tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Richard Serra

Richard Serra (2. marraskuuta 1939 – 26. maaliskuuta 2024) oli yhdysvaltalainen kuvanveistäjä ja videotaiteilija, tyyliltään minimalisti. Hänet tunnetaan erityisesti kookkaista metallilevyistä rakentuvista asetelmista.
Serra syntyi San Franciscossa Kaliforniassa. Hänen äitinsä oli espanjalainen ja isä Venäjän juutalaisia. Richard oli perheen kolmesta pojasta keskimmäinen. Hän opiskeli englanninkielistä kirjallisuutta Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä sekä Santa Barbarassa ja myöhemmin kuvataidetta Yalen yliopistossa vuosina 1961–1964.
Serra asui ja matkaili Etelä-Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa vuosina 1964–1965. Ensimmäisen yksityisnäyttelynsä hän piti Roomassa Galleria La Salitassa 1966. Vuoden 1970 vaiheilla Serran taiteellinen tuotanto siirtyi ulkotiloihin. Hänestä tuli suurimittakaavaisen, paikkasidonnaisen veistotaiteen uranuurtaja. Serran teokset haastavat katsojan pohtimaan oman kehonsa suhdetta sisätilaan ja maisemaan. Teokset kannustavat liikkumaan niiden sisällä ja ympärillä. Serran ensimmäinen lyhytelokuva valmistui 1968. Hän jatkoi videotaidekokeiluitaan 1970-luvulla. 
Serra kuului vuodesta 1995 Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemiaan. Ihmisoikeusjuristi Tony Serra on hänen veljensä. Serra avioitui Clara Weyergrafin kanssa 1981. Serra asui ja työskenteli New Yorkin Tribecassa sekä Nova Scotiassa Kanadan itärannikolla.
Serra Suomessa.
Richard Serra osallistui teoksellaan Ars 83 -näyttelyyn Helsingissä. Hänen kolme teostaan oli esillä galleria Forum Boxin avajaisnäyttelyssä Helsingissä vuonna 1999 yhdessä Anthony Caron teosten kanssa. Näyttely järjestettiin yhteistyössä Kiasman kanssa. Suomen Kansallisgallerian kokoelmissa on kymmenen Serran teosta vuosilta 1973–1997, joista viisi on veistoksia, kolme multimediateosta ja muut piirustuksia ja grafiikkaa. Kahdesta yli 12 000 kilon painoisesta kallistetusta teräslaatasta muodostuva Serran teos "Plunge" eli "Sukellus" (1983) sijaitsee Helsingissä Kiasman pihalla.
Harsomatara

Harsomatara ("Galium intermedium") on Euroopassa alkuperäinen, ruohovartinen matarakasvi. Pohjoismaissa laji on tavattu vain yhdellä kasvupaikalla Suomessa. Se on luokiteltu Suomessa äärimmäisen uhanalaiseksi (CR) ja on luonnonsuojeluasetuksen nojalla erityisesti suojeltava laji.
Ulkonäkö ja koko.
Harsomataran yksittäin kasvavat jäykät varret tulevat 30–100 cm pitkiksi. Varsi on pysty, kalju, alempaa liereä ja ylempää nelisärmäinen. Kiehkurassa on 6–8 lehteä. Lehden lapa on suikea, levein keskiosastaan, suippokärkinen ja alta sinertävä. Kukinto on harsu kerrannaisviuhko. Kukkaperät ovat hyvin ohuita ja pystyjä. Valkoisen kukan teriö on pieni, 1,5–2,5 mm leveä, terälehdet ovat otakärkisiä. Harsomatara kukkii heinä-elokuussa. Kasvi muuttuu kuivattaessa mustaksi.
Levinneisyys.
Harsomataraa tavataan Euroopassa lauhkean ilmaston alueella. Se on levinnyt ihmisen mukana Yhdysvaltoihin.
Suomessa harsomataraa tavataan ainoastaan Lohjalta. Laji löydettiin Pohjoismaista ensimmäisenä Suomesta vasta vuonna 1997.
Elinympäristö.
Harsomatara kasvaa lehtimetsissä ja pensaikoissa. Suomessa sitä tavataan kallioisessa kangasmetsässä.
Väinö Rankila

Väinö Johannes Rankila (19. heinäkuuta 1911 Vimpeli – 27. marraskuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen kunnallispoliitikko ja Maalaisliiton kansanedustaja. Käytyään kansakoulun ja maamieskoulun Rankila osallistui kotipaikkakuntansa nuoriso- ja urheilutoimintaan. 
Kunnallishallintoon hän tuli mukaan sotien jälkeen vuonna 1945 ja hänet valittiin valtuuston puheenjohtajaksi, jota tehtävää hän hoiti yhtä vuotta lukuun ottamatta kuolemaansa saakka. Vimpelin Osuuspankin johtajana hän toimi vuosina 1946–1962 ja Vimpelin Osuuskaupan hallituksen puheenjohtajana yli 10 vuoden ajan, samoin Lappajärvi–Vimpelin palovakuutusyhtiön hallituksen jäsenenä. Hän oli Järviseudun taloudellisen neuvottelukunnan, Etelä-Pohjanmaan Seutukaavaliiton hallituksen, Osuuskunta Itikan hallintoneuvoston, Kansaneläkelaitoksen lisätyn hallituksen ja Valmet Oy:n hallintoneuvoston jäsen. Hän toimi myös Kansaneläkelaitoksen pääjohtajan viransijaisena vuosina 1961–1962.
Eduskuntaan Rankila valittiin Maalaisliitto-Keskustapuolueen edustajaksi vuonna 1948. Kansanedustajana hän toimi 10 vuotta. Hän oli Keskustapuolueen puoluehallituksen jäsen ja eduskuntaryhmän varapuheenjohtaja useita vuosia. Hän toimi myös Keskustapuolueen Vaasan piirijärjestön puheenjohtajana, Sampo-Tarmo vakuutusyhtiön valtuuskunnan jäsenenä ja Vimpelin yhteiskoulun johtokunnan jäsenenä.
Väinö Rankila tunnettiin hyvänä puhujana ja sujuvana kynänkäyttäjänä.
1. jääkäriprikaati

1. jääkäriprikaati oli valkoisten itäarmeijaan kuuluva ryhmittymä Suomen sisällissodassa.
Komentaja: eversti Eduard Ausfelt
Joukko-osastot.
Komentaja: jääkärimajuri Erik Jernström.
Komentaja: jääkärimajuri Gabriel von Bonsdorff.
Prikaatissa palvelleita Saksan jääkäreitä.
Adjutanttina Per von Bonsdorff (toimi sodan aikana myös Ausfeldin ryhmän adjutanttina), prikaatin esikunnassa taistelulähettinä jefreitteri Väinö Johannes Häme, prikaatin esikunnassa huolto-osaston päällikkö jääkärikapteeni Einar Johansson, prikaatin kuormastoaliupseerina jääkärialikersantti Kaarle Keskinen, prikaatin esikunnassa lähettiupseerina jääkärivänrikki Paavo Konsén, lähettivääpelinä Ausfeldin ryhmän esikunnassa jääkärivaravääpeli Siivo Peltonen, lähettialiupseerina jääkärialiupseeri Gustav Eliel Rajander, lähettiupseerina jääkärivänrikki Börje Söderström (toimi lähettiupseerina Ausfeldin ryhmän esikunnassa), lähettiupseerina jefreitteri Matti Torvikoski, prikaatin esikunnassa kuormastoaliupseerina jääkärialiupseeri Antti Nikolai Varvas, Ausfeldin ryhmän lähettinä jääkärivaravääpeli Nikolai Tollo myöh. Suurholma, prikaatin esikunnassa toimi radiosähköttäjänä jääkärivaravääpeli Erik Paavilainen.
2. jääkäriprikaati (valkoiset)

2. jääkäriprikaati oli valkoisten itäarmeijaan kuuluva ryhmittymä Suomen sisällissodassa. Prikaatin komentaja oli Ulrich von Coler.
Joukko-osastot.
Komentaja: jääkärimajuri Karl Rainer Wolfgang Mandelin.
Komentaja: jääkärimajuri Nils Ero Gadolin.
Prikaatissa palvelleet Saksan jääkärit.
Prikaatin esikunnassa adjutanttina jääkärikapteeni Hans Helmer Harald Hedengren (siirrettiin 28. huhtikuuta 9. jääkäripataljoonaan komppanianpäälliköksi), lähettiupseerina jääkärivänrikki Ivar Johannes Heinrich Alexander Hinz, prikaatin lähettiupseerina jääkärivänrikki Eino Ilmari Järvinen (siirrettiin 14. huhtikuuta joukkueenjohtajaksi 18. jääkäripataljoonaan), viestiupseerina jääkärivänrikki Gunnar Isak Lindqvist, prikaatin intendenttinä jääkäriluutnantti Harald Mikael Nervanne (siirrettiin 1. toukokuuta sotaministeriöön), lähettiupseerina jääkäriluutnantti Theodor (Teuvo) Kosti Wartiovaara, adjutanttina jääkärikapteeni Claës Bertel Napoleon Winell.
Isokrassi

Isokrassi ("Lepidium latifolium") on monivuotinen, Euraasiassa kasvava ruohovartinen ristikukkaiskasvi. Suomessa laji on harvinainen ja rauhoitettu.
Ulkonäkö ja koko.
Isokrassi on 30–100 cm, joskus jopa yli metrin korkea, kalju kasvi. Sen lehdet ovat isoja, ruodillisia, soikeita ja tiehästi sahalaitaisia. Ylemmät lehdet ovat kapeita ja ehytlaitaisia. Kasvin kukinto on iso, haarova ja tiheäkukkainen. Isokrassi kukkii heinä-elokuussa valkoisin, pienin kukin. Lidut ovat soikeita ja siipipalteettomia. Isokrassilla on monihaarainen, laaja juurakko.
Levinneisyys.
Isokrassin levinneisyysalue ulottuu Keski-Euroopasta Aasiaan, Pohjoismaiden eteläosiin ja Pohjois-Afrikkaan. Ihmisen mukana laji on levinnyt myös mm. Pohjois-Amerikkaan. Suomessa isokrassia esiintyy harvinaisena rannoilla Ahvenanmaalla ja Turun saaristossa. Satunnaisesti isokrassia tavataan myös satamakaupungeista ja sisämaasta, mutta esiintymät eivät ole olleet pitkäikäisiä.
Elinympäristö.
Suomessa isokrassi kasvaa saaristossa aivan meren rantaviivan tuntumassa. Aallokko ja jäät eivät juuri haittaa kasvia, sillä tukeva juurakko pitää kasvin tiukasti kiinni rantasorakossa.
Käyttö.
Isokrassi on syötävä ja sitä on myös aikaisemmin ilmeisesti viljelty Euroopassa. Kasvissa on sinappia ja pippuria muistuttava maku. Kasvin kaikkia osia, myös siemenkotia, voi syödä. Nuoria lehtiä voi käyttää salaatissa, siemeniä on käytetty mausteena.
Obus

Obus on suomalaisen Nimbus-yhtyeen ensimmäinen ja samalla ainoa levy vuodelta 1974. Albumi sisältää kuusi esitystä, joista viisi on Harri Suilamon ja yksi Pekka Raution sävellyksiä sekä sanoituksia. Albumi jäi ilmestyessään vähälle huomiolle. Kotimainen Rocket Records julkaisi vuonna 2013 albumin ensimmäisen virallisen CD-painoksen (ROK-132), johon on lisätty bonusraidoiksi kaksi aiemmin levyllä julkaisematonta esitystä. Saksalainen Shadoks Music julkaisi albumista puolestaan vinyyliuusintapainoksen vuonna 2016. Kannen kuvan taustalla oleva rakennus on Vuorentaan kartano.
3. jääkäriprikaati

3. jääkäriprikaati oli valkoisten itäarmeijaan kuuluva ryhmittymä Suomen sisällissodassa. Prikaatin komentajana oli majuri Rainer Stahel.
Joukko-osastot.
Komentaja: jääkärimajuri Hugo Viktor Österman.
Komentaja: jääkärimajuri Maximilian Lars Helge Savonius.
Prikaatissa palvelleet Saksan jääkärit.
Esikuntavääpelinä jääkärivääpeli Alfred Camis, jääkäriyliluutnantti Johan Hugo Harald (siirrettiin 5. huhtikuuta 18. jääkäripataljoonaan komppanianpäälliköksi), prikaatin majoitusmestari jääkäriluutnantti Ivar Magnus Lidström (siirrettiin 14. maaliskuuta 17. jääkäripataljoonaan), adjutanttina jääkäriluutnantti Aarne Rafael Sainio (19. huhtikuuta alkaen), yhdysupseerina prikaatin esikunnassa jääkäriluutnantti Lauri Johannes Merimaa, prikaatin intendenttinä jääkärivänrikki Birger Jarl Nylander, radiosähköttäjänä jääkärivaravääpeli Erik Jalmari Paavilainen (siirrettiin Karjalan Armeijakunnan esikuntaan).
Pohjois-Hämeen rykmentti

Pohjois-Hämeen rykmentti oli Suomen sisällissodan aikana valkoiseen armeijaan kuulunut rykmentti, joka perustettaessaan kuului Jämsän ryhmään. Tampereen valtauksen jälkeen rykmentti liitettiin Itäarmeijaan. Rykmentti muodostettiin 13. maaliskuuta 1918 Jyväskylän piirin miehistä ja Lapuan komppanioista sekä hämäläisistä pakolaisista. Rykmentin komentaja oli ensin väliaikaisesti everstiluutnantti Leonard Bergström ja hänen jälkeensä everstiluutnantti Oskar Wilkman.
Rykmentti siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen joukkojen uudelleen ryhmittelyn yhteydessä Ristiinaan, mistä se tulisi osallistumaan Viipurin valtaukseen. Pataljoona lähti matkaan Tampereelta 16. huhtikuuta 1918 ja saapui rykmentille määrättyyn kokoontumispaikkaan Ristiinaan 17. huhtikuuta 1918.
Joukko-osastot.
Komentaja: majuri Hans Kalm (Toimi Lahden rintamalla).
Komentaja: ratsumestari O. A. Wilkman, myöhemmin kapteeni K. Mikkola.
Komentaja: kapteeni Allan Winge, myöhemmin jääkärivänrikki Matti Laurila.
Komentaja: piiripäällikkö Kotilainen, pataljoonan kutsuntapiiri oli Jyväskylä ja sijoituspaikka Jyväskylä
Vaasan rykmentti

Vaasan rykmentti oli valkoisten itäarmeijaan kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Rykmentin komentaja oli everstiluutnantti Martin Ekström.
Joukko-osastot.
Komentaja: jääkärikapteeni Carl Nordensvan.
Komentaja: jääkärikapteeni Yrjö Väinönheimo myöh. jääkärikapteeni Vilho Lindén.
Komentaja: majuri G. A. Bäckman.
Komentaja: majuri Anthoni, pataljoonan kutsuntapiiri oli Vaasa ja sijoituspaikkakunta Vaasa
Täydennyspataljoonassa palvelleet Saksan jääkärit: koulutusupseerina jääkärivääpeli Niilo Koskinen.
Rykmentissä palvelleet Saksan jääkärit.
vääpelinä Frans Vihtori Pietilä, III Seppälän pataljoonasta Tampereen valtauksen jälkeen siirtyi rykmenttiin konekiväärikouluttajaksi, komppanianpäälliköksi ja myöhemmin adjutantiksi jääkärivänrikki Ville Nenonen
Pohjois-Savon rykmentti

Pohjois-Savon rykmentti oli valkoisten itäarmeijan kuulunut joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pohjois-Savon rykmentin komentajana oli jääkärimajuri Juho Heiskanen.
Joukko-osastot.
Komentaja: reserviluutnantti Elja Rihtniemi.
Komentaja: reservikapteeni B. Fabritius.
Komentaja: jääkäriluutnantti Onni Purhonen.
Komentaja: ratsumestari Georg Hjalmar Tulander, pataljoonan kutsuntapiiri oli Kuopio ja Kajaani ja sijoituspaikkakunta oli Mikkeli.
Christoph Spycher

Christoph Spycher (s. 30. maaliskuuta 1978 Wolhusen, Sveitsi) on sveitsiläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. 
Spycher aloitti ammattilaisuransa Luzernin riveissä vuonna 1999. Vuonna 2001 hän siirtyi Grasshopperiin. Spycher saavutti Grasshopperin riveissä liigamestaruuden. Eintracht Frankfurtiin hän siirtyi vuonna 2005.
Sveitsin maajoukkueessa Spycher debytoi vuonna 2003. Hän on kuulunut Sveitsin joukkueeseen vuoden 2004 EM-kisoissa ja vuoden 2006 MM-kisoissa.
Jääkäritykistöprikaati

Jääkäritykistöprikaati oli valkoisten itäarmeijaan kuulunut yhtymä Suomen sisällissodassa.
Suomen tykistökoulun johtajan everstiluutnantti Adolf Hamiltonin ensimmäisenä Päämajan 9. huhtikuuta 1918 määräämänä tehtävänä oli perustaa kolmiosastoinen jääkäritykistöprikaati, jonka runkona oli aiemmin perustettu jääkäripatteristo. Kussakin osastossa tuli olla pieni esikunta ja kaksi nelitykkistä patteria. Osastot nimettiin patteristoiksi 11. huhtikuuta.
Päämajan käskyn mukaan I osasto muodostuisi 1. ja 2. jääkäripatterista, joiden kalustona oli 122 H/09 -haupitsit. Patterit muodostettaisiin 7.-10. jääkäripattereista. II osaston kokoonpanoksi määrättiin 3. jääkäripatteri, joka muodostettaisiin 11. ja 12. jääkäripatterista (76 K/02), ja 4. jääkäripatteri, joka perustettaisiin tykistökoulun jääkäreistä ja Raudusta kalustosta. Raudusta vallatut tykit luovutettiin kuitenkin Karjalan pattereille ja niiden tilalle otettiin tykit Tampereelta. Käsky ei sisältänyt III osaston muodostamiseen liittyviä ohjeita henkilöstön rungon osalta.
Perustettu prikaati siirrettiin junilla 19. -20. huhtikuuta Tampereelta Karjalan rintamalle. Prikaatista jäi perustamatta III patteriston ammuskolonna ja elintarvikekolonna hevosten ja ajoneuvojen puutteen vuoksi.
Organisaatio.
Prikaatin kokoonpano oli 14. huhtikuuta 1918:
Rakkausseikkailu 2007

Rakkausseikkailu 2007 on vuonna 2007 julkaistu Annika Eklundin neljäs pitkäsoitto. Levy sisälsi Kerkko Koskisen säveltämät hitit "Ole hiljaa ja suutele mua", "Rakkausseikkailu 2007" ja "Afrikan tähti". Myös iskelmäkonkari Esa Nieminen sävelsi kappaleita albumille. Levy valittiin radiokanavien äänestyksessä heinäkuussa Kuukauden Levyksi.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 24.
Karjalan ryhmä

Karjalan ryhmä oli valkoisten itäarmeijaan kuuluva ryhmittymä Suomen sisällissodassa. Komentajana toimi jääkärieverstiluutnantti Aarne Sihvo (toimi aikaisemmin karjalanjoukkojen v.t. komentajana ja 18. huhtikuuta alkaen Ryhmä Sihvon Komentajana). Sihvo käytti ryhmästä nimitystä Karjalan armeijakunta.
Armeijakunnassa palvelleet Saksan jääkärit.
Joukkueenjohtajana ja opetusupseerina Hiitolan ja Käkisalmen harjoituskeskuksissa jääkäri Antti Haikonen (siirrettiin rautatiepataljoonaan komppanianpäälliköksi), esikuntapäällikkönä jääkärikapteeni Woldemar Hägglund, päämajan yhdysupseeri ja tiedotusosaston päällikkö armeijakunnan esikunnassa (Viipurin valtauksessa toimi samassa tehtävässä itäarmeijan esikunnassa) reservin luutnantti Erik Malmberg, esikunnassa rintamaetappipäällikön apulaisena jääkärivänrikki Kalle Mata, radiosähköttäjänä jääkärivaravääpeli Erik Paavilainen.
Joukko-osastot.
Komentaja: Georg Elfvengren.
Komentaja: ratsumestari Oskar Kuula.
Komentaja: Kalle Kuokkanen myöhemmin jääkärimajuri Armas Ståhlberg ja Unio Sarlin
von Clausen-Kaas
Karjalan tykistö.
Päällikkö: J. Schleutker
Patteri järjestettiin Pietarsaaren Tykistökoulussa ja lähetettiin Karjalan rintamalle 29. maaliskuuta 1918. Patteri käsitti kaksi 105 mm laivatykkiä jotka sijaisivat Kannikossa ja Rahikkalassa.
Päällikkö: kapteeni Lennartti Pohjanheimo.
Patteri järjestettiin Pietarsaaren Tykistökoulussa ja se lähetettiin Karjalan rintamalle 2. maaliskuuta 1918. Patterin kaluston muodosti kaksi 76 mm tykkiä.
Patterissa palvelleet Saksan jääkärit: jefreitteri Toivo Bertil Berg, jaosjohtajana jääkärivaravääpeli Otto Joki (nimitettiin patterinpäälliköksi 15. huhtikuuta 1918 alkaen).
Patteri järjestettiin Pietarsaaren Tykistökoulussa ja lähetettiin Karjalan rintamalle 2. maaliskuuta 1918. Patterin muodosti kaksi venäläistä 75 mm:n kenttäkanuunaa, jotka olivat vuosimallia 1902.
Vääpeli: jääkärivääpeli Kaarlo Johannes Rinne (palveli myöhemmin armeijakunnan 7. patterissa)
Patterissa palvelleet Saksan jääkärit: jääkärivänrikki Matti Helin, patteriupseerina jääkäriluutnantti Leo Kyander.
Päällikkö: vänrikki Viljo Idänpää-Heikkilä
Päällikkö: P. Inkinen
Päällikkö: P. Närhi
Päällikkö: K. Svensson
(Lisäksi oli armeijakunnalla 4 kranaatinheitintä, joista 2 kpl oli sijoitettu 2:een rykmenttiin ja 2 kpl 3:een rykmenttiin.
Hjalmarsonin ryhmä

 
Hjalmarsonin ryhmä eli Krenatööridivisioona oli valkoisten länsiarmeijaan kuulunut ryhmittymä Suomen sisällissodassa. Sen komentajana toimi eversti Harald Hjalmarson.
Joukko-osastot.
Komentaja: everstiluutnantti Torsten Carl Otto Aminoff (haavoittui)
v.t. päälliköt: majuri Wilhelm Stjernschantz ja everstiluutnantti Waldemar Appelgren
Komentaja: everstiluutnantti L. Sarlin
Komentaja: majuri Gaston Ahrenberg v.t. komentajana A. F. Blomqvist
Komentaja: ratsumestari A. Selin
Komentaja: v.t. päälliköt: kapteeni Hjalmar Frisell, kapteeni L. V. Runeberg ja kapteeni Nils Wickström myöh. majuri Allan Winge
Saastaa suusta

Saastaa suusta on hip hop -ryhmä Kaucaan esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 2003. Levy eroaa suomalaisen hip hopin valtavirrasta omintakeisen synkällä äänimaailmalla ja naturalistisella kerronallaan. 
Vastaanotto.
Debyytti sai medialta osittain ristiriitaisen vastaanoton. Moni arvostelija kehui yhtyeen massasta eroavaa tyyliä mutta näki silti osan levyn ratkaisuista liian radikaaleina. Levy saikin yleisesti parempia arvosanoja vaihtoehtomusiikkiin erikoistuneissa medioissa perinteisten valtavirtaan suuntautuneiden medioiden sijaan.
Linderin ryhmä

Linderin ryhmä oli valkoisten länsiarmeijaan kuuluva ryhmä Suomen sisällissodassa. 
Komentaja: kenraalimajuri Ernst Linder
Joukko-osastot.
Komentaja: everstiluutnantti A. Bergh
Komentaja: v.t. päälliköt majuri W. von Gerich, hyöhemmin majuri W. Stjernschantz
Komentaja: kapteeni vapaaherra R. M. Carpelan
päällikkö: majuri Nils Palme
"7. patteri (entinen 13. eli ahvenanmaan patteri)"
Päällikkö: A. Ek
"8. patteri (ent. 31. patteri)"
Päällikkö: insinööri V. Ahlfors
"1/2 patteri"
Päällikkö: vääpeli E. R. Hedblad
"2. räjähdyskomennuskunta"
Päällikkö: vääpeli G. Sjöberg 
"3. räjähdyskomennuskunta"
Päällikkö: kersantti Åke Nordgrén
"Panssarijuna"
Päällikkö: E. A. Johansson
Diego Benaglio

Diego Orlando Benaglio (s. 8. syyskuuta 1983 Zürich, Sveitsi) on sveitsiläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän edustaa Saksan Bundesliigan Wolfsburgia. Hän lukeutui myös Sveitsin maajoukkueen vakiopelaajiin ennen maajoukkueuransa lopettamista 2014.
Benagliolla on myös Italian kansalaisuus. Hänellä on italialaiset sukujuuret. 
Benaglio aloitti ammattilaisuransa Grasshopperin riveissä vuonna 1999. Hän saavutti Grasshopperissa liigamestaruuden. Vuosina 2002–2005 Benaglio edusti saksalaista Stuttgartia ja vuosina 2005–2008 portugalilaista Nacionalia. Wolfsburgiin hän siirtyi vuonna 2008. Hän voitti Bundesliigan mestaruuden kaudella 2008–2009. Hän pelasi tuolla kaudella 31 liigaottelua ja siitä lähtien kausittain 22–34 bundesliigaottelua. Hän voitti Saksan cupin ja DFL-Supercupin 2015.
Sveitsin maajoukkueessa Benaglio debytoi vuonna 2006. Hän kuului Sveitsin joukkueeseen MM-kilpailuissa 2006 (ei pelannut), 2010 (kolme ottelua) ja 2014 (neljä ottelua) sekä EM-kilpailuissa 2008 (kaksi ottelua). Yhteensä 61 maaottelua pelannut Benaglio ilmoitti elokuussa 2014 lopettavansa maajoukkueuransa.
Länsiarmeijan reservi

Länsiarmeijan reservi oli valkoisten länsiarmeijaan kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa.
Länsiarmeijan reservinä oli N:o 6. Vaasan jalkaväkirykmentti. Rykmentti koottiin huhtikuun 4. päivänä 1918 seuraavista joukko-osastoista:
Vaasan rykmentin siirryttyä Karjalaan muodostettiin länsiarmeijan reservi Lindsénin, Sjöströmin ja Lilliérin pataljoonista.
Calypso (kuu)

Calypso (väliaikainen nimi: S/1980 S 25) on Saturnuksen kuu, joka löydettiin vuonna 1980. Vuonna 1983 se sai nimen Calypso ja sillä on myös nimet Saturn XIV ja Tethys C. Kuun löytäjät olivat Dan Pascu, Kenneth Seidelmann, William A. Baum ja Douglas G. Currie.
Calypsolla on sama kiertorata kuin Tethyksellä ja se sijaitsee Tethyksen Lagrangen pisteessä. Telesto on Tethyksen toisessa Lagrangen pisteessä.
Telesto on kiertoradalla noin 60 astetta edellä Tethystä ja Calypso vastaavasti noin 60 astetta Tethyksen perässä.
Calypson mitat ovat noin 34 × 22 × 22 kilometriä.
Moottorikaljaasi Saturn

Moottorikaljaasi Saturn oli suomalainen kolmimastoinen kaljaasi, joka joutui pohjakosketukseen rajussa myrskyssä Hiidensillan matalikolla Siipyyn ja Merikarvian välillä 6. marraskuuta 1947. Saturn oli puutavaralastissa matkalla Kemistä Etelä-Ruotsiin kun se tuli myrskyssä ohjuakyvyttömäksi ja ajautui Reposaaren edustalla sijaitsevan Tarhakarin rantaan. Laivan yhdeksänhenkinen miehistö ilmeisesti siirtyi pelastusveneeseen, eikä laivaan jäänyt ketään. Jossain vaiheessa osa miehistöstä on joutunut kuitenkin veden varaan.
Laivan pelastusvene havaittiin samana aamuna Säpin majakasta käsin. Vene oli ajautunut riutalle noin sadan metrin päähän rannasta Präälän luona. Paikalle rientäneet pelastajat löysivät veneestä viiden miehistön jäsenen ruumiit, joista yksi oli veneen keulassa polvillaan kädet ristissä. "Saturnin" kapteenin ruumis ajautui Säpin saaren rantaan muutamia päiviä myöhemmin, mutta kolmea kadonnutta miehistön jäseniä ei löydetty etsinnöistä huolimatta.
Karille ajautuneesta "Saturnista" siirrettiin lastia paikalle tuotuihin proomuihin, ja aluksen kevennyttyä se hinattiin Tahkoluodon sisäpuolelle, jossa loput lastista purettiin. Itse alus oli kuitenkin niin pahoin vaurioitunut, että se julistettiin hylyksi. "Saturnin" hylky makaa nykyisin Paakarin saaren kärjessä neljän metrin syvyydessä, ja sen pelastusveneen jäänteet löytyvät Säpin majakkasaaren länsirannalta
Luvialaisen "Laiva Oy Saturnin" omistama moottorikaljaasi "Saturn" oli rakennettu Virossa vuonna 1912.
S/S Park Victory

S/S Park Victory oli yhdysvaltalainen kivihiililastissa ollut höyrylaiva, joka ajautui karille ja upposi 25. joulukuuta 1947 Utön kaakkoispuolella Suomen aluevesillä. Onnettomuudessa menehtyi kymmenen laivan 48 hengen miehistöstä.
S/S "Park Victory" oli rakennettu Kaiser Permanente Metals Companyn telakalla Kalifornian Richmondissa vuonna 1945, ja se kuului toisen maailmansodan aikana vuosina 1943–1945 Yhdysvalloissa rakennettuihin Victory-luokan rahtialuksiin, joita tehtiin kaikkiaan 534 kappaletta. "Park Victoryn" uppouma oli 9 000 tonnia, pituus 139 metriä ja matkanopeus 16,3–19 solmua.
Onnettomuus.
Viimeiseksi jääneellä matkallaan "Park Victory" oli matkalla Virginian Newportista Helsinkiin. Alus ankkuroitui illalla 24. joulukuuta lumimyrskyssä Lillharun lähelle odottamaan myrskyn tyyntymistä ja aamun tuloa, jotta se olisi voinut sivuuttaa turvallisesti Jussarön ja Harmajan välisen Nashorn-miinakentän raivausalueen. Kovassa myrskyssä laivan ankkurit eivät kuitenkaan pitäneet, ja alus ajautui yön aikana kuusi tai seitsemän kertaa karille. Ensimmäisillä kerroilla "Park Victory" onnistui irrottautumaan karilta omien koneidensa voimalla, mutta kello 2.15 yöllä se tarttui karille uudelleen keskilaivan kohdalta ja katkesi upoten noin 20 minuutissa. 
Laivan miehistö pelastautui läheisille kallioluodoille, mutta pelastusveneet Utön rannikkopuolustuslinnakkeelta, luotsiasemalta ja meripelastusasemalta ehtivät paikalle vasta aamulla, ja siihen mennessä kymmenen miehistön jäsentä oli jo kuollut hypotermiaan. Utön rukoushuoneessa on kymmenhaarainen hopeinen kynttelikkö, jossa on lueteltu turmassa menehtyneiden nimet. Siellä on myös miehistön eloonjääneiden jäsenten Utön asukkaille lahjoittama kiitostaulu pelastustyön suorittamisesta.
Hylky.
"Park Victory" on suurin Suomen aluevesillä sijaitseva hylky, ja se makaa 27–36 metrin syvyydessä mastontynkien ulottuessa kahdeksan metrin syvyyteen. Vuosien kuluessa hylystä alkoi valua mereen jonkin verran öljyä, joten Suomen ympäristökeskus keräsi vuosina 1994–2000 hylyssä olevista tankeista 410 kuutiometriä öljyä; tämä operaatio tuli maksamaan yli 21 miljoonaa markkaa. 
Öljynpoistoa varten jouduttiin hylystä nostamaan suuri määrä lastina ollutta kivihiiltä, jotta poistossa tarvittavat höyry- ja pumppausventtiilit saatiin asennettua tankkeihin. Tästä hiilestä huomattava erä päätyi lahjoituksena Jokioisten museorautatielle, jonka käyttöön se sopikin erinomaisesti.
William A. Earle

William A. Earle (1919 Saginaw, Michigan – 16. lokakuuta 1988 Evanston, Illinois) oli yhdysvaltalainen filosofi, joka toimi eksistentialismin ja fenomenologian liikkeissä.
Earle opiskeli Aix-Marseillen yliopistossa Gaston Bergerin oppilaana ja Chicagon yliopistossa Charles Hartshornen oppilaana. Hän väitteli tohtoriksi kummastakin yliopistosta. Vuosina 1948–1982 hän opetti filosofiaa Northwestern Universityssä ja toimi vierailevana luennoitsijana Harvardin, Yalen ja Stanfordin yliopistoissa. Vuonna 1962 Earle perusti yhdessä John Daniel Wildin, James M. Edien ja muiden kanssa Society for Phenomenology and Existential Philosophy -yhdistyksen.
Earle sai vaikutteita ennen kaikkea Karl Jaspersilta ja Søren Kierkegaardilta. Earlen aloja olivat muun muassa kulttuurikritiikki, aatehistoria, estetiikka, elokuva ja mystiikka. Hänen ajatteluaan leimaa ihmiselämän omalaatuisuuden arvostaminen ja näkemys, että ihmiselämä on sekä esteettistä että eettistä. Earlea voidaan pitää surrealismin asiantuntijana.
S/S Carl von Linne

S/S Carl von Linne oli tanskalainen rahtihöyrylaiva, joka ohittaessaan Hankoniemeä 26. lokakuuta 1948 ajautui myrskyssä karille Stora Tärnskärissä Russarön kaakkoispuolella. Haaksirikosta selvisi hengissä vain laivan konemestari Gunnar Pedersen – muut 12 miehistön jäsentä ja laivassa olleet kolme tanskalaista matkustajaa hukkuivat.
"Carl von Linne" oli tulossa Kööpenhaminasta ja matkalla Kotkaan noutamaan vanerilastia. Karille ajautuneen laivan alkaessa upota miehistö ampui ilmaan kuivana säilyneet kaksi hätärakettia. Kolme miestä hukkui pelastusveneen murskauduttua, ja aallot veivät mukanaan vähitellen muutkin laivalle jääneet miehet. Laivastoasemalta paikalle tullut moottorivene pystyi pelastamaan merestä vain konemestari Pedersenin; muut onnettomuuden uhrit olivat ruhjoutuneet kuoliaiksi pelastuslauttojen törmätessä rantakallioita vasten.
S/S "Carl von Linne" oli alun perin suomalaisomistuksessa matkustajalaivana, ja se kulki Vaasan ja Uumajan välistä reittiä. Vuonna 1913 se pelasti lähellä Vaasaa ainoan S/S "Vestkustenin" haaksirikossa hengissä säilyneen matkustajan. Laiva myytiin myöhemmin Tanskaan ja muutettiin siellä rahtiliikenteeseen sopivaksi. Laiva oli rakennettu Tanskassa vuonna 1884, ja sen vetoisuus oli 392 brt. 
Laivan hylky on suurimmaksi purettu romuksi, mutta hylyn jäänteitä on vielä jäljellä Stora Tärnskärin ja Lilla Tärnskärin välisen salmen pohjassa.
ABC (albumi)

ABC on Pelle Miljoona &amp; Rockers -yhtyeen toinen, ja Pelle Miljoonan 17. albumi. Se julkaistiin keväällä 1993 LP:nä ja CD:nä.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Pelle Miljoona ja sovittanut Rockers, ellei toisin mainita.
Parkki Plus

Plus oli suomalainen kolmimastoinen rautarunkoinen parkki, joka sai myrskyssä pohjakosketuksen ja upposi Maarianhaminan edustalla Hertronklubbin ja Korsön saaren välissä 14. joulukuuta 1933. Onnettomuudessa menehtyi 12 laivan 16 hengen miehistöstä.
Plus oli ilman lastia matkalla Lontoosta kohti Maarianhaminaa, ja se oli tarkoitus asettaa siellä talviteloille. Alus oli palannut ennätyspitkältä matkalta Intian valtamereltä. Kovan lumimyrskyn vallitessa alus pyysi luotsia Kobba Klintarnan luotsiasemalta. Kun luotsia ei alkanut kuulua paikalle, aluksen päällikkö Karl Emanuel Eriksson päätti jatkaa matkaa ilman luotsia. Varotoimena laivan pelastusveneet laitettiin kuntoon ja laivan perässä poltettiin merkkitulta. Myrsky teki kuitenkin laivan kulun pian mahdottomaksi, ja lopulta päätettiin, että alus saa ajelehtia kohti Korsölandetia ja että miehistö siirtyy siellä rantaan. Alus sai kuitenkin tätä ennen pohjakosketuksen ja kaatui kyljelleen, jolloin osa sen takilaa rikkontui ja kannella olleet irtaimet esineet pelastusveneet mukaan lukien putosivat mereen. Uppoavasta aluksesta mereen joutuneista miehistön jäsenistä 12, päällikkö mukaan lukien, joko uupui matkalla tai kolhiintui kuoliaaksi rantakallioita vasten ja vain neljän onnistui selvitä hengissä rannalle.
"Plus"-parkin hylky makaa nykyisin kyljellään 17–36 metrin syvyydessä Korsön johtoloiston luona. Hertonklubbin luodolla on muistolaatta onnettomuudessa hukkuneille miehistön jäsenille. Onnettomuus vaikutti ratkaisevasti päätökseen rakentaa pohjamajakka Marhällaniin.
"Plus" rakennettiin alun perin vuonna 1885 Saksassa Hampurissa Blohm+Wossin telakalla Laeisz-varustamon käyttöön. Sen vetoisuus oli 1 117 nrt (1251 brt), pituus 71 metriä, leveys 10,8 metriä ja syväys 6,22 metriä, ja se liikkui pelkästään purjeiden avulla ilman apukonetta. Aluksen osti Norjasta vuonna 1925 ahvenanmaalainen laivanvarustaja Hugo Lundqvist, ja sitä käytettiin salpietarin, puutavaran ja guanon kuljetuksiin.
OK! (albumi)

OK! on Pelle Miljoona &amp; Rockers -yhtyeen kolmas, ja Pelle Miljoonan 18. albumi. Se julkaistiin keväällä 1994.
Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 25, ja se pysyi listalla yhteensä 4 viikkoa.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Pelle Miljoona sekä sovittanut Rockers, ellei toisin mainita.
Brodick

Brodick (gaeliksi "Breadhaig") on Skotlannissa sijaitsevan Arranin saaren keskuskylä. Kylä sijaitsee saaren korkeimman vuoren Goat Fellin lähettyvillä Brodick Bayssa. Siellä on lauttasatama, jonka kautta useimmat Arraniin saapuvat matkailijat kulkevat.
Kylän väkiluku oli 1020 vuonna 2011. Turismi on kylälle tärkeä elinkeino, ja matkailijoiden runsaan määrän vuoksi monet asukkaat harjoittavat omaa matkailuun liittyvää liiketoimintaa esimerkiksi pitämällä kauppoja ja majoituspalveluita. Kylästä löytyvät myös kiinalainen ja italialainen ravintola.
Lähettyvillä sijaitsee Brodickin linna. Sen nykyinen päärakennus on vuodelta 1844, mutta paikka on ollut satojen vuosien ajan tärkeä Firth of Clyden puolustukselle strategisen sijaintinsa takia. Se oli pitkään Hamiltonin herttuoiden kotilinna.
Emil Lundberg

Emil Lundberg (s. ) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka siirtyi kaudeksi 2012–2013 Sveitsin pääsarjan Kloten Flyersiin. Pelipaikaltaan hän on keskushyökkääjä.
Ura.
Lundberg on kotoisin Luulajasta, jonka Elitserien-joukkueessa Luleå HF:ssä hän myös aloitti uransa. Pelattuaan viisi kautta kotikaupunkinsa joukkueen riveissä Lundberg siirtyi SM-liigan Saimaan Pallon riveihin kaudeksi 2006–07. Lundbergin teki kaudella 12 maalia ja antoi 18 syöttöä. Kesällä 2007 Lundberg siirtyi Hämeenlinnan Pallokerhoon koeajalle ja teki sopimuksen HPK:hon kaudeksi 2007–08. HPK:n rikkonaisella kaudella Lundberg pelasi ykköskentän keskushyökkääjänä sekä yli- kuin alivoimapelissäkin. Hän palasi takaisin Luulajaan kesken kauden.
Luleåssa Lundberg pelasi kevääseen 2010 ja siirtyi sen jälkeen Slovakian Extraligassa pelaavaan HK ŠKP Popradiin. Hän teki Popradissa 20 maalia ja oli joukkueensa toiseksi paras maalintekijä. Seuraavan kauden hän pelasi KHL:ään perustettussa slovakialaisessa Lev Popradissa. Sieltä Lundberg siirtyi kesällä 2012 Sveitsin NLA:ssa pelaavaan Kloten Flyersiin.
Ladislav Klíma

Ladislav Klíma (8. elokuuta 1878 Domažlice, Böömi – 19. huhtikuuta 1928) oli tšekkiläinen filosofi ja kirjailija. Hänen ajatteluaan on kuvattu sekä eksistentialismiksi että subjektiiviseksi idealismiksi.
Klíma erotettiin koulusta vuonna 1895 syytettynä valtion, kirkon ja Hapsburgien loukkaamisesta. Tämän jälkeen hän asui Tirolissa, Zürichissä ja Prahassa tehden lyhytaikaisia töitä. Vain osa Klíman teoksista julkaistiin tämän elämän aikana, mutta monia käsikirjoituksia on toimitettu postuumisti. Osan käsikirjoituksista hän tuhosi itse. Klíma kuoli tuberkuloosiin ja on haudattu Prahaan.
Klíma hylkäsi tšekkiläisen yhteiskunnan perinteiset arvot ja normit sekä kirjoituksissaan että elämäntavallaan. Hän omaksui ajatuksia filosofisilta edeltäjiltään ja pyrki ottamaan ne käyttöön käytännön elämässä. Klíma sai vaikutteita ennen kaikkea George Berkeleyltä, Arthur Schopenhauerilta ja Friedrich Nietzscheltä. Hän katsoi, että todellisuus oli alisteinen yksilön tahdolle.
Kaatialan louhos

Kaatialan louhos on Kuortaneen Lentilässä sijaitseva käytöstä poistunut avolouhos, josta louhittiin vuosina 1942–1968 maasälpää ja kvartsia. Vielä tämän jälkeenkin louhoksen jätekivikasoista on kerätty korukiviä. Louhokselle on matkaa 18 km Kuortaneelta ja 14 km Alavudelta.
Alueella on kaksi veden täyttämää louhosta. Pienempi louhos on käytössä uimalana ja suurempi louhos on pyöreä ja halkaisijaltaan yli 200 metriä. Tämä yli 30 metriä syvä louhos on urheilusukeltajien suosima sukelluspaikka. Sukeltajat ovat tuoneet kaivokseen sukelluskellon noin 21 metrin syvyyteen. Louhoksessa on tapahtunut kolme kuolemaan johtanutta sukellusonnettomuutta: 4. syyskuuta 1993, 6. elokuuta 2010 ja 29. maaliskuuta 2014.
Kaatialan mukaan on nimetty sieltä ensimmäisenä maailmassa löydetty kaatialaiitti-niminen mineraali (FeAs3O9 · 6-8H2O), joka on kiderakenteeltaan monokliininen vesipitoinen rauta-arsenaatti.
Sukellustoiminta louhoksessa lisääntyi huomattavasti, kun Viljakkalassa sijaitseva Haverin louhos suljettiin 1997 lukuisten onnettomuuksien jälkeen ja avattiin sukellustoiminnalle uudestaan vasta 2009. Veteen pääsee matalasta päästä loivaa kaivostietä myöten ja syvässä päässä on rappuset pinnan alla olevalle tasanteelle. Louhoksessa on erittäin kattava luolasto, jolla on monta sivuhaaraa, sekä myös pienempiä turistiluolia (kaivosauton kääntöpaikka) ei niin vaativiin sukelluksiin. Louhoksen syvään päähän on sukelluskellon lisäksi upotettu autonromu ja iso pienoislentokone. Kaikki louhoksella tapahtuneet kuolemaan johtaneet sukellusonnettomuudet ovat tapahtuneet luolassa.
3D-mallinnos.
Vuonna 2021 uutisoitiin louhoksen tietokonemallintamisesta. Louhoksesta on tarkoitus tehdä 3D-mallinnus, virtuaalinen jäljennös kattaisi koko ympäristön, luolaston ja avo-osuuden.
Amurinuunilintu

Amurinuunilintu ("Seicercus coronatus") on Aasiassa pesivä, uunilintujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Amurinuunilintu muistuttaa muodoltaan ja yleisväriltään vaaleaa pajulintua. Pään kuviot ovat voimakkaat – silmäkulmajuova on leveä ja vaalea. Siivellä on yksi epäselvä siipijuova.
Levinneisyys.
Amurinuunilintu pesii Japanissa, Mantšuriassa ja Venäjän kaukoidässä. Laji talvehtii eteläisessä Kaakkois-Aasiassa. Syksyllä laji on erittäin harvalukuinen vierailija Euroopassa. Suomessa se on tavattu vain kerran, 23. lokakuuta 2004 Kokkolassa.
Ravinto.
Amurinuunilintu on hyönteissyöjä.
Strömman kanava

Strömman kanava () sijaitsee Varsinais-Suomessa Kemiönsaaren kunnan ja Salon kaupungin rajalla (ennen Kemiön ja Perniön kuntien rajalla). Vuonna 2009 Museovirasto määritteli Strömman kanavan yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Strömman kanava on Suomen ainoa paikka, jossa voi havaita ilman apuvälineitä selvästi vuorovesi-ilmiön.
Historia.
Kanava rakennettiin alun perin helpottamaan Kiskonjoen kaivoksesta saadun rautamalmin kuljetusta Teijon ruukille. Paikalla on kaksikin kanavaa: vanha Strömman kanava, jonka rakennutti Teijon ruukin omistaja Viktor Zebor Bremer vuosina 1844–1845, ja siitä noin puoli kilometriä länteen sijaitseva uusi kanava, joka rakennettiin vuosina 1967–1968. 
Vanhan kanavan leveys oli aluksi 9,65 metriä ja syvyys 3 metriä, mutta vuosina 1896–1898 tehtyjen laajennustöiden jälkeen kanava leveni 16,7 metriin ja uusi syvyys oli 4 metriä. Uuden Strömman kanavan leveys on 28 metriä ja syvyys 5,5 metriä. Vanhan Strömman kanavan ylitti Teijon ruukin rakentama Suomen ensimmäinen rullasilta, jonka pituus oli 22,57 metriä. Vuonna 1897 tämä silta korvattiin teräksisellä kääntösillalla, jossa on puukansi. Silta oli Tiehallinnon museosilta. Uuden Strömman kanavan ylittää taas vuonna 1968 valmistunut teräksinen läppäsilta.
Vuorovesi.
Vuorovesi-ilmiö näkyy muualla Itämeren alueella heikosti, mutta Strömman kanavassa kapeat salmet voimistavat vuorovesi-ilmiötä ja Strömmassa veden virtaus muuttaa suuntaa kuuden tunnin välein. Ilmiötä on selostettu muun muassa teoksessa "Itämeri ja ihminen", jonka tekijät ovat Kai Myrberg ja Matti Leppäranta.
Joulupuu on kärvennetty

Joulupuu on kärvennetty () on vuonna 1989 ensi-iltansa saanut komediaelokuva. Elokuvan on ohjannut Jeremiah S. Chechik ja käsikirjoittanut John Hughes. Pääosissa ovat Chevy Chase, Beverly D’Angelo ja Randy Quaid.
Elokuva kertoo Clark Griswoldista, joka yrittää järjestellä kiireisenä jouluaskareitaan, sillä perheen luokse on tulossa liuta sukulaisia juhlimaan joulua. Clark ei ole ehtinyt edes hakea joulukuusta eivätkä jouluvalotkaan ole vielä kaunistamassa talon ulkoasua. Kiireissään Clark ei voi säästyä kommelluksilta.
Vastaanotto.
"Video-oppaassa" vuodelta 1995 Kari Salminen antoi elokuvan Suomessa julkaistulle VHS-kasettiversiolle kolme tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”hyvä”. Hän toteaa Hughesin käsikirjoituksen kaivavan joulusta anarkistisen puolen esiin: ”Griswoldin perheen joulunvietto menee raskaasti päin kuusta, mutta suunsoitto ei herkeä hetkeksikään. [...] Ihmisten alhaisimmat tunteet loistavat kilpaa jouluvalojen kanssa.”
Spin-off.
"Eddien suuri saariseikkailu" () on vuonna 2003 valmistunut televisioelokuva. Elokuvassa Griswoldien serkut Eddie (Randy Quaid) ja Catherine (Miriam Flynn) pääsevät sattuman kautta lomamatkalle Etelä-Tyynenmeren saarelle. Myös "Faijalla hommat hanskassa" -elokuvassa Audrey Griswoldia näytellyt Dana Barron palaa rooliinsa. Chevy Chasea ja Beverly D’Angeloa ei elokuvassa nähdä.
Matti Saanio

Matti Saanio (17. maaliskuuta 1925 Turku – 17. huhtikuuta 2006 Ivalo) oli suomalainen valokuvaaja joka tuli tunnetuksi 1950-luvulta alkaen Lapin ihmisten ja luonnon kuvaajana. Hän tallensi yhteiskunnallista murrosta ja maaseudun muuttumista. Usein Saanio esitteli erilaisia pohjoisia yhteisöjä.
Matti Saanio on yksi niistä kuvaajista, joiden ansiosta valokuvaus hyväksyttiin Suomessa taiteeksi.
Saanio opiskeli taidemaalariksi Ateneumissa ja erikoistui Oslon taideakatemiassa muraalimaalaukseen. Hän työskenteli aluksi lavastajana ja freskomaalarina mutta hän aloitti valokuvaamisen muutettuaan Rovaniemelle. Valokuvausta ei Saanion nuoruudessa ollut mahdollista opiskella, mutta hänen kouluttaessaan itseään alalle hänen tukijoinaan olivat monet hänen taiteilijaystävänsä, muiden muassa arkkitehdit Aarno Ruusuvuori, Jaakko Laapotti ja Erik Kråkström sekä kirjailijat Paavo Rintala, Jarno Pennanen, Jorma Etto, Brita Polttila ja Arvo Turtiainen.
Saanio toimi vuosina 1972–1978 valokuvataiteen taiteilijaprofessorina. Hän hoiti valokuvauksen apulaisprofessuuria 1986–1989 Taideteollisessa korkeakoulussa, jossa oli opettanut vuodesta 1968. Matti Saanio oli Valokuva-lehden päätoimittajana 1975–1984.
Hän sai kolme valokuvataiteen valtionpalkintoa sekä Pro Finlandia -mitalin. 2004 Saanio kutsuttiin Lapin yliopiston kunniatohtoriksi ja valittiin Taideteollisen korkeakoulun kunniajäseneksi.
Saanion ensimmäinen puoliso oli tekstiilitaiteilija Elsa Montell ja toinen sairaanhoidon opettaja Maria Colliander. Ensimmäisestä avioliitosta hänellä oli neljä lasta, joista yksi on tekstiilitaiteilija Kristiina Wiherheimo.
Lev Šestov

Lev Isaakovich Šestov (), syntyjään "Yehuda Leyb Schwarzmann" (Иегуда Лейб Шварцман) (31. tammikuuta 1866 Kiova, Ukraina – 19. marraskuuta 1938 Pariisi, Ranska) oli ukrainalais-venäläinen juutalainen eksistentialistifilosofi.
Šestov sai vaikutteita erityisesti Friedrich Nietzscheltä, Søren Kierkegaardilta, Fjodor Dostojevskilta ja Leo Tolstoilta, joista hän kirjoitti useita teoksia. Teoksissaan hän on käsitellyt muun muassa teologiaa, nihilismiä, rationalismia ja irrationalismia. Šestovilta ovat saaneet vaikutteita muiden muassa D. H. Lawrence, Nikolai Berdjajev, Sergei Bulgakov, Albert Camus, John Middleton Murry, Jules de Gaultier, Lucien Lévy-Bruhl ja Czeslaw Milosz.
Elämä ja ura.
Šestov opiskeli lakia ja matematiikkaa Moskovassa ja Kiovassa. Hän ei kuitenkaan voinut väitellä tohtoriksi, koska hänen väitöskirjassaan oli vallankumouksellisia vaikutteita. Vuonna 1898 Šestov tutustui joukkoon intellektuelleja, johon kuuluivat muiden muassa Berdjajev, Sergei Djagilev, Dmitri Merezkovski ja Vasili Rozanov. Hän alkoi kirjoittaa filosofisia teoksia.
Vuonna 1908 Šestov muutti Freiburgiin Saksaan, ja vuonna 1910 Sveitsiin pieneen kylään nimeltä Coppet. Hän palasi Moskovaan vuonna 1915. Vallankumous teki hänen elämästään vaikean, ja bolševikit painostivat häntä lisäämään tuoreeseen teokseensa "Potestas Clavium" marxilaisten oppien puolustuksen, muuten sitä ei olisi julkaistu. Šestov kieltäytyi tästä, mutta luennoi kuitenkin vallanpitäjien luvalla Kiovan yliopistossa kreikkalaisesta filosofiasta.
Lopulta Šestov kuitenkin muutti Ranskaan vuonna 1921. Ranskassa hän luennoi Sorbonnen yliopistossa, ja tutki muun muassa Blaise Pascalin ja Plotinoksen ajattelua. Vuonna 1926 hän tutustui Edmund Husserliin, ja 1929 hän tapasi Martin Heideggerin. Tuolloin hän sai yllykkeen tutustua Kierkegaardin ajatteluun.
Šestovin pääteoksena voidaan pitää teosta "Афины и Иерусалим" (”Ateena ja Jerusalem”, 1938), joka käsittelee tieteen ja filosofian suhdetta. Šestov eli Pariisissa kuolemaansa saakka. Loppuaikoinaan hän tutki Husserlin ajattelua ja intialaista filosofiaa.
Prätkähiiret (2. tuotantokausi)

Prätkähiirten 2. tuotantokausi alkoi Yhdysvalloissa 20. syyskuuta 1994 jaksolla "Steal of the Century", joka tunnetaan Suomessa nimellä Aseiden aatelia. 2. kausi käsittää 39 jaksoa, jotka kuitenkin esitettiin sekalaisessa järjestyksessä. Yhdysvalloissa kolmannen kauden esitys päättyi 23. kesäkuuta 1995.
Suomessa 2. kausi käynnistyi 6. toukokuuta 1995 ja päättyi vuonna 1996.
Suvi Lukkarinen

Suvi Lukkarinen (oik. Suvi Kellokumpu, s. 2. joulukuuta 1953) on suomalainen missi ja malli. Hänet valittiin Miss Suomeksi 26. huhtikuuta 1976. Miss Skandinavia -kilpailuissa hän oli 2. perintöprinsessa. Hän oli tuolloin 22-vuotias helsinkiläis-jyväskyläläinen, joka ohitti ennakkosuosikki Riitta Väisäsen.
Kalle Carlstedt

Kaarlo ”Kalle” Fredrik Oskar Carlstedt (2. helmikuuta 1891 Lieto – 10. lokakuuta 1952 Valkeakoski) oli suomalainen kuvataiteilija, joka tunnetaan erityisesti puupiirroksistaan.
Carlstedtin vanhemmat olivat asemapäällikkö Carl Zachris Carlstedt ja Anna Mathilda Danielsson. Hänen veljensä oli taidemaalari Mikko Carlstedt. Carlstedt kävi vuosina 1902–1911 Hämeenlinnan Klassillista lyseota mutta erosi lopulta koulusta jäätyään seitsemännelle luokalle ja siirtyi opiskelemaan Ateneumissa toimineeseen Suomen Taideyhdistyksen piirustuskouluun, josta hän valmistui 1913.
Carlstedt erikoistui jo alusta lähtien puupiirrosten tekemiseen, ja hän saavutti niillä huomiota vuonna 1916 Moskovassa ja vuonna 1919 Kööpenhaminassa pidetyissä Suomen taiteen näyttelyissä. Hän teki puupiirrostekniikalla kirjankuvitustöitä, joista tunnetuimpia ovat Eino Leinon "Helkavirsiä" ja "Sata Kantelettaren laulua". Hän suunnitteli myös kirjojen kansikuvia ja exlibriksiä ja teki 1930-luvulta alkaen tussilaveerauksia. Carlstedt otti vaikutteita taiteeseensa muun muassa Akseli Gallen-Kallelalta, Edvard Munchilta ja Vincent van Goghilta. Sääksmäen kunnan entinen vaakuna, jonka on suunnitellut Gustaf von Numers, on muotoiltu Kalle Carlstedtin luonnoksen (1948) pohjalta.
Carlstedt teki vain muutaman opintomatkan ulkomaille ja asui enimmäkseen kotonaan Sääksmäellä mutta myös Helsingissä ja Konginkankaalla. Hän matkusti kuitenkin hyvin paljon kotimaassa ja erityisesti matkareitti Keuruun, Jyväskylän, Suolahden ja Konginkankaan kautta Viitasaarelle oli hänen suosiossaan. Tämän puupiirtäjän reitin varrelta Carlstedt keräsi vaikutteita taiteeseensa maisemista ja talonpoikaisista rakennuksista.
Carlstedtin hyvä ystävä oli kirjailija Joel Lehtonen, johon hän tutustui 1917. Carlstedt kuvitti Lehtosen kirjan "Kuolleet omenapuut" ja Lehtonen puolestaan vietti paljon aikaa Carlstedtin luona Sääksmäen Huittulassa ja Isossa Vohlisaaressa. Lehtonen hankki myös 1925 kesäpaikkansa Carlstedtin naapurista Pienestä Vohlisaaresta. Muita Carlstedtin kirjailijaystäviä olivat muun muassa Larin-Kyösti ja Viljo Kojo.
Aasiariffi

Aasiariffi on lyhyt musiikinpätkä, riffi, joka yhdistetään etenkin länsimaisessa populaarikulttuurissa usein Japaniin, Kiinaan tai yleisemmin Itä-Aasiaan. Riffillä on englannin kielessä useita nimiä, kuten "Oriental riff", "Asian riff", "The Chinese Melody", "The Stereotypical Oriental Tune", "The Asian Jingle". Välillä riffin yhteydessä kuullaan myös gongin kumaus.
Riffin nuotit noudattelevat pentatonista asteikkoa, joka saa sen muistuttamaan aasialaista musiikkia.
Aasiariffi on länsimainen keksintö, jota on käytetty ensimmäisen kerran jo vuonna 1847 "Aladdin" -nimisen lavashow'n kiina-aiheisessa kohtauksessa. Riffiä on käytetty myös aasialaisten itsensä toimesta ainakin japanilaisessa anime-sarjassa "The Super Dimension Fortress Macross" sekä japanilaisissa videopeleissä.
Riffi esiintyy monissa populaarimusiikin teoksissa. Yksi tunnetuimpia näistä on vuoden 1974 listaykkönen, Carl Douglasin "Kung Fu Fighting" (suomeksi Frederikin esittämänä "Kung-Fu taistelee"). Muita kappaleita ovat The Coastersin "Bad Detective" (1964), Rushin "A Passage to Bangkok" (1976), Bebop Deluxen "Blazing Apostles" (1976), The Vaporsin "Turning Japanese" (1980), David Bowien "China Girl" (1983) ja Peter Bjorn and Johnin "Young Folks" (2006). Tietokonepeleissä riffin voi kuulla esimerkiksi peleissä "Yie Ar Kung-Fu" (1985), "International Karate" (1986), "IK+" (1987) ja erinäisissä Hugo peleissä.
Skipataan joulu

Skipataan joulu ("Christmas with the Kranks") on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut komediaelokuva. Elokuvan ohjasi Joe Roth ja pääosissa ovat Tim Allen ja Jamie Lee Curtis. Elokuva perustuu John Grishamin vuonna 2001 kirjoittamaan romaaniin "Joulua pakoon".
Elokuva kertoo Luther Krankista ja hänen vaimostaan Norasta. Lutherin ja Noran ainoa lapsi Blair on muuttanut pois ja tämä joulu tulee olemaan ensimmäinen 23 vuoteen, kun Luther ja Nora viettävät sen kaksin. Tai oikeastaan ensimmäinen joulu 23 vuoteen ilman Blairia, sillä Krankit asuvat omakotilähiössä, jossa joulut on vietetty naapureiden kanssa. Tähän kyllästyneenä Luther ehdottaa Noralle joulun viettoa Karibialla ja Nora suostuu. Naapurit kuitenkin hermostuvat Krankeille jouluperinteiden rikkomisesta, eikä naapurusto aio päästää paria aivan helpolla.
Eduardo Chillida

Eduardo Chillida Juantegui (10. tammikuuta 1924 San Sebastián, Guipúzcoa, Espanja – 19. elokuuta 2002 San Sebastián, Guipúzcoa, Espanja) oli espanjalainen baskisukuinen kuvanveistäjä. Veistosten lisäksi hän tuotti myös piirroksia ja maalauksia. Ennen taiteellista menestystään hän opiskeli arkkitehtuuria Madridin teknillisessä yliopistossa ja pelasi jalkapalloa maalivahtina Real Sociedadissa.
Chillida tuli tunnetuksi vuonna 1958 voitettuaan Venetsian biennaalissa veistotaiteen pääpalkinnon. Chillidalle myönnettiin vuonna 1985 Wolfin palkinto ja vuonna 1987 Asturian ruhtinaan palkinto.
Suomen kulttuurirahasto lahjoitti Helsingin yliopistolle sen 350-vuotisjuhlien kunniaksi Chillidan veistoksen, joka on sijoitettu Porthanian eteen Yliopistokadulle. "Helsinki"-veistos, joka tunnetaan myös nimellä "Lotura 1", paljastettiin 10.9.1992 yliopiston lukuvuoden avajaisten yhteydessä. Veistos on 2,5 metriä korkea, se painaa 4400 kiloa ja se on valmistettu ruostuvasta teräksestä.
Kaanaan vesitorni

Kaanaan vesitorni on Porissa sijaitseva vesitorni. Tornin vesitilavuus on 1 250 kuutiometriä ja se valmistui vuonna 1963. Huipulla toimiva näkötorni-ravintola avattiin yleisölle saman vuoden heinäkuussa. Virallisesti Kaanaan vesitorni vihittiin käyttöön Porin päivänä 29. syyskuuta 1963. 
Meri-Porissa Kaanaan kaupunginosassa sijaitseva 56,7 metriä korkea vesitorni oli valmistuessaan Suomen korkein. Sen ulkoseinää käytetään myös seinäkiipeilyyn.