tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Bernard Mandeville

Bernard de Mandeville (15. marraskuuta 1670 Rotterdam – 21. tammikuuta 1733 Lontoo) oli alankomaalais-englantilainen moraalifilosofi, lääkäri ja satiirikko. Hän on tunnettu runostaan "The Grumbling Hive or Knaves Turned Honest" (1705), mutta omana aikanaan vasta teoksen myöhemmät painokset lisäysten kera herättivät suurta kohua ja kritiikkiä. Mandeville esittää teoksessa, että ihminen on läpeensä egoistinen, mutta samalla itsekkäillä ominaisuuksillaan myös yhteiskunnan hyvinvoinnin edellytys. Hänen kritiikkinsä kohdistui erityisesti Lordi Shaftesburyyn, joka Mandevillen mielestä virheellisesti piti ihmistä luonnostaan hyväntahtoisena ja hyveitä yhteisen hyvän edistäjinä.
Mandevillea pidetään myös etevänä deistinä ja ranskalaisten ensyklopedistien ja utilitarismin edelläkävijänä.
François Furet

François Furet (27. maaliskuuta 1927 Pariisi – 12. heinäkuuta 1997 Toulouse) oli ranskalainen historioitsija ja Ranskan akatemian jäsen.
Elämäkerta.
François Furet syntyi porvarilliseen perheeseen ja hänen isänsä toimi pankinjohtajana. François opiskeli ranskalaista eliittiä opettaneessa pariisilaisessa lycée Janson-de-Saillyssa. Hän oli loistava oppilas ja opiskelunsa hän aloitti Pariisin yliopiston humanistisessa ja oikeustieteellisessä tiedekunnissa. Kuitenkin hän sairastui tuberkuloosiin ja joutui keskeyttämään opintonsa vuonna 1950. Vuoteen 1954 asti hän vietti elämänsä tuberkuloosiparantoloissa Alpeilla sekä kuntoutumisessa Pariisissa.
Vuonna 1954 Furet sai suorittamastaan historian virkakokeesta parhaat mahdolliset pisteet, ja tämän jälkeen hänet nimitettiin lehtoriksi Compiègneen, jossa hän opetti vuoteen 1955, jolloin hän siirtyi Fontainebleauhun. Hän siirtyi kuitenkin jo vuonna 1956 Kansallisen tutkimuskeskuksen (CNRS) palvelukseen ja aloitti kuuluisat tutkimuksensa Ranskan vallankumouksesta.
Furet oli myös jo hyvin varhaisessa vaiheessa poliittisesti valveutunut ja hän liittyi Ranskan kommunistiseen puolueeseen vuonna 1947, mutta jätti puolueen vuonna 1959, jonka jälkeen hän osallistui 1960-luvulla Michel Rocardin kanssa "Parti socialiste unifié" -puolueen perustamiseen. Hän toimi vuodesta 1968 Edgar Fauren neuvonantajana ja samanaikaisesti toimittajana "Le Nouvel Observateur" -lehdessä.
Vuonna 1960 Furet aloitti työskentelyn École des hautes études en sciences socialessa, jossa hän toimikin suurimman osan elämästään. Hän toimi koulun kanslerina vuosien 1977 ja 1985 välisen ajan, minkä jälkeen hän lähti Yhdysvaltoihin ja siellä erityisesti Chicagoon. Urastaan Yhdysvalloissa hän sai Harvardin yliopiston kunniatohtorin arvon.
Furet valittiin Ranskan akatemian jäseneksi 20. maaliskuuta 1997, mutta hän kuoli äkisti tennistä pelatessaan. Ranskan akatemian virallinen jäseneksiottamistilaisuus puheineen jäi hänen kohdallaan pitämättä äkillisen kuoleman tähden.
20 suosikkia – Rentun ruusu

Rentun ruusu on suomalaisen laulajan Irwin Goodmanin kokoelma-albumi. Se julkaistiin vuonna 1997.
Paula Rautiainen

Paula Rautiainen (o.s. "Järvi", s. 24. helmikuuta 1980) on suomalainen pesäpalloilija. Kausina 2000–2007 hän edusti Jyväskylän Kirittäriä. Hänet valittiin Vuoden pesäpalloilijaksi vuosina 2006 ja 2007. Rautiaisen kasvattajaseura oli Ilmajoen Kisailijat.
Rautiainen pelasi yleensä kakkosvahtina ja oli myös joukkueen kapteeni. Hän lopetti pelaamisen kauden 2007 päätyttyä.
Peliuransa jälkeen Rautiainen toimi vuosina 2008–2010 naisten Idän joukkueen valitsijana Itä–Länsi-otteluun.
Tuomas Pyrhönen

Tuomas Pyrhönen (s. 31. toukokuuta 1969 Lappeenranta), on suomalainen urkutaiteilija. 
Nuoruutensa Lappeenrannassa viettänyt Tuomas Pyrhönen opiskeli vuosina 1988–1996 Sibelius-Akatemian kirkkomusiikin osastolla ja suoritti musiikin maisterin tutkinnon vuonna 1994 sekä urkujensoiton A-tutkinnon Kari Jussilan johdolla toukokuussa 1996. 1996–1998 hän opiskeli Stuttgartin valtiollisessa musiikin ja esittävien taiteiden korkeakoulussa professori Ludger Lohmannin oppilaana ja suoritti taiteellisen loppututkinnon (Künstlerische Abschlussprüfung). Tämän lisäksi hän on opiskellut urkuimprovisaatiota Anders Bondemanin johdolla Tukholmassa ja täydentänyt opintojaan myös Alankomaissa, Italiassa ja Isossa–Britanniassa.
Ensikonserttinsa hän soitti Helsingin Kallion kirkossa joulukuussa 1998. Tämän jälkeen hän on konsertoinut laajasti niin kotimaassa kuin ulkomaillakin, esimerkkinä tammikuussa 2008 toteutettu laaja Venäjän-kiertue. 
Tuomas Pyrhönen on nykyisin tunnettu erityisesti uudemman suomalaisen urkumusiikin ennakkoluulottomasta esiintuomisesta sekä orkesteri- ja pianoteosten urkusovituksista, mutta ei kuitenkaan ole unohtanut kantarepertuaariaan. Hän on kantaesittänyt useita teoksia sekä nauhoittanut Suomen Yleisradiolle lukuisia kertoja.
Helmikuusta 2002 lähtien Tuomas Pyrhönen on toiminut Joensuun seurakunnan ylimmän asteen kirkkomuusikon virassa. Hän on toiminut myös urkujensoiton opettajana Lappeenrannan musiikkiopistossa sekä sanomalehtien musiikkikriitikkona.
Tyyne Hase

Tyyne Kerttu Hase (o.s. "Passinen"; 8. heinäkuuta 1884 Isokyrö – 22. helmikuuta 1969) oli suomalainen kuoronjohtaja ja laulunopettaja.
Hasen oppilaita on ollut muun muassa Anita Välkki, jonka poikkeuksellisen äänen hän huomasi ja ilmoitti tämän salaa Kansallisoopperaan koelauluun.
Hasen puoliso oli saksalaissyntyinen kapellimestari Franz Hase. He perustivat yhdessä vuoden 1935 tienoilla Vaasan Konservatorion, joka toimi Kuula-opiston perustamiseen saakka. Hasen ja hänen puolisonsa kirjeenvaihto, konserttiohjelmat, lehtileikkeet on sijoitettu Vaasan maakunta-arkistoon.
Haselle myönnettiin Pro Finlandia -palkinto 1961.
Kuusankosken Urheiluseura

Kuusankosken Urheiluseura (KuUS) on Kouvolan Kuusankoskella ja lähialueilla toimiva urheilun yleisseura. Seura on perustettu 3. syyskuuta 1915 nimellä Kymintehtaan Urheiluseura. Nimenmuutos Kuusankosken Urheiluseuraksi tapahtui vuonna 1949. Seuran urheilulajeja ovat suunnistus, yleisurheilu, luistelu, maastopyöräily sekä kuntourheilu ja terveysliikunta. Puheenjohtajana toimii Jukka Salo.
Pesäpallon SM-sarjassa Kymintehtaan Urheiluseura palloili vv. 1928-31.
Kuuluisia urheilijoita.
Kuusankosken Urheiluseuran tunnetuimpia urheilijoita ovat olleet olympialaisten hopeamitalistit Väinö Liikkanen (50 km hiihto, 1932 Lake Placid), Arvo Askola (10 000 metrin juoksu, 1936 Berliini), Erkki Kataja (seiväshyppy, 1948 Lontoo) sekä Aulis Kallakorpi (mäkihyppy, 1956 Cortina d'Ampezzo).
Urheilutapahtumia.
Vuonna 1996 Kuusankosken Urheiluseura järjesti yhdessä Kouvolan Rastin kanssa Fin5-suunnistusviikon. Kesäaikaan KuUS järjestää viikoittain kaikille avoimia kuntosuunnistustapahtumia, KuUS-iltarasteja. Seura pyrkii järjestämään vuosittain kansalliset suunnistuskilpailut (KuUS-rastit), jotka vuonna 2022 järjestettiin Kouvolan pohjoisosissa entisen Jaalan alueella uudella Koiralammen kartalla. Vuonna 2010 seura järjesti 95-vuotisjuhlakilpailut Elimäellä. Vuonna 2012 seura järjesti SM-yösuunnistuskilpailut Kuusankosken urheilupuistossa. Kalevan Kierroksen suunnistusken seura on järjestänyt vuosina 2022-2024. Kuusankoski MTB -maastopyöräilytapahtuma on järjestetty vuosina 2016-2019.
Irma Nissinen

Irma Nissinen (oik. "Irma Kyllikki Nissinen-Kaasalainen"; 18. huhtikuuta 1910 Hanko – 6. joulukuuta 2003 Turku) oli suomalainen viulutaiteilija ja konserttimestari. Hän toimi myös viulunsoiton opettajana.
Nissinen opiskeli Helsingin musiikkiopistossa ja myöhemmin Lontoossa, Pariisissa, Brysselissä ja Saksassa, siellä viimeksi Darmstadtissa 1956.
Nissinen toimi konserttimestarina Helsingin teatteriorkesterissa, Tampereen kaupunginorkesterissa sekä Turun kaupunginorkesterissa kahteen otteeseen, ensin 1936–1938 ja vuodesta 1941 eläkkeelle jäämiseensä asti syksyyn 1973. Nissinen oli talvisodan aikana Viipurissa, josta hän joutui lähtemään evakkona Tampereelle ja sai sieltä kaupunginorkesterista konserttimestarin paikan. Jatkosodan aikana hän esiintyi viulistina viihdytyskiertueilla Itä-Karjalassa. Turussa Nissinen esiintyi usein orkesterin solistina ja piti lisäksi omia konsertteja, myös ulkomailla.
Nissinen sai Pro Finlandia -mitalin 1961.
Kauko Saarentaus

Kauko Kalevi Saarentaus (12. joulukuuta 1923 Tuusula – 10. toukokuuta 1998 Espoo) oli suomalainen opettaja ja toimittaja, joka oli pitkään Yleisradion "Viisasten kerhon" puheenjohtajana.
Kansakoulunopettajana työskennellyt Saarentaus toimi Yleisradiossa sivutoimisena tv:n uutistenlukijana vuodesta 1959 vuoteen 1967 ja veti myös suosittua "Jatkoaika"-nimistä viihdeohjelmaa vuosina 1967–1968. "Viisasten kerhon" puheenjohtajana Saarentaus toimi vuosina 1973–1983 ja uudelleen 1989–1990. Radiossa Saarentaus toimitti myös Kouluradion uutiskatsauksia ja järjesti tietokilpailuja pari vuotta 1960-luvulla.
Saarentaus tuli tunnetuksi kuivasta uutishuumoristaan: ”Miehellä ei ollut ajokorttia, mutta hän oli silti humalassa.”
Pertti Pakarinen

Pertti Kalevi Pakarinen (26. lokakuuta 1931 Heinävesi – 10. helmikuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen yleislääketieteen ja psykiatrian erikoislääkäri ja kirjailija, joka tuli 1970- ja 1980-luvulla tunnetuksi stressitohtorina.
Henkilöhistoria.
Pakarisen vanhemmat olivat ratavartija Evert Pakarinen ja Hilda Maria Pakarinen. Hän pääsi ylioppilaaksi Nurmeksen yhteislyseosta 1954 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1962.Valmistuttuaan hän toimi lääkärinä Nurmeksessa 1962–1966 ja 1969–1976. Pakarisen ensimmäinen puoliso vuodesta 1957 oli Anna-Kristiina Rossander. Pakarinen oli toisissa naimisissa näyttelijä Mai-Brit Heljon kanssa.
Pakarinen kuoli äkillisesti puhjenneeseen aggressiiviseen syöpään 10. helmikuuta 1998.
Teoksia.
Pakarinen julkaisi 1970- ja 1980-luvulla useita suosittuja terveyteen ja ravitsemukseen liittyviä kirjoja. Niistä ensimmäinen oli 1975 ilmestynyt "Älähän hättäile: Stressiaapinen aikuisille", josta otettiin 12 painosta vuosina 1975–1976. Vuonna 1983 julkaistu "Tri Pakarisen Dieettiohjelma" oli ensimmäinen suomalainen vähähiilihydraattista ruokavaliota esittelevä kirja.
Tuuli Reijonen

Tuuli Reijonen, oikea nimi Tuuli Reijonen-Uibopuu, nimimerkki Meri Horsma, (19. lokakuuta 1904 Tampere – 17. lokakuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, kriitikko ja toimittaja. 
Henkilöhistoria.
Reijosen isä oli toimittaja ja lähettiläs Erkki Reijonen ja äiti Lyyli Westerlund. 
Reijonen oli naimisissa virolaisen kirjailijan Valev Uibopuun (1913−1997) kanssa 1944−1964. Reijonen toimi "Naisten Ääni" -lehden päätoimittajana 1937−1941, teatterilehti "Naamion" toimitussihteerinä 1938−1939, "Suomen Kuvalehden" toimitussihteerinä 1941−1945 ja taidelehti "Kuvan" päätoimittajana vuosina 1945−1954. Tämän jälkeen hän oli vuoteen 1968 asti "Helsingin Sanomien" kulttuuritoimittaja mutta oli jo sitä ennen toiminut lehden teatteriarvostelijana. 
Kirjallinen tuotanto.
Reijonen sai novellillaan "Makuusäkki" yhden neljästä ensimmäisestä 1 050 dollarin palkinnosta "New York Herald Tribune" -lehden vuonna 1952 järjestämässä kansainvälisessä novellikilpailussa. Hänen romaaninsa "Kenen on syy" (1961) oli pohjana Veikko Itkosen elokuvalle "Vaarallista vapautta" (1962). Romaani ja elokuva perustuivat Neuvostoliitosta Suomeen 1950-luvun alussa loikanneen virolaisen kapteeni Herman Treialin tapaukseen. Pro Finlandia -mitalin hän sai vuonna 1971.
My Iron Lung

My Iron Lung on Radioheadin EP, joka julkaistiin vuonna 1994 ja sisältää samannimisen kappaleen (kappale on myös yhtyeen albumilla "The Bends"). 
"My Iron Lung" single sijoittui sijalle #24 Britanniassa. Se sai myös hieman radiohuomiota Yhdysvalloissa. "My Iron Lung" on yhä tunnetuin viidestä "The Bendsin" singlestä (ja ensimmäinen, julkaistiin lähes puoli vuotta ennen albumia).
Kanada-cup 1984

Kanada-cup 1984 (engl. "Canada Cup 1984") oli IIHF:n, NHL:n ja NHLPA:n järjestämä jääkiekkoturnaus joka pelattiin syyskuussa. Se oli kaikkien aikojen kolmas Kanada-cupin turnaus. Saksa osallistui turnaukseen ensimmäistä ja ainoata kertaa. Se oli ansainnut paikan cupissa sijoittumalla edellisissä maailmanmestaruuskilpailuissa viidenneksi. Samoissa kilpailuissa Suomi oli sijoittunut seitsemänneksi, eikä se näin ollen osallistunut turnaukseen vuonna 1984.
Turnauksen pelipaikkoja olivat Halifax, Montreal, London, Edmonton, Buffalo, Vancouver ja Calgary. Turnausjärjestelmä oli lähes sama kuin edellisessä, vuoden 1981 Kanada-cupissa. Ainoana erona oli, että vuonna 1984 loppuottelun sijaan pelattiin loppuottelusarja. Sen voittoon vaadittiin kaksi otteluvoittoa, kuten vuoden 1976 turnauksessa. 
Mestaruuden voitti loppujen lopuksi turnauksen alkusarjassa heikosti aloittanut Kanada. Ruotsi pääsi ensimmäistä kertaa loppuotteluun. Kerta jäi Ruotsin ainoaksi loppuottelussa. Välierissä Yhdysvaltoja vastaan Ruotsin teki neljä maalia neljällä ensimmäisellä laukausellaan ja voitti ottelun ylivoimaisesti lukemin 9–2. Kanadan ja Neuvostoliiton tasaväkinen välieräottelu päättyi Kanadan 3–2-voittoon Mike Bossyn jatkoaikamaalilla.
Ruotsi hävisi ensimmäisen loppuottelun maalein 5–2. Toisessa loppuottelussa Kanada ehti johtaa ottelua jo maalein 5–0, jolloin Ruotsi aloitti loppukirin. Se ei kuitenkaan aivan riittänyt. Kanada voitti ottelun lukemin 6–5.
Genealogia

Genealogia merkitsee filosofiassa ja ihmistieteissä käsitteenä jonkin asian historiallista muodostumista eli konstruoitumista. Yhteiskunta-analyysin välineenä genealogiaa on ensimmäisenä käyttänyt Michel Foucault, joka omaksui käsitteen sen avulla moraalin alkuperää tutkineelta Nietzscheltä.
Foucaultin kuvaus genealogiasta.
Esseessään "Nietzsche, Genealogia, Historia" Foucault kertoo, miten Nietzschen moraalin analyysi (jota Nietzsche itsekin kutsuu genealogiaksi, "die Genealogie") vaikutti hänen omaan ajatteluunsa. Foucault kuvaa genealogian tutkimukseksi niihin asioihin, joiden ajattelemme olevan historiattomia. Tämä sisältää seksuaalisuuden ja muita arkipäivän asioita. Genealogia ei ole tutkimus alkuperästä eikä asioiden lineaarisen kehityksen konstruktio. Sen sijaan se yrittää tarkastella pluralistista ja usein ristiriitaista menneisyyttä, ja paljastaa, miten valta on vaikuttanut käsitysten muodostumiseen.
Foucaultin genealogian käsite on ihmisyksilön aseman historia, joka jäljittää ihmistä ja yhteiskuntaa koskevan ajattelun kehitystä historian läpi. Tällainen yksilön tai subjektin genealogia selittää tiedon, diskurssien ja objektien alojen rakentumisen viittaamatta subjektiin. Genealogia dekonstruoi totuuden väittäen, että totuus on valtaintressien muovaama. Näin ollen kaikki totuudet ovat kyseenalaistettavissa. Genealogia teoriana korostaa totuuden epäluotettavuutta ja sisältää epäyhtenäisen käsityksen historiasta.
Genealoginen tutkimus feministisessä filosofiassa.
Feministisen filosofian yksi tutkimussuuntaus on sukupuolen genealogia, jossa tarkastelun kohteena on sukupuolikäsitteiden ja sukupuolittuneiden käsitteiden historia. Genealogisesta näkökulmasta sukupuoleen liitetyt käsitteet tai merkitykset eivät ole pysyviä vaan muuttuvia. Tällöin ei pohdita, onko esimerkiksi rationaalisuus enemmän miehen kuin naisen ominaisuus vaan tarkastellaan yksityiskohtaisesti sitä prosessia, jossa nämä käsitteet ovat sukupuolittuneet tai muuttuneet sukupuolen tekemisen välineiksi. (Esimerkiksi miksi juuri rationaalisuus yhdistetään kulttuurissamme yleisesti miehisyyteen ja emotionaalisuus naisellisuuteen.) 
Feminististä genealogiaa on ja sen suhdetta feministiseen filosofiaan ja naistutkimukseen on käsitellyt mm. Judith Butler klassikkoteoksessaan "Hankala sukupuoli" (Gender Trouble).
Jumalan käsi -maali

Jumalan käsi () on argentiinalaisen jalkapalloilijan Diego Maradonan antama nimitys kiistanalaiselle maalille, jonka hän itse teki Englantia vastaan jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuiden puolivälieräottelussa Meksikossa 1986. Argentiina voitti ottelun 2–1.
Tapahtuma.
Ottelu pelattiin 22. kesäkuuta 1986 Azteca-stadionilla 114 580 katsojan edessä. Ottelussa oli jo ennakkoon vahva poliittinen tunnelataus maiden välillä neljä vuotta aiemmin käydyn Falklandin sodan johdosta.
Ottelun ensimmäinen puoliaika oli maaliton Argentiinan vahvasta painostuksesta huolimatta. Avausmaalia saatiin odottaa ottelun 51. peliminuutille. Maradona ohitti kolme englantilaista ja yritti seinäsyöttöä Jorge Valdanon kanssa rangaistusalueen rajalla. Englannin Steve Hodge ehti kuitenkin väliin ja nosti pallon taaksepäin maalivahti Peter Shiltonille. Maradona jatkoi vauhdilla rangaistusalueen sisälle ehtien palloon – kädellään – juuri ennen vastaan tullutta Shiltonia ja pallo leijaili verkkoon. Tunisialainen päätuomari Ali Bennaceur näytti keskialoitusta hyväksytyn maalin merkiksi.
Englantilaiset protestoivat voimakkaasti argentiinalaisten juhliessa. Videolla näkyy, miten Maradona katsoo erotuomaria. Hän sanoi myöhemmin, ”Odotin että pelitoverit olisivat tulleet halaamaan, ja kukaan ei tullut... Sanoin heille: ’Tulkaa halaamaan, tai erotuomari ei salli tuota.’”
Argentiina voitti ottelun 2–1 edeten välieriin ja lopulta maailmanmestaruuteen. Ottelun voittomaali – niin ikään Maradonan tekemä – valittiin myöhemmin kansainvälisen jalkapalloliiton äänestyksessä vuosisadan maaliksi.
Ilmaisun synty.
Seuraavana päivänä Maradona ei vielä vihjannutkaan käyttäneensä kättä. Hän kertoi tiedotusvälineille, ettei tiennyt mihin kohtaan pallo häntä osui. Myöhemmin Maradona väitti ”Jumalan käden” puuttuneen peliin ja sen seurauksena tuota kiistanalaista maalia ruvettiin kutsumaan ”Jumalan kädeksi”. Lopulta Maradona kuitenkin myönsi tehneensä maalin omalla kädellään.
Airbag/How Am I Driving?

Airbag/How Am I Driving? on Radioheadin EP, joka julkaistiin vuonna 1998 Pohjois-Amerikan markkinoille. Se sisältää pääasiassa "OK Computerin" singlejen b-puolia. 
"Airbag/How Am I Driving?" -EP sai Grammy-ehdokkuuden paras vaihtoehtomusiikki -kategoriassa, vaikka kyseessä on vain 25 minuuttia pitkä julkaisu (muut ehdokkaat olivat täyspitkiä albumeja).
EP julkaistiin uudelleen Alankomaissa ja Britanniassa alkuvuodesta 2007.
I Might Be Wrong

I Might Be Wrong ("Live Recordings") englantilaisen rock-yhtyeen Radioheadin vuoden 2001 live-EP, joka sisältää kahdeksan livekappaletta, jotka on nauhoitettu yhtyeen Euroopan ja Pohjois-Amerikan kiertueella. Kappaleista seitsemän on julkaistu aikaisemmin studioversioina albumeilla "Kid A" ja "Amnesiac", ja yksi on ennen julkaisematon kappale, "True Love Waits".
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Radiohead, ellei toisin mainittu.
Arokakadu

Arokakadu, vanhalta viralliselta nimeltään harjakakadu ja aiemmalta kutsumanimeltään inkakakadu, ("Cacatua leadbeateri") on kakaduihin kuuluva keskikokoinen papukaija, joka elää Australian sisäosissa.
Sen määrä on paikoin vähentynyt, ja esimerkiksi Australian Victorian osavaltiossa se kuuluu uhanalaisiin lajeihin.
Arokakadu on tehnyt todistettavasti papukaijalintujen ikäennätyksen, kun Brookfield Zoo -eläintarhassa elänyt Cookie-arokakadu kuoli 83-vuotiaana vuonna 2016.
Ulkonäkö ja alalajit.
Arokakadua pidetään kakaduista kauneimpana lohenpunaisen ja valkoisen höyhenyksensä ja punakeltaisen töyhtönsä takia. Se on ainoa kakadu, jolla on kolmivärinen töyhtö. 
Pituudeltaan arokakadu on nokasta lyhyehkön pyrstön kärkeen noin 35 senttimetriä pitkä ja se painaa noin 340-425 grammaa. 
Sukupuolet ovat liki samanväriset, mutta pieniä eroja voi olla. Aikuisilla yksilöillä koirailla on tummat silmät, naarailla taas punaruskeat. Naaras voi olla väriltään haaleamman vaaleanpunainen ja ylävatsa on valkoinen vaaleanpunaisen sijaan, lisäksi naarailla voi olla leveämpi osuus keltaista töyhdössään. 
Alalajeja on kaksi: "C.l. leadbeateri," "C.l. mollis." Alalajit erottaa töyhdöstä ja asuinalueesta: "C.l. mollisin" töyhdössä punainen on tummempi ja keltainen kaistale kapeampi. Alalajeja voidaan kutsuta myös itäiseksi (nimilaji) ja läntiseksi ("C.l. mollis") arokakaduksi.
Lemmikkinä.
Lemmikkinä arokakadu ei ole kovin yleinen, mutta sitä tavataan ajoittain Suomessakin. 
Hoidoltaan ja vaatimuksiltaan laji muistuttaa muita lemmikkilintuja: hyvin voidakseen se tarvitsee muun muassa lajitoverin seuraa, paljon tilaa, lajityypillisen ruokavalion, runsaasti erilaisia virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa. Kakaduille tyypilliseen tapaan laji on lemmikkinä äänekäs, muttei kovinkaan lahjakas puhuja, älykäs ja erittäin innokas jyrsimään, jotka kaikki tuovat omat haasteensa lajin pitoon lemmikkinä. 
Laji kuuluu CITES II/B -liitteeseen, jolloin sillä tulee vankeudessa olla yksilöön yhdistettävissä oleva alkuperätodistus. Ilman alkuperätodistusta tai siihen verrattavia papereita linnun myyminen, pesittäminen ja kaupallinen esilläpito esim. kotieläinpihalla on kiellettyä.
Vilhelm Auxerrelainen

Vilhelm Auxerrelainen (, tai "Autissiodorensis") (k. 1231) oli ranskalainen skolastinen filosofi ja teologi.
Vilhelm toimi Beauvais'n arkkidiakonina, kunnes hänestä tuli Pariisin yliopiston teologian professori. Vuonna 1231 hänestä tuli jäsen komiteassa, jonka paavi Gregorius IX nimitti tutkimaan Aristoteleen luonnontieteellisiä kirjoituksia ja tarjamaan niihin muutosehdotuksia, mikäli se oli teologisista syistä tarpeellista. Seurauksena Vilhelm oli yksi ensimmäisiä läntisiä teologeja, joka sai vaikutteita Aristoteleelta. Hänen teoksensa "Summa aurea" (”Kultainen yhteenveto”) oli paljossa velkaa Petrus Lombardukselle. Teos kehitteli ontologista todistusta, joka joutui kuitenkin pian hylätyksi, mutta siinä oli myös uusia ajatuksia ja Vilhelm osoitti sellaista kiinnostusta luonnontieteeseen, mitä ei ollut aiemmin tavattu skolastisessa filosofiassa.
Howell Cobb

Howell Cobb (7. syyskuuta 1815 Jeffersonin piirikunta, Georgia – 9. lokakuuta 1868 New York) oli yhdysvaltalainen poliitikko. Hän vastusti alun perin etelä-Yhdysvaltain pyrkimyksiä irtautua maasta, mutta toimi lopulta maasta eronneen Amerikan konfederaation väliaikaishallituksen puheenjohtajana Yhdysvaltain sisällissodassa.
Cobb syntyi plantaasinomistajasukuun ja vietti suuren osan nuoruuttaan Athensissa Georgiassa. Hän valmistui Georgian yliopistosta vuonna 1834 ja sai oikeuden harjoittaa lakia kaksi vuotta myöhemmin. Hänet valittiin edustajainhuoneeseen ensimmäisen kerran vuonna 1842 demokraattina. Hän kannatti Texasin liittämistä Yhdysvaltoihin, sotaa Meksikoa vastaan ja orjuuden sallimista Yhdysvaltain uusilla alueilla.
Cobb toimi edustajainhuoneen puhemiehenä 1849–1851 ja Georgian kuvernöörinä. Kuvernöörinvaalissa hän voitti etelän unionista eroamista kannattaneen vastaehdokkaansa, mikä toi hänelle poliittisia vihamiehiä. Tämä esti häntä pääsemästä senaattiin vaaleissa vuonna 1854. Hänet valittiin uudelleen edustajainhuoneeseen vuonna 1854.
Cobbilla oli tärkeä rooli James Buchananin presidentinvaaleissa ehdokkaaksi pääsyssä ja vaalien voittamisessa. Buchanan nimitti presidenttinä Cobbin valtiovarainministeriksi, missä tehtävässä Cobb toimi vuodet 1857–1860.
Vaikka oli aiemmin ollut etelän unionista eroamista vastaan, Cobb jätti tehtävänsä valtiovarainministerinä 10. joulukuuta 1860 Abraham Lincolnin vaalivoiton jälkeen vuoden 1860 presidentinvaaleissa. Hän matkusti takaisin Georgiaan ja alkoi kampanjoida voimakkaasti unionista eroamisen puolesta. Hänestä tuli Alabaman Montgomeryssä muodostetun Amerikan konfederaation väliaikaisen hallituksen puheenjohtaja 24. helmikuuta 1861. Myöhemmin vuonna 1862 hänestä tuli konfederaation armeijan prikaatikenraali ja hän muodosti oman sotilasyksikkönsä, jota johti rintamalla. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 9. syyskuuta 1863. Hän antautui Maconissa Georgiassa 20. huhtikuuta 1865.
Sisällissodan jälkeen Cobb vastusti jälleenrakennusprosessia ja harjoitti lakia Maconissa. Hän kuoli New York Cityssä 9. lokakuuta 1868 ja hänet haudattiin Athensiin Georgiaan.
Sibelius-laulukilpailu

Sibelius-laulukilpailu on Järvenpäässä järjestettävä kansainvälinen musiikkikilpailu, joka keskittyy liediin romantiikan ajasta tähän päivään. Kilpailun järjestävät Järvenpään kaupunki, Järvenpään Sibelius-Viikot ry ja Sibelius-Akatemia.
2007.
Ensimmäinen kilpailu järjestettiin lokakuussa 2007 Sibelius-Viikkojen yhteydessä. Kilpailuun pyrki alun perin 120 laulajaa, joista kilpailuun hyväksyttiin 29. Kilpailijoista 22 oli naisia ja 7 miehiä. Kilpailijat saivat olla korkeintaan 35 vuoden ikäisiä. Ensimmäiseen kilpailuun osallistujat olivat kotoisin Suomesta, Virosta, Ruotsista, Norjasta, Tanskasta ja Islannista. Kilpailun pääpalkinto oli 10 000 euroa, 2. sija 5 000 euroa ja 3. sija 2 500 euroa.
2011.
Toinen Sibelius-laulukilpailu järjestettiin lokakuussa 2011.
2015.
Huhtikuussa 2015 järjestetyn kilpailun kärkisijat:
Nick Fry

Nick Fry (s. 29. kesäkuuta 1956 Epsom, Englanti, Iso-Britannia) on Mercedes Grand Prix -Formula 1 -tallin toimitusjohtaja sekä Hondan entinen tallipäällikkö ja Brawn GP:n entinen toimitusjohtaja.
Fryn ura moottoriurheilun parissa alkoi vuonna 1977 kun hän pääsi harjoittelijana töihin Ford Motor Companylle. Työskenneltyään ensin myynnin ja markkinoinnin parissa, Fry siirtyi pian tuotekehitysosastolle tuotesuunnittelijaksi. Hän toimi suunnittelijana yli 12 vuoden ajan, jona aikana hän pääsi vaikuttamaan muun muassa Fordin Escort Cosworth- ja RS2000-mallien kehitykseen.
Fry korvasi David Richardsin BAR-tallin tallipäällikkönä kauden 2004 päätteeksi oltuaan sitä ennen tallin palveluksessa vuodesta 2002 alkaen. Kaudeksi 2006 tallin nimi muuttui Hondaksi japanilaisyhtiön ostettua BAR-tallin osakkeet itselleen.
Marraskuussa 2007 Fryn tilalle tallipäälliköksi siirtyi Ferrarilla vuodet 1997–2006 työskennellyt Ross Brawn, ja Fry jatkoi tallin toimitusjohtajana. Fry jatkoi toimitusjohtajan tehtävissä myös Hondan perillistallissa Brawn GP:ssä ja sen jälkeen Mercedes GP:ssä.
Robert Charles Winthrop

Robert Charles Winthrop (12. toukokuuta 1809 – 16. marraskuuta 1894) oli yhdysvaltalainen poliitikko.
Winthrop istui Massachusettsin osavaltion edustajainhuoneessa vuosina 1835–1840. Hänet valittiin Whig-puolueen edustajana Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen 1840 ja erosi 1842. Hänet valittiin samana vuonna uudelleen ja jatkoi vuoteen 1850. 
Winthrop toimi edustajainhuoneen puhemiehenä 1847–1849. Daniel Websterin tultua nimitetyksi ulkoministeriksi Winthrop nimitettiin jatkamaan senaatissa Websterin tilalla. Hän hävisi kongressivaalit 1851.
Artur Petrosjan

Artur Petrosjan (, s. 3. huhtikuuta 1971 Leninakan, Armenian SNT, Neuvostoliitto) on armenialainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja, joka pelasi kotimaansa lisäksi muun muassa useita vuosia Sveitsissä. Armenian maajoukkueessa hän pelasi 69 maaottelua vuosina 1992–2004 ja teki niissä 11 maalia, millä hän oli maajoukkueuransa lopussa Armenian maajoukkueen maalintekijätilaston ykkönen.
Oskar Reponen

Oskar Toivo Reponen (14. elokuuta 1928 Viipuri – 31. lokakuuta 1997 Las Palmas, Kanariansaaret) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija. Reponen toimi uutistoimittajana ja sitten vapaana toimittajana ja kirjoitti muun muassa "Seura"- ja "Nykyposti"-lehtiin. Hän julkaisi myös kirjoja, jotka käsittelivät etenkin parapsykologisia kysymyksiä.
Elämä ja ura.
Reposen isä eversti Toivo Reponen palveli upseerina rannikkotykistössä, ja perhe joutui usein muuttamaan isän palveluspaikan vaihtuessa. Jatkosodan jälkeen perhe asettui Suomenlinnaan Helsinkiin. Reponen pääsi ylioppilaaksi ja valmistui sitten Helsingin yliopistosta voimistelunopettajaksi. Hän harrasti urheilua, erityisesti juoksulajeja, ja saavutti HIFK:n viestijoukkueessa Suomen-mestaruuden 4 × 400 metrin viestissä vuosina 1950 ja 1951 sekä 4 × 800 metrin viestissä vuonna 1950. Hän myös kirjoitti "Helsingin Sanomiin" urheilujuttuja.
1950-luvun alkupuolella Reponen matkusti vaimonsa Tuulikin ja erään ystävänsä kanssa peukalokyydillä useissa Euroopan maissa. Palattuaan Suomeen 1954 hän aloitti toimittajanuransa ensin Suomen Tietotoimiston uutistoimittajana ja uutistenlukijana ja sitten Yleisradiossa "Päivän peili" -ohjelman toimittajana. 
1988 ilmestynyt romaani "Hypnoosimurha" sai kansallista huomiota, ja sen mainittiin saattavan selittää Olof Palmen murhan olleen hypnoosimurha. Myös Reposen kirja "Isä, minä elän" (henkiyhteydestä kuolleeseen poikaan) sai huomiota mediassa.
Reponen kuoli keuhkokuumeen aiheuttamaan sydämen pysähtymiseen talviasunnossaan Kanariansaarilla lokakuun lopulla 1997.
Carl Zeiss

Carl Zeiss (11. syyskuuta 1816 Weimar – 3. joulukuuta 1888 Jena) oli saksalainen hienomekaanikko, optiikkasuunnittelija ja teollisuusmies. Hänen vuonna 1846 Jenaan perustamastaan työpajasta kasvoi tarkkuusoptiikan uranuurtaja ja hänen nimeään kantava yritys, joka on maailman tunnetuimpia optiikkavalmistajia. 
Ratkaiseva askel Zeissin menestyksessä oli yhteistyö fyysikko Ernst Abben kanssa 1860-luvulta alkaen. Abben matemaattisiin laskelmiin perustuva linssisuunnittelu teki tuotannosta tasalaatuista ja nopeutti mikroskoopin kehitystä. Lisäksi yhteistyö kemisti Otto Schottin kanssa johti uudenlaisten optisten lasien kehittämiseen.
Oleksi Lukaševytš

Oleksi Lukaševytš (, s. 11. tammikuuta 1977 Dnepropetrovsk) on ukrainalainen pituushyppääjä ja Euroopan-mestari vuodelta 2002. Hän voitti vuonna 2006 EM-pronssia, ja on ollut kerran olympialaisten sekä MM-kisojen neljäs pudottuaan viimeisellä kierroksella mitaleilta. Hän on myös voittanut kerran sisäratojen Euroopan-mestaruuden ja Universiadit. 
Lukaševytš asuu yhä syntymäkaupungissaan Dnipropetrovskissa.
Lauluja rakkaudesta (Pepe Willbergin albumi)

Lauluja rakkaudesta on suomalaisen laulaja Pepe Willbergin kokoelma-albumi vuodelta 2006. Samannimisiä kokoelmalevyjä on muiltakin artisteilta.
Naomi Novik

Naomi Novik (s. 1973 New York) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on opiskellut kirjallisuutta ja informaatiotekniikkaa ja toiminut tietokonepelien suunnittelijana. Ohjaaja Peter Jackson on hankkinut hänen Temeraire-sarjansa elokuvaoikeudet. Sarjassa on yhdeksän osaa ja se kertoo Temeraire-lohikäärmeen ja kapteeni William Laurencen seikkailuista 1800-luvun alussa. Sarjan maailma on vaihtoehtoinen todellisuus, jossa lohikäärmeitä on olemassa ja niitä käytetään sodankäyntiin.
Teokset.
Temeraire-sarja:
Zeiss Ikon

Zeiss Ikon, Zeiss IKON AG, lyh. ZI, oli saksalainen vuonna 1926 perustettu kameravalmistaja.
Historia.
Zeiss Ikon syntyi syksyllä 1926, kun yhdistettiin saksalaiset kameravalmistajat Internationale Camera Actiengesellschaft ICA AG Dresden, Contessa-Nettel AG, Stuttgart ja Ernemann-Werke, Dresden. Seuraavina vuosina mukaan tulivat AG Hahn für Optik und Mechanik, Kassel (1927) ja C. P. Goerz AG Berliini. Yhdistymisen käynnistäjä ja Zeiss Ikonin omistaja oli Carl Zeiss. Tehtaat sijaitsivat Stuttgartissa ja Berliinissä, pääkonttori oli Dresdenissä.
Toisen maailmansodan jälkeen Itä-Saksan puolelle jääneistä yrityksen osista muodostui vähitellen VEB Pentacon Dresden, joka tuotti muun muassa länsimaissakin suosittuja Praktica-järjestelmäkameroita ja keskikoon Pentacon-kameroita.
Länsi-Saksassa toiminut Carl Zeiss -konserniin kuulunut Zeiss Ikon erikoistui puolestaan lukkoihin. Suomalainen Wärtsilä osti sen vuonna 1989 osaksi Security-liiketoimintaansa.
Simon Dupree and the Big Sound

Simon Dupree and the Big Sound oli 1960-luvun brittiläinen psykedeelinen pop-yhtye. Yhtyeen perustivat veljekset Derek Shulman (s. 11. helmikuuta 1947 Glasgow) (laulu), Phil Shulman (s. 27. elokuuta 1937 Glasgow) (laulu, saksofoni, trumpetti) ja Ray Shulman (s. 8. joulukuuta 1949 Portsmouth) (kitara, viulu, trumpetti, laulu). Alkujaan nimillä "The Howling Wolves" ja "The Road Runners" Portsmouthin alueella keikkailleeseen rhythm and blues -yhtyeeseen kuului Shulmanin veljesten lisäksi Peter O’Flaherty (basso), Eric Hine (koskettimet) ja Tony Ransley (rummut). 
Yhtyeen ensimmäiset singlet eivät nousseet listoille, mutta vuonna 1967 julkaistu ”Kites” nousi Britannian Top 10 -singlelistalle. Kirka on levyttänyt kappaleesta cover-version suomeksi nimellä ”Leijat” (1969).
Yhtye on julkaissut albumit "Without Reservation" (1967), "Amen" (1980) ja "Part of My Past" (2004), joka sisältää kaikki yhtyeen singlet, albumiraidat ja aiemmin julkaisemattoman albumin materiaalin.
Yhtye hajosi vuonna 1970 ja Shulmanin veljekset perustivat progressiivista rockia soittaneen Gentle Giant -yhtyeen.
Kananlento

Kananlento () on vuonna 2000 ensi-iltansa saanut vaha-animaatio. Elokuvan ovat ohjanneet Peter Lord ja Nick Park. Ääninäyttelijöinä ovat muun muassa Mel Gibson ja Julia Sawalha.
23 vuotta elokuvan julkaisun jälkeen se sai jatko-osan "" (2023).
Juoni.
Elokuva kertoo Inkku-kanasta ja tämän kanaystävistä, jotka asustelevat ilkeän rouva Piipun kanafarmilla. Kanojen yhteinen unelma on karata farmilta ja elää vapaana. Pakoyrityksiä on ollut monia, mutta ne eivät ole koskaan onnistuneet. Eräänä päivänä farmille tupsahtaa kukko Roki, jolla on "varma" suunnitelma pakenemiseen.
Ääninäyttelijät.
Suomenkielisen version käänsi Jarkko Cairenius ja ohjasi Kari Tamminen.
Palkinnot ja tunnustukset.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Kananlennon" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
LaGuardian lentoasema

LaGuardia Airport on lentoasema, joka sijaitsee Queensissa, New Yorkissa. Sen alkuperäinen nimi oli Glenn H. Curtiss Airport ja myöhemmin se nimettiin uudelleen nimelle North Beach Airport, kunnes se lopulta nimettiin New Yorkin pormestarin Fiorello H. La Guardian mukaan. Vuonna 2011 lentokentän läpi kulki noin 24,1 miljoonaa matkustajaa.
LaGuardian lentoaseman kokonaispinta-ala on noin 2,8 neliökilometriä. Lentokenttä työllistää suoraan noin 10 000 ihmistä, minkä lisäksi sen on arvioitu tuovan alueelle epäsuorasti jopa 103 000 työpaikkaa.
Terminaalit.
LaGuardianin lentoasemalla on nykyisin yhteensä neljä terminaalia.
Terminaali A.
Terminaali A, joka on aiemmin tunnettu nimillä Overseas Terminal ja Marine Air Terminal, oli lentokentän ensimmäinen terminaali, joka toimi alkujaan kansainvälisten lentojen terminaalina.
Terminaali B.
Terminaali B eli Central Terminal Building (CTB) otettiin käyttöön huhtikuussa 1968. Terminaalin rakentaminen maksoi noin 36 miljoonaa dollaria. Suurin osa lentokentän kotimaan lennoista kulkee terminaali B:n läpi. Terminaalin pinta-ala on yhteensä noin 70 000 neliömetriä.
Terminaali C.
Terminaali C avattiin syyskuussa 1992. Sen rakentaminen maksoi yhteensä noin 200 miljoonaa dollaria. Terminaalin pinta-ala on noin 28 000 neliömetriä.
Terminaali D.
Terminaali D avattiin heinäkuussa 1983. Terminaali sijaitsee lentokentän itäpuolella ja sen rakennutti alun perin Delta Air Lines omaa käyttöään varten.
E. F. Schumacher

Ernst Friedrich ”Fritz” Schumacher (16. elokuuta 1911 Bonn, Saksa – 4. syyskuuta 1977 Romont, Sveitsi) oli brittiläinen taloustieteilijä. Hän tuli erityisesti tunnetuksi kapitalismin kritiikistä ja kestävän kehityksen puolestapuhujana. Hänen vuonna 1973 julkaistu pääteoksensa "Pieni on kaunista" () valittiin London Times -lehden äänestyksessä sadan merkityksellisimmän Toisen maailmansodan jälkeen julkaistun kirjan joukkoon 1995.
Tausta ja koulutus.
Schumacher syntyi akateemiseen perheeseen Bonnissa, silloisessa Saksan keisarikunnassa. Hän opiskeli Berliinin ja Bonnin yliopistoissa, jonka jälkeen hän sai "Rhodes Scholar" -stipendin Oxfordin yliopistoon. Hän opiskeli myös Columbian yliopistossa New Yorkissa, josta hän palasi Saksaan 1934. Kansallissosialismin noustessa Saksassa hän asettui pysyvästi Englantiin 1936. Saksan kansalaisena hänet internoitiin sodan aikana työleirille maatöihin, jossa hän keskittyi käytännössä leirin saniteetti- ja ruokahuollon parantamiseen. Hän sai Ison-Britannian kansalaisuuden 1946.
Ura.
Jo työleiriaikanaan hän alkoi kirjoittaa rauhan taloudellisista edellytyksistä Euroopassa. Hänen kirjoituksensa herättivät sen ajan taloustieteilijöiden, kuten William Beveridgen, huomion ja hän sai osallistua sodanjälkeisiin suunnitelmiin brittiläisen työllisyyspolitiikan ja hyvinvointivaltion kehittämisessä. Vuonna 1946 hän sai tutustua Saksan talouden jälleenrakentamiseen Britannian valvontakomission jäsenenä.
Vuonna 1949 hänet kutsuttiin Britannian hiiliteollisuuden neuvonantajaksi, jossa toimessa hän vietti 20 vuotta. Vuonna 1955 hän oli YK-tehtävissä Burmassa. Tuona aikana hän vakuuttui, ettei kehittynyt teknologia olisi oikea ratkaisu kehitysmaiden ongelmiin. Sen sijaan hän kannatti niin sanotun välivaiheen () teknologioiden edistämistä, jotka parantaisivat ihmisten elinoloja ruohonjuuritasolla. Hän kritisoi myös suurkaupungistumista ja kannatti hajautettua ja paikallista elinkeinopolitiikkaa kestävän kehityksen varmistamiseksi. Hänen ajatteluunsa vaikuttivat muun muassa buddhalaiset ja taolaiset ideat, joihin hän tutustui Aasian matkoillaan, Mahatma Gandhin väkivallattomuusliike, sekä hänen katolinen uskontonsa.
Vuonna 1966 hän perusti "the Intermediate Technology Development Group":in Lontoossa edistääkseen ideoitensa toteuttamista käytännössä.
Yksityiselämä.
Schumacher oli naimisissa kahdesti. Hänen ensimmäisen vaimonsa Anna Maria Petersonin kuoltua 1960 hän avioitui Verena Rosenbergerin kanssa. Hänellä on kaksi poikaa ja kaksi tytärtä molemmista avioliitoista. Schumacher kuoli junamatkalla Romontin lähistöllä Sveitsissä.
Kaupin urheilupuisto

Kaupin urheilupuisto sijaitsee Tampereen Kaupissa, noin 2,5 kilometrin päässä keskustasta itäkoilliseen. Kaupin urheilupuistossa on hyvät mahdollisuudet erilaisten urheiluharrastusten harjoittamiseen.
Jalkapallo.
Kauppiin asennettiin vuonna 2006 kaksi tekonurmimattoa. Lisäksi käyttäjiä palvelevat kaksi hiekka- ja kolme luonnonnurmikenttää. Vuonna 2020 rakennettiin entisen pesäpallostadionin paikalle tekonurmikenttä.
Pesäpallo.
Manse PP:n miehet ja naiset pelaavat kotiottelunsa Kaupin pesäpallostadionilla. Alueen länsilaidalla on lisäksi Vesitornin hiekkapohjainen pesäpallokenttä. 
Muu urheilu.
Kauppi tunnetaan erittäin laajoista ja monipuolisista lenkkipoluista ja hiihtoladuista. Kaupin maasto on suunnistajien suosiossa. Kaupissa on myös keilahalli, vinttikoirarata, jousiammuntarata sekä monitoimihalli Kauppi Sports Center.
Jaakko Okker

Jaakko Uolevi Okker (11. joulukuuta 1931 Muolaa – 2011) oli suomalainen toimittaja ja pakinoitsija.
Jaakko Okkerin vanhemmat olivat maanviljelijä Johan August Okker ja Hilma Maria Kantee. Jatkosodan jälkeen Okkerin perhe muutti Ypäjälle. Okker pääsi ylioppilaaksi 1950 ja valmistui Helsingin yliopistosta valtiotieteen maisteriksi 1958. 
Okker oli toimittajana "Turunmaassa" 1950 sekä "Maakansassa" 1950–1951 ja 1954–1956. 1952 hän oli "Ylä-Vuoksi"-lehden toimitussihteerinä 1952 ja "Keski-Pohjanmaan" toimittajana 1953–1955. Tämän jälkeen Okker oli Suomen kansan ryhtiliikkeen tiedotuspäällikkönä 1956–1958, "Viikkosanomien" toimittajana ja toimitussihteerinä 1958–1961, "Pirkan" päätoimittajana 1961–1965, "Suomen Kuvalehden" erikoistoimittajana 1965–1968 sekä vuodesta 1969 "Helsingin Sanomain" artikkelitoimittajana. Hän oli lisäksi Yleisradion kansainvälisten tapahtumien kommentaattorina radiossa ja televisiossa vuosina 1961–1968 sekä "Ulkopolitiikka"-lehden toimitussihterinä 1967–1968.
Teoksia.
Okker on tekstittänyt myös monia Kari Suomalaisen piirroskirjoja.
Taktinen ydinase

Taktinen ydinase on ydinase, joka on tarkoitettu käytettäväksi taistelukentällä. Vertailun vuoksi strategiset ydinaseet on tarkoitettu tuhoamaan asutuskeskuksia ja suuria laitoksia. Taktisia ydinaseita käsitellään yleensä strategian rajattuna osana, ei täysimittaiseen ydinsotaan tarkoitettuina.
Tyypit.
Taktisiksi ydinaseiksi lasketaan ohjukset, joiden kantama on alle 500 kilometriä.
Taktisiin ydinaseisiin eivät kuulu vain ydinkärjellä varustetut pommit ja ohjukset, vaan myös tykinammukset, maamiinat, syvyyspommit ja torpedot.
Pieniä, kahden hengen kannettavia ydinaseita on kehitetty (kuten Special Atomic Demolition Munition), mutta tarpeeksi suuren tehon ja kannettavuuden yhdistäminen on ollut vaikeaa.
On myös kehitetty bunkkerien tuhoamiseen tarkoitettuja ydinaseita.
Taktisten ydinaseiden räjähdysvoima on yleensä alempi kuin strategisten, vaikka ne silti ovatkin erittäin voimakkaita. Jotkut ydinaseet voivat toimia molemmissa rooleissa räjähdysvoiman muunneltavuuden takia. Nykyaikaisten taktisten aseiden räjähdysvoima voi olla kymmeniä, jopa satoja kilotonneja, eli moninkertainen verrattuna Hiroshimaan ja Nagasakiin pudotettuihin pommeihin.
Joillakin taktisilla ydinaseilla on ominaisuuksia, jotka parantavat niiden suorituskykyä taistelutilanteissa strategisiin aseisiin verrattuna, esimerkiksi räjähdysvoiman muunneltavuus ja neutronikärjet, joilla saadaan vähennettyä laskeumaa ja lisättyä vihollisjoukkojen tappioita.
Kritiikki.
Pienemmästä välittömästä tuhosta huolimatta ydiniskun poliittinen ja symbolinen merkitys on yhtä iso kuin strategisella ydinaseella. Princetonin yliopistossa vuonna 2019 tehdyssä simulaatiossa ydinaseen käyttö Yhdysvaltojen ja Venäjän sodassa eskaloitui täysimittaiseksi ydinsodaksi, jossa olisi kuollut ensimmäisten tuntien aikana 90 miljoonaa ihmistä. 
Taktisten aseiden pienen koon vuoksi esimerkiksi terroristien olisi helpompi varastaa niitä, erityisesti poliittisen epävakauden vallitessa (kuten Neuvostoliiton hajotessa). Taktiset ydinaseet muodostivat suuren osan esimerkiksi 1960-luvun ydinasevaltojen ydinasevarastoista.
Toisaalta jotkut teoreetikot kylmän sodan aikana uskoivat, että Yhdysvallat olisi ollut alakynnessä ilman taktisia ydinaseita, jos se olisi joutunut sotaan Neuvostoliittoa vastaan, varsinkin koska Yhdysvallat olisi tuskin halunnut aloittaa hyökkäystä strategisilla ydinaseilla. Koska ajateltiin, että "minkä tahansa" ydinaseen käyttö Neuvostoliittoa vastaan käynnistäisi täysimittaisen ydinsodan, taktisten ja strategisten aseiden välille on ollut vaikeampi vetää rajaa.
Asevarastot.
Taktiset ydinaseet on rajattu strategisten aseiden vähentämissopimus START:in ulkopuolelle. 2010-luvulla sekä Venäjä että Yhdysvallat alkoivat hankkia niitä lisää ja puhua niistä osana ydinasepelotettaan. Muut maat, joilla niitä tiedetään olevan, ovat Kiina, Ranska, Iso-Britannia, Pakistan, Intia, Israel ja Pohjois-Korea.
Käyttö.
Taktisia ydinaseita voitaisiin käyttää seuraavissa tilanteissa:
Leshan

Leshan on prefektuuritason kaupunki Kiinan kansantasavallassa Sichuanin maakunnassa, noin 130 km Chengdun eteläpuolella.
Hallinnollinen jako.
Leshan käsittää neljä varsinaista kaupunkipiiriä, neljä piirikuntaa, kaksi autonomista piirikuntaa ja yhden piirikunnallisen kaupungin. Osat ovat seuraavat:
Nähtävyyksiä.
Kaupungin alueella virtaa kolme jokea, Minjoki, Dadujoki ja Qingyijoki, joiden yhtymäkohdan välittömässä läheisyydessä sijaitsee maailman suurin Buddhan patsas, "Leshanin jättiläisbuddha". Buddhalaismunkit veistivät patsaan rantakallioon vuosien 719 ja 803 välisenä aikana. Istuva Buddha on 71 metriä korkea, ja sen hartioiden leveys on 28 metriä. Yksistään patsaan pään korkeus on noin 15 metriä.
Leshaniin kuuluvan Emeishanin kaupungin tuntumassa on lisäksi Emei Shan -vuori, joka on yksi neljästä buddhalaisten pyhistä vuorista Kiinassa ja lukeutuu myös UNESCOn maailmanperintökohteisiin.
Sylhet

Sylhet (, ) on kaupunki Bangladeshin koillisosassa Sylhetin alueella. Sen asukasluku oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 531 663.
Maantiede.
Sylhet sijaitsee Sylhetin alueella Bangladeshin koillisosassa Surmajoen varrella. Sylhet on jokilaakson suurin ja tärkein kaupunki.
Historia.
Sylhet on tunnettu alun perin nimellä Srihatta. Ennen islamia se oli osa Samatatan historiallista aluetta. Samatatassa vaikutti useita pieniä hindulaisten dynastioiden johtamia kuningaskuntia. Alue tunnettiin vauraana ja vaihdon välineenä käytetyistä kotilonkuorista. 1300-luvulla se oli radža Gaur Gobindin valtakunnan pääkaupunki.
Muslimit olivat alkaneet liikkua alueella ensin arabikauppiaina, jotka matkasivat Sylhetin kautta kohti Kiinaa. Muslimivalta ulottui alueelle Delhin sulttaani Firuz Shah Tughluqin valtakaudella 1300-luvulla. Suufilainen šeikki Šah Jalal keräsi Sylhetissä huomattavan määrän seuraajia ja vaikutti islamin vakiintumiseen alueella. Kaupungissa sijaitsee Šah Jalalin moskeija, sekä useiden muiden muslimipyhimysten hautoja. 1600-luvun alullaaluetta alkoivat hallita Suurmogulit ja heitä seurasi brittiläinen siirtomaavalta.
Britit tekivät Sylhetistä vuonna 1874 osan hallitsemaansa Assamia ja sen oma kuntansa perustettiin vuonna 1878. Vuonna 1947 Intian jaon yhteydessä entinen Brittiläinen Intia jaettiin hindujen Intiaan ja muslimien Pakistaniin. Sylhetissä pidettiin heinäkuussa 1947 kansanäänestys liittymiestä Itä-Bengaliin ja eroamisesta Assamista. Suurin osa äänestäjistä äänesti liittymiestä Itä-Bengaliin. Bangladeshin itsenäisyyssodan aikana vuonna 1971 hyökkäävät Intian armeijan joukot iskivät pakistanilaisia vastaan Sylhetin taistelussa, joka päättyi intialaisten voittoon.
Talous.
Sylhetissä tuotetaan sokeriruokojalosteita, nestekaasua ja lannoitteita, sekä käsityötuotteita. Alue Sylhetistä kaakkoon on yksi Bangladeshin tärkeimmistä teealueista. Vuonna 2013 Sylhetin piirikuntaan kirjattiin 20 teetilaa, jotka kattoivat yhteensä 52,5 neliökilometrin alueen, ja joiden yhteenlaskettu vuositiuotanto oli 5,5 miljoonaa teekiloa.
Väestö.
Sylhetin asukasluku oli Bangladeshin vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 531 663. Vuonna 2001 vastaava lukema oli 316 311, vuonna 1981 100 514 ja vuonna 1974 56 546. Alueella puhutaan bengalille läheistä sukua olevaa sylhetin kieltä.
Talonpojan ralli

Talonpojan ralli oli Yleisradion tuottama maatalousläheinen kilpailuohjelma, jota esitettiin kesäkausilla 1993–1998. Ohjelman tunnusmusiikin sävelsi Savukoskella asuva Toivo Keränen (s. 1942) Ohjelmassa muun muassa ajettiin kilpaa traktorilla ja harrastettiin muuta leikkimielistä kilpailua sekä haasteltiin maaseudun asukkaita ja esiteltiin kauniita suomalaisia maisemia. Ohjelmaa juonsivat Jorma Korhonen ja Lasse Tervonen.
Vuonna 1998 Talonpojan rallin voittivat Ari ja Mirja Koistinen Sonkajärveltä.
Valentin Haüy

Valentin Haüy (13. marraskuuta 1745 – 19. maaliskuuta 1822) oli ranskalainen kaunokirjallisuuden professori ja ensimmäisen sokeille tarkoitetun koulun perustaja. Haüy kehitti myös kohokirjoitusjärjestelmän, joka levisi käyttöön melko laajalti; nykyään käytössä on Louis Braillen myöhemmin kehittämä pistekirjoitusjärjestelmä. Haüya kuvataan usein ”sokeiden apostoliksi”. Hänen veljensä oli kuuluisa mineralogisti René-Just Haüy.
Elämäkerta.
Haüy syntyi Saint-Just-en-Chaussée’ssa, Oisen departementissa, Ranskassa, vuonna 1745. Haüy kävi koulua hänen isoveljensä kanssa synnyinkaupungin lähekkä sijainneessa premonstratenssilaisessa luostarikoulussa. Valentinista ei tullut koskaan pappia, vaan varhaisopintojen jälkeen Haüy matkusti Pariisiin, jossa hän tutustui kaunokirjallisuuteen sekä moderneihin kieliin. Myöhemmin hän pääsi töihin ulkoministeriöön tulkkaamaan ulkomailta lähetettyjä viestejä.
Haüyn muistetaan hänen omistautumisestaan sokeiden koulutuksen hyväksi. Inspiraatio syntyi vuonna 1771, kun hän näki eräässä Pariisin lähiössä järjestetyillä markkinoilla burleskin näytelmän, jossa sokeasta kerjääjästä tehtiin yleisen pilkan kohde. Näytelmä sai Haüyn ajattelemaan, että hänen tulisi tehdä työtä köyhien kouluttamisen eteen. Saman aikaisesti Charles-Michel de l'Épée työskenteli jälkeenjääneiden ja kuurojen hyväksi. Kesäkuussa vuonna 1784 Haüy näki ensimmäisen oppilaan Saint-Germain-des-Présin luostarin oven edessä. Oppilas oli 16-vuotias Francois Lesueur. Hän oli kerjännyt ja sokea syntymästäänsä lähtien. 
Haüy kuoli Pariisissa vuonna 1822 ja hänet haudattiin Père-Lachaisen hautausmaalle.
Muinaispersian kieli

Muinaispersian kieli on muinaista Persiaa 500–300-luvuilla eaa. hallinneiden akemenidien aikana puhutusta iranilaisesta kielestä käytetty nimitys. Sitä puhuttiin ilmeisesti valtakunnan ydinalueella nykyisen Iranin lounaisosassa. Muinaispersian historiallisia jatkajia ovat keskipersia, klassinen uuspersia sekä nykypersia, tadžikki ja dari.
Kieli tunnetaan nuolenpääkirjoituksella mm. kallioon, kivipaasiin, maljakoihin, sinetteihin, savi-, kulta- ja marmoritauluihin tehdyistä akemenidikuninkaiden piirtokirjoituksista. Niitä on löydetty laajan valtakunnan eri puolilta Iranista, Turkista ja Egyptistä. Muinaispersialaisia ovat ilmeisesti myös eräät aramealaisella kirjaimistolla laaditut piirtokirjoitukset. Lisäaineistoa tarjoavat aramealaisissa, elamilaisissa, akkadilaisissa ja kreikkalaisissa teksteissä esiintyvät muinaispersialaiset erisnimet ja lainasanat.
Muinaispersia kuuluu iranilaisten kielten lounaisryhmään. Vaikka se oli akemenidien äidinkieli, valtakunnan yleiskielenä toimi aramea, ja virkakielinä käytettiin myös akkadia ja elamia. Kirjoituksissa ei ole havaittu murre-eroja. Niissä esiintyy mm. meedialaisia ja aramealaisia lainasanoja. Aramea on vaikuttanut myös tekstien syntaksiin. Mitään todisteita laajemman muinaispersialaisen kirjallisuuden olemassaolosta ei ole säilynyt.
Muinaispersia on nuolenpääkirjoitukseen perustuvista kirjoitustavoista nuorin, mutta sillä ei ole suoraa historiallista yhteyttä muihin vastaaviin järjestelmiin. Sen merkit ovat muodoltaan omaperäisiä ja yksinkertaisia. Kirjaimisto sisältää 36 aakkos- ja tavumerkkiä, viisi ideogrammia, yhden ligatuurin, numerot ja sananrajaa osoittavan merkin. Kirjoitusjärjestelmän tulkinnan aloitti saksalainen filologi Georg Friedrich Grotefend vuonna 1802.