tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nukus

Nukus (karakalpakiksi "Nókis", ) on Karakalpakian autonomisen tasavallan pääkaupunki Uzbekistanin länsiosassa Keski-Aasiassa. Se sijaitsee Karakalpakian eteläosassa Turkmenistanin rajan tuntumassa Amudarja-joen varrella Kyzyl Kumin aavikon länsipuolella Harezmin keitaalla. Kaupungista on matkaa Uzbekistanin pääkaupunkiin Taškentiin 1 255 km. Nukusin asukasluku on 194 700 (1997).
Nukus on Karakalpakian liikenteellinen keskus. Siellä on lentokenttä ja linja-autoasema sekä rautatieyhteys Uzbekistanin pääkaupunkiin Taškentiin ja Kazakstanin puolelle Almatyyn. Kaupungissa on kevyttä teollisuutta muun muassa elintarviketeollisuutta. 
Kaupungin nähtävyyksistä mainittakoon Igor Savitskin galleria, jossa on taidekokoelma, jossa on Stalinin kaupunkiin 1920- ja 1930-luvuilla karkottamien taiteilijoiden töitä. Kaupungissa on myös Berdašin kunniaksi pystytetty patsas. Hän oli 1800-luvun suurin karakalpakialainen runoilija ja valtiomies. 
Kaupungista on noin 200 kilometriä Araljärvelle ja Araljärven ympäristökatastrofi vaikuttaa myös Nukusissa. Alueen ilmasto on alkanut muuttua ja Nukusissakin kärsitään keskimäärin 10 hiekka- ja pölymyrskystä vuodessa. 
Venäläiset perustivat Nukusin 1827, mutta kaupunki alkoi kehittyä ja kasvaa vasta 1930-luvulla. Karakalpakian pääkaupunki siitä tuli 1925.
Samarkand

Samarkand (, , , ) on Samarkandin alueen pääkaupunki Uzbekistanin itäosassa Zeravšan-joen laaksossa lähellä Tadžikistanin rajaa Keski-Aasiassa. Kaupungin asukasluku on 596 000 (2008).
Kaupungin teollisuus tuottaa teetä, viiniä, tekstiilejä, lannoitteita ja moottoripyörien osia. Samarkand on Keski-Aasian vanhin kaupunki. Se jakaantuu uuteen ja vanhaan kaupunkiin. Vanhassa kaupungissa on muun muassa 1300- ja 1400-luvuilta peräisin olevia moskeijoita ja 1400-luvulla rakennettu Timur Lenkin mausoleumi. Kaupungissa on yliopisto ja antiikin historian museo.
Historia.
Samarkandin alue asutettiin noin 2000 vuotta eaa. Sittemmin Samarkandista tuli Persian Sogdianan maakunnan pääkaupunki, tosin kaupungista käytettiin tuolloin nimeä Maracanda. Makedonian hallitsija Aleksanteri Suuri valloitti kaupungin 329 eaa. Kaupungista kehittyi sittemmin merkittävä kauppakeskus Kiinan ja Välimeren välisessä kaupankäynnissä. Arabit valloittivat kaupungin 700-luvun alussa, jolloin väestö käännytettiin islamiin. Mongolivalloittaja Tšingis-kaani tuhosi joukkoineen lähes koko kaupungin 1220. 
Samarkandin uusi kukoistusaika alkoi, kun valloittaja Timur Lenk teki siitä valtakuntansa pääkaupungin vuonna 1369. Uzbekit valloittivat kaupungin 1500 ja perustivat Buharan emiirikunnan 1784. Kaupunki joutui Buharan mukana Venäjän vaikutuspiiriin 1868, jolloin sen merkitys kauppapaikkana jälleen kasvoi. Vuonna 1920 kaupunki liitettiin Neuvostoliittoon, jossa se kuului aluksi Buharan neuvostotasavaltaan. Uzbekistanin neuvostotasavalta perustettiin 1924 ja Samarkand oli sen pääkaupunkina vuoteen 1930 asti. Vuodesta 1991 Samarkand on ollut osa itsenäistä Uzbekistania.
Samarkand juhli 2500-vuotispäiviään vuonna 1969, kunnes arkeologit löysivät tekstejä, joiden mukaan kaupunki on tunnettua vanhempi. 2750-vuotispäivät järjestettiin elokuussa 2007.
Maantiede ja ilmasto.
Samarkand sijaitsee Uzbekistanin itäosassa suuressa keitaassa Zeravšan-joen laaksossa.
Vanhan kaupungin asemakaava on säilynyt ajalta, jolloin kaupunkia ympäröi muuri, jossa oli kuusi porttia, ja kadut kulkivat porteilta kaupungin keskustaan. Muuria ei enää ole. Uudemman venäläisen osan rakentaminen alkoi 1871, ja se laajeni voimakkaasti neuvostoaikana. Tällä alueella on puistoja ja julkisia rakennuksia kuten oppilaitoksia ja teattereita.
Kaupungin keskustassa on laaja Registanin aukio. Bibi Khanumin moskeija on yksi maailman suurimmista. Monet rakennukset liittyvät Timur Lenkin ja hänen pojanpoikansa Ulugh Begin elämään.
Samarkandissa on kesällä kuumaa (kesä-, heinä- ja elokuun keskimääräinen yli 32 astetta) ja talvella kylmää (joulu-, tammi- ja helmikuun keskimääräinen alin vähän pakkasen puolella). Sadetta saadaan eniten maalis- ja huhtikuussa, kesäkuusta syyskuuhun ei sada juuri lainkaan.
Kokand

Kokand () on kaupunki Ferganan alueella Uzbekistanissa. Se sijaitsee Soʻxjoen alajuoksulla Fergananlaakson länsiosassa 90 kilometriä Ferganan kaupungista länteen. Kokandissa oli arviolta 308 100 asukasta vuonna 2024.
Silkkitien varrella sijainnut Kokand mainitaan eri nimillä 900-luvulta lähtien. Mongolit hävittivät sen 1200-luvulla, minkä jälkeen paikalla oli pieni kylä. Vuonna 1711 sinne alettiin rakentaa Eskiqoʻrgonin linnoitusta, jonka valmistuttua vuonna 1732 Kokandista tuli Kokandin kaanikunnan pääkaupunki.
Kokand oli 1800-luvun vaihteessa tärkeä kaupan ja käsityöammattien keskus, jossa harjoitettiin myös tieteitä ja taiteita. Buharan kaanikunta valtasi sen vuonna 1842 ja Venäjä vuonna 1876. Kokand oli sen jälkeen Ferganan alueen hallinnollinen keskus, kunnes vuonna 1877 aluehallinto siirrettiin Novyi Margelaniin. 1800-luvun lopulla kaupunkiin syntyi puuvilla- ja silkkiteollisuutta.
Kokand oli myös koulukaupunki, jossa toimi 1900-luvun alussa perinteisten oppilaitosten ohella moderneja perus- ja ammattikouluja. Kaupungissa ilmestyi useita uzbekinkielisiä sanomalehtiä. Joulukuussa 1917 siellä perustettiin bolševikkien vastainen Kokandin hallitus, joka kukistettiin verisesti helmikuussa 1918.
Nykyään Kokand on tärkeä liikenne-, teollisuus- ja kulttuurikeskus. Sen kautta kulkee Taškentin ja Andižanin välinen rautatie, ja sieltä on maantieyhteydet Fergananlaakson kaupunkeihin ja Taškentiin. Kokandin lentoasema ei ole käytössä. Kaupungissa on tekstiili-, elintarvike-, kemian, metalli- ja rakennustarviketeollisuutta.
Kokandissa toimii kasvatustieteellinen korkeakoulu, ammatti- ja taideoppilaitoksia, draamateatteri ja kansanteatteri. Kaupungin suurin nähtävyys on Xudoyor-kaanin 1860-luvulla rakennuttama palatsi, jossa toimii kotiseutumuseo. Muita kohteita ovat 1800-luvun alussa pystytetty perjantaimoskeija, Norboʻtabiy-kaanin hautamuistomerkki Dahmai shohon sekä monet madrasat. Kokandissa syntyneille modernin uzbekkikirjallisuuden edelläkävijöille Muhammad Aminxoʻja Muqimiylle ja Hamza Hakimzoda Niyoziylle on omistettu omat museonsa.
Qarshi

Qarshi (uzb. kyrill. Қарши, ) on kaupunki ja Qashqadaryon alueen keskus Uzbekistanin eteläosassa. Se sijaitsee Qashqadaryojoen varrella 450 kilometriä Taškentista lounaaseen. Kaupungissa oli 295 600 asukasta vuonna 2024.
Historia.
Seudun vanhin tunnettu kaupunkiasutus on 800–700-luvuilla syntynyt ja 500-luvun tienoilla ennen ajanlaskun alkua linnoitettu Yerkoʻrgʻon, jonka eräät tutkijat uskovat olevan Aleksanteri Suuren Keski-Aasian sotaretken yhteydessä mainittu Nautaka. Se sijaitsi noin kymmenen kilometriä Qarshista luoteeseen. Seuraava historiallisissa lähteissä mainittu kaupunki oli 500–600-lukujen kiinalaisen kronikan Našebo tai Bolo, jonka uskotaan sijaineen seitsemän kilometriä Qarshista etelälounaaseen Zahhoki-Moron -nimisessä paikassa. Arabiankielisissä lähteissä sitä kutsutaan nimillä Nakhšab tai Nasaf. Ennen 700-luvun arabivalloitusta kaupunki siirtyi Qarshin luoteispuolelle Qashqadaryojoen varrella sijaitsevaan Shulluktepaan. Nasafista kehittyi 1100-luvulla suuri alueellinen keskus, mutta se tuhoutui mongolivalloituksen aikana 1200-luvun alkupuolella.
Nykyinen Qarshi lienee perustettu Tšagatai-kaani Kebekin aikana 1300-luvun alussa. Sen kautta kulki muinainen kauppareitti Buharasta Afganistaniin ja Intiaan. Muureilla, torneilla ja vallihaudalla varustetun linnoituksen ympärille syntyi myöhemmin muurin ympäröimä esikaupunki. Qarshi oli alueellinen sotilas- ja hallintokeskus sekä kauppapaikka, joka 1700-luvun lopulta lähtien toimi myös Buharan kaanikunnan vallanperijöiden asuinpaikkana. 1800-luvun lopulla se oli Buharan jälkeen kaanikunnan suurin kaupunki. Vuosina 1926–1937 sen nimenä oli Behbudiy, ja vuonna 1943 siitä tuli aluekeskus.
Liikenne ja talous.
Qarshista on maantie- ja rautatieyhteydet Buharaan, Shahrisabziin, Samarkandiin, Termiziin ja Turkmenistaniin. Kaupungin lähellä sijaitsee lentoasema.
Kaupunki on maatalous- ja maakaasuntuotantoalueen keskus. Ympäröivällä keidasalueella viljellään varsinkin vehnää ja puuvillaa, ja Qarshin arolla harjoitetaan karjanhoitoa. Kaasuteollisuus on keskittynyt Muborakiin ja Sho‘rtaniin. Qarshissa on tekstiili-, elintarvike-, rakennustarvike- ja muoviteollisuutta. Kaupunki on tunnettu lyhytnukkaisista matoistaan.
Kulttuuri.
Qarshissa toimii opettajakorkeakoulun pohjalta vuonna 1992 perustettu yliopisto sekä tekninen ja talouskorkeakoulu. Kulttuurilaitoksia ovat kotiseutumuseo ja musiikki- ja draamateatteri.
Kaupungin rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat 1500-luvulta peräisin olevat Odinan ja Ko‘kgumbazin moskeijat, 1900-luvun alussa rakennetut madrasat ja Qashqadaryon ylittävä silta. Lähiseudun nähtävyyksiä ovat Husam otan ja Sulton Mirhaydarin mausoleumit.
Namangan

Namangan on kaupunki ja Namanganin alueen hallinnollinen keskus Uzbekistanissa. Se sijaitsee Fergananlaakson pohjoisosassa 280 kilometriä Taškentista itään. Kaupungissa oli 696 500 asukasta vuonna 2024.
Namangan sijaitsee Namangansoyjoen ja Pohjois-Ferganan kanavan yhtymäkohdassa 450 metrin korkeudella merenpinnasta. Kaupungin pinta-ala on 83,3 neliökilometriä. Keskilämpötila on tammikuussa –2,3 ja heinäkuussa 26,3 astetta.
Kaupunki on syntynyt 1600-luvulla sen jälkeen kun maanjäristys tuhosi Fergananlaakson muinaisen pääkaupungin Axsikentin. Se kuului 1700-luvulta lähtien Kokandin kaanikuntaan. Namangan oli kuvernöörin asuinpaikka sekä tärkeä käsityöammattien ja kaupan keskus. Vuosina 1842–1845 kaupunki ympäröitiin korkealla muurilla. Venäjän valloitettua alueen Namangan toimi piirikunnan keskuksena. Vuonna 1912 rakennettiin sen kautta kulkeva rautatie. Neuvostoaikana kaupunkiin syntyi teollisuutta. Sen väestö on kymmenkertaistunut vuodesta 1897 ja yli kaksinkertaistunut vuodesta 1989.
Namanganin kautta kulkee Fergananlaakson kehätie. Sen lähellä sijaitsee kansainvälinen lentoasema. Kaupungissa on varsinkin tekstiili- ja elintarviketeollisuutta.
Kaupungissa toimii yliopisto, tekninen ja talouskorkeakoulu, opettajakorkeakoulu, kotiseutumuseo sekä musiikki- ja draamateatteri. Nähtävyyksiin kuuluvat 1700-luvulla pystytetty Hoʻja Aminin mausoleumi moskeijoineen sekä 1900-luvun alussa rakennetut Mulla Qirgʻizin madrasa ja Ota Valixonin moskeija.
Moynaq

Moynaq () on kaupunki Karakalpakian pohjoisosassa Uzbekistanissa Keski-Aasiassa. Se oli aikoinaan Araljärven satamakaupunki, mutta Araljärven kutistumisen myötä se on jäänyt sisämaahan. Kalastus ja kalanjalostus työllistivät aikoinaan 30 000 henkeä. Kaupungissa on nykyään enää noin 13 500 asukasta.
Moynaq oli virkeä kalastuskeskus ja Uzbekistanin ainoa satamakaupunki, jossa oli kymmeniä tuhansia asukkaita. Nykyään kaupunki sijaitsee noin 150 kilometrin päästä Araljärven rannasta. Kaupungin ympäristö on pahasti saastunut puuvillaviljelmillä käytetyillä myrkyillä. Myrkylliset hiekkamyrskyt nostattavat saastunutta entistä merenpohjaa ilmaan ja aiheuttavat jäljelle jääneille asukkaille sairauksia.
Moynaqin ympäristössä on lukuisia ruosteisia neuvostoaikaisia kalastusaluksia, jotka ovat jääneet sijoilleen järven kuivumisen jälkeen. Kaupungin keskustassa sijaitsee yksihuoneinen museo, joka on omistettu Moynaqin perinnölle.
Martin Galway

Martin Galway (s. 3. tammikuuta 1966) on brittiläinen pelimusiikin säveltäjä ja yksi tunnetuimmista Commodore 64:n SID-musiikin säveltäjistä.
Rob Hubbardin ohella Martin Galwayta pidetään ensimmäisenä, joka teki huolellisia sävellyksiä pelimusiikin alalla. Molempien ensimmäiset tunnetummat kappaleet ovat peräisin vuodelta 1985. Galwayn ehkä kuuluisimmat sävellykset ovat peleistä "Comic Bakery" ja "Rambo II". "Comic Bakeryn" musiikki on chiptune-genren arkkityyppi. "Rambo II:n" musiikki alkaa morse-koodituksella (jossa kerrotaan pelin tekijöiden nimet) ja jatkuu alati muuttuvana teemana. Pelialan yhtiöistä Oceanista tuli Galwayn tärkein työnantaja ja hän laati heille esimerkiksi latausmusiikit (versiot 1 ja 2), joita käytettiin eri pelien aikana. Ennen Commodore 64:lle siirtymistä Galway oli tehnyt musiikkia BBC Micron peleihin.
Galway oli tiettävästi ensimmäinen, joka käytti digitoituja ääniä Commodore 64:lle tehdyssä pelissä. Tämä tapahtui vuonna 1987, kun Galway laati latausmusiikkia "Arkanoidiin". Pelissä "Kong Strikes Back" (1985) hän käytti ns. arpeggio-efektiä tiettävästi ensimmäisenä (soinnun toteuttaminen yhdellä kanavalla soittamalla soinnun ääniä erittäin nopeina murtosointuina, jossa äänet eivät oikeasti soi samanaikaisesti, vaikka korva kuuleekin näin).
Fergana

Fergana (, kyrill. Фарғона, ) on kaupunki ja Ferganan alueen hallinnollinen keskus Uzbekistanissa. Se sijaitsee Ferganan laaksossa 315 kilometriä maan pääkaupungista Taškentista kaakkoon. Kaupungissa oli 321 800 asukasta vuonna 2024.
Ferganan kaupunki sijaitsee etelän Alaivuorilta virtaavan Shohimardonjoen tulvamaalla 580 metrin korkeudessa. Seudulla vallitsee mannerilmasto. Keskilämpötila on tammikuussa –2,7 ja heinäkuussa 26,4 astetta. Vuotuinen sademäärä on keskimäärin 192 millimetriä. Sateita saadaan etupäässä talvella ja keväällä.
Kaupunki perustettiin vuonna 1877 Venäjään liitetyn Ferganan alueen halllintokeskukseksi sen jälkeen kun venäläiset olivat vallaneet Kokandin kaanikunnan. Sen nimenä oli aluksi "Novyi Margelan" (uzb. "Yangi Marg‘ilon") eli ”Uusi Margelan” lähellä sijaitsevan Marg‘ilonin kaupungin mukaan. Säännöllisen asemakaavan mukaan rakennettu uusi kaupunki oli etupäässä sotilaallinen ja hallintokeskus. Kaupungin talous kehittyi hitaasti senkin jälkeen, kun vuonna 1898 rakennettiin sen ohi kulkeva Samarkandin ja Andižanin välinen rautatie.
Kaupunki nimettiin vuonna 1907 "Skobeleviksi" Keski-Aasian valloittamiseen osallistuneen kenraali Mihail Skobelevin mukaan. Paikalliset lausuivat nimen muodossa "Iskobil". Vuonna 1924 kaupunki sai nimen Fergana. Neuvostoaikana siitä kehittyi merkittävä teollisuus-, hallinto- ja kulttuurikeskus.
Ferganassa on tekstiili-, elintarvike-, kulutustavara-, kemian ja koneteollisuutta sekä öljynjalostamo. Sähköä tuotetaan lämpövoimaloissa.
Kaupungista on maantie- ja rautatieyhteydet lähialueen keskuksiin ja Taškentiin. Lähistöllä sijaitsee lentokenttä.
Ferganassa toimii yliopisto, teknillinen ja lääketieteellinen korkeakoulu sekä Taškentin tietotekniikan yliopiston osasto. Kulttuurilaitoksia ovat alueen kotiseutumuseo, musiikki- ja draamateatteri, venäläinen teatteri ja nukketeatteri. Kaupungissa ei juurikaan ole historiallisia nähtävyyksiä.
Buhara

Buhara (, , , ) on Buharan alueen pääkaupunki Zeravšan-joen varrella Uzbekistanin eteläosassa Keski-Aasiassa. Vuoden 1989 laskennassa siellä oli 223 934 asukasta, arvio vuodelle 2014 oli 272 500. Enemmistö asukkaista on tadžikkeja. Lisäksi kaupungissa on huomattava juutalaisvähemmistö.
Kaupungissa valmistetaan tekstiilejä ja mattoja sekä käsitellään astrahanin ja karakullampaiden nahkoja. Buharassa on monia merkittäviä rakennuksia, joista osa on peräisin 800-luvulta. Muun muassa useita moskeijoita, Arkin linnoitus (museona) ja Ismail Samanin mausoleumi. Buharan vanhakaupunki on Unescon maailmanperintökohde. Kaupungissa toimii kasvatustieteellinen ammattikorkeakoulu.
Buhara on perustettu ensimmäisellä vuosisadalla ja siitä kehittyi nopeasti tärkeä kauppa ja kulttuurikeskus. Arabit valloittivat sen 700-luvulla. Buharasta tuli tämän jälkeen myös tärkeä islamilaisuuden keskus. Kaupunki kuului Persian Samanid dynastian hallintaan 800- ja 900-luvuilla. Sittemmin sen valloitti karakanidit ja Tšingis-kaani ryösti sen 1219. Vuonna 1555 siitä tuli Buharan kaanikunnan pääkaupunki, jota hallitsivat välillä mongolit, välillä turkkilaiset ja välillä uzbekit. Venäjän keisarikunta valloitti Buharan 1866 ja teki siitä vasallivaltion. Venäjän vallankumouksen jälkeen vuonna 1920 emiiri Mohammed Alim Khan syöstiin vallasta ja kaupungista tuli Buharan kansantasavallan pääkaupunki. Buharan kansantasavalta lakkautettiin 1924, jonka jälkeen Buharan kaupunki tuli kuulumaan Uzbekistanin neuvostotasavaltaan. Vuodesta 1991 Buhara on ollut osa itsenäistä Uzbekistania. 
Tunnettuja buharalaisia.
800-luvulla julkaistiin Muhammedin sunnaa koskeva perimätiedon kokoelma "Sahih al-Bukhari" "," joka Koraanin jälkeen on islamin arvostetuin pyhä kirja. Sen kokoajana pidetään imaami Muhammad al-Bukharia (810–879), jonka kerrotaan olleen kotoisin Buharasta.
Avicenna (980 tai 990–1037) oli persialainen lääkäri, filosofi ja tiedemies, jota pidetään yhtenä Islamin kultakauden merkittävimmistä oppineista. Hän oli kotoisin kylästä Buharan lähellä.
Andižan

Andižan tai Andijan (aiemmin myös Andijon tai Andidžon, , ) on Andižanin alueen pääkaupunki Uzbekistanin itäosassa Keski-Aasiassa Kirgisian rajan lähellä Ferganan laakson kaakkoisosassa. Kaupungista on matkaa maan pääkaupunkiin Taškentiin 250 km. Kaupungin asukasluku on noin 403 900 (2014).
Andižan on tärkeä teollisuuskaupunki, jossa on öljyntuotantoa ja -jalostusta sekä sähkötekniikan- ja elintarviketeollisuutta.
Kaupungissa on vuonna 1989 avattu Baburin kirjallisuusmuseo, joka on nimetty Baburin mukaan. Babur syntyi kaupungissa 1483 ja perusti Mogulin valtakunnan Pohjois-Intiaan. Kaupungissa toimii myös kasvatustieteellinen ja lääketieteellinen oppilaitos. 
Andižan on ollut olemassa ainakin 800-luvulta. Kaupungin kautta kulki tärkeä kauppareitti Länsi-Kiinaan. Andižan oli 1500-luvulla Ferganan laakson pääkaupunki, ja se kuului 1700- ja 1800-luvuilla Kokandin kaanikuntaan. Venäjän joukot valloittivat Andižanin 1876. Ferganan laakson viimeinen kapina Venäjän valtaa vastaan puhkesi Andižanissa 1898. Suurin osa vanhasta kaupungista tuhoutui maanjäristyksessä 1902, ja yli 4 000 ihmistä kuoli. Se kuului Venäjän vallankumouksen jälkeen Neuvostoliittoon, ja 1924 siitä tuli osa Uzbekistanin neuvostotasavaltaa.
Vuonna 2005 kaupungissa puhkesi hallituksenvastaisia levottomuuksia. Ne kärjistyivät, kun aseistautuneet joukot vapauttivat 23 oikeudenkäyntiä odottanutta liikemiestä. Sotilaat ampuivat väkijoukkoihin. Mahdollisesti satoja kuoli ja satoja pakeni ulkomaille.
Commodore 128

Commodore 128, lyh.C128, on kotitietokone, jonka Commodore julkisti CES-messuilla Las Vegasissa tammikuussa 1985.
Tekniikka.
Commodore 128:ssa on periaatteessa kolme tietokonetta samoissa kuorissa: perus-C128, Commodore 64 ja Z80-pohjainen CP/M-kone. Koneessa on kaksi suoritinta (6502-yhteensopiva MOS 8502 ja Zilog Z80) sekä kaksi videopiiriä (C64:stä tuttu VIC-II ja tarkempaan grafiikkaan kykenevä VDC). VDC:n kuvaa ei saa näkyviin tavallisella tv:llä tai videomonitorilla, mistä johtuen suuri osa C128:n käyttäjistä ei ole edes nähnyt sitä. C128 kykenee käyttämään suoritintaan 1 MHz:n perustaajuuden lisäksi 2 MHz:n taajuudella, mutta tällöin VIC-II-videopiiri ei ole käytettävissä. RAM-muistia on perusmallissa 128 kilotavua. C128-moodissa on käytössä Commodore BASIC 7.0.
C128 on C64-moodissa lähes täysin C64-yhteensopiva. Muutamien rekisterien toiminnassa pieniä eroja, jotka mahdollistavat joidenkin C128:n ominaisuuksien käytön myös C64-moodista käsin. Tätä ominaisuutta käyttäen jotkin C64-ohjelmista (lähinnä demoja) tunnistavat C128:n ja osaavat hyödyntää esimerkiksi 2 MHz:n kellotaajuutta sinä aikana kun näyttöä ei päivitetä.
Menekki.
Commodore 128:aa myytiin yhteensä 5,7 miljoonaa kappaletta, mikä oli vähän verrattuna esimerkiksi Commodore 64:n noin 30 miljoonaan. Samana vuonna Commodore 128:n kanssa ilmestyi jo Commodoren seuraavaa sukupolvea edustaneen Amigan ensimmäinen malli.
Commodore 128 oli suhteellisen suosittu, mutta ei yhtä suosittu kuin Commodore 64. C128:n myyntihinta oli C64:ää korkeampi, mutta toisaalta C128:n houkuttimena oli suurempi muistimäärä ja laajempi BASIC. Suuri osa käyttäjistä käytti konetta kuitenkin vain C64-moodissa C64-pelien pelaamiseen, koska nimenomaan C128:lle tehtyjä pelejä ei juuri ollut.
Rob Hubbard

Rob Hubbard (s. 1956, Kingston upon Hull, Englanti) on brittiläinen pelimusiikin säveltäjä. 
1970-luvun lopulla Hubbard oli ammattimainen studiomuusikko. Hän innostui kotitietokoneista ja päätti opetella ohjelmoimaan Commodore 64 -tietokoneella, josta tuli hänen keskeinen välineensä musiikin teossa. 
Laadittuaan joitakin demoja ja musiikin oppimiseen liittyvää opetusohjelmaa, Hubbard lähestyi Gremlin Graphics -ohjelmistoyhtiötä muutamien työnäytteiden kanssa saadakseen tekeleensä kaupaksi. Gremlin kiinnostui enemmän Hubbardin musiikista kuin ohjelmista ja pyysi häntä tekemään musiikin tasohyppelypeliin "Thing on a Spring" (1985). Samana vuonna tehdyn "Monty on the Run" -pelin musiikin myötä Hubbardin lahjat alettiin huomata alan lehdistössä. Tämän jälkeen seurasi kymmenittäin muita kappaleita, joita tietokonemusiikin ystävät kuuntelevat edelleen. Hubbardin laadukkaina pidettyjen kappaleiden määrä on erittäin laaja verrattuna muihin kotitietokoneille musiikkia tehneisiin säveltäjiin. Hänen ajatellaan olevan yksi niistä varhaisista pelisäveltäjistä, joiden vaikutuksesta peleihin alkoi ilmestyä ajatuksella tehtyä musiikkia.
Hubbardin kappaleista monet on ohjelmoitu suoraan Commodore 64:n konekielellä musiikkiohjelman käytön sijasta. Joissakin kappaleissa, kuten "Ricochet" ja "Skate or Die", on käytetty alkeellisia sampleja soitinäänien ja puhe-efektien aikaansaamiseksi. Ensimmäisissä kappaleissa, kuten "Action Biker" ja "Battle of Britain", oli varsin alkeellinen äänimaailma, mutta pian Hubbard alkoi osoittaa, mitä kaikkea Commodore 64:n SID-piiristä voi saada irti.
Tehtyään hommia eri yhtiöille Hubbard lähti vuonna 1989 Newcastleen Electronic Artsin leipiin säveltäjäksi. Hän myös edelleen ohjelmoi kaiken ääniin liittyvän. Myöhemmin hänen tittelikseen firmassa tuli Audio Technical Director, ja työnkuva siirtyi enemmän teknisen päätöksenteon suuntaan. Commodore 64 -aikakauden jälkeen Hubbard teki pelimusiikkia esimerkiksi PC:n ja Sega Megadriven peleihin. Tunnetuimpia näistä ovat PC:n "Budokan"-pelin ja "Ski or Dien" musiikit.
Hubbard on 2000-luvulla osallistunut retrohenkiseen pelimusiikkikulttuuriin esimerkiksi esittämällä itse vanhoja kappaleitaan pianolla, tekemällä niistä uusia sovituksia ja esiintymällä C64-coveryhtye Press Play On Tapen kanssa. "International Karaten" musiikin hän sovitti myös sinfoniaorkesterille, joka soitti sen vuonna 2005 Leipzigissa. 
Vuonna 2002 Hubbard jätti Electronic Artsin ja palasi Englantiin Yhdysvalloista, jossa hän oli asunut 1990-luvun ajan. Hän on säveltänyt joitakin kappaleita kännykkäpeleihin ja soittanut musiikkia yhtyeessä.
Muiden esittämänä.
Vuonna 2007 hollantilainen Ricciotti Ensemble julkaisi levyllisen C64-kappaleita konserttiversioina, mukana muun muassa Rob Hubbardin "Monty On The Run" ja "Commando".
SidStation

SidStation on syntetisaattori, joka perustuu Commodore 64:sta tuttuun MOS 6581 Sound Interface Device eli SID äänipiiriin. Sitä valmisti ruotsalainen syntetisaattorivalmistaja Elektron.
SidStationia käyttää musiikissaan muun muassa Machinae Supremacy -yhtye.
Sega Dreamcast

Sega Dreamcast () on Segan pelikonsoli, joka oli seuraaja Sega Saturnille. Se oli Segan yritys vallata konsolimarkkinat takaisin itselleen uuden sukupolven konsolilla, joka suunniteltiin ylittämään Sonyn PlayStationin ja Nintendon Nintendo 64:n ominaisuudet. Laitetta pidettiinkin yleisesti aikaansa edellä olevana, mutta se ei onnistunut saavuttamaan tarpeeksi suurta suosiota ennen Sonyn PlayStation 2:n julkaisua vuotta myöhemmin. Dreamcastin valmistuksen lopettamisen jälkeen Sega vetäytyi konsolimarkkinoilta.
Elinkaari.
Sega Dreamcast julkaistiin Japanissa 27. marraskuuta 1998 ja 9. syyskuuta 1999 Yhdysvalloissa. Dreamcast oli ensimmäisiä konsoleja, joissa oli sisäänrakennettuna modeemi ja tuki Internet-yhteydelle moninpelejä varten. Ensimmäisenä vuotenaan se myi hyvin ja oli yksi Segan parhaiten menestyneistä konsoleista. Pelkästään Yhdysvalloissa Sega myi kahdessa viikossa 500 000 konsolia.
Sony julkisti PlayStation 2:n huhtikuussa 1999, mikä söi Dreamcastin suosiota jo ennen PS2:n vuonna 2000 tapahtunutta julkaisua. PS2:lla pystyi pelaamaan Sonyn edellisen konsolin – Sega Saturnin kilpailijan PlayStationin – pelejä.
Tammikuussa 2001 Sega ilmoitti lopettavansa konsolin valmistuksen vuoden loppuun mennessä, mutta julkaisevansa vielä pelejä laitteelle. Viimeinen Segan lisensoima peli oli Karous, joka julkaistiin 8. maaliskuuta 2007. Vuonna 2003 julkaistu Border Down sai vielä vuonna 2008 uusintapainoksen, jota myytiin ainoastaan Messe Sanoh -videopeliliikkeessä. Konsolille julkaistaan yhä epävirallisia lisensoimattomia pelejä, julkaisijoina pääasiassa GOAT Store ja Redspotgames.
Laitteisto.
Tekniset tiedot.
Konsolissa oli sisäänrakennettu 56k-modeemi, jonka ansiosta eräitä pelejä pystyi pelaamaan verkossa.
Ohjain.
Konsolin peliohjaimessa oli pieni näyttö, jonka ansiosta ohjain pystyi toimimaan pienenä konsolina.
Pelit.
Sega Dreamcastin tunnetuimpien pelien joukkoon kuuluivat "Sonic Adventure", "Shenmue", "Soul Calibur", "Phantasy Star Online", "Metropolis Street Racer" ja "Skies of Arcadia". Osa Dreamcastin peleistä on jatkanut elämäänsä muilla alustoilla joko sellaisenaan tai jatko-osan muodossa. Xbox 360:n julkaisupelinä ilmestynyt "Project Gotham Racing 3" on jatkoa Metropolis Street Racerille.
Sega Dreamcast julkaistiin Euroopassa 12 pelin voimin:
Emil Gilels

Emil Grigorjevitš Gilels (; 19. lokakuuta 1916 Odessa – 14. lokakuuta 1985 Moskova) oli neuvostoliittolainen pianisti. Gilels tunnettiin mietteliäistä tulkinnoistaan, ja hän oli 1900-luvun juhlituimpia neuvostopianisteja. 
Kuusivuotiaana piano-opinnot Jakov Tkatšin alaisuudessa aloittanut Gilels piti ensimmäisen julkisen konserttinsa 13-vuotiaana. Vuosina 1935–1938 hän opiskeli Moskovan konservatoriossa Heinrich Neuhausin oppilaana. Neuhaus vertasi mestarioppilaansa soiton metallista sointia Enrico Caruson, Beniamino Giglin ja Fjodor Šaljapinin kaltaisten laulajien ääniin. Gilelsin läpimurtovuosi oli 1938, jolloin hän voitti ensimmäisen palkinnon Ysaÿe-pianokilpailussa Brysselissä. Samana vuonna hänet nimitettiin pianonsoiton opettajaksi Moskovan konservatorioon. Sodan jälkeen hänestä tuli neuvostovaltion "vientituote", jota ihailtiin kaikkialla maailmassa. Gilels tunnettiin mm. Sergei Rahmaninovin, Ludwig van Beethovenin, Robert Schumannin ja Edvard Griegin pianokappaleiden tulkitsijana, mutta kokonaisuudessaan hänen ohjelmistonsa ulottui barokista uuteen klassiseen pianomusiikkiin. 
Emil Gilels soitti monien merkittävien kapellimestareiden alaisuudessa, Beethoven- ja Amadeus-kvartettien kanssa sekä muodosti trion Leonid Koganin ja Mstislav Rostropovitšin kanssa. Hänen tavaramerkikseen tulivat yhteisesiintymiset sisarensa viulisti Jelizaveta Gilelsin (myöhemmin Kogan) ja tyttärensä pianisti Jelena Gilelsin kanssa.
Suomeen Gilelsin suhde oli läheinen, ja hän vieraili maassa usein. Hän luonnehti Suomea "hiljaisuuden valtakunnaksi", ja hiljaisuus taas oli hänen mukaansa edellytys musiikin luomiselle ja esittämiselle. Gilels soitti viimeiseksi jääneen pianokonserttinsa Helsingissä.
Jongleeraus

Jongleeraus on sirkustaiteeseen kuuluva fyysinen taito, jossa esineitä heitellään rytmikkäästi ja näyttävästi ilmaan ja otetaan kiinni niin, että ilmassa on yhtä aikaa useita esineitä.
Etymologia.
Sana "jonglööri" on ilmeisesti peräisin latinan sanoista "iocus" ’vitsi’ ja "ioculor" ’pilailla’ tai ’ilvehtiä’. Niistä on muodostunut muinaisranskan "jogler" ja keskiajan englannin "jogelen".
Tekniikat ja apuvälineet.
Jonglööriksi kutsuttu esiintyjä käyttää esityksessä yleensä käsiään, mutta niin sanotut antipudistit eli jalkajonglöörit käyttävät jalkojaan. Heiteltäviä esineitä voivat olla pallot, renkaat, keilat tai mitkä tahansa arkiset esineet, tulijongleerauksessa palavat soihdut. Jonglöörit voivat esiintyä paitsi yksin myös pareittain tai isompana ryhmänä, jolloin osallistujat heittelevät esineitä myös toisilleen.
Historia.
Varhaisimmat jongleeraukset tunnetaan hautapiirroksista muinaisesta Egyptistä noin 1900–1700-luvulta eaa. Myös muissa sivilisaatiossa, kuten Kiinassa, Intiassa, Kreikassa, asteekeilla ja Polynesiassa, on ollut samanlaista esitysperinnettä. Keskiajalla Euroopassa viihdyttäjät esiintyivät matkalaisille etenkin pyhiinvaellusreittien varsilla.
Vuonna 1768 avatussa Philip Astleyn sirkuksessa jonglöörit esiintyivät tiettävästi ensi kerran sirkusnäytöksen päänumerona.
Ennätykset.
Jongleerauksen maailmanennätyksiä ylläpiti vuoteen 2012 asti Juggling Information Service Committee on Numbers Juggling (JISCON).
Ivan Hlinka

Ivan Hlinka (26. tammikuuta 1950 Most, Tšekkoslovakia – 16. elokuuta 2004 Karlovy Vary, Tšekki) oli tšekkiläinen jääkiekkoilija ja valmentaja. Häntä pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaista tšekkiläiskiekkoilijoista ja hänet on valittu IIHF:n Hall of Fameen vuonna 2002.
Hänen saavutuksiinsa pelaajana kuuluivat kolme maailmanmestaruutta vuosina 1972, 1976 ja 1977. Olympialaisissa hän saavutti pronssia vuonna 1972 ja hopeaa vuonna 1976. NHL:ssä hän pelasi Vancouver Canucksissa. Hän lopetti pelaajauransa Sveitsissä. 
Valmentajana Hlinka voitti olympiakultaa Naganon talviolympialaisissa 1998. Hän oli Alpo Suhosen jälkeen toinen eurooppalaisvalmentaja NHL:ssä. Siellä hän valmensi Pittsburgh Penguinsia kaudella 2000–2001. Penguins-pestin jälkeen Hlinka valmensi Tšekin jääkiekkomaajoukkuetta.
Hlinka kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 2004. Vuodesta 2007 lähtien U-18 Junior World Cupin nimi on ollut Ivan Hlinkan muistoturnaus.
Strukturalismi

Strukturalismi on useissa – varsinkin humanistisissa ja yhteiskunnallisissa – tieteissä vaikuttanut lähestymistapa, joka korostaa rakenteen merkitystä kokonaisuuden ymmärtämisessä. Strukturalismissa huomio kiinnitetään peruselementteihin, joista korkeamman tason kielellisten, sosiaalisten tai kulttuuristen rakenteiden voidaan ajatella muodostuvan. 1900-luvun strukturalismin lähtökohtana pidetään monesti sveitsiläisen kielitieteilijän Ferdinand de Saussuren postuumissa, vuonna 1916 ilmestyneessä kirjassaan "Yleisen kielitieteen kurssi" esittämiä ajatuksia. Esimerkiksi psykologiassa strukturalistit yrittävät hajottaa psyykkiset prosessit joihinkin peruselementteihin, jotka sitten muodostavat monimutkaisempia mentaalisia rakenteita. Aikanaan psykologeja innosti tähän fyysikkojen ja kemistien menestys, kun nämä pystyivät erittelemään molekyylien atomirakennetta. Strukturalismi on vaikuttanut voimakkaasti myös kulttuuriantropologiassa, jossa suuntausta edustaa muun muassa Claude Lévi-Strauss. 
Kirjallisuudentutkimuksessa strukturalismi on tekstin rakennetta korostava tutkimussuunta. Arkkitehtuurissa strukturalismi tarkoitti sitä, että tukirakenteita tai esimerkiksi ilmastointia ei yritetty peittää vaan jätettiin ulkoasuun luomaan ilmettä. Taloustieteessä strukturalismi oli valtavirran ulkopuolella ollut suuntaus, joka oli lähestymistavaltaan valtavirtaa selvästi vähemmän matemaattinen, historiallisempi ja sosiologisempi, poliittisesti radikaalimpi, ja enemmän yhteiskunnan rakenteisiin keskittyvä.
Olof Eriksson

Olof Werner William Eriksson () oli suomalainen heraldikko. Hän suunnitteli useita suomalaisia kunnallisvaakunoita ja yhteisöjen tunnuksia sekä piirsi nykyisin käytössä olevan Suomen vaakunan vuodelta 1978, joka perustuu Kustaa Vaasan hautamuistomerkissä olevaan vaakunaan. Vuodesta 1962 lähtien insinööriliiton sormuksessa on ollut Erikssonin suunnittelema tunnus, suhdeviivaimen poikkileikkaus. Eriksson suunnitteli myös vuoden 1964 markan kolikon vaakunapuolen. Hänet palkittiin vuonna 1965 Pro Finlandia -mitalilla.
Olof Eriksson on suunnitellut myös useita sukuvaakunoita, exlibriksiä ja liike- ja järjestömerkkejä. Hän piirsi postikortteja Suomen Punaiselle Ristille sekä muille järjestöille. Partiolaisten rantasipi-aiheinen lippu on tehty Erikssonin partiolaisille antaman taulun pohjalta. 
Olof Eriksson oli taidemaalari Verner Thomén poika.
Julkaisuja.
Olof Erikssonin kirjallisia teoksia:
Olof Erikssonin suunnittelemat kunnanvaakunat.
Olof Eriksson suunnitteli Suomessa yhteensä 80 maalaiskunnan, 16 kaupungin ja 10 kauppalan vaakunat ja oli siten Suomessa eniten kuntien vaakunoita suunnitellut heraldikko. Hän piirsi muun muassa seuraavien kuntien vaakunat:
Käytöstä poistuneet.
Lisäksi Olof Eriksson on suunnitellut seuraavat käytöstä poistuneet vaakunat:
Antero Laine (toimittaja)

Antero Laine (10. toukokuuta 1935 Kotka – 21. helmikuuta 2024 Helsinki) oli toimittaja ja ammattiyhdistysjohtaja. Hän oli Suomen sanomalehtimiesten liiton puheenjohtaja vuosina 1974–1992. Hän työskenteli "Hymyn" päätoimittajana, toimittajana Yleisradiossa ja "Eteenpäin"-lehdessä sekä UPOn tiedotuspäällikkönä. 
Laine oli kansainvälisen lehtimieskomitean jäsen sekä pohjoismaisen toimittajajärjestön NJS:n puheenjohtaja 1974–1979 ja 1985–1987.
Laine on haudattu Tapiolan uurnalehtoon Espooseen.
Tilutus

Tilutus on musiikkiin liittyvä slangisana, jolla viitataan pääasiassa sähkökitaran nopeaan soittamiseen, joskin termi pätee myös muihin soittimiin. Tilutus on käsitteenä ristiriitainen: osa musiikin harrastajista pitää termiä halventavana ilmaisuna, kun taas monen mielestä termi on luonteeltaan neutraali eikä ilmaise muuta kuin soiton nopeutta. Nimi "tilutus" on onomatopoeettinen ja kuvaa korkealta kitaran ylänauhoilta soitettua hyvin nopeatempoista melodiajuoksutusta, joka kuulostaa ihmisäänenä kuin "ti-lu-li-lu" (ks. ääninäyte).
Tilutuksen historiaa.
1960-luvun jälkipuolisko tunnetaan jälkikäteen kitarasankarien aikakautena, mutta tuolloin tilutusta ei vielä kuultu, koska soittotekniikka ei ollut populaarimusiikin kohdalla vielä kehittynyt siihen suuntaan, vaan tuolloin keskityttiin enemmän esimerkiksi vibraaton ja venytyksien (bending) mestarilliseen hallintaan blues-kitaristien jalanjäljissä.
Al Di Meola on jazz-koulutuksen saanut, mutta rock-musiikista innoitusta saanut kitaristi, joka kertoi uransa alkuvaiheessa yrittäneen olla maailman nopein kitaristi. Hänen ensimmäinen soololevynsä ilmestyi 1976 ja kaupallisesti menestynein levy, "Elegant Gypsy", vuonna 1977. Ratkaisevimpana levynä tilutuksen leviämisen kannalta on kuitenkin pidetty Van Halen -yhtyeen debyyttilevyä vuodelta 1978. Siinä kitaristi Eddie Van Halen soittaa kuuluisan "Eruption" -instrumentaalikappaleensa.
Tilutustekniikka.
Tilutuksessa kitaristi voi periaatteessa soittaa erikseen plektralla jokaisen yksittäisen sävelen, mutta useimmiten monet sävelet soitetaan pelkällä otelaudan käden liikkeillä (mikä on muutenkin yleinen tekniikka sähkökitaran soitossa). Tästä hyvänä esimerkkinä voidaan pitää kitaristi Yngwie Malmsteenin sooloja. Tällaista tekniikkaa voidaan hyödyntää myös basson soitossa. Tästä hyvänä esimerkkinä voidaan pitää basisti Stuart Hammia. 
Lisäksi käytetään runsaasti legatomaista sävellinjaa tuottavia "hammer on – pull-off" -yhdistelmiä, joilla voi soittaa varsin nopeaa tilutuksenomaista soittoa ilman plektraa. Tällaisessa soittotekniikassa pelkkä otelaudan käsi voi tuottaa ääniä painamalla kieli ensin voimakkaasti alas, ja sen jälkeen nyhtäisemällä sormi pois, jolloin kieli jää soimaan. Tiluttaessa tätä tekniikkaa toistetaan hyvin nopeasti. 
Akustisessa kitarassa näin tuotetut äänet jäävät usein voimakkuudeltaan liian heikoiksi, ellei käytetä riittävän suurta voimaa otelautakädessä. 
Eddie Van Halenia pidetään tappingin keksijänä, vaikka Genesiksen Steve Hackett käytti tekniikkaa ennen Van Halenia. Steve Vai ja Michael Romeo ovat tunnetusti Eddie Van Halenin lisäksi taitavia täppääjiä. Tilutuksessa voidaan pyrkiä myös "demppaamaan" eli soivien kielten vaimentamista plektraa pitävällä kädellä jolloin syntyy uniikki sointi. Esimerkiksi Al Di Meola on soittanut nopeita sooloja, joissa dempataan tasaisesti kaikki sävelet plektrakädellä.
Yngwie Malmsteen taas ihaili 1800-luvulla mainetta niittänyttä viulisti Niccolò Paganinia, Malmsteenin soitossa voidaan kuulla paljon neoklassisia piirteitä.
William Lawes

William Lawes (1602–1645) oli englantilainen säveltäjä, joka vaikutti Kaarle I:n hovissa.
Hänen musiikkiaan pidetään hämmästyttävänä monella tavalla. Rakenteellisesti hänen musiikkinsa ei noudata ajan sääntöjä ja ilmaisua. Melodisesti hän oli aikaansa edellä ja toteutti hyvin monimutkaisia sävelkulkuja ja yhdisti sävellajeja epäsovinnaisella tavalla.
Lawesin tuotanto on laajaa ja hyvin dokumentoitua, mutta sitä esitetään hyvin harvoin. Syitä tähän on muun muassa säveltäjän tuntemattomuus suurelle yleisölle, sitä pidetään hyvin vaikeana soittaa sekä senaikaisten soittimien harvinaisuus (esimerkiksi luuttu ja gamba) ja soittajien vähäisyys.
Lawes kuoli 1645 taistelukentällä taistellessaan Oliver Cromwellin joukkoja vastaan.
Jan Hammer

Jan Hammer (s. 17. huhtikuuta 1948) on tšekkiläinen jazzpianisti, kosketinsoittaja ja säveltäjä. 
Ura.
Hammer loikkasi Tšekkoslovakiasta Amerikkaan 1960-luvulla. Hammer pääsi mukaan John McLaughlinin perustamaan The Mahavishnu Orchestran ensimmäiseen kokoonpanoon. Hammer soittaa yhtyeen kahdella ensimmäisellä albumilla, joita pidetään rock-vaikutteisen fuusiojazzin klassikkoina: "The Inner Mounting Flame" (1971) ja "Birds of Fire" (1972).
Mahavishnun jälkeen Hammer soitti rumpali Billy Cobhamin tunnetuimmalla levyllä "Spectrum" (1973) ja muun muassa Niemenin albumilla "Mourner's Rhapsody" (1974). Hammer teki 1970-luvulla myös soololevyjä, jotka julkaistiin CD-painoksina vasta 2000-luvulla. Yksi Hammerin tavaramerkeistä 1970-luvulla oli Moog-syntetisaattorin soittaminen särkijän läpi ja ääntä liu'uttaen. Lopputulos kuulosti sähkökitaralta, esimerkkinä The Mahavishnu Orchestran kappale ”Birds of Fire”.
1980-luvulla Hammer sävelsi uransa tunnetuimmat kappaleet, TV-sarja "Miami Vicen" tunnuskappaleen ja sarjassa käytetyn ”Crockett’s Themen”. "Miami Vicen" tunnusmusiikista tuli ensimmäinen listaykköseksi noussut TV-sarjan kappale.
Jazzhistorioitsija Joachim-Ernst Berendt mainitsi 1980-luvun alussa Hammerin yhtenä tärkeimmistä fuusiojazzpianisteista.
Eurocorps

Eurocorps on Ranskan ja Saksan huippukokouksessa vuonna 1992 sovittu eurooppalainen armeijakunta, joka alkuna on 1989 perustettu Ranskalais-saksalainen prikaati. Eurocorpsiin on liittynyt myös Belgia (1993), Espanja (1994) ja Luxemburg (1996). Se aloitti toimintansa Pegasus 95 -sotaharjoituksen päätteeksi 1995. Armeijakunnan vahvuus on tällä hetkellä noin 60 000 sotilasta.
Vuonna 2001 Eurocorps muutettiin Euroopan unionin ja Pohjois-Atlantin sopimusjärjestön (Nato) alaisuudessa toimivaksi nopean toiminnan iskuryhmäksi. Se voi toimia myös Naton 5. artiklan aktivoituessa. Eurocorpsia käytetään humanitaarisissa interventioissa, kuten väestön evakuoimiseen sekä rauhanturvaamiseen kriisialueella Yhdistyneiden Kansakuntien tai Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön alaisuudessa.
Eurocorpsin esikunnassa Strasbourgissa on edustus myös Italiasta, Kreikasta, Puolasta, Romaniasta ja Turkista.
Musée Picasso

Musée Picasso on Pariisissa sijaitseva taidemuseo, joka esittelee espanjalaisen taidemaalari Pablo Picasson tuotantoa. Vuonna 1985 avatussa museossa on yli 3 000 Picasson taideteosta. Kokoelmassa on piirroksia, keramiikkaa ja maalauksia. Museossa on myös Picasson henkilökohtainen taidekokoelma, joka sisältää muun muassa Paul Cézannen ja Henri Matissen töitä.
Kokoelma on aikajärjestyksessä alkaen toisesta kerroksesta, jossa esitellään Picasson sinistä ja vaaleanpunaista kautta sekä kubismia ja klassismia. Esillä on myös Picasson tunnetuimpia maalauksia, muun muassa "Veljekset", "Kaksi naista juoksee rannalla" ja "Suudelma".
Museorakennuksena toimii Hôtel Salé -niminen barokkityylinen kaupunkipalatsi, joka on rakennettu vuosina 1656–1661 suolaveronkerääjä Pierre Aubert de Fontenayn asunnoksi. Talon suunnitteli arkkitehti Jean Boullier. Porraskäytävää koristavat Martin Desjardinsin veistokset. Palatsi takavarikoitiin Ranskan valtiolle vallankumouksen jälkeen, ja se toimi 1800-luvulla muun muassa poikakouluna. Pariisin kaupunki osti rakennuksen vuonna 1962, ja se peruskorjattiin vuosina 1976–1979 Picasso-museon käyttöön.
Joe Pesci

Joseph Frank "Joe" Pesci [peʃi] (s. 9. helmikuuta 1943 Newark, New Jersey, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä. Hän on näytellyt mafioson rooleja Martin Scorsesen elokuvissa "Mafiaveljet" (1990), "Casino" (1995) ja "The Irishman" (2019) sekä murtovaras Harryn roolin Chris Columbusin perhekomedioissa "Yksin kotona" (1990) ja "Yksin kotona 2 – Eksynyt New Yorkissa" (1992).
Ura.
Newarkissa New Jerseyssä syntynyt amerikanitalialainen Pesci työskenteli ennen näyttelijänuraansa parturina. Hän julkaisi 1960-luvulla myös musiikkialbumin nimeltä "Little Joe Sure Can Sing" taiteilijanimellä Joseph Richie. Yksi levyllä esiintyneistä soittajista oli Frank Vincent, joka sittemmin loi Pescin tavoin näyttelijänuran ja on esiintynyt tämän kanssa monissa samoissa elokuvissa.
Pesci teki ensimmäiset elokuvaesiintymisensä 1960-luvulla ilmestyneissä elokuvissa "Twistin hurmaa" (avustajana) ja "Out of It" ja ensimmäisen isomman roolinsa hän sai vuonna 1976 ilmestyneestä elokuvasta "Kuoleman rahastaja". Läpimurtonsa suuren yleisön tietoisuuteen hän teki vuonna 1980 Robert De Niron vastanäyttelijänä elokuvassa "Kuin raivo härkä". Hän sai Joey La Mottan roolistaan ehdokkuuden sekä Golden Globen että Oscarin saajaksi kategoriassa paras miessivuosa. Vuonna 1991 hän sai parhaan miessivuosan Oscarin ja oli ehdolla Golden Globen saajaksi roolistaan Tommy DeVitona elokuvassa "Mafiaveljet", jonka pääosassa esiintyi niin ikään De Niro. De Niro ja Pesci ovat esiintyneet yhteensä seitsemässä samassa elokuvassa. 
Lisäksi Pesci on näytellyt myös muun muassa kolmessa "Tappava ase" -elokuvassa ja kahdessa "Yksin kotona" -elokuvassa sekä elokuvissa "Suuri gangsterisota" (1984), "JFK – avoin tapaus" (1991) ja "Casino" (1995). 
Pesci jäi vuonna 1999 eläkkeelle näyttelemisestä, mutta sen jälkeen hän on kuitenkin epäsäännöllisesti esiintynyt muutamassa elokuvassa. Vuonna 2006 hän teki kahdeksan vuoden tauon jälkeen paluun elokuvassa "The Good Shepherd", jonka ohjasi Robert De Niro. 2010-luvulla hän esiintyi pienissä rooleissa elokuvissa "Love Ranch" (2010) ja "A Warrior's Tail" (2015) ja teki myös roolisuorituksen Martin Scorsesen elokuvassa "The Irishman" (2019), josta hän sai Oscar-palkinnon ehdokkuuden ja Bafta-palkinnon. 
Yksityiselämä.
Pesci asuu nykyään Lavalettessa New Jerseyssä. Hän oli naimisissa vuosina 1988–1992 Claudia Harron kanssa, jonka kanssa hänellä on yksi lapsi.
Balikpapan

Balikpapan on kaupunki Indonesiassa Borneon saarella Itä-Kalimantanin provinssissa. Se sijaitsee saaren itärannikolla Makassarinsalmen rannalla. Vuoden 2015 väestönlaskennassa kaupungin väkiluku oli noin 614 700, ja vuoden 2019 ennusteiden mukaan siellä olisi 634 000 asukasta. Se on näin ollen provinssin toiseksi suurin kaupunki. Balikpapan on tärkeä raakaöljyn ja puutavaran tuotannon keskus. Kaupungissa on öljyjalostamo ja öljykenttiä, jotka ovat olleet toiminnassa vuodesta 1899 lähtien. Japani tuhosi jalostamon vallattuaan kaupungin vuonna 1942, mutta se rakennettiin uudelleen toisen maailmansodan jälkeen. Kaupungissa on myös jonkin verran turismia.
Vuosien 1980–2016 tilastojen mukaan Balikpapanissa on trooppinen ilmasto, lämpötilat ovat ympäri vuoden tasaisia ja pääasiassa välillä 24 °C–30 °C. Sademäärät vaihtelevat melko paljon vuodenajan mukaan, joulukuussa keskimääräinen kuukausittainen sadanta on noin 200 millimetriä ja syyskuussa noin 100 millimetriä kuukaudessa.
Jollas

Jollas () on Helsingin 49. kaupunginosaan eli Laajasaloon kuuluva noin 3 000 asukkaan merellinen osa-alue Kaakkois-Helsingissä.Jollas kuuluu sekä Laajasalo-nimiseen kaupunginosaan, että Laajasalo-nimiseen saareen.
Jollaksen historia alkaa Jollaksen kartanosta vuodelta 1798. Nykyinen kartanon päärakennus on vuodelta 1919 ja on Robert Tikkasen piirtämä. Kartanopuistossa kasvaa vanhoja saarnia, vaahteroita ja lehtikuusia. Veikko Leisténin suunnittelema Jollaksen kappeli purettiin vuonna 2005. Se oli rakennettu vuonna 1962.
Jollas oli pitkään väljää omakotialuetta vanhoine puuhuviloineen, mutta 1980-luvulta alkaen on alueelle rakennettu tiiviimmin. 
Luonto.
Jollaksen luonto edustaa eteläsuomalaista sisäsaaristovyöhykettä kallio- ja hiekkarantoineen, kuivine kallioineen ja rehevine notkoineen. Tonttuvuorella on jääkauden jälkiä: kaksoishiidenkirnu ja siirtolohkare. Furuvikin lähellä on myös pieni neljän hehtaarin laajuinen luonnonsuojelualue nimeltä "Jollaksen räme".
Liikenne ja palvelut.
Jollakseen pääsee Herttoniemen metroasemalta busseilla 85 ja 85K. Öisin ajaa bussi 85N Rautatientorilta. Jollaksen päätepysäkki sijaitsee Puuskaniementien itäisessä päässä. Bussilla on aamuyölähtöjä viikonloppuisin. 
Jollaksentie 89:ssä on vuonna 2018 avattu hotelli nimeltä Jollas89. Se sijaitsee S-ryhmän koulutuskeskuksen Jollas-instituutin entisissä tiloissa. Jollas-instituutti muutti Vallilaan vuonna 2016.
Jollaksessa sijaitsevat Poikkilaakson alakoulu ja Snellman-korkeakoulu.
Torpparinmäki

Torpparinmäki () on 1950-luvulta lähtien rakennettu Tuomarinkylän kaupunginosan osa-alue Pohjois-Helsingissä, Paloheinän kupeessa, 12 kilometriä keskustasta pohjoiseen. Torpparinmäessä asui vuonna 2024 noin 2 800 henkeä.
Torpparinmäki sijaitsee Tuusulanväylän luoteispuolella. Eteläraja Paloheinään kulkee Kuusmiehenkaarta ja Kuusmiehentietä myötäillen. Lännessä ja pohjoisessa Torpparinmäkeä reunustavat Haltialan laajat pelto- ja metsäalueet.
Historiaa.
Torpparinmäki on saanut nimensä Tuomarinkylän kartanon torppareista. Alueelle rakennettiin rintamamiestaloja toisen maailmansodan jälkeen. Vuonna 1981 Torpparinmäessä järjestettiin asuntomessut, joiden jälkeen aluetta on täydennetty ja sen asukasluku on kolminkertaistunut 1960-lukuun verrattuna.
1980-luvun asuntomessut kytkeytyivät Helsingin kaupungin PIKO-koerakentamisprojektiin. Tasaiselle peltoalueelle rakennettiin pääasiassa kaksikerroksisiin paritaloihin 80 asuntoa. Alueen rakentamisessa tavoitteena oli energiaa taloudellisesti käyttävä rakentaminen ja yhteisöllisyyden tukeminen. Aurinkoenergiaa hyödynnettiin tuolloin poikkeuksellisen paljon aktiivisesti ja passiivisesti mm. lasikuisteina, viherhuoneina ja pihatiloina.
Ympäristö ja ulkoilumahdollisuudet.
Torpparinmäki on vehreää aluetta ja siellä kasvaa harvinaisia kasveja kuten mätäshelmiköitä.
Torpparinmäen naapurusto tarjoaa monipuoliset ulkoilumahdollisuudet. Viereinen Haltiala peltoineen, aarnimetsineen ja kotieläinpuistoineen kuuluu pohjoisena osana Helsingin keskuspuistoon. Pienen matkan päässä lännessä on Paloheinän ulkoilumaja. Sieltä lähtee monia ulkoilureittejä läheiseen maastoon; urista useat ovat valaistuja. Heti Torpparinmäen kyljessä on myös Paloheinän golfkenttä. Tuusulanväylän eteläpuolelta Tuomarinkartanon alueelta löytyy monta ratsastustallia.
Liikennemelu.
Helsingin kaupungin meluselvityksen mukaan valtaosa Torpparinmäkeä on yli 55 dB:n melualueella. Torpparinmäessä tieliikenteen melua aiheuttaa Tuusulanväylä. 
Tuusulanväylän liikennemäärä on keskimäärin 85 000 ajoneuvoa vuorokaudessa. Se on toiseksi liikennöidyin Helsingin kaupungin säteittäinen sisääntuloväylä Lahdenväylän jälkeen.
Palvelut.
Torpparinmäessä on
Alueen keskellä Näsinpuistossa on Vesa-Pekka Rannikon läpivärjätystä betonista tekemä veistos "Aaumu".
Liikenneyhteydet.
Torpparinmäessä sijaitsee päätepysäkki linjoille 67 ja 67N (yölinja).
Torpparinmäen kautta kulkevat myös bussit 560, 611 ja 611B, minkä lisäksi Tuusulanväylää kulkevat bussilinjat pysähtyvät Torpparinmäen kohdalla Yhdyskunnantien pysäkillä.