahatin asukasluku vuoden 2017 lopussa oli 66 791. Rahat on Israelin perustamista beduiinikaupungeista suurin. Yhteensä Israelin beduiineja on yli 200 000 ja heidän väestönkasvunsa on ollut hyvin nopeaa. Beduiinien eri klaanit asuttavat pääosin omia kortteleitaan. Osa kaupungin beduiineista polveutuu beduiinien aikanaan ottamista afrikkalaistaustaisista orjista ja he muodostavat edelleen oman luokkansa monesti omissa kortteleissaan. Paikalliset ovat keskimääräistä köyhempiä, huonommin koulutettuja ja heidän elinajanodotteensa on lyhyempi kuin israelilaisten keskimäärin.
Sanmarinolaiset eurokolikot

San Marinon eurokolikot ovat Italian rahapajan (Poligrafico e Zecca dello Stato IPZS) San Marinolle lyömiä eurokolikoita, vaikka ne ovat lähinnä keräilykohteita, ovat ne myös käypää eurovaluuttaa. San Marinon eurokolikoista on tehty kaksi eri painosta ja niissä on kaikissa erilainen kansallinen symboli tai aihe, joissa kuvataan erilaisia valtion monumentteja tai tasavallan symboleja. Kaikissa kolikoissa on lisäksi teksti San Marino ja kaksitoista Euroopan unionin tähteä. Kolikkojen ensimmäisen painoksen (2001–2017) kansalliset tunnukset on piirtänyt saksalainen taiteilija Frantisek Chochola. Toisen painoksen taiteilijana ovat olleet Arno Ludwig ja Antonella Napolini. 
Rahaliitto, San Marinon ja Italian välillä on ollut voimassa rahaliitto jo liiran ajoilta, vuonna 2001 tehtiin uusi sopimus 27. heinäkuuta 2001 rahajärjestelyistä Euroopan unionia edustavan Italian ja San Marinon valtioiden välillä. Tämän sopimuksen myötä San Marinon tasavalta sai oikeuden laskea liikkeelle 1. tammikuuta 2002 lähtien euromääräisiä kolikoita ja keräilijöille tarkoitettuja juhlarahoja.
Cláudio Roberto Souza

Cláudio Roberto Souza (s. 14. lokakuuta 1973) on brasilialainen pikajuoksija.
Souza karsiutui Sydneyn olympialaisissa 2000 100 metrin juoksun toisissa alkuerissä ajalla 10,47. Pikaviestissä hän juoksi alkuerissä Brasilian joukkueessa ja saavutti hopeaa kun toisella kokoonpanolla loppukilpailussa juossut joukkue sijoittui toiseksi. Seuraavana vuonna hän karsiutui Edmontonin MM-kisojen 100 metrin alkuerissä ja juoksi myöhemmin samana vuonna Universiadeissa viidenneksi. Pariisin MM-kisoissa 2003 Souza karsiutui 200 metrin juoksun toisissa alkuerissä ajalla 20,82, mutta oli mukana Brasilian joukkueessa, joka voitti 4 × 100 metrin viestijuoksussa MM-hopeaa. Souza karsiutui Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 2004 60 metrin välierissä ajalla 6,67 ja 200 metrin alkuerissä. Myöhemmin samana vuonna hän karsiutui Ateenan olympialaisten 200 metrin toisissa alkuerissä ajalla 20,64. Hän karsiutui myös Helsingin MM-kisoissa 2005.
Le Grand Macabre

Le Grand Macabre (suom. Suuri makaaberi) on György Ligetin säveltämä kaksinäytöksinen ooppera, joka sai kantaesityksensä Tukholmassa nimellä Den Stora Makaben vuonna 1978. Teos kuuluu yksiin 1900-luvun suosituimmista oopperoista.
Henkilöt.
Mykkiä rooleja: