tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Veikko

Veikko on suomalainen miehen etunimi. Se on peräisin sanasta "veikko", joka tarkoittaa veljeä tai miestä yleensä tai hyvää toveria "(”Terve veikko!” Voi, veikkonen!)". Veikon nimipäivä on ollut Suomessa 9. tammikuuta vuodesta 1928 ja aiemmin kirjoitusasussa muodossa Weikko vuodesta 1908. Nimi on käytössä myös Virossa suomalaisen kirjoitusasunsa lisäksi muodoissa Veiko ja Veigo. Virossakin nimipäivä on 9. tammikuuta. Viron äänneopin mukaisesti Veiko kuitenkin ääntyy lähes suomalaiseen tapaan sanan keskellä olevan k-äänteen kahdentuessa.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Veikko-nimen on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan saanut 78 085 miestä ja muutama nainen. Virossa oli 1. tammikuuta 2020 mennessä 216 elossa olevaa Veikkoa. Veiko-nimisiä oli vastaavasti 1547 henkeä, mikä tekee siitä Viron 113. suosituimman miehen nimen. Nimi Veigo oli 72 miehellä.
Matti Valkonen

Matti Juhani Valkonen (s. 17. syyskuuta 1960 Kerimäki) on suomalainen entinen kestävyys- ja keskimatkojen juoksija sekä maastojuoksija. 
Valkonen voitti 5 000 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuonna 1988 (aika 13.36,25), 10 000 metrin mestaruuden 1990 (29.32,54) sekä maastojuoksun lyhyen radan mestaruuden 1986 ja pitkän radan 1988 . Lisäksi Valkosella on SM-pronssia 1 500 metriltä vuodelta 1985, hopeaa 5 000 metriltä 1989 ja 1990 sekä pronssia 1986 ja 1987. 10 000 metrillä Valkonen voitti kolme peräkkäistä hopeaa (1987–1989). Hallissa Valkonen voitti 1 500 metrin SM-kultaa vuonna 1983.
Sonja

Sonja on naisen etunimi.
Sonja () on alkujaan venäläinen hellittelymuoto kreikkalaisesta nimestä "Sofia", joka merkitsee 'viisautta ja itseluottamusta'. Nimi on ollut käytössä muun muassa Saksassa, Sloveniassa, muissa Pohjoismaissa sekä englanninkielisissä maissa useimmiten muodossa "Sonia". 
Sonjan nimipäivä on 15. toukokuuta. Nimi otettiin Suomen ruotsinkieliseen kalenteriin aikaisemmin kuin suomenkieliseen, jonne Sonja pääsi 1964.
Toukokuuhun 2025 mennessä Suomessa on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Sonja-nimen saanut 10 060 naista ja muutama mies.
Kurgaanikulttuuri

Kurgaanikulttuuri on termi, jota erityisesti Marija Gimbutas ja tämän kannattajat ovat käyttäneet oletetusta kulttuurista, joka liittyisi indoeurooppalaisten alkukotiin. Kurgaanikulttuuri on eräänlainen kattotermi useille yksittäisille kulttuureille. Nimensä kulttuuri sai kuparikauden ja varhaisen pronssikauden "kurgaaneista", jotka olivat eräänlaisia hautakumpuja.
Gimbutas esitteli kurgaanikulttuurin ensimmäisen kerran vuonna 1956. Hän myös sijoitti kulttuurin Venäjän ja Ukrainan aroille. Gimbutasin mukaan kurgaanikulttuurin alku sijoittuu noin vuoteen 4500 eaa. ja se jatkuu Mustanmeren ympäristön valloitusaikaan.
Muiden tutkijoiden mukaan kurgaanien rakentaminen ei ole osoitus kulttuurien yhtenäisyydestä, ja teoria perustuu voimakkaisiin oletuksiin ja yksinkertastuksiin.
Kurgaanikulttuuri on jaettu neljään ajanjaksoon. Sen toinen jakso, jolloin kulttuuri eurooppalaistuu sijoittuu vuosiin 4000–3500 eaa., jolloin kulttuurikohteita on löytynyt Ponto-Kaspian aron pohjoisosista ja Mustanmeren länsipuolelta Ukrainasta, Romaniasta, entisen Jugoslavian alueelta ja Unkarin itäosista. Kolmannessa vaiheessa, noin 3500–3000 eaa., kulttuuri levisi Keski-Eurooppaan, koko Balkanille, Etelä-Kaukasiaan, Anatolian ja Iranin pohjoisosiin. Neljännen ja viimeisen vaiheen aikana leviäminen jatkui Kreikkaan, Anatolian itäosiin ja lopulta Välimeren alueen itäosiin noin vuonna 2000 eaa.
Lihapulla

Lihapullat ovat yleensä pyöreitä, pääasiassa jauhelihasta valmistettuja lihapyöryköitä. Perinteinen lihapullataikina koostuu usein lihan lisäksi korppujauhoista, sipulista, kananmunista ja mausteista. Pullat paistetaan pannulla tai uunissa. Lihapullat muistuttavat paljon lihamureketta ja poikkeavat siitä melkeinpä vain muotonsa perusteella.
Lihapullia voi tarjoilla muun muassa keitettyjen perunoiden, pastan, makaronin, perunamuusin, ranskalaisten perunoiden tai lohkoperunoiden kanssa sekä kastikkeen kera. Lihapullat saatetaan maustaa ketsupilla.
Joistakin aiemmin lihapullina markkinoidusta pyöryköistä on jouduttu poistamaan sana liha tuotenimestä. Ne ovat sisältäneet vain koneellisesti eroteltua lihaa, jota ei saa kutsua lainsäädännön mukaan lihaksi. Tällaisia tuotteita saatetaan markkinoida nimellä "pyörykkä" erotuksena lihapullista tai -pyöryköistä.
Tripoljen kulttuuri

Tripoljen kulttuuri (myös Cucutenin kulttuuri) oli kivikautinen kulttuuri Itä-Euroopassa. Se on nimetty romanialaisen Cucutenin ja ukrainalaisen Trypillian kaupunkien mukaan, koska niistä tehtiin kulttuuriin liittyvät ensimmäiset arkeologiset löydöt. Löydöt on ajoitettu ajalle 5000–3000 eaa. Kulttuurin aikana perustettiin suuria asutuskeskuksia, jotka sijaitsivat nykyisten Romanian, Ukrainan ja Moldovan alueella. Kaikki asutuskeskukset poltettiin tarkoituksella ja yksi selitys voi olla, että kansa saattoi pitää maailmaa syklisenä: noin 60–80 vuoden välein kokonaisia kaupunkeja uhrattiin ja sitten siirryttiin uuteen paikkaan.
Valokäyrä

Valokäyrä on tähtitieteessä fotometristen mittausten avulla saatu graafi kohteen kirkkauden muutoksista ajan kuluessa. Valokäyrästä voidaan usein päätellä monia kohteen ominaisuuksia. Varsinaisen kirkkauden lisäksi tärkeää on tieto milloin kirkkaus muuttuu.
Teoria.
Havaitsemalla jonkin kohteen kirkkautta peräkkäisinä ajanhetkinä saadaan havaintopisteitä aika-kirkkaus -koordinaatistossa. Näihin datapisteisiin sovitetaan jonkinlainen käyrä, jota kutsutaan kohteen valokäyräksi. Valokäyriä voidaan tehdä erilaisista kohteista, tyypillisimpiä ovat muuttuvat tähdet, kaksoistähdet ja asteroidit. Myös eksoplaneettoja on löydetty keskustähden valokäyrän avulla, sillä planeetan kulkiessa tähden editse tähti himmenee hiukan.
Valokäyrän muodon perusteella voidaan päätellä havaitun kohteen ominaisuuksia. Muuttuvien tähtien tapauksessa valokäyrän perusteella voidaan määrittää mistä tähden kirkkauden muuttuminen johtuu. Eri ilmiöt tähdissä aiheuttavat eri muotoisia valokäyriä. Asteroidien tapauksessa valokäyrän perusteella voidaan määrittää asteroidin muotoa ja pyörimisliikettä.
Havaintoajat ovat erilaisia eri kohteille. Jos kohteen kirkkaus muuttuu hyvin nopeasti (esimerkiksi pyörivä asteroidi), täytyy kohteesta ottaa tiheästi mittauksia, mikä myös vaatii lyhyttä valotusaikaa ja siten onnistuu vain kirkkailla kohteilla. Jos muutokset ovat hitaita (kuten monissa muuttuvissa tähdissä), riittää mittausten tekeminen esimerkiksi kerran vuorokaudessa, jolloin voidaan myös käyttää pitempää valotusaikaa ja havaita himmeämpiä kohteita.
Dick Quax

Theodorus Jacobus Leonardus ”Dick” Quax (1. tammikuuta 1948 Alkmaar, Alankomaat – 28. toukokuuta 2018 Auckland, Uusi-Seelanti) oli uusiseelantilainen kestävyys- ja keskimatkojen juoksija.
Quax muutti perheineen Uuteen-Seelantiin vuonna 1954. Hän kasvoi Waikatossa ja harrasti rugbyä, jolloin hän huomasi olevansa erityisen lahjakas juoksussa. Hän alkoi harjoitella juoksua Arthur Lydiardin opin mukaisesti ja juoksi 16-vuotiaana jo yli 150 kilometriä viikossa. Vuonna 1968 John Davies ryhtyi hänen valmentajakseen. Samana vuonna Quax juoksi mailin aikaan 4.00,6. Vuonna 1969 hän voitti Uuden-Seelannin mestaruuden mailin juoksussa. Tämän ansiosta Quax valittiin Pacific Conference Games -kilpailuun, jossa hän juoksi 1 500 metrin juoksussa ajan 3.45,4.
Vuonna 1970 Quax keräsi huomiota voittamalla maaliskuussa Kipchoge Keinon mailin juoksussa ajalla 3.57,8. Saman vuoden Kansainyhteisön kisoissa Quax osallistui 1 500 metrille sekä 5 000 metrin juoksuun. 5 000 metrillä hänen sijoituksensa oli seitsemäs, mutta 1 500 metrillä hän saavutti hopeaa ajalla 3.38,1. Vuonna 1972 Quax oli mukana Uuden-Seelannin viestijoukkueessa, joka juoksi 4 × mailin maailmanennätyksen. Ennätys jäi matkan viimeiseksi, sillä IAAF poisti sen myöhemmin virallisista tilastoista. Münchenin olympialaisissa Quax karsiutui 5 000 metrin alkuerissä. 1973 hän sijoittui toiseksi Pacific Conference Gamesin 5 000 metrillä ajalla 13.38,8. Vuonna 1974 hän voitti Uuden-Seelannin mestaruuden 5 000 metrillä. Samana vuonna hän oli mukana maastojuoksun viestimaailmanmestaruuden voittaneessa joukkueessa. Loukkaantumiset kuitenkin vaivasivat häntä ja hän korjautti vaivan leikkauksella vuonna 1975.
Seuraavana vuonna Quax juoksi Tukholmassa 5 000 metrillä ajan 13.13,10, joka jäi vain sekunnin kymmenyksen maailmanennätyksestä. Montrealin olympialaisissa hän karsiutui 10 000 metrin juoksun loppukilpailusta, mutta 5 000 metrin finaalissa hän kävi Lasse Virénin kanssa kovan kamppailun, joka päättyi lopulta Virénin voittoon Quaxin ottaessa hopeaa. Vuonna 1977 hän juoksi 10 000 metrin Uuden-Seelannin ennätyksen 27.41,95 ja paransi Tukholmassa 5 000 metrin maailmanennätyksen lukemiin 13.12,86. Ajat säilyivät pitkään Uuden-Seelannin ennätyksinä; 5 000 metrin ennätyksen rikkoi Adrian Blincoe vuonna 2008 ja 10 000 metrin ennätyksen Zane Robertson vuonna 2016.
Vuonna 1979 Quax alkoi keskittyä maratonjuoksuun. Hänen debyyttimaratonaikansa oli 2.11.13, joka oli kaikkien aikojen paras debyyttiaika. Seuraavana vuonna Uusi-Seelanti ei osallistunut boikotin takia Moskovan olympialaisiin, mutta Quax juoksi hieman kisojen jälkeen ajan 2.10.47, joka oli Uuden-Seelannin ennätys. Tämän jälkeen hän lopetti urheilu-uransa mutta jatkoi urheilun parissa toimien valmentajana ja kilpailujen järjestäjänä. Hän myös työskenteli urheilumarkkinoinnissa ja -hallinnossa yhdessä valmentajansa John Daviesin kanssa. Quax oli vuodesta 2001 lähtien Manukaun kaupunginvaltuustossa.
Quaxilla oli viitisen vuotta kaulasta levinnyt syöpäkasvain, johon hän menehtyi.
Duck Hunt

Duck Hunt on pelihalliversiona julkaistu yksinkertainen ammuntapeli, joka ilmestyi myöhemmin Nintendo Entertainment System -pelikonsolille.
Pelin tavoitteena on saada lentäviä sorsia ampumalla kerättyä mahdollisimman paljon pisteitä. Metsästyskoira käy noukkimassa pudonneet sorsat. Pelissä on toinen osuus, jossa ammutaan valkoisia savikiekkoja. Yhtä sorsaa ammuttaessa, sorsaa voi liikutella peliohjaimella. Jos sorsaan ei osu, metsästyskoira rupeaa hihittämään pelaajalle. Koira on vuosien varrella noussut yhdeksi pelimaailman ikonisimpien videopelihahmojen joukkoon, mutta samalla moni pelaaja on kertonut vihaavansa pelin koiraa ja haluavansa ampua sen sorsien lisäksi. Kyseinen on mahdollista "Vs. Duck Hunt" -pelissä, joka on tehty arcade-käyttöön.
Peliohjaimena käytetään NES:in Zapper-valopistoolia. Suomessa myytiin NES-konsoleita tiettynä aikana NES Zapper -valopistoolin ja "Duck Huntin" sekä "Super Mario Bros." -pelin sisältäneen pelimoduulin kanssa.
"Duck Huntia" ei pysty pelaamaan nykyaikaisilla LCD- tai plasmatelevisiolla.
Vastaanotto.
Mikrobitin Jukka Tapanimäki antoi pelille kolme tähteä viidestä.
Tony Strobl

Anthony Joseph ”Tony” Strobl (12. toukokuuta 1915 Cleveland, Ohio – 29. joulukuuta 1991) oli eräs kaikkien aikojen tuotteliaimpia "Aku Ankka" -piirtäjiä sekä animaattori.
Strobl opiskeli taidemaalausta Cleveland School of Artissa 1933–1937 samaan aikaan Teräsmiehen luojien Jerry Siegelin ja Joe Shusterin kanssa. Hänen kerrotaan jopa osallistuneen Teräsmiehen luontiin. Valmistuttuaan Strobl näki "Lumikin" ja siihen ihastuneena haki töitä Disneyn studiolta. Ennen toista maailmansotaa hän työskenteli Disneyllä piirrosanimaatioelokuvien "Fantasian", "Dumbon" ja "Pinokkion" parissa. Toisen maailmansodan aikana Strobl oli asevoimien propagandaosastolla.
Sodan jälkeen Strobl aloitti sarjakuvien piirtämisen Western Publishing -kustantamolla vuonna 1947. Hänen ensimmäinen tarinansa oli "Ossian Ötökän seikkailu". Hän piirsi Disney-hahmojen lisäksi myös "Väiski Vemmelsäärtä", "Putte Possua", "Repe Sorsaa" sekä "Nakke Nakuttajaa". 1950-luvun alussa yhtiö alkoi julkaista "Donald Duck" -nimistä, kahdesti kuussa ilmestyvää lehteä, jonka sisältö oli suurelta osin Stroblin vastuulla. 
Tony Stroblin tuotteliaisuuden (yli 15 000 sivua) salaisuus oli hänen nopeutensa: hän piirsi parhaimmillaan jopa 4–5 sivua päivässä. Varsinkin uransa alkutaipaleella hänellä oli myös Steve Steeren ja John Liggeran muodostama apujoukko, joka hoiti tussauksen ja myös taustojen piirtämisen. Hän myös piirsi valmiiden käsikirjoitusten mukaan, eikä juurikaan laatinut niitä itse. 
Strobl oli viimeinen Aku Ankan piirtäjä, joka oppi taitonsa Disneyn animaatiostudioilta. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1987.
Strobl keksi yhden uuden hahmon, lempeän valaanpyytäjä Moby Ankan.
Selja

Selja tarkoittaa seuraavia:
Sukunimenä.
Selja on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Eemeli

Eemeli on suomalainen miehen etunimi, muunnelma roomalaisen ylimyssuvun nimestä "Aemilius". Nimi on annettu elokuuhun 2025 mennessä 30 702 suomalaiselle miehelle ja 12 naiselle. Nimi on noussut uuteen suosioon 1980-luvulta lähtien.
Yrjö Hakulinen (jääkiekkoilija)

Yrjö Hakulinen (s. 4. toukokuuta 1952) on entinen suomalainen jääkiekkoilija. 
Joensuussa varttunut Yrjö pohjusti maineensa Lahdessa yhdessä veljensä Markku Hakulisen, Uman, kanssa. Hyökkääjinä pelanneista veljeksistä Yrjö oli isokokoinen ratkaisupelaaja. Kun Kiekkoreipas tarvitsi maalin, jäälle pantiin yleensä Hakuliset. Myöhemmin veljekset siirtyivät liiganousija HPK:n avainpelaajiksi. He olivat keväällä 1982 ehdolla Suomen omiin MM-kisoihin, ja pelasivat useita maaotteluitakin, mutta jäivät viime tingassa valitsematta.
Ominaista Yrjö Hakuliselle oli, että hän saattoi liikkua kaukalossa pitkään näkymättömissä, mutta iski sitten ratkaisun yllättäen. Nykyisin liikunnanopettajana toimiva Hakulinen pelasi eri liigajoukkueissa yhteensä 322 ottelua, joissa syntyi 258 tehopistettä.
Jääkiekkoura.
Seurat 
SM-pisteet 
Play-Off
Kuksa

Kuksa on juoma-astia, joka valmistetaan puusta, mieluiten pahkasta kovertamalla. Kuksa on helppokäyttöinen, kevyt ja hyvin valmistettuna pitkäikäinen. Kuksia valmistetaan myös pelkiksi koriste-esineiksi.
Puhtaanapito.
Kuksa puhdistetaan kostealla pyyhkeellä tai huuhtomalla puhtaalla vedellä aina käytön jälkeen.
Pesuaineita kuksan puhdistukseen ei saa käyttää, koska ne pilaavat astian. Astianpesuaine imeytyy huokoiseen puuhun ja aiheuttaa kupista juotuun juomaan makuvirheitä.
Lappilaisen uskomuksen mukaan voi myös menettää onnensa, jos kuksan pesee; ainoastaan tunturipurossa huuhtominen on sallittua.
Valmistus.
Kuksan tekoon sopivin materiaali on koivunpahka, vaikka muitakin puulajeja voi käyttää. Pahkat ovat harvinaisia, eikä niitä saa irrottaa elävästä puusta ilman lupaa. Tämän vuoksi kuksanvalmistaja joutuu usein tyytymään suoraan puuhun. Pahkakuksa on kestävämpi, koska siinä puun syyt mukailevat astian muotoa. Suorasta puusta kuksaa valmistaessa tulee valita oksaton puunkappale (oksakohdat vaikeuttavat työstämistä), jossa ei ole lahovikaa tai muuta vauriota, joka voi pilata kuksan.
Kuksa varustetaan usein nahkahihnalla, jolla sen voi ripustaa esimerkiksi vyöhön. Lisäksi kuksan kahvaan voidaan upottaa luulyöte, joka valmistetaan joko luusta, poron- tai hirvensarvesta. Lyötteeseen voidaan kaivertaa nimikointi tai muita kuvioita.
Käyttöönotto.
Tekovaiheessa aitoa kuksaa keitetään suolavedessä, jolloin suola imeytyy puuhun. Suola liukenee myös kuksasta juotavaan juomaan, jos kuksaa ei ennen käyttöönottoa käsitellä.
Suola on hygroskooppista ja sitoessaan kosteuttaa estää puun kuivumisen ja halkeamisen.
Suolan liukenemisen voi estää käsittelemällä sisäpinnan kahvirasvalla, mikä tapahtuu kaatamalla kuppiin kahvia, joka muutaman minuutin päästä kaadetaan pois, sekä hinkkaamalla sisäpintaa käytetyillä, märillä kahvinporoilla. Tällöin kahvirasva imeytyy kupin sisäpintaan ja muodostaa siihen kalvon, joka estää kuksan kuivumisen ja halkeamisen ja vieraiden makujen imeytymisen.
Jotkin teollisesti valmistut kuksat käsitellään parafiiniöljyllä.
Kuksan makua voi myös muuttaa tilkalla viinaa ennen rasvakäsittelyä.
Igor Vjazmikin

Igor Vjazmikin () (8. tammikuuta 1966 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto – 30. lokakuuta 2009) oli venäläinen jääkiekkoilija. Hän pelasi NHL-urallaan Edmonton Oilersissa. Hän oli yksi venäläisen jääkiekon kuumista nimistä, mutta ei onnistunut lyömään itseään lopulta läpi. 
Ura.
Vjazmikin aloitti jalkapallon kuusivuotiaana, mutta vaihtoi 13-vuotiaana jääkiekkoon. 16-vuotiaana hän pelasi jo HK Dynamo Moskovan joukkueessa Neuvostoliiton pääsarjassa. Vuonna 1987 Edmonton Oilers varasi hänet vuoden viimeisenä. Vjazmikin pelasi kuusi kautta Moskovassa ennen kuin vaihtoi Himik Vorskresenskin joukkueeseen.
Kesken kauden Vjazmikin teki sopimuksen Edmontonin kanssa ja lähti Voskresenskistä Pohjois-Amerikkaan Edmontonin farmiin Cape Breton Oilersiin. Tähän vaikutti välirikko valmentaja Vladimir Vasiljevin kanssa. Samalla kaudella hän pelasi myös ainoat neljä otteluaan NHL:ssä, sillä Vjazmikin mahtui huonosti Edmontonin nuoria tulvivaan kokoonpanoon. Seuraavan kauden Vjazmikin pelasi IHL-liigassa edustaen Milwaukee Admiralsia ja Phoenix Roadrunnersia, mikä jälkeen hän palasi Eurooppaan.
Vjazmikin siirtyi kaudeksi Tanskaan, tämän jälkeen kahdeksi vuodeksi Italiaan ja 1995–1997 hän pelasi Suomessa edustaen Kokkolan Hermestä ja Tampereen Ilvestä. Kaudeksi 1997–1998 hän palasi Venäjälle TsSKA Moskovaan. Seuraavan kauden hän pelasi HK Severstal Tšerepovetsissa, minkä jälkeen hän lopetti ammattilaisuransa.
Yksityiselämä.
Vjazmikin kuoli 43-vuotiaana 30. lokakuuta 2009 sairastettuaan pitkään.
Tilastoja.
18-vuotiaitten em-kisat:
Fazer-liiga:
SM-Liiga:
Lengyelin kulttuuri

Lengyelin kulttuuri noin 5000–3400 eaa. ulottui Länsi-Määristä Tšekistä Slovakiaan, Länsi-Unkariin, osaan Etelä-Puolaa ja osiin Itävaltaa, Sloveniaa ja Kroatiaa. Lengyelin kulttuurin saareke oli myös itäisessä Saksassa Berliinin tienoilla.
Kulttuuri oli nauhakeramiikan seuraaja ja pikemminkin kulttuurirypäs kuin kulttuuri. Kulttuuri toi noin 4800/4700 eaa. Keski-Tonavan alueelle eli Pannoniaan, eteläiseen ja läntiseen Slovakiaan, Etelä-Määriin, Ala-Itävaltaan maalatun keramiikan ja naispatsaita sekä varhaisessa vaiheessaan ympyräkaivantoja, rondeleita, joita pidetään temppeleinä. Rondeleita oli tiheimmässä Keski-Tonavan alueella, mistä tämän kulttuurin uskotaan saaneen alkunsa. Kulttuurin mallipaikka on Lengyel Tolnan piirikunnassa Unkarissa. Kulttuurin alue menee osin päälle Stichbandkeramik-keramiikan ja Tiszan kulttuurin kanssa.
Haudat ovat yleensä joukkohautoja, joissa taivutettuja ruumiita , polttohautaus harvinaista mutta sitä esiintyi. Haudat muistuttivat myöhemmän nauhakeramiikan löytöjä. Kulttuuri sai elannon maanviljelystä. Joistakin paikoista on löydetty enemmän merkkejä metsästyksestä kuin nauhakeramiikan löydöistä. Jotkut väittävät sen kertovan äkillisestä lämpötilan putoamisesta.
Asunnot olivat pieniä tai pitkätaloja, kylät joskus linnoittamattomia, joskus linnoitettuja. Talot muuttuivat kolmiosaisista toisentyyppisiksi, ja trapetsin (katkaistun tasakylkisen kolmion) muotoisiksi. Lengyelin pitkätalot olivat jykeviä, mikä voi viitata ilmaston kylmenemiseen. 
Varhaiseen Lengyelin kulttuuriin liittyi ympyräkaivantoja ("Rondels"), jotka ovat puisten Stonehenge-tyyppisten kivikehien jäänteitä. On myös löydetty hieman neliskanttisia kaivantoja. Osa Lengyelin varhaisesta keramiikasta oli valkoista, punaisella maalattua keramiikkaa.
Risto Ulmala

Risto Ilmari Ulmala (s. 7. toukokuuta 1963 Helsinki) on suomalainen kestävyys- ja maastojuoksija. Hän oli 1990-luvun alkupuoliskon menestynein suomalainen kestävyysjuoksija.
Arvokisoissa 5 000 metrillä Ulmala oli kuudes Splitin EM-kisoissa 1990 ja seitsemäs Helsingin EM-kisoissa 1994. Tokion MM-kisoissa 1991 hän oli seitsemäs. 10 000 metrillä Ulmala oli Helsingin EM-kisoissa 19. Ulmala on viimeisin suomalainen joka on onnistunut alittamaan 28 minuutin ajan 10 000 metrin juoksussa.
Urheilu-uransa jälkeen Ulmala asui pitkään Coloradossa, Yhdysvalloissa, jossa järjesti korkeanpaikan leirejä suomalaisille kestävyysurheilijoille. Ulmalan lempinimi onkin ”Coloradon susi”. Suomeen hän palasi vuonna 2008. Pian Suomeen paluunsa jälkeen hän alkoi valmentaa estejuoksija Jukka Keskisaloa.. Valmennussuhde Keskisalon kanssa päättyi menestyksekkään kauden jälkeen syksyllä 2009.
Antti Virtanen (jääkiekkoilija)

Antti Virtanen (s. 3. toukokuuta 1977 Turku) on suomalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkohyökkääjä. Hän pelasi urallaan enimmäkseen JYPissä. Virtasen vahvuuksia olivat erinomainen pelisilmä ja mailankäsittely. Virtanen onnistui myös varsin pienestä koostaan huolimatta välttämään loukkaantumisia, hän joutui vammojen takia jättämään väliin vain parikymmentä ottelua.
Ura.
Virtanen aloitti uransa TuTossa, jossa pelasi yhden hyvän kauden I-divisioonassa ja tämän jälkeen Hermeksessä. Kaudeksi 1998–1999 Virtanen pestattiin HPK:hon, mutta hän ei vielä lyönyt itseään läpi liigatasolla. Kaksi kautta meni osittain HPK:ssa ja osittain divarin Hermeksessä ja Sportissa.
Vasta JYPissä kaudella 2000–2001 Virtanen onnistui myös vakiinnuttamaan paikkansa liigassa. Kuuden kauden ajan hän oli jyväskyläläisten avainpelaajia ja muodosti muutaman kauden vaarallisen parivaljakon keskushyökkääjä Jarkko Immosen kanssa. Kolmella Immosen ketjukaverina vietetyllä kaudella Virtanen teki yhteensä 119 tehopistettä.
Kaudelle 2006–2007 Virtanen värvättiin Ruotsin Elitserieniin, Skellefteå AIK:hon. Siirron yhteydessä Skellefteån toimitusjohtaja lupasi ykkösketjun paikan ja ylivoima-aikaa, mutta hänet sijoitettiinkin nelosketjuun pienelle peliajalle. Virtanen pyysi siirtoa toiseen seuraan. Ruotsin sarjoista Virtanen ehti kerätä yhdeksässä ottelussa tehot 0+3.
Marraskuussa 2006 Virtanen solmi uuden sopimuksen, joka käsitti myös kymmenen pelin testijakson, Itävallan pääsarjassa pelaavan Black Wings Linzin kanssa . Kesällä 2007 Virtanen palasi yhden kauden poissaolon jälkeen tuttuun seuraansa Jyväskylään.. 
Kausilla 2007–2008 ja 2008–2009 Virtanen pääsi pelaamaan tutussa "VIP-ketjussa" Jarkko Immosen ja Tuomas Pihlmanin kanssa ja teki noiden kahden kauden aikana tehot 13+29=42 ja 22+31=53. Jälkimmäisellä kaudella ollessaan avainpelaajia JYPin historian ensimmäisen Suomen mestaruuden voittaneessa joukkueessa Virtanen keikkui kauden loppupuolella liigan maalipörssin kärkisijoilla ollen lopulta runkosarjan pistepörssin yhdestoista. Mestaruuteen johtaneen kauden pudotuspeleissä Virtanen iski 15 ottelussa pisteet 6+5, tehden muun muassa ratkaisevan finaaliottelun avausmaalin.
Kesällä 2011 Virtanen jätti JYPin ja palasi takaisin kasvattajaseuraansa, TuToon. Virtanen pelasi TuTossa kolme kautta, minkä jälkeen hän lopetti pelaajauransa.
Virtanen on persoonallisen pelityylinsä lisäksi tunnettu myös rennosta ja virnuilevasta olemuksestaan. Häntä näkee harvoin pahantuulisena, ja haastatteluissa annetut kommentit ovat usein enemmän tai vähemmän vitsailevia.
Miika Wiikman

Miika Wiikman (s. 17. lokakuuta 1984 Mariestad, Ruotsi) on uransa vuonna 2020 lopettanut suomalainen jääkiekkomaalivahti, joka edusti viimeksi kaudella 2018–2019 Elite Ice Hockey Leaguessa pelaavaa Coventry Blazea sekä kevätkaudella Ranskan Ligue Magnusin Anglet Hormadia. Kauden 2019–2020 Wiikman oli kokonaan pelaamatta. Ruotsissa syntyneellä Wiikmanilla on myös Ruotsin kansalaisuus.
Ura.
Wiikman pelasi vuosina 1999–2003 Ruotsissa HV71:ssä. Hän siirtyi Mestikseen Kokkolan Hermekseen kaudella 2003–2004 ja aloitti SM-liigassa kaudella 2004–2005 HPK:ssa. Liigakaudella 2005–2006 Wiikman pelasi HPK:ssa 34 ottelua ja joukkue voitti Suomen mestaruuden. Wiikman teki pudotuspeleissä nollapeliennätyksen pelatessaan kolme peräkkäistä nollapeliä. Häntä pidettiin yhtenä HPK:n mestaruuden takuumiehenä. Wiikman sai vuonna 2006 myös yleisöäännestyksen perustella myönnetyn Jari Kurri -palkinnon pudotuspelien parhaana pelaajana. Hän pelasi HPK:ssa myös kaudella 2006–2007, vaikka tekikin jo sopimuksen AHL-seura Hartford Wolf Packin kanssa.
Kausina 2007–2010 Wiikman pelasi Pohjois-Amerikassa Hartford Wolf Packissa ja ECHL-joukkueessa Charlotte Checkers. Maaliskuussa 2010 Wiikman kaupattiin Phoenix Coyotesin farmiseura San Antonio Rampageen, josta vastineeksi New York Rangers sai puolustaja Anders Erikssonin. Kauden jälkeen Wiikman palasi pelaamaan Suomeen.
Kauden 2010–2011 Wiikman aloitti Lukossa, josta hän siirtyi joulukuussa 2010 Ilvekseen. Hän pelasi Ilveksessä kauden 2011–2012 ja aloitti joukkueessa myös kauden 2012–2013. Hän kuitenkin siirtyi vuokralle Kärppiin Johan Backlundin loukkaannuttua. Kärpissä Wiikman joutui taistelemaan ykkösvahdin paikasta Tomi Karhusen kanssa, pelasi seitsemän ottelua ja siirtyi takaisin Ilvekseen Backlundin toivuttua. Pian hän kuitenkin siirtyi lainalle SaiPaan seuran myytyä molemmat maalivahtinsa. Wiikman pelasi lopulta joukkueessa 13 ottelua.
Kauden 2013–2014 aluksi Wiikman kävi pelaamassa yhden pelin II divisioonan IK Kronanin joukkueessa, kausi jatkui tämän jälkeen TuTon Mestis-joukkueessa jossa ehti pelaamaan kaksi ottelua ennen kuin palasi marraskuun alussa takaisin Lappeenrantaan. Kolmen SaiPassa pelatun ottelun jälkeen Wiikman siirtyi Jokerien organisaatioon jossa pääsi runkosarjassa pelaamaan kahdeksassa ottelussa. Kauden aikana Wiikman kävi myös yhden ottelun lainalla Mestiksen Kiekko-Vantaassa.
Kaudeksi 2014–2015 Wiikman teki sopimuksen Slovakian liigaan HC Banska Bystrican joukkueeseen. Tammikuussa siirtoikkunan sulkeutuessa Wiikman siirtyi Slovakiasta slovenialaiseen Olimpija Ljubljanan joukkuueeseen pelaamaan EBEL-liigaa. EBEL-otteluiden lisäksi Wiikman pelasi joukkueen paidassa myös viidessä Slovenian liigan playoff-ottelussa.
Kauden 2015–2016 alusta Wiikman on pelannut Englannissa Elite Ice Hockey Leaguessa pelaavan Nottingham Panthersin joukkueessa.
Joni Puurula

Joni Puurula (s. 4. elokuuta 1982 Kalajoki) on suomalainen entinen jääkiekkomaalivahti ja nykyinen maalivahtivalmentaja.
Puurula on saavuttanut urallaan muun muassa alle 18-vuotiaiden MM-kultaa 2000, liigassa SM-pronssia kolme kertaa (vuosina 2002, 2003, 2005 HPK:ssa) sekä kaksi Mestiksen mestaruutta kaudella 2010–2011 sekä 2011–2012 Vaasan Sportissa. Kaudella 2011–2012 hänet valittiin Mestiksen pudotuspelien arvokkaimmaksi pelaajaksi Håkan Hjerpe MVP -pokaalilla.
Puurula on pelannut urallaan muun muassa Kalajoen Junkkareissa, Kokkolan Hermeksessä, HPK:ssa, Jokereissa, HK Salavat Julajev Ufassa, Amur Habarovskissa, TPS:ssä ja Asplöven HC:ssa. 
Montreal Canadiens varasi hänet NHL:ään vuonna 8. kierroksella numerolla 243. 
Puurula siirtyi kaudeksi 2007–2008 SaiPaan, josta hänet kaupattiin Jokereihin loppukaudeksi. Kesällä 2008 Puurula teki sopimuksen kasvattajaseuransa Kalajoen Junkkareiden kanssa. Puurula siirtyi kaudeksi 2009–2010 Ruotsin Timrå IK:hon. 
Puurula lopetti uransa 2010, mutta teki paluun pian keväällä 2011 Mestikseen Vaasan Sportiin. Hän voitti joukkueessa Mestiksen mestaruuden ja paikan liigakarsintaan Tampereen Ilvestä vastaan. Kaudella 2011–2012 Puurula voitti mestaruuden jälleen Sportissa. Kaudella 2012–2013 Puurula pelasi Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Allsvenskanissa. Kaudella 2013–2014 Puurula siirtyi kesken kauden Asplövenista Kazakstanissa pelaavaan Arlan Kokshetau -joukkueeseen, jossa hän voitti hopeaa. Kesällä 2014 Puurula siirtyi pelaamaan Elite.A-liigassa WSV Sterzing/Vipiteno Broncos -joukkueeseen. Kauden jälkeen Puurula siirtyi Puolan liigaan josta kuitenkin palasi vain viiden pelatun ottelun jälkeen tammikuussa 2016 takaisin Italiaan. 
Puurulan ura päättyi kesken kauden 2016-2017 vakavaan olkapäävammaan pelatessaan Ranskan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Anglet Hormadissa. 
Uran päättymisen jälkeen Puurula on toiminut maalivahti- sekä apuvalmentajana mm. Sparta Sarpsborgissa vuosina 2020-2024. Kaudeksi 2024-2025 Puurula siirtyi valmentamaan Kalmar HC:hen Allsvenskaniin.
Leaving Las Vegas

Leaving Las Vegas on vuonna 1995 ensi-iltansa saanut Mike Figgisin ohjaama draamaelokuva, jossa pääosia näyttelevät Nicolas Cage ja Elisabeth Shue. Elokuva perustuu John O'Brienin samannimiseen romaaniin, joka on osittain omaelämäkerrallinen.
Kaksi viikkoa projektin alkamisen jälkeen O'Brien teki itsemurhan. Projektin keskeyttämistä harkittiin, mutta elokuva päätettiin tehdä hyvänä muistona O'Brienille.
"Leaving Las Vegas" antaa tinkimättömän realistisen kuvauksen alkoholismista. Nicolas Cagen hahmo on lähes koko elokuvan ajan voimakkaasti humalassa, ja niissä harvoissa kohtauksissa, joissa hän ei juopottele, hän kokee voimakkaita vieroitusoireita.
Elokuva oli ehdokkaana monissa gaaloissa näyttelijäntyöstä, ohjauksesta ja käsikirjoituksesta. Oscareita "Leaving Las Vegasille" tuli yksi, ja se meni Nicolas Cagelle parhaasta miespääosasta. Yhteensä elokuva oli ehdolla neljään Oscariin. Lisäksi Cage voitti miespääosan Golden Globen ja SAG-palkinnon.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Leaving Las Vegasin" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Juoni.
Ben Sanderson (Cage) on alkoholisoitunut Hollywoodin käsikirjoittaja, joka on menettänyt kaiken jatkuvan juomisensa takia. Menetettyään perheensä ja työnsä hän päättää tehdä lopun elämästään alkoholia juomalla Las Vegasissa.
Saavuttuaan Las Vegasiin Ben tapaa Seran (Shue), joka on prostituoitu. Heidän välilleen kehkeytyy syvä ystävyys- ja ymmärryssuhde. Seran täytyy luvata Benille, ettei yritä saada tätä lopettamaan juomista, ja Ben ei saa kritisoida Seran ammattia.
Lopulta vietettyään paljon aikaa keskenään he tulevat turhautuneiksi toistensa tapoihin. Sera rukoilee Beniä menemään tapaamaan lääkäriä alkoholisminsa takia. Ben vihoissaan, mutta liian juovuksissa kertoakseen tunteitaan, lähtee ja makaa toisen naisen kanssa. Sera heittää tämän jälkeen Benin lopullisesti ulos ja jatkaa prostituoidun ammattiaan. Kolme teini-ikäistä raiskaa ja hakkaa hänet. Saatuaan häädön asunnostaan Sera saa viimeisen puhelun Beniltä tämän kuolinvuoteelta. Sera menee tapaamaan Beniä, ja he rakastelevat viimeisen kerran ennen Benin kuolemaa.
Palkintoja.
Oscarit.
Ehdokkaana:
Baftat.
Ehdokkaana:
Golden Globet.
Ehdokkaana:
Śniardwy

Śniardwy on Puolan suurin järvi. Se sijaitsee Masurian järvialueella Warmia-Masurian voivodikunnassa. Sen pinta-ala on 113,4 neliökilometriä. Järvi on 22,1 kilometriä pitkä ja 13,4 kilometriä leveä. Syvimmältä kohdaltaan Śniardwy on 23 metrin syvyinen, ja sen keskisyvyys on 6,5 metriä. Järvessä on kahdeksan saarta.
Heidi Fleiss

Heidi Lynne Fleiss (s. 30. joulukuuta 1965), tunnetaan myös nimellä "”Hollywood Madam”", on yhdysvaltalainen parittaja ja prostituoitu. 
Fleiss tuomittiin tammikuussa 1997 veronkierrosta 37 kuukaudeksi vankilaan. Hän istui rangaistuksesta 21 kuukautta vankilassa. Fleissin paritusrenkaassa oli lukuisia tunnettuja asiakkaita, kuten näyttelijä Charlie Sheen. Aikaisemmin Fleissin asiakkaita ovat olleet muiden muassa näyttelijät Marlon Brando ja Jack Nicholson. 
Fleissin elämästä on tehty dokumentti "" sekä televisioelokuva "Call Me: The Rise and Fall of Heidi Fleiss", jossa pääosaa esitti Jamie-Lynn Sigler.
Antonov An-72P

Antonov An-72P (Nato:”Coaler” IATA:”AN7” ICAO:”AN72”) on ukrainalainen Antonov An-72:een perustuva merivalvontalentokone. Koneessa on merivalvontavarustus ja vaihtoehtona D-36:ia voimakkaammat D-436-moottorit. Myös koneen massa ja jotkin ulkomitat ovat suurempia.
Koneessa voi olla 23 mm:n GŠ-23 -konetykki tai 30 mm:n konetykki, neljä valopommia siipien alla ja sukellusvenetorjuntatorpedo. Merivalvontavarustukseen voi kuulua kameroita ja videokuvaava laitteisto.
Israel Aircraft Industries voi tarjota parannellun version, mikä voidaan varustella laserohjatulla pommilla, Elta EUM 2022A-tutkalla, sekä sähköoptisella pitkän matkan valvontavarustuksella sekä elektronisen sodankäynnin järjestelmä Elisralla.
Israel Aerospace Industries

Israel Aerospace Industries (lyh. IAI, ; alk. "Israel Aircraft Industries") on israelilainen ilmailu-, avaruusteknologia- ja puolustusteollisuusyritys. Yhtiö perustettiin alkujaan vuonna 1953 valtiolisena ilmailuinstituuttina nimellä Bedek Aviation Company. Aluksi toiminta oli keskittynyt lentokoneiden huoltoon. Vuodesta 1959 lähtien yhtiö alkoi suunnitella omia ilmailu- ja aseteknisiä tuotteita. Vuonna 1964 julkaistiin Gabriel-meriohjus, jonka päivitetyt versiot ovat yhä käytössä useissa maissa. 
Yhdysvaltalainen Defence News -uutispalvelun arvion mukaan IAI oli maailman 41. suurin aseteollisuusyritys vuonna 2019, ja yhtiön 4,1 miljardin Yhdysvaltain dollarin liikevaihdoista noin 73 prosenttia (3,0 mrd. USD) edusti aseteollisuutta. Vuonna 2020 yhtiöllä oli noin 16 000 työntekijää. Marraskuussa 2020 Israelin hallitus hyväksyi suunnitelman yhtiön yksityistämisestä ja listaamisesta pörssiin. Tarkoituksena oli myydä 35–49 prosenttia yhtiöstä osakemarkkinoilla ja säilyttää enemmistöomistus Israelin valtiolla. 
Yhtiö valmistaa esimerkiksi Gabriel-merimaaliohjuksia sekä Phalcon Early Warning -lentokoneita sekä Arrow-torjuntaohjuksia.
IAI toimii myös avaruusteknologiayhtiönä. Vuonna 1988 yhtiö laukaisi valmistamallaan Shavit-kantoraketilla valmistamansa Israelin ensimmäisen tiedustelusatelliitin (Ofek 1). Nykyisin IAI valmistaa esimerkiksi pieniä ja keskisuuria satelliitteja (mm. AMOS-4000 ja AMOS-E -tietoliikennesatelliitteja; OptSat-3000, OptSat-180 ja TecSAR-kaukokartoitussatelliitteja), satelliittitietoliikennelaitteistoja, maa-asemia ja satelliittien laukaisuun sopivia Shavit-kantoraketteja.
IAI:n tuotteet Suomessa.
Suomessa käytetään RUAG Aerospacen Israel Aircraft Industriesilta hankkimalla lisenssillä SF:n, Swiss Aircraft and System Enterprisesin ja Oerlikon-Contravesin valmistamaa miehittämätöntä lentotiedustelujärjestelmää RUAG Rangeria. Suomen lainsäädännössä on rajoituksia puolustusvälineiden kauppaan sotaa käyvien maiden kanssa.
Suomi on päättänyt tilata IAI-yhtymältä Gabriel-meritorjuntaohjuksia, joiden suomalaistettu nimi eli tyypitustunnus on PTO 2020. Näillä korvataan MtO 85 -tyypin meritorjuntaohjukset.
Tytäryhtiöt ja osastot.
Yhtiön liiketoiminta jakautuu neljään eri ryhmittymään: ELTA Systems Group (IAI:n tutkat ja tiedusteluteknisten sekä elektronisten järjestelmien ryhmittymä), Systems Missiles &amp; Space Group (järjestelmä-, ohjus-, ja avaruustoimintojen ryhmä), Military Aircraft Group (sotilaslentolaitteiden ryhmä) ja Aviation Group (miehitettyjen ja miehittämättömien lentolaitteiden suunnittelu, integrointi, testaus, sertifiointi, valmistus ja tuotetuki). Esimerkiksi Aviation Group sovittaa Israelin ilmavoimille pääasiassa Yhdysvalloista hankittuja lentokoneita. Military Aircraft Group vastaa yhtiön miehittämättömistä tiedustelulennokeista.
ELTA Systems valmistaa elektronisia järjestelmiä muun muassa tulenjohtoon ja elektroniseen sodankäyntiin. Suomen puolustusvoimien käytöön on hankittu ELTA Systems -yhtiöltä vastatykistötutkia. Lisäksi uudessa puolustusvoimien ilmatorjunnan korkeatorjuntaan hankittavassa David´s Sling -järjestelmässä on ELTA Systemsin valmistamia sensoreita.
Mira Sorvino

Mira Sorvino (s. 28. syyskuuta 1967 New York) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä.
Varhainen elämä.
Sorvino kasvoi New Jerseyssä. Hänen isänsä oli näyttelijä Paul Sorvino. Sorvino pärjäsi hyvin koulussa. Hän valmistui Harvardin yliopistosta tutkimusalanaan Itä-Aasia.
Ura.
Valmistuttuaan yliopistosta Sorvino työskenteli useissa työpaikoissa ennen päätymistään näyttelijäksi. Hän näytteli pienissä televisiorooleissa ennen lähiötytön rooliaan independent-elokuvassa "Amongst Friends" (1993). Lopullisen läpimurtonsa Sorvino teki Woody Allenin elokuvassa "Rakkauden jumalatar", josta hän voitti parhaan naissivuosan Oscarin ja Golden Globen.
Ohjaaja Peter Jackson ei palkannut Sorvinoa "Taru sormusten herrasta" -elokuviin, koska Miramax-studion johtajana toiminut tuottaja Harvey Weinstein levitti Sorvinosta ikäviä huhuja.
Yksityiselämä.
Sorvino meni naimisiin näyttelijä Christopher Backusin kanssa vuonna 2004. Pariskunnalla on kolme lasta; tytär ja kaksi poikaa.
Sorvino valittiin vuonna 2004 Amnestyn tiedottajaksi Stop Violence Against Women -kampanjaan, joka vastustaa naisiin kohdistuvaa väkivaltaa.
Josephine Clofullia

Josephine Clofullia (1827–1875) oli sveitsiläissyntyinen parrakas nainen, joka esiintyi P. T. Barnumin "American Museumissa". 
Clofullia, tyttönimeltään "Boisdechene", syntyi karvaisena ja kahdeksan vuoden iässä hänen partansa oli jo viiden senttimetrin mittainen. 14-vuotiaana hän ryhtyi kiertämään Eurooppaa, aluksi isänsä ja agenttinsa kanssa, myöhemmin kahdestaan isänsä kanssa. Pariisissa hän tapasi taidemaalari Fortune Clofullian ja meni tämän kanssa naimisiin. Clofullia imitoi partansa kanssa myös Napoleon III:ta ja sai tältä lahjaksi suuren timantin.
Elämänsä aikana Clofullia synnytti kaksi lasta, joista vuonna 1851 syntynyt tytär kuoli lapsena. Hänen toinen lapsensa "Albert"-niminen poika, oli yhtä karvainen kuin äitinsä.
Myöhemmin elämänsä varrella Clofullia muutti isänsä, poikansa ja aviomiehensä kanssa Yhdysvaltoihin, missä he liittyivät P. T. Barnumin sirkukseen. Barnumin sirkuksessa Clofullian parran pituudeksi ilmoitettiin virallisesti kuusi tuumaa (15,24 cm). Hän esiintyi yhdessä poikansa Alberttin kanssa. 
Vuonna 1853 William Charr haastoi Clofullian oikeuteen väittäen tämän olevan todellisuudessa mies ja petkuttaja. Lääkärien tutkimuksissa Clofullia todettiin naiseksi ja syytteet hylättiin. Tapaus sai aikanaan huomattavasti julkisuutta ja sitä epäiltiin Barnumin mainoskikaksi.
Amorilaiset

Amorilaiset eli amurrulaiset olivat länsiseemiläisiä paimentolaisia, joita asui kolmannella vuosituhannella Pohjois-Arabiassa ja Syyriassa. Heitä vaelsi sieltä nykyisen Irakin alueelle Mesopotamiaan noin vuoden 2000 eaa. tienoilla. Sumerilaiset käyttävät amorilaisten maasta nimeä Martu, akkadilaiset Amurru. Amorilainen Ishbi-Erra kaappasi vallan Sumerissa Isinissä, ja perusti sinne oman dynastiansa. Moneen muuhunkin sumerilaiseen ja akkadilaiseen kaupunkiin ilmestyi amorilaisia kuninkaita, muun muassa Babyloniin ja Assuriin. Jotkut tutkijat ovat väittäneet Aabrahamin olleen amorilainen. Amorilaisiin lukeutuu myös Vanhan Assyrian ja Marin mainitsema Maru-Jamina eli Binu-Jamina, voimakas ja Assyrian pelkäämä paimentolaisheimo, jota on pidetty joskus israelilaisina.
Amorilaiset.
Amorilaiset eli amurrulaiset, amurrilaiset olivat Arabian pohjoisosassa ja Syyriassa olevia seemiläisiä muinaisen Amurrun maan asukkaita, joita eli Mesopotamiassa Sumerin alueella tilkkuina joskus 2000 eaa. He tuhosivat Sumerin yhdessä elamilaisten kanssa. Amorilaiset tunkeutuivat Sumeriin vallaten siellä kaupungin toisensa perään. Toisen näkemyksen mukaan suurta amorilaisten vaellusta ei tapahtunut Sumerin romahtaessa, vaan amorilaiset käyttivät elamilaisten hyökkäysten aiheuttamaa sekasortoa hyväkseen. Amurrulaiset näyttävät asuneen jossain Syyrian tienoilla. Urin III dynastian aikaiset savitaulut pitävät amurrulaisia paimentolaisina, mutta tämä ei pitäne kuin osin paikkansa. Amorilaisia kutsuttiin hepreaksi nimellä ’emōrî, egyptiksi Amar, akkadiksi Tidnum tai Amurrūm ja sumeriksi MAR.TU tai Martu. Amorilaisten valta oli suuri mm. Marissa Pohjois-Mesopotamiassa 1800–1750 eaa.
Gutilaiset

Gutilaiset (sutilaiset) olivat Iranin vuoristosta lähtöisin oleva kansa, joka noin 2200–2150 eaa. tunkeutui nykyisessä Irakissa sijaitsevaan Mesopotamiaan ja hävitti Akkadin imperiumin rippeet. Heiltä ei ole jäänyt omia kirjoituksia, joten kaikki tieto gutilaisista perustuu heidän vihollistensa sumerilaisten, akkadilaisten ja assyrialaisten syytöksiin maansa tuhoamisesta. 
Gutilaiset tulivat Zagros-vuoristosta, missä he elivät Hamadanin ympäristössä. He hallitsivat osia Mesopotamiasta noin sadan vuoden ajan, mutta heidän valtakaudellaan alueella oli myös itsenäisiä kaupunkivaltioita kuten Lagaš. Ensimmäinen maininta gutilaisista Akkadin historiasta kertovissa vanhoissa kirjoituksissa on Naram-Sinin valtakaudelta. Vuosina 2141–2138 eaa. gutilaisten hallitsijana oli Erridupizir. Gutilaisten valtakausi päättyi, kun Urukin kaupungin Utu-hengal voitti heidän kuninkaansa Tiriganin noin vuonna 2116 eaa. Utu-hengalin seuraajat Ur-Nammu ja Šulgi jatkoivat taistelua gutilaisia vastaan ja ajoivat heidät pois Sumerista.
Bofors FH-77B

Bofors FH-77B ("15,5 cm Haubits 77") on ruotsalaisen Boforsin valmistama 155 mm:n hinattava haupitsi, joka perustuu israelilaisen Soltamin uudistaman neuvostoliittolaisen M-46:n uudistamiseen. Bofors yritti myydä 1980-luvulla kyseistä tykkityyppiä 1 500 kappaletta Intiaan, mutta Bofors-skandaalin vuoksi niitä myytiinkin lopulta vain 410 kappaletta.
Tykkiryhmän muodostaa 14–15 miestä, tulitoimintaan tarvittava vähimmäismäärä on viisi miestä: johtaja, ampuja ja kolme lataajaa. Tykin kantama on 21 kilometriä, enimmillään 24 km käyttämällä perävirtausyksiköllä varustettuja kranaatteja. Tykillä kyetään ampumaan kolme laukausta kahdeksassa sekunnissa tai kuusi laukausta 25 sekunnissa. Tykin lavetissa on erikoisuutena apumoottori, joka avustaa sitä hinaavaa raskasta kuorma-autoa maasto-olosuhteissa. Kuljettaja hallitsee apumoottoria ohjaamosta käsin. Vetoautona käytetään raskasta Scania SBA111 -maastokuorma-autoa.
William McNeill

William Hardy McNeill (31. lokakuuta 1917 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia – 8. heinäkuuta 2016 Torrington, Connecticut, Yhdysvallat) oli kanadalainen historioitsija. Hän oli yksi arvostetuimmista historioitsijoista ja historian emeritusprofessori Chicagon yliopistossa.
McNeillin tunnetuimmalla teoksella "The Rise of the West" (1963) on ollut merkittävä vaikutus historiantutkimukseen. Kirjassa McNeill tutki vanhojen kulttuurien vaikutuksia toisiinsa ja erityisesti läntisen kulttuurin dramaattista vaikutusta 1500-luvulta lähtien.
McNeillin isä oli teologi James T. McNeill ja hänen poikansa on historioitsija J. R. McNeill. 2000-luvun alussa McNeill kirjoitti yhdessä poikansa kanssa kirjan "Verkottunut ihmiskunta" ("The Human Web"), jossa he pyrkivät esittämään maailmanhistorian mahdollisimman kompaktisti ja helppolukuisesti.
130 mm kanuuna M-46

130 mm kanuuna M-46, lyhyemmin M-46, (ven. 130-мм пушка M-46) on neuvostoliittolainen 130 millimetrin raskas kenttäkanuuna. Tykki on vedettävä ja siinä on haaralavetti. Putki on poikkeuksellisen pitkä, 58 kaliiperia. Pitkä putki mahdollistaa suuren kantaman ja laajan ampuma-alan. Tykissä on sivusuunnassa avautuva kiilalukko ja se on käsin ladattava. Lavetista on olemassa kaksi eri versiota, joista toisessa on kaksi pyörää ja toisessa neljä.
M-46-kanuuna suunniteltiin Permissä tehtaassa numero 172 vuosina 1946–1950. Ja sen tuotanto aloitettiin vuonna 1950. Tykki esiteltiin julkisuudessa ensi kerran vuonna 1954, minkä takia siitä länsimaissa käytettiin nimitystä M1954. Kiinalainen malli 59-kanuuna on kopio M-46:sta.
M-46:tta alettiin korvata Neuvostoliitossa 152 millimetrin 2A36 Giatsint-B (M1976) -kanuunalla, sekä vuodesta 1978 152 millimetrin 2S5 Giatsint-S -telakanuunalla.
Neuvostoliitto myi Intialle 550 kappaletta M-46:ia, jotka Intia yritti korvata Bofors FH-77B:llä. Bofors-skandaalin vuoksi niitä toimitettiin kuitenkin 1 500:n asemasta vain 410 kappaletta. 
Käyttö Suomessa.
M-46-kanuunat ovat olleet 1960-luvulta lähtien Suomen kenttätykistön käytössä nimikkeellä 130 K 54. Kyseisiä tykkejä ostettiin alun perin Neuvostoliitosta, ja 1990-luvun alussa niitä hankittiin lisää Saksan demokraattisen tasavallan vanhoista asevarastoista. Tykkiä on käytetty jalkaväki- ja jääkäriprikaatien sekä taisteluosastojen tukemiseen. Myöhemmin tykit annettiin liikkuvien rannikkotykistöpattereiden käyttöön.
Suomessa M-46-kanuunat poistettiin puolustusvoimien käytöstä vuoden 2019 lopulla. Viimeisinä vuosina niitä oli koulutus- ja harjoituskäytössä noin 40 kappaletta. Viimeisen kerran M-46-kanuunoilla ammuttiin Porin Prikaatissa Niinisalossa marraskuussa 2019. Tarkoituksena oli jättää yksi kappale museoitavaksi Niinisaloon.
YLE uutisoi syyskuussa 2023, että osa tykeistä on mahdollisesti sittemmin toimitettu Ukrainan käyttöön Venäjän hyökkäys Ukrainaan 2022– -aseapuna.
Ovdan lentoasema

Ovda on lähellä Eilatia sijaitseva sotilaslentokenttä, jolle laskeutuvat myös pitkänmatkan siviililentokoneet siksi, että Eilatin keskustassa oleva lentokenttä on kiitotieltään liian lyhyt pitkän matkan koneille ja siksi että Israelin kotimaan lentoliikenne on ohjattu Eilatin lentokentälle.
Jarmo Jamalainen

Jarmo Jamalainen (s. 2. kesäkuuta 1959 Vanaja) on suomalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen pelaaja.
Hän pelasi pitkällä pelaajaurallaan SM-liigaa Ilveksessä, Ässissä, KalPassa ja Tapparassa. Ulkomailla Jamalainen pelasi Ruotsissa ja Italiassa.
Valmennusura.
Valmentajaurallaan Jamalainen on pääasiassa toiminut Ilveksen organisaatiossa, ensin 2001–2002 A-Nuorissa Mikko Mäkelän parina ja 2003–2005 edustusjoukkueen 2. valmentajana. 2002–2003 kaudella Jamalainen kävi hakemassa päävalmennuskokemusta Ruotsin 3. divisioonassa Lund Giantsin joukkueessa. Kaudella 2006–2007 Jamalainen valmensi Kiinan maajoukkuetta. Jamalainen valittiin marraskuussa 2007 Kirkkonummen Salamoiden valmentajaksi kauden aloittaneiden valmentajien Jyrki Tuukkasen ja Paul Högbackan irtisanouduttua. 
Jamalainen sai huippuvalmentajatutkinnon valmiiksi keväällä 2003.
Aleksandrs Semjonovs

Aleksandrs Semjonovs (s. 8. kesäkuuta 1972 Riika, Latvian SNT) on latvialainen uransa päättänyt jääkiekkoilija. Semjonovs pelasi urallaan toistasataa maaottelua Latvian maajoukkueessa. Semjonovs vieraili vuoden verran Suomenkin kaukaloissa Hermeksessä kaudella 95–96 silloisessa I-Divisioonassa, pelaten 43 ottelua tehoilla 20+20=40. Nykyisin Semjonovs toimii ruotsalaisen IFK Arboga IK:n toimitusjohtajana.
Maajoukkue.
Yhteensä: 158 ottelua tehoilla 38+33=71.
Píndos

Píndos () on vuoristo Manner-Kreikassa. Se halkaisee Kreikan pohjois-eteläsuunnassa ja erottaa Epeiroksen kreikkalaisesta Makedoniasta ja Thessaliasta. Vuoriston korkein huippu on koko Kreikan toiseksi korkein vuori Smólikas, jonka korkeus on 2 637 metriä.
Píndos on Kreikan laajin vuoristo ja Smólikaksen lisäksi myös monet muut maan korkeimmista vuorenhuipuista sijaitsevat sen alueella. Vuoriston pituus on noin 160 kilometriä ja se ulottuu Albanian rajalta Korintinlahdelle ja aina Peloponnesoksen niemimaan pohjoisosaan. Vuoristo on syntynyt noin 65 miljoonaa vuotta sitten, ja se on geologisesti Alppien jatke Balkanilla. Píndosta kutsutaan usein ”Kreikan selkärangaksi”. Vuoristo jaetaan usein "Pohjoiseen Píndokseen" (Βόρεια Πίνδος, "Vóreia Píndos"), joka sijaitsee Epeiroksen ja Länsi-Makedonian välissä, ja "Eteläiseen Píndokseen" (Νότια Πίνδος, "Nótia Píndos"), joka sijaitsee Epeiroksen ja Thessalian välissä. Píndoksen osia ovat muun muassa Athamaniká- eli Tzoumérka-vuoret sekä Ágrafa-vuoret.
Píndokselta saavat alkunsa muun muassa joet Aliákmonas, Árachthos, Achelóos, Aóos ja Pineiós. Vuoristossa on useita rotkoja, joista suurin on Euroopan pisimpiin ja syvimpiin kuuluva Víkoksen rotko. Pohjoisen Píndoksen alueella sijaitsee Pohjoisen Píndoksen kansallispuisto, joka yhdistää Píndoksen kansallismetsän, Víkoksen–Aóoksen kansallismetsän ja muita suojelualueita. Píndos-vuoriston laidalla sijaitsee Metéoran alue, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Delhin pommi-iskut 29. lokakuuta 2005

Delhin pommi-iskut 29. lokakuuta 2005 tapahtuivat, kun kolme pommia räjähti Delhissä, Intiassa. Terrori-iskut surmasivat 62 ihmistä ja noin 210 loukkaantui. Kashmirilainen Inqilabi-äärijärjestö ilmoitti tehneensä iskut.
"IST = Indian Standard Time on UTC+5½ tuntia"
Tanur

Tanur () on pieni kaupunki eteläisessä Intiassa, Keralan osavaltiossa. Vuoden 2011 väestönlaskennassa siellä asui 44 973 asukasta.
Historia.
Tanur oli yksi ensimmäisistä portugalilaisten siirtokunnista Intiassa. Pyhän Francis Xavierin uskotaan vierailleen siellä vuonna 1546.
Nähtävyyksiä.
Kolme kilometriä Tanurista etelään sijaitsee Vishnulle omistettu Keraladeshpuramin temppeli, jonka uskotaan olevan yksi Keralan vanhimmista hindutemppeleistä.