RinneRadio

RinneRadio on elektronista musiikkia soittava jazzvaikutteinen yhtye, jonka musiikissa on kuultavissa usein myös maailmanmusiikin vivahteita. Yhtyettä on pidetty alansa edelläkävijänä eri musiikkityylien yhdistämisessä, koska se fuusioi jazzia ambient- ja teknomusiikkiin jo kauan ennen ilmiön yleistymistä kansainvälisesti. Esimerkiksi suomalaista populaarimusiikkia käsittelevän kirjasarjan kolmannessa osassa "Suomi soi 3 ‒ Ääniaalloilta parrasvaloihin" (Tammi, 2005) on todettu, että “RinneRadio oli vuosikausia aikaansa edellä”.
Yhtyeen virallisilla kotisivuilla RinneRadion tuottamaa musiikkia kuvaillaan yhdistelmäksi drum’n’bass- ja teknorytmejä sävytettyinä tummasävyisellä dub technolla, runsailla ambient-äänimaailmoilla sekä ajattomilla saksofoni- ja bassoklarinettiosuuksilla, joista yhdessä syntyy kiihkeän transsimaista ja surrealistista tanssimusiikkia.” RinneRadion nykyiseen kokoonpanoon kuuluvat Tapani Rinne (puhallinsoittimet), Aleksi Myllykoski (konesoundit) ja Juuso Hannukainen (perkussiot).
Kirjailija-toimittaja Petri Silas on kuvannut Tapani Rinteen asemaa suomalaisessa musiikissa "Finnish Jazz" -teoksen viidennessä painoksessa seuraavasti: “Rinne haeskelee aina uusia horisontteja, ja hänen seksikäs sopraanosaksofoninsa ja kaihoisa bassoklarinettinsa edustavat eräitä suomalaisen jazzin kaikkein omaperäisimmistä äänistä.”
Tie menestykseen.
Jazz-muusikko ja säveltäjä Edward Vesala perusti RinneRadion vuonna 1988 saksofonisti-säveltäjä Tapani Rinteelle Helsingissä järjestettyjen Sound &amp; Fury -työpajojen jäljiltä, joihin viimeksi mainittu osallistui. Ensilevy "RinneRadio" julkaistiin samana vuonna. Sillä esiintyivät muun muassa Raoul Björkenheim, Iro Haarla ja Seppo Tyni. Vesala myös tuotti ja suurimmalta osin sävelsi debyyttilevyn.
Yhtyeen toinen levy "Dance and Visions" ilmestyi vuonna 1990, ja sillä vieraili ensimmäistä kertaa muun muassa saamelainen Wimme Saari joikuineen. Uutena virallisena jäsenenä esiteltiin samalla albumilla Jari Kokkonen. Hän jatkoi kokoonpanossa vuoteen 2001 saakka. "Dance and Visions" -levyllä voi kuulla ensimmäistä kertaa tyypillisen RinneRadion äänimaailman, jossa elektronista musiikkia yhdistellään ambient teknosta drum’n’bassiin ja jatsikkaisiin puhallinsoittimiin. 
Alkuvaiheessa RinneRadion klubiystävällinen musiikki elektronisine vaikutteineen aiheutti hämmennystä jazz-piireissä. Markus Partaselle kirjaan "Rytmihäiriöitä ‒ Uuden Suomi-jazzin nousu" (Like Kustannus) antamassaan haastattelussa Tapani Rinne kuvaa näitä alkuvuosia seuraavasti: “Soitimme ehkä liian leimallisesti jazz- ja taidemusiikkipaikoissa. Teknokuviot- ja klubit olivat asia erikseen, mutta niihin ympyröihin pääsimme mukaan vasta myöhemmin, kun bändillä oli jo enemmän kaupallistakin suosiota.”
Vuonna 1992 RinneRadio julkaisi kolmannen levynsä "Joik", jolla vieraili ensimmäistä kertaa myös Kimmo Kajasto, joka on yksi Tapani Rinteen pitkäaikaisista yhteistyökumppaneista. Samana vuonna Rinne sai Suomen Jazzliiton myöntämän Yrjö-palkinnon tultuaan valituksi Vuoden suomalaiseksi jazzmuusikoksi. 
Yhtyeen neljäs levy "Unik" ilmestyi vuonna 1994. Se oli jatkoa vuotta aiemmin julkaistulle EP-levylle "DiorInNera". Albumi palkittiin Emma-gaalassa Vuoden jazz-albumina. Rumba-lehden kriitikot äänestivät Rinneradion albumin "Unik" vuoden 1994 kymmenenneksi parhaaksi suomalaisalbumiksi. Yhtye teki kansainvälisiä kiertueita, joilla se esiintyi muun muassa Belgiassa, Tanskassa, Saksassa, Virossa, Japanissa, Espanjassa ja Ruotsissa.
RinneRadion ydinkokoonpanoon kuuluivat tässä vaiheessa Rinne, Kajasto ja Kokkonen. Trio jatkoi musiikkityylin kehittämistä erityisesti viidennellä "RoK"-levyllä (1996), joka piti sisällään vaikutteita hiphopista drum’n’bassiin ja jazziin. Samana vuonna he voittivat Kultapumpeli-palkinnon Oulun musiikkivideofestivaaleilla kappaleen “Aromaa AltToo” -videolla.
"Rok"-albumi oli kaupallisessa mielessä RinneRadion läpimurtolevy. Se nousi Suomen virallisella listalla sijalle #22 vuonna 1996 ja pysyi siellä kuuden viikon ajan. Tapani Rinteen mukaan suosio tuli yllättäen, kuten käy ilmi hänen haastattelustaan Markus Partasen kirjassa "Rytmihäiriöitä ‒ Uuden Suomi-jazzin nousu": “Me olimme silloin oikeassa paikassa oikeaan aikaan. "Rokin" aikoihin suurempi yleisö oli valmis RinneRadion musiikille, mutta trendejä ja muotoja ei voi ennustaa. Toisaalta tuolloin kävi myös niin, että meitä pyydettiin enää harvemmin esiintymään jazzyhteyksiin. Se oli kummallista, mutta musiikin tekijän ei kannata ryhtyä miettimään bisnestä, vaan tärkeintä on tehdä sitä, mikä todella kiinnostaa. Jos niin syntynyt musiikki joskus kohtaa trendit, se on hieno juttu, mutta trendien mukaan musiikkia ei voi luoda: silloinhan sitä olisi jo aikaansa jäljessä eikä sellaisessa musiikin tekemisessä olisi muutenkaan mitään mieltä.” Vannoutuneimmat uudet faninsa RinneRadio löysi Euroopasta, jossa jazzin ja konerytmien fuusiolle oli herännyt kysyntää dj-vetoisen klubimusiikkikulttuurin kautta.
Vuonna 1997 RinneRadio julkaisi uuden levyn, joka kantoi nimeä "pfft". Se syntyi yhteistyön pohjalta Pan Sonicista tunnetun Ø:n eli Mika Vainion kanssa ja perustui RinneRadion live-esiintymiseen, josta Vainio oli viereisessä tilassa tehnyt samanaikaisesti oman uudelleenmiksauksensa. Samana vuonna yhtyeellä oli esiintyminen Knitting Factoryssa New Yorkissa, josta äänisignaali lähetettiin suorana Pori Jazz -festivaalille Suomeen. Porissa amerikkalainen DJ Spooky loihti siitä oman live-tulkintansa paikan päällä olleelle tapahtumayleisölle.
Kaksi pienempää julkaisua, EP-levyt "Osaka" ja "Juju", olivat sen jälkeen vuorossa ennen kuin RinneRadio alkoi taas työskennellä seuraavan täyspitkän albuminsa "G" parissa. Viimeksi mainittu julkaistiin vuonna 1998. Ohjelmoija Kimmo Kajaston tilalle kokoonpanoon oli nyt liittynyt DJ Ken-One (Jean Johansson). 
Yhteistyö lukuisten eri deejiiden kanssa kulminoitu vuoden 1999 julkaisulla "B", joka käsittää monien Suomen tunnetuimpien deejiiden ja tuottajien, kuten Brothomstatesin, Jori Hulkkosen, JS16:n ja Slown, uudelleenmiksaamia versioita RinneRadion kappaleista.
2000‒2009.
Yhteistyö Jori Hulkkosen kanssa jatkui, sillä hän oli pitkälti tuotantovastuussa seuraavalla RinneRadion levyllä "Nao" (2001) yhdessä Veikka Erkolan kanssa. Live-esiintymisten osalta DJ Ken-Onen korvasi ensin kokoonpanossa perkussionisti Zarkus Poussa, sittemmin Abdissa Assefa. "Nao" nousi lopulta Suomen virallisella listalla sijalle #32, mikä teki kaupallisesti siitä yhtyeen toiseksi menestyneimmän levyn "Rok"-albumin jälkeen. Sitä seurasi vuonna 2003 toinen albumi, nimeltään "Lumix", joka musiikillisessa mielessä sisälsi vahvan panoksen Veikka Erkolalta ja Pauli Saastamoiselta. Jälkimmäinen on vuosien varrella toiminut merkittävässä roolissa RinneRadion äänimaailman osalta erityisesti äänitysten, miksausten ja masteroinnin osalta.
Samojen vuosien aikana Tapani Rinteen kumppaneiksi yhtyeeseen liittyivät Tuomas “Verneri Lumi” Norvio ja Juuso “Juusonik” Hannukainen (joka tunnetaan myös Don Johnson Big Bandista). RinneRadio oli jälleen trio. Heidän ensimmäinen yhteisprojektinsa oli vuoden 2004 albumi "Pan", jolla vierailee mm. viulisti Pekka Kuusiston.
Vuonna 2005 RinneRadio keskittyi kiertueisiin ja esiintyi muun muassa Herbie Hancockin kuratoimalla festivaalilla Barbicanin taidekeskuksessa Lontoossa ja hollantilaisella North Sea Jazz Festivalilla. Seuraavana vuonna yhtye kutsuttiin esiintymään Midem-musiikkitapahtuman 40-vuotisjuhlien avajaisiin Cannesissa, Ranskassa. Pian tämän jälkeen oli vuoro jälleen uudelle levylle, joka nimettiin yksinkertaisesti "+":ksi. Viulisti Pekka Kuusisto vierailee myös tällä albumilla.
Syyskuussa 2007 ilmestyneellä "On"-albumilla kuullaan vierailevina solisteina muun muassa Sanni Orasmaata ja islantilaista Kira Kiraa. Yhtye juhlisti 20-vuotistaivaltaan seuraavana vuonna julkaisemalla kokoelmalevyn "20", joka käsittää saman määrän kappaleita RinneRadion uran varrelta. Valinnoista vastasivat radio- ja klubideejiit, joita pyydettiin listaamaan teokset, joiden pitäisi kunkin mielestä kuulua yhtyeen unelmalevylle. Näiden pohjalta valitut kappaleet on albumilla jaettu kahdelle levylle, jotka on nimetty teemanmukaisin otsikoin Side (A)mbient ja Side (B)eat. 
Tuoretta materiaalia kuultiin vuonna 2009 "Pole Stars" -levyllä. Musiikillisesti se edustaa eräänlaista päivitystä RinneRadion aiempaan pohjoisilla ulottuvuuksilla maustettuun “etnoteknoon”. Levyllä vierailevat muun muassa saamelaisjoikaajat Ulla Pirttijärvi ja Wimme Saari, harmonikkataiteilija Johanna Juhola sekä kanteletaiteilija Eva Alkula.
2010-luvulta nykypäivään.
RinneRadion seuraava merkittävä etappi käynnistyi suomalaisen drum’n’bass -artisti Konsta “DJ Muffler” Mikkosen ottaessa pian "Pole Stars" -levyn jälkeen kokoonpanossa Tuomas “Verneri Lumi” Norvion paikan. Tämän voi kuulla myös vuonna 2012 julkaistulla "StaRRk"-levyllä, jota Helsingin Sanomien levyarviossa 30.8.2012 kuvailtiin tyylillisesti RinneRadion aiempaan tuotantoon nähden entistä särmikkäämmäksi ja säkättävämmäksi sekä jylhemmäksi, jyrkemmäksi ja synkemmäksi.
Virallinen kokoonpano säilyi pitkään muuttumattomana vuoteen 2020 saakka, jolloin elektronisen musiikin artisti ja deejii Aleksi Myllykoski astui DJ Mufflerin paikalle tuurattuaan tätä jo edellisten vuosien aikana toisinaan live-konserteissa.
Vuoden 2012 "StaRRk"-albumin jälkeen RinneRadio on keskittynyt keikkailuun sekä Suomessa että ulkomailla. Levytysten osalta yhtyeen jäsenet ovat olleet kiireisiä omissa projekteissaan. Tapani Rinne julkaisi neljännen soololevynsä "Radioton" vuonna 2019, järjestyksessään toisen yhteislevyn "Human" joikaaja Wimme Saaren kanssa vuonna 2017 sekä yhteisprojektit "Under The Ground" (2015) ja "Inside The Temple" (2012) Teho Majamäen kanssa.
Vuodesta 1996 kaikki RinneRadion tuotokset oli julkaissut Rockadillo Records. Yhtye päätti kokeilla kansainvälisen yleisönsä tavoittamista entistä paremmin brittiläisen The Ambient Zone -levymerkin kautta. Lontoosta käsin toimiva label julkaisi yhtyeen kaksi viimeisintä singleä “Yasmin” (2017) ja “Zarkukselle” (2018), jotka saivat radiosoittoa myös Britanniassa. Sittemmin yhtye on työskennellyt uuden levynsä parissa, joka ilmestyy Rockadillo Recordsin kautta talvella 2020-2021.