tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Verta käsissämme

Verta käsissämme on suomalainen elokuva vuodelta 1958. Se perustuu Mika Waltarin pienoisromaaniin "Ei koskaan huomispäivää". Elokuvan ohjasi William Markus. Käsikirjoituksesta vastasi Volodja Semitjov. Tuottajana toimi Toivo Särkkä. 
Juoni.
Kymmenen vuoden sotavankeudesta palaava kapteeni Viktor Aaltona (Jussi Jurkka) saa työpaikan vanhan aseveljen ja ystävänsä Rolf Bergasin (Tauno Palo) yhtiöstä ja tutustuu myös tämän Astrid-vaimoon (Elina Pohjanpää). Bergas palkkaa Aaltonan suuryhtiönsä palvelukseen suhdannetarkkailijaksi. Viktor ja Astrid aloittavat salasuhteen ja viettävät romanttisen viikon maalla, josta palatessaan he ajavat vahingossa autolla pienen pojan päälle. He kätkevät pojan ruumiin metsään. Kun uutinen lapsen surmasta leviää sanomalehtiin, Viktorin ja Astridin syyllisyydentunne kasvaa kasvamistaan.
Sensuurikohu.
Valtion elokuvatarkastamo kielsi jännityselokuvan ensin kokonaan ja vain pari tuntia ennen ensi-iltaa. Ilta-Sanomat otsikoi Waltarin tyrmistyksestä. "Noin vuosi sitten ei filmisensuurilla olisi ollut sanaakaan leikattavana. Olosuhteet ovat muuttuneet. Muistelmakirjat ym. ovat herättäneet ärtymystä", sanoi Waltari. 
Elokuvatarkastamon asiantuntijoina toimivat ylipoliisipäällikkö Fjalar Larva, sekä asiantuntijat Kaarlo Leinonen ja Arno Linnoila. Mika Waltari arvosteli elokuvatarkastamon päätöstä, hänen mielestään elokuvan moraali oli vedenpitävä. 
Elokuvatarkastoman täyskiellon ympärillä vallitsi syvä epätietoisuus. Syitä näytti olevan kaksi. Ensimmäinen oli takaa-ajokohtaus, jossa poliisi ampuu pakenevaa vankia. Toinen oli ajokohtaus, jossa Victor Aaltona ajaa autollaan pikkupojan yli ja kätkee ruumiin metsään peittääkseen tekonsa.
"Valtion elokuvatarkastamon viime perjantaina juuri elokuvan ensi-illan kynnyksellä tekemä kielteinen päätös on herättänyt runsaasti kyselyjä, minkä vuoksi filmi kiellettiin. Tarkastamo piti hyvien tapojen vastaisena kohtausta, jossa filmin päähenkilö ajettuaan autolla pikkupojan yli kantoi tämän ruumiin metsään peittääkseen tekonsa. Tarkastamo katsoi tämän kohtauksen olevan huonona esimerkkinä, koska nykyisin tapahtuu vastaavanlaisia rikoksen peittämisyrityksiä tuon tuostakin maanteillämme. Ulkopolitiikalla ei elokuvan kieltämisessä ollut minkäänlaista osaa." ("Uusi Suomi, 18.6.1958")
Elokuvan ulkopoliittinen osuus perustui siihen, että elokuvassa näytettiin neuvostosotilaiden ottavan suomalaisia sotilaita vangiksi toisen maailmansodan aikana. Suomalaiset sotilaat vietiin vankileirille. Kiellon syyksi ajateltiin yleisesti sotavankeusjaksoon liittyviä poliittisia syitä.
Elokuvatarkastamo joutui perääntymään suuren lehdistökohun seurauksena. Elokuva sai ensi-illan neljä päivää myöhemmin.
Sensuurikohu toi elokuvalle runsaasti huomiota ja sensuurikohua hyödynnettiin, koska elokuvaa markkinoitiin "vain 7 sekuntia lyhennetty” -lauseella. 
Suosio.
Elokuva sai hyvän vastaanoton aikalaiskriitikoilta. ”"Verta käsissämme" on tyypillinen näyte siitä, miten hieno romaani sellaisenaan ei sovellu filmattavaksi, vaan vaatii elokuvan vaatimusten mukaisen käsittelyn”, Aamulehden Olavi Veistäjä kirjoitti.
MTV esitti elokuvan tv-ensi-illan 13.11.1965. Elokuva keräsi 860 000 katsojaa.
Birżebbuġa

Birżebbuġa (tunnetaan myös nimillä Birzebbugia ja BʼBuġa) on kunta Maltalla. Se sijaitsee Maltan saaren eteläosassa. Kaupungin asukasluku oli noin 12 500 vuonna 2017. Vuoden 2011 väestönlaskennassa asukkaita oli 10 412.
Birżebbuġa on suosittu matkailukohde aivan kylän keskustassa sijaitsevan hiekkarantansa vuoksi. Rannan läheisyydessä on myös paljon kauppoja ja ravintoloita. Kunnan alueella on myös muutamia arvokkaita arkeologisia kaivauksia.
Ritva Haavikko

Ritva Kyllikki Haavikko, o.s. "Hanhineva", ent. "Rainio", (s. 7. tammikuuta 1929 Mikkeli) on suomalainen kirjallisuudentutkija ja tietokirjailija.
Elämäkerta.
Ritva Haavikon vanhemmat olivat toimitusjohtaja Kaarlo Aksel Hanhineva ja liikkeenharjoittaja Ilma Amanda Pesonen. Hän valmistui ylioppilaaksi Varkauden yhteislyseosta 1948, filosofian kandidaatiksi 1952 ja filosofian lisensiaatiksi 1980 Helsingin yliopistosta. Haavikko sai professorin arvonimen 2001. Haavikko on toiminut opetus- ja tutkimustehtävissä eri yliopistoissa, muun muassa Joensuun yliopiston kirjallisuuden lehtorina ja vt. apulaisprofessorina. Hän on ollut myös Mainostelevisiossa perhetoimituksen päällikkönä.
Haavikko oli naimisissa professori Kullervo Rainion kanssa 1952–1970. Avioeroon päättyneestä liitosta hänellä on vuosina 1955 ja 1957 syntyneet kaksi poikaa. Avioliitto runoilija Paavo Haavikon kanssa kesti vuodesta 1971 tämän kuolemaan asti 2008, mutta pariskunta asui erillään vuodesta 1983. Ennen vuotta 1971 julkaistun tuotantonsa Haavikko on julkaissut nimellä Ritva Rainio.
Mika Waltari -tutkijana.
Haavikon ura Mika Waltari -asiantuntijana on vuosikymmenien mittainen. Hän haastatteli kirjailijaa 1970-luvulla laajasti elämäkertaa varten. Haavikko ehdotti Waltarille, että tämän tuotannosta koottaisiin retrospektiivinen tekstivalikoima julkaistavaksi "Ihmisen ääni" -sarjassa. Syntyneessä kokoomateoksessa "Ihmisen ääni. Nöyryys – intohimo" (WSOY, 1978), jonka Haavikko toimitti, ilmestyivät myös Waltarin viimeiset julkaistut tekstit. Kirjailijan kuoltua ilmestyivät Haavikon toimittamana Waltarin teokset "Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978" (1979) ja "Kirjailijan muistelmia" (1980). Haavikko toimitti myös artikkelikokoelman "Mika Waltari – mielikuvituksen jättiläinen" (WSOY, 1982). Vuonna 2008 ilmestyi Haavikon kirjoittama elämäkertateos "Mika Waltari, sananvalloittaja", jossa hän tarkastelee muun muassa Waltarin kirjallisia vaikuttajia ja teosten syntyprosessia.
Muuta tuotantoa.
Haavikon yhteistyöstä Helvi Hämäläisen kanssa syntyi kaksi teosta: hän toimitti Hämäläisen muistelmateoksen "Ketunkivellä. Helvi Hämäläisen elämä 1907–1954" (WSOY, 1993) ja päiväkirjan "Päiväkirjat 1955–1988" (WSOY, 1994).
Haavikon hevosharrastus kulminoituu tietokirjassa "Hevonen taiteessa, runoudessa, historiassa" (WSOY, 2003). Tästä teoksesta Haavikolle myönnettiin Lauri Jäntin säätiön palkinto 2004. Hän on uransa alkupuolella julkaissut myös lastenkirjan "Tuli kerran tyttö ja susi" (WSOY, 1966).
Haavikon panos kirjojen ja kirjasarjojen toimittajana on mittava. Erityisesti hänet tunnetaan toimittamastaan kirjasarjasta "Miten kirjani ovat syntyneet" 1–4 (1969–2000), jossa kirjailijat kertovat teoksiensa syntyprosessista. Hän on toimittanut myös artikkelikokoelman "Kirjallisuuskritiikki ja opetus" (Äidinkielen opettajain liitto, 1971) ja sen laajennetun laitoksen "Kirjallisuuden tulkinta ja opetus" (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1978). Hän oli yksi kansakoulun äidinkielen oppikirjasarjan "Luen ja kirjoitan" (1967) tekijöistä. Artikkelikokoelman "Luovuuden ulottuvuudet" (Weilin + Göös, 1984) Haavikko toimitti Jan-Erik Ruthin kanssa.
Leijukerroskattila

Leijukerroskattila on biopolttoaineiden polttoon kehitetty lämpökeskusten ja -voimaloiden kattilatyyppi. Leijukerroskattilassa tulipesän alaosasta syötetään ilmavirta, joka saa tulipesässä pidettävän hiekan, tuhkan ja polttoaineen leijumaan. Palaminen tapahtuu näin muodostuvassa "pedissä". Polttoaineen jatkuva sekoittuminen tehostaa lämmön ja kaasujen siirtoa.
Leijukerrostekniikka ei aseta polttoaineen laadulle mainittavia laatuvaatimuksia. Polttotekniikan etuna on mahdollisuus käyttää myös kosteita ja matalan lämpöarvon omaavia polttoaineita. Biopolttoaineet kuten kuori, hake, sahausjäte ja turve sopivat erityisen hyvin juuri leijukerrospolttoon. Lisäksi seospolttoaineena voidaan käyttää muun muassa kierrätyspolttoainetta, yhdyskuntajätettä tai lietettä. Poltettava materiaali pitää kuitenkin murskata niin pieneksi, että leijutus onnistuu.
Paineistettua leijukerroskattilaa käytetään ns. PFBC-voimalaitoksessa (pressurized fluidized bed combustion).
Guzów

Guzów on kylä Keski-Puolassa. Se sijaitsee Masovian voivodikunnassa olevassa Wiskitkin kunnassa. Se kuului vuosina 1975–1998 Skierniewicen voivodikuntaan.
Historia.
Vuodesta 1765 Guzówin ja sen lähiseudun omisti Andrzej Ogiński. 1700-luvulla se joutui Feliks Łubieńskin omistukseen. Vuonna 1856 koko kiinteistö myytiin huutokaupassa Feliks Sobańskille. Guzówin alue palatseineen oli Sobańskien omistuksessa vuoteen 1944, jolloin se liitettiin kansallisomaisuuteen.
Valtiomies, kapinallinen ja säveltäjä Michał Kleofas Ogiński syntyi Guzówissa.
Palatsi ja puutarha.
Andrzej Ogiński rakennutti Guzówiin upean tiilisen kartanorakennuksen. 1800-luvun jälkipuoliskolla Feliks Sobańskin määräyksestä arkkitehti Władysław Hirschel kunnosti kartanorakennuksen palatsiksi ranskalaisten Loirejoen laakson linnojen esikuvan mukaan. Palatsin ympärille tehtiin maisemapuutarha, jonka suunnittelivat Walerian Kronenberg ja Franciszek Szanior.
Ensimmäisen maailmansodan aikana palatsi oli sairaalana rintaman lähellä, ja se ja puutarha vaurioituivat. Maailmansotien välisenä aikana ne kunnostettiin, mutta toisen maailmansodan aikana palatsin sisustus ja huonekalut ryöstettiin. Vuonna 1944 palatsi liitettiin kansallisomaisuuteen. Sodan jälkeen sitä käytettiin sokeritehtaan työläisten asuntona. Sobańskin suku sai palatsin takaisin 1992.
Palatsi on yhä huonossa kunnossa vuosikausien rappion jälkeen, samoin puutarha, joka on villiintynyt. Palatsin vanha kappeli, joka nykyisin on Pyhän Valoisin Felixin kirkko, on ainoa kunnostettu osa pienen puutarhaosuuden ohella.
Manfred Pranger

Manfred Pranger (s. 25. tammikuuta 1978 Hall in Tirol, Itävalta) on itävaltalainen alppihiihtäjä. Pranger on erikoistunut pujotteluun, jossa hän voitti myös maailmanmestaruuden.
Pranger keskeytti Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002 pujottelun ensimmäisellä kierroksella. MM-kilpailuissa hän on sijoittunut pujottelussa viidenneksi sekä St. Moritzissa 2003 että Åressa 2007. Bormion MM-pujottelussa 2005 hän keskeytti toisella kierroksella. Val d'Isèressä 2009 Pranger saavutti ensimmäisen arvokisamitalinsa voitettuaan pujottelun maailmanmestaruuden. Garmisch-Partenkirchenissä 2011 Pranger sijoittui pujottelussa yhdeksänneksi.
Pranger sijoittui maailmancupin osakilpailussa ensimmäisen kerran kärkikolmikkoon oltuaan kolmas Lillehammerin pujottelussa kaudella 2002–2003. Pujottelun maailmancupin kokonaispisteissä hän oli viides. Seuraavalla kaudella Pranger sijoittui pujottelukilpailuissa toiseksi Flachaussa sekä kolmanneksi Park Cityssä, Madonna di Campigliossa ja Sestrieressä. Pujottelucupissa hän oli seitsemäs.
Pranger voitti kaudella 2004–2005 Kitzbühelin ja Schladmingin maailmancup-pujottelut ja sijoittui lajin kokonaispisteissä kolmanneksi. Seuraavan kerran hän pääsi palkintokorokkeelle oltuaan toinen Adelbodenin pujottelussa kaudella 2008–2009. Viikkoa myöhemmin hän voitti Wengenin kilpailun ja oli myöhemmin samalla kaudella toinen Schladmingin pujottelussa. Pujottelucupissa hän sijoittui neljänneksi. Kaudella 2009–2010 hän oli toinen Garmisch-Partenkirchenin pujottelussa ja kolmas Alta Badian sekä Schladmingin pujotteluissa. Pujottelucupin loppupisteissä hän oli seitsemäs.
Pranger voitti pujottelun Euroopan cupin kokonaiskilpailun kaudella 2000–2001. Osakilpailuvoittoja hänellä on kauden 2007–2008 jälkeen kahdeksan. Itävallan pujottelumestaruuden hän on voittanut 2003 ja 2004 sekä suurpujottelumestaruuden 2007.
Maria Szymanowska

Maria Szymanowska (alk. Marianna Agata Wołowska; 14. joulukuuta 1789 Varsova Puola – 25. heinäkuuta 1831 Pietari, Venäjä) oli puolalainen säveltäjä ja ensimmäisiä ammattimaisia virtuoosipianisteja 1800-luvulla. Hän oli taustaltaan juutalainen. Szymanowska kiersi laajasti esiintymässä Euroopassa, etenkin 1820-luvulla, ennen kuin asettui pysyvästi Pietariin. Siellä hän sävelsi hoville, piti konsertteja, opetti musiikkia ja piti vaikutusvaltaista salonkia. Hän kuoli koleraan.
Szymanowska sävelsi pianokappaleita, lauluja ja muita pieniä kamariteoksia sekä ensimmäiset puolalaiset etydit ja nokturnit pianolle. Hänen tyyliään on luonnehdittu sanoin Chopinia edeltävän ajan "stile brillant". Hänen sävellystensä määrä on noin sata, mutta orkesteriteoksia hänen ei tiedetä säveltäneen.
Szymanowskan tytär oli Celina Szymanowska, jonka puoliso oli puolalainen romantiikkaa edustava runoilija Adam Mickiewicz.
Hanns Heinz Ewers

Hanns Heinz Ewers (1871–1943) oli saksalainen kirjailija, näyttelijä ja filosofi. Hänet tunnetaan kauhutarinoistaan ja yhteyksistään natseihin.
Ewers kirjoitti paljon näytelmiä, novelleja, runoja ja käsikirjoituksia elokuviin. Monien päähenkilö on Frank Braun, Ewersin kirjallinen omakuva. Hänen tunnetuin romaaninsa on Frankenstein-myyttiin pohjautuva teos nimeltä "Alraune" (1928), jonka pohjalta on tehty myös elokuva. Hänen tarinansa "Der Student von Prag" on sovitettu kahdesti elokuvaksi; tämä kaksoisolentotarina on kiehtonut myös psykoanalyytikkoja.
Weimarin tasavallan viimeisinä vuosina Ewers kiinnostui natsipuolueesta, sen nationalismista ja teutonien kulttuurin palvonnasta. Hän kirjoitti kansallissosialistien marttyyrista Horst Wesselistä elämäkerran "Horst Wessel: eräs saksalainen kohtalo" (1932), jonka Mika Waltari suomensi vuonna 1933. Teoksen pohjalta valmistui elokuva, jonka nimeksi tuli eräiden vaiheiden jälkeen "Hans Westmar" (1933).
Ewers ei kuitenkaan koskaan liittynyt puolueeseen. Hän joutui natsien epäsuosioon, koska hän suhtautui myönteisesti juutalaisiin ja homoseksuaaleihin, ja hänen kirjojaan kiellettiin.
André-Jacques Garnerin

André-Jacques Garnerin (31. tammikuuta 1769 Pariisi – 18. elokuuta 1823 Pariisi) oli ranskalainen kehikottoman (ei-jäykän) laskuvarjon keksijä. Garnerinia voidaan pitää ensimmäisenä varsinaisena laskuvarjohyppääjänä, sillä hän suoritti useita hyppyjä. Hän suoritti ensimmäisen dokumentoidun onnistuneen laskuvarjohypyn korkealta.
Garnerinin ensimmäiset kokeilut perustuivat sateenvarjon muotoisiin laitteisiin. Hän joutui brittijoukkojen vangiksi Napoleonin sotien ensimmäisen vaiheen (1792–1797) aikana. Garnerin luovutettiin itävaltalaisille ja hän joutui sotavangiksi Budaan Unkariin lähes kolmeksi vuodeksi.
Vapautumisensa jälkeen Garnerin työskenteli ilmapallojen parissa. Hän hyppäsi ensimmäistä kertaa ilmapallosta silkkilaskuvarjolla 22. lokakuuta 1797 Parc Monceaun yllä Pariisissa. 900 metrin pudotuksen jälkeen hän laskeutui ihailevan väkijoukon eteen. 3.–4. lokakuuta 1803 hän kulki 395 kilometrin matkan Pariisin ja Clausenin välillä ilmapallollaan. 
Hänen puolisonsa Jeanne-Geneviève oli ensimmäinen naispuolinen laskuvarjohyppääjä.
Garnerin kuoli onnettomuudessa Pariisissa palkin osuttua häneen hänen rakentaessaan ilmapalloa.
Elena Fanchini

Elena Fanchini (30. huhtikuuta 1985 Lovere – 8. helmikuuta 2023) oli italialainen alppihiihtäjä, joka oli parhaimmillaan vauhtilajeissa.
Fanchini saavutti hopeaa Santa Caterinan MM-kisojen 2005 syöksylaskussa Janica Kostelicin jälkeen. Samana vuonna hän saavutti nuorten MM-kilpailuissa Bardonecchiassa hopeaa syöksylaskussa ja pronssía supersuurpujottelussa. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän oli supersuurpujottelussa neljästoista. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui syöksylaskussa yhdeksänneksi ja alppiyhdistetyssä 15:nneksi, Sotšin olympialaisissa 2014 syöksylaskussa 12:nneksi. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän oli syöksylaskussa 14:s.
Fanchini voitti urallaan kaksi maailmancupin osakilpailua, syöksylaskut Lake Louisessa joulukuussa 2005 sekä Cortina d’Ampezzossa tammikuussa 2015. Kaudella 2013–2014 hän sijoittui kolmanneksi Beaver Creekin sekä Lake Louisen syöksylaskussa. Syöksylaskun maailmancupissa hän oli viides kaudella 2014–2015. Syöksylaskun Italian mestaruuden hän voitti vuosina 2005, 2007, 2010, 2011 ja 2012.
Myös Elena Fanchinin sisaret Nadia ja Sabrina ovat alppihiihtäjiä.
Fanchini kuoli 8. helmikuuta 2023 sairastettuaan syöpää.
Finn-Stroi

Finn-Stroi Oy oli suomalaisten rakentajien Neuvostoliittoon suuntautuvia rakennushankkeita varten perustama yhteenliittymä. Se toteutti suuria rakennusprojekteja nykyarvoltaan kaikkiaan yli 5,3 miljardin euron edestä. Niitä olivat:
Finn-Stroi perustettiin varsinaisesti Svetogorskin paperitehtaan rakennustöitä varten. Siinä oli osakkaana kahdeksan suurta suomalaista rakennusyritystä, pääosakkaina Polar-rakennus Oy, Haka, Puolimatka, Teräsbetoni, YIT. Myöhemmässä vaiheessa mukaan tuli lisäksi kuusi muulta osakasta, joista 1978 alussa tulivat Lemminkäinen Oy ja Palkki Oy sekä Perusyhtymä Oy. Finn-Stroin ideoija ja sen hallituksen pitkäaikainen puheenjohtaja oli Polar-rakennuksen toimitusjohtaja, vuorineuvos Kauko Rastas. Yrityksen johtajana toimi 16 vuotta Risto Kangas-Ikkala.
Risto Kangas-Ikkala kertoo Jyrki Koulumiehen toimittamassa muistelmateoksessaan, miten yritykset tuhlasivat rakennustoiminnasta saadut rahat. Ne tulouttivat Finn-Stroin tyhjäksi, ja 6,5 miljardin voitot hävisivät taivaan tuuliin.
Finn-Stroin nimen loppuosa tulee venäjän kielen sanasta "stroitelstvo" (), joka tarkoittaa rakennusteollisuutta.
Hoffrén

Hoffrén (Ruotsissa myös Hofrén) on sukunimi, joka voi viitata muun muassa seuraaviin henkilöihin:
Myös seuraavien henkilöiden sukunimi oli alun perin Hoffrén:
Jens Pedersen

Jens Pedersen (s. 17. toukokuuta 1976) on suomalais-tanskalainen entinen salibandymaalivahti.
Pedersenin äidin puolelta oleva isoisä on kotoisin Tanskasta, jonka myötä hänellä on Tanskan kansalaisuus.
Ura.
Pedersen aloitti uransa heti salibandyliigassa Manse Unitedissa vuonna 1992, jossa hän pelasi neljä kautta. Sittemmin hän pelasi yhden kauden Koo-Veessa, josta matka jatkui Gunnersiin vuonna 1998. Kolmen Gunners-kauden jälkeen Pedersen siirtyi yhdeksän vietetyn vuoden jälkeen Tampereelta Jyväskylään, jossa hän saavutti SM-hopeaa kaudella 2004–2005 Happeen riveissä.
Kauden päätteeksi Pedersen siirtyi kahdeksi kaudeksi hämeenlinnalaiseen Trackersiin, jossa 7. tammikuuta 2007 hänestä tuli ensimmäinen maalivahti, joka on pelannut 300 ottelua salibandyliigassa.
Urallaan Pedersen edusti myös Tanskan salibandymaajoukkuetta vuosien 1998 ja 2002 MM-kisoissa.
Uran jälkeen.
Nykyisin Pedersen on ollut muun muassa perustamassa ja suunnittelemassa pelkästään salibandymaalivahdeille suunnattua varustemerkkiä Pedersen Collectionia.
Viisi oppia

Viisi oppia muodostavat kiinalaisessa kulttuurissa ammattiryhmän, joka perustuu kiinalaisen kosmologian periaatteisiin. Viisi oppia ovat "shan" (山 shān, vuori), "yi" (醫 yī, lääkintä), "ming" (命 mìng, kohtalo), "bu" (卜 bǔ, ennustaminen) ja "xiang" (相 xiāng, ulkonäkö).
Shan kattaa henkisen opiskelun ja harjoitukset. Ennen vanhaan ihmiset ryhtyivät vuorilla asuviksi erakoiksi harjoitellakseen yksin, eristyksissä ulkomaailmasta.
Ensimmäisessä vaiheessa opiskellaan yleensä daolaisten kirjoja (esimerkiksi Laozi ja Zhuangzi). Seuraavan askelen muodostavat fyysiset ja hengitysharjoitukset (qigong, wushu). Kolmas vaihe on talismaanien laatiminen, pyhien sanojen (mantrojen) ja tekstien lausuminen sekä pitkäikäisyyttä tuovien alkemististen pillereiden käyttö.
Yi on lääketieteellisten menetelmien harjoitus. Siihen sisältyy yrttien, moksibustion ja akupunktion käyttö.
Ming on henkilön syntymäaikaan perustuva kohtalon tutkiminen. Siihen sisältyy viiden tähden astrologia, qizheng siyu, ziping bazi (4 pilarin astrologia) ja ziweidoushu.
Bu tarkoittaa kommunikointia taivaan kanssa, jotta saataisiin kuva tulevaisuuden tapahtumista. Tärkeimmät ennusmenetelmät ovat yijing, meihua, najia yigua sekä kolme oppisuuntaa. Yksi fengshuin esimuoto oli "buzhai" - talon arviointi ennustamalla.
Xiang käsittää kasvojen lukemisen, käsien lukemisen, luiden tunnustelun, fengshuin ja astronomian.
Kaikki viisi oppia liittyvät toisiinsa. Yleensä ihminen erikoistuu yhteen niistä, mutta hänen oletetaan hallitsevan ainakin alkeita muista.
Kun länsimainen tieteellinen näkemys haastoi perinteisen kiinalaisen maailmankatsomuksen, kiinalaiset pyrkivät määrittelemään viiden opin edustamien käytäntöjen kokonaisuutta tavalla, joka luonnehtii sekä niiden keskeistä ajatusta että tapaa, jolla ne eroavat länsimaisesta aineeseen keskittyvästä tutkimuksesta ja käytännöstä. 1900-luvulla luotiin termi "elämän oppi". 2000-luvulla jotkut kiinalaiset ovat alkaneet käyttää termiä "qiologia" eli oppi qistä. Tällöin viisi oppia jaetaan kolmeen ryhmään kiinalaisen "kolmen aarteen" (sancai) mukaan:
Suomalaiset historiapäivät

Suomalaiset historianpäivät on Lahdessa vuosittain toistuva historianluentotapahtuma, jossa käsitellään historian aiheita eri näkökulmista. Ensimmäisen kerran päivät järjestettiin vuonna 2000. Suomalaisilla historianpäivillä on julkaistu vuodesta 2003 Vuoden historiateoksen voittaja. 
Suomalaisilla historiapäivillä ovat luennoineet muun muassa:
Tapahtuma järjestettiin aluksi Asikkalassa Johan Richard Danielson-Kalmarin Suviniemi-huvilalla, vaikkakin tilaisuudet pidettiin pääasiassa Lahden keskustassa, oppimiskeskus Fellmanniassa. Vuoden 2009 historianpäivät aloitettiin Vääksyn seurakuntakeskuksessa. Vuodesta 2011 ne on järjestetty Lahden Sibeliustalossa.
Sotatieteiden päivät

Sotatieteiden päivät on joka toinen vuosi nykyään Maanpuolustuskorkeakoulun tiloissa Helsingissä järjestettävät sotatieteiden päivät, johon yleisö voi vapaasti ilmoittautua etukäteen, koska ne järjestetään sotilasalueella Santahaminassa, jonne järjestetään linja-autokuljetus. Ensimmäisen kerran sotatieteiden päivät järjestettiin 2000. V sotatieteiden päivillä oli ennätysyleisönä 500 osanottajaa.
Tilaisuudessa käsitellään sodankäyntiä, johtamista ja puolustusvälinetekniikkaa lähinnä Maanpuolustuskorkeakoulun oppiainejaon mukaisesti eri luentotilaisuuksissa toisena päivänä yleisten aiheiden tultua käsitellyiksi ensimmäisenä päivänä. Kansainvälisen ulottuvuutensa vuoksi suuri osa luennoista pidetään englanniksi.
Varsinaisten sotatieteiden harjoittajien lisäksi alustajissa on myös liiketaloustieteen hallinnon ja politiikan tutkijoiksi katsottavia strategian tutkijoita.
Aihepiirit.
Kaksipäiväisen tilaisuuden järjestävät Maanpuolustuskorkeakoulu, Suomen Sotatieteellinen Seura ry, Asehistorian liitto, Sotilasperinteen Seura, Sotilaspsykologinen Seura, Sotilassosiologinen Seura, Suomen Asehistoriallinen Seura, Suomen Humanitaarisen Oikeuden Seura, Suomen Lääkintäupseeriliitto, Suomen Sotahistoriallinen Seura, Suomen Sotahistorian Komissio.
Valkosalava

Valkosalava eli valkopaju ("Salix alba") on pajulaji, joka esiintyy luonnonvaraisena Euroopassa ja Aasian länsi- ja keskiosissa. Siitä on jalostettu koristekasvikäyttöön useita lajikkeita.
Kuvaus.
Valkosalava on kesävihanta, pitkä- ja vahvarunkoinen puu, jonka latvus on leveän kartiomainen. Lehtilapa on 4–9 cm pitkä, muodoltaan tasasoukan suikea ja ehyt- tai nystylaitainen. Lehdet ovat nuorina molemmin puolin karvaisia, myöhemmin päältä kaljuja. Hopeasalavalla lehdet ovat myöhemminkin päältä hopeanharmaan karvoituksen peitossa. Valkosalava kukkii lehtien puhjettua. Kukinto on 2–5 cm pitkä, lähes haaran myötäinen norkko.
Amerikanaitomahonki

Amerikanaitomahonki ("Swietenia macrophylla") on aitomahonkien sukuun ("Swietenia") kuuluva trooppinen puulaji. Se kasvaa 45–60 metriä korkeaksi ja sen rungon halkaisija voi olla 80 senttimetriä. Lehdet kasvavat jopa 45 cm pitkiksi, ja niissä on parillinen määrä lehdyköitä keskiruodin kahta puolta.
Se kasvaa luontaisena Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikassa. Amerikanaitomahonkia istutetaan puutavaraksi myös Kaakkois-Aasiassa ja Intiassa. Nykyisin Amerikasta tuleva amerikanaitomahonki tarvitsee CITES-luvan, mutta Intiasta ja Kaakkois-Aasiasta tuleva ei. IUCN on luokitellut amerikanaitomahongin erittäin uhanalaiseksi lajiksi, koska sen yksilömäärät ovat laskeneet voimakkaasti laajamittaisen kysynnän takia.
Torpedomalawinahven

Torpedomalawinahven ("Pseudotropheus elongatus") on afrikkalaisessa Malawijärvessä elävä endeeminen kirjoahvenlaji, jota pidetään myös akvaariokalana. Kerääminen akvaarioihin ja vesien saastuminen ovat aiheuttaneet sen, että laji luokitellaan vaarantuneeksi.
Koko ja ulkonäkö.
Torpedomalawinahvenkoiras voi saavuttaa jopa 17 cm:n pituuden. Torpedomalawinahvenen pohjaväri on tummansininen vaaleamman sinisin pystyraidoin. Naaraiden väritys erityisesti koiraiden läheisyydessä on vaatimattomampi. Yksityiskohdat vaihtelevat eri muunnoksilla, joita on useita.
Käyttäytyminen.
Koiras voi käyttäytyä häiritsevästi niin oman lajinsa edustajia kuin muitakin kalalajeja kohtaan.
Vesiolot ja ravinto.
Torpedomalawinahvenet viihtyvät vedessä, jonka lämpötila on 22–25 °C ja pH hieman emäksinen. Ravintonaan laji käyttää levää ja kasveja. Akvaariossa sopivaa ruokaa ovat spirulina-hiutaleet sekä kasvit.
Anita Doth

Anita Daniëlle Dels (taiteilijanimeltään Doth; s. 28. joulukuuta 1971 Amsterdam) on alankomaalainen laulaja, joka on vaikuttanut eurodance-ryhmässä 2 Unlimited.
Dothin vanhemmat ovat Rolf ja Lydia Dels. Vuonna 1991 hän lopetti opinnot ja aloitti vakituisen työn hallinnollisessa työssä poliisiasemalla.
Yhdessä Ray Slijngaardin, hän esiintyi eurodance-ryhmässä 2 Unlimited. Vuonna 1990 Ray Slijngaard (tuleva 2 Unlimitedin räppäri) oli kysynyt, voisiko hän kirjoittaa yhtyeelle rapsanoituksia, joita olivat sitä ennen tehneet J. P. de Coster ja Phil Wilde. Ray myös halusi kirjoittaa kertosävelmiä Anitalle, minkä takia hän kysyi Dothilta, voiko hän laulaa kertosäkeitä hänelle. Demo toimitettiin de Costerille ja Wildelle, jotka saivat Dothin liittymään 2 Unlimitediin.
Koko 2 Unlimitedin ajan Doth lauloi yhtyeelle kertosäkeitä. Yhtye menestyi Euroopassa ja myöhemmin ympäri maailmaa. Menestyskappaleita ovat esimerkiksi "Get Ready For This", "No Limit", "Tribal Dance", "Twilight Zone", "Maximum Overdrive" ja "Workaholic".
Vuonna 2009 Anita Doth palasi tekemään musiikkia 2Unlimitedistä tutun Ray Slijngaardin kanssa, nyt nimellä Ray &amp; Anita. Heidän kaksi uusinta singlejulkaisuaan ovat nostaneet duon uudestaan pinnalle ja listoille erityisesti Alankomaissa. Vuonna 2009 Ray ja Anita myönsivät haastattelussa, että he seurustelivat keskenään 2Unlimitedin suurimman menestyksen aikoina. Tammikuussa 2010 julkistettiin uutinen, jonka mukaan Anita Dothilla on todettu rintasyöpä.
Sotilassosiologia

 
Sotilassosiologia tarkastelee armeijan henkilöstöä erilaisissa olosuhteissa (sota, rauha, kriisinhallinta). Tieteenalana sotilassosiologia soveltaa sotilasorganisaation tutkimiseen suuria joukkoja koskevaa organisaatiososiologiaa ja pienryhmiä tutkivaa sosiaalipsykologiaa. Sotilassosiologia on läheisessä vuorovaikutuksessa myös sotilaspsykologian ja johtamisen tieteenalojen kanssa, mutta se erottuu niistä selkeästi omaksi sotatieteiden alakseen. 
Sotilassosiologiassa tarkastellaan pienryhmiä, suurempia joukkokokonaisuuksia sekä asevoimakokonaisuuksia. Muun sosiologian tavoin sotilassosiologiassa ollaan kiinnostuneita rakenteen ja toiminnan suhteesta, sekä kulttuurisesti ja sosiaalisesti tuotetuista merkityksistä. 
Sotilassosiologiassa tutkitaan muun muassa:
Suomessa.
Sotilassosiologiaa on tutkittu Maanpuolustuskorkeakoulun käyttäytymistieteiden laitoksella. Nykyisin sotilassosiologiaa opetetaan Maanpuolustuskorkeakoulun johtamisen ja sotilaspedagogiikan laitoksella. 
Lisäksi Suomessa toimii Sotilassosiologinen Seura ry.
Puolustusvoimien Kuvakeskus

Puolustusvoimien Kuvakeskus ("PvKuvaK") on Suomen puolustusvoimien yksikkö, joka vastaa puolustusvoimien valo- ja videokuvaustoiminnasta. Kuvakeskus valokuvaa puolustusvoimien toimintaa, välineistöä ja henkilöstöä. Se myös valmistaa valokuvia, ylläpitää valokuva- ja videoarkistoa sekä antaa puolustusvoimien yksiköille teknistä tukea valokuvausalaa koskevissa asioissa.
Keskus sulautui Maanpuolustuskorkeakoulun täydennyskoulutus- ja kehittämiskeskukseen ("TKKK") vuonna 2006.
Keskus tuottaa myös puolustusvoimille oppi- ja tiedotusmateriaalia sekä mm. opetuselokuvia.
Sen toiminnot sijaitsevat Tuusulassa Tuusulan Rantatien varrella ns. Taistelukoulun kampuksella sekä Helsingin Pasilassa.
Keskuksen pitkäaikainen johtaja on ollut muun muassa kapteeni (myöh. evl) Jyri Paulaharju. Vuonna 2006 johtajana aloitti eversti (Antti) Tapio Myyryläinen.
Suurelle yleisölle kuvakeskus on tuttu tasavallan presidenttien virallisien valokuvien ottajana.
Keskuksen ottamat kuvat tunnistaa merkinnöisä "Kuva: SA-kuva" tai "Kuva: Puolustusvoimien Kuvakeskus".
Kildebert Adoptivus

Kildebert Adoptivus (noin 650–662) oli Austrasian kuningas 656–661. Hän oli Austrasian major domus Grimoald I:n poika.
Kun Sigebert III kuoli vuonna 656, Grimoald I leikkautti hänen poikansa Dagobertin ylhäisen syntyperän symbolin, pitkät hiukset ja lähetti tämän luostariin Irlantiin. Sen jälkeen Grimoald nosti kuninkaaksi oman poikansa Kildebertin, jonka Sigebert III oli ehtinyt adoptoida ennen Dagobertin syntymää.
Austrasian ylimystö ei kuitenkaan hyväksynyt vallankaappausta, ja Grimoald ja Kildebert kukistettiin. Grimoald, Kildebert ja Grimoaldin lanko Ansegisel luovutettiin Neustrian kuninkaalle Klodvig II:lle, joka teloitti heidät.
Leppäkosken saviradat

Leppäkosken saviradat olivat Janakkalan Leppäkosken kylässä olleet kaksi 600 mm:n raideleveyksistä savenkuljetukseen käytettyä kapearaiteista rataa. Ne olivat käytössä 1970-luvulle saakka. Leppäkosken alueesta kehittyi 1800-luvulla merkittävä tiiliteollisuuden keskus, jossa sijaitsi vuonna 1860 perustettu Leppäkosken kartanon tiilitehdas, vuonna 1862 perustettu Sipilän kartanon tiilitehdas ja vuonna 1874 perustettu Rauhaniemen tiilitehdas. Ensimmäinen tiilitehdas Leppäkoskelle perustettiin jo 1847. Kaikki tiilitehtaat on lopetettu, mutta Rauhaniemen tiilitehtaasta on jäljellä savupiippu ja osa rakennuksista.
Rauhaniemi-Sipilän tiilitehtaan rata.
Rata sijaitsi Janakkalassa, Leppäkosken kylän läpi virtaavan Puujoen pohjoispuolella. Rata lähti Leppäkosken aseman lähellä sijainneelta Rauhaniemen tiilitehtaalta länteen tehtaan savenottokuopille. Radalla oli Deutz-, Jung- ja Simplex-moottorivetureita. Rauhaniemen tiilitehtaan toiminta päättyi vuonna 1987.
Leppäkosken tiilitehtaan rata.
Rata sijaitsi Janakkalassa, Puujoen eteläpuolella. Se alitti Helsinki–Tampere-pääradan sekä sen vieressä kulkeneen maantien ja jatkui pääradan itäpuolella olleille savikuopille. Radalla oli käytössä Simplex-moottoriveturi ja savenkuljetukseen kuuppavaunuja. Leppäkosken tiilitehdas toimi vuosina 1860–1977.
Vamma (täsmennyssivu)

Vamma voi tarkoittaa:
Paatsamasinisiipi

Paatsamasinisiipi ("Celastrina argiolus" synonyymi "Papilio argiolus") on holarktisella alueella esiintyvä vaaleansininen sinisiipilaji. Lentoaikansa puolesta se on Suomessa selvästi aikaisin sinisiipi.
Vuonna 2017 paatsamasinisiipi valittiin Suomen kansallisperhoseksi.
Koko ja ulkonäkö.
Koiras on päältä kokonaan sininen ja siipiä reunustaa hyvin ohut musta juova. Naaraan siivet ovat yläpinnalta siniset, mutta etusiipien ulkoreunat ovat laajalti mustanruskeat, samoin takasiiven etureuna. Naaraalla takasiivissä erottuu lisäksi tummat reunatäplät. Siipiripset ovat molemmilla sukupuolilla valkoiset, siipisuonten kohdilta mustat. Siipien alapinta on hyvin vaalean sinertävänharmaa, tyvestä sinihärmäinen, eikä siipien alapintaa kirjovassa mustassa täplityksessä ole lainkaan punaista väriä. Mustilla täplillä ei ole valkoista reunusta. Toisen sukupolven yksilöillä siipien yläpinnan sinisen sävy on tummempi. Siipiväli 23–32 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Paatsamasinisiipi on levinnyt lähes koko Eurooppaan, Pohjois-Afrikkaan, Aasian pohjois- ja keskiosien kautta Japaniin sekä läpi Pohjois- ja Keski-Amerikan aina Panamaan saakka. Suomessa paatsamasinisiipi on lähes koko maassa yleinen sinisiipilaji, jonka esiintyminen noudattaa tarkoin toukan pääasiallisen ravintokasvin, korpipaatsaman, esiintymistä. Kuusamon–Rovaniemen seudun pohjoispuolella esiintyminen on hajanaista, mutta perhosia on tavattu Utsjoelta saakka.
Paatsamasinisiipi lentää useimmiten kahtena sukupolvena, mutta levinneisyysalueen pohjoisosissa toinen sukupolvi on osittainen tai voi puuttua. Suomessa se on lentoaikansa puolesta selvästi varhaisin sinisiipilaji, joka esiintyy keväällä ja alkukesästä sekä joskus harvoin toisena sukupolvena loppukesällä. Ensimmäisen sukupolven lento alkaa jo huhti–toukokuun vaihteessa ja jatkuu kesäkuulle, mahdollinen toinen sukupolvi on lennossa heinäkuulta syyskuulle.
Elinympäristö ja elintavat.
Lajia esiintyy eniten paatsamapensaiden läheisyydessä, mutta sen elinpiiriä voi olla myös esimerkiksi puutarhan herukkapensaiden ympäristö. Tyypillinen elinympäristö on metsä, pensaikko tai puutarha. Perhoset lentävät melko korkealla ja usein koiraat kerääntyvät yhteen jonkin tietyn pensaan luokse. Laji ei ole erityisen paikkauskollinen ja voi lentää pitempiäkin matkoja.
Naaras munii munat yksitellen. Toukat kuoriutuvat jo noin neljän päivän kuluttua ja toukkakehityskin kestää vain kolmisen viikkoa. Toukka on myrmekofiili, joka erittää muurahaisia kiinnostavaa eritettä ja saa ne näin suojelemaan ja hoitamaan toukkaa. Kotelo kiinnittyy kasvin lehteen silkkirihmalla. Jos kesän aikana syntyy toinen sukupolvi, kotelovaihe kestää noin kaksi viikkoa, muutoin laji talvehtii kotelona.
Ainakin keskisessä Euroopassa lajin esiintymismäärissä on viiden vuoden sykli, minkä aiheuttajaksi arvellaan hiukan eri vaiheella esiintyvää "Listrodomus nycthemerus" -loispistiäislajia.
Ravintokasvi.
Toukka käyttää ravinnokseen pääasiassa korpipaatsamaa ("Rhamnus frangula") ja orapaatsamaa ("Rhamnus cathartica"). Sen on havaittu käyttävän myös ainakin kanervaa, musta- ja punaherukkaa, karviaista ja juolukkaa ("Vaccinium uliginosum"), etelämpänä myös muita puutarhakasveja.
Lehtosinisiipi

Lehtosinisiipi ("Plebeius artaxerxes") on ruskea sinisiipilaji. Se on melko yleinen, mutta esiintyy yksittäin ja viihtyy metsäkurjenpolven seuralaisena metsäniityillä. Se kuuluu samaan vaikeaan lajikompleksiin kuin punatäpläsinisiipi ("Plebeius agestis"), ja lajien erottaminen on huomattavan hankalaa. Suomessa samannäköinen laji on etenkin ruskosinisiipi ("Plebeius eumedon").
Koko ja ulkonäkö.
Lehtosinisiiven molempien sukupuolten siivet ovat yläpuolelta tummanruskeat, ja siiven ulkoreunassa on vaihtelevasti erottuva rivi oranssinpunaisia reunatäpliä, jotka ovat koiraalla etusiivessä himmeät. Siipien alapinnat ovat harmaat, ja niiden poikki kulkee rivi pieniä mustia, valkoreunaisia täpliä, takasiivessä kahdessa rivissä. Suuret oranssit reunustäplät ovat hyvin selkeitä sekä etu- että takasiivissä, ja takasiivessä niiden muodostaman kaaren sisäpuolella on siiven keskelle suuntautunut valkoinen kiilatäplä. Siipiväli 26–31 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Levinneisyysalue ulottuu Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki Keski-Aasiaan, Pohjois-Kiinaan, Koreaan ja Sahalinille. Lounais-Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa esiintyy ulkonäöltään hieman poikkeava alalaji "P. a. montensis". Suomessa levinneisyys yltää Ahvenanmaalta ja etelärannikolta Lappiin ja jopa Käsivarren Lapin kärkiosaan saakka, mutta Pohjois-Lapista havainnot ovat yksittäisiä. Perhoset lentävät yhtenä hyvin pitkällä aikavälillä lentonsa aloittavana sukupolvena kesäkuun alkupuolelta elokuun alkupuolelle.
Elinympäristö ja elintavat.
Lehtosinisiiven elinympäristöjä ovat valoisat lehtometsät sekä kuivat kedot ja aurinkoiset tunturinrinteet. Se suosii etenkin kalkkipitoista maaperää. Perhoset ovat hyvin paikkauskollisia ja käyvät kukilla.
Naaras munii munat yksitellen kukannuppuihin, ja ne kuoriutuvat noin viikon kuluttua. Toukka syö kolmesta viiteen viikkoa ja vetäytyy sitten talvilevolle, joka tapahtuu aina kolmannessa toukkavaiheessa. Keväällä toukka syö vielä noin kuuden viikon ajan ennen koteloitumistaan silkkirihmalla kiinnitettyyn koteloon lehden alapinnalle lähelle maanpintaa. Kotelovaihe kestää 2–3 viikkoa.
Ravintokasvi.
Pohjoismaissa toukan ravintokasveja ovat metsäkurjenpolvi ("Geranium sylvaticum"), verikurjenpolvi ("Geranium sanguineum") ja muut kurjenpolvet ("Geranium"). Etelämpänä pääravintokasvi on kultapäivännouto ("Helianthemum nummularium") ja Ruotsissa myös öölanninpäivännouto ("Helianthemum oelandicum").
Ruskosinisiipi

Ruskosinisiipi ("Plebeius eumedon") on ruskea metsäkurjenpolvilla viihtyvä sinisiipilaji.
Koko ja ulkonäkö.
Ruskosinisiiven molempien sukupuolten siivet ovat yläpinnoiltaan tasaisen tummanruskeat. Etusiivissä on himmeänä mustahko keskitäplä ja naaraan takasiivissä saattaa erottua oransseja reunatäpliä. Siipien alapinnat ovat harmaat tai harmaanruskeat, tyvestä vihertävän sinikehnäiset ja niissä on mustia, valkoreunuksisia täpliä. Täplät erottuvat paremmin etusiivissä. Takasiiven keskeltä ulkoreunaan kulkee siivensuuntaisesti melko tasapaksu valkoinen juova. Siipien alapintojen ulkoreunassa on rivi oransseja täpliä, jotka ovat etusiivissä suurempia. Siipiväli 24–27 mm.
Erityisen samannäköinen laji on lehtosinisiipi ("Plebeius artaxerxes").
Levinneisyys ja lentoaika.
Levinneisyysalue ulottuu Espanjan ja Italian vuoristoista Euroopan ja Keski-Aasian poikki Itä-Siperiaan ja Pohjois-Kiinaan. Suomessa laji on melko yleinen maan etelä- ja keskiosissa, mutta harvinaistuu pohjoista kohti. Sitä on tavattu kuitenkin Pohjois-Lapissa saakka, joskin Lapin havainnot painottuvat länteen. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun alusta heinäkuun loppupuolelle.
Elinympäristö ja elintavat.
Ruskosinisiipi elää toukan ravintokasveja, kurjenpolvia, kasvavilla aurinkoisilla metsäaukioilla, sähkölinjojen alusilla ja tien pientareilla. Laji on paikkauskollinen eivätkä perhoset liiku kauaksi ravintokasveiltaan. Se voi myös olla paikallisesti runsaslukuinen, mutta yleensä perhosia tavataan yksittäin.
Naaras munii munat yksitellen kukintoihin ja toukat kuoriutuvat noin viikkoa myöhemmin. Nuoret toukat syövät kehittyviä hedelmystöjä, mutta siirtyvät myöhemmin lehdille. Tällöin toukka vioittaa lehteä niin, että se käpertyy toukan suojapaikaksi. Kasvettuaan ensin kahden viikon ajan toukka siirtyy talvilevolle ja syö jälleen keväällä 3–5 viikon ajan ennen koteloitumistaan. Toukka on myrmekofiili ja houkuttelee muurahaisia huolehtimaan siitä. Kotelovaihe kestää 2–3 viikkoa.
Ravintokasvi.
Toukan ravintokasveja ovat metsäkurjenpolvi ("Geranium sylvaticum"), verikurjenpolvi ("Geranium sanguineum") ja kyläkurjenpolvi ("Geranium pratense").
Hohtosinisiipi

Hohtosinisiipi ("Polyommatus icarus") on melko kookas sinisiipilaji. Suomessa sitä tavataan koko maassa.
Koko ja ulkonäkö.
Hohtosinisiiven koiraiden siipien yläpinta on vaalean violetinsininen. Siiven ulkoreuna on kapealti musta. Naaraan siipien yläpinta voi olla suklaanruskea tai sininen ("f. caerula") sinisen värimuodon ollessa sitä yleisempi mitä pohjoisemmaksi siirrytään. Naaraan takasiipien ulkoreunassa on rivi melko kookkaita mustia täpliä, joiden siivenpuoleisella sivulla on oranssia väriä. Usein oransseja täpliä erottuu myös etusiiven reunan tuntumassa. Siipien alapinta on ruskehtavan harmaa, tyvestä sinihohtoinen. Sekä etu- että takasiivessä on kaksi siiven poikki kulkevaa mustien, valkoreunaisten täplien muodostamaa riviä ja näiden väliin jää siiven poikkisuunnassa venynyt musta, valkoreunainen täplä. Takasiiven ulkoreunassa on rivi oransseja täpliä joiden muodostaman kaaren sisäpuolella on selvä valkoinen laikku. Etenkin naarailla oranssien täplien rivi jatkuu myös etusiiven alapinnalle. Siipiväli 21–33 mm.
Napapiirin pohjoispuolelta Jäämerelle tavattavalla alalajilla "P. i. septentrionalis" on vaaleammat siipien alapinnat, heikompi oranssi kirjailu sekä suurempi siipiväli: 33–38 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Levinneisyysalue ulottuu Kanariansaarilta ja Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki Keski-Aasiaan ja Pohjois-Uralille. Pohjoismaissa sitä tavataan Norjan pohjoisosia myöten. Suomesta havaintoja on Utsjoelta saakka, mutta yleisin se on kuitenkin maan etelä- ja keskiosissa. Lajilla on melko usein kesän aikana kaksi päällekkäistä sukupolvea ja jo Ruotsissa sukupolvia voi olla kolme. Suomessa ensimmäinen polvi lentää kesäkuun alkupuoliskolta heinäkuun lopulle ja toinen heinäkuulta jopa syys–lokakuun vaihteeseen. Oulun pohjoispuolella sukupolvia on kuitenkin vain yksi ja se lento alkaa lähes kuukautta etelärannikkoa myöhemmin.
Elinympäristö ja elintavat.
Hohtosinisiipi elää kuivemmilla niityillä, kivikkorannoilla, hiekkamailla, tuntureilla ja monissa kulttuuriympäristöissä, kuten joutomailla. Laji on paikkauskollinen ja koiraat valtaavat reviirin, jonka ympäri ne lentelevät odotellen naaraita.
Naaras munii munat yksitellen ja aina nuorten ravintokasvien kukintoihin. Kasvilajin valinta saattaa vaihdella sukupolvien välillä. Toukka on nopeakasvuinen ollen täysikasvuinen 3–5 viikon kuluttua. Laji on ilmeisesti jonkinasteinen myrmekofiili ja muurahaiset saattavat huolehtia joistakin toukista. Laji talvehtii toukkamuodossa, mutta etenkään levinneisyysalueen pohjoisosissa elinkiertoa ei tarkoin tunneta. Kotelovaihe kestää viikosta kahteen.
Ravintokasvi.
Toukkien ravintoa ovat hernekasvit kuten niittynätkelmä, hiirenvirna, puna-apila ja keulankärki.
Hopeasinisiipi

Hopeasinisiipi ("Polyommatus amandus") on sinisiipiin kuuluva päiväperhoslaji. Se on yksi yleisimmistä heimonsa edustajista Suomessa.
Koko ja ulkonäkö.
Koiraan siipien yläpinta on kirkkaan taivaansininen, selvästi vaaleampi kuin useilla muilla sinisiipilajeilla. Siipien ulkoreuna on mustahko ja tumma kehnä ulottuu siipisuonten kohdalla hiukan siiven keskiosaa kohti. Joskus harvoin voi erottua myös tummia täpliä lähellä siiven ulkoreunaa. Naaraalla siipien yläpinnat ovat ruskeat ja tyvestä ulospäin laajalta alueelta sinikehnäiset ja takasiiven yläpinnalla voi erottua oransseja reunatäpliä. Siipiripset ovat molemmilla sukupuolilla valkoiset. Siipien alapinnat ovat vaaleanharmaat, tyvestä voimakkaasti sinikehnäiset. Sekä etu- että takasiiven poikki kulkee yksi rivi mustia, valkoreunaisia täpliä ja näiden muodostaman kaaren sisäpuolella on siiven poikkisuunnassa venynyt musta, valkoreunainen täplä. Etusiivessä täplät ovat takasiiven täpliä pienempiä. Takasiiven ulkoreunassa on epäselvät, tummat reunatäplät ja niistä kolmesta neljään takimmaiseen liittyy himmeänoranssi täplä. Hopeasinisiipi on melko kookas laji, jonka siipiväli on 31–36 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Hopeasinisiiven levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki Kaukasukselle, Keski-Aasiaan, Pohjois-Kiinaan ja Itä-Siperiaan saakka. Laji on Suomessa yleinen ja sitä tavataan Rovaniemen korkeudelle saakka. Perhoset ovat lennossa yhtenä tai joskus kahtena sukupolvena kesäkuun alkupuolelta elokuulle huipun sijoittuessa heinäkuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat.
Laji viihtyy sekä kuivilla että kosteilla niityillä, avoimilla metsänreunuksilla ja rannoilla eikä se vaikuta olevan kovin vaativa elinympäristönsä suhteen. Koiraat liikkuvat ilmeisesti melko laajalla alueella etsien naaraita. Perhoset käyvät kukilla.
Naaras laskee munat yksitellen lehtien yläpinnoille ja toukat kuoriutuvat noin viikon kuluttua. Toukka on myrmekofiili ja saa muurahaiset hoitamaan ja puolustamaan sitä. Toukka kasvaa 2–3 viikkoa ennen siirtymistään talvilevolle. Keväällä se kasvaa vielä 3–8 viikon ajan kunnes koteloituu. Kotelovaihe kestää noin kaksi viikkoa.
Valtakunnallisessa päiväperhosseurannassa 2013 hopeasinisiipi oli Suomen 22. eniten havaittu päiväperhonen. Maatalousympäristöjen päiväperhosseurannassa 2013 se oli sijalla 18.
Ravintokasvi.
Toukkien ravintoa ovat etenkin hiirenvirna ja niittynätkelmä, mutta myös muut hernekasvit.
Huhtasinisiipi

Huhtasinisiipi ("Plebeius nicias") on harvinainen sinisiipilaji. Suomessa se on levinneisyydeltään melko itäinen ja pahoin taantunut.
Koko ja ulkonäkö.
Koiraan siipien yläpinnat ovat omintakeisen turkoosiin vivahtavan siniset ja siipien reunat ovat leveälti tummat. Naaraan siivet ovat yläpinnoiltaan tasaisen ruskeat, tyvestä aavistuksen sinikehnäiset. Siipien alapinnat ovat vaaleanruskeat ja etusiivessä on melko kookkaita mustia, valkoreunaisia täpliä. Takasiiven alapinnan täplät ovat pieniä ja siiven keskellä on suuri valkoinen kiilatäplä, joka yltää siiven poikki. Aivan ulkoreunassa on muutama himmeä oranssi täplä. Siipiväli 25–28 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Luhtasinisiiven levinneisyys muodostuu erillisistä esiintymistä Pyreneillä, Alpeilla, Fennoskandiassa, Uralilla ja Altailla. Pohjoismaissa sitä tavataan vain Suomessa ja Ruotsissa. Pääasiallinen levinneisyys Suomessa ulottuu erikoisena kaarena Etelä-Savosta Pohjois-Savon, Pohjois-Karjalan ja Kainuun kautta Perämeren pohjukkaan. Lisäksi Etelä-Pohjanmaalla on erillinen esiintymä. Yleisin laji vaikuttaa olevan Kainuussa sekä Kemi-Tornio-alueella. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena heinäkuun alusta elokuun alkupuolelle.
Elinympäristö ja elintavat.
Huhtasinisiipi viihtyy toukan ravintokasvia, metsäkurjenpolvea, kasvavilla metsäaukeilla, voimalinjojen alusilla ja rehevillä tienpientareilla. Perhoset käyvät ahkerasti kukilla ja viettävät yöt korkealla kasvien varsilla pää alaspäin.
Pohjoismaissa tavattavan alalajin "P. n. scandicus" elintapoja ei tunneta kovin hyvin. Naaras munii munat yksitellen ja muna on talvehtiva vaihe. Alpeilla laji talvehtii toukkana. Toukka katkaisee ravintokasvin latvan ja piilottelee sen suojissa.
Suomessa laji on taantunut ja vuoden 2010 kansallisessa uhanalaisarvioinnissa se luokiteltiin silmälläpidettäväksi (NT).
Ravintokasvi.
Lajin toukat syövät metsäkurjenpolvea ("Geranium sylvaticum").
Juolukkasinisiipi

Juolukkasinisiipi ("Plebeius optilete") on mustansininen tai tummanruskea sinisiipilaji. Laji on yleinen ja viihtyy etenkin soilla, joissa kasvaa juolukkaa.
Koko ja ulkonäkö.
Juolukkasinisiipi on yleisilmeeltään hyvin tumma sinisiipi. Koiraan siipien yläpinnat ovat tumman violetinsiniset ja niissä on ohut, musta reunus. Naaraan siivet ovat päältä tummanruskeat, joskin siipien tyviä kohti niissä on nähtävissä tummansinistä väriä, joskus melko laajaltikin. Siipiripset ovat valkoiset. Siipien alapinnat ovat harmaanruskeat ja mustien, valkoreunaisten täplien kirjomat. Takasiiven ulkoreunassa on kahdesta kolmeen oranssia täplää, joiden ulkopuolella on metallinkiiltoisen siniset täplät. Siipiväli 22–29 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Levinneisyysalue ulottuu Balkanin niemimaa-Alpit-Alankomaat -linjalta itään aina itäisimpään Siperiaan saakka. Lajia tavataan myös Pohjois-Amerikassa Alaskasta Kanadan keskiosiin. Laji lentää kesäkuun puolivälistä elokuun alkuun ja on koko Suomessa hyvin yleinen.
Elinympäristö ja elintavat.
Juolukkasinisiipi elää ennen kaikkea soilla, mutta kelpuuttaa myös muut juolukkaa kasvavat ympäristöt. Varsinkin pohjoisessa se viihtyy myös kangasmetsissä ja tunturikoivikoissa. Se on erittäin yleinen laji ja luultavasti Suomen yleisin sinisiipi. Perhoset ovat paikkauskollisia eikä lajia yleensä tapaa sopivan elinympäristön ulkopuolelta. Koiraat lentelevät ympäriinsä ahkerasti etsien naaraita.
Naaras munii munat yksitellen ja ne kuoriutuvat noin 10 päivän kuluttua. Toukka kasvaa aluksi 5–7 viikon ajan ja siirtyy talvilevolle. Talvehtimisen jälkeen se kasvaa vielä 3–5 viikkoa ennen koteloitumistaan. Kotelovaihe kestää 2–3 viikkoa. Toisin kuin monet lähisukulaisensa, juolukkasinisiiven toukka ei elä yhdessä muurahaisten kanssa.
Ravintokasvi.
Toukat viihtyvät juolukoissa ("Vaccinium uliginosum") ja suokukalla ("Andromeda polifolia"). Joskus harvemmin ravintokasviksi sattuu mustikka ("Vaccinium myrtillus"), puolukka ("Vaccinium vitis-idaea") tai isokarpalo ("Vaccinium oxycoccos").