Matti Väisänen (kansanedustaja)

Matti Väisänen (25. helmikuuta 1887 Kaavi – 24. huhtikuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja ammattiyhdistysjohtaja, joka toimi muun muassa SSTP:n kansanedustajana 1922 sekä SAJ:n puheenjohtajana 1920–1923. Väisänen ei osallistunut milloinkaan eduskuntatyöhön, koska hänet tuomittiin poliittisista syistä yli kuudeksi vuodeksi kuritushuoneeseen. Vankeusaikanaan Väisänen oli ehdokkaana vuoden 1925 presidentinvaaleissa. Vasemmistososialisteihin lukeutunut Väisänen edusti puolueensa oppositiota ja kuului myös lyhytikäiseksi jääneen Suomen työväen vasemmistoryhmän johtohahmoihin. Poliitikkona häntä on luonnehdittu ”pehmeäksi” ja ”helposti johdateltavaksi”.
Elämä.
Nuoruusvuodet.
Matti Väisäsen vanhemmat olivat loinen Juho Petteri Väisänen ja Maria Stiina Toivanen. Isä kuoli Väisäsen ollessa viisivuotias, jonka jälkeen viisilapsinen perhe jäi äidin elätettäväksi. Yhdeksänvuotiaasta lähtien Väisänen oli neljä vuotta huutolaisena, kunnes ryhtyi tekemään sekalaisia töitä. 15-vuotiaana hän meni räätälin oppiin suorittaen samalla kansakoulukurssin sekä käsityöläiskoulun. Ammattiin pätevöidyttyään Väisänen työskenteli aluksi Joensuussa. 
Työväenliikkeeseen.
Vuonna 1905 Väisänen liittyi Joensuun työväenyhdistykseen, jonka yhteyteen hän perusti räätälien ammattiosaston. Väisänen oli myös Suomen sosialidemokraattisen nuorisoliiton (SSN) perustajajäsen. Kuopiossa asuessaan hän osallistui kaupungissa 1908 pidettyyn vaatetustyöläisten valtakunnalliseen edustajakokoukseen. Vuonna 1909 Väisänen muutti Helsinkiin, jossa hänet valittiin Helsingin työväenyhdistyksen räätälien ammattiosaston sekä SSN:n piiritoimikunnan puheenjohtajaksi. Vuosikymmenen alussa Väisänen oli SSN:n hallituksen jäsen ja työskenteli lyhyesti Vaasan pohjoisen vaalipiirin sosialidemokraattisena nuorisojärjestäjänä. Vuonna 1911 hän oli perustamassa Suomen Vaatetustyöntekijäin Liittoa. Väisänen toimi liiton puheenjohtajana vuoteen 1917, jolloin hänestä tuli sihteeri ja taloudenhoitaja. Vuodesta 1912 lähtien Väisänen kuului myös SAJ:n valtuustoon. 
Sisällissodan aikana Väisänen auttoi kansanvaltuuskuntaa mobilisoimaan suurimpien kaupunkien räätälit punakaartin palvelukseen. Lisäksi hän toimi virkailijana kansanvaltuuskunnan haltuunsa ottamassa Suomen Pankissa ja kirjoitti "Työmies"-lehteen. Väisänen nimitettiin myös vallankumouksellisen ylioikeuden jäseneksi, mutta hän kertoi kieltäytyneensä tehtävästä. Sodan loppuvaiheessa Väisänen pakeni Neuvosto-Venäjälle, jossa hän kertomansa mukaan työskenteli räätälinä. Elokuussa 1918 Väisänen oli mukana Moskovassa järjestetyssä suomalaisten sosialistien kokouksessa. Hän ei hyväksynyt sen laatimaa kommunistista ohjelmaa, eikä myöskään osallistunut parin viikon kuluttua pidettyyn SKP:n perustavaan kokoukseen. Väisänen palasi Suomeen kesällä 1919, jonka jälkeen hänet palkattiin vaatetustyöntekijäin liiton luottamusmieheksi. 
Valtakunnanpolitiikassa.
Suomeen palattuaan Väisänen jätti SDP:n ja keväällä 1920 hän osallistui poliisin hajottamaan SSTP:n perustavaan kokoukseen. Viikon kuluttua pidetyssä SAJ:n edustajakokouksessa vasemmistososialistit junttasivat Väisäsen liiton puheenjohtajaksi. Arvo ”Poika” Tuomisen mukaan Väisänen oli heidän toinen vaihtoehdonsa, kun Jonas Laherma kieltäytyi tehtävästä. Väisänen joutui pian napit vastakkain kommunistien kanssa, koska ei hyväksynyt SAJ:n sääntöjen vastaisia lakkoja. Väisänen ei kommunisteista poiketen uskonut kapitalistisen järjestelmän nopeaan romahtamiseen, vaan kannatti pohjoismaisen mallin mukaisia työntekijä- ja työnantajajärjestöjen sopimuksia.
Vuonna 1921 Väisänen valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon ja 1922 eduskuntaan. Hän toimi myös kommunistien valtaaman Helsingin työväenyhdistyksen puheenjohtajana 1922-1923. Heinäkuun 1922 eduskuntavaalien jälkeen Etsivä keskuspoliisi pidätti hänet Pohjois-Suomessa puhjenneiden saha-, kuljetus- ja sekatyöväen liiton lakkojen johdosta. Väisänen ja Pohjolan Ammatillisen Paikallisjärjestön (PAPj) johto saivat Vaasan hovioikeudessa syytteen valtiopetoksen valmistelusta, koska heidän katsottiin suunnitelleen maanpetoksellisena pidettyä poliittista lakkoa. Väisänen oli osallistunut Oulussa järjestettyyn paikallisjärjestön kokoukseen, mutta hän oli suhtautunut lakkoihin kielteisesti. Eduskunnan kokoonnuttua syyskuussa SSTP:n ryhmä protestoi Väisäsen vangitsemista äänestämällä häntä puhemieheksi sekä tekemällä välikysymyksen. 
Syksyllä Väisänen joutui myös Turun hovioikeuteen, jossa häntä syytettiin sisällissodan tapahtumista sekä osallistumisesta SSTP:n perustavaan kokoukseen. Joulukuussa Vaasan hovioikeus hylkäsi lakkojutun syytteet, mutta Turun hovioikeus tuomitsi Väisäsen vuodeksi kuritushuoneeseen niin sanotussa puolueenperustajien jutussa. Sisällissodan aikaisesta toiminnasta annettu kolmen vuoden tuomio muutettiin armahduslakien nojalla ehdonalaiseksi. Väisänen vapautui samalla tutkintovankeudesta ja kävi esittämässä valtakirjansa eduskunnassa. Väisäseltä vietiin kuitenkin kansanedustajan oikeudet, koska hän oli tuomionsa myötä menettänyt kansalaisluottamuksensa. Väisäsen tilalle eduskuntaan nousi Vihtori Vainio. Väisänen vangittiin jälleen keväällä niin sanotun rauhanjulistajien jutun yhteydessä. Elokuussa Turun hovioikeus tuomitsi hänet kolmeksi vuodeksi kuritushuoneeseen valtiopetoksesta. Tammikuussa 1925 korkein oikeus korotti Väisäsen tuomiot kuudeksi vuodeksi ja kahdeksaksi kuukaudeksi katsottuaan lakkojutun syytettyjen pyrkineen kumoamaan vallitsevan yhteiskuntajärjestelmän laittomasti. 
Väisäsen istuessa Tammisaaren pakkotyölaitoksessa hänet asetettiin SSTP:n seuraajaksi perustetun STPV:n ehdokkaaksi vuoden 1925 presidentinvaaleihin. Väisänen voitti puolueen sisäisessä äänestyksessä selvin lukemin Otto Ville Kuusisen. STPV:n listat saivat 6,6 prosenttia äänistä, mikä oikeutti 16:een valitsijamieheen. Väisäsen valitsijamiehet äänestivät häntä myös kolmannella kierroksella, jolloin vastakkain olivat enää L. K. Relander ja Risto Ryti, minkä seurauksena äänet hylättiin. Väisänen kuului SKP:n niin sanottuun ”vankilaoppositioon”, jossa SSTP:n johdosta vaikuttivat myös Jalmari Kivilahti, Kusti Kulo, Jalmari Kuusela ja Niilo Välläri . Huhtikuussa 1925 he lähettivät STPV:n eduskuntaryhmän puheenjohtajalle Mauritz Rosenbergille kirjeen, jossa arvosteltiin puolueen jyrkkää linjaa. Sen katsottiin vähentävän kannatusta sekä heikentävän kommunistien vaikutusvaltaa SAJ:ssä ja TUL:ssa. Oppositio kannatti vasemmiston yhteisrintamataktiikkaa ja vaati, ettei Neuvostoliitossa vaikuttaville emigranttikommunisteille pidä antaa määräysvaltaa Suomen asioihin.
Vankilan jälkeen.
Väisänen pääsi ehdonalaiseen heinäkuussa 1926. Tuomiota kärsiessään Väisänen oli valittu SAJ:n puheenjohtajaksi toiselle kolmivuotiskaudelle, mutta esittämiensä näkemysten johdosta SKP ei enää pitänyt häntä kelvollisena tehtävään. Väisänen työskenteli SAJ:n luennoitsijana, kunnes hän siirtyi kesällä 1927 Suomen Kuljetustyöläisten Liiton sihteeriksi ja taloudenhoitajaksi. Vuonna 1928 Väisänen valittiin SAJ:n sihteeriksi. Keväällä 1929 SKP:n sihteeristö hyökkäsi Väisästä, Erkki Härmää, Edvard Jokelaa, Kusti Kuloa ja Niilo Välläriä vastaan pitäen heitä STPV:n pahimpina oikeistolaisina, jotka piti eristää puoluetoiminnasta. Väisänen joutui myös SAJ:n johdon hampaisiin arvosteltuaan epäonnistunutta suurlakkohanketta. Joulukuussa hän oli perustamassa vasemmistososialistien muodostamaa Suomen työväen vasemmistoryhmää. Ammattiyhdistysvaliokunnan puheenjohtajana toimineesta Väisäsestä tuli Härmän, Kulon, Wällärin ja Eino Pekkalan ohella ryhmän näkyvimpiä hahmoja. 
Kesällä 1930 Väisänen pidätettiin kuukaudeksi SAJ:n lakkauttamiseen liittyvien tutkimusten yhteydessä. Juttua alettiin syksyllä käsittelemään Helsingin raastuvanoikeudessa, jossa hän toimi järjestön edustajana. Raastuvanoikeuden vahvistettua lakkauttamisen Väisänen kehotti työväkeä liittymään sosialidemokraattien perustamaan Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliittoon. Hän liittyi myös itse takaisin SDP:n jäseneksi. Samalla Väisänen jäi sivuun järjestötoiminnasta ja palasi räätälin ammattiinsa liikkeenharjoittajaksi. Lisäksi Väisänen kuului muun muassa Helsingin Työväen Säästönakin hallitukseen. Vankeusaikana tulleet terveysongelmat johtivat lopulta hänen ennenaikaiseen kuolemaansa huhtikuussa 1939. Väisänen tuhkattiin Hietaniemen krematoriossa ja haudattiin Malmin hautausmaalle.
Perhe.
Matti Väisäsen puoliso oli Anna Kotilainen (1891-1957), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1911. Perheesen syntyi kolme lasta.