Yrjö IV

Yrjö IV ("George Augustus Frederick"); (12. elokuuta 1762 St Jamesin palatsi, Lontoo, Ison-Britannian kuningaskunta – 26. kesäkuuta 1830 Windsorin linna, Windsor, Yhdistynyt kuningaskunta) oli Ison-Britannian ja Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan kuningas ja Hannoverin kuningas vuosina 1820–1830.
Hän oli neljäs Hannover-sukuinen hallitsija ja oli jo vuosina 1811–1820 toiminut sijaishallitsijana "prinssihallitsijan" (engl. "Prince Regent") nimikkeellä edellisen kuninkaan, isänsä Yrjö III:n tultua mielisairaaksi eli kykenemättömäksi hoitamaan tehtäviään. Yrjö IV:tä seurasi valtaistuimelle hänen nuorempi veljensä Vilhelm IV.
Suku.
Hänen vanhempansa olivat Yrjö III ja kuningatar Charlotte von Mecklenburg-Strelitz. Hänellä oli 14 sisarusta, joista hän oli vanhin poika. Nuorempi veli, Clarencen herttua William seurasi häntä hallitsijana nimellä Vilhelm IV. Hänen muita veljiään olivat Frederick, Yorkin ja Albanyn herttua; Ernest Augustus, Hannoverin kuningas; Sussexin herttua Augustus Frederick, Adolphus, Cambridgen herttua ja Edvard, Kentin ja Strathearnin herttua. Hänen sisariaan olivat Charlotte Württembergin kuningatar sekä Mary, Gloucesterin ja Edinburghin herttuatar.
Valtionhoitaja, prinssihallitsija 1811-1820.
Marraskuussa 1810 Yrjö III ei ollut enää kykenevä hallitsemaan, ja pian sen jälkeen Walesin prinssi Georgesta tuli isänsä valtionhoitaja "Regency Actin" (1811) ehtojen mukaisesti. Helmikuussa 1812 kun lain rajoitukset päättyivät, George päätti pitää isänsä ministerit sen sijaan, että nimittäisi eloonjääneitä vanhojen Whig-puolueen ystäviensä joukosta (Fox oli kuollut vuonna 1806). Hänen päätöksensä hyödytti kansakuntaa, koska Charles Grey, Greyn 2. jaarli ja muut johtavat whig-poliitikot olivat valmiita luopumaan sodasta Ranskaa vastaan ​​ja jättämään Napoleonin Euroopan mantereen herraksi. Iso-Britannia ja sen liittolaiset voittivat lopulta Napoleonin vuonna 1815. Yrjö IV:n nouseminen valtaistuimelle isänsä kuoltua vuonna 1820 ei lisännyt hänen valtionhallintoon kuuluvia valtuuksiaan.
Yrjön valtionhoitajakauden tärkein tapahtuma oli voitto Napoleonin sodissa. Yrjö osallistui usein politiikkaan, vaikkakaan ei niin usein kuin isänsä. Pääministerinä toimi suuren osan hänen kauttaan Liverpoolin jaarli Robert Jenkinson.
Avioliitot ja lapset.
Walesin prinssi George tapasi Lontoon seurapiireissä vuonna 1784 kaksi kertaa leskeytyneen katolisen Maria Anne Weld Fitzherbertin (1756–1837) ja nai tämän salaa joulukuussa 1785. Hänen isänsä peruutti avioliiton, koska alle 25-vuotiaat kuningasperheen jäsenet eivät saaneet vuoden 1772 avioliittosäännön mukaan avioitua ilman hallitsijan lupaa eivätkä katolilaisen kanssa vuoden 1689 säädöksen mukaan. 
Saadakseen parlamentin maksamaan velkansa hän avioitui 8. huhtikuuta 1795 serkkunsa, prinsessa Caroline von Braunscweigin kanssa, joka oli Braunschweigin herttua Kaarle Vilhelm Ferdinandin ja Yrjö III:n sisaren Hannoverin prinsessa Augustan tytär.
Heille syntyi lapsi:
Muutama viikko lapsen syntymän jälkeen pariskunta erosi, ja vuonna 1814 Caroline muutti asumaan Italiaan.
Walesin prinssi Georgella oli lukuisia rakastajattaria, ja puolisonsa Carolinen kanssa hänellä oli niin huonot välit, että puoliso muutti vuonna 1796 tyttärensä Charlotte Augustan kanssa Italiaan, josta hän palasi vuonna 1821 saadakseen kuningattaren oikeudet. Yrjö IV ei kuitenkaan päästänyt häntä kruunajaisiin, ja Caroline kuoli vajaata kuukautta myöhemmin.
Taiteiden suosija.
Yrjö IV:n luonne hallitsijana tuli parhaiten esiin hänen kielellisissä ja älyllisissä kyvyissään sekä erityisesti hänen taitavalla harkintakyvyllään, Hän tuki arkkitehti John Nashia, joka teki suunnitelmat Regent Streetin (1811– n. 1825) ja Regent's Parkin kaupunkiarkkitehtuurista Lontoossa. Hän sponsoroi Sir Jeffry Wyatvillen tekemää Windsorin linnan entistämistä. Yrjö IV:n tunnetuin hanke oli John Nashin suunnittelema eksoottinen Royal Pavilion (Kuninkaallinen paviljonki) Brightonissa, jossa oli intialaista mughal-valtakunnan aikaista ​​ja kiinalais​​aiheista "chinoiserie" koristelua.
Kokonainen taidehistoriallnen tyylisuuntaus Englannissa, "Regency style" on saanut nimensä hänen aikakaudestaan sijaishallitsijana.
Kuningas.
Kun Yrjö IV:stä tuli 57-vuotiaana kuningas vuonna 1820, kuningatar Caroline palasi vaatimaan oikeuksiaan kuningatarpuolisona. Laki, jolla häneltä riistettäisiin nämä oikeudet ja avioliitto mitätöitäisiin hänen aviorikoksensa perusteella, esiteltiin ylähuoneelle, mutta siitä ei koskaan äänestetty alahuoneessa.
Yrjö IV:n kruunajaiset järjestettiin 19. heinäkuuta 1821, ja ne olivat ehkä kalleimmat Britannian historiassa. Ne maksoivat 243 000 puntaa, noin 28 miljoonaa puntaa vuoden 2024 rahassa. Vertailun vuoksi hänen isänsä Yrjö III:n kruunajaiset olivat maksaneet vain noin 10 000 puntaa.
Kuningas halusi kuulemma tilaisuuden, joka kilpailisi Napoleonin kruunajaisten kanssa. Tuloksena oli ylellinen seremonia, jossa käytettiin kruunua, jossa oli 12 000 timanttia. Juhlaan osallistui yli 2 000 ihmistä. Kuningatar Caroline ilmestyi kruunajaisiin toivoen saavansa kruunauksen. Häneltä kuitenkin evättiin pääsy Westminster Abbey'iin ja hän kuoli vain kolme viikkoa myöhemmin 7. elokuuta 1821.
Yrjö IV hyökkäsi ja vehkeili Robert Banks Jenkinsonia, Liverpoolin 2. kreiviä vastaan, joka toimi pääministerinä vuosina 1812–1827. George Canning, josta tuli ulkoministeri vuonna 1822 ja pääministeri vuonna 1827, sai Yrjön hyväksynnän, osittain vaalimalla ystävyyttä Sir William Knightonin, kuninkaan henkilääkärin ja yksityistalouden hoitajan kanssa, jonka neuvoihin Yrjö luotti liikaa. Mutta vuoden 1827 jälkeen hänellä ei enää ollut henkilökohtaista painoarvoa kummankaan suuren puolueen kanssa. Kuninkaana Yrjö vastusti katolilaisten emansipaatiota, joka viimein toteutui vuonna 1829.
Yrjö IV kuoli 67-vuotiaana 26. kesäkuuta 1830 Windsorin linnassa, ja seuraajaksi kuninkaana tuli veli Vilhelm IV. Hänen lääkäreidensä suorittama ruumiinavaus paljasti, että Yrjö IV oli kuollut ylemmän maha-suolikanavan verenvuotoon, mikä johtui mahaverisuonen repeämisestä. Hänen virtsarakostaan löydettiin suuri "appelsiinin kokoinen" kasvain; hänen sydämensä oli laajentunut, läpät olivat voimakkaasti kalkkeutuneita ja sydäntä ympäröi paksu rasvakerros.
Kuningas haudattiin Pyhän Yrjön kappelin kuninkaalliseen hautakammioon Windsorin linnaan 15. heinäkuuta 1830.