tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ylimysjärvi

Ylimysjärvi on Kauhajoella sijaitseva pieni, humuspitoinen ja umpeenkasvanut järvi. Järven valuma-alue on soinen ja pieni. Ylimysjärvi on luonnontilassa ja siihen ovat vaikuttaneet järven ympärillä olevien soiden ojitukset, joista johtuen vedet valuvat suoraan järveen. Myöskään järven rantoja ei ole rakennettu, itäpuolelle rakennettua lintutornia lukuun ottamatta. Ylimysjärvi on erämainen metsä- ja suorantojensa vuoksi. Järvikortetta kasvaa kaikkialla Ylimysjärvessä sekä saraniittyvyöhyke on laaja johtuen maaston alavuudesta.
Ylimysjärvi on yksi Kauhajoen kaupungin alueella sijaitsevista yhdeksästä Natura 2000 -alueesta.
Järvi lienee saanut nimensä maantieteellisen sijaintinsa ansiosta, se on Karvianjokeen laskevista vesistöistä ylin järvi.
Linnusto.
Järveä suosivat erityisesti kortteikkojen linnut ja järvi kuuluukin valtakunnalliseen lintuvesiensuojeluohjelmaan. Ylimysjärven itärannalla sijaitsee myös Kauhajoen kaupungin ylläpitämä lintutorni. Ylimysjärveä pidetään yhtenä valtakunnallisesti arvokkaista lintujärvistä.
Ylimysjärvellä tavattavia lintuja:
Anne-Caroline Chausson

Anne-Caroline Chausson (s. 8. lokakuuta 1977 Dijon) on ranskalainen maastopyöräilijä. Chausson on voittanut alamäkiajon maailmanmestaruuden kahdeksan kertaa peräkkäin vuosina 1996–2003 ja 2005 ja lisäksi hän voitti nuorten maailmanmestaruuden vuosina 1993–1995; Dual Slalomin vuosina 2000 ja 2001 sekä 4 Crossin vuosina 2002 ja 2003.
Chaussonista tuli Pekingissä 2008 BMX-pyöräilyn ensimmäinen olympiavoittaja naisissa. Finaalissa hän kävi tiukan taiston brittiläisen Shanaze Readen kanssa. Tämä kuitenkin kaatui viimeisessä mutkassa osuttuaan Chaussonin takarenkaaseen.
George Burns

George Burns (syntyjään Nathan Birnbaum, 20. tammikuuta 1896 New York, New York – 9. maaliskuuta 1996 Beverly Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen koomikko ja näyttelijä.
Burns tuli tunnetuksi vaudevillesta, elokuvista, radiosta ja televisiosta. Hän teki yhteistyötä vaimonsa, koomikko Gracie Allenin kanssa koomikkoparina Burns ja Allen. Pari oli naimisissa vuodesta 1926 Gracien kuolemaan 1964. 
Burns nousi uudelleen suosituksi korkealla iällä. Hän voitti vuonna 1975 parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon roolistaan elokuvassa "Aurinkoiset pojat".
Burns kuoli kotonaan Beverly Hillsissä Kaliforniassa 9. maaliskuuta 1996 ehdittyään hieman yli kuukautta aiemmin täyttää sata vuotta.
Burnsilla on tähti Hollywood Walk of Famella.
Gig Young

Byron Elsworth Barr eli Gig Young (4. marraskuuta 1913 – 19. lokakuuta 1978) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Minnesotassa ja voitti vuonna 1969 parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon roolistaan elokuvassa "Ammutaanhan hevosiakin".
Young oli myöhempinä vuosinaan alkoholisti ja kärsi delirium tremensistä, "juoppohulluudesta". Hän oli viidesti naimisissa, kolmannen kerran näyttelijätär Elizabeth Montgomeryn kanssa vuosina 1956–1963. Avioliitto päättyi eroon.
Youngin kuolema lokakuussa 1978 herätti laajaa hämmennystä: hän teki itsemurhan surmattuaan New Yorkissa viidennen vaimonsa, 31-vuotiaan saksalaisen taidegallerian työntekijä Kim Schmidtin, jonka kanssa hän oli ollut naimisissa vasta vajaan kuukauden. Youngilla on tähti Hollywood Walk of Famella.
Homburg (Saarland)

Homburg on kaupunki Saarlandin osavaltiossa, luoteisessa Saksassa. Se on Saarpfalz-Kreisin piirikunnan keskuskaupunki ja noin 44 000 asukkaallaan Saarlandin kolmanneksi suurin kaupunki. Sen pinta-ala on 82,64 neliökilometriä ja asukastiheys 533 as./km². 
Homburgiin on liitetty ympäröiviä kuntia kolmeen otteeseen. 1. huhtikuuta vuonna 1936 siihen liitettiin Erbach-Reiskirchenin kunta ja 1. huhtikuuta vuonna 1938 Bruchhof-Sanddorfin kunta. Saarlandin alue- ja hallintouudistuksen myötä vuonna 1974 kaupunkiin liitettiin kunnat Einöd, Jägersburg, Kirrberg ja Wörschweiler.
Homburgissa sijaitsee Saarlandin yliopiston lääketieteen yksikkö.
Hitit (Muska)

Hitit on suomalaisen rock-laulaja Muskan toinen kokoelma-albumi. Se julkaistiin vuonna 2002. Kokoelma sisältää uusia versioita Muskan vanhoista hiteistä. Levyn esittelytekstin "Krokotiilirokki soi aina vaan..." on laatinut Olli Pekkola.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet sovittanut J. Varpama &amp; The House Band
Fabio Maj

Fabio Maj (s. 16. kesäkuuta 1970) on entinen italialainen maastohiihtäjä, joka kilpaili vuosina 1992–2004. Hän voitti olympiahopeaa 4x10 km viestissä vuoden 1998 talviolympialaisissa Naganossa ja vuoden 2002 talviolympialaisissa Salt Lake Cityssä. Henkilökohtaisilla matkoilla hänen paras sijoituksensa olympialaisissa on 13. 10 km + 15 km takaa-ajossa Naganosta ja samoin 13. 30 km:n matkalla Salt Lake Cityssä. 
Maj voitti myös kaksi pronssimitalia maailmanmestaruuskilpailuissa. Vuoden 1995 maailmanmestaruuskilpailuissa Thunder Bayssä ja vuonna 1997 Trondheimissä hän sijoittui kolmanneksi 4x10 km viestissä.
Sandy Dennis

Sandra Dale ”Sandy” Dennis (27. huhtikuuta 1937 Hastings, Nebraska – 2. maaliskuuta 1992 Westport, Connecticut) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Dennis syntyi ja kasvoi Nebraskassa, kunnes muutti 19-vuotiaana New Yorkiin. Hän teki ensiesiintymisensä televisiossa vuonna 1956 ja elokuvassa 1961. Hän voitti kahden perättäisen Tony-palkintonsa lisäksi vuonna 1967 parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon roolistaan elokuvassa "Kuka pelkää Virginia Woolfia?".
Dennis oli kaksinkertainen ehdokas Golden Globen saajaksi, ja hänen viimeisiin huomattaviin elokuviinsa lukeutuu "Tule takaisin, Jimmy Dean" (1982). Hän asui vuoteen 1976 jazzmuusikko Gerry Mulliganin kanssa ja vuosina 1980–1985 näyttelijä Eric Robertsin kanssa.
Dennis kuoli munasarjasyöpään Connecticutissa vain 54-vuotiaana.
Untaš-Napiriša

Untaš-Napiriša oli Elamin, nykyisen Iranin alueella sijainneen valtion, kuningas noin vuosina 1275–1240 eaa. Hän oli edellisen kuninkaan Humban-Umenan poika. Untaš-Napirišan alkuperäinen nimi oli Untaš-Humban, mutta vaihtoi nimensä Napirišaniksi, joka tarkoitti elamiksi "mahtava jumala".
Untaš-Napiriša tunnetaan nykyään parhaiten Tšogha Zanbilin rakentajana. Hänen kuolemansa jälkeen rakennustyöt keskeytyivät, mutta Tchogha Zanbilia käytettiin silti monen sadan vuoden ajan, kunnes assyrikuningas Assurbanipal tuhosi sen 640 eaa. Epäillään, että Untaš-Napirišan tavoitteena oli luoda Susaa korvaamaan uusi uskonnollinen keskus, joka yhdistäisi Elamin vuoristoseudun ja alamaiden jumalat. Tätä osoittaisivat suuri määrä temppeleitä ja pienempiä pyhäkköjä Tchogha Zanbilissa.
Krokotiilirockista Kaipuuseen

Krokotiilirockista kaipuuseen – 32 pientä ja suurta hittiä 1971–2007 on suomalaisen rock-laulaja Muskan kolmas ja tähän mennessä kattavin kokoelma-albumi. Se julkaistiin 18. huhtikuuta 2007.
Wolfmother (albumi)

Wolfmother on australialaisen Wolfmother-rockyhtyeen vuonna 2005 julkaistu esikoisalbumi.
Albumin kansikuvana on fantasiataiteilija Frank Frazettan maalaus "The Sea Witch". Frazettan muita töitä on albumin toisilla versioilla. Wal-Marteissa albumia myytiin toisenlaisella kannella, jossa oli vain Wolfmotherin logo mustan taustan päällä.
Vuonna 2005 "Wolfmother" voitti J Award -palkintogaalassa kategoriassa ”kuuntelijoiden vuoden albumi”.
Helmikuuhun 2007 mennessä albumia oli myyty Yhdysvalloissa 265 000 kappaletta. Se myi Kanadassa kultaa ja sai sertifikaationsa helmikuussa 2007.
Kappale ”Woman” on musiikkina useissa videopeleissä kuten "Guitar Hero II", "Tony Hawk's Project 8", "MotorStorm", "Madden NFL 07" ja "Major League Baseball 2K7". Kappaleet ”Dimension” ja ”Pyramid” soivat puolestaan videopelissä "FlatOut 2". Vuonna 2007 ”Woman” voitti Grammy-palkinnon parhaasta hard rock -esiintymisestä.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittaneet Andrew Stockdale, Chris Ross ja Myles Heskett.
Patty Duke

Anna Marie ”Patty” Duke (14. joulukuuta 1946 Elmhurst, New York – 29. maaliskuuta 2016 Coeur d’Alene, Idaho) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi New Yorkissa irlantilais-amerikkalaiselle isälle ja irlantilais-saksalaiselle äidille.
Ura.
Duken poikkeukselliset lahjat huomattiin jo varhaisessa vaiheessa, ja hän tuli 1950-luvun loppua kohden tunnetuksi televisiosta. Hän esiintyi sekä Helen Kelleristä kertovassa näytelmässä "Ihmeidentekijä" että siitä tehdyssä samannimisessä elokuvassa; kyseisellä roolillaan Patty Duke voitti vuonna 1962 parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon. Muihin tunnettuihin elokuviin kuuluu "Natalie" (1969), joka toi näyttelijälle Golden Globen. Hän voitti lisäksi muun muassa kolme Emmy-palkintoa.
Duke toimi vuosina 1985–1988 Screen Actors Guildin puheenjohtajana. Idahossa asunut näyttelijä jatkoi uraansa viimeisiin elinvuosiinsa asti. 
Dukella on ollut vuodesta 2004 oma tähti Hollywood Walk of Famella, ja hän loi 1960-luvulla myös menestyksekkään uran laulajana.
Yksityiselämä.
Duken ohjaaja Harry Falkin kanssa 18-vuotiaana solmima ensimmäinen avioliitto päättyi eroon neljässä vuodessa. Näyttelijätär oli kaikkiaan neljästi aviossa; vuonna 1986 solmittu liitto Michael Pearcen kanssa kesti Duken kuolemaan saakka. Hänellä oli kolme lasta: kaksi John Astinin ja yksi Michael Pearcen kanssa.
Hän selviytyi 2000-luvun puolella sydänleikkauksesta.
Duken äiti Frances sairasti masennusta, ja hän itse kärsi lähes koko ikänsä kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstä, minkä takia hän alkoi pitää yleisölle suunnattuja mielenterveysaiheisia esitelmiä.
Duke menehtyi 69-vuotiaana sisäelimen repeämän aiheuttamaan verenmyrkytykseen.
Suuri magnetoresistanssi

Suuri magnetoresistanssi ("GMR") on ilmiö, joka perustuu eri suuntiin magnetoitujen ferromagneettisten metallien ja ei-ferromagneettisten metallien kerrosten vuorotteluun. Ilmiössä hyödynnetään elektronien spin-ominaisuutta.
Spiniltään magneettisen johtimen magneettikentän kanssa yhdensuuntaiset elektronit siroavat eri tavalla kuin elektronit, joiden spin on vastakkainen. Kumman tyyppiset elektronit siroavat enemmän, riippuu johteen materiaalista. Suuressa magnetoresistanssissa hyödynnetään ohuita eri suuntaan magnetoituja ferromagneettisia kerroksia, joiden väleissä on ei-ferromagneettisia metallikerroksia. Rakenne on yksinkertaisimmillaan kaksi vastakkaisiin suuntiin magnetoitua ferromagneettista kerrosta (1,3), joiden välissä on ei-ferromagneettinen kerros (2). Rakenteen ainutlaatuisuus perustuu siihen, että spiniltään tietyn tyyppiset elektronit siroavat ensimmäisessä (1) ja toisen tyyppiset kolmannessa (3) kerroksessa. Näin ollen resistanssi kasvaa hyvin suureksi. Tämän ilmiön Albert Fert huomasi työryhmänsä kanssa 1988. Saman ilmiön havaitsi Peter Grünberg oman työryhmänsä kanssa samoihin aikoihin Fertin työryhmästä riippumatta. Kummatkin käyttivät ferromagneettisena metallina (1,3) rautaa ja ei-ferromagneettisena metallina (2) kromia. Albert Fertin työryhmän havaitsema rakenteen tuottama resistanssin kasvu oli voimakkaampi (n. 50 %), sillä he käyttivät useampia kerroksia kuin Peter Grünbergin työryhmä (n. 10 %). Molempien töiden fysikaalinen perusta oli kuitenkin sama. Sekä Fert että Grünberg saivat tutkimuksistaan Nobelin fysiikanpalkinnon 2007.
Suuri magnetoresistanssi on mahdollistanut muun muassa kiintolevyjen fyysisen koon pienentämisen. Ilmiötä hyödynnetään kovalevyjen lukupäissä: Osa ferromagneettisista kerroksista on pysyvästi tietynsuuntaisesti magnetoituja. Joidenkin kerrosten magnetoitumissuuntaa kovalevyn magneettisuus kuitenkin muuttaa ja silloin myös lukupään läpi kulkevan sähkövirran resistanssi muuttuu. Informaatio luetaan siis resistanssin vaihtelun perusteella.
Moldovalaiset

Moldovalaiset () tai moldovanromanialaiset () ovat lähinnä Moldovan alueella eli itäisessä Moldovan valtiossa ja läntisessä Romanian Moldovassa asuvat etniset romanialaiset, jotka puhuvat romanian kieltä. Moldovalaisia on noin 3,4 miljoonaa.
Uskonnoltaan moldovanromanialaiset ovat valtaosin ortodokseja. Suurin osa heistä on Moskovan ja koko Venäjän patriarkaattiin kuuluvan autonomisen Moldovan ortodoksisen kirkon jäseniä, mutta pieni osa kuuluu Romanian patriarkaatin Bessarabian hiippakuntaan.
Susannah York

Susannah Yolande York (9. tammikuuta 1939 – 15. tammikuuta 2011) oli brittiläinen näyttelijä. Hän syntyi Lontoossa ja opiskeli siellä Royal Academy of Dramatic Artsissa. 
Yorkin muutamia elokuvia ovat "Tom Jones" (1963), "Sisar Georgen surma" (1969), "Taistelu Englannista" (1970) ja "Mio, poikani Mio" (1987). Hän esitti lisäksi Lara-äitiä "Teräsmiehessä" ja sen jatko-osissa. Hän oli ehdolla Parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon saajaksi roolillaan elokuvassa "Ammutaanhan hevosiakin" (1969).
York oli vuonna 1972 Cannesin elokuvajuhlien paras naisnäyttelijä roolillaan elokuvassa "Sairaat mielikuvat". Hänen ääntään kuullaan power metal -yhtye Rhapsody of Firen albumilla "Triumph or Agony" (2006). Billy Bragg viittaa häneen laulussaan ”The Short Answer”.
York eli vuosina 1960–1976 avioliitossa Michael Wellsin kanssa ja sai kaksi lasta. Hänestä tuli isoäiti ensimmäistä kertaa vuonna 2007. York kuoli luuydinsyöpään 15. tammikuuta 2011.
Felice Gimondi

Felice Gimondi (29. syyskuuta 1942 Sedrina, Italia – 16. elokuuta 2019 Giardini-Naxos, Italia) oli italialainen maantiepyöräilijä. Hän oli Jacques Anquetilin jälkeen toinen pyöräilijä, joka voitti kaikki kolme "Grand Touria": Italian ympäriajon vuosina 1967, 1969 ja 1976, Ranskan ympäriajon ensimmäisellä ammattilaiskaudellaan 1965 sekä Espanjan ympäriajon vuonna 1968. 
Gimondi voitti Ranskan ympäriajon amatööriversiona pidetyn Tour de l’Avenir -kilpailun vuonna 1964. Seuraavana vuonna hän siirtyi ammattilaiseksi Salvarani-talliin ja pääsi viime hetkellä mukaan Ranskan ympäriajoon joukkuetoverinsa tilalle. Gimondi ajoi yllättäen kilpailun voittoon nousten kansallissankarin asemaan Italiassa.
Gimondi sijoittui Italian ympäriajon kokonaiskilpailussa kolmen parhaan joukkoon ennätykselliset yhdeksän kertaa: kolmen voiton lisäksi hän oli kahdesti toinen ja neljästi kolmas.
Maantieajon MM-kilpailuissa Gimondi saavutti vuonna 1970 pronssia Ranskan Jean-Pierre Monserén ja Tanskan Leif Mortensenin jälkeen. Seuraavana vuonna Gimondi oli hopealla Eddy Merckxin jälkeen ja voitti vuonna 1973 ammattilaisten maailmanmestaruuden Barcelonassa ennen Freddy Maertensia ja Luis Ocañaa. 
Pyöräilyn monumenteista Gimondi voitti Lombardian ympäriajon 1966 ja 1973, Pariisi-Roubaix’n 1966 sekä Milano–San Remon 1974.
Puolalaisen Daniel Marszalekin kehittämän ranking-listan mukaan Gimondi on kaikkien aikojen seitsemänneksi paras miesammattipyöräilijä .
Woodpecker Film

Woodpecker Film on vuonna 1976 perustettu helsinkiläinen mainoselokuvien tuotantoyhtiö. Yrityksen toimitusjohtajana toimi vuosina 2007-2018 Hannu Kalliolahti ja vuoden 2019 alusta Jukka Valtanen.. Woodpeckerin tuotannot, kuten monimedialliset mainoskampanjat ja musiikkivideot ovat saaneet useita palkintoja sekä kotimaassa että ulkomailla. 
Historiaa.
Woodpecker-filmi kuului jo 1970-lopulla ja 1980-luvulla Suomen merkittävimpiin mainoselokuvien tuotantoyhtiöihin. Koko 1990-luvun Woodpeckerin toimitusjohtajana toimineen Merja Metsävaara-Mildhin luotsaamana yhtiöstä kasvoi vuoteen 2000 mennessä Suomen suurin itsenäinen tuotantoyhtiö 6,9 miljoonan euron liikevaihdolla. 
Woodpecker kuului 1990-luvun lopulta vuoteen 2008 Talentum Oyj:n omistamaan Varesvuo Partners -konserniin, jonka muita yhtiöitä olivat muun muassa Moskito Television Oy, Kaivopuiston Grillifilmi ja Angel Films Oy sekä klassisen musiikin levy-yhtiö Ondine Oy.
Vuonna 2002 Woodpecker Filmiin sulautettiin Varesvuo-ryhmän Revolution Films, jonka emoyhtiöstä Moskito Television Oy:stä Varesvuo Partners oli ostanut enemmistön. Merja Metsävaara-Mildh ja yhtiössä neljä vuotta toiminut ohjaaja Jappe Päivinen jättivät Woodpeckerin. Vuoden 2003 jouluksi Woodpecker Film tuotti asiakkailleen joulutervehdykseksi ohjaajansa Jalmari Helanderin ideoiman ja ohjaaman Rare Exports -lyhytelokuvan, joka sai muutaman vuoden aikana verkossa miljoonia katsojia. Ranskalainen tuottaja-ohjaaja Luc Besson halusi videon uusia lahjakkuuksia esittelevälle dvd:lleen, ja Helanderin ideasta alkoi kehittyä samanniminen pitkä elokuva.
Vuonna 2004 Woodpeckerin nimen alle sulautettiin Varesvuo Partnersin Crea-Filmi Oy, samalla kun saman konsernin Elohopea-Filmistä ja Filmitallista muodostettiin Kaivopuiston Grillifilmi. Samana vuonna kansainvälistä mainoselokuvatuotantoa luotaava Shots-vuosijulkaisu listasi Woodpecker Filmin maailman sadan palkituimman tuotantoyhtiön joukkoon ainoana pohjoismaisena tuotantoyhtiönä. Sija 72 listalla perustui Woodpeckerin palkinto- ja shortlistasijoituksiin Cannesissa, Golden Award of Montreux’ssä sekä Epica-, Clio- ja Effie-kilpailuissa.
Vuonna 2008 Woodpeckerin ohjaajina toimivat Sam Shingler, Tommi Pietiläinen, Pete Veijalainen, Samuli Valkama ja Mikko Lehtinen. Vuonna 2010 ohjaajalistan muodostivat Juho Konstig, Aleksi &amp; Akseli sekä ohjaajakollektiivi Gang of Three (Kalle Kotila, Sam Shingler ja Samuli Valkama. Tällöin Woodpecker oli osa Varesvuo Partnersista syntynyttä Moskito Groupia, joka puolestaan kuului pohjoismaiseen tv-tuotantokonserniin Northern Allianceen.
Vuodesta 2011 Woodpecker Film on ollut riippumaton itsenäinen tuotantoyhtiö.
Ohjaajat ja tuottajat 2010-luvun alkuvuosina.
ohjaajat
tuottajat
Kotilokuku

Kotilokuku ("Coua delalandei") on Madagaskarin saaristossa elänyt, sukupuuttoon kuollut käkilintulaji. 
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus oli 50–55 cm. Se oli yläpuolelta tummansininen, rinnasta valkoinen ja vatsasta oranssi. Jalat olivat pitkähköt, nokka vahva ja sininen pyrstö oli pitkä.
Esiintyminen.
Kotiolokukusta on ainoastaan 13 havaintoa luonnosta pyydystetyistä yksilöistä, joista 11 pyydystettiin vuosien 1827 ja 1834 välillä. Pariisin luonnonhistorialliseen museoon tallennetut kaksi yksilöä ovat molemmat Chevalier J.A. Bernierin ampumia. Lajin alun perin vuonna 1827 kuvannut Coenraad Jacob Temminck tutki nimenomaan vuonna 1827 Pariisiin saatua yksilöä. Valtaosa yksilöistä, mahdollisesti kaikki, on pyydystetty Nosy Borahan (Ile de Sainte-Marie) saarelta, joka sijaitsee Madagaskarin itärannikon edustalla. Epävarmoja havaintoja on myös Madagaskarin pääsaarelta. Viimeinen varma havainto eli pyydystetty yksilö on vuodelta 1834. Pariisin lisäksi museoyksilöitä on Leidenissa, Englannin Tringissä, New Yorkissa, Philadelphiassa, Harvardissa ja Madagaskarin Tananarivessa . Laji katsotaan sukupuuttoon kuolleeksi, koska sitä ei etsinnöistä huolimatta ole enää tavattu.
Sukupuuton syitä lienevät joko Nosy Borahan kokonaan uudelleen metsittäminen 1800-luvulla tai mustarotan invaasio saarelle. Mustarottia tosin lienee saarelle tullut merirosvojen mukana jo 1600-luvulla. Myös paikallisten asukkaiden suorittama metsästys, sekä näyttävän höyhenpuvun että ravinnon takia, on saattanut heikentää kantaa. Kissat alkoivat lisääntyä vasta 1800-luvun kuluessa.
Elinympäristö.
Nosy Borahan alkuperäinen sademetsä.
Lisääntyminen.
Kotilokuku ei ollut pesäloinen kuten useimmat muut käkilinnut, vaan pesi ilmeisesti itse rakentamaansa pesään.
Ravinto.
Kotilot, mistä laji on saanut nimensä useilla kielillä.
Freddie Young

Frederick A. "Freddie" Young (9. lokakuuta 1902 – 1. joulukuuta 1998) oli brittiläinen elokuvaaja. Lontoossa syntyneen Youngin aktiivinen ura kesti yli puoli vuosisataa.
Yksityiselämä.
Young oli vuosina 1927–1963 naimisissa Marjorie Gaffneyn ja vuosina 1964–1998 Joan Morduchin kanssa. Hän kasvatti kolme lasta. Hän kuoli Lontoossa 96 vuoden ikäisenä.
Annie-gaala 1995

Annie-gaala 1995 oli 23. kertaa järjestetty palkintogaala, jossa Yhdysvaltain ASIFA-Hollywood jakoi vuotuiset Annie-palkinnot vuoden 1995 parhaille animaatioille. Gaala järjestettiin 11. marraskuuta ATAS Plaza-teatterissa Los Angelesissa, Kaliforniassa.
Ehdokkaat ja voittajat.
Pääluokkien ehdokkaat ja voittajat (lihavoituna):
Sateenkaaripaita

Sateenkaaripaita on pyöräilyn hallitsevan maailmanmestarin tunnus. Paidan pääväri on valkoinen ja siinä on rinnan kohdalla viisi vaakasuuntaista raitaa kansainvälisen pyöräilyliiton UCI:n väreissä. Värit ovat alhaalta lukien: vihreä, keltainen, musta, punainen ja sininen. Värit ovat samat kuin olympialipussa ja -renkaissa. Paitaa käytetään kaikissa pyöräilyn lajeissa mukaan lukien maantiepyöräily, ratapyöräily, cyclocross, BMX ja maastopyöräily. Sateenkaaripaitaa on käytetty hallitsevan maailmanmestarin tunnuksena vuodesta 1927 asti.
Maailmanmestarin on pidettävä paitaa kilpaillessaan samassa lajissa kuin missä mestaruus on voitettu. Erityisesti maantieajon mestarin on pidettävä paitaa kilpaillessaan monipäiväisissä etappikilpailuissa ja yhden päivän kisoissa, mutta hänellä ei ole oikeutta pitää sateenkaaripaitaa aika-ajoetapeilla. Vastaavasti ratapyöräilyssä henkilökohtaisen takaa-ajon mestari saa pitää paitaa vain kilpaillessaan henkilökohtaisilla matkoilla.
Joukkuekilpailuissa, kuten joukkuetakaa-ajossa, jokaisen jäsenen on pidettävä sateenkaaripaitaa, mutta he eivät saa pitää sitä kilpaillessaan henkilökohtaisilla matkoilla.
Sateenkaaripaita helpottaa hallitsevan maailmanmestarin löytämistä niin yleisölle kuin myös muille ajajille. Tästä voi olla paidan haltijalle haittaa, koska hän ei voi ryhtyä huomaamatta hyökkäykseen. Paidassa ei myöskään ole yhtä paljon tilaa sponsorien mainoksille kuin normaaleissa ajopaidoissa, mutta maailmanmestarin saama medianäkyvyys luultavasti kompensoi pienemmän mainospinta-alan.
Mikäli ajaja ei pidä sateenkaaripaitaa on sääntörikkomuksesta rangaistuksena 2 500–5 000 Sveitsin frangin sakko.
Ajajan mestaruusvuoden päättyessä, saa hän oikeuden pitää ajopaitansa kauluksessa ja hihansuissa sateenkaarirenkaita. Tämä oikeus säilyy ajajan uran loppuun asti ja kuten sateenkaaripaitaa tunnusta saa käyttää vain siinä lajissa, jossa mestaruus on voitettu.
Mikäli sateenkaaripaidan haltijasta tulee monipäiväisen etappikilpailun (esimerkiksi Ranskan ympäriajo) johtajan paidan haltija, käyttää hän kilpailun paitaa sateenkaaripaidan sijasta. Vastaavasti UCI:n maailmancupin johtajan paita ohittaa sateenkaaripaidan.
Norman Finkelstein

Norman Gary Finkelstein (s. 8. joulukuuta 1953) on amerikanjuutalainen politiikantutkija ja kirjailija. Hän on erikoistunut juutalaisuuteen liittyviin aiheisiin ja erityisesti Israelin ja Palestiinan väliseen konfliktiin. Hän on kirjoittanut Lähi-idän konfliktista kuusi teosta. Finkelsteinin "The Holocaust Industry" -kirja aiheutti suuren kohun, mikä nosti hänet julkisuuteen.
Finkelsteinin molemmat vanhemmat selvisivät holokaustista, äiti Majdanekista, isä Auschwitzista.
Finkelsteinin perehtyminen Lähi-idän tapahtumiin alkoi 1982, jolloin hän vastusti Israelin hyökkäystä Libanoniin. Myöhemmin hän oli osoittamassa mieltään Sabran ja Shatilan verilöylyjä vastaan.
Akateeminen ura.
Finkelstein suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon New Yorkin Binghamtonin yliopistosta vuonna 1974. Hän jatkoi opintojaan Ranskassa Pariisin yliopiston École pratique des hautes étudesissa, jonka jälkeen hän siirtyi Princetonin yliopistoon vuonna 1980. Siellä hän suoritti Master of Arts -tutkinnon valtiotieteistä ja myöhemmin tohtorinväitöksensä sionismista vuonna 1984. 
Finkelstein teki tohtorinväitöksensä analysoimalla Joan Petersin kirjaa "From Time Immemorial" (1984), jossa väitettiin suuremman osan Palestiinan arabeja olleen muualta sinne muuttaneita sen jälkeen, kun sionistit "saivat aavikon kukoistamaan." Finkelstein analysoi väitettä väestödemografian pohjalta, ja suurin osa kirjan väitteistä osoittautui sionistien propagandalehdyköistä kerätyksi. Amerikkalaisista tutkijoista, joille Finkelstein lähetti alustavat tuloksensa, ainoastaan Noam Chomsky vastasi ja varoitti Finkelsteinia, että tuloksista ei pidettäisi.
Myöhemmin Finkelstein arvosteli Harvardin lakiprofessori Alan Dershowitzin kirjaa "The Case for Israel" (2003), joka sisältää yleisiä väitteitä Israelista ja niiden vastauksia, plagiaatiksi ja vääristelyksi. Yhteishaastattelussa Dershowitz ei tuntenut oman kirjansa sisältöä, ja Finkelstein arveli ettei Dershowitz ollut itse kirjoittanut tai edes lukenut sitä. Dershowitzista tuli Finkelsteinin vihamies, joka yritti myöhemmin vaikeuttaa hänen uraansa.
Ehkä tunnetuimmassa kirjassaan "The Holocaust Industry" (2000) hän esittää näkemyksen, että holokaustin muistoa hyödynnetään teollisissa mitoissa Israelin hyväksi.
Finkelstein kävi Helsingin vuoden 2009 Lens Politica elokuvan ja taiteen festivaaleilla juhlistamassa hänestä kertovan "American Radical" -elokuvan ensi-iltaa.
Moskiittokala

Moskiittokala ("Gambusia affinis") on suolattomassa vedessä elävä hammaskarppi. Niitä pidetään akvaariokaloina ja istutetaan tuhoamaan moskiiton eli hyttysen toukkia.
Koko ja ulkonäkö.
Moskiittokala muistuttaa paljon miljoonakalanaarasta, josta sen erottaa siniharmaammasta värisävystään ja mustasta läikästä vatsaevän edessä. Kala voi kasvaa neljä senttiä pitkäksi.
Alkuperä.
Moskiittokala elää luonnossa Meksikonlahteen laskevissa vesistöissä. Kestävyytensä takia sitä on istutettu ympäri maailmaa malarian vaivaamille alueille pienentämään hyttysten määrää. Australiassa ja Afrikassa se on paikoin syrjäyttänyt paikallisia kalalajeja, kuten jordanianimubarbin. Sitä pidetäänkin yhtenä sadasta haitallisimmasta vieraslajista.
Vesiolot ja ravinto.
Moskiittokalat syövät nimensä mukaisesti hyttysentoukkia. Ne pärjäävät huomattavan lämpimässä ja vähähappisessa vedessä, kestävät lyhytaikaisesti lähes 42 °C:n lämpötiloja.
Buck the World

Buck the World on Young Buckin toinen sooloalbumi, joka julkaistiin 27. maaliskuuta 2007.
Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan kolmannelle sijalle, ja sitä myytiin ensimmäisellä viikollaan 141 083 kappaletta.
Antisionismi

Antisionismi tarkoittaa sionismin vastustamista. Antisionistit kiistävät juutalaisten itsemääräämisoikeuden ja juutalaisvaltion perustamisen oikeutuksen juutalaisten esi-isien maille Lähi-itään.
Antisionismi voi ilmetä pyrkimyksinä tuhota Israelin valtio tai lakkauttaa sen juutalainen luonne, pahantahtoisina väitteinä juutalaisvaltion ja sen asukkaiden luonteesta tai aikomuksista, tai sellaisena Israeliin kohdistuvana kritiikkinä, jollaista ei kohdisteta vastaavalla tavalla muihin maihin. Jotkut antisionistit kuitenkin uskovat israelilaisten ja palestiinalaisten rauhanomaiseen rinnakkaiseloon samassa valtiossa.
Antisionismia esiintyy arabien ja muslimien, kuten palestiinalaisten, keskuudessa, sekä vasemmistossa. Progressiiviset vasemmistolaiset ovat kutsuneet Israelia rasistiseksi ja kolonialistiseksi valtioksi, jossa sionistit suorittavat etnistä puhdistusta, karkotuksia, varkautta, apartheidia ja kansanmurhaa palestiinalaisia vastaan. Neuvostoliitto kääntyi Israelia vastaan 1960-luvulla. Myös jotkut juutalaiset, etenkin ultraortodoksit ja heidän Neturei Karta -järjestönsä, ovat vastustaneet sionismia ja juutalaisvaltion perustamista useasta eri syystä.
Jotkut rinnastavat antisionismin antisemitismiin eli juutalaisvastaisuuteen silloin, kun antisionistit uhkailevat juutalaisten henkeä tai hyökkäilevät juutalaisten ihmisten, instituutioiden tai uskonnollisten paikkojen kimppuun protestoidakseen Israelin valtion toimia, tai kun Israelin arvosteluun yhdistyy väitteitä juutalaisten vallasta tai ahneudesta, tai kun israelilaiset rinnastetaan natseihin. Antisemitismiksi on kutsuttu myös sellaista antisionismia, jossa vaaditaan itsenäistä palestiinalaisvaltiota ja juutalaisvaltion tuhoa. Maailman juutalaiskongressin mukaan väitteet, joiden mukaan maailman ainoa juutalaisvaltio harjoittaisi apartheidia tai natsi-Saksan suorittaman holokaustin tapaista kansanmurhaa palestiinalaisia kohtaan, vaikka palestiinalaisväestö todellisuudessa kasvaa jatkuvasti, on tarkoitettu oikeuttamaan väkivalta israelilaisia ja Israelin ulkopuolella asuvia juutalaisia kohtaan.
M/S Houston Express

M/S Houston Express () on HL-2855 SCM-CHARTERin omistuksessa oleva konttialus. Nykyään saksalainen Hapag-Lloyd-laivayhtiö liikennöi aluksella. Alus on rakennettu vuonna 2005. Kuollutta painoa sillä on 107 000 tonnia. Houston Express on rekisteröity Saksan lipun alle ja sen kotisatama on Hampuri. 
Houston Expressin sisaralus on M/S Savannah Express.
Kirsti Pajari

Kirsti Kyllikki Pajari (ent. "Rautiainen", o.s. "Mikkola", 27. marraskuuta 1921 Helsinki – 9. marraskuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen televisiojuontaja. Hän tuli tunnetuksi MTV:n tietokilpailuohjelman "Tupla tai kuitti" juontajana vuosina 1958–1988. Hänen ensimmäinen miehensä oli Yleisradion "Viisasten kerhon" perustaja Tauno Rautiainen. Jäätyään leskeksi Kirsti Rautiainen avioitui 1969 pääkonsuli Pentti Pajarin kanssa.
Kirsti Mikkola vietti lapsuutensa Lahdessa, jossa hän kirjoitti ylioppilaaksi Lahden tyttölyseosta. Sota-aikana hän toimi lottana. Hän avioitui Tauno Rautiaisen kanssa 1943, ja he asuivat vuoden New Yorkissa vauraan perheen hovimestarina ja kokkina.
Tauno Rautiaisen kuoltua 1962 Kirsti Rautiainen jatkoi miehensä tietovisailutyötä. Tv-ohjelma "Tupla tai kuitti" alkoi TES-tv:ssä (myöhemmin Tesvisio) 2. tammikuuta 1958 ja jatkui Mainos-tv:ssä vuodesta 1965 lähtien, yhteensä miltei 30 vuotta. Sen ohella Kirsti Rautiainen juonsi muun muassa suomalais-virolaista "Naapurivisaa" ja toimi päivätyönään muun muassa Colombia Oy:n osastopäällikkönä.
Hilja – maitotyttö

Hilja – maitotyttö on Toivo Särkän ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1953. Sen myös tuotti Toivo Särkkä. Käsikirjoitus perustuu Johannes Linnankosken novelliin ”Hilja, maitotyttö” vuodelta 1913. 
Pääosissa näyttelevät Anneli Sauli ja Tauno Palo. Palo esittää maatalon isäntää, joka himoitsee nuorta karjapiikaa Hiljaa (Sauli). Saulo Haarlan esittämä nuori ylioppilas Yrjö yrittää myös saada Hiljan rakkauden, mutta talon isäntää se ei miellytä. Elokuvassa keskeisessä roolissa ovat myös taiteellisen Yrjön Hiljasta piirtämät muotokuvat, joista muodostuvien takaumien kautta tarinaa kerrotaan. 
Suomenkielisessä rinnakkaisnimessä käytettiin väliviivatonta kirjoitusasua. Ensi-iltaan tullessaan "Hilja maitotyttö" aiheutti kohua eroottisten kohtaustensa takia. Erityisesti Anneli Saulin alastonuinti oli ajalle rohkeaa kuvastoa. Eroottinen sisältö takasi kuitenkin elokuvan myynnin kymmenkuntaan muuhun maahan. Elokuvan DVD-taltioinnissa on yhä K15-merkintä.
Juoni.
Hilja ja maalle kesänviettoon tullut Yrjö tapaavat alkukesällä Hiljan ollessa viemässä tilalta maitoa asemalle. Nuorten välille kehittyy nopeasti romanssi, jota tilan isäntärenki Kalevi ei hyväksy. Isäntärenkikin on näet halukas saamaan Hiljan itselleen, ja juhannusyönä hän raiskaa tytön. Myöhemmin nuorten romanssi jatkuu, mutta onnea varjostavat paitsi sosiaaliset erot myös mustasukkainen Kalevi.
Tuotanto.
Elokuvan ensi-ilta oli Helsingissä Rexissä ja Tuulensuussa. 
Vastaanotto.
"Helsingin Sanomien" Arto Pajukallion mukaan Särkkä on onnistunut lataamaan kankeanrunolliseen ohjaukseensa hellyttävää ilmaisuvoimaa. Kriitikko pitää elokuvaa myös mainettaan tärkeämpänä seksuaalisen väkivallan kuvauksena. Kalle Peronkosken kuvaus saa Pajukalliolta erikoismaininnan.
Robert Faurisson

Robert Faurisson (25. tammikuuta 1929 – 21. lokakuuta 2018) oli ranskalainen kirjallisuudentutkija, joka on tullut kansainvälisesti tunnetuksi holokaustin kieltämisellään ja kyseenalaistamalla kaasukammioiden olemassaolon Natsi-Saksassa. Hän on perustellut yleisen historiankuvan kanssa ristiriidassa olevia näkemyksiään lukuisissa kirjoissa ja artikkeleissa usean vuosikymmenen ajan. 
Faurisson syntyi Sheppertonissa, Englannissa, ranskalaiselle isälle ja skotlantilaiselle äidille. Opiskeltuaan Pariisin yliopistossa hän opetti vuosina 1974–1979 kirjallisuutta Lyonin yliopistossa. 
Faurisson teki oman teoriansa holokaustin sepitteellisyydestä suurelle yleisölle tutuksi 1970-luvun lopussa. Hänen julkaisunsa herättivät huomattavaa kiistaa, ja Faurisson joutui jopa pahoinpidellyksi; vuonna 1989 hän sai vakavia vammoja, mutta kuntoutui leikkaushoidolla.
Vuonna 1991 Faurisson julkaisi yhteistyössä Siegfried Verbeken kanssa hollanninkielisen teoksen "Het "Dagboek" van Anne Frank – een kritische benadering", jossa hän julistaa Anne Frankin päiväkirjan väärennökseksi. 
Faurisson joutui useasti ongelmiin oikeuden kanssa varsinkin sen jälkeen, kun holokaustin kieltämisen kriminalisoiva Gayssot'n laki astui voimaan Ranskassa vuonna 1990.
Broadcast (albumi)

Broadcast on suomalaisen pop-yhtye Broadcastin debyyttialbumi vuodelta 1981. Albumin tunnetuimpia kappaleita lienevät ”Pacific” ja ”Pasadena Sungodown”, joista kummatkin julkaistiin singleinä. Ensiksi mainittu oli parhaimmillaan Suomen neljänneksi myydyin single.
Albumi saavutti pientä menestystä ja ylsi parhaimmillaan Suomen musiikkilistojen seitsemänneksi.
Albumi julkaistiin Scandia-Musiikin Hi-Hat -levymerkillä LP-levynä ja C-kasettina. Vuonna 2001 albumi julkaistiin ensimmäistä kertaa CD-levynä remasteroituna painoksena Warner Music Finlandin toimesta.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sovittanut Esa Kaartamo, ellei toisin mainita.
Heartbeat Paradise

Heartbeat Paradise on suomalaisen pop-yhtye Broadcastin toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1982.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Esa Kaartamo, ellei toisin mainittu.
Who’s Got the Ball

Who’s Got the Ball on suomalaisen poprock-yhtye Broadcastin kolmas studioalbumi vuodelta 1983. 
Albumi nosti yhtyeen kuuluisuuteen erityisesti haikealla balladilla ”You Break My Heart”, joka yksi yhtyeen suurimmista hittikappaleista. Kappaletta on usein luultu jonkin ulkomaisen, menestysyhtyeen tekemäksi. Kappale oli parhaimmillaan jukeboxien viidenneksi soitetuin single, vaikkakin levyn nimikkokappale ”Who’s Got the Ball” oli samoihin aikoihin jukeboxien kolmanneksi soitetuin.
Levy menestyi hyvin ja kohosi parhaimmillaan Suomen musiikkilistojen kolmanneksi pysyen listoilla 28 viikon ajan. Albumi saavutti kultalevyrajan seuraavana vuonna ja albumia on myyty vuoteen 2013 noin 27 000 kappaletta.
Albumi julkaistiin Musiikki-Fazerin ja Finnlevyn Dig It -levymerkillä LP-levynä ja C-kasettina. Vuonna 2002 albumi julkaistiin ensimmäistä kertaa CD-levynä remasteroituna painoksena Warner Music Finlandin toimesta.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt E. Kaartamo, ellei toisin mainita.
Steven Runciman

James Cochran Stevenson Runciman, Sir, (7. heinäkuuta 1903 – 1. marraskuuta 2000) oli tunnetuimpiin keskiaikatutkijoihin kuulunut brittiläinen historioitsija. 
Runciman syntyi Northumberlandissa. Hän oli J. B. Buryn oppilas ja toimi 1940-luvulla professorina Istanbulin yliopistossa. Hänen tunnetuin teoksensa on ristiretkiä käsittelevä kolmiosainen kirjasarja, jonka osat ilmestyivät vuosina 1951, 1952 ja 1954.
Runcimanin muuhun tuotantoon kuuluu muun muassa Sarawakin historiasta kertova "The White Rajahs" (1960). Hän oli polyglotti ja voitti uransa aikana lukuisia huomattavia palkintoja. Hän oli henkisesti vireä lähes loppuun saakka ja teki vielä 97-vuotiaana (2000) matkan Athosvuorelle. Hän kuoli muutamaa kuukautta myöhemmin Radwayn kylässä Warwickshiressa.
Davit Orbeliani

Davit Orbeliani (, 11. tammikuuta 1739 – 29. toukokuuta 1796), joka tunnettiin yleisesti nimellä Davit "Kenraali" () oli georgialainen sotilashenkilö, poliitikko, kääntäjä ja runoilija. 
Orbeliani kuului merkittävään georgialaiseen aristokraattisukuun, jolla oli monisukupolviset yhteydet kuninkaalliseen Bagrationi-dynastiaan. Hän oli Sabaratianon lääninherra ja ruhtinas, Somkhitin feodaalinen käskynhaltija ja korkea-arvoinen sotilaskomentaja kuningas Erekle II:n alaisuudessa. Ereklen tytär Tamar batonishvili (1749–1786) meni Orbelianin kanssa naimisiin Tbilisissä vuonna 1762.
Hän teki useita diplomaattimatkoja Iraniin, josta hän osti persialaisen ritariromanttisen seikkailukertomuksen "Qahraman-e qatelin" käsikirjoituksia. Orbeliani käänsi tarinan georgiaksi nimelle "Qaramaniani" (), joka seuraa persiankielistä alkuperäisteosta erittäin tarkasti paikallisesta georgialaisväristä huolimatta. Teos tuli Georgiassa huomattavan suosituksi. Hänet esitettiin myös sankarina aikalaisrunoilija Besikin (1750–1791) teoksissa, mihin hän vastasi kirjoittamalla rakkausrunoutta pitkälti Besikin hengessä. 
Hän kuoli Tbilisissä vuonna 1796, ja hänet haudattiin Sionin katedraaliin.
Soon (albumi)

Soon on suomalaisen poprock-yhtye Broadcastin neljäs studioalbumi vuodelta 1984. Yhtyeen hyvin menestyneeseen edelliseen albumiin verrattuna tämä ei menestynyt kovin hyvin. Albumi ei noussut Suomen viralliselle musiikkilistoille ja albumilta singlenä julkaistu ”Cool Kid” oli parhaimmillaan Suomen 30. myydyin single. Yhtye osallistui levyn ”Candy Moon”-kappaleella Hittimittari-tv-ohjelmaan lokakuussa 1984 sijoittuen jaetulle viidennelle sijalle Dion ”The Last in Line”-kappaleen kanssa.
Albumi julkaistiin Finnlevyn Dig It -levymerkillä LP-levynä ja C-kasettina eikä sitä ole toistaiseksi julkaistu CD-levynä.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt Esa Kaartamo, sanoittanut Erkka Kettunen ja sovittaneet Esa Kaartamo ja Peter O. Ekberg, ellei toisin mainita.
Step On It

Step On It on suomalaisen poprock-yhtye Broadcastin viides studioalbumi vuodelta 1987. 
Edellisen "Soon"-albumin jälkeen yhtye jäi tauolle ja palasi äänitysstudioille vuonna 1986. Hyvin pian albumin julkaisun jälkeen yhtye hajosi ja suurin osa yhtyeestä lähti soolourilleen. Yhtye kuitenkin palasi yhdeksän vuoden tauon jälkeen vuonna 1996 ja julkaisi toistaiseksi viimeisen albuminsa "Handcrafted".
Helmikuussa 1987 yhtye osallistui levyn ”Love is Blind”-kappaleella Hittimittari-tv-ohjelmaan sijoittuen jaetulle ensimmäiselle sijalle Tuomari Nurmion ”Ramona”-kappaleen kanssa.
Albumi julkaistiin Flamingo-levymerkillä LP- ja CD-levyinä sekä C-kasettina. Vuonna 1998 albumi julkaistiin uudelleen CD-levynä. CD-levy poikkeaa hieman LP-levyn ja C-kasetin painoksista, sillä kappaleet ovat sillä eri järjestyksessä ja levy sisältää päätösraitana bonuskappaleen ”Don’t Come After Me”, jota ei ole LP-levyllä tai C-kasetilla.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet sovittanut Broadcast.
Kokoonpano.
Kappaleiden tarkemmat muusikkotiedot ovat LP-levyn ja C-kasetin kappalejärjestyksen mukaan lukuunottamatta bonuskappaletta (11).
Handcrafted

Handcrafted on suomalaisen pop-yhtye Broadcastin kuudes ja viimeiseksi jäänyt studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1996, 9 vuotta edellisestä studiolevystä.
Kannen "Handcrafted" tekstin alla on "sarjanumero" 00622041996. Merkitys lienee levyn julkaisupäivämäärä (22.04.1996), ja kyseessä on Broadcastin 6. studiolevy. Albumin kappaleista Talk to Joe ja Everybody Knows That Girl julkaistiin promosinglet.
George A. Olah

George Andrew Olah (; 22. toukokuuta 1927 Budapest – 8. maaliskuuta 2017 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli unkarilaissyntyinen kemisti. Hän ennätti opiskella ja myös opettaa Budapestissa ennen Unkarin kansannousua (1956), joka sai hänet muuttamaan lyhyeksi aikaa Englantiin.
Lähdettyään Englannista Kanadaan Olah aloitti työskentelyn Dow Chemicalille Ontariossa. Hän sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1961 ja loi pitkän uran Etelä-Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa. Hänet palkittiin vuonna 1994 Nobelin kemianpalkinnolla ja vuonna 2005 Priestley-mitalilla. Nobelin perusteena oli työ karbokationikemian alalla. Olah tutki myös metanolitalouden mahdollisuutta ja esitti metanolin käyttöä ehtyvien fossiilisten polttoaineiden korvaajana tulevaisuudessa.
Olah oli Royal Societyn ulkomaalaisjäsen, ja hän kuului Yhdysvaltain Kansalliseen tiedeakatemiaan jo vuodesta 1976.
Loretta Swit

Loretta Swit (4. marraskuuta 1937 Passaic, New Jersey – 30. toukokuuta 2025 New York, New York) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän näytteli Margaret ”Hot Lips” Houlihanin roolia televisiosarjassa "M*A*S*H".
Swit syntyi Passaicissa, New Jerseyssä puolalaislähtöisille vanhemmille. Hän opiskeli näyttelemistä American Academy of Dramatic Artsissa. Aloitettuaan uransa teatterin puolella hän saapui Hollywoodiin vuonna 1970 ja esiintyi vierailurooleissa televisiosarjoissa kuten "Gunsmoke", "Vaarallinen tehtävä" ja "Mannix". "M*A*S*Hissa" hän näytteli sarjan alusta loppuun vuosina 1972–1983.
Swit sai oman tähden Hollywood Walk of Famelle vuonna 1989, ja hän on saanut televisiotyöllään kaksi Emmy-palkintoa vuosina 1980 ja 1982. Hän oli lisäksi moninkertainen Emmy-ehdokas ja nelinkertainen Golden Globe -ehdokas vuosina 1974, 1980, 1982 ja 1983.
Swit oli kerran naimisissa, näyttelijä Dennis Holahanin kanssa vuosina 1983–1995. Eron jälkeen hän ei mennyt uusiin naimisiin, eikä hänellä ole lapsia.
Piispanhiippa

Piispanhiippa ("Gyromitra infula") on Pezizales-lahkoon kuuluva ruokasieni. Sen myrkyllisyydestä on ristiriitaista tietoa.
Koko ja ulkonäkö.
Piispanhiipan lakki on epämääräisen muotoinen ja se muistuttaa hieman korvasientä. Sienen lakki on tumman punertavan ruskea ja noin kymmenen senttiä korkea. Lakki on muodoltaan satulamainen tai piispan hiippaa muistuttava, josta sieni on saanut nimensä. Ohutmaltoinen ja ontto lakki on laakeapoimuinen. Piispanhiipan ontto ja vaalea jalka on melko lyhyt. Itiöt ovat kooltaan noin 18-25 x 7-10 mikrometriä.. Maultaan sieni on mieto, tuoksuton.
Piispanhiipan itiölavassa voi esiintyä pieni kotelosieni, "Sphaeronaemella helvellae".
Samankaltaisia lajeja.
Pohjanpiispanhiippa ("Gyromitra ambigua") on hyvin samankaltainen laji. Sen jalan sävy on heikon violetti ja sen itiöt ovat piispanhiipan itiöitä pienempiä. Varma lajinmääritys on siten mahdollista vain mikroskoopilla. Keittämättömät pohjanpiispanhiipat ovat aiheuttaneet myrkytysoireita, ja koska lajien erottaminen ei onnistu ilman mikroskopiaa, piispanhiipat on syytä aina keittää ennen ruoanlaittoa.Pohjanpiispanhiippa kasvaa paljaalla maalla.
Kasvuaika ja -paikka.
Piispanhiipan itiöemät kasvavat syksyllä, elokuun lopulta aina marraskuuhun asti. Niitä tavataan yleisimmin kangasmetsissä, hakkuualueilla, lahojen kantojen yhteydessä, metsäteillä ja niiden ojien varsilla.. Piispanhiippa on yleisempi Etelä- kuin Pohjois-Suomessa.
Käyttö.
Piispanhiippa on syötävä sieni, joskin se pitää keittää kuten korvasienet. Sitä voi käyttää korvasienen tavoin. Piispanhiipan voi sekoittaa pohjanpiispanhiippaan, jonka tiedetään aiheuttaneen myrkytystapausten kaltaisia herkistymisreaktioita. Piispanhiippa säilyy kuivatettuna ja pakastettuna.
Eve Ensler

Eve Ensler (s. 25. toukokuuta 1953 Scarsdale, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija ja feministi, joka tunnetaan parhaiten "Vaginamonologeista" (1996). 
Juutalaistaustainen Ensler syntyi Scarsdalessa New Yorkin osavaltiossa, ja valmistui Middlebury Collegesta vuonna 1975. Hän oli naimisissa Richard McDermottin kanssa vuodesta 1978, kunnes erosi vuonna 1988. Hän on näyttelijä Dylan McDermottin adoptioäiti.
Enslerin menestysteos, "Vaginamonologeja", on käännetty kymmenille kielille, ja sitä on esitetty yli sadassa maassa. Kirjailija on palkittu Obie-palkinnolla vuonna 1996 ja Guggenheim-stipendillä 1999. Hänen muita töitään on muun muassa "The Good Body" (2004). 
Ensler asuu New Yorkissa elämänkumppaninsa, psykoterapeutti Ariel Orr Jordanin kanssa.
Kuningas New Yorkissa

Kuningas New Yorkissa ("A King in New York") on Charlie Chaplinin ohjaama komediaelokuva vuodelta 1957, viimeinen, jossa hän näytteli itse pääroolia. 
Elokuva on poliittinen satiiri, joka tekee pilkkaa erityisesti Yhdysvaltojen senaikaisesta politiikasta. Chaplin tuotti elokuvan Euroopassa vuonna 1957, sen jälkeen kun Yhdysvallat (oikeusministerinä James McGranery) oli karkottanut hänet maasta poliittisista syistä vuonna 1952. 
Elokuvan vastaanotto oli ristiriitainen. Toisaalta on väitetty, että se ei yllä Chaplinin nuoruudentöiden tasolle ja että syyte kommunismin ihannoinnista musersi Chaplinin taiteellisen luomisvoiman. Elokuvan vastustus on johtunut ennen kaikkea sen yhteiskunnallisesta sisällöstä. Kyseessä on Peter von Baghin mukaan koko Chaplinin tuotannon purevin iva amerikkalaista elämänmuotoa kohtaan: "hän satirisoi siinä USAssa vallitsevia ilmiöketjuja, jotka ovat fasismin sukuisia". 
Baghin mukaan Yhdysvaltojen 1950-luvun poliittista ilmapiiriä kuvatessaan "Chaplin onnistui ainoana 1950-luvun ohjaajana käsittelemään yhteiskunnallisen trauman koko yhtälöä".
Amerikkalaiset levittäjät boikotoivat elokuvaa tehokkaasti, eivätkä isot yhtiöt myöskään Englannissa ja Ranskassa suostuneet levittämään filmiä, vaan levitys jäi pienten tahojen tehtäväksi. Vuonna 1957 valmistuneen elokuvan ensiesitys Yhdysvalloissa oli vasta 1973.
Juoni.
Päähenkilönä on Chaplinin itsensä esittämä Estrovian kuningas Igor Shahdov, joka on paennut vallankumouksen jälkeen maasta. Hänen syytetään lähteneen valtionkassa mukanaan. Koko valtionkassan on kuitenkin varastanut Estrovian pääministeri, ja Shahdov on joutua New Yorkissa puille paljaille. Television mainostoimittaja Ann Kay (Dawn Addams) saa kuitenkin houkutelluksi Shahdovin tekemään televisiomainoksia. Shahdov viedään tutustumaan myös amerikkalaiseen kouluun, jossa hän tapaa pikkuvanhan Rupert MacAbeen (roolissa Chaplinin oma poika Michael Chaplin). Rupertin vanhempia syytetään kommunisteiksi, ja kun Rupert itse myöhemmin viedään kuulusteluun, hänet painostetaan ilmiantamaan vanhempiensa ystävät, jotta vanhemmat vapautuisivat vankilasta. Tämä musertaa Rupertin itseluottamuksen. Myös Shahdov joutuu antiamerikkalaista toimintaa tutkivan komitean kuulusteluun, jolloin hän häpäisee koko komitean kastelemalla sen vahingossa palovesiletkulla. Shahdov on New Yorkin ympäristössä täydellisen vieras. Hänelle paljastuu, miten ihmisen yksityisyyttä urkitaan ja se tehdään julkiseksi, miten koko yhteiskunta on keinotekoinen ja läpikotaisin kaupallinen. Lopulta Shahdov päättää palata Eurooppaan.
John William McCormack

John William McCormack (21. joulukuuta 1891 Boston, Massachusetts – 22. marraskuuta 1980 Dedham, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen poliitikko. Hän edusti Massachusettsia edustajainhuoneessa vuosina 1928–1971, ja toimi edustajainhuoneen puhemiehenä 1962–1971.
McCormack oli myös ensimmäisen maailmansodan veteraani, sillä hän palveli Yhdysvaltain armeijassa sodassa vuosina 1917–18.
Poliittinen ura.
McCormack toimi Massachusettsin osavaltion edustajainhuoneessa 1920–1922 ja senaatissa 1923–1926. Hänet valittiin kongressiin täytevaaleissa 1928 edellisen edustajan James A. Gallivan kuoltua. Edustajainhuoneen enemmistöjohtajana hän oli 1940–1947, 1949–1953 ja 1955–1961.
Tšabua Amiredžibi

Tšabua (Mzetšabuk) Amiredžibi (, 18. marraskuuta 1921 Tbilisi – 12. joulukuuta 2013) oli georgialainen kirjailija, joka tunnetaan pääteoksestaan "Lainsuojaton" ("Data Tutaškhia") sekä pitkästä oleskelustaan Neuvostoliiton vankiloissa.
Elämäkerta ja teokset.
Amiredžibi syntyi Tbilisissä Georgian SNT:ssä vuonna 1921. Hänen perheensä oli ollut aikaisemmin aatelissuku, jota sorrettiin rankasti Stalinin vainojen aikana: hänen isänsä ammuttiin vuonna 1938 ja äitinsä lähetettiin gulagille. Toisen maailmansodan aikana hänet värvättiin puna-armeijaan mutta erotettiin pian perheensä historian vuoksi. Tämän jälkeen hän alkoi osallistua neuvostovastaiseen toimintaan maanalaisen poliittisen järjestön Tetri Giorgin jäsenenä. Huhtikuussa 1944 hänet pidätettiin syytettynä vallankaappauksen suunnittelusta ja tuomittiin 25 vuodeksi vankeuteen Siperiaan. Viidentoista vankilavuoden, kolmen vankilapaon ja kahden kuolemantuomion jälkeen hänet vapautettiin lopulta vuonna 1959. Hän aloitti kirjallisen uransa lähes 40-vuotiaana novelleilla "Gza" (, ”Tie”) vuodelta 1962, "Tšemi medžghane bidza" (, ”Räyhääjäsetäni”) vuodelta 1963, "Kharis aghsareba" (, ”Härän tunnustus”) vuodelta 1964, "Giorgi Burduli" () vuodelta 1965 ja niin edelleen.
Hänen kuuluisin romaaninsa ja mahdollisesti yksi modernin georgiankielisen kirjallisuuden parhaista teoksista, "Lainsuojaton" ("Data Tutaškhia", დათა თუთაშხია) vuosilta 1971–1975, toi "Tsiskari"-lehdelle sensaatiomaisen menestyksen ja teki kirjailijan itsensä kuuluisaksi. Amiredžibin vankilavuosina alkunsa saanut ja yli 700-sivuinen teos ohitti Neuvostoliiton sensorit ja saatiin julkaistua vain Georgian kommunistisen puolueen johtajan Eduard Ševardnadzen väliintulon avulla. Romaani kertoo Venäjän keisarikunnan aikana eläneen georgialaisen lainsuojattoman tarinan – suosittu teema Georgian kirjallisuudessa – ja yhdistää jännittävät seikkailut dostojevskimaiseen yksilön ja kansallisen sielun kohtaloiden käsittelyyn. Tarinan kertojana on venäläinen santarmi, kreivi Szeged, joka useasti siirtää kertojan roolinsa muille henkilöhahmoille. Romaani seuraa lainsuojatonta Data Tutaškhiaa. Hän viettää vuosia vältellen tsaarinaikaista poliisia, jota johtaa hänen välinpitämätön ja kylmänviileä serkkunsa Mušni Zarandia. Kirja ja siihen perustuva elokuva tekivät Data Tutaškhiasta ikonisen sankarin, joka on säilyttänyt suosionsa myös nyky-Georgiassa. 
Amiredžibi juhli uudelleen itsenäistynyttä Georgiaa, ja hänet valittiin maan parlamenttiin vuosiksi 1992–1995. Vuonna 1992 hänelle myönnettiin arvostettu Šota Rustavelin valtionpalkinto. Georgian sisällissodan traagiset vuodet ja hänen vanhimman poikansa kuolema Abhasian sodassa kuitenkin vaikuttivat kirjailijaan raskaasti. Siksi oli yllätys, että vuonna 1995 Amiredžibi kaikesta huolimatta julkaisi seuraavan merkittävän romaaninsa "Gora Mborgali" (), jonka hän oli aloittanut vuonna 1978 ja joka perustuu hänen kokemuksiinsa Neuvostoliiton vankiloissa. Hänelle myönnettiin korkeimmat georgialaiset kunniamerkit ja useita venäläisiä ja kansainvälisiä kirjallisuuspalkintoja.