tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Projekti 667B

Projekti 667B "Murena" () oli Neuvostoliiton laivaston ballistisin ohjuksin varustettujen ydinsukellusveneiden muodostama alusluokka. Ne rakennettiin kylmän sodan aikana kuljettamaan kahtatoista R-29 SLBM-ohjusta.
Suunnittelu.
Uuden ohjuksen kantomatkan ansiosta veneet voivat jäädä merelle Neuvostoliiton rannikkovesille Barentsin- ja Norjanmerille.
Luokan kehitys hyväksyttiin 1965 ja ensimmäinen alus "K-279" liitettiin Neuvostoliiton Pohjoiseen laivastoon 22. joulukuuta 1972. Luokan veneitä rakennettiin 18.
Alukset.
Kaikki Delta I -luokan sukellusveneet on poistettu käytöstä ja romutettu.
Samothráki

Samothráki (), antiikin Samothrake (; ), on Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisen Egean saarten saariryhmään. Saaren pinta-ala on 178 neliökilometriä ja asukasluku 2 859 (vuonna 2011). Hallinnollisesti Samothráki kuuluu Samothrákin kuntaan, Évroksen alueyksikköön ja Itä-Makedonian ja Traakian alueeseen. Saaren pääkylä on Samothrákin kylä.
Maantiede.
Samothráki sijaitsee Välimereen kuuluvan Egeanmeren pohjoisosassa Länsi-Traakian edustalla. Se on yksi pohjoisimpia Kreikan suurista saarista Thásoksen ohella. Samothrákin lähimmät suuremmat saaret ovat Turkille kuuluva Imbros (Gökçeada) eteläkaakossa sekä Kreikan Límnos lounaassa. Thásos sijaitsee hieman kauempana lännessä. Etäisyys mantereelle on noin 21 meripeninkulmaa (noin 39 kilometriä).
Samothrákin pituus on noin 21 kilometriä ja leveys noin 13 kilometriä. Saari on vuoristoinen ja sen korkein kohta on Sáos eli Fengári (1 611 metriä).
Hallinto, kaupungit ja kylät.
Samothráki kuuluu hallinnollisesti Samothrákin kuntaan, johon ei kuulu muita saaria. Saaren suurimmat asutukset ovat Kamariótissa (1 069 asukasta), Samothrákin kylä eli Chóra (653), Lákkoma (317), Alónia (291), Profítis Ilías (189) ja Thérma (106). (Katso myös: Luettelo Samothrákin kunnan kylistä.)
Historia.
Antiikki.
Kreikkalaisessa mytologiassa Samothrákin korkea Sáos-vuori eli Saoke-vuori oli paikka, jonka huipulta Poseidon seurasi Troijan sotaa.
Antiikin aikana Samothraken saarta asuttivat ensin muinaiset traakialaiset, kunnes aiolialaiset tai joonialaiset asuttivat sen joskus 700–500-luvuilla eaa. Perinteisen näkemyksen mukaan saaren kaupunki Samothrake olisi ollut samoslaisten siirtokunta, ja tästä saari sai nimensä ”Traakialainen Samos”. Kaupunki sijaitsi saaren pohjoisosassa nykyisen Palaiópolin kylän paikalla.
Saari oli vauraimmillaan 500-luvulla eaa. ja siitä kehittyi seuraavalla vuosisadalla merkittävä uskonnollinen kulttikeskus. Sen Suurten jumalten pyhäkköalueella toimi Samothraken mysteerikultti, joka oli omistettu niin kutsutuille Suurille jumalille (mm. Suuri äitijumalatar, Kybele ja kabiirit) ja joka oli antiikin Kreikan merkittävin mysteerikultti Eleusiin mysteerien jälkeen. Kulttialue tuhoutui 500-luvulla jaa. 
Pyhäkköalueelta löydettiin 15. huhtikuuta 1863 tunnettu voitonjumalatar Niken patsas, joka nimettiin "Samothraken Nikeksi".
Wienin filharmonikkojen uudenvuoden konsertti

Wienin filharmonikkojen uudenvuoden konsertti () on joka vuosi uudenvuodenpäivänä 1. tammikuuta järjestettävä klassisen musiikin konsertti, joka pidetään Wienin musiikkiystävien seuran konserttitalon Suuressa musiikkiyhdistyssalissa Wienissä Itävallassa. Konsertissa Wienin filharmonikot esittää itävaltalaisen Straussin säveltäjäsuvun musiikkia, mutta myös muiden itävaltalaissäveltäjien teoksia. Uudenvuoden konsertti on järjestetty vuodesta 1941, ja Itävallan yleisradioyhtiö ORF on televisioinut sen 1950-luvulta alkaen. Televisiointia seurasi esimerkiksi vuonna 2012 ympäri maailman 72 maassa arvion mukaan 50 miljoonaa ihmistä. Suomessa konsertin esittää Yleisradio. 
Kapellimestarit.
Wienin filharmonikoilla ei ole pysyvää kapellimestaria, joten konsertin johtajina ovat aina toimineet vierailevat kapellimestarit. Ensimmäisen konsertin, kylläkin uudenvuoden aattona 31. joulukuuta 1939 johti itävaltalainen kapellimestari Clemens Krauss. Vuoden ja vuorokauden kuluttua 1. tammikuuta 1941 hän johti myös ensimmäistä varsinaista uudenvuoden konserttia ja toimi konserttien kapellimestarina vuoteen 1954, lukuun ottamatta kahden vuoden taukoa, jolloin hän oli liittoutuneiden asettaman tutkinnan kestäneessä kiellossa (ilmeni kuitenkin, että hän auttoi juutalaisia pakenemaan natsien käsistä).
Kraussin jälkeen filharmonikkojen konserttimestari Willi Boskovsky johti konsertteja neljännesvuosisadan ajan, uudestavuodesta 1955 uuteenvuoteen 1979. Häntä seurasi Wienin valtionoopperan ylikapellimestari Lorin Maazel uuteenvuoteen 1986 asti. Vuodesta 1987 konsertin kapellimestari on vaihtunut joka vuosi, ja tehtävässä ovat vierailleet lukuisat maailman huippukapellimestarit.
Arvo Jankko

Arvo Voldemar Jankko (21. toukokuuta 1885 Jääski – 19. kesäkuuta 1921) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat nimismies Voldemar Johannes Jankowsky ja Klara Aleksandra Herckman.
Opinnot.
Jankko kävi neljä luokkaa Viipurin suomalaista yhteiskoulua ja Kuopion teollisuuskoulun vuosina 1905–1907. 
Jääkärikausi.
Jankko toimi piirtäjänä Helsingissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 21. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Jankko osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi). Pataljoonan kotiuduttua helmikuussa 1918 Jankko joutui jäämään sairaalahoitoon Libaun sotilassairaalaan Saksaan, hänellä todetun keuhkotaudin takia. 
"Katso myös: Suomen sisällissota"
Suomen sisällissota.
Jankko saapui takaisin Suomeen 10. kesäkuuta 1918 ja astui armeijan palvelukseen vääpeliksi ylennettynä ja hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen kaartiin, jossa toimi koulutusaliupseerina eri komppanioissa. Valkoisesta kaartista hänet siirrettiin 12. heinäkuuta 1918 Pioneerikoulutuspataljoonaan ja myöhemmin Pioneeripataljoona n:o 2:een. Armeijasta hän erosi 20. toukokuuta 1919 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Liperin suojeluskuntaan, missä hän toimi 31. toukokuuta 1920 saakka. Hänet haudattiin Liperiin.
Roberto Sensini

Roberto Néstor Sensini (s. 12. lokakuuta 1966 Arroyo Seco) on argentiinalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Peliurallaan hän pelasi puolustajana. Myöhemmin Sensini on toiminut italialaisen Udinesen sekä argentiinalaisten Estudiantesin, Newell's Old Boysin, Club Atlético Colónin ja Atlético de Rafaelan päävalmentajana.
Pelaajaura.
Sensini pelasi lähes koko uransa Italiassa. Hän aloitti uransa kotimaassaan Newell's Old Boysissa, missä voitti Argentiinan mestaruuden kauden 1987/1988 päätteeksi. Vuonna 1989 Sensini siirtyi Serie A -seura Udineseen. Hän pelasi viiden kauden ajan. Vuonna 1994 hän siirtyi Parmaan, missä pelasi suurimman osan urastaan aina vuoteen 2002 saakka. Kauden 1999/2000 hän tosin vietti roomalaisseura Laziossa ja pääsi juhlimaan joukkueen kanssa Italian mestaruutta. Parmassa Sensini voitti urallaan UEFA Cupin vuosina 1995 ja 1999, Italian cupin vuosina 1999 ja 2002. Sensini palasi vielä kolmeksi kaudeksi Udineseen ennen lopettamistaan vuonna 2005. 
Argentiinan maajoukkueessa Sensini pelasi urallaan 59 ottelua. Hän oli mukana joukkueessa MM-kilpailuissa vuosina 1990 (hopeaa), 1994 ja 1998. Copa Américassa hän pelasi vuonna 1989. Hän oli mukana myös 1996 Atlantan olympiakisojen hopeajoukkueessa.
Valmentajaura.
Helmikuussa 2006 Sensini nimettiin Udinesen päävalmentajaksi potkut saaneen Serse Cosmin tilalle. Tulokset eivät kuitenkaan parantuneet ja Sensini jätti tehtävän. Estudiantesin valmentajaksi hän siirtyi joulukuussa 2007.
Jokelan koulukeskus

Jokelan koulukeskus on vuonna 1957 perustettu koulu Tuusulan Jokelassa. Ennen peruskouluun siirtymistä se oli oppikoulu, jonka nimi oli Jokelan yhteiskoulu. Nykyään koulukeskuksessa toimivat peruskoulun luokat 7-9 ja Tuusulan lukion Jokelan toimipiste (eli entinen Jokelan lukio). Lukion rehtorina toimii Seppo Kärpänen.
Koulukeskuksessa yläkoulun puolella oppilaita on noin 320 ja lukion puolella 190.
Vuonna 2007 tapahtuneissa Jokelan koulusurmissa kuoli yhdeksän ihmistä.
Projekti 667BDRM

Projekti 667BDRM "Delfin" () on Venäjän laivaston seitsemän 1985–1992 valmistetun ballistisin ohjuksin varustetun sukellusveneen muodostama alusluokka, jonka edeltäjä oli Projekti 667BDR ().
Suunnittelu.
Alusten voimanlähteenä on kaksi VM-4-ydinreaktoria. Ne voivat kuljettaa 16 nestemäistä ajoainetta käyttävää ballistista R-29-ohjusta (). Lisäksi alukset on varustettu kuudella 533 mm torpedoputkella.
Alukset.
Veneet on rakennettu Severodvinskin telakalla vuosina 1985–1992 ja yksi sukellusveneistä jälleenrakennettiin samassa paikassa. Sukellusveneiden tukikohta on Sayda-Guba pohjoisessa laivastossa.
Telakalla olleella "Jekaterinburgilla" syttyi joulukuussa 2011 tulipalo.
Nummelanharjun koulu

Nummelanharjun koulu eli NuHaKo on peruskoulun 7–9 luokkien koulu Vihdissä Nummelassa. Se sijaitsee uimahallin ja Vihdin lukion vieressä. Koulussa on oppilaita noin 430 ja henkilökuntaa noin 50. Koulun rehtorina toimii Katri Lappalainen.
Club Atlético San Lorenzo de Almagro

San Lorenzo de Almagro on urheiluseura Boedon kaupunginosasta Buenos Airesista, Argentiinasta. Seuran päälaji on jalkapallo, missä se pelaa Argentiinan pääsarjassa ja lukeutuu maan ”viiden suuren seuran” joukkoon.
Historia.
Seuran toiminnan alkujuuret ovat Almargon kaupunginosan kaduilla pelatuissa epävirallisissa jalkapallo-otteluissa 1900-luvun alussa. Erään kerran pelaajan loukkaannuttua vakavasti jäätyään raitiovaunun alle paikallinen katolinen pappi Lorenzo Massa siirsi pelit paikallisen kirkon takapihalle. Massan johdolla seura aloitti sittemmin virallisen toimintansa. Seuran nimi tulee pyhimus Laurentiuksesta.
San Lorenzo menestyi erinomaisesti Argentiinan amatöörisarjoissa, ja menestys jatkui kun ammattilaisliiga perustettiin vuonna 1931. Joukkue vakiinnutti paikkansa perinteisten viiden argentiinalaisen suurseuran joukossa yhdessä Boca Juniorsin, River Platen, Racingin ja Independienten kanssa. San Lorenzo voitti liigamestaruuden vuonna 1933, ja uudelleen vuonna 1946, jolloin se teki myös menestyksekkään Euroopan kiertueen. Joukkue hävisi Real Madridille, mutta saavutti voitot muiden muassa FC Barcelonasta sekä Portugalin ja Espanjan maajoukkueista.
Joukkue voitti Argentiinan mestaruuden kolmannen kerran vuonna 1959, mutta sen historian suurin menestyskausi ajoittui 1960-luvun loppu- ja 1970-luvun alkupuoliskoille, jolloin se voitti Metropolitano-sarjan mestaruuden vuonna 1968 häviämättä otteluakaan ja uudelleen vuonna 1972, ja Nacional-sarjan mestaruuden 1972 (tappioitta) sekä 1974. Sittemmin San Lorenzo ajautui taloudellisiin vaikeuksiin ja joutui myymään kotistadioninsa. Vaikeudet heijastuivat myös menestykseen pelikentillä, ja vuonna 1981 seura putosi pääsarjasta, mutta nousi kuitenkin takaisin seuraavalle kaudelle. 
Fernando Mielen tultua seuran puheenjohtajaksi vuonna 1986 alkoi uusi menestyksekäs kausi. Ilman omaa kenttää ollut joukkue sai uuden stadionin ja voitti vuosina 1995 ja 2001 syyskauden mestaruuden ("clausura"). Vuoden 2001 lopulla Alberto Guil tuli seuran puheenjohtajaksi ja samana vuonna joukkue voitti ensimmäisen kansainvälisen pokaalinsa, Mercosur-cupin. Menestys jatkui seuraavana vuonna, kun San Lorenzo voitti ensi kertaa pelatun Copa Sudamericanan, joka vastaa Etelä-Amerikassa Eurooppa-liigaa. Viimeksi seura on voittanut clausura-mestaruuden vuonna 2007.
Mustamörsky

Mustamörsky ("Helvella lacunosa") on kahden tähden ruokasieni, jonka keittämistä suositellaan ennen ruoaksi valmistamista. Se ei siis ole suoraan myrkyllinen, mutta nykytiedon mukaan kaikki mörskyt tulisi käsitellä keittämällä.
Mustamörsky muistuttaa piispanhiippaa, mutta on väriltään nimensä mukaisesti lähes musta. Mustasatulamörsky ("Helvella atra") on myös melko samannäköinen kuin mustamörsky.
Ulkonäkö ja koko.
Mustamörsky on harmaa, harmaanmusta tai joskus miltei musta. Lakki on 2–10 cm leveä, lakin sisäpinta on ulkopintaa vaaleampi ja malto on harmaata, joustavaa sekä ohutta. Lakissa on epäsäännöllisiä muotoja, se on ontto, poimuinen ja lokeroinen. Sivulta katsottuna lakki muistuttaa satulaa, jossa on tavallisesti kaksi kohoumaa. Muiden kotelosienten tapaan mustamörskyllä ei ole helttoja tai pillejä vaan itiöt muodostuvat lakin pinnalla olevissa mikroskooppisissa itiökoteloissa . Jalka on lakkia vaaleampi, 3-10 cm pitkä, 1-3,5 cm paksu ja ontto. Se on epäsäännöllisen uurteinen ja levenee tyveä kohti. Mustamörskyn maku on mieto eikä se tuoksu erityisesti.
Levinneisyys.
Mustamörskyjä kasvaa kaikkialla Suomessa sekä Pohjois-Amerikassa samoilla leveysasteilla ja samanlaisissa kasvuympäristöissä kun Euroopassa. Havaintoja on myös eteläisestä Meksikosta. 
Kasvupaikka ja elinympäristö.
Mustamörsky on syyssieni. Se on melko yleinen puutarhoissa, metsissä ja puistoissa. Esiintyy elo-lokakuussa. 
Käyttö.
Mustamörskyä kuivataan ja syödään sellaisenaan. Nykytiedon mukaan ne tulisi kuitenkin käsitellä keittämällä.
Nivhin kieli

Nivhin kieli (aikaisempi nimitys "giljakki"; nivhiksi нивхгу, "nivhgu") on Venäjän Kaukoidässä Amurjoen varrella ja Sahalinin saarella asuvien nivhien puhuma kieli.
Nivhien perinteistä asuinaluetta on Amurin alajuoksu, Tatariansalmen rannikko sekä Sahalinin luoteis- ja itärannat. Nykyään suurin osa asuu Habarovskin aluepiirin Alejevkan taajamassa sekä Sahalinin alueen Nekrasovkan ja Noglikan taajamissa. Vuonna 1989 Venäjällä laskettiin olevan 4 600 nivhiä ja 1 200 nivhin kielen puhujaa. 76,2 % kansasta puhui äidinkielenään venäjää ja 23,3 % nivhiä. Vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 5 200 nivhiä ja 688 nivhin kielen puhujaa. Sahalinin nivheistä kieltä ilmoitti osaavansa 284 henkeä, Habarovskin alueella 193. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 198 nivhin puhujaa.
Nivhi on isolaattikieli: sillä ei tiedetä olevaan mitään sukulaiskieliä. Pitkän ajan kuluessa siihen ovat vaikuttaneet tunguusikielet orokki, evenki, nanai ja negidaali. Kieli jakautuu Amurin ja Sahalinin päämurteisiin, joiden välillä on huomattavia eroja.
1930-luvun alussa nivhin kielen Amurin murretta varten laadittiin latinalaiseen kirjaimistoon perustunut kirjakieli. Vuonna 1953 siirryttiin kyrilliseen kirjaimistoon ja vuonna 1979 laadittiin kirjoitusjärjestelmä myös Sahalinin murretta varten. Nivhiksi on julkaistu äidinkielen oppikirjoja, kansanperinnekokoelmia sekä vähäinen määrä kaunokirjallisuutta. Kieltä opetetaan aineena viidessä koulussa. Opettajia koulutetaan Herzenin pedagogisessa yliopistossa Pietarissa. Vuonna 1990 Sahalinilla alettiin julkaista nivhinkielistä lehteä "Nivh dif".
Nivhin kirjaimisto:
Nivhi on erittäin uhanalainen kieli. Nykyään sitä puhuu vain vanhin ikäpolvi. Nuoriso on siirtynyt käyttämään venäjää.
Rovio

Rovio tarkoittaa yleisesti isoa tulta, suurta nuotiota, muun muassa poltettavasta puukasasta. Joissakin kulttuureissa on varsinkin entisaikaan ollut tapana hävittää ruumiit polttamalla ne hautaroviolla, mutta nykyaikana yleisesti länsimaissa tuhkaus toteutetaan tuhkauslaitoksessa eli krematoriossa. Roviolla polttaminen on vanha teloitustapa.
Suomessa ruumiin polttaminen roviolla on laissa kielletty.
Hopeamarkka

Hopeamarkka on nimitys markan kolikosta, joka sisältää hopeaa. Ensin se oli Suomen suuriruhtinaskunnan rahajärjestelmän perusta vuosina 1860–1877 ja itsenäisyyden aikana lyötyjä vuosien 1964–1968 markkoja alettiin nimittää hopeamarkoiksi.
Suomen suurruhtinaskunnan aika.
Aluksi markan arvo oli sidottu Venäjän ruplaan. Metallirahan puute, vaihtelevat valuuttakurssit hampurin markan ja ruplan välillä olivat ongelmia. Myös ulkomaisen luoton saannin vaikeudet sekä pankin perustamisvaikeudet olivat ongelmia. Vuonna 1859 Henrik Borgström vaati hopeakantaan paluuta ja suomalaiset kauppiaat lähettivät anomuskirjeitä senaatille. Hypoteekkiyhdistyksen perustavan kokouksen julkilausuma ja senaatti käsitteli asiaa 1. joulukuuta 1859. Samassa kuussa senaatin finanssitoimituskunnan päällikkö Fabian Langenskiöld ehdotti hopeakantaan paluuta. Langenskiöld sai keisari Aleksanteri II:lta suostumuksen Suomen omaan rahayksikköön 4. huhtikuuta 1860 sekä keisarilta ehdollisen suostumuksen paluusta hopeakantaan elokuussa 1862. Vielä Samana vuonna Langenskiöld otti Saksasta 16 milj. markan hopealainan. Langenskiöld suositteli seuraajakseen J.V. Snellmania. Vuonna 1860, markka oli määritelty kiinteästi neljäsosaksi ruplaa. Markka sidottiin hopeakantaan vuonna 1865, jolloin siitä tuli itsenäinen valuutta. 
Aleksandr Fadejev suunnitteli ensimmäinen hopeamarkan vuonna 1861 ja se lyötiin Suomen Rahapajassa 15. lokakuuta 1864. Hopeamarkka painoi 5,18 g, halkaisijaltaan 24 mm ja sen metalliseos oli 86,8 % Ag, 13,2 % Cu. Hopeisia markkoja lyötiin vuosina 1864-1867, 1870, 1872, 1874, 1890, 1892, 1893, 1907 ja 1915. Yhden hopeamarkan hopeamäärä määriteltiin ilmoittamalla, että yhdestä naulasta (n. 425 g) hopeaa voi lyödä 94,48 kappaletta yhden markan hopeakolikoita. Rahasarjan muut hopearahat olivat arvoltaan 2 markkaa, 50 penniä ja 25 penniä. Kahden markan kolikot olivat markkaa suurempia halkaisijaltaan ja painoltaan ja pennit vastaavasti pienempiä. Nämä hopearahat poistuivat käytöstä laillisena maksuvälineenä 1.1.1994.
Ensimmäinen maailmansota aiheutti käytännössä kultakannasta luopumisen. Vuonna 1918 kolikotkaan eivät olleet enää hopeisia eivätkä kultaisia, koska inflaatio oli tehnyt markan nimellisarvosta niin vähäarvoisen, että vanhat jalometalliset kolikot olivat romumetalliarvoltaan arvokkaampia kuin rahalliselta nimellisarvoltaan.
Itsenäisyyden aika.
Olof Eriksson ja Heikki Häiväoja suunnittelivat vuonna 1964 julkaistun markan. Sen ulkoasu oli kilpailun tulos, jossa yhdistettiin näiden kahden osallistujan kilpailuehdotukset. Sen hopeapitoisuus oli 35 % (metalliseos 35 % Ag, 57 % Cu, 8 % Zn), läpimitta 24 mm ja paino 6,4 g. Näitä hopeamarkoiksi kutsuttuja kolikoita, jotka sisälsivät hopeaa lyötiin vuosina 1964–1968, mutta tämän jälkeen niitä lyötiin myös ilman hopeaa, aina vuoteen 1993 asti seoksella 75 % Cu, 25 % Ni. 
Myöhemmin hopeiset markat tai eurot ovat olleet juhlarahoja tai sijoituskolikoita.
James while John had had had had had had had had had had had a better effect on the teacher

”James while John had had had had had had had had had had had a better effect on the teacher” on englanninkielinen lause, joka kuvastaa sanastollista monitulkinnallisuutta.
Lause on usein annettu sanapulmaksi, johon pitää sijoittaa välimerkit oikeille paikoille, jotta se tarkoittaisi jotain. Hans Reichenbach käytti lausetta vuonna 1947 harjoituksena lukijalle (sillä erolla, että sana "while" oli muutettu sanaksi "where") kuvatakseen kielen eri tasoja, kohdekieltä ja metakieltä.
Välimerkkien asettamisen jälkeen lause muuttuu ymmärrettäväksi:
"James, while John had had "had", had had "had had";"
""had had" had had a better effect on the teacher."
Lause tarkoittaa vapaasti suomennettuna ”Kun John oli käyttänyt muotoa ’had’, James oli käyttänyt muotoa ’had had’; ’had had’ -muodolla oli ollut parempi vaikutus opettajaan.”
Alkuperäistä tekstiä ulkoasunsa puolesta jäljittelee käännös: "Jamesilla, kun Johnilla oli ollut "oli", oli ollut "oli ollut"; "oli ollut" oli ollut opettajasta parempi."
S/S Jatuli

S/S Jatuli oli Neste Oy:n vuoteen 1982 asti omistama säiliöalus. Laiva oli aikanaan vetoisuudeltaan Suomen suurin kauppa-alus. Alus rakennettiin vuonna 1971 Malmössä ja Suomessa liikennöidessään sen kotipaikka oli Naantali.
Historia.
Aluksen tilasi alun perin norjalainen Kb Noralliance A/S Co. Malmössä sijaitsevalta telakalta. Tilaus kuitenkin siirrettiin brightonilaisen John Hudson Fuel &amp; Shipping Ltd nimiin, jonka alaisuudessa laiva liikennöi viisi vuotta nimellä "Hudson Friendship". Vuonna 1976 alus myytiin norjalaiselle A/S Trajan yhtiölle, joka nimesi aluksen "Gordianiksi". Vuonna 1979 laiva myytiin jälleen eteenpäin, ja uusi omistaja Neste Oy nimesi aluksen "Jatuliksi". Nesteen käytössä alus oli vuoteen 1982 asti, jolloin se myytiin St. Tobias Shipping Co. -yhtiölle, joka siirsi aluksen liikennöimään Liberian lipun alle nimellä "St. Tobias". 
Aluksen ollessa raakaöljylastissa matkalla Khargin saarelta Ubeen siihen osui 11. syyskuuta 1984 irakilaisten laukaisema Exocet-ohjus 50 merimailia Khargin saaresta etelään (). Alus selvisi matkasta suunniteltuun määränpäähänsä, mutta se todettiin korjauskelvottomaksi. Alus myytiin romutettavaksi, ja Dalian romutti aluksen 31. joulukuuta alkaen.
Kerekin kieli

Kerekin kieli eli kerekki on Venäjällä Tšuktšien niemimaalla asuvien kerekkien puhuma tšuktšilais-kamtšatkalainen kieli. Nykyään sitä voidaan pitää lähes kuolleena.
Kerekki kuuluu kamtšatkalaisten kielten tšuktšilaiseen ryhmään. Aikaisemmin sitä pidettiin korjakin murteena. Kielessä on paljon myös tšuktšilaisia piirteitä. 
Neuvostoaikana kerekit luettiin tšuktšeiksi, joiden keskuudessa he asuivat Tšukotkan autonomisen piirikunnan entisen Beringovskin piirin Meinypilgynon ja Hatyrkan kylissä. 1960–1980-luvuilla kerekkejä arvioitiin olleen korkeintaan sata henkeä ja kerekin kielen puhujia 25–30. Vuosituhannen vaihteeseen mennessä he olivat lähes täysin sulautuneet tšuktšeihin. Aleksandr Volodin löysi vuonna 1991 Meinypilgynosta kaksi kerekin puhujaa ja Hatyrkasta yhden. Australialaisen tutkijan Michael Dunnin mukaan vuonna 2000 kerekkiä osasi vain yksi vanhus. Tästä huolimatta vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 8 kerekkiä ja peräti 15 kerekin puhujaa. Tilaston löytämistä kerekeistä kolme asui Tšukotkalla ja heistä kaksi ilmoitti osaavansa kerekin kieltä. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on kymmenen kerekin puhujaa.
DrunkSoberLoveMusic

DrunkSoberLoveMusic on malli-laulaja Kim Heroldin 15. lokakuuta 2008 julkaistu sooloesikoisalbumi.
Albumin ensimmäisenä singlenä julkaistiin "Social Butterfly", joka oli yksi kesän 2008 soitetuimmista kappaleista. Toinen single "Love in a Bottle" julkaistiin syyskuun alussa. Kolmantena singlenä, joulukuun alussa julkaistiin albumin avausraita "Panic In The Kitchen" ja vielä toukokuun alussa 2009 julkaistiin singlenä "Broken Hearts".
Albumin kaikki kappaleet ovat Heroldin omaa käsialaa. Osaksi tekijöinä ovat toimineet myös David Thomson, Tidjân Ba, Jari Ilomäki ja Rocky Dawuni.
Kerekit

Kerekit ovat kansa Tšukotkassa Venäjällä. Kerekit ovat kuolemassa sukupuuttoon sulautuessaan tšuktšeihin ja venäläisiin. 1934 heitä oli noin 90 henkeä ja 1966 arviolta 70. Vuonna 2002 kerekkejä oli enää 8 ja vuonna 2010 4. Kerekkien puhuma kieli "kerekki" on hävinnyt sen puhujien vaihtaessa kielensä venäjään. Kerekit ovat läheistä sukua korjaakeille.
Kerekit luettiin pitkään vain tšuktšien heimoksi mutta he erosivat näistä merkittävästi. Toisin kuin tšuktšit kerekit olivat paikallaan asuvia ja elivät kalastuksella. Venäjä valloitti kerekkien alueet 1800-luvulla murskattuaan alkuperäiskansojen vastarinnan. Venäjä ei kuitenkaan saanut alueella merkittävää poliitista tai taloudellista kontrollia ja kerekit eivät muiden pienten alkuperäiskansojen tavoin kääntyneet kristinuskoon. Kerekkien päädyttyä Neuvostoliiton alaisuuteen heidän kielensä ja kulttuurinsa rupesi kuihtumaan.
Preblen piirikunta

Preblen piirikunta on piirikunta Ohiossa, Yhdysvalloissa, joka on nimetty Edward Preblen mukaan. Sen suurin kaupunki on Eaton.
Maantiede.
Preblen naapuripiirikuntia ovat Darke pohjoisessa, Montgomery idässä, Butler etelässä ja Indianan puolella Unionin sekä Waynen piirikunnat.
Väestö.
Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 42 270 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin, joita on 97,5%, mustiin (0,6%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,2%) ja aasialaisiin (0,5%).
Kotitalouden mediaanitulo on 48 874 dollaria ja köyhyysrajan alapuolella oli 10,3% väestöstä 2007–2011 välisenä aikana.
Scoopex

Scoopex (SCX) on kansainvälinen kräkkeri- ja demoskeneryhmä, joka aloitti toimintansa Itävallassa 1980-luvun lopulla. 
Ryhmä työskenteli alun perin Amigan parissa. Vuonna 1990 se julkaisi "Mental Hangoverin", jota monet pitävät merkittävänä tuotoksena: ensimmäisenä niin sanottuna "trackmona" eli demona, joka on saumattomasti soljuva kokonaisesitys, ei sarja löyhästi yhteenliittyviä osia. Myöhemmin 1990-luvulla Scoopex siirtyi monien muiden ryhmien tavoin PC:n pariin. Sen ensimmäinen huomattava tuotos alustalle oli vuoden 1999 Mekka &amp; Symposium -tapahtuman PC-demokilpailussa kolmanneksi tullut "Alien 2 PC" (käännös ryhmän aikaisemmin Amigalle tekemästä demosta).
Jaksonaika

Jaksonaika eli periodi on fysiikassa ja signaalinkäsittelyssä jaksollisen ilmiön yhden jakson kestoaika. Jaksollinen ilmiö toistuu samanlaisena aina yhden jaksonajan kuluttua. Esimerkiksi maapallon kiertoliikkeen jaksonaika on yksi vuosi ja maapallon pyörimisliikkeen jaksonaika on yksi vuorokausi.
Pyörimisliikkeen jaksonaikaa kutsutaan myös "pyörähdysajaksi", kiertoliikkeen jaksonaikaa "kiertoajaksi", värähtelyn jaksonaikaa "värähdysajaksi" jne.
Jaksonaika "T" on taajuuden "f" käänteisarvo:
formula_1.
Yhden Hz:n taajuisen värähtelyn jaksonaika on yksi sekunti.
Wyndham Halswelle

Wyndham Halswelle (30. toukokuuta 1882 - 31. maaliskuuta 1915) oli skotlantilainen juoksija ja sotilas.
Halswellesta tuli kautta aikain ensimmäinen skotlantilainen olympiavoittaja, kun hän voitti 400 metrin juoksun olympiakultaa 1908 Lontoon kisoissa. Loppukilpailussa häntä yritettiin kiilata ulos radalta ja kilpailu päätettiin juosta uudestaan. Amerikkalaisjuoksijat boikotoivat uusintaa ja Halswelle pääsi yksinään juoksemaan olympiakultaan. Tapaus tulehdutti Britannian ja USA:n liittojen välit pitkäksi ajaksi. Kaksi vuotta aikaisemmin Ateenan välikisoissa Halswelle oli saavuttanut 400 metriltä hopeaa ja 800 metriltä pronssia.
Halswelle juoksi Lontoon olympialaisissa 400 metrin olympiaennätyksen 48,4. Aika paransi Harry Hillmanin edellistä ennätystä 0,8 sekuntia.
Halswelle oli ottanut osaa buurisotiin ennen kansainvälistä juoksu-uraansa. Sittemmin hän oli mukana ensimmäisessä maailmansodassa ja kuoli Neuve Chapellen taistelussa tarkka-ampujan luotiin 32-vuotiaana.
Kaarlo Kaarlonen

Kaarlo Herman Kaarlonen (20. toukokuuta 1892 Eurajoki – 28. joulukuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat varastonhoitaja Kaarlo Kustaa Kaarlonen ja Maria Boman. Hänet vihittiin avioliittoon Edit Maria Berghin kanssa vuonna 1919.
Opinnot.
Kaarlonen kirjoitti ylioppilaaksi Rauman yhteislyseosta vuonna 1912 ja liittyi Satakuntalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla vuosina 1912–1915 ja 1920–1921 ja suoritti metsänhoitotutkinnon vuonna 1921. Hän kävi Suojeluskuntajärjestön komentajakurssin vuonna 1928.
Jääkärikausi.
Kaarlonen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 24. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet siirrettiin 10. heinäkuuta 1917 alkaen pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan.
"Katso myös: Suomen sisällissota"
Suomen sisällissota.
Kaarlonen komennettiin Suomeen jääkärien etukomennuskunnan mukana 30. marraskuuta 1917 ja hän saapui Merikarvialle Aspuskäriin 8. joulukuuta 1917 aselaiva S/S Equityllä. Hänet komennettiin Suomeen palattuaan hänet komennettiin Kuopioon kouluttajaksi niin sanottuun kersanttikouluun, missä hän koulutti koulun saatua konekivääreitä itselleen niiden käyttöä. Hän otti osaa taisteluihin konekivääriosaston johtajana Kuopiossa, Mäntyharjulla ja Varkaudessa, jonka jälkeen hänet määrättiin 24. maaliskuuta 1918 alkaen komppanianpäälliköksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan ja otti osaa taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Kaarlonen palveli sisällissodan jälkeen 1. konekiväärikomppanian päällikkönä edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Jääkärirykmentti n:o 3, Savon jääkärirykmentti n:o 3 ja Uudenmaan rykmentti. Hänet määrättiin 18. syyskuuta 1918 rykmentin konekivääriupseeriksi. Armeijasta hän erosi 5. elokuuta 1919 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi ensin Turun suojeluskuntaan, mistä hänet siirrettiin Kalvolan suojeluskunnan paikallispäälliköksi 1. kesäkuuta 1920. Kalvolasta hänet siirrettiin 1. helmikuuta 1921 paikallispäälliköksi Harlun suojeluskuntaan ja edelleen 31. tammikuuta 1923 Pirkkalan suojeluskuntaan, missä hän myös toimi paikallispäällikkönä. Suojeluskuntatyönsä ohella hän toimi valtion omistaman Siuron sahan apulaisjohtajana vuosina 1922–1926. Hän sai nimityksen Mikkelin suojeluskuntapiirin päälliköksi 1. marraskuuta 1926.
Talvi- ja jatkosota.
Talvisodassa jalkaväkirykmentti 68 komentaja. 
Kaarlonen toimi jatkosodassa Pohjois-Pohjanmaan sotilasläänin komentajana 1941-1943, Keski-Pohjanmaan sotilasläänin komentajana 1943-1944 ja uudelleen Pohjois-Pohjanmaan sotilasläänin komentajana 1944.
José Sanfilippo

José Sanfilippo (s. 4. toukokuuta 1935) on argentiinalainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Sanfilippo pelasi suurimman osan urastaan buenosairesilaisessa San Lorenzossa (1953-1962, 1972). Pelatessaan seurassa hän voitti Argentiinan maalikuninkuuden neljästi vuosina 1958–1961. Välissä hän edusti Boca Juniorsia, missä hän pääsi Copa Libertadoresin loppuotteluun, ja Banfieldia, uruguaylaista Nacionalia sekä brasilialaisia Bangua ja SC Bahiaa, missä voitti Brasilian mestaruuden vuonna 1969 ja oli myös liigan paras maalintekijä. 
Palattuaan San Lorenzoon vuonna 1972 Sanfilippo voitti seurassa sekä Argentiinan Metropolitano- että Nacional-liigojen mestaruuden ennen lopettamistaan kauden päätteeksi. Hän on yhä seuran historian paras maalintekijä 204 maalillaan, jotka syntyivät 260 ottelussa. Sanfilippo palasi kentille vielä vuonna 1978 alasarjajoukkue San Miguelin riveissä.
Argentiinan maajoukkueessa Sanfilippo pelasi 29 ottelua, joissa hän teki 21 maalia. Hän voitti joukkueessa Etelä-Amerikan mestaruuden 1957 Perun kisoissa. MM-kisoissa hän pelasi 1962 Chilessä.
Horodnja

Horodnja () on kaupunki Ukrainassa Tšernihivin alueen pohjoisosassa, noin 30 kilometrin etäisyydellä sekä Valko-Venäjän Homelin alueen että Venäjän Brjanskin alueen rajasta. Kaupunki on nykyään osa Tšernihivin piiriä.
Paikkakunta sai kaupungin statuksen 1957. Kaupungin asukasluku oli 14 043 vuonna 2001. Vuoden 2013 alun väkiluvuksi arvioitiin 12 558 ja vuoden 2021 alussa 11 710.
Paikkakunnalla on 2010-luvun puolivälissä hylätty lentokenttä, joka neuvostovuosina toimi sotilaslentokenttänä.
Li Ang

Li Ang (, s. 1. syyskuuta 1981, Peking, Kiina) on kiinalainen gon pelaaja. Hän on kolmannen danin ammattilainen gossa. Hän on myös Pekingin nuorten go joukkueen päävalmentaja. Vuosien aikana hän on valmentanut useita nuoria gon pelaajia, kuten Chen Yaoyeta sekä useita ammattilais gon pelaajia.
Vaimonsa, Li Yuen kanssa hän on kirjoittanut ja julkaissut 28 kirjaa gosta. Vuodesta 2002 lähtien Ang on opettanut gon peluuta KGS Go Serverillä nimimerkillä "lyonweiqi". Hän on opettanut myös Espanjassa, Sveitsissä ja Saksassa
Lehtoakileija

Lehtoakileija ("Aquilegia vulgaris") on monivuotinen, Euroopassa laajalle levinnyt ruohovartinen leinikkikasvi. Se on myös yleinen puutarhakasvi. Lehtoakileija on myrkyllinen.
Ulkonäkö ja koko.
Lehtoakileija kasvaa 30–80 cm korkeaksi. Kasvi on pystyjuurakkoinen ja pystyvartinen. Aluslehdet ovat pitkäruotisia, lapa kahteen kertaan kolmisorminen. Väriltään lehdet ovat päältä vihreitä, alta sinertäviä. Pikkulehdykät ovat 3–5 cm:n pituisia. Kukat ovat yksittäin tai melko vähälukuisia. Ne ovat 3–5,5 cm leveitä ja väriltään yleensä sinisiä, joskus myös valkoisia tai hennon vaaleanpunaisia. Kukissa on viisi verholehteä ja viisi terälehteä, joissa on 1–2 cm pitkä kierrekärkinen kannus. Emilehtiä on viisi kappaletta. Lehtoakileija kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa, jonka jälkeen kypsyvät runsassiemeniset, 1,5–2,5 cm pitkät otakärkiset tuppilot.
Levinneisyys.
Lehtoakileijaa tavataan lähes koko Euroopassa aivan läntisimpiä ja pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Laji on tavallinen myös Pohjois-Amerikan länsiosissa, mutta on siellä ihmisen mukanaan tuoma viljelykarkulainen. Suomessa lehtoakileija on vanha koristekasvi, mutta on mahdollisesti kuulunut alkuperäiseen lehtokasvistoon. Lajin päälevinneisyysalue ulottuukin varmuudella ainakin Venäjän puoleiseen Karjalaan saakka. Suomessa lehtoakileijaa tavataan lähes koko maasta, mutta voimakkain kanta on Etelä-, Keski- ja Itä-Suomessa sekä Oulun ympäristössä.
Elinympäristö.
Luonnossa lehtoakileija kasvaa lehdoissa, sekä usein puutarhakarkulaisena asutuksen lähistöllä tienvarsilla, pihoilla ja lehtometsissä.
Käyttö.
Lehtoakileija on vanha koriste- ja rohdoskasvi. Lajista löytyy monia jalostettuja muotoja. Pohjoismaissa lehtoakileijaa tiedetään viljellyn luostareissa jo keskiajalla lääkekasvina. Sitä on käytetty eri muodoissa sappi- ja maksavaivoihin sekä haavojen ja ihottumien parantamiseen.
DDR-Oberliga

DDR-Oberliga oli Saksan demokraattisen tasavallan jalkapalloilun pääsarja. 
Historia.
Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä vanhojen urheiluseurojen toiminta kiellettiin. Jalkapallo pysyi kuitenkin kansalaisten suosikkilajina, sillä sen harrastaminen oli halpaa tuhoutuneessa ympäristössä. Jo elokuussa 1945 järjestettiin ensimmäinen kaupunkien välinen ottelu kun Leipzig ja Dessau pelasivat harjoitusottelun. Vuosina 1947–1949 tulevaa Oberligaa pelattiin cup-muotoisena kilpailuna, jonka nimi oli Ostzonenmeisterschaft. Tämän kilpailun karsintoihin jokainen maan osavaltio sai lähettää kaksi joukkuetta. Elokuussa 1949 pelattiin ensimmäiset cup-ottelut vastaperustettujen BSG-seurojen kesken. Sarjamuotoinen sarja perustettiin vuonna 1949 nimellä DS-Oberliga ("Deutscher Sportausschuss Oberliga"). Vuonna 1958 nimi muutettiin DDR-Oberligaksi. Alussa sarja koostui 14 joukkueesta, joista kolme viimeistä putosi alempaan DDR-Ligaan. Sittemmin joukkuemäärä vaihteli muutaman vuoden ajan, kunnes kaudesta 1954/1955 aina liigan lopettamiseen vuonna 1991 saakka joukkuemäärä oli 14 ja putoajan paikkoja kaksi. Vuosina 1956–1960 sarjakausi pelattiin keväästä syksyyn kolminkertaisena.
Lakkauttaminen.
Kun Itä-Saksa lakkautettiin ja liitettiin Saksan liittotasavaltaan, pelattiin viimeinen DDR-Oberligan kausi 1990/1991 nimellä "NOFV-Oberliga", mikä tarkoitti koillista aluesarjaa. Seuraavaksi kaudeksi Itä-Saksan liigat yhdistettiin liittotasavallan sarjajärjestelmään. Pääsarjajoukkueet siirtyivät sarjoihin edelliskauden menestyksen perusteella:
1. Bundesliigaan:
Pohjoiseen 2. Bundesliigaan:
Eteläiseen 2. Bundesliigaan:
NOFV-Oberliga Nordiin:
NOFV-Oberliga Mitteen:
NOFV-Oberliga Südiin:
Vuonna 1994 entinen NOFV-Oberliga tuli yhdeksi Saksan Regionalligan aluesarjaksi.
Etapit Espanjan ympäriajossa 2008

Espanjan ympäriajon 2008 etappien tulokset ja kokonaistilanne:
1. etappi: Granada–Granada, 7 km (joukkueaika-ajo).
 
2. etappi: Granada–Jaén, 167 km.
&lt;br&gt;
Nyylähaarikko

Nyylähaarikko ("Sagina nodosa") on kohokkikasveihin kuuluva pienikokoinen valkokukkainen kasvi. Se on alueellisesti uhanalainen laji.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen nyylähaarikko kasvaa 5–20, joskus jopa 25 cm korkeaksi. Kasvi voi olla joko nystykarvainen tai kalju. Tyviruusukkeelliset varret ovat rentoja tai pystyjä. Lehdet ovat rihmamaiset ja pareittain yhdistyvisiä. Ylemmät varsilehdet ovat alempia lyhyempiä, ja ylimmissä lehtihangoissa on nyppylämäisiä itusilmuja. Valkoiset kukat ovat yksittäin varren päässä. Verhiö ja teriö ovat tavallisesti viisilehtisiä, nuput ovat pallomaisia. Verholehdet ovat 2–4 mm pitkiä. Valkoiset terälehdet ovat 2–3 kertaa verholehtien pituisia. Heteitä on tavallisesti 10 kappaletta. Nyylähaarikko kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Munamainen kota on verhiötä pidempi.
Pohjoismaissa tavattavat nyylähaarikot jaetaan nykyisin kahteen alalajiin: kookkaampaan etelännyylähaarikkoon (ssp. "nodosa") ja pienempikokoiseen pohjannyylähaarikkoon (ssp. "borealis"). Alalajit eroavat toisistaan myös karvaisuuden asteen, itusilmujen määrän ja kukkien määrän suhteen. Alalajien välimuodot ovat yleisiä.
Levinneisyys.
Nyylähaarikkoa tavataan Euroopassa pääasiassa alueella, joka ulottuu Ranskan keskiosista ja Britteinsaarilta itään Alppien pohjoispuolitse Puolaan, Baltiaan ja Luoteis-Venäjälle, sekä pohjoisessa Islantiin ja Fennoskandiaan, jossa laji on keskittynyt rannikkoseuduille. Satunnaisesti lajia kasvaa etelämpänäkin Euroopassa sekä eri puolilla Venäjää aina Siperiaa myöten. Nyylähaarikkoa kasvaa myös Kanadan pohjois- ja itäosissa. Suomessa nyylähaarikkoa tavataan lähinnä rannikkoseudulla itäiseltä Suomenlahdelta Perämerelle. Etelä-Suomen sisämaassa laji on satunnainen. Lisäksi sitä kasvaa muutamalla alueella Pohjois-Lapissa. Alalajeista etelännyylähaarikko kasvaa Suomenlahden rannikkoseudulla ja Etelä-Suomen sisämaassa, pohjannyylähaarikko koko rannikkoalueella sekä Pohjois-Lapissa.
Elinympäristö.
Nyylähaarikko vaatii kasvupaikaltaan avoimuutta, sillä se ei siedä lainkaan kilpailua suurimmilta kasveilta. Kasvupaikat vaihtelevat alalajin mukaan. Etelännyylähaarikko kasvaa kuivilla kalliorinteillä ja kallioiden nurmijuonteissa yleensä kalkki- tai serpentiinialustalla. Joskus sitä tavataan myös hiekkaisilla järvenrannoilla tai soraisilla ja koksinsekaisilla joutomailla. Laji on kalkin suosija. Pohjannyylähaarikko puolestaan on tyypillisesti aukkoisten merenrantaniittyjen ja merenrantakallioiden rakojen laji. Joskus sitä tavataan myös hiekkaisilla ja soraisilla järven- ja joenrannoilla. Sisämaassa, kuten Lohjanjärven ympäristössä, laji on jäänne ajalta, jolloin seutu oli merenrantaa.
John Willis

John Willis (n. 1572–1625) oli englantilainen kirkkoherra, joka tunnetaan merkittävän pikakirjoitusjärjestelmän kehittämisestä. Hän julkaisi myös kirjoituksia muistitekniikoista ja salakirjoituksesta.
Elämä ja ura.
Willisin elämästä tiedetään hyvin vähän lukuun ottamatta hänen teoksiaan ja joitakin uran merkkitapahtumia. Hänen arvellaan syntyneen noin vuonna 1572. Hän opiskeli Christ's Collegessa ja suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon vuonna 1593, Master of Arts -tutkinnon 1596 sekä Sacrae theologiae baccalaureus -tutkinnon 1603. Hän toimi vuodesta 1601 kirkkoherrana Lontoon St Mary Bothaw -kirkossa ja siirtyi vuonna 1606 Essexiin Little Bentley -kirkkoon.
Willis julkaisi vuonna 1602 teoksen "The Art of Stenographie", jossa hän esitteli uuden pikakirjoitusjärjestelmän. Teoksen ensimmäinen painos sisälsi myös osion salakirjoituksesta. Vuonna 1618 hän julkaisi muistitekniikoita käsitelleen latinankielisen teoksen "Mnemonica, sive Reminiscendi ars" ja siihen perustuvan englanninkielisen teoksen "The Art of Memory" vuonna 1621.
Pikakirjoitus.
Willisiä pidetään yhtenä merkittävimmistä pikakirjoitusjärjestelmien kehittäjistä. 1590-luvulla Englannissa oli julkaistu kaksi pikakirjoitusjärjestelmää, mutta Willisin järjestelmä oli ensimmäinen, jota pystyi käyttämään ilman suuren merkkimäärän ulkoaopettelua. Järjestelmä sisälsi 28 merkkiä eri äänteille, ja peräkkäisten keskinäisellä sijainnilla voitiin kuvata väliin tuleva vokaali.
Ensimmäisen painoksen kirjastaan "The Art of Stenographie" Willis julkaisi nimettömänä, todennäköisesti siksi, että Englannissa oli Timothe Brightille vuonna 1588 myönnetty yksinoikeus pikakirjoitusjärjestelmän julkaisemiseen 15 vuodeksi. Myöhemmät painokset julkaistiin kuitenkin nimen kanssa.
David García Dapena

David García Dapena (s. 30. syyskuuta 1977 Pontevedra, Espanja) on espanjalainen maantiepyöräilijä, joka aloitti ammattilaisuransa 1999.
García sijoittui vuoden 2007 Espanjan ympäriajossa 23:nneksi. Vuonna 2008 hän voitti International Presidency Turkey Tour -etappikilpailun ja sijoittui kolmanneksi GP Ouest-France -klassikossa. Espanjan ympäriajossa hän voitti 15. etapin karattuaan kärkiryhmästä kolme kilometriä ennen maalia. Kokonaiskilpailussa hän oli neljästoista. Vuonna 2009 hän voitti International Presidency Turkey Tour -kilpailun 2. etapin ja Vuelta a La Rioja -kilpailun. Espanjan ympäriajossa hän sijoittui 12:nnella etapilla toiseksi.
Espanjan ympäriajossa 2010 García oli kokonaiskilpailussa alun perin yhdestoista. Kansainvälinen pyöräilyliitto UCI kertoi kuitenkin 30.syyskuuta 2010 hänen antaneen kilpailun aikana kiellettyä hydroksietyylitärkkelyliuosta sisältäneen dopingnäytteen. Hän sai kahden vuoden kilpailukiellon ja ilmoitti lopettavansa uransa.
Galicianpodenco

Galicianpodenco (, ) on espanjalainen koirarotu. Espanjassa siitä pitää huolta Club de Raza do Podenco Gallego.
Ulkonäkö.
Rotu on keskikokoinen, pitkänomainen, kevyt, alkukantainen ja vinttikoiratyyppinen. Se on erittäin maatiaismainen ja karupiirteinen. Pää on pitkänomainen, pyramidin muotoinen ja pitkä kartio. Kallo on pieni ja litteä. Kuono on pitkä ja kapea. Huulet ovat pienet ja tiiviit. Purenta on leikkaava. Silmät ovat soikeat ja hieman vinoasentoiset; sävyltään karvapeitteen väriin sointuvat. Korvat ovat pystyt, keskikokoiset, kolmion muotoiset, erittäin liikkuvaiset ja tyvestään leveät. Runko on suorakaiteenmuotoinen. Vatsaviiva on nouseva. Uroksen säkäkorkeus on 46–52 cm ja nartun 42–46 cm. Paino vaihtelee molemmilla 10–15 kg välillä.
Karva on tiheää ja paksua; pituus vaihtelee lyhyestä keskipitkään. Joillain yksilöillä on kuonon alueella tavallista pidempää karvaa. Väri on kanelin eri sävyt, jossa kaulus, pää, rinta, varpaat ja häntä ovat usein valkoiset. Värityksen sävy vaihtelee hiekasta punaiseen. Toisinaan esiintyy myös maksanruskeita (suklaanruskeita) ja oransseja yksilöitä.
Luonne ja käyttäytyminen.
Galicianpodenco on älykäs, ja sillä on hyvä kuulo-, haju- ja näköaisti. Se on väsymätön metsästäjä noutaessaan haavoitetun eläimen isännälleen. Sen pääasiallinen riista on kaniini, mutta sillä voi metsästää myös jänistä ja kettua. 
Alkuperä.
Rotu on ikivanha, ja sen kantamuoto oli sama kuin muidenkin podencojen: muinaisegyptiläinen egyptinmetsästyskoira eli "tesem", joka eli noin 4000 eaa. Egyptissä, Eritreassa ja Somaliassa. Todennäköisesti egyptinmetsästyskoira puolestaan polveutui n. 6000 eaa. Algeriassa eläneistä pystykorvaisista, vinttikoiramaisista keskisaharalaisia neoliittikauden koirista. Pohjois-Afrikan koirat levisivät vähitellen koko Välimeren alueelle kreetalaisten (2000 eaa.), foinikialaisten (1000 eaa.), kreikkalaisten ja karthagolaisten mukana. Muinaiset roomalaiset arvostivat niitä jäniskoirina.
Galicianpodencon esiintymisaluetta on koko Iberian niemimaan luoteisosa, ja se on sukua keskikokoiselle portugalinpodengolle. Vaikka rotua tavataan kaikkialla Galician alueella, on se erityisen yleinen Pontevedrassa ja Ourensessa.
Galicianseisoja

Galicianseisoja (, ) on espanjalainen koirarotu.
Ulkonäkö.
Galicianseisoja on keskikokoinen lintukoira. Se on vahvarakenteinen ja leveärintainen. Uroksen säkäkorkeus on 55–60 cm ja nartun 50–55 cm. Ohut karva on ihonmyötäistä. Värivaihtoehtoja on useita: a) yksivärinen – keltainen, pähkinänruskea tai musta b) valkoinen pohjaväri – valkoinen oranssein, kanelinruskein, pähkinänruskein tai mustin merkein c) kolmivärinen – valkoinen pähkinänruskein tai mustin merkein, jolla tulenpunaiset posket ja kulmakarvat.
Luonne ja käyttäytyminen.
Galicianseisoja on rohkea, tyyni, lempeä ja tottelevainen seisoja. Se on metsästyskoirana peloton ja sitkeä ja sillä on erinomainen hajuaisti. Se noutaa riistaa sekä vedestä että maalta, ja lintujen lisäksi sillä voi metsästää jäniksiä ja kaniineja.
Alkuperä.
Rodun kotiseutua on koko Galician itsehallintoalue, mutta erityisen paljon sitä on kautta historian esiintynyt Ourensen maakunnassa Mezquitan ja Viana do Bolon alueilla sekä Riosin, A Veigan ja Lazan kunnissa. Se polveutuu vanhantyyppisestä italialaisesta seisojasta, jonka roomalaiset veivät Espanjan luoteisosaan. Siellä se sopeutui paikallisiin olosuhteisiin ja muuttui vuosisatojen kuluessa niiden mukaan. Galician lisäksi tämä vanha italialainen seisoja kulkeutui myös Burgosiin, Navarraan, Portugaliin, Ranskan puoleisille Pyreneille ja Gascogneen. Eri alueilla siitä kehittyi eri rotuja, kuten galicianseisoja, alkuperäinen espanjanseisoja (kuollut sukupuuttoon), burgosinseisoja, navarranseisoja, portugalinseisoja, pyreneläistyyppinen ranskanseisoja ja gascognelaistyyppinen ranskanseisoja. 
1970-luvulla galicianseisoja alkoi risteytyä muiden rotujen, erityisesti saksanseisojan ja pointterin kanssa, ja puhdasrotuinen populaatio oli vähällä kuolla sukupuuttoon. Tällä hetkellä sitä ollaan elvyttämässä Ourensesta ja Lugosta löydettyjen harvojen puhdasrotuisten koirien avulla.
Can de Palleiro

Can de palleiro ("can" = koira, "de"= jostakin, jonkun, "palleiro" = olkivarasto) on koirarotu, joka muistuttaa ulkoisesti paljon saksanpaimenkoiraa, paitsi että siltä puuttuu schäferille ominainen jyrkästi laskeva selkälinja. Rotu on kotoisin Galician maakunnasta Luoteis-Espanjasta läheltä Portugalin rajaa. 
Ulkomuoto.
Can de palleiro on keskikokoinen karjakoira. Se on tyypiltään maatiaismainen, vankkarunkoinen ja etäisesti susimainen. Profiili on suora, mittasuhteet tasapainoiset, rakenne voimakas, lihaksisto kestävä ja luusto leveä. Nartuilla on kevyempi ulkomuoto ja pitkänomaiset mittasuhteet. Voimakkaasta luustosta huolimatta liikkeet ovat nopeat.
Urosten säkäkorkeus on 59–65 cm ja narttujen 57–63 cm. Urokset painavat 30–38 kg ja nartut 25–33 kg. Karvapeite on tuuhea ja tiivis. Se on yleensä yksivärinen, mutta voi olla myös harmaan kirjava. Yksivärinen turkki voi olla a) ruskea: vaalea hiekansävy, kaneli, punaruskea tai tumma pähkinänruskea b) musta.
Luonne.
Tätä paimenkoiraa käytetään myös vahtimiseen, ja se on kuuluisa älykkyydestään ja rohkeudestaan. Se on voimakastahtoinen ja vieraita kohtaan varautunut, mutta omistajaansa kohtaan äärimmäisen uskollinen. Perheensä parissa se on herttainen ja tyyni, sillä se on tyypillisen karjakoiran tapaan tasapainoinen ja vakaa.
Alkuperä.
Rodun kantamuoto, indoeurooppalainen karjakoira, oli myös keskieurooppalaisten maalaiskoirien esi-isä. Pohjoiseurooppalaiset kansat toivat mukanaan koiria Iberian niemimaalle. Galicialaiset arvostavat can de palleiroa suuresti ja se tunnetaan heidän alueellaan hyvin kyseisellä nimellä. Se on sukua kantarotunsa kautta mm. saksanpaimenkoiralle, hollanninpaimenkoiralle, belgianpaimenkoiralle, picardienpaimenkoiralle ja castro laboreironkoiralle. Se on historiansa aikana risteytynyt usein saksanpaimenkoiran kanssa, mikä selittää hyvin samankaltaisen ulkomuodon.
Nykyisin rotu on rajallisen lukumääränsä vuoksi uhanalainen, ja sitä esiintyy lähinnä Pontevedran kunnista Agoladassa, Dozonissa, Lalinissa ja Rodeirossa, Ourensen kunnista Allarizissa, A Mercassa, Celanovassa, O Irixossa ja Xinzo de Limiassa, Lugon alueilta Os Ancaresissa sekä eri puolilta A Coruñaa. Oma paikallinen rotuyhdistys "Club da Raza Can de Palleiro" tekee kovasti töitä pyrkimyksenään säilyttää pieni kanta hengissä.
Leonel Sánchez

Leonel Guillermo Sánchez (25. huhtikuuta 1936 – 2. huhtikuuta 2022) oli chileläinen jalkapalloilija. Hän pelasi keskikentän vasemmalla laidalla.
Sánchez pelasi suurimman osan urastaan, vuodet 1953–1969 santiagolaisessa Universidad de Chilessä, missä hän voitti Chilen liigamestaruuden kuusi kertaa. Vuonna 1969 hän siirtyi paikallisvastustaja Colo-Coloon, missä voitti uransa seitsemännen Chilen mestaruuden. Sánchez pelasi urallaan vielä kakkosdivisioonan Palestinossa (1971) ja Ferrobádminton (1972–1973) ennen lopettamistaan 37 vuoden iässä. Kaikkiaan hän pelasi Chilen pääsarjassa 386 ottelua ja teki 159 maalia.
Chilen maajoukkueessa Sánchez pelasi urallaan vuosina 1955–1968 kaikkiaan 84 ottelua, joissa hän teki 23 maalia. Hän edusti maataan 1962 ja 1966 MM-kisoissa. Vuoden 1962 kotikisoissa Sánchez oli auttamassa maataan pronssille. Hän jakoi neljällä maalillaan maalikuninkuuden viiden muun pelaajan kanssa.
Stade Chaban-Delmas

Stade Chaban-Delmas on jalkapallostadion, joka sijaitsee Bordeaux'ssa Ranskassa. Se toimii Ranskan pääsarjajoukkue Girondins de Bordeaux'n kotistadionina. Stadion on rakennettu vuonna 1935 ja sen kapasiteetti on 34 327. Sillä pelataan myös rugby union -otteluita. Stadionin nimi oli vuoteen 2001 asti "Parc Lescure", kunnes se vaihtui nykyiseen. Stadion on nimetty Ranskan entisen pääministerin ja Bordeaux:n entisen pormestarin Jacques Chaban-Delmasin mukaan.
Stadionilla on pelattu myös vuosien 1938 ja 1998 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuiden otteluita, sekä 2007 Rugbyn maailmanmestaruuskilpailuiden otteluita
Ranskan vuoden 2016 jalkapallon EM-kisoja varten on suunniteltu että Bordeauxiin voitaisiin rakentaa uusi areena.