tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Gnarls Barkley

Gnarls Barkley on tuottaja Danger Mousen ja rap-laulaja Cee-Lo Greenin muodostama tanssimusiikkiduo. He tulivat tunnetuksi ensimmäisen singlensä "Crazy" myötä.
Gnarls Barkleyn ensimmäinen albumi "St. Elsewhere" julkaistiin Isossa-Britanniassa 24. huhtikuuta 2006 (levy-yhtiönä Warner Music) ja Yhdysvalloissa 9. toukokuuta (Atlantic Records/Downtown Records). Yhdysvalloissa albumia voitiin kuitenkin ladata iTunesin musiikkikaupasta jo viikkoa ennen julkaisua. 
Ensimmäinen single "Crazy" oli iso hitti Isossa-Britanniassa. Suosio alkoi BBC Radio 1:n DJ Zane Lowen radio-ohjelman televisiomainoksesta, jossa kyseinen kappale soi. Mainos oli muutenkin hyvä ponnahduslauta omaperäiselle yhtyeelle. 2. huhtikuuta 2006 "Crazystä" tuli ensimmäinen kappale, joka on ollut Ison-Britannian singlelistan ykkönen pelkkien internetistä ladattujen kappaleiden perusteella. Single pysyi listan ykkösenä ennätykselliset yhdeksän viikkoa.
Brittiläisen Observer Music Monthly -lehden haastattelussa Danger Mouse kertoo yhtyeen nimen viittaavan entiseen koripallon pelaajaan Charles Barkleyhin.
Duon ensiesiintyminen tapahtui Coachella Valley Music and Arts Festivaalilla 30. huhtikuuta 2006. Suomessa Gnarls Barkley nähtiin Provinssirockissa kesällä 2006.
Rockin da North

Rockin da North oli suomalainen hip hop -organisaatio ja tunnettu sloganistaan "Tehdään musiikkia yhdessä", jonka mukaisesti yhtyeen jokaisella albumilla on ollut päämääränä saada eri artistit työskentelemään yhdessä.
Rockin' da North on julkaissut kolme albumia; esikoisalbumi "RDN Allstars" julkaistiin vuonna 2002 ja sille on koottu useita hip hop -artisteja ympäri Suomea. Toisella levyllä vierailee myös ulkomaisia artisteja ja ryhmiä, kuten Wu-Tang Clanin "GZA" ja "RZA" sekä Tha Alkaholiks. Tämän albumin jälkeen Rockin' da North jäi tauolle kolmeksi vuodeksi, jolloin yhtyeen jäsenet julkaisivat omien levyjensä ohella myös kaksi Royal Family -levyä. Rockin da Northin viimeistä, vuonna 2006 julkaistua "Power of the Sound" -albumia mainostettiin ensimmäisenä kotimaisena albumina, joka oli yli 40:n artistin äänittämä ja tuottama kokonaisuus. Levyllä sekoitettiin muun muassa hip hopia, rockia, progea, punkia, heavya, popia sekä klassista musiikkia.
Svekokarelidit

Svekokarelidit on Ruotsista Suomen kautta Venäjän Karjalaan ulottuva muinaisvuoristo, jonka lounaisosaa nimitetään svekofennideiksi ja koillisosaa karelideiksi. Svekokarelidit sijaitsevat osittain vanhemman (n. 2,7 miljardia vuotta) presvekokarelidisen pohjakompleksin (granuliitti, gneissi, liuskeet) päällä. Karelidit syntyivät vajaat 2 mrd. vuotta sitten Jatulimantereelle ja tämän reunalle kerrostuneista muodostumista.
Karelidit.
Karelidit ovat muinainen vuorijono, joka kulki Itä-Suomesta Länsi-Lappiin. Se muodosti nykyisen Itä-Suomen vaara-alueen ja Lapin tunturialueet halkoen Keski-Suomea. Karelidien synty on ajoitettavissa noin kaksi miljardia vuotta taaksepäin, kun paksut hiekkakivikerrostumat kivettyivät ja sen jälkeen poimuttuivat mannerlaattojen törmätessä. Tässä tapahtumassa syntyi kvartsiittinen selänne, joka on uhmannut ympäristöään paremmin jääkausien kulutusta ja rapautumista. Käsivarren Lapin tunturit kuuluvat kuitenkin uudempaan Skandien vuoristoon ja ovat tämän takia myös muita Suomen tuntureita korkeampia. Kolmas vuoristo on Svekofennidit, joka kulki Etelä-Suomen poikki Ruotsiin.
Karelidien arvioidaan ulottuneen noin neljän kilometrin korkeuteen, eli arvioidaan olleen samankorkuisia kuin nykyiset Alpit. Kuitenkin vuosimiljardien aikana eroosio on kuluttanut vuoret niin, että jäljellä on enää peneplaani, puolitasanko.
Svekofennidit.
Svekofennidit oli nykyisten Alppien kaltainen poimuvuoristo Suomessa noin 1800–1700 tai 1900-2000 miljoonaa vuotta sitten. Maanjäristykset olivat tuolloin yleisiä. Vuosimiljoonien kuluessa tuo vuoristo on kulunut pois, ja siitä on muistona enää sen syvät juuriosat. Muinaisista tulivuorista kertovat eräät tulivuorten tuhkasta ja sulasta laavasta syntyneet kivilajit kuten tuffiitit ja erilaiset amfiboliitit. Svekofennidien jäljiltä olevissa muodostumissa kallioperässä on graniitin granoliitin ja tonaliitin eri muotoja. Näihin muodostumiin kuuluu myös Keski-Suomen laaja karkean graniitin alue. Etelä-Suomessa Svekofennidien alueelle on muodostunut rapakivigraniittia ja Satakuntaan myös hiekkakiveä. Näiden kivilajien muodostumiseen vaikuttivat maaperän lohkoliikunnot ja mahdollisesti myös kemiallinen rapautuminen.
Gina G

Gina G, oikealta nimeltään Gina Mary Gardiner (s. 3. elokuuta 1970 Brisbane, Queensland, Australia) on australialainen pop-laulaja. 
Gina G nousi suureen kuuluisuuteen, kun hän edusti Yhdistynyttä kuningaskuntaa vuoden 1996 Euroviisuissa kappaleella "Ooh Aah... Just a Little Bit" sijoittuen kahdeksanneksi. Kappale julkaistiin Britanniassa singlenä ja se nousi myyntilistojen ykköseksi. 1990-luvulla hän julkaisi albumin "Fresh!", jonka kappaleiden useat singlelevyt, kuten "Fresh!", "Ti Amo", "Gimme Some Love" ja "Everytime I Fall" nousivat korkealle myyntilistoilla. Sittemmin hän kävi pitkällisen oikeustaistelun entistä manageriaan vastaan eikä hän julkaissut uutta musiikkia ennen vuotta 2000, jolloin hän lauloi muutamia lauluja ruotsalaisen Lagoonan kanssa, mutta ei saavuttanut suuren yleisön kiinnostusta. Takaisin suurjulkisuuteen Gina G nousi maaliskuussa 2003, kun hän osallistui tosi-TV-ohjelmaan "Reborn in the USA", mistä hän putosi kolmannessa jaksossa. Vuonna 2005 hän yritti epäonnistuneesti päästä uudelleen Euroviisuihin edustamaan Yhdistynyttä kuningaskuntaa.
Jalohaikara

Jalohaikara ("Egretta alba" tai "Ardea alba", joskus myös "Casmerodius albus") on laajalle levinnyt haikaralaji.
Koko ja ulkonäkö.
Jalohaikara on pituudeltaan 94–104 senttimetriä, painoltaan 870–1000 grammaa, ja sen siipien kärkiväli on 131–145 senttimetriä.
Lintu on väriltään kokovalkea. Nokka on soidinaikana huhti–toukokuussa osittain punainen mutta muulloin kokonaan keltainen. Jalat ovat mustat.
Suomessa tavattavista lajeista jalohaikara muistuttaa muodoltaan harmaahaikaraa ja on sen kanssa samaa kokoluokkaa. Suomessa vain erittäin harvinainen silkkihaikara on höyhenpuvultaan samanvärinen, mutta sen nokka on musta ja jalkojen alaosat keltaiset.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Jalohaikaraa esiintyy ympäri maailmaa, lukuun ottamatta monia valtamerten saaria, Etelämannerta ja Grönlantia. Maailman kanta on 550 000–1 900 000 yksilöä. Baltian pesimäkanta on hitaassa nousussa. Jalohaikara pesi ensi kertaa Suomessa 2018. Porvoossa suuren harmaahaikarayhdyskunnan suojissa pesineen jalohaikaraparin pesässä varttui neljä poikasta. Suomessa arvioidaan pesivän 2–25 paria. Laji hävitettiin melkein kokonaan Yhdysvalloista 1800-luvun lopulla, mutta se elpyi suojelulla 1900-luvun alussa. 
Jalohaikaran elinympäristöä ovat muun muassa matalavetiset rannat, kosteikot ja merenlahdet.
Ravinto.
Jalohaikara syö pääasiassa kalaa mutta myös äyriäisiä, sammakoita, salamantereita, käärmeitä ja vesihyönteisiä sekä heinäsirkkoja, jyrsijöitä ja lintuja.
Pesintä ja soidinmenot.
Jalohaikara pesii yksittäispareina tai satojen parien yhdyskuntina usein muiden haikaralajien kanssa. Soitimella linnut ”tervehtivät” pariaan puussa seisoskellen, lentävät reviirillään kaulat ojossa, raakkuvat ja korahtelevat, kohottelevat siipiään, taivuttelevat käärmemäistä kaulaansa ja levittävät hartioidensa pitkät ja tuuheat koristehöyhenet komeaksi viuhkaksi.
Koristehöyhenien käyttö ja muut uhkat.
Jalohaikaran koristehöyhenet ovat pidentyneet molemmilla sukupuolilla, mutta koiraalla ne ovat keskimäärin pidemmät. Jalohaikaran koristehöyheniä käytettiin hyvin paljon naisten hattujen koristeena erityisesti 1800- ja 1900-lukujen taitteessa. Höyhenkauppa loppui 1930-luvulla, ja haikarakannat ovat sittemmin elpyneet. Nykyään haikaroiden tärkein yksittäinen uhkatekijä on kosteikkojen kuivatus.
Aiheesta muualla.
Eläinten sataminen

Eläinten sataminen on sääilmiö, jossa taivaalta sataa eläimiä. Sitä tiedetään esiintyneen silloin tällöin kautta historian. Tunnetaan myös muunlaisia outoja sateita, joissa on satanut jotain muuta kuin vettä. Ilmiö ei kuitenkaan ole yliluonnollinen, vaan osalle erikoisista sateista on löytynyt luonnollisia selityksiä.
Eläimet, joita putoaa taivaalta sadeveden mukana, ovat yleisimmin kaloja ja sammakoita, joskus lintuja. Joskus eläimet, erityisesti kalat, selviytyvät pudotuksesta, mistä päätellen ne eivät ole peräisin kaukaa. Useat sammakkojen satamista nähneet ovat kertoneet pudonneiden eläinten olleen kunnossa ja käyttäytyneen suhteellisen tavallisesti. Toisaalta joissakin tapauksissa eläimet ovat jäätyneet kuoliaiksi tai jopa ovat jääkimpaleiden sisällä. Näissä tapauksissa eläimet ovat luultavasti lentäneet korkealla, jossa lämpötila on ollut pakkasen puolella. Nostavan ilmavirtauksen on täytynyt olla hyvin voimakas. Ilmavirtausten rajuudesta kertoo se, että joskus ei sada kokonaisia eläimiä, vaan eläinten osia.
Eläinten satamisen kuvaili ensimmäisenä Plinius vanhempi ensimmäisellä vuosisadalla jälkeen ajanlaskun alun. Siitä lähtien ilmiö on kiehtonut ja kauhistuttanut ihmisiä. Ilmiön syynä on pidetty milloin jumalien, milloin taas maapallon ulkopuolisen elämän vaikutusta.
Eläinten satamisen uskotaan nykyisin johtuvan paikallisista pyörretuulista eli tornadoista ja trombeista, jotka "imevät" suurella voimalla ylöspäin. Niiden arvellaan jopa kiskovan vesieläimiä vedestä samalla, kun ne nostavat vesipatsaan. Pyörretuuleen joutunut eläin voi sopivissa olosuhteissa joutua yläilmakehään, ja kulkeutua pitkän matkan.
Erikoiset sateet ovat herättäneet paljon tieteellistä kiinnostusta. Viimeisen sadan vuoden aikana sateen mukana on tullut mm. omenia, herneitä, nauloja, saviastioiden palasia ja vaikeammin tunnistettavaa liejua, tahmaa ja hyytelöä.
Ohessa luetteloituna todistettuja sadeilmiöitä maailmalla:
Sinapinsiemensade iski erääseen taloon Southamptonissa Englannissa 12.2.1979 ja seuraavana päivänä samaan paikkaan satoi härkäpavun ja turkinpavun siemeniä. Kaikki oudot sateet eivät kuitenkaan ole olleet aitoja. Esimerkiksi Tennesseessä vuonna 1841 aidoksi väitetty lihasade paljastui myöhemmin tyytymättömien työntekijöiden tempuksi.
Theatre of Tragedy

Theatre of Tragedy on norjalainen heavy metal -yhtye. Yhtye perustettiin 1992.
Kolmella ensimmäisellään albumillaan yhtye vaikutti suuresti metallimusiikin kehitykseen. Niissä yhdisteltiin miehen bassoääntä ja korinaa sekä naisen sopraanoa. Sanoitukset oli pääosin kirjoitettu vanhalla modernilla englannilla. Alkaen albumista "Musique" yhtyeen tyyli muuttui huomattavasti lähinnä industrial metalin vaikutuksesta.
Historia.
Theatre of Tragedyn historia alkaa, kun rumpali Hein Frode Hansen lopetettuaan aikaisemmassaan yhtyeessä Phobiassa liittyi Suffering Grief -yhtyeeseen. Yhtyeen silloinen kokoonpano oli vokalisti Raymond István Rohonyi, kosketinsoittaja Lorentz Aspen ja kitaristi Pål Bjåstad ja Tommy Lindahl. Basistia ei vielä ollut mutta Eirik T. Saltrø oli lupautunut soittamaan konserteissa.
Ensimmäisen sävelletyn laulun "Lament of the Perishing Rosesin" jälkeen yhtyeen nimi vaihdettiin "Le Reine Noiriksi" ja sitten Theatre of Tragedyksi. Myöhemmin he kutsuivat laulaja Liv Kristinen laulamaan naisvokaalit yhteen lauluun, mutta pian hän liittyi yhtyeeseen pysyvästi.
Yhtyeen ensimmäinen demo nauhoitettiin 1994 ja debyyttialbumi "Theatre of Tragedy" julkaistiin 1995. Sitä seurasi "Velvet Darkness They Fear" 1996 ja "Rose for the Dead" EP 1997. 1998 julkaistu kriitikoiden ylistämä "Aégis" päätti yhden vaiheen yhtyeen historiassa.
Vuonna 2003 Liv Kristine perusti Leaves' Eyes -nimisen yhtyeen aviomiehensä Alexander Krullin ja tämän Atrocity-yhtyeen kanssa. Myöhemmin samana vuonna Theatre of Tragedy kertoi verkkosivullaan, että Liv Kristine erotettiin orkesterista johtuen ylittämättömistä musiikillisista erimielisyyksistä. Liv Kristine ilmoitti omalla verkkosivullaan, että hänet oli erotettu sähköpostilla.
Laulaja Nell Sigland (The Crest) liittyi yhtyeeseen seuraavana vuonna. Talvella 2004–2005 yhtye teki lyhyen kiertueen uuden laulajansa kanssa.
Vuonna 2009 yhtye julkaisi seitsemännen pitkäsoittonsa "Forever is the World"in.
Kapustahaikara

Kapustahaikara ("Platalea leucorodia") on iibiksiin kuuluva pelikaanilintu.
Koko ja ulkonäkö.
Kapustahaikaran höyhenpeite on kokonaan valkoinen, ja pesimäaikana sen päässä on harja. Sen jalat ovat tummat ja nokka muuten musta mutta kärjestä keltainen. Rinnassa on pesimäaikana keltainen läikkä. Linnun pituus on 80–90 senttiä, siipien kärkiväli 130 senttiä ja paino 1,2–2 kiloa. Lajista tunnetaan kolme alalajia: nimialalaji "leucorodia", läntinen "balsaci" ja itäafrikkalainen "archeri".
Levinneisyys.
Kapustahaikara on laajalle levinnyt laji, jota tavataan koko Euraasiassa Espanjasta Japaniin sekä Pohjois-Afrikassa. Euroopassa pesii 2 600 – 3 200 paria, Venäjällä 2 300 – 2 800 ja Turkissa 500 – 3 000 paria. Maailman populaation koko on 58 000 – 59 000 yksilöä. Suomessa se on harvinainen: se on tavattu 22 kertaa, ensimmäisen kerran 9.10.1975 Eckerön Signilskärissä.
Elinympäristö.
Kapustahaikaraa tavataan matalavetisillä kosteikoilla. Se elää ja liikkuu vain samanlajisten seurassa eikä tavallisesti hakeudu muiden haikaroiden seuraan.
Lisääntyminen.
Pesii yhdyskunnittain puissa tai ruovikoissa. Kapustahaikara munii 3–5, yleensä neljä munaa. Haudonta kestää 24 päivää.
Ravinto.
Kapustahaikara syö kaloja ja sammakoita sekä muita pieniä vesieläimiä, joita se pyydystää lusikkamaiseen nokkaansa heiluttelemalla sitä puolelta toiselle, samalla kun se kahlaa matalassa vedessä.
Aiheesta muualla.
Cree

Cree on ryhmä kieliä, joita noin 72 800 creetä puhuu ympäri Kanadaa Albertasta Labradoriin. Cree-kielet ovat algonkin-kielten alaryhmä.
Alaryhmät.
Cree-kielet voidaan jakaa yhdeksään murteeseen (SIL International luokittelee ne kieliksi):
Kielen rakenne.
Kuten monissa Pohjois-Amerikan kielissä, creellä on monimutkainen polysynteettinen muoto-oppi ja syntaksi. Sanat voivat olla hyvin pitkiä, esimerkiksi "koulu" on plains creeksi "kiskinohamatowkamikw". Toisinaan yhdellä sanalla voidaan ilmaista englanninkieltä lyhyemminkin asioita, esimerkiksi "hän aina tanssi tuolla tavalla" on "ki-isi-nanimihtow".
Pronssi-iibis

Pronssi-iibis eli vanhalta nimeltään mustaiibis ("Plegadis falcinellus") on laajimmalle levinnyt iibislintu, joka on toisinaan käynyt Suomessakin.
Koko ja ulkonäkö.
Pituus 50–60 cm, siipien kärkiväli 95–100 cm ja paino 530–770 grammaa.
Levinneisyys.
Pronssi-iibis on muuttolintu. Se pesii hajanaisissa paikoissa Euroopassa, Aasiassa, Afrikassa, Australiassa ja Pohjois- ja Etelä-Amerikassa.
Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 30 100 – 59 700 paria.
Maailman populaation kooksi on arvioitu 230 000 – 2 220 000 yksilöä (ei paria).
Suomessa pronssi-iibis on havaittu vuoden 2024 loppuun mennessä hyväksytysti runsaat 20 kertaa. Vuonna 1995 Lumijoella nähtiin peräti 39 yksilön parvi.
Elinympäristö.
Pronssi-iibikset ruokailevat matalassa rantavedessä ja pesivät puissa.
Lisääntyminen.
Pronssi-iibikset pesivät suurina ryhminä puissa. Ne munivat maalis-toukokuussa 2–7 munaa, joita haudotaan noin kolme viikkoa.
Ravinto.
Pronssi-iibis syö kaloja, sammakoita ja muita pieniä vesieläimiä, sekä toisinaan hyönteisiä.
Silkkihaikara

Silkkihaikara ("Egretta garzetta") on pienikokoinen valkea haikaralintu.
Koko ja ulkonäkö.
Silkkihaikaran höyhenpeite on puhtaan valkoinen, nokka ja jalat ovat mustat. Pesimäaikaan silkkihaikaralla on niskassaan pitkä koristeellinen sulka. Linnun pituus on 50–60 cm, siipien kärkiväli 95–100 cm ja paino 450–600 grammaa.
Levinneisyys.
Silkkihaikaraa tavataan Euroopassa, Aasiassa, Afrikassa ja Australiassa. Pohjoisimmat yksilöt muuttavat etelään talveksi.
Vesna Pisarović

Vesna Pisarović (s. 9. huhtikuuta 1978 Brčkossa, Jugoslaviassa, nykyisen Bosnia ja Hertsegovinan alueella) on kroatialainen laulaja.
Pisarović vietti lapsuutensa Kroatian Požegassa. Pienenä tyttönä hän kävi musiikkiopistossa, missä hän soitti huilua ja lauloi kuorossa sekä osallistui erilaisiin musiikkikilpailuihin. 1990-luvulla hän muutti Zagrebiin, missä jatkoi musiikillista uraansa laulaen klubeilla ja kirjoittaen omia lauluja. Vuonna 1997 hän oli esiintymällä Zadarfest-festivaaleilla, missä hän tapasi Milana Vlaovićin, joka ryhtyi kirjoittamaan hänelle lauluja.
Vuonna 2002 Pisarović voitti Kroatian Euroviisujen karsintakilpailu Doran, ja pääsi edustamaan maata vuoden 2002 Euroviisuihin kappaleella "Sasvim sigurna". Karsinnoissa hän oli laulanut serbokroatiaksi, mutta esitti itse Euroviisuissa kappaleen englannin kielellä ensimmäisenä kroatialaisena Euroviisujen historiassa, mikä aiheutti monille pettymyksen. Vuonna 2004 Pisarović kirjoitti laulun "In the Disco", joka edusti Bosnia ja Hertsegovinaa saman vuoden Euroviisuissa Istanbulissa. Kyseisen kappaleen esittäjänä toimi kuuluisa bosnialainen laulaja Fuad Backovic alias Deen.
Rääkkähaikara

Rääkkähaikara ("Ardeola ralloides") on pienikokoinen haikaralaji, jota on tavattu Suomessa viisi kertaa.
Koko ja ulkonäkö.
Lennossa rääkkähaikara näyttää valkoiselta, maassa seistessään ruskealta. 
Täysikasvuisen yksilön pituus on 40–49 cm, siipien kärkiväli 82–95 cm ja paino 230–370 grammaa.
Levinneisyys.
Rääkkähaikara pesii Etelä-Euroopassa ja Lähi-idässä ja talvehtii Afrikassa.
Elinympäristö.
Rääkkähaikara pesii soilla ja soistuvilla rannoilla.
Lisääntyminen.
Rääkkähaikara munii vuosittain 3-4 munaa.
Ravinto.
Rääkkähaikara syö kaloja ja sammakoita.
Montenegron lippu

Montenegron lippu on Montenegron virallinen lippu. Se otettiin käyttöön 12. heinäkuuta 2004 Montenegron parlamentin päätöksellä, jolloin samalla luovuttiin edellisestä kolmiraitaisesta lipusta. Montenegron lipussa on punaisella pohjalla kultainen Montenegron vaakuna ja lipun reunat ovat myös kultaiset.
Montenegron vaakuna on peräisin Montenegron kuninkaan Nikola I Petrović Njegošin hallintokaudelta ja se otettiin uudelleen käyttöön vuonna 1993. Tosin kuninkaan kyrilliset nimikirjaimet HI (NI) jätettiin pois. Vaakunakilven keskellä on vanha venetsialainen symboli, Pyhän Markuksen leijona, joka muistuttaa Venetsian vallasta. Osia nykyisestä Montenegrosta, muun muassa Peraston kaupunki kuului Venetsialle vuoteen 1797 asti.
Aikaisemmat liput.
Ennen nykyistä lippua käytössä oli kolmesta vaakaraidasta muodostuva lippu, jonka leveyden suhde pituuteen oli 1:3. Lipun raidat olivat alhaalta ylöspäin valkoinen, vaaleansininen ja punainen. Tämä lippu oli käytössä vuosina 1993–2004.
Vuosina 1945–1992 Montenegro kuului sosialistisena tasavaltana Jugoslaviaan. Tuolloin käytössä oli samanlainen lippu kuin Serbialla. Lippu muodostui kolmesta vaakaraidasta, jotka olivat alhaalta ylöspäin valkoinen, tummansininen ja punainen. Lipun keskellä oli punainen tähti ja lipun leveyden suhde pituuteen oli 2:3. Vuosina 1919-1944 Montenegrolla ei ollut virallista lippua.
Vuosina 1878–1918 Montenegro oli itsenäinen valtio. Vuodesta 1910 lähtien Montenegro oli kuningaskunta ja 1910–1918 käytössä oli lippu, joka muodostui kolmesta vaakakentästä, jotka olivat alhaalta ylöspäin valkoinen, tummansininen ja punainen. Lipun keskellä oli samantyyppinen kaksoiskotkasymboli, joka löytyy nykyisestäkin lipusta. Erona oli se että symbolin keskellä oleva vaakunakilvessä oli ensimmäisen kuninkaan Nikola I Petrović Njegošin kyrilliset nimikirjaimet HI ("NI") ja leijonahahmo sijaitsi kotkasymbolin alapuolella.
Ennen varsinaista itsenäisyyttä Montenegrossa käytettiin enimmäkseen kultareunaista ja punapohjaista lippua, jonka keskellä oli kultainen Pyhän Yrjänän risti.
Nemoa etsimässä

Nemoa etsimässä () on Oscar-palkittu tietokoneanimoitu elokuva, jonka on tuottanut animaatiostudio Pixar ja julkaissut teattereihin Walt Disney Pictures. Elokuvan ensi-ilta oli Yhdysvalloissa 3 374 elokuvateatterissa 30. toukokuuta 2003. Elokuvan budjetti oli 94 miljoonaa dollaria. Jo ensi-iltaviikonloppuna lipputuloja tuli 70,3 miljoonaa dollaria, 100 miljoonan dollarin raja meni rikki kahdeksassa päivässä. 
Vuonna 2016 "Nemoa etsimässä" äänestettiin BBC:n kyselyssä vuosisadan sadan parhaan elokuvan joukkoon. Vastaajina oli 177 elokuva-asiantuntijaa eri puolilta maailmaa.
Elokuva kasvatti vuokkokalojen suosiota akvaarioissa.
Juoni.
Elokuva kertoo puolisonsa menettäneestä vuokkokalasta, Marlinista, joka elää suurella koralliriutalla, Australiassa. Menetettyään vaimonsa Coralin ja lähes kaikki jälkeläisensä barrakudan hyökkäyksessä, hän tekee parhaansa kasvattaakseen ainutta poikaansa, Nemoa. Marlinilla on kuitenkin taipumus olla ylihuolehtivainen, sillä Nemon toinen evä on pienempi kuin toinen ja hän pelkää menettävänsä ainoan poikansa vaarallisessa meressä.
Nemo haluaa näyttää kavereilleen ja isälleen, ettei hän kaipaa suojelua ja ui avomerelle kohti kalastusvenettä. Marlinin pahin pelko kuitenkin toteutuu. Nemo pyydystetään, ja se päätyy lopulta hammaslääkärin akvaarioon. Marlin ja hänen uusi ystävänsä, huonomuistinen Dori, lähtevät pelastamaan kalanpoikaa meren toiselta puolelta kohdaten matkalla vaaran jos toisenkin. Sillä aikaa Nemo pyrkii vapautumaan ja palaamaan akvaariosta mereen muiden vangittujen kalojen kanssa.
Ääninäyttelijät.
Suomenkielisen version ohjauksesta ja käännöksestä vastaa Annamari Metsävainio.
Sapokan vesipuisto

Sapokan Vesipuisto on Kotkan keskustassa Kotkansaarella sijaitseva puisto. Puistoalue käsittää noin kolme hehtaaria Sapokanlahden pohjukan ympäristöä. Sapokanlahti on ollut kaavassa puistoalueena jo vuodesta 1917 lähtien. Nykyisen vesipuiston rakentaminen aloitettiin vuonna 1990. Pääsuunnittelija on Kotkan kaupunginpuutarhuri Heikki Laaksonen.
Puiston kuvaus.
Puistossa on noin 20 metriä korkea vesiputous, jonka vesi pumpataan merestä puolen kilometrin päästä. Putouskallion huipulla on nähtävillä yli 20 kivipaatta, ”"Kiviset Kotkat"”, jotka esittelevät suomalaisia kivilaatuja. Myös puiston rakenteissa on käytetty työstettyä tai työstämätöntä kiveä monipuolisesti.
Puiston merenpuoleisessa osassa on säilytetty alkuperäistä luonnonmukaista kasvillisuutta, johon kuuluu vanhoja mäntyjä ja tervaleppiä. Näiden seuraksi on istutettu alppiruusuja ja monia luonnonkasveja. Puiston kaupunginpuoleinen osa on rakennettu voimakkaammin, siellä sijaitsevat ruusuterassi ja kivikkopuutarha. Puistossa on käytössä runsaasti erikoisvalaisimia, joilla tuodaan harkitusti esiin eri kohteita eri vuodenaikoina.
Taideteokset.
Puistossa on toistakymmentä Hannele Kylänpään vuosina 2007–2010 pystytettyä eläinaiheista veistosta. Kylänpään pronssinen sorsaveistos, emo ja poikanen, varastettiin vuonna 2008. Teoksen emo tuli esiin tv-ohjelman kuvauksissa syksyllä 2013. Arvioitavaksi tuonut henkilö oli ostanut sen huutokaupasta. Emo on palautettu paikalleen. Vuonna 2016 puistoon pystytettiin Eero Hiirosen veistokset Vesitorso, Veden vartija ja Vedestä lähtenyt.
Tunnustukset.
Puisto on palkittu Vuoden valaistuskohteena 1993, Vuoden ympäristörakenteena 1994 ja Vuoden kivityökohteena 1996. Vuonna 2019 puisto sai Green Flag Award -palkinnon joka myönnetään laadukkaasti ylläpidetyille ja kansainvälisen tason viheralueille jotka ovat kaikille avoinna. Kotkan kaupunki osallistui Green Flag Award -hankkeeseen ensimmäistä kertaa ja Sapokan vesipuiston lisäksi kaksi muutakin puistoa sai saman tunnustuksen: Katariinan Meripuisto ja Jokipuisto.
Seventh Sojourn

Seventh Sojourn on The Moody Bluesin vuonna 1972 julkaistu albumi. Yhtye hajosi albumin julkaisun jälkeen, mutta kokoontui uudelleen vuonna 1978. "Seventh Sojourn" -albumilla yhtye korvasi mellotronin kosketinsoittimella nimeltään chamberlin. Albumin nimessä "seventh" viittaa siihen, että tämä oli yhtyeen seitsemäs albumi, pois lukien eri kokoonpanolla tehty ja tyyliltään erilainen ensialbumi The Magnificent Moodies.
Pertti Neumann suomensi kappaleen "For My Lady" nimellä "Naiselleni" sooloalbumilleen "Albion". Danny on tehnyt version "I'm Just A Singer" - laulusta nimellä "Rokkilaulaja vain", sanoittajana Pertti Reponen.
Kaamasmukka

Kaamasmukka () on kylä Utsjoen kunnassa Lapissa, Kaamasen ja Norjan rajalla olevan Karigasniemen välisen maantien puolivälissä. Kylä on Kaamasjoen latvoilla joki- ja lompoloketjun varrella. Muutaman kilometrin päässä paikan eteläpuolella kohoaa lähin tunturi, 446 metrin korkeuteen yltävä Kaktsavarri (saam. Gákcavarri). 
Kaamasmukassa on matkailijoille lomamökkitarjontaa ja talviseen aikaan avataan tien eteläpuolella kulkeva virallinen moottorikelkkareitti.
Kaamasmukan kylän kohdalla kantatie 92:n eteläpuolella on kaksi toisen maailmansodan aikaista sivumitoiltaan noin kuusimetristä korsua ja kaksi kaivantoa. Kantatien pohjoispuolella on kivilatomuksia ja peuranpyyntikuoppia.
Räp-artisti Áilu Valle on kotoisin Kaamasmukasta.
Raision Ryhti

Raision Ryhti on urheiluseura, joka aloitti toimintansa 1951 TUL:n alaisena seurana. 
Juha Kärkkäinen aloitti judotoiminnan tammikuussa 1981.
Vatsaontelo

Vatsaontelo () on kehon sisällä oleva ontelo, joka rajautuu kraniaalisesti palleaan ja kaudaalisesti lantion etuaukeamaan. Vatsaontelossa sijaitsevat mahalaukku, maksa, sappirakko, perna, haima, ohutsuoli, paksusuoli ja munuaiset. Vatsaontelon kraniaalisella puolella on rintaontelo ja kaudaalisella puolella lantio-ontelo.
Vatsaontelon seinämiä verhoaa suojakalvo, jota kutsutaan vatsakalvoksi ("peritoneum"). Osa elimistä jää vatsakalvon taakse (ns. retroperitoneaaliset elimet: pohjukkaisuoli, nouseva koolon, laskeva koolon, peräsuolen loppuosa, haima, munuaiset). Muut vatsaontelon elimet ovat vatsakalvon ympäröimiä eli intraperitoneaalisia. Vatsakalvo muodostaa lisäksi lievemäisiä rakenteita, jotka kannattelevat ja kiinnittävät eri elimiä vatsaontelossa. Liepeiden sisällä kulkevat myös elimiin menevät hermot, verisuonet ja imusuonet. Näitä liepeitä ovat suolilieve ja koolonin liepeet.
Ohutsuolen ja paksusuolen peittona on rasvainen suojakerros nimeltä vatsapaita.
Vatsaontelon osat.
Vatsaontelo jaetaan ylä-, keski- ja alavatsaan. Ylävatsa () rajautuu kraniaalisesti palleaan ja kaudaalisesti kylkikaaren takaosan kautta kulkevaan pystysuoraan tasoon. Keskivatsa () jää kylkikaaren takaosan ja lantioluun istuinkyhmyjen kautta kulkevien pystysuorien tasojen väiin. Alavatsa () ulottuu istuinkyhmyjen kautta kulkevasta pystysuorasta tasosta lantion etuaukeamaan.
Mai-Brit Heljo

Mai-Brit Salome ”Maippi” Heljo (o.s. Helenius, ent. Kaila; s. 10. syyskuuta 1926 Turku) on suomalainen näyttelijä. Hän esiintyi kaikkiaan lähes 30 elokuvassa vuosina 1949–1994. Merkittävimmät roolinsa hän teki elokuvissa "Rovaniemen markkinoilla" (1951), "Kuollut mies kummittelee" (1952), "Komppanian neropatit" (1952), "Lentävä kalakukko" (1953) ja "Onni etsii asuntoa" (1955).
Ura.
Heljon näyttelijänura alkoi kiinnityksellä Kotkan Maakuntateatteriin vuosina 1944–1950. Ensimmäiset elokuvaroolinsa hänellä oli elokuvissa "Kanavan laidalla" ja "Kesäillan valssi," mutta todellinen läpimurto tapahtui vuonna 1951 elokuvassa "Rovaniemen markkinoilla" Kemijärven Huldan roolissa. Ensimmäinen rillumarei-komedia oli vuoden katsotuimpia suomalaisia elokuvia.
Seuraavan parin vuoden aikana Heljo esiintyi muun muassa elokuvissa "…ja Helena soittaa", "Kuollut mies kummittelee", "Suomalaistyttöjä Tukholmassa" ja "Lentävä kalakukko". Heljon siirryttyä vuonna 1954 Radioteatteriin jäivät elokuvaroolit sivuosiksi. Radioteatterista Heljo muistetaan elokuvissa "Kankkulan kaivolla" ja "Yhtä köyttä -yhdistys" rooleistaan Synnöve Pullona sekä kampaaja Sjöberginä eli ”Söperinä”.
Vuonna 1961 Heljo siirtyi Televisioteatteriin, jossa hän esiintyi muun muassa "Jatkoaika"-sarjassa sketsihahmonaan laitapuolen kulkija Suhina-Lempi. Tässä hahmossa hän levytti vuonna 1968 kaksi kappaletta, toinen Ossi Runnen ja toinen Toivo Kärjen sävellys. Vuonna 1967 hän ryhtyi freelanceriksi mutta jatkoi edelleen radio- ja televisio-ohjelmissa ja esiintyi erilaisissa produktioissa, kuten ravintolaviihdekeikoilla Kalle Juurelan kanssa.
1970-luvulta eteenpäin Heljo nähtiin vielä Spede Pasasen elokuvissa "Viu-hah hah-taja", "Tup-akka-lakko", "Hei kliffaa hei!" ja "Uuno Turhapuron veli".
Yksityiselämä.
Heljon aviopuoliso Pertti Pakarinen kuoli 10. helmikuuta 1998.
Mikko Mäkelä (kirjastonjohtaja)

Mikko Alvar Mäkelä (11. syyskuuta 1910 Orimattila – 7. marraskuuta 1985 Tampere) oli suomalainen kirjastonjohtaja ja kulttuurivaikuttaja. Hän toimi Tampereen kaupunginkirjaston johtajana ja perusti niin sanotun Mäkelän piirin, josta käynnistyi muun muassa Väinö Linnan kirjailijanura. Mäkelä oli myös Suomen kirjastoseuran puheenjohtaja sekä Kirjastopalvelu Oy:n perustaja.
Elämä.
Maanviljelijäperheeseen syntynyt Mäkelä opiskeli vuosina 1928–1933 Turun yliopistossa ja vuosina 1933–1934 Tarton yliopiston filosofisessa tiedekunnassa. Valmistui filosofian maisteriksi Turun yliopistosta vuonna 1936. Opiskeluaikoinaan hänellä oli huonetoverinaan jonkin aikaa runoilija Kaarlo Sarkia. Mäkelä valittiin Tampereen kaupunginkirjaston johtajaksi 1942, mutta hän aloitti virassa vasta sotavuosien jälkeen. Mäkelä aloitti kirjastossa kirjauutuuksien esittelyt, joiden ympärille muodostui niin sanottu Mäkelän piiri. Piirin johdossa oli aluksi Lauri Viita, jonka muutettua kaupungista piirin keulahahmoksi nousi Väinö Linna. Mikko Mäkelälle myönnettiin kirjastoneuvoksen arvonimi vuonna 1964.
Mäkelän mukaan on nimetty Suomen kirjastoseuran tutkimus- ja palkintorahastosta jaettava Mikko Mäkelä -palkinto, joka myönnetään kirjastoalalla tehdystä pitkäaikaisesta tai ansiokkaasta työstä.
Näky

Näky käsitetään uskonnoissa yliluonnollisena ilmestyksenä, joka uskonnon seuraajien mielestä on saatu ilmoituksena jumaluudelta, joko suoraan tai epäsuorasti profeetan kautta. Näky saattaa sisältää jumalallista tai tulevaisuutta koskevaa tietoa. 
Kirjoitetussa muodossa olevaa näkyä kutsutaan kristinuskossa apokalypsiksi.
Monissa kulttuureissa hallusinogeenisillä aineilla on perinteisesti voitu avustaa näkyjen syntymistä. 
Näyt uskonnoissa.
Näyillä on ollut kristinuskossa keskeinen asema. Uuden testamentin mukaan monet kokivat nähneensä Jeesuksen ylösnousseena kuolemansa jälkeen. Paavalin kääntymys perustui tällaiseen kokemukseen, ja myös Konstantinus Suuren kerrotaan saaneen näyn ennen Mulviuksen sillan taistelua. 
Keskiajalla ja hieman myöhemminkin uskonnollisia näkyjä pidettiin tavanomaisina. Tunnettujen näkijöiden joukossa olivat Hildegard Bingeniläinen, Pyhä Birgitta, Jeanne d'Arc, Tuomas Akvinolainen, Martti Luther ja Emanuel Swedenborg.
Katolisessa perinteessä alkuperältään yliluonnollisiksi tulkitut näyt ovat olleet yleisiä vielä aivan nykyaikana. Usein näyt ovat olleet Neitsyt Marian ilmestyksiä. Tällaisia on katolisen kirkon mukaan tapahtunut muun muassa Lourdesissa Bernadette Soubirousille vuonna 1858 ja Fatimassa vuonna 1917. Vielä tuoreempia tapauksia on raportoitu esimerkiksi vuodesta 1981 alkaen Međugorjessa, jossa tapahtuneet ilmestykset ovat katolisissa piireissä paljon puhuttuja, joskaan eivät virallisesti vahvistettuja.
Joskus näyt ovat johtaneet uusien uskontojen syntyyn. Muhammadin saamat näyt johtivat islamin muotoutumiseen. Esimerkkejä on tuoreempiakin: Ellen G. Whiten näyt olivat keskeisellä sijalla adventistisen liikkeen synnyssä, ja mormonismi juontaa juurensa Joseph Smithin saamaan "ensimmäiseen näkyyn".
Selityksiä.
Näyille on esitetty myös maallisia selityksiä. Ohimolohkoepilepsian tiedetään joskus liittyvän uskonnollisiin kokemuksiin, kuten näkyihin. Paranormaaleina pidetyt kokemukset ovat erään teorian mukaan yleisiä ihmisillä, joilla on fantasiaan taipuvainen persoonallisuus. Hallusinaatioita eli harha-aistimuksia voivat aiheuttaa esimerkiksi huumeet ja psykoosit.
Rancor

Rancor on kuvitteellinen viiden metrin pituinen lihaa syövä olento "Tähtien sodan" maailmassa. Rancoreita tavataan Dathomir-planeetalla, mutta niitä on kuljetettu myös ympäri galaksia.
"Tähtien sota: Episodi VI – Jedin paluu" -elokuvassa rikollispäällikkö Hutt Jabballa on lemmikkinä rancor. Se on sijoitettu Jabban juhlasalin alle, minne Jabba pystyy pudottamaan salaluukun avulla epämieluisat vieraat rancorin ruoaksi.
Kun Luke Skywalker yrittää pelastaa Jabban vangitseman Han Solon, Jabba pudottaa Luken luukusta. Luken lisäksi myös Jubnik, joka on yksi Jabban vartijoista, putoaa alas. Jubnik joutuu välittömästi rancorin ruoaksi, mutta Luke onnistuu tappamaan pedon tuhoamalla ulospääsyportin katkaisijan ja pudottamalla portin rancorin niskaan. Jabba suuttuu ja käskee alaisiaan syöttämään Luken ja Han Solon toiselle lemmikillensä, sarlacc-hirviölle.
Rancor esiintyy videopeleissä ', ', ', ', ' sekä '. Pelissä "The Force Unleashed" esiintyy rancorin suurempi ja vahvempi muoto ”Bull Rancor”, joka asuu suoplaneetta Felucialla.
Robert Kiesel

Robert A. ”Bob” Kiesel (30. elokuuta 1911 – 6. elokuuta 1993) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija, joka voitti olympiakultaa 4 x 100 metrin juoksussa olympialaisissa 1932. Kyseiset olympialaiset olivat Los Angelesissa, ja olympiavoitto tuli uudella maailmanennätysajalla 40.0.
Robert Kiesel kuoli 81-vuotiaana Boisessa, Idahossa.
Gammakuvaus

Gammakuvaus on lääkinnällinen kuvantamismenetelmä. Gammakuvauksessa kuvattavalle potilaalle tai koe-eläimelle annetaan radioaktiivista ainetta, jota kutsutaan radiolääkkeeksi. Radiolääke hakeutuu kehon haluttuun osaan, joka voi olla tietty elin tai kudos. Radiolääkkeen sisältämän radioisotoopin hajoamisen seurauksena kohdekudoksesta emittoituu gammasäteilyä, jota mitataan gammakameralla. Tavallisen paikanmäärityksen lisäksi voidaan tutkia radioaktiivisen aineen kulkua ottamalla useita kuvia lyhyin väliajoin. Käytetyin radioaktiivinen merkkiaine on teknetium-99m (99mTc).
Gammakuvausta käytetään yleisesti luuston kuvaamiseen. Epästabiilin sepelvaltimotaudin diagnostiikassa gammakuvaus on hyödyllinen keino erityisesti sydämen verenkiertoa tutkittaessa. Kuvausta käytetään sekä yksinään että rasituskokeen yhteydessä. Merkkiaineena on 201tallium, joskus myös 99mteknetium. Merkkiaine kertyy huonosti lihaksen sairaaseen osaan.
Gammakameraa käyttävät ja tutkimuksia tekevät röntgenhoitajat. Hoidollinen vastuu on osastonhoitajalla, lääketieteellinen vastuu osaston ylilääkärillä ja säteilyn käytön vastuu osaston sairaalafyysikolla.
SPECT-tutkimus.
SPECT (SPET) -tutkimuksessa eli yksifotoniemissiotomografiassa käytetään yleensä kahta gammakameraa, jotka pyörivät kohteen ympärillä mitaten jatkuvasti kohteesta tulevaa gammasäteilyä. Näin halutusta elimistön osasta saadaan useita eri kulmista otettuja leikekuvia. SPECT-kuvausta käytetään mm. sydänsairauksien, syövän ja aivovammojen diagnosointiin. 
PET-tutkimus.
PET-kuvantaminen on kliinisessä lääketieteessä nopeasti yleistynyt kuvausmenetelmä, joka antaa tarkkaa tietoa elimistön toiminnasta, aineenvaihdunnasta ja biologiasta lyhytikäisten säteilevien merkkiaineiden avulla. Nykyisin kaikki kuvaukset tehdään yhdistelmälaitteella, jossa PET-laitteeseen on yhdistetty joko tietokonetomografia- tai magneettikuvauslaite, joka antaa samanaikaisesti tarkan kuvan elimistön rakenteesta.
Kuvantaminen liittyy eniten syöpätautien hoitoon, mutta myös infektioiden ja tulehdustilojen selvittämiseen sekä neurologiaan ja verenkiertoelimiin liittyviin aiheisiin.
Tellu Turkka

Tellu Turkka (entinen Tellu Turkka-Saari, ent. Tellu Paulasto, Tellu Virkkala, s. 1969 Koskenpää) on suomalainen viulisti ja laulaja nykyfolk/neo-folk-musiikkilajissa. Hän opetteli viulunsoittoa Jyväskylän konservatoriossa 1978–1985, Savonlinnan taidekoulussa 1985–1988 ja Sibelius-akatemian kansanmusiikin osastolla 1989–2001. Hän opiskeli myös hardangerviulua Ånon Egelandin kanssa Norjassa vuosina 1992–1993.
Turkka-Saari soitti Hedningarna-yhtyeessä 1990–1996 ja 2001–2003. Hän on myös esiintynyt Loituman (1989–1991), Piniarttujen, Tallarin (1997–1998, 2001–2002) ja Luna Novan (1996–2001) kanssa sekä sittemmin Suden Aika -ryhmässä. 
Turkka-Saari asuu Liperin Viinijärvellä. Hänen ex-aviomiehensä on muusikko Wimme Saari. 
Diskografia.
Hedningarna
Liisa Matveisen kanssa
Soolo
Piniartut
Tallari
Suden aika
Jukupark

Jukupark Kalajoki (vuoteen 2008 saakka "JukuJukuMaa") on Kalajoen Hiekkasärkillä Perämeren rannalla sijaitseva huvi- ja vesipuisto. Puisto koostuu erilaisista puuhakohteista, vesiliukumäistä ja uima-altaista.
Alun perin alueella sijaitsi vuonna 1986 perustettu Puuhapuisto "JukuJukuMaa". JukuPark Oy osti JukuJukuMaan Kalajoen Hiekkasärkät Oy:ltä helmikuussa 2008. JukuPark Oy investoi alueelle kolme miljoonaa euroa kahtena ensimmäisenä vuonna rakentamalla seitsemän uutta vesiliukumäkeä ja lasten aktiviteettialueen.
Turkuun valmistui kesällä 2010 toinen JukuPark, joka on selvästi suurempi kuin Kalajoen.
Jukupark Oy teki 2010-luvun alussa aiesopimuksen JukuPark-vesipuiston rakentamisesta Jyväskylän Laajavuoreen, mutta hanke ei toteudu ainakaan lähivuosina. JukuParkin piti myös rakentaa vesipuisto Kouvolaan yhdessä Tykkimäen huvipuiston kanssa, mutta yritys vetäytyi hankeesta.
Lee Child

Lee Child, oik. "Jim Grant" (s. 29. lokakuuta 1954 Coventry, Englanti) on brittiläinen kirjailija. 
Elämä ja ura.
Child opiskeli oikeustiedettä ja työskenteli parikymmentä vuotta televisiokäsikirjoittajana. Jouduttuaan työttömäksi hän kokeili kirjoittamista. Ensimmäinen jännitysromaani "Tappotahti" ilmestyi 1997, ja kun se menestyi hyvin, Child ryhtyi päätoimiseksi kirjailijaksi.
Childin kirjojen päähenkilö on entinen Yhdysvaltain maavoimien sotilaspoliisi Jack Reacher. Childin Reacher-romaaneja on julkaistu parissakymmenessä maassa. Nykyään hän asuu New Yorkissa.
Childin kirjojen arvomaailmassa ovat näkyvimpiä machoilu ja vartijakulttuurin ihailu. Samuli Knuuti kirjoittaa arviossaan, että Childin kohdalla pitää paikkansa Val McDermidin lausunto, jonka mukaan trillerit edustavat oikeistolaista maailmankatsomusta ja rikoskirjallisuus vasemmistolaista, ja jos ne olisivat ”piiruakaan oikeammalla, ne putoaisivat kartalta”. Knuutin mukaan Childin kirjat ovat epäkirjallisuutta, eikä niissä juuri sorruta sivulauseisiin. Yleisin lause Knuutin mukaan on "Reacher said nothing", ja hän lisää, että kaikessa yksinkertaisuudessaan Childin kirjat lähenevät avantgardea.
Persoonapronomini.
Childin kirjat kerrotaan joko 1. tai 3. persoonassa, mihin syyt ovat käytännölliset: ne ovat kolmannessa persoonassa kerrottuja, jos juoni vaatii sellaisten tapahtumien kuvausta, joissa Reacher ei ole läsnä.
Seuraavat suomennetut kirjat on kirjoitettu 1. persoonassa:
Seuraavat suomennetut kirjat on kirjoitettu 3. persoonassa:
Ruskohaikara

Ruskohaikara ("Ardea purpurea") on punertavansävyinen haikaralaji.
Suomessa se on suurharvinaisuus.
Koko ja ulkonäkö.
Ruskohaikara muistuttaa harmaahaikaraa, mutta on hiukan pienempi, ja sen höyhenpeite on punaruskea. Aikuisen linnun selkä on harmaansävyinen. Pituus 80-90 cm, siipien kärkiväli 140 cm, paino 600-1400 grammaa.
Levinneisyys.
Ruskohaikara on muuttolintu, joka pesii Etelä-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa, Madagaskarilla ja Aasiassa, ja talvehtii trooppisessa Afrikassa ja Kaakkois-Aasiassa.
Elinympäristö.
Ruovikkoiset järvet, merenlahdet ja joenvarret sekä mangrovesuot.
Lisääntyminen.
Pesii pienissä yhdyskunnissa ruovikoissa. Pesä ruovikossa, joskus jopa 3 metriä korkealla. Munamäärä vaihtelee kahdesta kahdeksaan, ja haudonta-aika on 26 päivää. Poikaset ovat lentokykyisiä noin 7 viikon ikäisinä.
Ravinto.
Syö kaikkea vedessä liikkuvaa, kuten kaloja, käärmeitä, liskoja, sammakoita, lintuja, pikkunisäkkäitä jne.
Pikkuhaikara

Pikkuhaikara ("Ixobrychus minutus") on todella pieni haikaralaji, kooltaan alle puolet esimerkiksi harmaahaikarasta. Suomessa se on suurharvinaisuus.
__notoc__
Koko ja ulkonäkö.
Pikkuhaikaran kaula on lyhyt ja nokka melko pitkä. Koiraan selkä, niska ja siivet ovat mustat, siivissä on valkeat läikät. Naaras on ruskehtavampi. 
Pikkuhaikaran pituus on 35 cm, siipien kärkiväli 55 cm ja paino 70–170 g. Sen jalat ovat pitkät ja silmät yleensä keltaiset.
Levinneisyys.
Pikkuhaikara pesii Euroopan lauhkeilla alueilla ja Aasian puolella ja talvehtii Afrikassa.
Euroopan kannaksi on arvioitu 85 900 – 151 000 paria. Laji ei pesi Pohjoismaissa, mutta Baltian maista Latviassa arvioidaan pesivän 50–80 paria ja Liettuassa 170–300 paria.
Maailman kannan on arvioitu olevan noin viisinkertainen Euroopan kantaan verrattuna.
Suomessa pikkuhaikara on havaittu hyväksytysti vuoden 2023 loppuun mennessä neljästi, vuosina 1935, 1961, 1984 ja 1996. Lisäksi vuonna 1978 havaittiin pikkuhaikaroiden sukuun kuulunut, lajilleen määrittämätön lintu.
Aavikkohaukka

Aavikkohaukka ("Falco cherrug") on suurikokoinen jalohaukka, Suomessa suurharvinaisuus. Lajin kuvaili ja nimesi John Edward Gray 1834.
Koko ja ulkonäkö.
Aavikkohaukan lentosiluetti muistuttaa tunturihaukkaa, ja se on melkein yhtä isokin: 
Pituus 47–55 cm, siipien kärkiväli 130 cm, koiraan paino 850 grammaa, naaraan 1 100 grammaa. Päältä ruskea, alta vaalea. "Housut" tummat. Hyvin samannäköinen kuin keltapäähaukka. Lajista tunnetaan kaksi alalajia, läntinen "F. c. cherrug" ja itäinen "F. c. milvipes".
Levinneisyys.
Aavikkohaukka on muuttolintu. Se pesii Itä-Euroopasta Mantsuriaan ulottuvalla alueella ja talvehtii Etiopiassa, Arabian niemimaalla, Intiassa ja Länsi-Kiinassa. Kiinan kanta on romahtanut, ja koko Keski-Aasian kanta on vähentynyt. Vähenemisen pääsyynä on aikuisten haukkojen pyydystäminen sekä poikasten ja munien keräily Lähi-idän haukkametsästäjien eli falkonieerien tarpeisiin. Vähenemisen syyksi on esitetty myös ravintoeläimen siiselin väheneminen. Maailman populaation kooksi on arvioitu noin 37 000 paria. Euroopan pesimäkanta on 430–630 paria, eniten Ukrainassa (170–200) ja Unkarissa (140–180). Suomessa laji on tavattu vain viisi kertaa, vuosina 1992, 2006, 2007, 2018 ja 2025. Lisäksi on useita havaintoja, jotka koskevat tarhakarkulaisia.
Elinympäristö.
Aavikkohaukka viihtyy avoimilla viljelysmailla, aroilla ja harvapuistoisilla alueilla.
Lisääntyminen.
Aavikkohaukka tekee 3–5 munaa maakuoppaan tai toisen lajin hylkäämän puussa olevan pesän päälle kyhäämäänsä pesään. Haudonta kestää kuukauden, vain naaras hautoo ja koiras tuo sille ruokaa.
Ravinto.
Aavikkohaukka syö pääasiallisesti siiseleitä, mutta se saalistaa myös muita pikkunisäkkäitä kuten hyppyrottia, aavikkorottia, myyriä, sopuleita, murmeleita ja hamstereita, sekä joskus siilejä, jäniksiä ja näätäeläimiä. Laji saalistaa myös lintuja, erityisesti kottaraisia, kiuruja ja kyyhkyjä, harvemmin haikaroita,trappeja ja sorsia. Hätäravintona aavikkohaukka syö liskoja, sammakoita ja hyönteisiä.
Karigasniemi

Karigasniemi () on yksi Utsjoen kylistä ja raja-asema. Se sijaitsee kantatien 92 päätepisteessä (ja valtatien 4 päätepisteessä 1940-luvulta 1990-luvulle). Karigasniemen lähin naapuri on Norjan puolella sijaitseva Kaarasjoki. Valtakunnan raja Suomen ja Norjan välillä kulkee kylän ohitse virtaavassa Inarijoessa, joka muuttuu Kaarasjoen yhtymäkohdassa Tenojoeksi muutaman kilometrin päässä kylästä pohjoiseen. Kylän kohdalle jokeen on tehty vuonna 1958 silta palvelemaan rajan ylittävää liikennettä. Tulliaseman rakennus on Suomen puoleisella rannalla.
Karigasniemen talouselämä on ollut vireää johtuen Tenojoen mukanaan tuomasta kalastusmatkailusta ja siitä, että rajan takana Norjassa tulo- ja hintataso ovat huomattavasti Suomea korkeammat, minkä vuoksi norjalaisten ostosmatkailu kylään on hyvin vilkasta, etenkin rautakaupan kohdalla heidän osuutensa muodostaa enemmistön asiakkaista. Kylässä on useita ravintoloita, bensiiniasemia ja suuri marketti. Karigasniemellä on aikoinaan sijainnut Suomen pohjoisin kasinopelipöytä (Black Jack).
Karigasniemeltä johtaa kunnan keskukseen Utsjoelle seututie 970, joka seuraa Tenojoen vartta, ja matkaa kertyy noin 102 kilometriä. Tieyhteys valmistui vuonna 1983. Vaihtoehtoinen tieyhteys Utsjoelle kulkee Kaamasen kautta nelostietä pitkin. Karigasniemeltä lähtee etelään Angeliin johtava 63 kilometrin pituinen sorapintainen maantie 9704.
Taavi Soininvaara

Taavi Reko Kristian Soininvaara (s. 11. heinäkuuta 1966 Imatra) on suomalainen kirjailija ja kolumnisti.
Elämä ja ura.
Soininvaara asui lapsuutensa Imatralla lukuun ottamatta Yhdysvalloissa viettämäänsä vaihto-oppilasvuotta. Hänen äitinsä työskenteli opettajana ja isä pankinjohtajana. Perheeseen kuului myös isosisko. Soininvaara valmistui ylioppilaaksi Imatrankosken lukiosta 1986 ja oikeustieteen kandidaatiksi Turun yliopistosta vuonna 1991. Hän suoritti jatko-opintoja Helsingin yliopistossa 1991–1995. Soininvaara työskenteli valmistumisensa jälkeen juristina rahoituslaitoksissa sekä teollisuuden johtotehtävissä.
Soininvaaran esikoisteos "Ebola-Helsinki" ilmestyi vuonna 2000. Soininvaara jättäytyi vapaaksi kirjailijaksi vuonna 2001. Kolmannesta romaanistaan "Koston komissio" Soininvaara sai Suomen dekkariseuran Vuoden johtolanka -palkinnon keväällä 2003. 
Soininvaaran teosten aiheena ovat muun muassa kansainvälisen politiikan, rikollisuuden, teknologian ja talouden ajankohtaiset kysymykset. Ratamo-sarjan päähenkilö on suojelupoliisin osastopäällikkö Arto Ratamo. Soininvaara on kirjoittanut myös neliosaisen kirjasarjan, jonka päähenkilö on suomalainen YK:n työntekijä Leo Kara.
Lähes kaikki Soininvaaran teokset on käännetty saksaksi. Moskito TV on tuottanut Soininvaaran kirjoihin perustuvan televisiosarjan "Ratamo", joka on esitetty muun muassa C-More ja MTV-kanavilla vuosina 2018–2020. Soininvaara on kirjoittanut myös maailmanpolitiikkaa ja kansainvälistä rikollisuutta käsitteleviä kolumneja useille suomalaisille sanoma- ja aikakauslehdille, kuten "Prima", "Kauppalehti Optio", HS.fi, "Tekniikan Maailma" ja "Apu".
Soininvaara on poliitikko ja kirjailija Osmo Soininvaaran serkku.
Välimerenhaukka

Välimerenhaukka ("Falco eleonorae") on Välimeren saarilla pesivä jalohaukka.
Koko ja ulkonäkö.
Välimerenhaukka on 36–42 cm pitkä, ja sen siipien kärkiväli on 87–104 cm. Se muistuttaa hoikkaa muuttohaukkaa. Kaksi värimuotoa, tumma ja vaalea.
Tumma muoto lähes musta, siiven alapeitinhöyhenet muuta siiven alapintaa tummemmat. Vaalea muoto muistuttaa nuolihaukkaa, mutta rinta on tummempi, siiven alapeitinhöyhenet tummat. Posket vaaleat.
Levinneisyys.
Kaksi kolmasosaa maailman välimerenhaukoista pesii Kreikan saarilla. Ne talvehtivat Madagaskarilla asti. Välimerenhaukka pesii syksyllä pikkulintujen syysmuuton aikaan. Laji on tavattu Suomessa BirdLife Suomen rariteettikomitean hyväksymänä vuoden 2024 loppuun mennessä kahdesti, vuosina 2001 ja 2017.
Uliastai

Uliastai on Zavhanin provinssin pääkaupunki Mongoliassa. Qing-dynastian valtakaudella kaupunki oli koko Ulko-Mongolian hallinnollinen keskus.
Maantiede.
Uliastai sijaitsee Hangaivuorten länsiosassa Chigistei- ja Bogdjokien yhtymäkohdassa. Alueen talvet ovat erittäin kylmiä ja lämpötila saattaa tippua jopa lukemaan –45 °C.
Historia.
Qing-dynastian valtakaudella Uliastai oli Ulko-Mongolian hallinnollinen keskus. Se perustettiin vuonna 1733 "jiangjunin" eli hallinnosta vastaavan kenraalin asuinpaikaksi. Jiangjunin alaisina toimi kaksi "ambania", joista toinen tuli kahdeksasta lippukunnasta ja toinen paikallisten halhamongolien yläluokasta. Paikallinen varuskunta koostui sekä kiinalaisista, että halhamongolisotilaista. Varuskunta on sittemmin tuhoutunut, mutta joitakin sen raunioita on vielä jäljellä kaupungin reunamilla. Vuonna 1765 kaupungin alun perin puinen muuri korvattiin kivisellä ja vuonna 1787 valmistui kiinalaiselle sodanjumala Guan Yulle omistettu temppeli. Mongoliassa Guan Yu yhdistetään tavallisesti Geseriin. Muslimikapinalliset hävittivät kaupungin vuonna 1869, mutta se jälleenrakennetiin nopeasti ja vuonna 1908 avautui venäläinen konsulaatti. Vuonna 1910 kaupungissa oli noin 1 200 asukasta ja heistä 200 oli kiinalaisia loppujen ollessa mongoleja. Varsinaisen kaupungin ulkopuolella toimi lisäksi kiinalaisia ja venäläisiä kauppiaita. Paikalliset Qing-dynastian viranomaiset antautuivat nyt kokonaan itsenäistyneelle Mongolialle tammikuussa 1912. Itsenäistymistä seurasi Mongolian vallankumous 1921. Zavhanin provinssin pääkaupunki Uliastaista tuli vuonna 1931 ja se sai uuden nimen "Jawkhlant". Vanha nimi palautettiin vuonna 1959.
Väestö.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Uliastain asukasluku oli 17 468 ja vuoden 2016 arvion mukaan 15 756.
Paul Carson

Paul Carson (s. 1949) on irlantilainen kirjailija. Kirjailijan ammatin lisäksi Carson työskentelee lääkärinä. Carsonin tunnetuin kirja on "Viilto", joka oli menestys ympäri maailmaa. Se on julkaistu yli 20 maassa. Hän on kirjoittanut myös lääketieteellisä yleistajuisia kirjoja mm. lasten allergioista.
Carson on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.