Kaarle VII (keisari)

Kaarle VII Albrekt (saks. "Karl Albrecht"); (6. elokuuta 1697 – 20. tammikuuta 1745) oli Baijerin vaaliruhtinas vuodesta 1726, Böömin kuningas vuosina 1741-1743 ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari vuodesta 1742 aina kuolemaansa saakka. 
Suku ja nuoruus.
Kaarle Albrektin vanhemmat olivat Baijerin vaaliruhtinas Maksimilian II Emanuel ja puolalainen prinsessa Theresa Kunigunda Sobieska (1676–1730), joka oli Puolan kuningas Juhana III Sobieskin ja ranskalaisen hovinaisen, Marie Casimire Louise de La Grange d'Arquien'in (1641– 1716) nuorin tytär. 
Kaarle Albrekt oli vanhin poika ja hänellä oli yhdeksän sisarusta, joista viisi eli aikuiseksi asti. Kaksi hänen nuoremmista veljistään ryhtyi kirkon palvelukseen: Klemens August (1700–1761), Kölnin arkkipiispa, Hildesheimin ruhtinaspiispa, Paderbornin piispa ja Johan Teodore (1703–1763), kardinaali, Regensburgin ruhtinaspiispa, Freisingin piispa ja Liègen piispa. Kolmas veli ryhtyi sotilasuralle: Ferdinand Maria Innocenz (1699–1738), keisarillinen kenttämarsalkka. Vanhemmasta sisaresta Maria Anna Karolinesta (1696–1750) tuli nunna. 
Hänen perheensä jakautui poliittisesti Espanjan perimyssodan aikana, ja hän vietti useita vuosia kotiarestissa Itävallassa. Kuninkaallinen perhe oli lähtenyt Brysselistä ja palannut Müncheniin vuonna 1701. Hänen isänsä Maksimilian Emanuel pakeni Espanjan Alankomaihin sen jälkeen, kun oli hävinnyt Blenheimin taistelussa elokuussa 1704, ja Kaarle sekä hänen sisaruksensa jäivät äitinsä vaaliruhtinatar Theresa Kunigundan luokse Müncheniin, joka toimi sijaishallitsijana.
Toukokuussa 1705 Venetsiassa oleskelun jälkeen Itävallan viranomaiset kieltäytyivät sallimasta vaaliruhtinatar Theresa Kunigundan paluuta Baijeriin ja pakottivat hänet maanpakoon, joka kesti kymmenen vuotta. Isä Maksimilian Emanuel lähti myös maanpakoon Compiègneen, kun hänelle 29. huhtikuuta 1706 määrättiin keisarillinen kielto, koska hän oli ollut häviäjien puolella Ramilliesin taistelussa muutama päivä aikaisemmin.
Perhe saatiin kokoon vasta vuonna 1715. Saavutettuaan täysi-ikäisyyden elokuussa 1715 Kaarle teki opintomatkan Italiaan 3. joulukuuta 1715 – 24. elokuuta 1716. Vuonna 1717 hän palveli Baijerin apujoukoissa Itävallan ja Turkin sodassa.
Avioliitto.
Kaarle Albrekt avioitui vuonna 1722 Itävallan arkkiherttuatar Maria Amalian kanssa, joka oli keisari Joosef I:n ja Braunschweig-Lüneburgin prinsessa Wilhelmina Amalian (1673–1742) nuorempi tytär. 
Baijerin kruununprinssi Karl Albrekt tapasi tulevan puolisonsa Maria Amalian vuonna 1717, vieraillessaan Wienissä osallistuakseen Belgradin piiritykseen. Hän käytti aikaa kaupungissa tutustuakseen keisarilliseen perheeseen, koska halusi avioitua Habsburg-sukuun dynastisista ja taloudellisista syistä. He tapasivat toisen kerran vuonna 1718. Karl Albrekt pyysi alun perin vanhemman sisaren Maria Josefinan kättä, mutta tämä oli jo kihloissa. 
Tunnustettuaan vuoden 1713 laaditun pragmaattisen sanktion ja luovuttuaan oikeudestaan Itävallan ​​valtaistuimeen, Maria Amalia avioitui Karl Albertin kanssa 5. lokakuuta 1722 Wienissä. Häissä esitettiin Tomaso Albinonin ooppera "I veri amici," "Tosiystävät", mutta Wienissä häitä ei vietetty yhtä suurellisesti kuin Münchenissä, jossa hääjuhlat kestivät 17. lokakuuta lähtien aina 4. marraskuuta saakka. Pariskunta asui Nymphenburgin linnassa Münchenissä ja heille syntyi avioliiton aikana seitsemän lasta, joista neljä eli aikuisiksi. Vuonna 1734 Karl Albert nimesi Nymphenburgin palatsipuistossa sijaitsevan "Amalienburgin" metsästyslinnan vaimonsa mukaan. Heidän suhdettaan kuvattiin kohtalaisen onnelliseksi aviomiehen uskottomuudesta ja aviottomista lapsista huolimatta, koska heillä oli samankaltainen ​​persoonallisuus ja samanlaiset kiinnostuksen kohteet. Molemmat nauttivat hovielämästä, loistosta ja juhlista, ja he tekivät yhdessä Baijerin hovista kulttuurikeskuksen.
Kruununtavoittelu.
Edellinen keisari Kaarle VI oli säätänyt pragmaattisen sanktion taatakseen tyttärensä Maria Teresian kruununperimyksen. Kaarle Albrekt oli keisari Joosef I:n vävy ja vaati Habsburgien maita itselleen Kaarle VI:n kuoltua. Hän liittoutui Ranskan ja Espanjan kanssa Itävaltaa vastaan ja aloitti näin Itävallan kruununperimyssodan. Kaarle Albrekt aikoi hyökätä Wieniin, mutta ranskalaiset liittolaiset valloittivatkin Böömin, ja niin hänet kruunattiin ensin Böömin kuninkaaksi ja puoliso Maria Amalia Böömin kuningattareksi, kuukautta myöhemmin roomalaisten kuninkaaksi ja helmikuussa 1742 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariksi Frankfurtissa vaaliruhtinaiden äänestyksen jälkeen. Samalla kruunattiin myös Maria Amalia keisarinnaksi. 
Pian kruunauksen jälkeen itävaltalaiset valtasivat jälleen tärkeitä osia Kaarlen maista, ja sota jatkui. Hän valtasi Münchenin takaisin lokakuussa 1744 ja palasi kaupunkiin kihdin ja sotaväsymyksen runtelemana. Kolme kuukautta myöhemmin hän kuoli 47-vuotiaana 20. tammikuuta 1745 ja hänet haudattiin Münchenin Theatiner-kirkkoon. 
Perintö.
Kaarle Albrektin kuoltua Maria Teresia sai miehensä Frans I:n kruunatuksi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariksi ja alkoi nimittää itseään ”Rooman keisarinnaksi”, vaikkei häntä koskaan sellaiseksi kruunattu. Baijerin vaaliruhtinaaksi tuli Kaarle Albrektin poika Maksimilian III Joosef, joka teki äitinsä Maria Amalian vaikutuksella rauhan Maria Teresian kanssa ja luopui vaatimuksista Habsburgien maihin tai keisariuteen.
Lapset.
Aviovaimonsa Maria Amalian kanssa Kaarle VII:llä oli seitsemän lasta, joista neljä eli aikuisiksi:
Lisäksi Kaarle VII:llä oli kaksi aviotonta lasta suhteesta hovinainen, kreivitär Sofie Karoline von Ingenheimin (1704–1749) kanssa: 
Aiheesta muualla.