Vetoomus kristittyjen puolesta

Vetoomus kristittyjen puolesta (, tai vain "Legatio") on Athenagoras Ateenalaisen varhaiskristillisellä ajalla noin vuonna 176 kirjoittama apologeettinen teos kristinuskon puolustukseksi. Sen alaotsikko on "Keisareille Marcus Aurelius Antoninukselle ja Lucius Aurelius Commodukselle, Armenian ja Sarmatian valloittajille ja ennen kaikkea: filosofeille".
Historia.
Athenagoraan teos on ajoitettu noin vuoteen 176. Se oli osoitettu keisareille Marcus Aureliukselle ja Commodukselle, joiden yhteinen hallitusaika ajoittuu vuosiin 176–180. Tarkempi ajoittaminen perustuu siihen, että keisarit vierailivat Ateenassa juuri vuonna 176, jolloin se on mahdollisesti esitetty tai ainakin yritetty esittää näille. Ei ole kuitenkaan näyttöä siitä, että sitä olisi todella esitetty näille ainakaan kokonaisuudessaan. Ainakaan sillä ei ollut keisareihin mitään vaikutusta, minkä osoittaa muun muassa Lugdunumin kristittyjen joukkomurha heti seuraavana vuonna 177.
Lajityypiltään teos edustaa apologiaa, joka oli erityisesti ateenalainen puolustuspuheiden muoto. Kristillisessä kontekstissa sellaisen kirjoittivat ateenalaisista Athenagoraan lisäksi myös Kodratos (Quadratus) sekä Aristeides ("Apologia"). Athenagoraalta on säilynyt "Vetoomuksen" lisäksi toinenkin teos, "Ylösnousemuksesta".
Athenagoraan "Vetoomus" joutui suhteellisen pian unohduksiin. Kirkkoisistä sitä lainaa ainoastaan Methodios Olymposlainen, eikä sitä enää muistettu juurikaan vainojen ajan jälkeen. Se säilyi kuitenkin käsikirjoituksina läpi keskiajan. Vanhin käsikirjoitus on vuodelta 914 osana apologiatekstien kokoelmaa.
Serafim Seppälä on suomentanut teoksen osana kokoelmaa "Keisarin edessä. Kaksi ateenalaista apologiaa" (2017).
Sisältö.
Athenagoras aloittaa vetoamalla siihen, että kristittyjä tulisi kohdella syytettyinä samalla tavalla kuin muitakin (luvut I–II), sillä usein kristittyjä parjataan vain nimen tähden ilman perehtymistä näiden oppiin ja elämään. Tämän jälkeen hän esittää puolustuksensa kristittyjen pakanoilta kohtaamia syytöksiä vastaan. Käsittely voidaan jakaa kolmeen osaan: ensin Athenagoras käsittelee kristittyjen kohtaamaa syytettä ateismista eli jumalattomuudesta teoreettiselta kannalta (IV–XII) ja sitten käytännölliseltä kannalta (XIII–XXX), ja tämän jälkeen syytteitä moraalittomuudesta, erityisesti ihmissyönnistä ja sukurutsauksesta (XXXI–XXXVI). Teos päättyy keisareille esitettyyn vetoomukseen (XXXVII).
Kristittyjen kohtaamassa ateismisyytöksessä ei ollut kyse siitä, että kristityt olisivat kieltäneet Jumalan olemassaolon, vaan siitä, että he kyseenalaistivat perinteiseen uskontoon ja sen jumaliin pohjanneen yhteiskuntajärjestyksen. Athenagoras arvostelee kreikkalaisen uskonnon jumalten ja jumaltarujen sekavuutta, ja pyrkii osoittamaan kristillisen opin ylivertaisuuden siihen nähden. Pakanat ovat epäjohdonmukaisia palvoessaan kukin eri paikoissa eri jumalia, mutta syyttämällä kristittyjä siitä, että nämä eivät palvo samoja jumalia. Kristityt sen sijaan tunnustavat ”yhden Jumalan, joka on luomaton, ikuinen, näkymätön, muuttumaton, käsittämätön, rajoittumaton sekä hahmotettavissa vain mielellä ja järjellä”.
Esityksessään Athenagoras osoittaa suurta oppineisuutta ja kreikkalaisen kirjallisuuden tuntemusta. Hän lainaa usein Homerosta, tragediakirjailijoita ja muita runoilijoita sekä muun muassa Platonia.
Teoksen sisältö luvuittain on:
I. Epäoikeudenmukaisuus kristittyjä kohtaan
II. Kristittyjä tulee kohdella syytettyinä samalla tavoin kuin muita
III. Kolme syytettä kristittyjä vastaan
IV. Ateismisyytöksen järjettömyys: kristityt tunnustavat yhden Jumalan
V. Runoilijoiden todistus Jumalan ykseydestä
VI. Filosofit Jumalan ykseydestä
VII. Kristillinen oppi Jumalasta ja sen ylivertaisuus
VIII. Monijumalaisuuden järjettömyys
IX. Profeettojen todistus
X. Isä, Poika ja Pyhä henki
XI. Kristittyjen eettinen opetus
XII. Kristittyjen usko ja elämäntavat
XIII. Miksi kristityt eivät uhraa?
XIV. Kristittyjä syyttävien epäjohdonmukaisuus
XV. Kristityt ymmärtävät jumaluuden ja aineellisen eron
XVI. Maailman kauneus ja Jumala
XVII. Jumalten nimistä
XVIII. Jumalat ovat luotuja, jos he ovat syntyneet
XIX. Luominen filosofien mukaan
XX. Jumalten kuvauksista
XXI. Jumalten himokkuus
XXII. Entä jos jumalat ovat luonnonvoimien symboleita?
XXIII. Jumalten toiminnasta
XXIV. Enkelit ja daimonit
XXV. Daimonien toiminta sekä jumalallinen johdatus
XXVI. Daimonit viettelevät palvomaan patsaita
XXVII. Daimonien toiminnan selitys
XXVIII. Jumalten nimien alkuperästä
XXIX. Runoilijoiden todistus
XXX. Ihmisten jumaloinnista
XXXI. Insesti- ja ihmissyöntisyytökset
XXXII. Kristittyjen siveydestä
XXXIII. Kristittyjen avioliittoa koskevat periaatteet
XXXIV. Kristittyjen ja heidän syyttäjiensä moraali
XXXV. Ihmissyöntisyytöksistä
XXXVI. Kristillinen usko ruumiin ylösnousemukseen ja viimeiseen tuomioon
XXXVII. Vetoomus