Kemin veritorstai

Kemin veritorstai oli Kemissä 18. elokuuta 1949 tapahtunut poliisien ja työläisten välinen kahakka, jossa sai surmansa kaksi ihmistä. Tuolloin paikkakunnalla oli meneillään paikallisesta palkkariidasta alkunsa saanut Kemiyhtiön työntekijöiden lakko, joka nähtiin laajemmin Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) ja Fagerholmin sosiaalidemokraattisen vähemmistöhallituksen välisenä voimainkoitoksena. Kemin veritorstai on Suomen historian toistaiseksi viimeinen kuolonuhreja vaatinut poliittinen väkivaltaisuus.
Kemin lakon taustalla oli ensimmäinen sodanjälkeinen laaja laskusuhdanne, joka iski voimakkaimmin puunjalostusteollisuuteen. Maaliskuussa 1949 kortistoissa oli yli 50 000 työtöntä ja saman vuoden syystalvella jo 60 000. Viennin kannattavuutta yritettiin parantaa kahdella devalvaatiolla, jotka lisäsivät kulutustavaroiden hintojen ja elinkustannusten nousua. Jo loppuvuodesta 1948 SAK oli vaatinut 5,5 prosentin yleistä palkankorotusta, mutta hallituksen painostuksesta SAK:n sosialidemokraattinen johto suostui myönnytyksiin. Keväällä 1949 seitsemän kansandemokraattista ammattiliittoa vaati palkkojen korottamista. 
Tapahtumien kulku.
Palkkariita sai alkunsa 1. heinäkuuta, kun sosiaaliministeriön palkkaosasto vaati Kemi Oy:n Pajusaaren tehtaan 260 puunkäsittelijän urakkapalkkoja laskettaviksi 30–40 prosenttia eli työehtosopimuksen takaamalle minimitasolle. Lakkoon yhtyivät nopeasti läheisten Kemijokisuun erottelutyömaan, Karihaaran sahan ja Kemin sataman työntekijät, jolloin lakko koski jo tuhansia työntekijöitä. Lakon johdossa olivat kommunistit, jotka hyljeksivät paperityöntekijöiden ammattijärjestön uutta johtoa.
Lakon kulkuun vaikuttivat monet tahot: SKP:n johto, joka kävi kovaa välienselvittelyä SAK:n vallasta SDP:n kanssa; Neuvostoliiton suurlähettiläs Grigori Savonenkov, joka kehotti jatkamaan lakkoa istuvan hallituksen kaatamiseksi; Karl-August Fagerholmin (SDP) hallitus, joka julisti erottelutyömaan vapaaksi työmaaksi ja sisäministeri Aarre Simonen, joka määräsi poliisit turvaamaan työrauhaa.
Suuri lakkolaisjoukko piiritti 2. elokuuta Kemi Oy:n pääkonttorin Kemissä etsien vuorineuvos Stig Weckmania ja rikkoen paikkoja. Se oli liikaa Fagerholmin hallitukselle, joka asetti 4. elokuuta Unto Varjosen johtaman talousasiain valiokunnan nujertamaan Kemin ja koko maan lakkoliikettä.
Lakkoa soviteltiin Kemissä hotelli Merihovissa 8. elokuuta kansanedustaja Eino Tainion ohjauksessa. SKP:n Ville Pessi ja Inkeri Lehtinen veivät saavutetun neuvottelutuloksen palkkakysymyksessä 9. elokuuta Helsingissä Savonenkovin hyväksyttäväksi. Savonenkov kuitenkin kannatti lakon jatkamista, joten SKP:n uudet ohjeet lakkolaisille sisälsivät uusia vaatimuksia työnantajalle, kuten lakkoajan palkan.
Hallituksen talousasiain valiokunta kehotti 10. elokuuta Suomen Metsä- ja Uittotyöväen Liittoa lopettamaan Kemijokisuun erottelun lakon elokuun puoleenväliin mennessä, jottei tukkisuma aiheuttaisi suuria vahinkoja. Muussa tapauksessa uhattiin voimatoimilla. Kommunistit puolestaan koettivat Kemissä varautua sotaväen käyttöä vastaan. Helsingissä Länsisataman työntekijät päättivät 12. elokuuta aloittaa lakon, jos sotaväki alkaa purkaa Kemin sumaa. Ville Pessi vetosi päivälehdissä koko maan työläisiin, jotta nämä nousisivat puolustamaan kemiläisiä. Työpaikoilla kiihtyi yllytys suurlakkoon. SAK:n työvaliokunta kielsi 16. elokuuta lakot ja vaati ammattiliittoja perumaan uhkavaatimuksensa. SDP:n puoluetoimikunta päätti murtaa lakot sillä, että ei-kommunistit jatkaisivat töitä. Pari sataa SDP:n ammattiyhdistysaktiivia sai ohjeet lakkoliikkeen kukistamisesta.
SKP:n piiritoimisto päätti, että torstaina 18. elokuuta lähdettäisiin hätistelemään työmaalla työskennelleitä rikkureita. Karihaaran työväentalon pihamaalta lähti kolmisen tuhatta lakkolaista mielenosoituskulkueena kohti Lautiosaarta, jossa aseistetut poliisit olivat odottamassa heitä.
Poliisi kehotti marssijoita pysähtymään, jolloin kulkueen alkuosa totteli. Väkijoukkoa kehotettiin kolme kertaa hajaantumaan lain ja hallituksen nimissä, poliisia ei kuitenkaan toteltu. Marssijoiden johtajat kiihottivat väkeä huudoilla "maa on meidän, me menemme minne tahdomme". Kuului myös huuto, "käykää tuon poliisin päälle", joka tarkoitti johdossa olevaa poliisia. Muutama marssija yritti käydä poliisin päälle siinä onnistumatta. Samalla huudettiin "päälle vaan ja eteenpäin", jolloin väkijoukko oli jo aloittanut rynnäkön kohti poliiseja. Tästä syntyi kova käsikähmä, jossa poliisit alkoivat pamputtaa päälle rynnäköivää kulkuetta. Taaempaa viskottiin poliisin niskaan kiviä, ja pian kuului myös laukauksia. Paniikki oli valmis. Rynnäkkö saatiin loppumaan vasta, kun poliisi ampui konepistooleilla varoituslaukauksia ilmaan. Kahakka ei loppunut tähän, vaan väkijoukko perääntyi ja kokoontui useampaan kertaan pienemmiksi ryhmiksi ja jatkoi poliisin päälle käymistä ja kivittämistä.
Kahakassa sai surmansa kaksi lakkolaista ja moni loukkaantui joko pampusta, toisten kolhimana tai piikkilangoissa. Kolme poliisia loukkaantui vakavasti ja parisenkymmentä lievästi. 
Toinen kuolleista oli 52-vuotias leskirouva Anni Kontiokangas, joka pakeni mellakkaa kuorma-auton alle. Kun auto lähti liikkeelle, hän ruhjoutui pahoin ja kuoli kolme päivää myöhemmin sairaalassa. Kolmekymmentäneljävuotias sähköasentaja Felix Pietilä kuoli heti luotiin, joka oli läpäissyt hänen vasemman keuhkonsa. Luoti oli ammuttu FN-pistoolista, jollaisia poliisi käytti. Ei tiedetä kuitenkaan, kuka Pietilän ampui. Poliisin harjoittamasta ammuskelusta ei laadittu koskaan selvitystä ja poliisit vapautettiin vastuusta oikeuden päätöksellä voimassa olleen rikoslain 16. luvun nojalla (rikokset julkista viranomaista tai yleistä järjestystä vastaan). Kuudes pykälä määräsi, että jos asevoimaa käytettäessä kapinan kukistamiseen "joku väkijoukosta siinä sai haavan tai surman, olkoon sinään". 
Molemmat vainajat haudattiin 1.9.1949 Vapaa-ajattelijoiden Ristikankaan hautausmaalle, mutta Kontiokankaan hautakiveen kaiverrettiin vahingossa veritorstain päivämäärä kuolinpäivän sijaan. 
Sisäministeri Aarre Simonen teki Tapahtumapäivän iltana vakavin ilmein selkoa tapahtuneesta täpötäydelle salille Helsingin työväentalossa: "Tänään on tapahtunut suuri onnettomuus Kemissä. Syy ei kuitenkaan ole meidän vaan kommunistijohtajien. – – – Olen valmis paljastamaan pääni surmansa saaneiden hautakummun äärellä. – – – Tässä maassa ei tehdä vallankumousta kun minä olen sisäministerinä. – – – Hallituksen mahdollisuudet toimia ovat kuitenkin vähäiset, elleivät työpaikat kestä nyt alkavaa kommunistien rumputulitusta."
Aarre Simosen isä, muurari Edvard Simonen oli Kemin tapahtumien aikana muuraamassa Työväen akatemian uutta päärakennusta Kauniaisissa ja seurasi tilannetta radion ja sanomalehtien välityksellä. Muutama päivä Kemin veritorstain jälkeen hän pohti tapahtumia ja niiden seurauksia työtoveriensa kanssa ja totesi: ”Jos Aarre nyt selviää, hänellä on elämä edessä, ellei, on koulutus mennyt hukkaan.”
Poliittiset seuraukset.
Kemin tapahtumien jälkeen SKP:n johtajiin kuulunut Hertta Kuusinen määräsi Moskovasta annetun käskyn perusteella lakkoliikkeet Suomessa lopetettaviksi. Kemin tapahtumista joutui syytteeseen 127 ihmistä, joista 63 tuomittiin eri mittaisiin kuritushuonerangaistuksiin kapinasta. Surmansa saaneen Felix Pietilän omaiset velvoitettiin korvaamaan valtiolle Pietilälle tehdystä ruumiinavauksesta aiheutuneet kulut. Myöhemmin kaikki tuomitut armahdettiin erillislailla, mutta lakkolaisten mainetta ei silti puhdistettu.
Sosiaaliministeriön vaatimia palkanpudotuksia ei tullut, sillä hallitus määräsi 22. elokuuta, että Kemi Oy:n tuotantolaitoksissa käytetään ennen lakkoa voimassa olleita palkkoja.
Jälkeenpäin viranomaisten toimintaa on usein puolusteltu väittämällä, että poliisi ei olisi ampunut ihmisiä kohti, vaan ainoastaan pelotelaukauksia ilmaan. Kemissä ilmestyvä "Pohjolan Sanomat" tutustui 60 vuotta salattuina olleisiin Suojelupoliisin arkistoihin aiheesta. Lehden mukaan vanhempi konstaapeli Viljo Kujanpää kertoi kuulusteluissa yrittäneensä ampua yhden lakkolaisen, joka oli juuri ruhjomassa toista poliisia suurella kivellä. Lataushäiriö Kujanpään pistoolissa pelasti kuitenkin lakkolaisen.
Kommunistit vaativat sisäministeri Aarre Simosen asettamista syytteeseen Kemin tapahtumista, koska heidän näkemyksensä mukaan Simonen oli yksin vastuussa Kemin veritorstaista. Laillista perustetta tähän ei kuitenkaan ollut, ja samoin epäonnistui kommunistien yritys kaataa Simonen epäluottamuslauseäänestyksellä eduskunnassa.
Presidentti J. K. Paasikivi kirjoitti päiväkirjaansa ihastuneita kommentteja Kemin lakkoliikkeen purkamisesta; hänen mielestään mikään muu kuin sosialidemokraattinen hallitus ei olisi pystynyt hoitamaan tällaista tilannetta.
Kemin tapahtumien jälkeen seitsemän kommunistien hallitsemaa ammattiliittoa laajensivat lakkoliikkeen koko maahan. Syyskuun alussa 1949 kyseiset ammattiliitot erotettiin SAK:sta, ja muista järjestöistä erotettiin kansandemokraattisia toimitsijoita. Nämä toimet pakottivat kommunistit taipumaan ja tunnustamaan epäonnistumisensa ammattiyhdistysliikkeen valtaamisessa. SAK:sta erotetut ammattiliitot palasivat vähin äänin takaisin keskusjärjestöön loppusyksyn 1949 aikana.
Neuvostoliitto suhtautui Kemin lakkoliikkeeseen ja sen kovaotteiseen tukahduttamiseen laimeasti. Tapahtumien lopputulos osoitti Moskovalle, että vaikutuskanavat Suomen hallitukseen täytyi hakea suomalaisten kommunistien ohi. Lännessä puolestaan luottamus Suomen tulevaisuuteen lisääntyi. Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun (CIA) raportissa todettiin Kemin tapahtumien olleen ”suomalaisten testi”, jonka he läpäisivät, ja suomalaisten kantaneen tietämättään kortensa patoamispolitiikan kekoon. Vuoden 1949 tilanteessa Yhdysvaltain patoamispolitiikka tarkoitti sitä, että suomalaisia kommunistien vastaisia voimia kannatti tukea, ja sosialidemokraatit alkoivat saada dollariapua. 
Osa tapahtuman pöytäkirjoista tuhoutui 29. tammikuuta 1950 Kemissä sattuneessa tulipalossa. Kemin raastuvanoikeus antoi tapauksen tuomiot 27. helmikuuta 1950.
Jälkimaine.
Kemin veritorstai saavutti heti legendaariset mittasuhteet SKP:n jäsenten keskuudessa. SKP:n mukaan tapaus osoitti, että porvaristo oli valmis käyttämään väkivaltaa. SKP pyrki myös luomaan lakon uhreista ”työläismarttyyreita”; esimerkiksi hautajaispäivänä 1. syyskuuta 1949 Helsingin Suurtorilla järjestettiin suuri mielenosoitustilaisuus.
Kemin veritorstai nostettiin uudestaan esiin 1970-luvun alussa vasemmistolaisen poliittisen laululiikkeen käyttämässä retoriikassa. Tuolloin Agit Prop levytti Elvi Sinervon runot "Lintu mustasiipi lennä" ja "Sinä tiedät luokkasi lait", jotka kertovat tästä tapahtumasta.
Vaikka Aarre Simonen tuli myöhemmin hyväksytymmäksi myös kommunistien keskuudessa, hänen osuuttaan Kemin tapahtumissa ei koskaan unohdettu. Simonen joutui tämän tästä vastaamaan hieman haastavasti esitettyyn kysymykseen: ”Tekisittekö samoin kuin vuonna 1949, jos Kemin tapahtumat olisivat nyt ratkaistavinanne?” Lokakuussa 1974 Simonen vastasi tähän kysymykseen Hymy-lehden haastattelussa:
Isohaaran sillan lähettyville pienelle aukiolle Akkunusjoen suulle on pystytetty veritorstain muistomerkki vuonna 1984. Muistomerkkiin kiinnitetyssä laatassa vääristellään kuitenkin tapahtumia, koska mielenosoitus ei ollut rauhallinen, vaan poliiseja heiteltiin kivillä ja heidän kimppuunsa hyökättiin. Ei myöskään tiedetty varmasti, kuka ampui Pietilän.