tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Maija-Liisa Lindqvist

Maija-Liisa Lindqvist (s. 8. kesäkuuta 1951 Lahti) on suomalainen entinen kansanedustaja. Hän toimi Suomen Keskustan eduskuntaryhmässä vuosina 1991–1999 ja 2003–2007. Lindqvist on koulutukseltaan merkonomi. Hänen kansanedustajuutta edeltänyt ammattinsa oli Lahden muotoiluinstituutin koulutussuunnittelija. Eduskunnassa Lindqvist toimi valtiovarainvaliokunnan turvallisuus- ja puolustusjaoston puheenjohtajana. Hän oli myös valtiovarainvaliokunnan kauppa- ja teollisuusjaoston sekä asunto- ja ympäristöjaoston jäsen.
Hänellä on lukuisia valtakunnallisia, maakunnallisia ja kunnallisia luottamustehtäviä. Hän on muun muassa Lahden kaupunginvaltuuston ja Päijät-Hämeen liiton valtuuston jäsen.
Maija-Liisa Lindqvistille on myönnetty Suomen puolustusvoimien sotilasansiomitali. Hän on edistänyt valtionhallinnon hajasijoituksessa sotilaslääketieteen tutkimuskeskuksen sijoittamista Lahteen. Keskus jatkaa osaa aikaisemmin keskussotilassairaala 1:ssä suoritettua tutkimustyötä.
Lindqvist toimi Mikko Alkion valitsemista Suomen Keskustan puoluesihteeriksi tukevassa ryhmässä 2006. Puoluesihteeriksi valittiin Eero Lankian seuraajaksi Jarmo Korhonen. Lindqvist ei kannattanut muiden lahtelaiskansanedustajien tapaan Launeen tietä. 
Vuonna 1997 Maija-Liisa Lindqvist herätti huomiota eduskuntakeskustelussa vertaamalla homoseksuaalien rekisteröidyn parisuhteen sallimista siihen, että avioliitto sian kanssa laillistettaisiin.
Vaalit ja äänimäärät.
Lindqvist valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran 1991 ja toisen kerran 1995. Vuonna 1999 häntä ei valittu eduskuntaan eikä europarlamenttiin, mutta vuonna 2003 hän pääsi takaisin eduskuntaan.
Eduskuntavaaleissa 2003 Lindqvistin vertausluku, 11 586, tuotti 13. kansanedustajan paikan 14 kansanedustajan Hämeen vaalipiirissä henkilökohtaisella äänimäärällä 4 348. Henkilökohtaisten äänien perusteella Lindqvist oli 12. Lindqvistiä ei valittu vuoden 2007 vaaleissa uudelleen. Lindqvist sai 5 000 € vaalitukea Kehittyvien maakuntien Suomi ry:ltä.
Matti Kauppila

Matti Einari Kauppila (s. 23. elokuuta 1945 Nokia) on suomalainen vasemmistoliiton poliitikko ja ammattiyhdistysvaikuttaja. Kauppila toimi kansanedustajana vuosina 2003–2011, ja hän vaikutti Lahden kunnallispolitiikassa 1970-luvulta lähtien. Ennen eduskuntauraansa Kauppila vaikutti Puu- ja erityisalojen liitossa. Kauppila ei asettunut ehdolle enää vuoden 2011 eduskuntavaaleissa.
Kauppila valittiin eduskuntaan vaaleissa 2003 Hämeen vaalipiiristä. Hän oli ehdokkaana viidennen kerran. Vaaleissa 1999 Kauppila jäi alle 200 äänen päähän paikasta. Lahden kaupunginvaltuustoon Kauppila nousi ensi kerran vaaleissa 1976. Hän oli valtuutettuna siitä lähtien kautta 2001–2004 lukuun ottamatta. Kauppila oli valtuuston 2. varapuheenjohtaja vuosina 1993–1996 ja vuodesta 2009 hän on toiminut 3. varapuheenjohtajana. Kaupunginhallitukseen Kauppila kuului 1997–2000. Kauppila ei asettunut ehdolle enää vuoden 2017 kuntavaaleissa.
Kauppila työskenteli Askon huonekalutehtaalla puuseppänä 1966–1973 ja pääluottamusmiehenä 1973–1981. Luottamusmies Kauppila tuli tunnetuksi työväen keskuudessa. Vuonna 1982 Kauppila siirtyi Puutyöväen liiton aluetoimitsijaksi.
Kauppilan vaalityötä tuki eduskuntavaaleissa 2007 Ohjelmatyö-yhdistys.
Vuorenpeikko

Vuorenpeikko eli vuoripeikko on monissa tarinoissa ja kertomuksissa taruolento peikon isompi ja hurjempi sukulainen. J.R.R. Tolkienin kirjoissa vuorenpeikko on tavalliseen isoon peikkoonkin verrattuna jättikokoinen. Vuorenpeikko viihtyy yleensä vuoristoseuduilla.
Suomalaisessa kansantarustossa vuorenpeikko on mahdollisesti muiden suomalaisten peikkotarinoiden alkuperäinen hahmo. Peikko tarkoitti aluksi ehkä piileskelijää, rosvoa tai neidonryöstäjää. Vuorella piileskelevän ruman taruolennon nimeksi annettiin vuorenpeikko, tarkoittaen kutakuinkin "vuoren piileskelijää" tai "vuoren roistoa". Myöhemmin sana peikko alkoi tarkoittaa tämänkaltaista taruolentoa alkuperäisten merkitysten sijaan.
Eräässä suomalaisessa kansantarinassa salmen toisella puolella asui vuorenpeikko perheineen, toisella taas suomalainen perhe. Suomalaiset alkoivat hävittää häiritseväksi koettua vuorenpeikkoa erilaisin tavoin ja saivat sen lopulta ajettua tiehensä. Tämän tarinan vuorenpeikkojen kohtalo vertautuu muiden tarinoiden hiisien, jättiläisten, jatulien ja lappalaisten kohtaloon joutua vetäytymään suomalaisasutuksen tieltä.
The Berzerker

The Berzerker on australialainen industrial death metal/grindcore-yhtye, joka perustettiin noin vuonna 1995, jolloin yhtye oli vain yhden miehen projekti, joka soitti gabbaa ja speedcorea eli eräänlaisia elektronisen musiikin muotoja. Täydellä kokoonpanolla yhtye aloitti soittamaan ennen debyyttiä "The Berzerker" (2000), jolloin musiikki vaihtui niin sanotusti metallisempaan muotoon. Bändin keulahahmo Luke Kenny on ilmoittanut bändin musiikkityyliksi industrial deathmetal.
The Berzerkerin jäsenet olivat ennen nimettömiä, mutta nykyään he ovat paljastaneet nimensä kuuntelijoilleen. Live-esiintymissä yhtye käytti myös ennen maskeja, mutta ei enää. Bändin levyillä The Berzerker, World of Lies ja Animosity rummut ovat koneistettuja.
Yhtyeen musiikkivideot "Forever" ja "Reality" ovat esityskiellossa. Syynä on "Realityn" kohdalla se, että videolla näytetään ruumiiden ja ruuminosien kuvia ja "Foreverin" syynä on se, että musiikkivideo välkkyi epileptikoita häiritsevällä tavalla.
Okinawan kieli

Okinawan kieli (oma nimi: ウチナーグチ "uchinaaguchi") on japanilainen kieli, jota puhutaan Japanissa, eteläisellä Okinawan saarella, kuten myös Okinawaa ympäröivillä Keraman, Kume-jiman, Tonakin ja Agunin saarilla sekä muutamilla pienillä saarilla, jotka sijaitsevat itään Okinawan saaresta. Kielellä on noin 95 000 puhujaa, mutta suurin osa puhujista on ikääntyneitä. Havaijilla arvioidaan olevan enintään 50 000 okinawan puhujaa, eli 3 % osavaltion koko väkiluvusta.
Okinawan puhujien keskuudessa on havaittu kielisiirtymä japania kohti. Japani on muun muassa opetuksen, paikallisen median ja liike-elämän kieli, kun taas okinawaa käytetään jonkin verran paikallisessa musiikissa ja teatterissa sekä turisteille tarkoitetuissa esityksissä.
Historia ja kirjakieli.
Aina vuoteen 1879 saakka, jolloin Japani virallisesti liitti Okinawan osaksi itseään, okinawankielinen kulttuuri oli Japanista itsenäinen. Tämän jälkeen japanilaiset aloittivat kuitenkin harjoittaa assimilaatiopolitiikkaa: kouluissa käytettiin ruumiillista kuritusta sekä häpeärangaistuksia, mikäli lapset eivät puhuneet japania. Sittemmin kielen asema on vahvistunut okinawalaisten keskuudessa ja kielen puhujat ovat alkaneet tekemään elvytystyötä kielen pelastamisen puolesta. Japani ei myöskään enää aktiivisesti pyri kitkemään okinawan kieltä. 
Kieltä kirjoitetaan katakanalla. Vain joitakin yksittäisiä osia Raamatusta on käännetty okinawaksi.
Sukulaiskielet ja murteet.
Okinawan kieli on sukua japanin kielelle ja sitä on perinteisesti, osittain myös poliittisista syistä, pidetty japanin murteena. Nykykäsityksen mukaan se on kuitenkin erillinen japanilaisiin kieliin kuuluva kieliryhmä, joka voidaan itse jakaa laskutavasta riippuen jopa kuuteen erilliseen kieleen.
Okinawan kielet jakautuvat kahteen pääryhmään: keskinen (standardi, "Shuri-Naha") ja eteläinen. Shurin murre standardisoitiin Ryukyun kuningaskunnan aikana kuningas Shō Shinin (1477–1526) valtakaudella. Okinawan kieli oli kuninkaallisten ja aristokraattien käyttämä virallinen kieli. Kaikki aikakauden okinawankieliset laulut ja runot on kirjoitettu Shurin murteella, ja noin 900 000 puhujallaan se on ylivoimaisesti suurin okinawalaiskieli.
Pohjoisen Okinawan puhetta pidetään yleensä erillisenä kielenä. 
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde: 
Vokaalit.
Lähde:
Kielioppi ja sanasto.
Lukusanat 1–10 okinawaksi:
Japaniin verrattuna okinawalla on hieman monimutkaisempi kunnioitustermeihin liittyvä sanasto.
Robosaurus

Robosaurus on yhdysvaltalaisen keksijän Doug Malewickin vuonna 1988 keksimä ja vuonna 1989 rakentama 12 metriä korkea ja 30 tonnia painava viihderobotti, jonka on omistanut Malewickin kahden ystävänsä kanssa perustama yhtiö Monster Robots, Inc. Se esiintyy Yhdysvalloissa erilaisissa moottoriurheilutapahtumissa, varsinkin monster truck -kisoissa ja ilmailutapahtumissa "syöden" ja polttaen autoja ja pienlentokoneita - usein vieläpä kutsumattomana vieraana. 
Tyrannosaurus rexin mukaan muotoiltu Robosaurus pystyy nostamaan kahden tonnin painon viidennen kerroksen korkeudelle, sen hampaissa on 10 tonnin puristusvoima ja se puhaltaa 5-metrisiä tulenlieskoja kaasuliekinheittimillään. Kuljetustaan varten se muuttuu kuljetusvaunuksi.
Robosauruksella on ollut pikkuroolit elokuvissa "The Recycler", "Space Jam" ja "Waking Up in Reno". Päätähtenä se esiintyi NBC:n televisio-elokuvassa "Steel Justice".
Robosauruksen rakentaminen maksoi noin kaksi miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Vuonna 2008 se vaihtoi omistajaa huutokaupassa 632 500 dollarilla.
Katpensas

Katpensas eli khatpensas ("Catha edulis") eli kati eli khat on 2–25 metriä korkea ainavihanta pensas tai puu. Sen lehtiä ja oksia käytetään päihteenä. Katpensas kasvaa täysimittaiseksi 5–10 vuodessa. Kasvillisuusvyöhykkeestä riippuen se voi kasvaa jopa yli kymmenmetriseksi.
Tuore khatinlehti sisältää noin 0,1 % katinonia ja pienemmät määrät katiinia. Ne ovat molekyylirakenteeltaan amfetamiinin sukulaisia, ja niillä on amfetamiinin tapainen piristävä sekä psyykkistä riippuvuutta aiheuttava vaikutus.
Katinonijohdannaisia käytetään myös lääkeaineina, yleisimpänä niistä bupropioni.
Käyttö.
Khatia käytetään pureskelemalla, jolloin siitä liukenevat vaikuttavat aineet imeytyvät suun limakalvoilta. Khatia on perinteisesti käytetty päihteenä itäisessä Afrikassa ja Lähi-idässä. Jotkut maahanmuuttajat ovat tuoneet käytön mukanaan myös Eurooppaan, missä khatin käyttö rajoittuu käytännössä näiden maahanmuuttajien keskuuteen. Kuivatuista khatin lehdistä käytetään usein nimitystä abyssinialainen tee tai arabialainen tee.
Khatin päihdevaikutus perustuu siitä pureskeltaessa liukeneviin katinoniin ja katiiniin. Pureskeltava kerta-annos khatia painaa noin 100 grammaa, jota käytetään parin tunnin ajan. Khatin päihdevaikutukset ovat sitä voimakkaampia, mitä tuoreempia pureskeltavat lehdet ovat. Khatilla on piristävä ja puheliaisuutta lisäävä vaikutus, mutta käytön seurauksena voivat olla sydämen rytmihäiriöt, päänsärky, punoitus, unettomuus, hyperaktiivisuus, aggressiivisuus ja ahdistusoireet. Pitkäaikainen khatinkäyttö voi altistaa vatsahaavalle ja maksavaurioille, ja aine voi aiheuttaa masennusta ja unihäiriöitä.
Khat on luokiteltu brittiläisen Science Select Commiteen tutkimuksessa vähiten haitalliseksi päihteeksi.
Khatia käytetään usein sosiaalisena huumeena miesten istunnoissa, esimerkiksi Jemenissä. Naisilta istuntoihin pääsy on useimmiten kielletty.
Khat tuottaa mielihyvää helpommin lämpimässä.
Lainsäädäntö.
Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa khat luokitellaan huumeeksi ja sen kasvatus, maahantuonti, myynti ja käyttö ovat rangaistavia. Khatin käyttö ja myynti kiellettiin Britanniassa kesäkuussa 2014. Alankomaissa khat kiellettiin tammikuussa 2012. Suomessa alle kilon hallussapito on luettu vähäiseksi määräksi sakkoja määrätessä. Korkein oikeus on todennut vuonna 2011, että khat ei ole rikoslain tarkoittama erittäin vaarallinen huumausaine.
Taara

Taara eli taarapaino tarkoittaa yleensä rahtia tai matkustajia kuljettamaan tarkoitetun maaliikennevälineen "omapainoa" eli "tyhjää painoa". Useimmin taarapaino mainitaan rautatieliikenteessä vaunun omapainosta puhuttaessa.
Ulkomailla käytetään yleensä mainintaa "tyhjäpaino":
Taarapainoon lasketaan kuuluvaksi kaikki liikennevälineeseen kiinteästi kuuluvat tai kiinteäksi rakennetut osat, kuten:
korirakenne, ovet, kattorakenteet, pyöräkerrat, jarrulaitteet, kytkinlaitteet, voimansiirtolaitteet, generaattorit, akut, alustarakenne. 
Taara liittyy myös punnituksen yhteydessä käytettävän astian painon negatointiin lopputuloksesta.
Bruttopaino (lyhenne br.) tarkoittaa varsinaisen kuljetettavan tavaran painoa ja taarapainoa yhteensä eli koko kuljetettavaa painoa. Siis brutto = netto + taara.
Nettopaino (lyhenne n.) tarkoittaa varsinaisen kuljetettavan tavaran painoa.
Pantelleria

Pantelleria, "Isola di Pantelleria", on Italialle kuuluva saari Välimeressä Sisiliasta lounaaseen. Sen pinta-ala on 85 neliökilometriä ja väkiluku 7 701 asukasta (31.12.2015). Pantelleria on myös Trapanin maakuntaan kuuluva kunta.
Saari on tuliperäinen ja sen korkein kohta on 836 metriä merenpinnan yläpuolella. Viimeisin tulivuorenpurkaus tapahtui vuonna 1891. Pääelinkeinot ovat viinin tuotanto ja kalastus. Nimi on alun perin arabiaa, "bint al-riyah" ja tarkoittaa "tuulen tytär". 
Saari oli toisessa maailmansodassa Italian sotilastukikohtana. Liittoutuneet valtasivat sen 11. kesäkuuta 1943 tukikohdaksi Sisiliaan tehtävää maihinnousua varten.
Astemitta

Astemitta (tunnetaan myös nimellä "kulmamitta") on pääasiassa geometriassa käytetty apuväline, jolla voidaan mitata kulman suuruus sekä piirtää halutun suuruinen kulma. Astekulmamitta on harpin kisäksi geometristen muotojen mittauksessa ja piirtämisessä hyödynnettäviä välineitä. 
Yleisesti käytettyjä pienikokoisia astemittoja, joilla piirretään tietyn kokoisia kulmia paperille tai mitataan niitä, ovat kolmioviivaimet eli geokolmiot sekä astelevyt, joita hyödynnetään matemaattisissa piirroksissa. Suorakulmalla voi mitata 90 asteen kulmia. Teknisten töiden suunnitelmia varten tehtäviin mittauksiin hyödynnetään myös suuntaispiirrintä, työntömittaa ja kääntökulmaa. Navigoinnissa on varsinkin menneinä aikoina käytetty ensinastrolabia 1100 alkaen ja myöhemmin sekstanttia 1700-luvulta alkaen, joilla mitataan horisontin yläpuolella olevan taivaankappaleen korkeuskulma horisontista. Esimerkiksi keskipäivällä sekstantilla voi auringon avulla määrittää leveysasteensa.
Pituusasteen määritykseen käytetty laite oli tarkkuuskello, kronometri. Tästä johtuvat vanhoissa kartoissa esiintyvät suuret virheet itä-länsi-suunnassa: kellot olivat silloin epätarkkoja. Pohjantähden korkeuskulman mittaus oli yksinkertaisempaa eivätkä mittaukset olleet toisistaan riippuvia. Pohjantähden korkeuskulma horisontista ilmoittaa suoraan paikan leveysasteen. Nykyisin kronometrejä testataan ja tarkkuutta pyritään kehittämään. On havaittu, että kvartsikellot ovat mekaanisia kelloja tarkempia.
Astemittoihin kuuluvilla astekulmilla eli asteviivaimilla mitataan kulmia ja niitä hyödynnetään myös rakennustöissä.
Vapaakirkko

Vapaakirkko on yleensä protestanttinen uskonnollinen yhteisö. Vapaakirkko on olemassa maassa tai peräisin maasta, jossa on valtionkirkko, mutta joka on itse vapaa valtion ulkoisesta kirkollisesta valvonnasta. Esimerkkejä tällaisista vapaakirkoista ovat Skotlannin baptistit, Italian valdolainen kirkko sekä Ruotsin lähetysliitto.
Kapeammassa merkityksessä vapaakirkolla voidaan tarkoittaa tiettyä teologista perinnettä, jota kuvaa evankelikaalinen ja matalakirkollinen toiminta sekä henkilökohtaisen uskonratkaisun painotus. Tällaista vapaakirkollisuutta edustavat Suomessa muun muassa Suomen Vapaakirkko ja Missionskyrkan i Finland. 
Ensimmäisen kerran käsitettä käytettiiin useisiin ei-episkopaalisiin protestanttisiin yhteisöihin Englannissa, jotka kutsuivat koolle ensimmäisen vapaakirkkokongressin vuonna 1892 ja muodostivat National Council of the Evangelical Free Churches-neuvoston vuonna 1896. Vuonna 1940 tämä ryhmä yhdistyi ja muodosti Free Church Federal Council-ryhmän. 
Historia.
Vapaakirkollisuus sai Pohjoismaissa alkunsa 1800-luvun lopussa. Riippumattomat seurakunnat kehittyivät reaktiona valtionkirkkoihin, jotka hallitsivat Pohjoismaissa Olaus Petrin vuonna 1521 johtaman 1500-luvun protestanttisen uskonpuhdistuksen sekä vuonna 1537 annetun julistuksen johdosta, jonka mukaan luterilaisuus oli Tanskan ja Norjan virallinen uskonto. Pietistisinä liikkeinä vapaakirkot alkoivat kokoontua yksityisesti kodeissa, joissa saarnattiin, opiskeltiin ja vietettiin ehtoollista ilman valtiojohtoisen papiston auktoriteettia.
Ruotsissa lukijaisuus-liikkeen, "Pietisten"-lehden ja Evankelisen isänmaansäätiön piirissä esiintyi maallikkosaarnaajia ja yhteisöllisiä kokoontumisia, jotka osuivat samaan aikaan kun valtiosta riippumattomat uskonnolliset kokoontumiset kieltänyt konventikkeliplakaatti kumottiin vuonna 1858. Vaikka nämä liikkeet levisivät jonkin aikaa valtionkirkon sisällä, viranomaisten päätös kieltää P. P. Waldenströmiltä kirkon käyttö ehtoollisen viettoon johti ehtoollisen siirtymisen lähetystaloon ja käynnisti Evankelisen isänmaansäätiön erkaantumisen valtionkirkon yhteydestä.
Norjassa Hans Nielsen Haugen herätyssaarnat 1600-luvun lopulla, Gustav Adolph Lammersin rukoushuone ja sisälähetysseuran perustaminen vuonna 1850 sekä Fredrik Fransonin perustama Norjan lähetysliitto ja sen julkaisema "Morgen Roden"-lehti toivat elinkelpoisia vaihtoehtoja valtionkirkolle. Lopuksi filosofi Søren Kierkegaardin herätysliikkeiden vastainen vaikutus johti Tanskan lähetysliiton perustamiseen.
Flavonoidit

Flavonoidit ovat lähes kaikissa kasveissa esiintyviä polyfenoleja. Flavonoideja tunnetaan nykyään yli 4 000 erilaista. 
Flavonoidit ovat usein värillisiä fytokemikaaleihin kuuluvia fenoliyhdisteitä, jotka antavat kasveille, niiden kukille, hedelmille, siemenille ja myös puun kaarnalle niiden värin sekä suojelevat kasveja ultraviolettisäteilyn haitoilta. Flavonoideihin kuuluvat antosyanidit aiheuttavat monien kasvien silmujen ja nuorten versojen sekä syyslehtien punaisen värin. Flavonoideille ei ole voitu osoittaa selvää tehtävää kasvien fysiologiassa, mutta on arveltu, että ne liittyvät viestintään eläinten kanssa: kukkien muusta ympäristöstä erottuva väri houkuttelee pölyttäjiä ja marjojen väri auttaa eläimiä käyttämään niitä ravinnokseen, mikä edesauttaa siementen leviämistä.
Flavonoidit ravinnossa.
Tunnetuimmissa ravintokasveissa esiintyviä flavonoideja on kymmeniä, joista suurin osa esiintyy sokeriyhdisteinä ja pieni osa aglykoneina. Ravinnoin flavonoideissa on monia yhdisteitä, joiden pitoisuuden selvittäminen on vaikeaa. Flavonoidit sijaitsevat usein vihannesten ja hedelmien kuoriosissa. 
Hedelmistä omenassa, kirsikassa, luumussa, aprikooseissa, viinirypäleissä ja sitrus-hedelmissä on runsaasti flavonoideja, marjoista viinimarjoissa, mustikoissa ja karpaloissa. Myös teessä on rusaast flavonoideja.
Flavonoidien päälähteet suomalaisessa ruokavaliossa ovat sipuli, marjat, tee ja omenat. Ihminen saa flavonoideja keskimäärin 0,5–1,0 grammaa vuorokaudessa. 
Flavonoidit parantavat elintarvikkeiden säilyvyyttä ja vaikuttavat niiden makuun, väriin ja koostumukseen. Ravinnon flavonoidit toimivat myös antioksidantteina. 
Flavonoideja kutsuttiin 1930-luvun puolivälistä 1950-luvun alkuun P-vitamiiniksi, mahdollisesti sen vuoksi, että ne muuttavat verisuonten läpäisevyyttä. Nykyisin ollaan kuitenkin sitä mieltä, etteivät flavonoidit ole vitamiineja eivätkä edes ravintoaineita. Flavonoideilla saattaa olla tästä huolimatta myönteisiä terveysvaikutuksia.
Mahdolliset terveysvaikutukset.
Vuonna 2019 julkaistussa kansainvälisessä tutkimuksessa havaittiin, että henkilöt, jotka söivät tavanomaisen määrän paljon flavonoideja sisältäviä ruokia kuolevat syöpään tai sydän- ja verisuonitauteihin epätodennäköisemmin kuin ne, jotka syövät vähän tai paljon flavonoideja. Yhteys oli vahvin tupakoijilla ja henkilöillä, jotka käyttävät runsaasti alkoholia. Tavanomainen flavonoidien saanti oli 500 milligrammaa päivässä.
Luokittelu.
Flavonoidit luokitellaan usein kemiallisen rakenteensa mukaan seuraaviin alaryhmiin:
Shere Khan

Shere Khan on Rudyard Kiplingin "Viidakkokirja"-romaanissa esiintyvä kuvitteellinen bengalintiikeri. Shere Khan on luonteeltaan ylimielinen ja pitää itseään viidakon valtiaana, vaikka hänellä on epämuodostunut jalka. Shere Khanin yrittäessä metsästää ihmisiä hänen hyökkäyksensä epäonnistuu, mutta tämän seurauksena ihmislapsi joutuu eroon vanhemmistaan ja sudet kasvattavat hänet ja nimeävät hänet Mowgliksi. Shere Khan ja Mowgli ovat sen jälkeen vihollisia. Mowgli saa lopulta Shere Khanin surmattua vesipuhvelilauman avulla. Shere Khanin apurina on Tabaqui-niminen sakaali.
Elokuvissa.
Disneyn vuoden 1967 elokuvassa "Viidakkokirja" Shere Khan kuvataan pelättynä viidakon eläimenä, joka metsästää ihmisiä ja pelkää ainoastaan aseen laukausta. Elokuvan lopussa Mowgli karkottaa Shere Khanin palavan oksan avulla. Elokuvan jatko-osassa "Viidakkokirja 2" Shere Khan putoaa laavakuoppaan ja jää putoavan patsaan alle taistellessaan Mowglia vastaan vanhassa temppelissä.
Vuoden 1994 elokuvassa "Rudyard Kiplingin Viidakkokirja" Shere Khan on sympaattisempi ja tappaa vain suojellakseen viidakkoa tunkeilijoilta. Mowglin rohkeuden seurauksena Shere Khan päättää hyväksyä Mowglin viidakon asukkaaksi ja säästää tämän hengen.
Vuoden 2016 elokuvassa "Viidakkokirja" Shere Khan on arpinen ja hänen vasen silmänsä on sokeutunut. Elokuvan lopussa Mowgli huijaa Shere Khanin ansaan ja tämä putoaa palavaan kuoppaan ja kuolee.
Vuoden 2018 elokuvassa "Mowgli" Shere Khan on kuvattu samanlaisena kuin alkuperäisessä romaanissa. Elokuvan lopussa Mowgli haavoittaa Shere Khania kuolettavasti ja myöhemmin tappaa hänet puukolla.
Shere Khan esiintyy myös Disneyn animaatiosarjoissa "Pilipalipilotit", "Viidakkoviikarit" ja "Mikin klubi". Romaanin "" mukaan Shere Khan on yksi Disneyn konnista, jotka on vangittu Isle of the Lost -saarelle.
Rapallon sopimus

Rapallon sopimus solmittiin 16. huhtikuuta 1922 Venäjän ja Saksan kesken. Sen allekirjoitti Saksan ulkoasiainministeri Walther Rathenau ja Neuvosto-Venäjän ulkoasiainkansankomissaari Georgi Vasiljevitš Tšitšerin. Tämä Genovan konferenssin aikana solmittu sopimus loi Venäjän federatiivisen sosialistisen neuvostotasavallan ja Saksan valtakunnan välille diplomaattisuhteet, mitkä olivat katkenneet 13. marraskuuta 1918. Tuolloin kun Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan oli Neuvosto-Venäjä julistanut Brest-Litovskin rauhansopimuksen mitättömäksi ja pyrkinyt hankkimaan takaisin siinä menetettyjä alueita Ukrainassa, Puolassa ja Baltiassa etenemällä sitä mukaa kun itävaltaunkarilaiset ja saksalaiset vetäytyivät.
Sopimusta laajennettiin Berliinissä 5. marraskuuta 1922 koskemaan myös Armenian sosialistita neuvostotasavaltaa, Azerbaidžanin sosialistista neuvostotasavaltaa, Gruusian sosialistista neuvostotasavaltaa, Ukrainan sosialistista neuvostotasavaltaa, Valko-Venäjän sosialistita neuvostotasavaltaa ja Kaukasian sosialistista neuvostotasavaltaa. Lisäpöytäkirjan allekirjoitti Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan puolesta sen Berliinin suurlähettiläs Nikolaus Krestinski, muiden neuvostotasavaltojen puolesta Ukrainan toimeenpanevan keskuskomitean jäsen Waldemar Aussem ja Saksan puolesta alivaltiosihteeri von Maltzan. Tämä oli tarpeen siksi, että Neuvostoliitto perustettiin vasta runsata kuukautta myöhemmin 30. joulukuuta 1922.
Seuraukset.
Sopimuksella maailmansodan hävinnyt Saksa sekä sisällissodan ja intervention kärsinyt Neuvosto-Venäjä murtautuvat diplomaattisesta eristäytyneisyydestään. Samalla luotiin perusta sille, että Saksa saattoi Versailles’n rauhansopimuksen vastaisesti kehittää siltä kiellettyjä asejärjestelmiä Neuvostoliiton alueella. Vaikka sopimus ei sisältänyt täsmennyksiä yhteistyön laadusta, se johti konkreettiseen sotilaalliseen yhteistyöhön, joka hyödytti molempia osapuolia. Saksan teknisten asiantuntijoiden johdolla sekä neuvostoliittolaisella työvoimalla ja raaka-aineilla työläisten ja talonpoikien puna-armeija valmisti ensimmäiset panssarivaununsa ja lentokoneensa. Lentokoneita valmistui yhteistuotantona vuosittain noin 300, mistä puna-armeija sai 60. 
Rapallon sopimuksen pohjalta Krestinski ja Stresemann allekirjoittivat 24. huhtikuuta 1926 vielä Berliinin sopimuksenkin, mikä sisälsi Neuvostoliiton ja Saksan välisen hyökkäämättömyyssopimuksen.
Anne McCaffrey

Anne Inez McCaffrey (1. huhtikuuta 1926 Cambridge, Massachusetts – 21. marraskuuta 2011 Irlanti) oli yhdysvaltalainen fantasia- ja tieteiskirjailija, joka tunnetuimpiin teoksiin kuuluu sarja "Pernin lohikäärmeritarit".
McCaffrey vanhemmat olivat George Herbert McCaffrey ja Anne Dorothy McElroy McCaffrey. Hän opiskeli slaavilaisia kieliä ja kirjallisuutta Radcliffe Collegessa. McCaffrey meni naimisiin vuonna 1950, ja hänellä on kolme lasta: Alec Anthony, Todd ja Georgeanne. McCaffrey erosi aviomiehestään vuonna 1970 ja muutti Irlantiin, jossa asui kuolemaansa asti.
Vuonna 1968 McCaffreyn novelli, "Pernin lohikäärmeritarit" -sarjan aloitustarina "Weyr Search", sai Hugo-palkinnon parhaan novellin sarjassa. McCaffrey oli ensimmäinen fiktiolla Hugo-palkinnon saanut nainen. Hänet on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista.
Otto Wächter

Otto Gustav von Wächter (8. heinäkuuta 1901 Wien – 14. heinäkuuta 1949 Rooma) oli vapaaherra, itävallansaksalainen juristi ja kansallissosialistinen poliitikko. Hän liittyi SA:han vuonna 1923, kansallissosialistisen puolueen Wienin osastoon 1930 ja SS:ään 1932 Gruppenführeriksi. Hän pääsi valtakunnankomissaariksi 23. toukokuuta 1938 – 30. huhtikuuta 1939 Arthur Seyss-Inquartin johtamaan sisäasiainministeriöön ja Saksan valloitettua Puolan syyskuussa 1939 lokakuussa Krakovan hallintoalueen johtajaksi. Etelä-Puolasta vastanneesta Seyss-Inquartista tuli kenraalikuvernementin perustamisen jälkeen Puolan kenraalikuvernööri Hans Frankin sijainen. 
Kun Itä-Galitsia liitettiin 1942 viidenneksi piiriksi Hans Frankin johtamaan kenraalikuvernementtiin Wehrmachtin sotilashallinnon päätyttyä, siirtyi Wächter Galitsian piirin johtajaksi, missä hän oli neuvostojoukkojen tuloon 1944 saakka. 
Kuvernöörinä toimiessaan hän ideoi saksalaisten hyväksymän Ukrainan keskusneuvoston johtajan, professori Volodimir Kubijovišin tuella Waffen-SS:ään Galitsian SS-divisioonan (Waffen-Grenadier Division der SS Galizien), joka perustettiin 28. huhtikuuta 1943 taistelemaan Ukrainassa eteneviä neuvostojoukkoja vastaan ukrainalaisista vapaaehtoisista. Joukkoon ilmoittautui 100 000 vapaaehtoista, mistä vain 40 000 voitiin ensimmäisessä vaiheessa hyväksyä. 
Joukon historian tulkinta on nyky-Ukrainassa kiistanalainen, koska sen ei todettu taistelujoukkona syyllistyneen sotarikoksiin, mutta saksalaisten puolella taistelleena pidetään sitä neuvostonäkökulmasta ja itäukrainalaisesta näkökulmasta fasistisena. Neuvostojälkeisen ja voimakkaan länsiukrainalais-kansallisen tulkinnan mukaan kyseessä oli vapaustaistelu ja pyrkimys välttää virolaisten SS-miesten tapaan neuvostovallan paluu.
Harriet Beecher Stowe

Harriet Elizabeth Beecher Stowe (14. kesäkuuta 1811 – 1. heinäkuuta 1896), alkuperäiseltä nimeltään Harriet Elizabeth Beecher, oli yhdysvaltalainen kirjailija ja orjuuden vastustaja. Hänen kuuluisin teoksensa on orjien elämää kuvaava romaani "Setä Tuomon tupa" ().
Harriet Beecher syntyi Connecticutissa. Hänen isänsä oli Lyman Beecher, bostonilainen orjuutta vastustava saarnaaja, ja hänen veljensä oli kuuluisa pappi Henry Ward Beecher. Vuonna 1832 Beecherin perhe muutti Ohioon, orjuuden vastustajien vahvalle tukialueelle, jossa perheen isästä tuli pappisseminaarin rehtori. Ohiossa Harriet Beecher sai ensi käden tietoa orjuudesta ja orjuutta vastustavasta liikkeestä, joka auttoi orjia pakenemaan Kanadaan.
Vuonna 1836 Harriet Beecher meni naimisiin Calvin Stowen kanssa, joka oli pappi ja jäänyt leskeksi. Myöhemmin he muuttivat Mainessa sijaitsevaan Brunswickin kylään, jonka Bowdoin Collegesta Calvin Stowe sai akateemisen viran. Harrietilla ja Calvinilla oli seitsemän lasta, mutta osa lapsista kuoli jo nuorina.
Vuonna 1850 säädetty paenneiden orjien auttamisen kriminalisoiva laki (The Fugitive Slave Law) provosoi Beecher-Stowen kirjoittamaan "Setä Tuomon tupa" -teoksen (1851), ensimmäisen tunnetun yhdysvaltalaisen romaanin, jossa oli mustaihoinen päähenkilö. Teos ilmestyi ensin orjuuden vastustajien "National Era" -sanomalehdessä jatkokertomuksena. Se herätti valtavasti huomiota ja raivostutti orjuuden kannattajia. Teoksen orjuuden kuvausta pidettiin häpeämättömän valheellisena, ja erityisesti papit syyttivät kirjailijaa jumalattomuudesta. Siitä huolimatta se oli osaltaan muokkaamassa asenteita orjuutta kohtaan vähemmän suopeiksi.
Beecher-Stowen toinen romaani "Dred: A Tale of the Great Dismal Swamp" oli myös orjuutta vastustava teos. Hän kirjoitti muitakin teoksia, mutta ne ovat jääneet paljolti "Setä Tuomon tupa" -romaanin varjoon. Beecher-Stowen pääteos on ilmestynyt useina suomennoksina, ensimmäisenä nuorisosovituksina. Suomessa hänen teoksiaan julkaistiin myös lehdissä jatkokertomuksina.
Suomalainen naisliikkeen aktiivi Alexandra Gripenberg matkusti vuonna 1888 Yhdysvaltoihin. Matkallaan hän tapasi jo iäkkään Beecher Stowen ja Mark Twainin Hartfordissa. Gripenbergin matkakertomus oli suosittu teos sekä suomeksi että ruotsiksi julkaistuna. Hän otti kertomuksessa vahvasti kantaa Yhdysvaltojen intiaanien ja mustan väestön sorrettuun asemaan. Kertomus toi osaltaan rotukysymyksen ja Setä Tuomon tuvan tutuksi suomalaisile.
Jumit

Jumit ("Anobium") ovat puunkaivajien (Anobiidae) heimoon kuuluvia, puuta tuhoavia kovakuoriaisia, esimerkkinä tupajumi ("Anobium punctatum") ja kuolemankello ("Hadrobregmus pertinax").
Merivuokot

Merivuokot (Actiniaria) ovat meressä eläviä kukan muotoisia selkärangattomia, korallien ja meduusoiden lähisukulaisia.
Vuokkokalat voivat elää merivuokkojen kanssa symbioosissa, jolloin vuokon polttavat lonkerot suojaavat kalaa, ja kala pudottelee ruoantähteitä vuokolle. Vuokkokalan ihon pinnan limakerros suojaa sitä merivuokon polttiaisnesteeltä.
Levinneisyys.
Merivuokkoja elää kaikissa maailman merissä matalilta vuorovesirannoilta jopa yli 10 000 m:n syvyyteen. Osa lajeista elää myös suolaisilla marskirannoilla. Suurimmillaan lajirunsaus on trooppisissa vesissä.
Saalistus.
Merivuokot elävät paikallaan saalista odottaen. Niiden lonkeroissa on polttiaissoluja eli nematokystejä. Kunkin nematokystin sisällä on kierteellä ohut, piikkipäinen ja myrkyn täyttämä ontto rihma. Kosketusärsytys saa tuhannet polttiaissolut laukeamaan sekunnin murto-osassa. Rihmat sinkoutuvat ulos ja lävistävät uhrin ihon, jolloin myrkky vapautuu. Merivuokko nielee lamaantuneen tai kuolleen saaliinsa kokonaisena ja sulattaa sen ontelossaan. Saaliiksi kelpaa mikä tahansa lähelle uskaltautuva otus, kuten kala, mato, pikkuäyriäinen tai pieni planktoneläin.
Merivuokot ja ihminen.
Merivuokoilla on luonnostaan vähän vihollisia, mutta monet ihmisen toimet osoittautuvat niille vahingollisiksi. Useat lajit elävät koralleilla ja kivillä rannan tuntumassa, jossa veneet ja sukeltajat häiritsevät niitä. Korallien käyttö on myös uhka, sillä usein merivuokot poistetaan, jotta päästäisiin käsiksi niiden alla oleviin koralleihin. Suuriksi ryhmiksi kerääntyvät lajit ovat erityisessä vaarassa, sillä veden likaantuminen, elinympäristön vahingoittuminen tai muut vastaavat häiriöt voivat hävittää kerralla kokonaisia populaatioita.
Aroharmaalokki

Aroharmaalokki ("Larus cachinnans") on harmaa isokokoinen lokki. Se on taksonomialtaan ongelmallinen: joko oma lajinsa "(Larus cachinnans)" tai saman lajin alalaji etelänharmaalokin "(Larus michahellis)" kanssa. Aikaisemmin luettiin harmaalokin alalajiksi.
Koko ja ulkonäkö.
Sen pituus on 60–68 cm, siipien kärkiväli on 140–150 cm ja paino 800–1 500 g. Väritys muistuttaa harmaalokkia, mutta jalat ovat kirkkaamman keltaiset ja pää sirompi. Nuoren linnun pää valkoisempi, nokka pidempi ja suorempi, jalat pidemmät ja selkäpuoli tummemman ruskea kuin tyypillisillä harmaalokeilla, mutta tuntomerkit menevät päällekkäin ja varma määritys on erittäin vaikeaa.
Levinneisyys.
Pesimispaikan perusteella aroharmaalokki voidaan jakaa alalajeihin:
Aroharmaalokki elää laajalla alueella Etelä-Euroopassa, Välimeren rannikolla ja eteläisessä Aasiassa. Erityisesti nuoret linnut liikkuvat pohjoiseen ja niitä tavataan säännöllisesti Itämeren alueella. Suomessa harvinainen vieras vierailee erityisesti kaatopaikoilla kesäisin.
Pitkäjalka

Pitkäjalka "(Himantopus himantopus)" on Suomessa erittäin harvinainen kahlaaja. Lajin nimesi ja kuvaili Carl von Linné 1758.
Koko ja ulkonäkö.
Pitkäjalalla on suhteettoman pitkät jalat: linnun vartalo on 33–36 cm pitkä ja jalat voivat olla lähes 40 cm pitkät, vaaleanpunaiset. Vartalo on päältä musta, alta valkea. Pää on musta lukuun ottamatta valkeaa alaleukaa. Nokka on pitkä ja suora - kahlaavan pitkäjalan erottaa avosetistä juuri nokan muodon perusteella. Siipien kärkiväli on 75 cm
ja paino 140–205 g.
Levinneisyys.
Levinnyt lähes koko maapallolle napa-alueita lukuun ottamatta. Euroopassa ja Aasiassa esiintyminen on hyvin laikuttaista. Alalajien taksonomia on monimutkaista, mutta ilmeisesti Pohjois-Amerikan, Australian ja muiden alueiden pitkäjalat ovat kaikki samaa lajia. Maailman populaation koko on 360 000–2,3 miljoonaa yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen, ainoastaan Havaijilla elävä alalaji on vaarantunut elinalueen supistumisen takia.
Pitkäjalka on havaittu Suomessa hyväksytysti vuoden 2023 loppuun mennessä 17 kertaa, mutta osa havainnoista lienee koskenut samaa yksilöä.
Pohjoisemmissa esiintymisalueen osissa pitkäjalka on muuttolintu. Eurooppalaiset pitkäjalat talvehtivat valtaosin Afrikassa päiväntasaajan pohjoispuolella sekä Lähi-idässä.
Elinympäristö.
Pitkäjalka viihtyy loivilla rannoilla, rantaniityillä, matalilla järvillä ja lammilla.
Lisääntyminen.
Pitkäjalat pesivät rannalla avoimessa maastossa pienissä ryhmissä, joskus yhdessä avosettien kanssa. Pesä on maassa, tavallisesti lähellä vesirajaa, usein pienellä saarella tai vedestä kohoavalla maakannaksella. Yleensä pesä on avoimesti mutta toisinaan se on heinikkoon piilotettu. Joskus pesä voi sijaita jopa 200 metrin päässä vesirajasta. Munia on lähes aina 4, joskus 3 tai 5. Haudonta alkaa viimeisen munan ilmestyttyä pesään ja kestää 22–25 päivää. Molemmat puolisot hautovat. Poikaset kuoriutuvat samanaikaisesti ja ne lähtevät pesästä pian kuoriutumisen jälkeen ja alkavat heti etsiä itse ruokaa emoja seuraamalla. Poikaset oppivat lentämään noin kuukauden ikäisinä ja itsenäistyvät 2-4 viikon kuluttua siitä. Sukukypsä 2-vuotiaana.
Ravinto.
Pääasiallisena ravintona ovat vedessä elävät hyönteiset. Syö myös pieniä nilviäisiä, äyriäisiä, matoja, hämähäkkejä, pieniä kaloja ja mahdollisesti kalan mätiä.
Pannonia

Pannonia oli antiikin aikainen alue, joka sijaitsi nykyisten Itävallan, Kroatian, Unkarin, Serbian, Slovenian sekä Bosnia ja Hertsegovinan alueilla. Sen rajoina olivat pohjoisessa ja idässä Tonava. 
Historia.
Pannonian alkuperäiset asukkaat olivat pannonialaisia, jotka olivat illyrialainen heimo. Kelttiläiset heimot valloittivat alueen 400-luvulla eaa. Roomalaiset puolestaan valloittivat Pannonian 9 eaa. Rooman valtakunnan osana Pannonia kuului alun perin Illyricumin provinssiin ja sitten Illyricum inferiuksen provinssiin. Ensimmäisellä vuosisadalla siitä tehtiin oma Pannonian provinssinsa. Rooma joutui käymään ankaran sodan kapinoivia pannonialaisia vastaan keisari Tiberiuksen valtakaudella.
Trajanus jakoi Pannonian provinssin kahteen osaan, jotka olivat Pannonia superior eli Ylä-Pannonia (länsiosa) ja Pannonia inferior eli Ala-Pannonia (itäosa). Edellisen pääkaupunki oli Carnuntum ja jälkimmäisen Aquincum. Diocletianus jakoi myöhemmin Pannonian neljään osaan, jotka olivat Pannonia prima (luoteisosa), Pannonia secunda (kaakkoisosa), Savia (lounaisosa) ja Valeria (koillisosa).
300-luvulla Pannoniaan asettuivat gootit, jotka olivat alun perin asuneet Mustanmeren ympäristössä, mutta joutuivat pakenemaan idästä tulleita hunneja. Gootit pyysivät keisari Valensilta lupaa muuttaa Tonavan eteläpuolelle. Vuoteen 380 mennessä ostrogootit olivat asettuneet Pannoniaan keisari Gratianuksen liittolaisina, mutta olivat ilmeisesti myös hunnien alistamia. Ostrogootit pakenivat sittemmin hunnien tieltä läntiseen Eurooppaan.
Eurooppaan työntyneet hunnit asettuivat Pannoniaan 400-luvulla. Heidän viimeisen hallitsijansa Attilan kuoltua Pannonia on ollut useiden eri kansojen ja heimojen asuinsija. Unkarilaiset saapuivat alueelle 900-luvun lopussa.
Missa Papae Marcelli

Missa Papae Marcelli (eli "paavi Marcelluksen messu") on Giovanni Pierluigi da Palestrinan säveltämä, kuusiääninen ("cum sex vocibus": sopraano, altto, kaksi tenoriääntä ja kaksi bassoa), messu, jonka hän omisti vain kolme viikkoa paavina olleelle Marcellus II:lle. Teos julkaistiin vuonna 1567 ja se on luultavasti sävelletty vuonna 1562. "Missa Papae Marcelli" on ollut Palestrinan sävellyksistä tunnetuin ja esitetyin tähän päivään asti.
Teokseen on liitetty legenda, jonka mukaan teos teki niin suuren vaikutuksen Trenton kirkolliskokoukseen, että se hautasi aikeensa kieltää polyfonisen musiikin käyttö katolisessa kirkossa. Kiihkeimmät vastauskonpuhdistajat katsoivat, että polyfonisessa musiikissa liturgisten tekstien selkeys kärsii liikaa ja vaativat sen sijaan yksiääniseen musiikkiin paluuta gregoriaanisen kirkkolaulun tapaan. Kirkolliskokouksen lopullisessa pöytäkirjassa tyydyttiin kuitenkin vain varoittamaan kaikista ”epäpuhtaista ja riettaista” elementeistä kirkkomusiikissa. Palestrinan 1800-luvulla elänyt elämäkerran kirjoittaja Giuseppe Baini sanoi tämän johtuneen "Missa Papae Marcellista", jonka Gloria ja Credo osat erityisesti ovat selkeitä ja julistavia paksun polyfonisen kudelman sijaan. Nykytutkimuksen näkemys on, että vaikka kyseistä väitettä ei voida pitää puhtaasti epätotena, on se kuitenkin suuresti liioiteltu.
Palestrinan aikaan oli jo vuosisatoja ollut tavallista, että messuihin ja muuhun liturgiseen musiikkiin lainattiin melodioita, eli imitoitiin, esimerkiksi moteteista, mutta myös maallisista lauluista. Uudistusmielisten mielestä kirkkomusiikissa ei kuitenkaan tullut käyttää maallisen musiikin melodioita. Muun muassa "Missa Papae Marcellissa" Palestrina poisti lähes kaikki viittaukset maalliseen musiikkiin ja käytti pääasiassa yksiäänisestä kirkkomusiikista lainattuja teemoja.
Sokeri-Sakari

Sokeri-Sakari (ruots. "Socker-Conny") on ruotsalaisen Joakim Pirisen luoma sarjakuvahahmo, joka esiintyi ensi kertaa albumissa "Myrsky hiekkalaatikossa" (1983, suom. 1986) nimellä Donitsi-Osmo, sittemmin vakiintuneella nimellä nimikkoalbumissaan "Sokeri-Sakari" (1985, suom. 1987), ja lisäksi 2001 julkaistussa teoksessa "Meitä kustaan silmään". Sokeri-Sakari on ylipainoinen, temperamenttinen, välinpitämätön, melko yksinkertainen mies, jonka sopeutuminen yhteiskuntaan on mahdoton urakka.
"Sokeri-Sakarista" tehtiin myös näytelmä, jota Jukka Heiskasen suomentamana ja Leena Havukaisen ohjaamana esitti Kemin kaupunginteatteri syksyllä 1987. Jaakko Pyhälä dramatisoi ja ohjasi Kolmoskanavalle tv-näytelmän "Sokeri-Sakari – tragedia" (1989), jossa nimiosaa esitti Markku Peltola.
Amerikansirri

Amerikansirri ("Calidris minutilla") on hyvin pieni kahlaajalintu, joka pesii Pohjois-Amerikan pohjoisosissa. Lajin nimesi ranskalainen lintutieteilijä Louis Jean Pierre Vieillot vuonna 1819.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 11–12 cm, siipien kärkiväli 33–35 cm ja paino 16–34 g. Naaras on hieman kookkaampi. Amerikansirri on sirrien suvun pienikokoisin laji. Linnulla on kellertävät jalat sekä lyhyt ja ohut tumma nokka. Höyhenpeite on selkäpuolelta ruskeankirjava, vatsa ja rinta vaaleat. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Levinneisyys.
Amerikansirri on muuttolintu, joka pesii Alaskassa ja Kanadan pohjoisosissa ja talvehtii pääasiassa Meksikonlahden rannikoilla, Länsi-Intian saaristossa ja Etelä-Amerikan pohjoisosissa. Maailman populaation koko on noin 5 000 000–15 000 000 yksilöä. Lajin kanta on silmälläpidettävä. Tuulet saavat sen joskus ajautumaan Eurooppaan, jossa se on erittäin harvinainen vierailija. Suomessa laji on tavattu kerran, vuonna 1847 Helsingissä.
Elinympäristö.
Amerikansirri pesii arktisella tundralla puurajan tuntumassa, pääasiassa rannikon mutarannoilla ja soilla mutta myös sisämaan soilla ja lampien rannoilla. Muutto- ja talvehtimisseuduilla laji viihtyy mutaisilla tai lyhytkortista ruohoa kasvavilla märillä rannoilla.
Lisääntyminen.
Amerikansirrin pesä on maassa. Naaras munii neljä munaa, joita molemmat emot hautovat. Naaras jättää yleensä poikasten hoidon koiraan huoleksi. Poikaset etsivät itse ruokansa ja oppivat lentämään hieman yli kaksiviikkoisina.
Ravinto.
Amerikansirrin ravintoa ovat mudassa elävät hyönteiset, madot ja nilviäiset.
Etelänharmaalokki

Etelänharmaalokki ("Larus michahellis") on harmaa isokokoinen lokki. Joskus sitä pidetään aroharmaalokin alalajina "Larus cachinnans michahellis."
Koko ja ulkonäkö.
Etelänharmaalokki muistuttaa harmaalokkia. Rotevampi, isonokkaisempi; käsisulkien kuviointi hieman erilainen. Nuoruuspuku harmaalokkimainen. Aikuisen etelänharmaalokin (eli ”keltajalkalokin”) erottaa helpoiten harmaalokista jalkojen väristä: harmaalokilla punertavanharmaat ja etelänharmaalokilla kirkkaan keltaiset.
Levinneisyys.
Etelänharmaalokki pesii Välimerellä, ja vaeltaa ruoan ja sääolojen perässä talvella. Sitä on harhautunut todella harvoin itäiseen Pohjois-Amerikkaan. Etelänharmaalokki on tavattu Suomessa hyväksytysti vuoden 2024 loppuun mennessä 37 kertaa.
Mario Bros.

Mario Bros. () on Nintendon kehittämä ja alun perin 1983 julkaisema kolikkopeli. Peli on julkaistu myös eräille kotitietokoneille ja pelikonsoleille kuten Nintendon omalle Nintendo Entertainment System -konsolille. Peli on julkaistu myös eräänlaisena varhaisena minipelinä "Super Mario Bros. 3":ssa. Kyseessä oli ensimmäinen Mario-peli, jossa Marion nimi esiintyi (tätä aiemmin viiksekäs hahmo oli tunnettu nimellä "Jumpman"). Tämän lisäksi peli esitteli Marion veljen, Luigin, ensimmäistä kertaa. Kyseessä on myös klassisen Mario-vihollisen, Koopa Troopa -kilpikonnan ensiesiintyminen.
Peli on varhaisten Mario-hallipelien tapaan yksinkertainen, tasoloikkahenkinen peli. Pelissä pelaajien on puhdistettava kenttä vihollisista iskemällä niiden alapuolella olevaa tiiltä, minkä seurauksesta vihollinen kääntyy väärin päin ja voidaan täten "potkaista" ruudulta. Vihollisia on aina tietty määrä, ja kun vihollisia on enää yksi jäljellä, tämä vihollinen vaihtaa väriä ja alkaa liikkua aiempaa nopeammin. Vihollinen vaihtaa väriä myös, jos se nousee takaisin jaloilleen, kun sitä ei ehdi potkaisemaan riittävän nopeasti pois ruudulta (aikaa potkaisemiseen on suunnilleen 10 sekuntia). Kentän pohjakerroksen yläpuolella sijaitsee myös POW-laatikko, jota lyömällä kaikki ruudulla olevat viholliset kääntyvät väärin päin. POW-laatikkoa voi lyödä useamman kerran, mutta lopulta se katoaa. Super Mario Bros. 3:n minipeliversion kaksinpelissä voi voittaa toisen pelaajan, jos toinen kuolee, tai kun kerää viisi kolikkoa ensin.
Mario Bros. on julkaistu monesti osana suurempaa pelijulkaisua. Peli sisällytettiin "Super Mario Bros. 3":een minipelinä (myös pelin "All-Stars"-versiossa). Se oli myös pelattavana "Super Mario Advance" -uudelleenjulkaisusarjan kaikissa neljässä osassa. Myös "" -pelissä on sama paranneltu versio Mario Bros:ista. Marion nykyinen asu poikkeaa pelin puvusta. Peli oli myös yksi marraskuussa 2016 julkaistun Nintendo Classic Mini -pelikonsolin peleistä.
Lotus Cars

Lotus Cars on vuonna 1952 perustettu brittiläinen urheilu- ja kilpa-autovalmistaja, jonka autot ovat tunnettuja erityisesti keveydestään ja ohjattavuudestaan. Vuosina 1958–1994 Lotus osallistui Formula 1 -sarjaan. Kausina 2010 ja 2011 sarjaan osallistuneella Lotuksella (nimillä Lotus Racing ja Team Lotus) ei nimestä huolimatta ole yhteyttä alkuperäiseen Team Lotukseen. Sen sijaan silloinen Lotus Car:n omistaja Proton oli antanut luvan käyttää Lotus-nimeä. Nimestä syntyi kuitenkin erimielisyyttä ja talli osti kaudelle 2011 oikeuden käyttää Team Lotus -nimeä.
Lotuksen logo, jossa ovat kirjaimet A, B sekä kaksi C:tä, muodostuvat Lotuksen perustajan Colin Chapmanin koko nimestä Anthony Colin Bruce Chapman. Hänen ensimmäinen kilpa-autonsa 1950-luvulla oli parikymmentä vuotta vanhasta Austin Sevenistä rakennettu erikoisauto. (Tätä autoa ei vielä kutsuttu nimellä Lotus).
Mallit.
Nykyiset.
Lotus on myös tehnyt yhteistyötä Fordin ja Opelin kanssa. Mainekkaimpana näistä ovat 1990-luvulla Opelin kanssa syntynyt Lotus Omega ja 2000-luvun Opel Speedster.
Sekä Lotus Elise että Lotus Exige tulivat myyntiin Suomessa syksyllä 2008. Vuonna 2009 valikoima kasvoi vielä Lotus Evora -mallilla.
Formula 1 -historia.
Team Lotus kilpaili Formula 1 -sarjassa vuodesta 1958 vuoteen 1994. Sinä aikana talli otti osaa 490 osakilpailuun ja saavutti kaikkiaan 79 voittoa, 107 paalupaikkaa, 71 nopeinta kierrosta, 1352 pistettä, seitsemän valmistajien mestaruutta (1963, 1965, 1968, 1970, 1972, 1973, 1978) sekä kuusi kuljettajien mestaruutta (1963, 1965, 1968, 1970, 1972, 1978). 
Tallin menestyksekkäin kuljettaja on Jim Clark, joka voitti maailmanmestaruudet 1963 ja 1965. 
Muita merkittäviä kuljettajia ovat vuoden 1968 maailmanmestari Graham Hill, Jochen Rindt (maailmanmestari Lotuksella 1970) ja Emerson Fittipaldi (1972), ja yhdysvaltalainen Mario Andretti, joka voitti maailmanmestaruuden 1978. Ayrton Senna ajoi Lotuksella ennen siirtymistään McLarenille.
Kausina 2010-2011 toiminut Team Lotus ei ole sidoksissa alkuperäisen tallin kanssa.
Kaudesta 2012 toiminut Lotus F1 purki sopimuksensa Lotus Carsin kanssa alkuvuodesta 2012, mutta jatkoi nimen käyttöä.
Monica Groop

Gerd Monica Groop (o.s. Riska; s. 14. huhtikuuta 1958 Helsinki) on Suomen merkittävimpiä oopperalaulajia. Hän on äänialaltaan mezzosopraano. Groop teki ammatillisen debyyttinsä Suomen Kansallisoopperassa 1987; oopperana oli Jules Massenet’n "Werther". Hänen kansainvälisen läpimurtonsa voidaan katsoa olleen vuonna 1991 Lontoon Covent Gardenissa esitetty Richard Wagnerin "Ring". 
Groop nimitettiin Sibelius-Akatemian laulutaiteen professoriksi kaudeksi 2009-2014. Hän erosi tehtävästä kesken kauden syksyllä 2013, kun hänen mukaansa uutta professoria alettiin hakea kertomatta asiasta hänelle.
Urasta lyhyesti.
Groop on urallaan vieraillut useissa maailman arvostetuimmista oopperataloista. Näihin lukeutuvat Baijerin valtionooppera, Covent Garden, Tukholman kuninkaallinen ooppera sekä Los Angelesin, Amsterdamin, Kölnin, Pariisin ja New Yorkin oopperat. Vuonna 1996 hän työskenteli Georg Soltin kanssa Opéra Palais Garnier’n uudelleenavajaisissa Pariisissa ja esitti "Don Giovannista" Zerlinan osan. Hän vierailee aika ajoin myös Suomen Kansallisoopperassa.
Oopperan lisäksi Groop on arvostettu konserttisolisti, joka on esiintynyt lukuisten sinfoniaorkesterien ja monien kuuluisien kapellimestarien kanssa ympäri maailmaa, tosin pääosin Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Hän on esittänyt myös sooloresitaaleja muun muassa New Yorkin, Lontoon ja Wienin konserttisaleissa. Vaikka Groopin repertoaari sisältää laajasti barokkia, klassismia, modernia ja nykymusiikkia, ja hän on saavuttanut erityistä mainetta barokkimusiikin tulkitsijana.
Groop on Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäsen.
Groopin äiti oli urkuri Astrid Riska. Groopin aviomies on lääkäri, dosentti Per-Henrik Groop, Lääketieteellisen tutkimuslaitos Minervan johtokunnan puheenjohtaja ja Folkhälsanin tutkimuskeskuksen professori.
Pantanal

Pantanal on maailman suurimpiin kuuluva kosteikkoalue Paraguayjoen lähdealueella Brasilian lounaisosassa, josta se ulottuu osaksi myös Bolivian ja Paraguayn puolelle. Sen pinta-ala vaihtelee vuodenajan mukaan 140 000 km² – 210 000 km². Yli puolet alueesta on Brasiliassa.
Maantiede ja ilmasto.
Pantanalissa on kaksi vuodenaikaa, kuiva kausi ja sadekausi. Kuiva kausi on loka-marraskuussa ja koko muun osan vuodesta Pantanal on vetistä tulvasavannia. 
Luonto.
Pantanalissa kukoistaa runsaslajinen linnusto ja kalasto, ja se on eräs maailman rikkaimmista elinympäristöistä. Alueella asuu 650 lintulajia, 260 kalalajia ja erilaisia liskoja, käärmeitä sekä nisäkkäitä. Pantanalin halki virtaava Pixaim-joki tunnetaan piraijoistaan.
Uhat ja suojelu.
Eläimistöä uhkaa salametsästys ja ryöstökalastus.
Pantanalin Brasilian-puoleisista osista muodostettu Pantanalin suojelualue on Unescon maailmanperintökohde vuodesta 2000.