tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sublatiivi

Sublatiivi on unkarin ja tsezin kieliopeissa käytetty sijamuodon nimitys.
Unkarin sublatiivi.
Unkarin kielessä sublatiivi on paikallissija, joka ilmaisee liikettä jonnekin, jonkin pinnalle tai päälle, ja vastaa perusmerkitykseltään suomen kielen allatiivia tai illatiivia. Sen pääte on "-ra/-re," esim. "székre" ’tuolille’, "asztalra" ’pöydälle’, "Magyarországra" ’Unkariin’.
Tsezin sublatiivi.
Tsezin (didon) kielessä sublatiivi on paikallissija, joka ilmaisee liikettä jonkin alle. Sen kaksiosainen pääte on "-ƛ-er."
Suomen ”sublatiivi”.
Panu Mäkinen on nimittänyt ”sublatiivisijaksi” pientä joukkoa suomen kielen lähinnä pronomineista muodostettuja "-nne-" tai "-lle"-päätteisiä muotoja: "minne, jonne, tänne, tuonne, muualle, muuanne, toisaalle, yhtäälle, kaikkialle." Suomen kieliopeissa ne yleensä määritellään adverbijohdoksiksi.
Superessiivi

Superessiivi on ’jonkin päällä olemista’ ilmaisevan sijamuodon nimitys, jota käytetään ainakin unkarin ja kaukasialaisen lezgin kielen kieliopeissa.
Unkarin superessiivi.
Unkarin kielen superessiivin pääte on vartalosta riippuen "-n/-on/-en/-ön." Historiallisesti se palautuu uralilaisen kantakielen "-nA"-lokatiiviin, josta polveutuu myös suomen essiivi. Perusmerkitykseltään se vastaa paljolti suomen kielen adessiivia ("asztalon ’pöydällä’, "télen ’talvella’), joskus myös inessiiviä ("Magyarországon ’Unkarissa’), lisäksi sitä käytetään joissakin rektioadverbiaaleissa ("csodálkozik valamin ’ihmettelee jotakin’, "gondolkodik valamin" ’ajattelee jotakin’).
Lezgin superessiivi.
Lezgin superessiivisija perusmerkityksessään ilmaisee jonkin pinnalla tai päällä olemista: "č’ural wad jac amuq’na" ’laitumella viisi härkää (yhä) oli’. Lisäksi superessiivi voi ilmaista tunnetilan (esim. ilon tai kateuden) syytä, toiminnan välinettä sekä tiettyjen paikannimien yhteydessä sijaintia.
Suomen ”superessiivi”.
Panu Mäkinen nimittää ”superessiivisijaksi” pientä ryhmää suomen kielen lähinnä pronomineista muodostettuja "-(a)lla/-(ä)llä"-päätteisiä muotoja ("täällä, tuolla, siellä, muualla, toisaalla, yhtäällä, kaikkialla, kotosalla)." Suomen kieliopeissa nämä määritellään normaalisti adverbijohdoksiksi.
Tapani III Suuri

Tapani III Suuri () (noin 1435—1504) oli moldovalainen ylimys, joka hallitsi Moldovan ruhtinaskuntaa vuosina 1457–1504.
Tapani nousi valtaistuimelle serkkunsa Valakian ruhtinaan Vlad III Seivästäjän tukemana. Hän niitti elinaikanaan mainetta sitkeällä vastarinnallaan osmaneja vastaan ja sai paavi Sixtus IV:ltä lisänimen "Kristuksen soturi". Tapani III Suuri onnistui tasapainoilemaan suurten naapureittensa kanssa ja torjui muun muassa 1467 Unkarin kuninkaan Matias Corvinuksen valloitusyrityksen ja otti haltuunsa 1471 Valakian, joka oli ollut siihen asti osmaneilla.
Tätä ei Osmanien sulttaani Mehmed II sulattanut, vaan lähti sotaretkelle Moldovaan keväällä 1475. Suuressa taistelussa 1475 Vasluin kaupungin lähellä Tapani kukisti osmanijoukot, mikä pysäytti väliaikaisesti osmanien valloitushalut Balkanilla.
Vuonna 1484 Tapani joutui niin osmanien, Puolan kuin Unkarinkin hyökkäyksen kohteeksi. Moldova voitti Tapanin johtamana kaikki maahantunkeutujat, mutta heikentyi kuitenkin huomattavasti. Vuoden 1489 osmanien uusi sotaretki Moldovaan pakotti Tapanin liittoutumaan muodollisesti sulttaanin kanssa ja maksamaan veroa osmaneille. Tapani kuoli 1504, vuotta aikaisemmin hän alistui muodollisesti sulttaanin määräysvallan alle.
Tapanin ansiot eivät rajoitu vain sotakentälle. Hän perusti valtakuntaansa Moldovaan (joka hänen kuollessaan rajoittui Dnestrin ja Tonavan jokien, Mustanmeren ja Karpaattien välille) 44 luostaria, joista suurin osa on UNESCOn maailmanperintökohteita.
Kerrotaan, että Tapanin rippi-isä Daniil Sihastrul käski hänen rakentaa kirkon jokaisen voitetun taistelun jälkeen. Tapani on julistettu Romaniassa pyhäksi ja hän on yksi Romanian tärkeimmistä suojelupyhimyksistä. Hänet on haudattu Putnan luostariin Koillis-Romaniaan.
Konstantinopoli oli joutunut osmanien käsiin vuotta ennen Tapanin valtaan nousua, ja hän pyrki esittämään itsensä Bysantin ortodoksisen kirkon perinteen ylläpitäjänä. Hänen kolme avioliittoaan vahvistivat tätä asemaa. ensimmäinen vaimo Eudoxia oli Kiovan ruhtinaan tytär, toinen Maria Bysantin keisarillista sukua ja kolmas Valakian ruhtinaan tytär.
Bełżec

Bełżec (ääntyy ) oli yksi natsi-Saksan toisen maailmansodan aikaisista tuhoamisleiristä. Bełżec oli yksi operaatio Reinhardin kolmesta tuhoamisleiristä.
Bełżecin leiri sijaitsi Saksan miehittimässä Puolassa vajaa kilometri Bełżecin rautatieasemalta, lähellä nykyistä Puolan ja Ukrainan rajaa. Leiri oli toiminnassa vuoden 1942 ajan. Bełżecissä oli vuonna 1940 juutalaisten pakkotyöleiri, mutta tämä lopetti toimintansa lokakuussa 1940. Tässä leirissä olleet pakkotyöläiset rakensivat panssariesteitä ns. Otto-linjalle.
Bełżecin kolme kaasukammiota otettiin käyttöön 7. maaliskuuta 1942, jota pidetään myös operaatio Reinhardin aloituspäivänä. Ensimmäiset juutalaisuhrit tuotiin Lublinista ja Lvivistä. Uudet, isommat kaasukammiot rakennettiin kesällä 1942. Viimeiset juutalaiset tulivat leirille joulukuussa 1942. Leiri oli tehnyt tehtävänsä ja se suljettiin. Leirissä jatkettiin kuitenkin joukkohautojen tyhjennystä ns. operaatio 1005:n puitteissa. Viimeiset ruumiit hävitettiin ja uhrien jäännökset haudattiin uudelleen kesään 1943 mennessä. Natsit laskivat olemassa olevien leirien kapasiteetin riittävän loppujen juutalaisten tuhoamiseen.
Bełżecissä uskotaan kuolleen vähintään 434 508 ihmistä (Höflen sähke). Pääosin nämä olivat juutalaisia, osa oli romaneja ja puolalaisia. Vain muutaman juutalaisen tiedetään selvinneen Bełżecistä, tunnetuimmat heistä ovat Rudolf Reder ja Chaim Herszman. Selvinneiden pienestä määrästä johtuu luultavasti se, että leiri on varsin vähän tunnettu uhrien suuresta määrästä huolimatta.
Iguaanit

Iguaanit ("Iguana") on leguaanien suku, johon kuuluvat kaksi lajia ovat kotoisin Väli-Amerikasta.
Iguaanit ovat matelijoita. Suurimmat iguaaniyksilöt ovat olleet yli kahden metrin pituisia ja vanhimmat eläneet lähes kaksikymmenvuotiaiksi. Elämänsä alkuvuosina iguaani kasvaa nopeaan tahtiin.
Aikuinen iguaani elää vesistöjen varsilla kasvavissa puissa. Häirittynä se saattaa pudottautua veteen ja sukeltaa piiloon rantakasvillisuuden sekaan. Nuoret yksilöt elävät enemmän maankamaralla. Viileällä säällä iguaanit laskeutuvat maahan ja vetäytyvät suojakoloihin.
Koiraat ovat aggressiivisia toisiaan kohtaan vartioidessaan reviiriään. Naaraat tulevat helpommin toimeen keskenään. Uhkailueleitä ovat kurkkupussin esittely, pään nyökyttely, sihinä ja hännän heiluttaminen.
Juhannustaika

Juhannustaiat ovat osa juhannuksen juhlintaan liittyvää kansanperinnettä. Juhannuksena tehtiin taikoja lähinnä naimaonnea ja tulevaisuutta varten. Monet taioista tähtäsivät ennustuksiin tulevasta, varsinkin aviomiehen laadusta ja naimaonnesta, ja toisilla taioilla naimaonnea pyrittiin parantamaan. Naimisiinmenoon ja lempeen liittyvät taiat liittyvät erityisesti juhannukseen, sillä se on ollut muun muassa hedelmällisyyden juhla. Juhannustaioista monet tehtiin alasti. Nykyisin juhannustaiat ovat vähentyneet ja usko taikuuteen on hiipunut huomattavasti.
Yleinen nykypäiviin säilynyt taika on tapa laittaa paikkakunnasta ja perinteestä riippuen juuri tietty määrä, esimerkiksi seitsemän tai yhdeksän erilaista kukkaa tyynyn alle juhannusyöksi. Nukkuessa pitäisi sitten aviopuolison ilmaantua unessa.
Toinen yleinen taika nykyisin on kävellä juhannussaunan yhteydessä takapuoli edellä kohti puupinoa. Mihin halkoon takapuoli osuu, sellaisen rakastajan saa. Jos halko on halkaistu, se on toisen naisen varattu mies tai leski, ja jos puu on kokonainen, mies tulee täysin omaksi.
Skinkit

Skinkit eli kaivajaliskot (Scincidae) on yksi maailman moninaisimmista liskojen heimoista: siihen kuuluu yli 100 sukua ja yli 1700 lajia.
Kuvaus.
Koko ja ulkonäkö.
Lajeista suurin on jättiläisskinkki, joka voi luonnossa saavuttaa jopa 76 senttimetrin pituuden, mutta tyypillisesti skinkit ovat alle 20 senttimetrin kokoisia.
Vaikka heimosta löytyy hyvinkin erilaisia lajeja, skinkeillä on myös useita yhdistäviä piirteitä. Skinkkien ruumiinmuoto on sukkulamainen, pää suippo, häntä on pitkä ja kapeneva, ja jalat ovat melko pienet. Joiltakin lajeilta jalat ovat kadonneet käytännössä kokonaan.
Levinneisyys.
Skinkit ovat sopeutuneet hyvin moneen eri elinympäristöön, lukuunottamatta arktista ja subarktista ilmastoa. Lajeja löytyy Maan jokaiselta mantereelta, paitsi Etelämantereelta. Monet lajit viettävät elämänsä maankamaralla, toiset puissa, toiset taas ovat semiakvaattisia.
Käyttäytyminen.
Lisääntyminen.
Skinkkien vomeronasaalielimellä on iso rooli myös lisääntymisessä: urokset pystyvät aistimaan läheisyydessä olevat naaraat sekä toiset lajin urokset. Testosteronitasojen ollessa korkealla, urokset seuraavat naaraita, ja kamppailevat lajin toisten uroksien kanssa lisääntymismahdollisuuksista.
Skinkkien heimoon kuuluu sekä ovipaarisia, vivipaarisia että ovivipaarisia lajeja. Noin 65% lajeista munivat, 34% synnyttävät, ja 1% ovat ovivipaarisia.
Skinkkien elinikä on liskoille hyvin tyypillinen, noin 4-10 vuotta, vaihdellen lajeittain.
Suvut.
Alaheimo "Acontiinae" (2 sukua, 29 lajia)
Alaheimo "Ateuchosauridae" (1 suku, 3 lajia)
Alaheimo "Egerniinae" (8 sukua, 62 lajia)
Alaheimo "Eugongylinae" (49 sukua, 463 lajia)
Alaheimo "Lygosominae" (7 sukua, 61 lajia)
Alaheimo "Mabuyinae" (25 sukua, 236 lajia)
Alaheimo "Ristellinae" (2 sukua, 13 lajia)
Alaheimo "Scincinae" (34 sukua, 295 lajia)
Alaheimo "Sphenomorphinae" (40 sukua, 598 lajia)
Jättiläisskinkki

Jättiläisskinkki ("Corucia zebrata") on skinkkien heimoon kuuluva lisko.
Johtuen jättiläisskinkin esiintymisalueen suppeudesta, pitkälle erikoistuneista elintavoista ja suosiosta terraarioeläimenä, se on liitetty CITES-sopimuksessa II:een luokkaan.
Koko ja ulkonäkö.
Jättiläisskinkki tulee luonnossa noin 70 sentin pituiseksi, josta yli puolet on häntää. Suuren aikuisyksilön paino voi lähennellä kiloa. Vanhimmat yksilöt ovat terraario-oloissa eläneet parikymmentä vuotta. Urokset eivät viihdy samalla alueella. Ulkoisia sukupuolieroja ei nuorilla jättiläisskinkeillä ole. Yleensä vanhemmat urokset tunnistaa tukevammasta päästä ja solakammasta vartalosta.
Levinneisyys.
Sukuun kuuluu ainoastaan yksi laji, joka elää Salomonsaarilla päiväntasaajan eteläpuolella Tyynessämeressä, sekä joillakin Papua Uuden Guinean saarilla.
Elintavat.
Jättiläisskinkki elää lähes koko elämänsä puissa. Liikkeellä se on enimmäkseen hämärällä ja pimeässä. Kiipeillessään se käyttää apunaan pitkää ja taipuisaa häntäänsä ja teräviä kynsiään.
Lisääntyminen.
Jättiläisskinkki on hyvin hidas lisääntymään. Yleensä syntyy vain yksi poikanen 1–2 vuoden välein.
Ravinto.
Jättiläiskinkki syö tiettyjen köynnöskasvien lehtiä ja hedelmiä.
Leguaanit

Leguaanit (Iguanidae) ovat suomumatelijoiden heimo.
Luokittelu.
Aiemmin Iguanidaeen luokiteltiin lähes tuhat lajia ("sensu lato"), kunnes Frost ja Etheridge määrittelivät heimon suvut uudestaan vuonna 1989. He jakoivat heimon kahdeksaan pienempään heimoon, joista yksi on suppeampi Iguanidae ("sensu stricto"). Elossa olevat leguaanit jaetaan nykyään yhdeksään sukuun, joissa on 44 lajia:
Zuzana Licko

Zuzana Licko, alun perin Zuzana Ličko, (s. 1961 Bratislava) on tšekkoslovakialaissyntyinen yhdysvaltalainen kirjainsuunnittelija. Hän muutti vanhempiensa mukana Yhdysvaltoihin vuonna 1968. Licko opiskeli Kalifornian Berkeleyn yliopistossa graafista viestintää ja valmistui vuonna 1984.
Licko perusti vuonna 1984 aviomiehensä, hollantilaisen kirjainsuunnittelija Rudy VanderLansin kanssa graafisen suunnittelun yrityksen Emigren, joka on vaikuttanut merkittävällä tavalla uudempaan typografiaan. Emigre tuli pian tunnetuksi omakustannelehdestään ja suunnittelemistaan kirjaintyypeistä, jotka hyödynsivät Macintosh-tietokoneiden tarjoamia uusia mahdollisuuksia. Licko ja VanderLans olivat uuden digitaalisen teknologian varhaisia omaksujia, ja heidän kokeelliset työnsä herättivät melkoista kuohuntaa 1980-luvun graafisen suunnittelun piirissä. Uusien muodikkaiden kirjaintyyppien julkaiseminen Emigre-lehdessä johti niiden valtavaan kysyntään, ja Licko ja VanderLans perustivat digitaalisten kirjaintyyppiensä tuotantoa ja levitystä varten Emigre Type -sisaryrityksen. Se on nykyisin Emigren keskeisin osa.
Licko sai vuonna 2005 Rhode Island School of Designilta kunniatohtorin arvon sekä vuonna 2013 Society of Typographic Aficionadosin Typography Award -palkinnon. Vuonna 2011 viisi Emigre Type Libraryn kirjaintyyppiä lisättiin New Yorkin Museum of Modern Artin kokoelmin.
Boltyš-kraatteri

Boltyš-kraatteri () on kraatteri Ukrainassa. Kraatterin ikä on noin 65,17±0,64 miljoonaa vuotta ja sen läpimitta on 24 kilometriä. Kraatteri havaitaan vain mittauksilla; sitä ei näy pinnassa, sillä se on niin vanha, että se on peittynyt kivikerrosten alle.
Kraatterin aiheutti melko kookas asteroidi törmätessään Maahan. Kraatterin arvioidaan syntyneen samalla aikakaudella kun hirmuliskot tuhoutuivat ja Maahan törmäsi muitakin suuria kappaleita, muun muassa Chicxulub-kraatterin ja Shiva-kraatterin synnyttäneet kappaleet. Nämä kraatterit kuitenkin syntyivät eri aikoihin.
Silverpit-kraatteri

Silverpit-kraatteri on 20 kilometriä leveä törmäyskraatteri, joka sijaitsee 40 metrin syvyydessä Pohjanmeressä, 130 kilometrin päässä Englannin itärannikosta. Kraatteri koostuu kymmenestä samankeskisestä rengasvallista, jotka ovat hautautuneet 1,5 kilometrin paksuisen sedimenttipatjan alle. Se muistuttaa paljon Valhalla-kraatteria, joka sijaitsee Jupiterin Kallisto-kuussa.
Kraatteri syntyi 60–65 miljoonaa vuotta sitten, dinosaurusten tuhon aikoihin, kun maahan törmäsi suuri taivaankappale 20–50 kilometrin sekuntinopeudella. Törmäysaluetta peitti jo tuolloin 50–300 metrin syvyinen meri. Tiedemiehet ovat laskeneet, että jos kappale oli meteoriitti, sen täytyi olla läpimitaltaan noin 120 metriä ja painaa 2 miljoonaa tonnia. Jos se sen sijaan oli komeetta, sen täytyi olla vielä tätäkin suurempi, koska jää on kiveä harvempaa.
Silverpit-kraatteri löydettiin sattumalta, kun englantilaiset geologit etsivät uusia maakaasuesiintymiä Pohjanmereltä analysoimalla seismisellä luotauksella kerättyä dataa. Tiedemiehet eivät ole toistaiseksi pystyneet selittämään, miten sen kehät ovat syntyneet.
Sedimentti

Sedimentti tarkoittaa kerrostuvaa maa-ainesta, joka on siirtynyt paikalle veden, tuulen tai jäätikön vaikutuksesta. Tavallisimmin sedimenttejä syntyy merien, järvien ja jokien pohjiin, joihin joet ja tulvavedet kuljettavat maa-ainesta. Vesien pohjalle sedimenttiä muodostavat ainekset ovat enimmäkseen lietettä tai mutaa.
Aavikoiden hiekkadyynit ja lössi, hienojakoinen pöly, kulkeutuvat tuulen mukana. Tällöin muodostuu sedimenttiä, josta muodostuu hiekkakiveä.
Diageneesissä sedimenteistä iskostuu sedimenttikivilajeja.
Ympärysvallat

Ympärysvallat eli liittoutuneet oli ensimmäisen maailmansodan toinen osapuoli, joka taisteli keskusvaltoja vastaan. Ympärysvaltoihin kuuluivat Britannia dominioineen (Australia, Etelä-Afrikan unioni, Kanada, Uusi-Seelanti), Ranska, Venäjä, Serbia ja myöhemmin sotaan liittyneet valtiot, muun muassa Italia, Portugali, Romania, Kreikka, Japani ja Yhdysvallat. Italia liittyi ympärysvaltojen puolelle vuonna 1915, Romania ja Kreikka myöhemmin. Monet pienemmät maat horjuivat ennen liittymistään ympärysvaltoihin.
Ympärysvallat ympäröivät vihollisiaan keskusvaltoja, joita olivat Saksa, Itävalta-Unkari, Bulgaria ja Osmanien valtakunta. Ympärysvaltojen alue oli keskusvaltojen aluetta suurempi, ja suurempien raaka-ainevarojen ja muiden voimavarojensa vuoksi he olivat keskusvaltoja voimakkaampia ja voittivat sodan.
Ympärysvaltojen liittouman synty.
Britannia ja Ranska sopivat vanhat kiistansa vuonna 1905 – tätä sanottiin "entente cordialeksi". Venäjän liityttyä mukaan syntyi kolmisopimus, kolmoisentente.
Syyskuun 5. päivänä 1914 Ranska, Britannia ja Venäjä solmivat sitovan sotaliiton. Sopimuksen mukaan liittolaiset sitoutuivat käymään sodan yhteiseen loppuun saakka. Italia liittyi ympärysvaltoihin salaisella sopimuksella 26. huhtikuuta 1915. Yhdysvallat liittyi ympärysvaltoihin, kun kongressi hyväksyi 6. huhtikuuta 1917 presidentti Woodrow Wilsonin esityksen sodanjulistuksesta Saksalle. Yhdysvallat ei kuitenkaan tullut mukaan sotaliittoon eikä hyväksynyt aikaisemmin muiden ympärysvaltojen keskenään tekemiä salaisia sopimuksia.
Yhteistyö.
Kesäkuussa 1915 ympärysvallat Ranska, Yhdistynyt kuningaskunta, Belgia, Italia, Serbia ja Venäjä kokoontuivat ensimmäiseen yhteiseen konferenssiin ja sopivat hyökkäysten koordinoinnista. Marraskuun 7. päivänä vuonna 1917 Yhdistynyt kuningaskunta, Ranska ja Italia sopivat Rapallossa yhteisen sotatoimia koordinoivan neuvoston perustamisesta.
Keskusvallat

Keskusvallat viittaa maihin, jotka taistelivat ympärysvaltoja vastaan ensimmäisessä maailmansodassa.
Historia.
Tausta.
Saksa ja Itävalta-Unkari solmivat kaksiliiton Venäjän sotilaallista uhkaa vastaan vuonna 1879. Italia liittyi mukaan vuonna 1882, jolloin kolme valtiota muodostivat yhdessä kolmiliiton, joka oli suunnattu Italian ja Saksan kannalta Ranskan sotilaallista uhkaa vastaan. 
Liittolaiset sodan aikana.
Ensimmäisen maailmansodan aikaan sotilasliiton nimeksi tuli keskusvallat, koska maat sijaitsivat tärkeimpien ympärysvaltojen eli Ison-Britannian, Ranskan ja Venäjän välissä. Keskusvaltoihin liittyivät Osmanien valtakunta 29. lokakuuta 1914 ja Bulgarian kuningaskunta 14. lokakuuta 1915. 
Italia solmi 26. huhtikuuta 1915 ympärysvaltojen kanssa salaisen liittoutumissopimuksen, jolla Italia saisi Itävalta-Unkarilta Etelä-Tirolin ja sen mukana Itävallan saksankielisiä alueita Brennerin solaan asti sekä Triesten, Gorizian, Istrian niemimaan ja pohjoisen Dalmatian rannikon. Italia erosi keskusvalloista 4. toukokuuta 1915 ja liittyi ympärysvaltojen puolelle julistettuaan sodan Itävalta-Unkarille 23. toukokuuta 1915.
Perliitti (vulkaaninen tuhka)

Perliitti on vulkaanista lasia ja se valmistetaan raemaisena vulkaanisesta kivestä noin tuhannen asteen kuumuudessa, jolloin sen tilavuus kasvaa 10–20 kertaiseksi. Perliitti on kevyttä ja ulkonäöltään valkoista ainetta jonka raekoko on yleensä 1–5 millimetriä.
Perliitin käyttö kasvualustoissa.
Perliittiä voidaan käyttää kasvien mullassa ilmavuuden lisäämiseen. Perliitti on inaktiivista, eli ravinteita pidättämätöntä ja pH-arvoltaan neutraalia, sekä puhdasta taudeista, tuholaisista ja rikkakasveista. Perliitti lisää mullan huokoisuutta ja ilmavuutta, mutta sillä on huono vedenpidätyskyky. Haittapuolina perliitin käytölle ovat huonekasvien lehtien mahdollinen ruskistuminen fluoridipalon () vaikutuksesta, ja sen pölyn aiheuttama hengitysteiden ärsyyntyminen. Puutarhakäyttöön perliittiä myyvät hyvinvarustetut puutarhaliikkeet. Puutarhakäytössä perliitti on ominaisuuksiltaan vermikuliitin vastakohta.
Perliitti on eräs yleisimmistä väliaineista hydroviljelyssä.
Vermikuliitti

Vermikuliitti ((Mg,Fe,Al)3(Al,Si)4O10(OH)2 · 4H2O) on biotiitin tai flogopiitin rapautumistuloksena tai hydrotermisen muuttumisen tuloksena syntynyt vaalea paisuvahilainen savimineraali, monokliininen verkkosilikaatti. Vermikuliitin väri vaihtelee värittömästä kellertävään, vihreään tai ruskeaan, pinta on helmiäiskiiltävä. Ominaisuuksiltaan vermikuliitti muistuttaa montmorilloniittia. Vermikuliitin kovuus on 1,5 Mohsin asteikolla ja ominaispaino on 2,3 g/cm³. Kuumennettaessa nopeasti yli 300 asteeseen vermikuliitti paisuu tilavuudeltaan noin 10–20-kertaiseksi, ja muodonmuutos jää pysyväksi.
Vermikuliittia louhitaan eri puolilla maapalloa, suurimmat kaivokset sijaitsevat Etelä-Afrikassa, Yhdysvalloissa Etelä-Carolinassa ja Virginiassa, Kiinassa ja Brasiliassa. Suurin vermikuliitin tuottajamaa on Etelä-Afrikka.
Vermikuliitin käyttö.
Paisutettua vermikuliittia käytetään yleisesti pakkausmateriaalina sekä täyteaineena maaleissa, tasoitteissa ja muoveissa. Lisäksi vermikuliittia voidaan käyttää imeytysaineena ja kasvualustojen maanparannusaineena. Vermikuliitti parantaa maaperän vedensitomisominaisuuksia ja rakennetta, sillä aine on erittäin imukykyistä ja voi sisältää 3-4 kertaa oman painonsa verran vettä ja ravinteita. Lisäksi vermikuliittia on kertakäyttöisissä kemiallisissa kädenlämmittimissä.
Vermikuliittia käytetään myös eristemateriaalina, esimerkiksi valimoteollisuudessa muottien hitaan jäähtymisen turvaamiseen. Lisäksi paisutettua vermikuliittia on käytetty äänen- ja lämmöneristeenä sekä valettuihin paloeristeisiin. Paisuttamatonta vermikuliittia käytetään teräsrakentamisessa ruiskutettuna tai levymäisenä paloeristeenä suojaamaan kantavia rakenteita. Palotilanteen kuumuudessa vermikuliitti paisuu ja eristää rakenteen palosta.
Vermikuliitin terveysvaikutukset.
Puhdas vermikuliitti on myrkytöntä. Joidenkin vermikuliittikaivosten mineraali on kuitenkin aikojen kuluessa kemiallisesti muuttunut, ja sisältää terveydelle vaarallista asbestia. Eräs näistä kaivoksista, 1920-luvulta 1990-luvulle toiminut Libbyn kaivos Yhdysvaltain Montanassa toimitti yli 70 prosenttia maailmalla käytetystä vermikuliitista, ja kaivoksesta saatava mineraali sisälsi huomattavasti asbestia. Myös joidenkin ennen 1990-lukua valmistettujen tuotteiden on todettu sisältävän asbestia. Vanhoihin vermikuliittituotteisiin ja erityisesti vermikuliittieristyksiin tulisi varautua kuten asbestituotteisiin. Erityisesti pöly hengitettynä on vaarallista, ja purettaessa vermikuliittieristeitä tulisi noudattaa asbestityömääräyksiä.
Pää-äänenkannattaja

Äänenkannattaja on yleensä sanomalehti, mutta voi olla myös aikakauslehti, joka ilmoittaa ajavansa tietyn yhteiskunnallisen yhdistyksen, järjestön, puolueen ym. yhteisön tarkoitusperiä.
Äänenkannattajien avulla kannattajat voivat käydä keskenään keskustelua liikkeen päämääristä ja siihen kuulumattomat voivat tutustua liikkeen päämääriin.
Äänenkannattajien merkitys virallisena mielipiteenä on erityisen tärkeä yksipuoluejärjestelmässä, missä niiden voidaan katsoa edustavan jossain määrin myös hallituksen kantoja tai hallinnon parissa vallitsevia mielipiteitä.
Monet puolueiden äänenkannattajat ovat muuttuneet sitoutumattomiksi, kuten "Helsingin Sanomat", joka aikoinaan oli Edistyspuolueen äänenkannattaja mutta vuodesta 1932 sitoutumaton.
Kantatie 51

Kantatie 51 on Helsingistä Raaseporin Karjaalle kulkeva kantatie. Tien pituus on 74 kilometriä.
Hyvin suuri osa kantatien 51 liikennevirrasta kulkee Helsingin kantakaupungista Espoon eteläisiin lähiöihin, kuten Tapiolaan, Matinkylään ja Olariin. Tien alkuosa Ruoholahdesta Kirkkonummelle on moottoritietä, josta käytetään myös Helsingissä ja Espoossa nimeä Länsiväylä ja Kirkkonummella nimeä Jorvaksentie. Kirkkonummen länsipuolella tie on kaksikaistaista kantatietä, joka kulkee Siuntion ja Inkoon kautta Raaseporin Karjaalle. Karjaalla tie yhdistyy valtatiehen 25, joka jatkaa Hankoon.
Tie kulkee seuraavien kuntien alueella: Helsinki–Espoo–Kirkkonummi–Siuntio–Inkoo–Raasepori.
Tie on hyvin merkittävä Hangon tavara- ja viikonloppuliikenteen kulkuväylä, ja se palvelee myös läntisen pääkaupunkiseudun ja Lounais-Uudenmaan työmatkaliikennettä.
Historia.
Vuonna 1938 kantatieksi 51 nimettiin Helsingistä länteen johtanut, vastavalmistunut Jorvaksentie ja sen jatkeeksi muodostunut vanha tie Kirkkonummen, Inkoon ja Tammisaaren kautta Hankoon. Tien linjaus jouduttiin uusimaan vuonna 1944, koska aikaisempi tie kulki Moskovan välirauhansopimuksen ehtojen mukaisesti Neuvostoliitolle luovutetun Porkkalan vuokra-alueen kautta. Reitti siirrettiin kiertämään vuokra-alue, jolloin se kulki Espoonlahden itärantaa, nykyistä Vanhaa Saunalahdentietä ja Kurttilantietä pitkin Kauklahteen sekä edelleen nykyisen yhdystie 1130:n linjausta pitkin Lapinkylään, Siuntioon ja Virkkalan eteläpuolelle. Siellä tie yhdistyi kantatie 53:n, nykyisen valtatie 25:n kanssa. Myöhemmin tie menetti kantatien asemansa, mutta kun uusi tieosuus Kirkkonummelta Karjaalle vuonna 1972 valmistui, tienumero 51 otettiin uudestaan käyttöön.
Kantatien 51, silloisen "Jorvaksentien", ensimmäinen moottorieosuus valmistui Lauttasaaren länsipuolelle hieman ennen 1960-luvun puoliväliä ja yhteys Helsinkiin asti avautui Lapinlahden sillan valmistuttua vuonna 1965. Tätä ennen käytössä oli vain kapasiteettikyvyltään alhainen 1930-luvun silta. Moottoritie Espoonlahteen oli valmis 1960-luvun lopulla.
Espoon Kivenlahden ja Kirkkonummen väli oli ennen ruuhkaista kaksikaistaista tietä. Maaliskuussa 2010 aloitettiin uuden moottoritien rakennustyöt, jotka valmistuivat 29. lokakuuta 2013.
Tiehankkeita.
Kantatien 51 parantamista moottoritieksi Kirkkonummelta Siuntion Sunnanvikiin saakka on suunniteltu, ja tämä suunnitelma on hyväksytty Uudenmaan maakuntakaavaan viimeksi vuonna 2013.
KD-lehti

KD on Suomen Kristillisdemokraattien kerran viikossa ilmestyvä pää-äänenkannattaja. Vuonna 1964 perustetun lehden nimi oli kesään 2005 saakka "Kristityn Vastuu" (ISSN 0356-3545).
Vuonna 1971 Kristityn Vastuu alkoi ilmestyä kuukausittain ja vuonna 1975 viikoittain.
Historia.
Lehden ensimmäinen numero ilmestyi nimellä "Kristityn Vastuu" 10. maaliskuuta 1966. Ensimmäisenä päätoimittajana toimi Olavi Bonsdorff ja lehti ilmestyi aluksi vain kerran vuodessa. Vuonna 1969 lehti ilmestyi neljäsivuisena vihkosena. Suomen Kristillisen Liiton ensimmäisen kansanedustajapaikan myötä myös lehden ilmestymiskerrat tihenivät. 
Vuonna 1971 lehti ilmestyi jo kahdeksan kertaa vuodessa. Samana vuonna lehden päätoimittajaksi tuli puolueen pääsihteeri Eino Pinomaa, joka oli toiminut aiemmin lehden toimitussihteerinä. Vuosina 1972-1983 lehden päätoimittajana toimi Eero Hirvonen. Vuonna 1975 lehti alkoi ilmestyä kerran viikossa, kun kansanedustajien lukumäärä nousi yhdeksään. Vuoden 1983 vaaleissa kansanedustajien lukumäärä putosi kymmenestä kolmeen. Jäsenien ilmaiseksi saama lehti muutettiin seuraavana vuonna tilauspohjaiseksi. Paavo Ahonen luopui lehden toisen päätoimittajan tehtävistä ja eduskuntasihteerin tehtävistä, Eero Hirvonen päätoimittajan tehtävästä. Rolf af Hällströmistä tuli lehden päätoimittaja.
Vuosina 1987–1999 lehden päätoimittajana toimi Ulla Riutta. Lehdestä tuli tietokoneella taitettava jo vuoden 1992 alusta lähtien, jolloin toimitus muutti Töölönkadulta Töölöntorinkadulle. Samalla lehti siirtyi Kouvolan Lehtipainosta Keski-Uusimaa painotalon asiakkaiksi. Lehden toimitus muutti 1995 vaalien jälkeen Töölönkadulle ja 1998 kesällä Mannerheimintielle. ISDN-linjasiirtona lehti on lähetetty vuodesta 1997 lähtien viikoittain painettavaksi KP-Painoon Kokkolaan. Riutta jäi kesällä 1999 osa-aikaeläkkeelle ja 2003 lopussa eläkkeelle.
Vuonna 1999 päätoimittajaksi kutsuttu Jori Ringman pestattiin pian Euroopan parlamenttiin Eija-Riitta Korholan avustajaksi Brysseliin. Ringmanin jälkeen vs. päätoimittajaksi nimitettiin lehden toimitussihteeri Esa Erävalo.
Päätoimittajat.
"Kristityn Vastuu" -lehdellä, nykyisellä KD-lehdellä on ollut historiansa aikana 8 päätoimista päätoimittajaa. Pitkäaikaisimpia päätoimittajia ovat olleet Eero Hirvonen, Ulla Riutta ja Esa Erävalo.
New school -laskettelu

New school -laskettelu on yksi laskettelun tyylisuunta. Siinä yhdistetään aineksia lumilautailusta ja rullalautailusta suksilla laskemiseen. New school -hiihdossa tärkeitä arvoja suhteessa perinteiseen freestyleen ovat laskun tyylikkyys ja oivaltavuus. New school -kilpailujen arvostelu poikkeaa suuresti perinteisistä lajeista. Tärkeä kilpailutapahtuma on vuosittain järjestettävä Winter X Games.
New school -laskettelu tyylisuuntana sai nimensä pyrkimyksestään uudistaa laskettelua. Se on freestylelautailun suksilla suoritettava vastine: mukana ovat kaikki samat osatekijät kuin lumilautailussakin, eli hyppyrit, reilit (kaiteet), ja pressit (laatikot) ym., joita laskijat käyttävät hyväkseen. Vuoden 2014 talviolympialaisissa nähtiin ensi kertaa kaksi tällaisen laskettelun osalajia, slopestyle ja lumikouru.
Historia.
New school -hiihto sai alkunsa, kun telemarktekniikkaan yhdistettiin lumi- ja rullalautailusukupolven kehittämät liikkeet. Alppisuksilla temppuilu kehittyi 1990-luvun loppupuolella Pohjois-Amerikassa, missä hiihtäjät ja kumparelaskijat alkoivat vähitellen käyttää lumilautailijoille tehtyjä hyppyreitä. Lajin uranuurtajiksi voidaan nimetä muun muassa "Matt" ja "Jason Levinthal", "J.F. Cusson" ja "J.P. Auclair". Vähitellen myös suksivalmistajat huomasivat uuden tyylisuunnan mahdollisuudet, ja ensimmäiset takaperin laskemisen mahdollistavat kaksikärkiset "twin tip -sukset" esiteltiin vuoden 1998 tienoilla. Ne ovat yleensä saman pituiset kuin laskija tai korkeintaan 10 cm lyhyemmät. Twin tip -sukset antoivat lisäpotkua lajille, sillä niillä temppuilu oli huomattavasti helpompaa.
Tampere–Haapamäki-rata

Tampere–Haapamäki-rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Tampereelta Oriveden kautta Haapamäelle. Orivedellä radasta erkanee Orivesi–Jyväskylä-rata.
Henkilöliikenteen nykyiset asemat rataosuudella ovat Tampere, Orivesi, Orivesi keskusta, Juupajoki, Vilppula, Kolho ja Haapamäki. VR liikennöi koko rataosuudella taajamajunia. Radan vilkkain osuus on Tampere–Orivesi, jota lisäksi käyttävät Jyväskylän suunnan InterCity- ja Pendolino-junat.
Historia.
Tampere–Haapamäki-rata valmistui vuonna 1882. Mänttäläinen tehtailija G. A. Serlachius sai muutettua jo sovitun ratalinjan Näsijärven länsipuolelta itäpuolelle. Rata kulki Vilppulan kautta läheltä Serlachiuksen tehtaita. Radasta muodostuikin tehtaille elämänlanka. Tehtaan liikennettä palveli ensin vuodesta 1897 kapearaiteinen Mäntän–Vilppulan rautatie ja vuodesta 1930 leveäraiteinen Mäntän rata.
Tampere–Haapamäki-rata oli valmistuessaan osa Helsingistä Pohjanmaalle johtavaa päärataa. Liikenne oli vilkasta vuoteen 1971 asti, jolloin valmistui Tampere–Parkano–Seinäjoki-oikorata. Vuonna 1977 valmistui oikorata Orivedeltä Jämsän kautta Jyväskylään, jolloin Tampereen ja Jyväskylän välinen liikenne siirtyi pääosin käyttämään uutta ratayhteyttä.
Nykytilanne.
Rata on kaksiraiteinen ja sähköistetty Tampereelta Orivedelle. Osuus Orivedeltä Haapamäelle on yksiraiteinen ja sähköistämätön. Tampere on radan tärkein asema ja sieltä ovat yhteydet etelään Toijalan kautta Helsinkiin ja Turkuun, länteen Kokemäen kautta Poriin ja Raumalle sekä pohjoiseen Parkanon kautta Seinäjoelle. Haapamäeltä jatkuu rata niin ikään Seinäjoelle sekä myös Jyväskylään. Yhteys Parkanon kautta Poriin on lakkautettu, joskin kiskot ovat suurimmaksi osaksi edelleen paikoillaan. Orivedeltä haarautuu oikorata Jyväskylään ja Vilppulasta sivurata Mänttään.
Tampereelta Haapamäelle kulkee arkisin neljä henkilöjunaa vuorokaudessa, samoin Haapamäeltä Tampereelle. Junat jatkavat Haapamäeltä Keuruun tai Jyväskylään asemalle.
Protektoraatti

Protektoraatti on sananmukaisesti suojelualue, alue tai useammin valtio, jonka toinen valtio ottaa suojelukseensa pyynnöstä tai tahdonvastaisesti, jolloin miehittäjä kutsuu miehittämäänsä aluetta protektoraatiksi hyväksyttääkseen toimensa julkisuudessa. Tällöin valtio on riippuvuussuhteessa toiseen valtioon siten, että se on kokonaan tai osittain luopunut täysivaltaisuutensa käyttämisestä kansainvälisissä suhteissa ja sotilaallisesti ja että suojelijavaltiolla on oikeus puuttua protektoraatin sisäisiin asioihin.
Kansainvälisessä politiikassa protektoraatteihin liittyy Kansainliiton mandaattihallinto, jolla ensimmäisen maailmansodan hävinneiden valtioiden siirtomaat siirrettiin Kansainliiton hallittaviksi. Afrikassa Saksan Versailles’n rauhansopimuksessa menettämät afrikkalaiset siirtomaat siirtyivät Kansainliiton mandaatilla Yhdistyneen kuningaskunnan haltuun, kun taas Lähi-idässä Ottomaanien valtakunnan hallussa pitämiä alueita annettiin Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallittaviksi.
Itsenäisellä Suomella on ollut kaksi virallisesti valtakunnan tasolla tunnustettua suojelualuetta eli protektoraattia, Repola ja Porajärvi. Ensin mainittu oli tätä vuosina 1918–1920 ja jälkimmäinen 1919–1920. Nämä aunuslaiset kunnat pyysivät kansanäänestyksen tuloksen myötä Suomelta lupaa siirtyä sen suojelukseen. 
Ympärysvallat Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta pitivät ensimmäisen maailmansodan aikana Neuvosto-Venäjästä 1917–1918 itsenäistyneitä Ukrainaa ja Suomea (1917) Saksan protektoraatteina, koska Saksan vaikutus näiden maiden hallintoon, politiikkaan ja talouselämään oli niin vahva ja jopa kauppasopimuksilla virallistettu. 1918 Saksa määräsi Suomen ulkopolitiikasta, asevoimista ja Saksalla oli etuosto-oikeus Suomen viennissä. Suomi oli siis Saksan protektoraatti maaliskuusta marraskuuhun 1918; Suomi ei ollut tällöin suvereeni valtio. 
Toista maailmansotaa ennen natsi-Saksa jakoi Tšekkoslovakian itsenäiseksi Slovakiaksi sekä Tšekinmaan käsittäväksi ja miehitystä tarkoittavaksi Böömin ja Määrin protektoraatiksi, jota johti käskynhaltijana valtakunnanprotektori.
Luettelo protektoraateista.
Brittiläiset protektoraatit.
Suojeluvaltiot.
Virallisesti itsenäisiä alueita, joilla oli sisäpoliittinen itsenäisyys, mutta olivat osana Brittiläistä imperiumia. Britannia vastasi näiden maiden ulkopolitiikasta.
Saksan protektoraatit.
Saksan valtakunta käytti kaikista siirtomaistaan sanaa "Schutzgebiet" (kirjaimellisesti protektoraatti), kunnes Saksa ensimmäisen maailmansodan aikana menetti merentakaiset alueensa.
Guiraut de Bornelh

Guiraut de Bornelh (n. 1140 – n. 1200) oli ranskalainen trubaduuri. Hän oli mahdollisesti kotoisin Limousinin alueelta ja hänen tiedetään toimineen Aragonian Alfonso II:n hovissa.
Guiraut de Bornelhin elämänvaiheista on hyvin vähäisesti tietoa, ja vain muutamat hänen teoksensa ovat säilyneet näihin päiviin asti. Niistä tunnetuin lienee "Reis glorios".
Avosetti

Avosetti ("Recurvirostra avosetta") on mustavalkoinen kahlaajalintu. 
Koko ja ulkonäkö.
Avosetti on helppo tunnistaa ylöspäin kaartuvasta nokastaan, joka on kätevä kun se siilailee pohjasorasta vesihyönteisiä ja muita pikkumönkijöitä heilutellen päätään edestakaisin (tämä liike on paras tuntomerkki jos lintua katsoo etäältä). Jalat ovat pitkät ja sinertävät, höyhenpeite aikuisella linnulla musta päälaelta ja selkäkuvioista, muualta hohtavan valkea. Nuorilla yksilöillä värien kontrasti ei ole yhtä voimakas, vaan niiden mustat osat ovat ruskeampia ja valkoiset harmaampia kuin täysikasvuisilla yksilöillä. 
Koko Avosetti on 43­­­­­–48 cm pitkä pyrstöstä nokkaan, siipien kärkiväli voi olla 73 cm. Lintu painaa 300–400 g. 
Ääni Avosetin huuto on äänekäs plytt-plytt
Levinneisyys.
Avosetti on muuttolintu, joka pesii Euroopassa ja Länsi- ja Keski-Aasiassa, ja viettää talven Afrikassa tai Etelä-Aasiassa. Avosetti ei ole tyypillisesti pesinyt Suomessa, mutta keväällä 2021 havaittiin Hailuodossa pesivä pari . Vuosittain tavataan muuttoaikoina muutamia tai muutamia kymmeniä yksilöitä lähinnä etelärannikolla ja ulkosaaristossa. Suomea lähinnä niitä pesii Virossa.
Elinympäristö.
Avosetti viihtyy matalilla, hiukan mutaisilla rannoilla.
Lisääntyminen.
Avosetin pesä on avoimella paikalla usein toisten avosettien tai muiden kahlaajien kanssa. Se on kasveista koottu kasa, johon lintu pyöräyttää 3 tai 4 vaaleaa, tummatäpläistä munaa. Molemmat puolisot hautovat yhteensä noin 24 vuorokautta.
Ravinto.
Avosetti syö vesihyönteisiä ja muita vedessä ja mudassa eläviä selkärangattomia.
Agalmatofilia

Agalmatofilia on seksuaalisen suuntautumisen kohdistuminen patsaisiin tai nukkeihin. Tyypillisesti kohteena ovat alastonpatsaat, mutta myös mitkä tahansa (tyypillisesti ihmisen kokoiset) nuket.
Laajemmassa mielessä termi voi viitata myös seksuaalisiin fantasioihin, joissa henkilö kuvittelee itsensä tai muut ihmiset liikkumattomiksi, patsaan kaltaisiksi. Seksuaalissävytteisiä nukkeja ovat esitelleet teoksissaan useat kuuluisat taidevalokuvaajat kuten Hans Bellmer, Bernard Faucon, Morton Bartlett, Katan Amano, Kishin Shinoyama, Ryoichi Yoshida ja Risto Pulkkinen.
Nekrofilia

Nekrofilia ( ’kuollut’ + φιλία ’rakkaus’) on harvinainen seksuaalinen kohdehäiriö, jossa asianosaisen seksuaalinen mielenkiinto kohdistuu ensisijaisesti kuolleisiin ruumiisiin. Ruumiista kiinnostunutta kutsutaan nekrofiiliksi. Suomen rikoslaissa säädetään rangaistus hautarauhan rikkomisesta.
Nekrofilia-termiä käytti luultavasti ensimmäisenä psykiatri Richard von Krafft-Ebing teoksessaan "Psychopatia Sexualis" (1886).
Luokittelu ja syyt.
Jonathan Rosmanin ja Phillip Resnickin mukaan on olemassa kolme nekrofilian arkkityyppiä:
Erään tutkimuksen mukaan 68 prosentilla syy nekrofilian harrastamiseen oli halu kumppaniin joka ei vastustele eikä hylkää.
Eläinten välinen nekrofilia.
Nekrofiliaa on havaittu lintujen välillä. Ensimmäisen tieteellisen tutkimuksen teki alankomaalainen C. W. Moeliker tarkastelemalla heinäsorsauroksen ja ikkunaa päin lentäneen toisen heinäsorsauroksen välistä käyttäytymistä. Moeliker julkaisi havaintonsa heinäsorsien välisestä homoseksuaalisesta nekrofiliasta vuonna 2001.
Elokuvissa.
Punainen lohikäärme.
Thomas Harrisin romaanissa "Punainen lohikäärme" (1981) ja sen filmatisoinneissa "Psykopaatin jäljillä" (1986) ja "Punainen lohikäärme" (2002) käsitellään nekrofiliaa. Kirjassa ja elokuvissa nimeä Hammaskeiju kantava, perheitä tappava sarjamurhaaja harjoittaa nekrofiliaa perheenäitien ruumiiden kanssa. 
Muut elokuvat.
"Nekromantik" on vuonna 1987 valmistunut kauhun elementtejä omaava elokuva, jonka ohjasi Jörg Buttgereit. Juonessa pariskunta törmää ruumiiseen, joka innoittaa heidän seksielämäänsä. Toinen nekrofiliaa käsittelevä elokuva on Lynne Stopkewichin ohjaama "Kissed", joka ilmestyi vuonna 1996. Espanjassa tehty "The Corpse of Anna Fritz" kertoo Pau-nimisestä miehestä, joka on töissä ruumishuoneella. Kun sinne tuodaan näyttelijä Anna Fritzin ruumis, hänen kaverinsa tulevat käymään.
Luettelo seksuaalisista suuntautumisista

Tämä on luettelo ihmisen seksuaalisista suuntautumisista.
Seksuaalisen suuntautumisen perustana on usein sekä oma että toisen henkilön sukupuoli:
Pelkkään kohteeseen viittaavia nimityksiä:
Sukupuoli-identiteetit huomioivia seksuaalisia suuntautumisia:
Muita:
Borussia Dortmund

Ballspielverein Borussia 09 e.V. Dortmund eli tavallisesti Borussia Dortmund on vuonna 1909 perustettu saksalainen urheiluseura Dortmundin kaupungista. Sillä on myös käsipallo- ja pöytätennisjaosto, mutta tunnetuin se on jalkapallosta. 
Dortmund on perinteisesti ollut yksi Saksan Bundesliigan mahtiseuroista. Se on voittanut kahdeksan Saksan mestaruutta. Vuosi 1997 oli erityisen menestyksekäs, sillä silloin seura voitti Mestarien liigan kukistamalla loppuottelussa Juventuksen. 
Dortmund sijoittuu vuosien 2020–2025 eurooppalaisten seurojen keskinäisessä UEFA:n seurapisterankingissa sijalle 7.
Historia.
Vuonna 2000 Borussia Dortmund listautui pörssiin ensimmäisenä saksalaisena jalkapalloseurana. Se kuitenkin ajautui massiivisiin talousvaikeuksiin ja koko seuran toiminta oli uhan alla. Talousvaikeuksien takia joukkue joutui myymään Westfalenstadionin vuonna 2002. Lisäksi stadionin nimioikeudet myytiin vuonna 2005 Signal Iduna-vakuutusyhtiölle ja siitä lähtien joukkue on pelannut Signal Iduna Parkilla. Dortmundin kotiotteluiden yleisömäärät ovat olleet viime vuodet korkeammat kuin millään muulla jalkapallojoukkueella koko maailmassa.
Shangri-La

Shangri-La on englantilaisen James Hiltonin romaanin "Sininen kuu" "(Lost Horizon", 1933) fiktiivinen paikka. Frank Capran ohjaamassa elokuvassa "Sininen kuu" Shangri-La on läntisellä Himalajalla sijaitseva harmoninen ja eteerinen laakso, jossa sijaitsee buddhalainen luostari. Shangri-La on eräs esimerkki utopiasta, ja se on osaltaan ollut luomassa myyttiä onnellisesta ja harmonisesta elämästä Himalajalla. 
Useat paikat Kiinassa, Tiibetissä ja Intiassa ovat julistautuneet Shangri-Lan esikuviksi. Kiinassa, Yunnanin maakunnassa, on jopa Shangri-Laksi nimetty piirikunta. Myös myyttinen Shambhala on saattanut olla Shangri-Lan mallina.
Iguaani

Iguaani ("Iguana iguana") eli vihreä leguaani on kookas leguaanien heimoon kuuluva lisko. Helposti kesyyntyvänä ja suhteellisen aktiivisena matelijana sitä pidetään myös lemmikkieläimenä.
Koko ja ulkonäkö.
Täysikasvuinen iguaaninaaras on yleensä noin 90–110 ja uros 130–150 senttimetriä pitkä, mutta uros voi saavuttaa enimmillään 180 senttimetrin pituuden. Häntä kattaa suuren osan iguaanin pituudesta, ruumiinmitan ollessa 30–40 senttimetriä.
Iguaanin poikaset ovat usein kirkkaanvihreitä, mutta niiden värit haalistuvat ajan kuluessa, ja aikuisena iguaanin väritys on useimmiten rusehtavanharmaa ja kellertävä. Pää voi olla turkoosi. Hännässä on tummia poikkiraitoja. Iguaaneilla on myös muita kuin vihreänsävyisiä värimuotoja: jotkin yksilöt ovat punaisia, toiset taas esimerkiksi keltaisen sävyisiä. Kyseiset värimuunnokset ovat kuitenkin harvinaisempia.
Kynnet ovat pitkät ja terävät. Pää on rakenteeltaan voimakas, alaleuan suomut ovat suuria ja yksi niistä erottuu selvästi muista koollaan ja pyöreydellään. Selässä kulkee harja. Leuassa on kaulalappu.
Levinneisyys.
Iguaaneja elää luonnonvaraisina Etelä-Amerikan sademetsissä ja savanneilla veden läheisyydessä. Esimerkiksi Grand Caymanin saarella Karibianmerellä niitä on levittäytynyt laajalti ihmisasutuksen tuntumaan, missä ne uhkaavat pihojen ja puutarhojen istutuksia.
Elintavat.
Käyttäytyminen.
Iguaani on päiväeläin. Se tapaa makoilla puiden oksistoissa joen yläpuolella, ja uhattuna se pudottautuu veteen ja pakenee uiden. Iguaanin toinen puolustautumiskeino on tarvittaessa läimäyttää hännällään uhkaajaa. Monien muiden liskojen tapaan iguaani kykenee myös irrottamaan häntänsä jos siihen tartutaan, mutta tavanomaisesti se tekee näin vain nuorena. Irrotetun hännän tilalle kasvaa uusi häntä, mutta siinä menee yleensä useita vuosia, ja useimmiten uusi häntä jää vialliseksi koskemattomaan häntään verrattuna.
Lemmikki-iguaani kesyyntyy, tunnistaa ihmisen ja ottaa kontaktia omistajaansa. Se kommunikoi muun muassa nyökyttelemällä päätään ja saattaa kiivetä syliin tai olkapäälle. Iguaania on vastoin aiempaa luuloa alettu pitää suhteellisen älykkäänä eläimenä joka on myös utelias ja oppimiskykyinen. Iguaania pidetään myös sosiaalisena eläimenä joka pystyy osoittamaan tunteita.
Ravinto.
Iguaani on kasvinsyöjä. Sen ruokavalio koostuu enimmäkseen lehdistä. Hyönteiset ja muukaan eläinproteiineja sisältävä ravinto ei sisälly iguaanin ruokavalioon. Lemmikki-iguaani syö päivittäin muun muassa tuoreita vihanneksia, ja joskus se herkuttelee mielellään myös hedelmillä.
Käpylinnut

Käpylinnut ("Loxia") ovat peippojen heimoon kuuluva varpuslintusuku. Sukuun kuuluu 5 lajia.
Käpylinnut ovat erikoistuneet syömään havupuiden siemeniä ja niille on evoluution tuloksena kehittynyt nokka, jonka ala- ja ylänokka menevät kärjistä ristiin. Nokan kärki toimii kuin leikkuri halkaisten kävyn suomun ja käpylintu nappaa esiin tulleen siemenen kielellään. Tavallisimmat kolme lajia ovat erikoistuneet eri havupuiden siemeniin: isokäpylintu männyn, pikkukäpylintu kuusen ja kirjosiipikäpylintu lehtikuusen. Nokan järeys osoittaa hyvin pääravintokohteen, sillä männyn siemenet ovat kovimman työn takana, lehtikuusen siemeniin riittää vähempikin.
Käpylinnut elävät pohjoisella pallonpuoliskolla. Ne ovat vaelluslintuja, jotka liikkuvat havupuiden siemensatojen mukaan. Ne pesivät jo kevättalvella tai varhain keväällä ennen siementen karisemista. Varsinkin pikkukäpylintu saattaa joskus pesiä mihin aikaan vuodesta tahansa. Paksuseinäinen pesä on puussa. Munia on 3–6 ja vain naaras hautoo. Koiras käy ruokkimassa hautovaa naarasta. Poikasia hoitavat molemmat emot.
Suomessa tavattavia lajeja ovat:
Käpylintujen sukuun kuuluvia lajeja ovat myös:
Juovabasiliski

Juovabasiliski eli juovikas basiliski ("Basiliscus vittatus") on heimoon Corytophanidae kuuluva liskolaji. Luonnossa juovabasiliskeja elää Keski-Amerikan trooppisissa sademetsissä, alueella Etelä-Meksikosta Venezuelaan ja Ecuadoriin. Ne ovat tottuneita kiipeilijöitä, jotka poistuvat harvoin puista.
Juovabasiliskikoiraat kasvavat noin 60 sentin mittaisiksi, naaraan pituus on 35–45 cm. Häntä on varsin pitkä: noin kolmasosa koko pituudesta. Liskon pohjaväri on oliivinvihreä tai ruskea, siinä on tummia poikkiraitoja ja vaaleat pitkittäisraidat kyljissä. Juovabasiliskeilla on myös pitkät raajat. Koirailla on paremmin erottuva "kypärä" pään takaosassa, ja ne erottaa myös reisien alapinnan rauhasrivistä. 
Juovabasiliski on läheistä sukua mm. myös Suomessa terraariolemmikkinä pidettävälle kypäräpääiguaanille ("Laemanctus longipes").
Panchen-lama

Panchen-lama (tiibetiksi པཎ་ཆེན་བླ་མ།, "pan chen bla ma"; kiinaksi perinteisin merkein 班禪額爾德尼, "Bānchán É'ěrdéní") on Tiibetin buddhalaisuuden, lamalaisuuden, geluk-koulukunnan toiseksi korkein johtaja. Korkein johtaja on dalai-lama. Panchen-laman tehtävänä on muun muassa löytää uusi dalai-laman inkarnaatio ja päinvastoin..
Nykyinen dalai-lama Tenzin Gyatso nimesi Gedhun Choekyi Nyiman panchen-laman 11. inkarnaatioksi 14. toukokuuta 1995, mutta tätä Kiina ei tunnustanut virallisesti. Kiinan hallitus nimesi Gyancain Norbun (uskonnollinen nimi Erdini Qoigyijabu) uudeksi panchen-lamaksi, mutta tätä valintaa eivät Tiibetin pakolaishallitus ja useimmat Kiinan ulkopuolella elävät lamalaisuuden harjoittajat hyväksy. Gedhun Choekyi Nyiman nykyistä olinpaikkaa ei tiedetä.
Berberiskinkki

Berberiskinkki eli mandariiniskinkki ("Eumeces schneiderii") on skinkkien (Scincidae) heimoon kuuluva liskolaji.
Berberiskinkki elää luonnossa hiekkaisilla aroilla ja kallioseuduilla Libyassa, Egyptissä, Kyproksella sekä Lähi-idässä. Berberiskinkit ovat sopeutuneet kaivelemaan hiekkaisilla elinalueillaan. Kuumalla, kuivalla elinalueellaan kaivavat skinkit löytävät hiekan alta piilottelevia pieneläimiä, sekä suojan paahteelta, kuivuudelta ja saalistajilta.
Ulkonäkö ja koko.
Liskon suomupeite on sileä ja kiiltävä. Väritys on selkäpuolelta harmahtava ja kelta- ja oranssitäpläinen, kyljessä kulkee usein kellertävä juova ulottuen poskiin asti. Lisko kasvaa noin 30–40 cm:n mittaiseksi.
Elintavat.
Berberiskinkit syövät pieniä hyönteisiä kuten sirkkoja ja kovakuoriasia, hämähäkkejä, kotiloita, pieniä liskoja sekä hedelmiä.
Berberiskinkit ovat suosittuja terraarioliskoja, vaikkakin ne ovat usein Egyptistä tuotuja luonnosta pyydettyjä yksilöitä. Suomessa on saatu berberiskinkkejä lisääntymään terraario-oloissa. Terraariossa tulee olla lämpölampun alla Terraarion toisen pään pitäisi olla 38-42 astetta ja toisen 24 astetta.