Merja Aletta Ranttila

Merja Aletta Ranttila (s. 23. toukokuuta 1960 Utsjoki) on Inarissa asuva ja työskentelevä saamelainen kuvataiteilija, kuvittaja ja taidegraafikko. Ranttilan tuotantoon kuuluu akvarelli- ja öljymaalauksia sekä lyijykynä- ja linopiirroksia. Hän on tehnyt saamelaista kulttuuria tunnetuksi näyttelyissä sekä Suomessa että ulkomailla.
Taiteellinen työskentely.
Ranttila kuuluu saamelaiskuvataiteilijoiden toiseen sukupolveen, jonka työskentelyssä saamelainen kulttuuriperintö nivoutuu länsimaisen taiteen perinteeseen. Näiden 1950- ja 1960-luvulla syntyneiden taiteilijoiden teokset käsittelevät usein saamelaisuutta ja identiteettiä. Myös Ranttilan teosten aiheet liittyvät usein Lappiin tai pohjoiseen luontoon. 1990-luvun alkupuolella Ranttila otti käyttöönsä linokaiverrustekniikan, jolla hän toteutti tuotannolleen tyypillisiä mustia, silhuettimaisia hahmoja valkoiselle pohjalle. Hänen rajua ilmaisuaan on luonnehdittu muun muassa šamanistiseksi ekspressionismiksi. Ranttilan teoksia on pidetty myös feministisinä. 
Toistuvia kuva-aiheita Ranttilan teoksissa ovat pirut, naiset sekä linnut, ketut ja sudet, joilla on teoksissa symbolisia merkityksiä. Taiteilija on kuvannut keskeiseksi omalla taiteelliselle työskentelylleen pohjoisen valon vaihtelun: teokset syntyvät kaamosaikaan. Ilmeeltään ne ovat usein unenomaisia ja viittaavat myös aikalaistapahtumiin, kuten Persianlahden sotaan ja Tsernobylin ydinvoimalaonnettomuuteen. 
Ranttilan taide on myös voimakkaan omaelämäkerrallista ja ammentaa aiheita hänen henkilökohtaisesta elämästään. Varhaisessa tuotannossaan Ranttila käsitteli lestadiolaisessa ympäristössä vietetyn lapsuutensa vaikeita kokemuksia ja otti teoksillaan kantaa myös naisten hankalaan asemaan yhteisössä. Lestadiolaisuuteen liittyy myös Ranttilan teossarja "Herra armahda meitä!" (1992), jota Haaparannan kirkkoherra vaati vuonna 1993 poistettavaksi näyttelystä. Papisto syytti Ranttilan Tornion Aineen taidemuseolla Meri-Lapin Shamaanikesä -triennaalissa esillä olleita teoksia šamanismista ja satanismista. Aiheen nostattamaa kohua puitiin mediassa laajalti. Vuonna 2006 Ranttila piti Oulussa naisiin kohdistuvaa perheväkivaltaa käsitelleen näyttelyn.
Ura.
Valmistuttuaan ylioppilaaksi Ivalon lukiosta vuonna 1979 Ranttila hakeutui opiskelemaan vuosiksi 1980–1982 Lapin taidekouluun Tornioon. Vuosina 1982–1986 hän täydensi opintojaan opiskelemalla graafista suunnittelua Rovaniemen taide- ja käsiteollisuusoppilaitoksessa. Muutto Tornioon sai Ranttilan kiinnostumaan uudelleen omasta taustastaan ja hän alkoi tutkia saamelaiskulttuuria myös kirjallisuuden avulla. Torniossa hän otti käyttöönsä myös toisen nimensä Aletta.
1980-luvulta lähtien Ranttila on tehnyt kuvituksia oppi- ja satukirjoihin sekä novellikokoelmiin ja romaaneihin. Hänen ensimmäinen kuvitustyönsä 1980-luvun alussa oli yli 600 kuvan kokonaisuus Inga Guttormin neliosaiseen saamenkielen oppikirjasarjaan "Davvin". Ranttilan omaan kirjalliseen tuotantoon kuuluu saamenkielinen "Ánde"-lastenkirja, jonka pääosassa seikkailee hänen nuorempi poikansa Antti. Hän on tehnyt kuvituksia myös muiden kirjailijoiden teoksiin, kuten useampaan Rauna Paadar-Leivon kirjaan. Ranttila on kuvittanut myös saamenkielisen Aapisen I ja II. Uransa alussa Ranttilalta tilattiin usein saamelaisaiheisia postikortteja. Varsinaiseksi tuotannokseen hän kokee kuitenkin linotyönsä, joita hän alkoi tehdä vuonna 1984. 
Ranttilan yksityisnäyttelyitä on ollut esillä muun muassa Rovaniemellä, Tukholmassa, Helsingissä, Oulussa ja Oslossa. Hän on osallistunut yhteisnäyttelyihin Suomessa ja ulkomailla. Syksyllä 2002 Ranttila vietti nuoremman sisarensa, tekstiilitaiteilija Seija Ranttilan kanssa kuukauden suomalais-afrikkalaisen kulttuurikeskuksen Villa Karon taiteilijaresidenssissä Beninissä, jonka pohjalta syntyi sisarusten yhteinen Biekkat-näyttely Oulussa. Vuonna 1995 Ranttila osallistui Madridin taidemessuille ja vuonna 2001 suomalaistaiteilijoiden yhteisnäyttelyyn Australiassa. Ranttila osallistui myös 2015 susikeskusteluun kantaaottaneeseen pohjoissuomalaisten taiteilijoiden yhteisnäyttelyyn "Sata laulua sudelle", jonka tuottoa lahjoitettiin luonnonsuojelujärjestö WWF:n suojelutyöhön. Osana Suomi 100 -juhlavuoden ohjelmaa Ranttila piti vuonna 2017 näyttelyn Galleria Derniersjours’ssa Pariisissa. Vuonna 2020 hän suunnittei myös jääveistoksia. Ranttila on toiminut sekä 1990-luvun alussa että 2010-luvulla Inarissa myös galleristina.
Tammikuussa 2012 Posti julkaisi Ranttilan suunnitteleman Saamelaiskulttuuria-postimerkkiarkin, joilla juhlistettiin saamelaiskulttuurikeskus Sajoksen avaamista Inariin. Arkin muoto mukaili kulttuurikeskuksen pohjapiirrosta, ja postimerkit saivat muotonsa tuntureilta. 
Yksityiselämä.
Ranttila on taustaltaan tunturisaamelainen ja hänen äidinkielensä on pohjoissaame. Hän syntyi Karigasniemellä Utsjoen kunnassa viisilapsisen perheeseen. Lapsuutensa hän vietti Lemmenjoella, jonka kansallispuistosta perheen isä sai paikan puistonvartijana. Koulunsa hän kävi Ivalossa ja Menesjärvellä, joutuen asumaan koulukeskuksen asuntolassa. 
Ranttilan esikoispoika Toni syntyi vuonna 1979, ja nuorempi poika Antti 1989. Ranttila on kertonut julkisuudessa avoimesti elämäänsä liittyneistä haasteista, joita hän on työstänyt myös teoksillaan. 
Apurahat.
Saamelaisneuvoston kulttuurilautakunta myönsi Ranttilalle apurahan vuonna 2005. Taiteen keskustoimikunta myönsi vuonna 2007 Ranttilalle apurahan. Ranttila sai vuonna 2016 taiteelliseen työskentelyyn 12 000 euron apurahan Suomen kulttuurirahaston Lapin rahastolta. Vuonna 2017 Ranttila sai näyttelykustannuksiin 5 000 euron apurahan Taiteen edistämiskeskukselta (Taike).