Hirmuvaltias

Hirmuvaltias (, ) on englantilaisen keräilijän ja eksentrikon William Beckfordin itämainen kauhuromaani. Beckford kirjoitti tarinan alkujaan ranskaksi vuosina 1781–1783, mutta se julkaistiin ensi kerran vuonna 1786 Beckfordin ystävän Samuel Henleyn englanninkielisenä käännöksenä. Käännös oli otsikoitu "An Arabian Tale, from an Unpublished Manuscript", ja esipuhe väitti teoksen olevan käännös vanhasta arabialaisesta kertomuksesta. Alkukielinen versio ilmestyi puoli vuotta myöhemmin nimellä "Vathek". Ranskan- ja englanninkieliset versiot eroavat yksityiskohdissa ja tapahtumissa toisistaan jonkin verran.
Tarinan päähenkilö on abbasidikalifi al-Wathiq. Romaanin Vathek on hedonistinen tyranni, joka yhdessä mustaa magiaa harjoittavan äitinsä kanssa tavoittelee yliluonnollisia voimia. Ihmisuhrien ja noituuden avulla he yrittävät suostutella paholaismaista miestä paljastamaan Aatamia edeltäneiden sulttaanien salaisen tietämyksen. Vathek hylkää islamin ja joutuu lopulta helvettiin. Beckford kirjoitti tarinalle myös kolme lyhyempää, "episodeina" tunnettua jatko-osaa, joita hän ei kuitenkaan saanut valmiiksi ja jotka julkaistiin vasta 1900-luvun alussa. Niiden teemoja ovat homoseksuaalisuus, transvestismi, nekrofilia ja insesti.
"Hirmuvaltiaan" aikalaisvastaanotto oli myönteinen, ja se sai runsaasti ihailijoita ja jäljittelijöitä. Teosta ylistettiin sen tarkasta miljöökuvauksesta ja loppuratkaisun tarjoamasta moraaliopetuksesta. Erityisen suosituiksi muodostuivat Henleyn laatimat ”selittävät ja arvioivat viitteet”, joiden käytöstä tuli 1800-luvulla itämaishenkisen kirjallisuuden tavanomainen käytäntö. Nykyään "Hirmuvaltiasta" pidetään goottilaisen kauhukirjallisuuden klassikkona, ja se muistetaan varsinkin helvettiin sijoittuvasta loppuhuipennuksesta. Poikkeuksellisesti englanninkielinen käännös on jopa alkutekstiä arvostetumpi. Suomeksi teos ilmestyi vuonna 1923 Valfrid Hedmanin käännöksenä.
"Hirmuvaltiaan" tyylistä ja teemoista on vuosien saatossa tehty erilaisia keskenään ristiriitaisia tulkintoja. Kertomusta on tarkasteltu esimerkiksi omaelämäkertana, hedonistisena todellisuuspakona, satiirina englantilaisesta yhteiskunnasta, parodiana itämaisen kirjallisuuden arkkityypeistä sekä kertomuksena älyllisen ja moraalisen vapauden etsinnästä. Teoksen katsotaan edustavan siirtymää perinteisestä, fantastisesta itämaiden kuvauksesta kohti realistisempaa, tieteelliseen tietoon perustuvaa orientalismia. Toisaalta romaania on 2000-luvulla ajoittain myös arvosteltu sen stereotyyppisestä Lähi-idän ja islamin kuvauksesta.
Juoni.
Kalifi Vathek on ailahtelevainen hirmuhallitsija, jonka tiedonjano on sammumaton. Hän väittelee mielellään oppineiden kanssa, mutta rankaisee niitä, jotka eivät yhdy hänen näkemyksiinsä. Nautinnonhaluisena miehenä Vathek rakennuttaa itselleen viisi palatsia, jotka on omistettu viineille ja ruoille, musiikille, taiteille, tuoksuille sekä lihan iloille. Hän rakennuttaa myös 11 000 askelmaa korkean tornin, jonka huipulla hän ennustaa tähdistä. Profeetta Muhammed tarkkailee Vathekia seitsemännestä taivaasta, mutta päättää olla rankaisematta häntä, koska arvelee dekadentin kalifin aiheuttavan itse oman tuhonsa.
Samarraan saapuu salaperäinen ja vastenmielisen ruma intialainen, jota kalifi kutsuu nimellä Giaour (’vääräuskoinen’). Intialainen myy Vathekille maagisia aarteita, mutta kieltäytyy paljastamasta niiden alkuperää, jolloin Vathek heittää hänet vankilaan. Giaour kuitenkin pakenee, mistä masentuneena Vathek menettää ruokahalunsa ja sortuu juopottelemaan.
Vathekin äiti Carathis on kreikkalainen oppinut, joka taitaa monia taikoja ja harjoittaa ”maagien muinaista uskontoa” (zarathustralaisuutta). Hän saapuu lohduttamaan poikaansa ja alkaa yllyttää tätä hirmutekoihin, joiden tarkoituksena on miellyttää Giaouria. Giaour palaakin Samarraan ja lupaa isännälleen Aatamia edeltäneiden sulttaanien tietämyksen ja avaimet ”Maanalaisen tulen palatsiin”. Vastineeksi hän vaatii 50 ihmisuhria.
Vathek järjestää hovipojille urheilukilpailun. Nuorten vartaloiden katselusta kiihottuneena hän riisuutuu itsekin ja tarjoaa vaatteitaan lahjaksi kilpailun voittajille. Kun pojat yksi kerrallaan tulevat hakemaan palkintojaan, tuuppaa kalifi heidät kuiluun, jonka pohjalla Giaour mässäilee heidän verellään. Tapaus suututtaa Samarran asukkaat, mutta visiiri rauhoittaa väkijoukon rahalahjoilla ja järjestää suuret pidot, joihin Giaour kutsutaan kunniavieraaksi. Vathek yrittää voittaa vieraansa mässäilyssä ja juopottelussa mutta päihtyy ja nolaa itsensä. Riidan seurauksena Giaour katoaa jälleen.
Carathis ja Vathek kipuavat torniin tekemään taikoja. Samarran asukkaat luulevat tornista nousevaa savua tulipaloksi ja syöksyvät auttamaan kalifia, jolloin Carathis polttaa heidät elävältä. Hän saa tietää Giaourin odottavan Istakhrin raunioilla muinaisessa Persepoliissa. Vathek lähtee matkaan ja kohtaa emiirin, jonka viehättävän tyttären Nouroniharin hän viettelee. Nouroniharin rakastetun, naisellisen Gulchenrouz-nuorukaisen, hän päättää uhrata Giaourille, mutta Gulchenrouz pakenee viime hetkellä ja suojelushenki ("genius") tempaa hänet korkealle vuorelle, jonka huipulla Giaourin aiemmin syömät lapset elävät ikuisessa viattomuuden tilassa.
Vathek jatkaa matkaa Nouronihar seuralaisenaan ja tappaa lisää alamaisiaan. Suojelushenki keskustelee Profeetan kanssa, ja he antavat kalifille viimeisen mahdollisuuden katua. Ylpeydessään Vathek torjuu tarjouksen ja julistaa luopuvansa islamista. Silloin käytävä ”Maanalaisen tulen palatsiin” avautuu, ja kalifi laskeutuu sinne rakastettunsa kanssa. Pitkän portaikon alapäässä odottaa Giaour, joka toivottaa Vathekin tervetulleeksi. Hän kertoo, että jokainen helvettiin saapunut saa nauttia Aatamia edeltäneiden sulttaanien mahdista muutaman päivän ajan, mutta sen jälkeen edessä on ikuinen rangaistus.
Vathek masentuu niin, ettei kykene lainkaan nauttimaan saamistaan voimista. Hän tapaa muita kadotukseen joutuneita aatelisia, joille hän kertoo tarinansa ja jotka vuorostaan kertovat omansa. Katkerana Vathek lähettää pahan hengen ("ifrit") äitiään hakemaan. Nähdessään poikansa toimettomuuden Carathis raivostuu ja nostattaa helvetin asukit kapinaan. Määräajan kuluttua sekä Vathek että Carathis vajoavat kuitenkin apatian tilaan, ja heidän rintaansa syttyy ikuinen tuli. Kertoja huomauttaa tämän olevan sovelias rangaistus hillittömästä pahuudesta ja kunnianhimosta, kun taas viattoman ja hyljeksityn Gulchenrouzin palkkio on ikuinen lapsuus.
Romaanin vaiheet.
Taide- ja aatehistoriallinen tausta.
Itämaiset aiheet nousivat Euroopassa 1700-luvun alussa suureen suosioon Antoine Gallandin käännettyä "Tuhannen ja yhden yön tarinat" ranskaksi. Varhaiset itämaiset pastissit olivat rehvakkaan mielikuvituksellisia ja seksuaalisesti vapaamielisiä humoristisia tarinoita. Vuosisadan puolivälissä lajityyppiin ilmaantui valistusajattelun ja satiirin elementtejä, moraalisia opetuksia sekä filosofista pohdiskelua. Vuosisadan jälkipuoliskon keskeinen kirjallinen uutuus oli uusgotiikka, joka pyrki jäljittelemään keskiaikaista ja goottilaista estetiikkaa. Sen keskiössä olivat synkästä menneisyydestä kumpuavat kauhut, sadistinen ja seksuaalinen väkivalta sekä yliluonnollisen kautta kohtalonomaisena toteutuva kosto.
Aikakauden kirjallinen kulttuuri ei arvostanut fiktiota vaan piti kirjallisuuden keskeisinä arvoina aitoutta, alkuperäisyyttä ja hyödyllisyyttä. Siksi kaunokirjallisuus pyrittiin tyypillisesti esittelemään joko tositarinana tai käännöksenä vanhasta käsikirjoituslöydöstä. Romaanin käsite oli tuolloin selvästi nykyistä suppeampi ja tarkoitti lähinnä aikalaisille tunnistettaviin puitteisiin sijoittuvaa realistista proosaa. Englannissa mielikuvituksellisia tai historiallisiin puitteisiin sijoittuvia teoksia kuvailtiin yleensä romansseiksi ("romance") tai yksinkertaisesti historioiksi ("history"). Ensin mainittu oli avoimen sepitteellinen ja fantastinen, kun taas jälkimmäinen ainakin väitti olevansa totta ja saattoi sisältää viittauksia todellisiin henkilöihin ja tapahtumiin. Käytännössä genrerajat olivat hyvin häälyviä. Jatkuvien väärennösten seurauksena aitouden käsite itsessään hämärtyi, ja todenperäisyyden korostamisesta tuli paradoksaalisesti yksi romaanin tunnusmerkeistä.
Kirjoitusprosessi.
William Beckford (1760–1844) oli englantilainen eksentrikko, keräilijä ja libertiini, joka oli aikanaan Englannin rikkaimpia henkilöitä. Hänen isänsä toimi pitkään Lontoon pormestarina ja kuoli vuonna 1770, minkä jälkeen nuori Beckford kasvoi eristetyissä oloissa äitinsä, palvelusväen ja yksityisopettajien ympäröimänä. Hänen kiinnostuksensa kohteisiin kuuluivat maalaustaide, Lähi-idän historia ja kulttuuri sekä mahdollisesti myös okkultismi. Beckford aloitti itämaisten kertomusten kirjoittamisen jo teini-iässä. Noin vuonna 1777 kirjoitetussa esikoisromaanissa "Long Story" (myös "The Vision") on siinäkin itämaisia elementtejä. Lisäksi juonessa ja hahmoissa on yhtymäkohtia "Hirmuvaltiaaseen". Kumpikin tarina kertoo etsinnästä ja kummassakin esiintyy kaunis, Nouronihar-niminen henkilöhahmo.
Loppuvuodesta 1781 Beckford juhlisti täysi-ikäisyyttään sukutilansa ”Egyptiläisessä salissa”. Vieraita viihdytti joukko aikansa merkittävimpiä kastraattilaulajia, itämaisteemainen ohjelma ja Philippe de Loutherbourgin suunnittelema valonäytös, jonka aiheena oli nekromantia. Beckford aloitti järjestämästään juhlasta inspiroituneena "Hirmuvaltiaan" kirjoittamisen loppuvuodesta 1781, omien sanojensa mukaan uutenavuotena 1782. Hän kirjoitti romaaninsa Voltairen tyyliä jäljittelevällä ranskalla. Vuosia myöhemmin Beckford kehuskeli kirjoittaneensa tarinan kolmessa päivässä, mutta tosiasiassa hän hioi tekstiä yli vuoden. Se valmistui alkuvuodesta 1783, minkä jälkeen Beckford alkoi kirjoittaa ”episodeina” ("the Episodes of Vathek") tunnettuja jatko-osia. Ne oli alkujaan tarkoitus liittää osaksi romaanin leipätekstiä, kohtaukseen, jossa Maanalaiseen tulen palatsiin vangitut aateliset kertovat tarinansa Vathekille.
"Hirmuvaltiaan" käsikirjoituksen Beckford jätti Samuel Henleylle, joka oli kirkonmies, opettaja ja vanhojen kirjojen tutkija ja jonka oli määrä kääntää kertomus englanniksi. Henley otti käännöstyössään suuria vapauksia, mutta hyväksytti tekstin Beckfordilla sitä mukaa kuin työ eteni. Käännöksen ensimmäinen osa valmistui vuodenvaihteen 1784–1785 tienoilla, ja Beckford oli siihen erittäin tyytyväinen. Tarvittaessa hän kuitenkin korjaili käännöstä. Toisaalta myös Henley esitti parannusehdotuksia, joiden perusteella Beckford teki juoneen pieniä muutoksia. Keskeisimmät muutokset koskivat Vathekin äidin Carathisin kohtaloa. Lisäksi tekstien yleisessä tunnelmassa on eroja: englanninkielinen versio korostaa kuivakkaa ironiaa ja kuvaa henkilöhahmot kielteisemmässä valossa, kun taas ranskankielinen versio on väkivaltaisempi. Beckford ja Henley pitivät yhteyttä etupäässä kirjeitse. Osana käännöstyötään Henley lisäsi tekstiin suuren määrän ”arvioivia ja selventäviä” viitteitä, joissa selitetään teoksen itämaista miljöötä ja etsitään tekstille mahdollisia esikuvia. Beckford avusti noottien laatimisessa, mutta toisaalta pyrki myös hillitsemään Henleyn intoa lisäillä niitä. Erimielisyyksien vuoksi miesten välit aikaa myöten viilenivät.
Henleyn käännöksen ohella tunnetaan Beckfordin yksityisopettajan John Letticen varhainen, lähes sanatarkka käännös vuodelta 1782. Katkelmallisuudestaan huolimatta se on osoittautunut arvokkaaksi lähteeksi, kun yritetään hahmottaa "Hirmuvaltiaan" tekstuaalista historiaa.
"Hirmuvaltiaan" kirjoitusprosessin aikana Beckfordin yksityiselämä ajautui syvenevään kriisiin. Beckfordin suku ei pitänyt hänen elämäntavastaan, ja vuonna 1782 he estivät hänen matkakertomuksensa "Dreamsin" julkaisun sen ahdistuneen ja välinpitämättömän sävyn vuoksi. Syyskuussa 1784 Beckfordin pederastinen suhde teini-ikäiseen William Courtenayhyn aiheutti skandaaliin, ja kirjailijan oli lähdettävä maanpakoon. Toukokuussa 1786 hänen vaimonsa Lady Margaret kuoli synnytyskomplikaatioihin. Vastoinkäymisten seurauksena Beckfordin kirjallinen tuotteliaisuus romahti. Episodien viimeistely ja "Hirmuvaltiaan" julkaisu lykkääntyivät siten tulevaisuuteen.
Julkaisu ja väitteet arabialaisesta alkuperästä.
Kirjeissään Beckford painotti Henleylle, ettei "Hirmuvaltiasta" tulisi julkaista ennen episodien valmistumista eikä englanninkielistä laitosta missään tapauksessa ennen ranskankielista versiota. Toistuvien viivytysten jälkeen Henley päätti kuitenkin julkaista käännöksensä itse. Hän otsikoi laitoksensa nimellä "An Arabian Tale, from an Unpublished Manuscript with Notes Critical and Explanatory". Anonyymissä esipuheessa Henley kertoo tekstin perustuvan vanhaan ”Idästä” löytyneeseen käsikirjoitukseen, jonka oli ”tämän toimittajalle” välittänyt ”Oppinut mies” ("a Man of letters"). Epämääräisten sanavalintojen vuoksi esipuhe jättää epäselväksi, onko kyseessä suora käännös vai pelkästään arabialaisen alkutekstin inspiroima tarina. Varsinaisen kertomuksen otsikkona on ensipainoksessa "The History of the Caliph Vathek, with Notes". Henleyn toimittama laitos ilmestyi J. Johnsonin kustantamana kesäkuussa 1786. Yhteensä selittäviä viitteitä on ensipainoksessa sanamäärällä mitattuna miltei yhtä paljon kuin varsinaista leipätekstiä.
Tutkijat ovat spekuloineet Henleyn motiiveilla. Ennenaikaisen julkaisun mahdollisia selityksiä ovat halu saattaa noottien sisältämä tieto yleisön saataville, Beckfordiin liittyvien skandaalien aiheuttama mainehaitta, rahan tarve sekä epäselvyys siitä, saisiko Beckford ikuisuushankettaan ylipäätään valmiiksi. Rahan tarvetta lukuun ottamatta Henley itse perusteli toimintaansa kaikilla edellä mainituilla seikoilla. Beckfordin roolin vähättelyä puolestaan on selitetty esimerkiksi kateudella sekä miesten tulehtuneilla väleillä. Noottien laatiminen ja julkaiseminen oli samalla osa Henleyn akateemista uraa. Hänelle myönnettiin sittemmin tohtorinarvo, ja hän toimi vuodesta 1805 alkaen East India Company Collegen rehtorina. "Vathek"-tutkija Kenneth W. Grahamin mukaan Henleyn petosta ei voida pitää suurena syntinä, sillä hän oli työskennellyt käännöksen parissa vastikkeetta kolmen vuoden ajan. Jos hän ei olisi julkaissut "Hirmuvaltiasta" itse, teos olisi hyvinkin saattanut kokea episodien kohtalon ja ilmestyä vasta Beckfordin kuoleman jälkeen.
Sveitsiin siirtynyt Beckford kuuli elokuussa 1786 "Hirmuvaltiaan" julkaisusta, mikä masensi jo entuudestaan kovan paineen alaista kirjailijaa entisestään. Vastareaktiona englanninkieliselle laitokselle Beckford painatti Lausannessa ranskankielisen versionsa nimellä "Vathek". Se on päivätty vuodelle 1787, mutta painettiin tosiasiassa jo edellisen vuoden marraskuussa. Myyntiin se tuli mahdollisesti joulukuussa 1786. Laitos sisältää vain alkuperäisen kertomuksen, mutta se myös mainostaa vielä julkaisemattomia episodeja. Viitteitä teoksessa on vain neljä, nekin luonnosmaisia. Myös Beckford näyttää vihjailleen arabiankieliseen alkuperään: Lausannen-laitoksen esipuheessa hän viittaa ”muihin samankaltaisiin tarinoihin” ja nimeää lähteekseen Englannin Konstantinopolin-suurlähettilään Edward Wortley Montagun ja hänen vaimonsa Lady Maryn jäämistön.
Lausannen-laitoksen spekuloitiin pitkään olleen paikallisen teologian professorin David Levaden tekemä kehno ranskannos Henleyn laitoksesta. Tämän version mukaan alkuperäinen käsikirjoitus olisi joko hävinnyt tai päätynyt Henleyn haltuun. Beckford ei nähnyt ranskankielistä käännöstä ennen kuin se oli painettu, jolloin hän totesi sen kelvottomaksi ja käänsi ranskalaisten ystäviensä avulla kertomuksen uudestaan myöhempää julkaisua varten. Vertailu Letticen käännökseen on kuitenkin osoittanut käsityksen virheelliseksi. Lausannen-laitos perustuu siis alkuperäiseen käsikirjoitukseen, ja sen virheet näyttäisivätkin johtuvan kiireisestä julkaisuaikataulusta, Beckfordin kielitaidon puutteista sekä oikolukijaksi pyydetyn Levaden leväperäisestä työskentelystä. Myöhempiä ranskankielisiä laitoksia toimittaessaan Beckford turvautui lääkärinsä François Verdeilin ja näytelmäkirjailija Louis-Sebastien Mercierin apuun.
Myöhempiä vaiheita.
Beckford julkaisi Pariisissa kesällä 1787 tarkistetun ranskankielisen laitoksen, joka sisälsi Henleyn viitteet lyhennettynä ja karsittuna versiona. Henleyn laitoksesta otettiin uusintapainos vuonna 1809. Lordi Byron ihastui "Hirmuvaltiaaseen" ja viittasi siihen vuosien 1815–1816 tuotannossaan toistuvasti, mikä nosti teoksen takaisin suosioon. Tämän seurauksena Beckford julkaisi tarkistetut laitokset sekä ranskan- (1815) että englanninkielisistä (1816) versioista. Niissä Henleyn viitteitä on mukana huomattavasti aiempia Lausannen- ja Pariisin-laitoksia enemmän, mutta kuitenkin vähemmän kuin alkuperäisessä Lontoon-laitoksessa. Vuoden 1809 laitos runsaine nootteineen muodostui aikanaan kaikkein suosituimmaksi, ja sen vaikutus tulevaan kirjailijasukupolveen oli suuri. Nykyään Beckfordin viimeinen, vuoden 1816 laitos on kuitenkin yleisin.
Vuoden 1815 laitoksen esipuheessa Beckford lupaili edelleen episodien pikaista julkaisemista, mutta niitä ei lopulta julkaistu hänen elinaikanaan, vaikka niistä kiinnostuivat muiden muassa Byron ja Benjamin Disraeli. Luonnoksiaan Beckford ei suostunut näyttämään edes ystävilleen. Kirjailija kuoli 83-vuotiaana vuonna 1844.
Suomeksi teos ilmestyi vuonna 1923 Valfrid Hedmanin käännöksenä. Suomennoksesta on jätetty pois alkuperäiset alaviitteet, mutta Hedman kirjoitti tilalle jonkin verran omia, lyhyempiä viitteitä. Hedmanin suomennos on kauhukirjallisuudesta kirjoittaneen toimittaja Juri Nummelinin mukaan ”edelleen kelvollinen” ja pienin korjauksin julkaisukelpoinen nykyäänkin.
Herbert P. Grimsditch käänsi vuonna 1929 "Hirmuvaltiaan" uudelleen englanniksi Beckfordin vuonna 1815 Lontoossa julkaiseman ranskankielisen edition pohjalta. Beckford teoksineen on 1900-luvun jälkipuoliskolta alkaen noussut suosituksi akateemisen tutkimuksen kohteeksi. Kenneth W. Graham laati 1971 tekstikriittisen edition osana väitöskirjatyötänsä. Hänen mukaansa teoksen ranskan- ja englanninkieliset versiot tulisi nähdä tasavertaisina ja itsenäisinä tulkintoina samasta aiheesta, ei alkutekstinä ja käännöksenä. Grahamin laitos perustuu eri laitosten vertailevaan tutkimukseen, mutta ristiriitatilanteissa se antaa ranskankieliselle tekstille etusijan. Grahamin versiota käytetään muun muassa Penguin Classicsin laitoksessa vuodelta 1993.
The Episodes of Vathek.
Beckfordin jäämistöstä on löytynyt kaksi kokonaista episodia, joista yksi kahtena erilaisena versiona, ja katkelma kolmannesta. Jatko-osien nimet ovat:
Lausannen-laitoksessa mainitaan vielä neljäs tarina, jonka otsikossa on päähenkilön nimen kohdalla vain kolme pistettä. Luultavasti kyseessä oli idean asteelle jäänyt kehitelmä, jonka kirjoittamista Beckford ei koskaan edes aloittanut.
Episodit keskittyvät seksuaalisten perversioiden ja hillittömyyksien kuvailemiseen. ”Alasin ja Firouzin tarina” kertoo nuoren miehen ja keskenkasvuisen pojan homoseksuaalisesta suhteesta. ”Barkiarokhin tarinassa” kuvaillaan nekrofiliaa ja ”Kalilah’n ja Zulkaïsin tarinassa” kaksoissisarusten välistä insestiä. Vuoden 1834 tienoilla Beckford kirjoitti ”Alasin ja Firouzin tarinasta” toisen version, jossa feminiininen Firouz paljastuukin riisuutuessaan rintavaksi naiseksi. Beckfordin ilmeisenä pyrkimyksenä oli varjella skandaalien tahrimaa mainettaan, ja on yllättävää, että alkuperäinen versio on ylipäätään säilynyt.
Elämäkerturi Lewis Melville löysi episodit Beckfordin jäämistöstä ja julkaisi ”Alasin ja Firouzkan” sekä ”Kalilah’n ja Zulkaïsin” tarinat alkukielisinä versioina "English Review" -aikakauslehdessä vuosina 1909–1910. Kaikki kolme tarinaa julkaistiin Frank Marzialsin englanninkielisenä käännöksenä vuonna 1912 nimellä "The Episodes of Vathek". Sittemmin "Hirmuvaltias" jatko-osineen on useasti julkaistu yksissä kansissa, ensi kerran vuonna 1929 Guy Chapmanin toimittamana laitoksena. ”Alasin ja Firouzin tarina” jäi kuitenkin vielä tuolloin julkaisematta alkuperäisessä asussaan, vaikka se olisi ollut saatavilla. Tiettävästi Melville piti sen homoerotiikkaa liian rohkeana. Sensuroimaton versio ilmestyi vasta vuonna 2001 Kenneth W. Grahamin toimittamassa yhtenäisessä laitoksessa. "Hirmuvaltiaan" yhteyteen liitettynä episodit yli kaksinkertaistavat romaanin pituuden.
Rappioestetiikkaan viehättynyt amerikkalainen kioskikirjailija Clark Ashton Smith viimeisteli keskeneräiseksi jääneen ”Kalilah’n ja Zulkaisin tarinan”. Hänen versionsa tunnetaan nimellä "Third Episode of Vathek", ja se julkaistiin ensimmäisen kerran "Leaves"-lehdessä vuonna 1937 ja myöhemmin kokoelmassa "The Abominations of Yondo" (1960). Sitä, kuten myöskään Beckfordin alkuperäisiä episodeja, ei ole suomennettu.
Tulkintoja.
Esikuvat.
Beckfordin kalifi al-Wathiqia koskevat tiedot olivat peräisin lähinnä Barthélemy d’Herbelot’n "Bibliothèque orientale" -tietosanakirjasta. Sekä miljöökuvaus että nootit ovat selvästi d’Herbelot’sta riippuvaisia. "Tuhat ja yksi yötä" -tutkija Robert Irwinin mukaan "Bibliothèque orientale" olisikin ollut Beckfordin pääasiallinen innoittaja: "Hirmuvaltiaan" ja "Bibliothèque orientalen" Vathek-hakusanan ensimmäiset virkkeet ovat lähes sanatarkasti samanlaiset. Muita yhteisiä elementtejä ovat esimerkiksi kalifin mieltymys pöydän antimiin ja lihan iloihin, astrologian harjoittaminen, oikeauskoisten muslimien vainoaminen, huonoja uutisia tuovien heitättäminen vankilaan sekä kuvaus ”hirvittävästä silmästä”, jonka tuikea katse herättää palvelusväessä kauhua.
"Hirmuvaltiaan" kaunokirjallisia esikuvia olivat "Tuhat ja yksi yötä" sekä vähäisemmässä määrin muu Lähi-idän kirjallisuus. Ennen kaikkea kertomus on kuitenkin riippuvainen Ranskan ja Englannin itämaisesta kirjallisuusperinteestä. Tällaisia teoksia olivat esimerkiksi John Hawkesworthin, Anthony Hamiltonin, Thomas-Simon Gueulletten ja Voltairen Lähi-itään sijoittuvat teokset ja kertomussikermät. Hawkesworthin "Almoran and Hamet" (1761) – kertomus pahasta persialaisesta ruhtinaasta, joka džinnin antaman taikasormuksen avustuksella haluaa toteuttaa kaikki mielitekonsa ja julistaa mieluummin tuhoutuvansa ylpeänä kuin alistuvansa sovinnaiseen elämään – on teemoiltaan "Hirmuvaltiaan" suora edeltäjä. Hamiltonin parodisista itämaa-kertomuksista Beckford jäljitteli pilkallisen tyylinsä ja liioitteluun perustuvan huumorinsa. Voltairen itämaisista romansseista mainittakoon "La Princesse de Babylone" (’Babylonin prinsessa’, 1768). Samoin Beckfordiin luultavasti vaikutti hänen satiirinen, ei-itämainen romaaninsa "Candide" (1759). Muita mahdollisia esikuvia olivat Horace Walpolen goottilainen romaani "Otranton linna" (1764), keskiaikainen "Faustin" legenda sekä Danten "Inferno" (1321).
Maanalaisen tulen palatsin hallitsija, kaunis mutta piinattu nuorukainen Eblis, lienee saanut vaikutteita John Miltonin "Kadotetusta paratiisista" (1667). Giambattista Marinon runoelmassa "L’Adone" (1623) puolestaan kuvaillaan viisi puutarhaa, jotka muistuttavat Vathekin nautinnoille omistamia palatseja. Lisäksi Beckford ihaili Giovanni Battista Piranesin etsauksia, joissa kuvataan sokkelomaisia vankityrmiä ("Le Carceri d’Invenzione", ’kuvitteelliset tyrmät’, 1745–1750). Brian Stableford on esittänyt, että Beckfordiin olisi vaikuttanut myös markiisi de Saden tuotanto, jossa pilkataan 1700-luvun seksuaalista käytöstä ja arvomaailmaa.
Kirjallinen tyyli.
"Hirmuvaltias" luokitellaan vaihtelevasti joko itämaiseksi kertomukseksi, goottilaiseksi kauhuksi tai molemmiksi. Kyseessä oli ensimmäinen mainittuja lajityyppejä yhdistelevä teos. Itämaisen kertomuksen perinteeseen kuuluivat moraaliopetukset ja satiiriset elementit, ja myös niistä "Hirmuvaltiaassa" on viitteitä. "Encyclopedia of Fantasyn" mukaan kyseessä on ”itämainen fantasia, joka hyödyntää "Tuhannen ja yhden yön" suosituksi tekemää miljöötä ja kyllästää sen tuolloin muodikkaan goottilaisen fantasian ilmapiirillä.” Uusgotiikalle tyypillisesti "Hirmuvaltias" sisältää voimakasta liioittelua. Suuntauksen valtavirrasta poiketen Beckford kuitenkin viljelee huumoria ja valjastaa lajityypille ominaisen hillittömyyden komedian välineeksi. Irwinin mukaan on mahdollista, että "Hirmuvaltiaan" goottilaiset elementit oli alkujaan tarkoitettu parodiaksi, mutta helvetti-kohtaukseen mennessä Beckford oli itsekin vaikuttunut aiheestaan siinä määrin, että alkoi käsitellä kauhukuvaston kautta aitoja, henkilökohtaisia pelkojaan.
"Hirmuvaltiaan" kerronnalle ovat ominaisia jyrkät kontrastit ja sisäinen ristiriitaisuus: tunnelma vaihtelee mahtipontisen melodraaman ja absurdin huumorin välillä. Teoksen kirjallista tyyliä on kuvailtu eklektiseksi: se sekoittaa subliimia, runoutta, tragediaa, burleskia, dekadenssia, erotiikkaa, satiiria ja allegoriaa. Nykykommentoijat ovat nähneet kertomuksessa myös camp-henkeä, ja englanninkielen professorin Joshua Grasson mukaan kyseessä olisi jopa ”goottilaisen campin syntysija”. "Hirmuvaltiaan" huumori perustuu ennen kaikkea koomisiin mittasuhteisiin liioiteltuun groteskiin, ja siinä on sekä pastissin että parodian piirteitä. Omalaatuinen estetiikka ja pahantahtoinen sävy erottavatkin kertomuksen muusta aikakauden itämaisesta kirjallisuudesta.
"Hirmuvaltiasta" on kuvailtu antiteesiksi 1700-luvun kirjallisille ihanteille: Beckford ja hänen hahmonsa eivät ole kiinnostuneita normeihin mukautumisesta vaan pelkästään omien mielitekojensa tyydyttämisestä. Kertomus leikittelee paitsi hahmojensa myös lukijansa kustannuksella. Teemu Ikosen mielestä "Hirmuvaltias" ”viljeli itämaiden populaarikuvastoa vailla sen syvällisempää päämäärää”. Hänen mukaansa ”itämaat ovat Beckfordille aistinautintojen ja hirmutekojen värikäs kulissi, puitteet kummajaisparaatille”. Ikosen mukaan tyypillinen 1700-luvun kirjallisuus käyttää retorisia keinoja lukijan vakuuttamiseen, mutta "Hirmuvaltiaan" fiktiivisessä maailmassa ne luovat konkreettisia tapahtumia. Kun Vathek potkii lyhyttä ja lihavaa Giaouria "kuvaannollisesti" ulos palatsistaan, tästä tulee "kirjaimellinen" pallo, joka pyörii vainoojiaan karkuun ja jota Vathekin kätyrit kilvan syöksyvät potkimaan kuin pallopelissä.
Teoksen kirjalliselle tyylille ovat ominaisia myös runsas alkusoinnun käyttö sekä sanaleikit – Vathekin äidin Carathisin kuvaillaan mielistyneen ruumiisiin ja muumioihin (engl. "mummy", vrt. "mommy" [äiti]). Kirjoitusajankohdan käytännöt heijastuvat modernista romaanikirjallisuudesta poikkeavina kerrontaratkaisuina. Ajoittain kertoja esimerkiksi osoittaa sanansa suoraan lukijalle: ”Mutta palatkaamme Kalifin luo…”
Teemat ja sanoma.
Jorge Luis Borgesin mukaan "Hirmuvaltias" on pohjimmiltaan yksinkertainen faabeli. Hän siteeraa Stéphane Mallarmén huomiota teoksen yleisestä rakenteesta: Vathek aloittaa etsintänsä korkean tornin huipulta, missä hän lukee taivaiden viestejä. Viestejä seuraamalla hän päätyy lopulta maan alle, helvettiin. Aikalaisten silmissä kertomuksen tarjoama moraaliopetus oikeutti sen sinänsä moraalittoman sisällön. Uudemmissa tulkinnoissa teoksen sisältämä irstailu ja groteski liioittelu on kuitenkin nähty mustan huumorin keinoina. Robert Irwinin mukaan moraalisen opetuksen rooli on Beckfordilla pinnallinen ja mukana lähinnä genretraditioiden muodollisen noudattamisen vuoksi. Toisaalta jotkut tutkijat ovat nähneet juonessa satiirisia ja allegorisia elementtejä, joiden avulla Beckford pilkkaa aikakautensa ilmiöitä sekä itämaisen kirjallisuuden klišeitä.
Kenneth W. Grahamin mukaan "Hirmuvaltiaan" keskeinen jännite muodostuu ”ahdasmielisen islamin ja rajoja rikkovan, vapauttavan zarathustralaisuuden vastakkainasettelusta”. Beckford-elämäkerturi Malcolm Jackin mielestä kyseessä on ennen kaikkea kertomus matkasta ja uteliaisuudesta. Hänen mukaansa koko teos rakentuu vastakohtaisuuksille: Beckford sekä ihannoi että pilkkaa aiheitaan ja sekoittaa kirjoittaessaan ylä- ja alatyyliä. Moralisoivista elementeistä huolimatta tapahtumien kuvaus on amoraalista. Sammumattoman tiedonjanon ajamana Vathek päätyy lopulta helvettiin, mutta se ei tarkoita, että hänen etsintänsä olisi täysin irrationaalinen. Robert Kielyn mielestä "Hirmuvaltiaan" keskeinen teema on itsekäs hedonismi. Koska tarinan hahmot eivät kykene hillitsemään itseään, menettävät oikeus ja rangaistus merkityksensä. Faustilaisista elementeistä huolimatta "Hirmuvaltias" ei kerro lankeemuksesta, sillä sen päähenkilö on alusta lähtien langennut – kuin lapsi, jolle koko maailma on leikkikalu ja mielihyvän lähde. Tarinan lopun Kiely tulkitsee merkitsevän, että juuri aikuiseksi kasvaminen on suurin rangaistus: vain ikuisesti lapsena pysyvä Gulchenrouz välttää muiden kohdalle lankeavan hirmuisen kohtalon.
Kirjallisuuden professori Donna Landry näkee "Hirmuvaltiaassa" allegorian, joka vieraannuttaa englantilaisen yhteiskunnan ja elämäntavan ilmiöt eksoottiseen ympäristöön ja satirisoi niitä. Erityisesti hän näkee teoksessa pilkkaa yläluokkaista maalaiselämää ja metsästyskulttuuria kohtaan. Samalla Beckfordin hahmot parodioivat itämaisen fiktion arkkityyppejä. Vathekin ja Gulchenrouzin suhteessa puolestaan henkilöityvät orientalismin kaksi miesstereotyyppiä: maskuliininen despootti ja pedofiilisen himon kohde. Nouronihar valitsee lopulta ensinmainitun, mistä rangaistuksena on ikuinen kärsimys. Toisaalta esimerkiksi Jamie Jamesin mukaan "Hirmuvaltias" nimenomaisesti poikkeaa muista aikakauden itämaisista kertomuksista, koska se ei satirisoi aikansa Eurooppaa vaan kuvaa ”puhtaan mielikuvituksen valtakunnan, joka uhmaa ja pitää pilkkanaan yhteiskunnallisia ja seksuaalisia tabuja”. Hänestä teos heijastelee epätervettä kiinnostusta ”sieviä poikia sekä synnissä rypeviä vääräuskoisia” kohtaan ja on siten nykypäivänä lähes yhtä epäsovinnainen kuin ilmestysmisajankohtanaan. Joshua Grasson mukaan "Hirmuvaltiaan" perimmäinen sanoma jää lopulta arvoitukseksi: se on samaan aikaan sekä pilkallinen provokaatio valistusaatteen ihanteita kohtaan että faustilainen murhenäytelmä hirviömäisen tyrannin itseaiheutetusta tappiosta.
Elämäkerrallisuus.
Beckfordin varhaistuotannossa on usein omaelämäkerrallisia piirteitä. Katkelmallisena säilynyt teinivuosien novelli "L’Esplendente" kertoo muslimipojasta, joka uskontonsa vastaisesti piirtää ihmistä esittävän kuvan ja joutuu siksi isänsä rankaisemaksi. Novellin juoni heijastelee Beckfordin vanhempien inhoa poikansa itämaa-harrastusta kohtaan. Esikoisromaani "Long Storyn" päähenkilö puolestaan on nimeltään William. Myös "Hirmuvaltiaan" tulkitseminen omaelämäkerralliseksi on tavanomaista.
Omaelämäkerrallisessa tulkinnassa koko kertomus palautuu viime kädessä Beckfordin vuonna 1781 järjestämiin juhliin. Kalifi Vathek on kirjailija itse, Carathis hänen ankara kalvinistiäitinsä, Nouronihar kirjailijan rakastajatar Louisa Beckford, Gulchenrouz teini-ikäinen William Courtenay ja Giaour Beckfordin okkultismiin tutustuttanut taiteilija Alexander Cozens. Toisaalta romaanin Vathek kuvataan lapsellisena ja epämiellyttävänä henkilönä, ja vasta Gulchenrouzin ja Nouroniharin astuessa tarinaan fiktiivinen kalifi muuttuu syvällisemmäksi hahmoksi, joka kykenee itsereflektioon ja aitoon tunne-elämään. Beckfordin kerronta samaistuukin vaihtelevasti kaikkiin kolmeen ja toisinaan jopa pelottavaan ja voimakastahtoiseen Carathisiin.
Huomiota on kiinnitetty Beckfordin tapaan jäljitellä itämaisten kertomuksien kuvaamaa elämäntapaa. Hän esimerkiksi keräsi ympärilleen palvelijoista koostuvan hovin, mukaan lukien ovivahtina toimineen kääpiön sekä ”palvelijanuorukaisten haaremin”. Lapsuudenkotinsa hän purki maanpaosta palattuaan ja rakennutti tilalle Fonthill Abbey -nimisen goottilaisen katedraalin, joka oli aikoinaan koko Englannin suurimpia rakennuksia. Rakennus avattiin vuoden 1800 tienoilla, ja sen pahaenteisessä arkkitehtuurissa on nähty yhtymäkohtia "Hirmuvaltiaassa" kuvattuun helvettiin. Beckfordia onkin aika ajoin kuvailtu ”Fonthillin kalifiksi”.
Orientalismi.
Beckfordin itämainen estetiikka luokitellaan yleensä ”siirtymävaiheen” orientalismiksi. Varhainen itämainen kirjallisuus otti suuria vapauksia miljöön suhteen eikä edes yrittänyt toisintaa aidon Lähi-idän kirjallisuuden tyyliä. Sen sijaan itämainen aihe käsitettiin ennen kaikkea vapaudeksi moraalin ja realismin rajoituksista. Vuosisadan puolivälissä lajityyppi omaksui filosofisen romaanin ja satiirin piirteitä, ja siitä tuli valistuksen kulttuurikritiikin väline. Osa itämaisista valistuskirjailijoista suhtautui "Tuhanteen ja yhteen yöhön" ja sen fantastisiin tapahtumaan halveksuen. "Hirmuvaltiaan" jälkeen suosituksi tuli romanttinen orientalismi, joka oli kaupallisempaa mutta samalla myös heijasteli parempaa Lähi-idän tuntemusta. Lisäksi 1800-luvun orientalismi palveli imperialismin tavoitteita. "Hirmuvaltias" sisältää kummankin lajityypin piirteitä.
Beckford ja Henley olivat erittäin ylpeitä "Hirmuvaltiaan" tarkasta miljöökuvauksesta. Toisaalta Henley pelkäsi, ettei tavallinen lukija ymmärtäisi teoksen arvoa, ja piti siksi noottien lisäämistä tärkeänä. Samalla Henley tuotti teokselle historiankirjoituksen ja oppineisuuden sädekehää ja vahvisti aitouden illuusiota. Nootit ovatkin teoksen omaperäisin piirre. Nykynäkökulmasta niiden sisältämä tieto on kuitenkin vanhentunutta, ja Henleyn asiantuntemusta on tutkimuskirjallisuudessa kritisoitu näennäiseksi. Lisäksi noottien on katsottu tuottavan teokseen tahatonta komiikkaa.
"Hirmuvaltiaan" tarkkuudesta on esitetty vaihtelevia arvioita. Perinteisesti sen itämaa-kuvauksen on katsottu pohjautuvan ennen kaikkea Gallandin kääntämään "Tuhanteen ja yhteen yöhön" sekä d’Herbelot’n "Bibliothèque orientaleen". Vaikka "Hirmuvaltias" edustaa aikakaudelle poikkeuksellista osaamista, se ei tarkoita, että kyseessä olisi erityisen uskottava kuvaus Lähi-idästä. Osa tutkijoista pitää tätä kuitenkin vähättelynä: Beckford osasi arabiaa ja "Hirmuvaltias" sekä episodit osoittavat aidon Lähi-idän kirjallisuuden ja arabiankielisten alkutekstien tuntemusta. Joka tapauksessa kyseessä oli siihen mennessä tarkin Euroopassa ilmestynyt fiktiivinen kuvaus itämaiden elämäntavasta.
Jälkikolonialistisesti suuntautuneet tutkijat ovat 1970-luvun lopulta lähtien kritisoineet "Hirmuvaltiasta" stereotyyppisestä itämaiden kuvauksesta. Kertomuksen on katsottu heijastelevan islamofobisia ja rasistisia asenteita, ja Aasia näyttäytyy teoksessa helvetillisenä, irrationaalisena toiseutena. Oikeauskoisten muslimien edustaja Vathek on yksiselitteisen paha ihminen, ja harvat myönteisessä valossa esitetyt hahmot ovat hänen avuttomia uhrejaan. Hirmuteoista huolimatta taikauskoiset alamaiset pysyvät sokean uskollisina ”oikeauskoisten hallitsijalle”. Lisäksi Henleyn nootit ovat täynnä ”absurdeja ja loukkaavia asiavirheitä”. Beckfordiin kielteisesti suhtautuva tutkija Muna Al-Alwan on Edward Saidin "Orientalismiin" (1978) pohjautuen esittänyt, ettei "Hirmuvaltias" niinkään kuvaa orienttia vaan "luo" sen tuottamalla Lähi-idästä tiettyä kielteistä stereotypiaa vastaavan esityksen. Al-Alwanin mukaan romaani palvelee imperialismin päämääriä, mikä tekee sen kirjallisen arvon varauksettomasta ylistämisestä moraalisesti arveluttavaa.
Vastaanotto.
Epävarmuus teoksen alkuperästä.
"Hirmuvaltiaan" vastaanotto oli erittäin myönteinen, ja sekä tarinaa että Henleyn kommentaaria ylistettiin. Eri kriitikot keskittyivät eri aiheisiin: teosta tulkittiin joko uskottavana ja tarkkana kuvauksena Lähi-idän aineellisesta ja tapakulttuurista, poikkeuksellisen vapaasti mielikuvitusta käyttävänä fantasiana tai moraalisesti opettavaisena vertauskuvallisena kertomuksena. Usein Beckfordin miljöökuvauksen katsottiin olevan niin tarkkaa, että teos oli jollain tapaa aidosti itämainen, ja "Hirmuvaltiasta" verrattiinkin usein "Tuhanteen ja yhteen yöhön". Monet tunnistivat teoksen eurooppalaisen alkuperän, mutta osa käsitteli sitä aitona Lähi-idän kirjallisuutena.
Usea kriitikko spekuloi tekstin olevan peräisin Wortley Montagun käsikirjoituskokoelmasta. Myös muita itämaisia käsikirjoituskokoelmia oli tuolloin liikkeellä Englannissa ja niitä huutokaupattiin suhteellisen usein. Vielä vuonna 1802 eräs englantilainen kirjojen keräilijä kirjasi muistiin Henleyltä kuulemansa tarinan. Sen mukaan teksti perustui Wortley Montagun pariskunnan kokoelmista peräisin olevaan kertomukseen, jonka Beckfordin luona vieraillut turkkilainen oli kääntänyt ”erittäin heikolle englanninkielelle”. Turkkilaisen tarinan Beckford oli edelleen kääntänyt ranskaksi vähäisin lisäyksin, mistä Henley puolestaan käänsi sen jälleen englanniksi korjaillen samalla tekstiä. Tämä tarina on kuitenkin puhdasta fiktiota. Kalifi al-Wathiq oli historiallinen henkilö, mutta sellaista islamilaista tekstiä ei tunneta, joka voisi olla "Hirmuvaltiaan" alkuperäinen versio.
Aikalaisarviot.
"A New Review" -lehden tuoreeltaan julkaistussa arvostelussa "Hirmuvaltiasta" kuvaillaan ”kirjalliseksi komeetaksi”. Arvioija ei kyseenalaista kertomuksen arabialaista taustaa, vaan spekuloi alkutekstin olevan peräisin Wortley Montagun pariskunnan kokoelmista. Hänen mukaansa "Hirmuvaltias" kuvaa ”idän asukkaiden uskomuksia ja oppeja” ainutlaatuisen tarkasti ja on laajin ja opettavaisin siihen mennessä julkaistuista, ”idän merkillistä elämäntapaa” esittelevistä teoksista, mikä tekee siitä arvokkaan tietolähteen.
"Critical Review’ssä" hieman myöhemmin ilmestyneessä arviossa mainitaan "Hirmuvaltiaan" ”sepitteellinen hillittömyys” ja itämaisten tapojen tarkka kuvaus, mutta ennen kaikkea arvostelussa kiinnitetään huomiota kertomuksen loppuun, jossa Vathek saa ansaitsemansa rangaistuksen. Arvioijan mukaan lain, moraalin ja uskonnollisten velvoitteiden vastaisia nautintoja tavoitteleva henkilö väistämättä uhraa onnensa sekä ajassa että ikuisuudessa, mistä myös "Hirmuvaltias" vakuuttavasti todistaa. "The European Magazinen" syksyllä 1797 julkaistussa arvostelussa ylistetään "Hirmuvaltiaan" ”itämaisen asun” olevan ”oppinutta lajia” ja kehutaan teoksen arvoa kuvauksena Lähi-idän elämästä.
Osa arvostelijoista kiinnitti huomiota Henleyn nootteihin. "Monthly Review’n" arvostelu huomautti niiden eroavan huomattavasti itse kertomuksen sävystä. "Gentleman’s Magazinessa" alkuvuodesta 1787 julkaistussa lukijakirjeessä englantilainen oppinut Stephen Weston jopa esitti koko teoksen olevan nootteja varten sepitetty. Westonin mukaan noottien laatija, jonka hän ilmeisesti olettaa kirjoittaneen myös tarinan, on ”oppinut ja erinomaisen kyvykäs”.
Jälkimaine.
"Encyclopedia of Fantasyn" mukaan "Hirmuvaltias" vahvisti ”paholaismaista” mainetta, jonka Beckford oli seksuaalisen vapaamielisyytensä ja ylellisen elämäntapansa myötä saanut. Teos on sittemmin noussut goottilaisen kauhun ja itämaishenkisen kirjallisuuden klassikoksi, ja sitä pidetään yleisesti parhaana englanninkielisenä itämaisena romaanina. "Tuhat ja yksi yötä" -tutkija Robert Irwinin mukaan kyseessä on ensimmäinen Euroopassa kirjoitettu itämainen kertomus, jolla on ”aitoa ja kestävää kirjallista arvoa”. E. F. Bleilerin mukaan Beckford onnistui tuomaan perusluonteeltaan ikävystyttävään itämaa-genreen mielikuvitusta ja siten palautti lajityyppiin sen islamilaisten esikuvien herättämän ihmeen tunnun. Beckfordin tunnetuimpana ja kestävimpänä saavutuksena pidetään teoksen viimeisiä sivuja, joissa kuvaillaan hänen visionsa helvetistä.
"" -aikakauslehti julkaisi "Hirmuvaltiaasta" arvostelun lokakuun 1845 numerossa. Sen mukaan ”ylistetty ja ihailtu” romaani on ”modernin aikakauden omaperäisimpiä kirjoja”. Romaania on usein virheellisesti arvioitu yhtenä lukemattomista "Tuhannen ja yhden yön" jäljitelmistä, kun sen todellisia vahvuuksia ovat ”vastustamaton satiiri” sekä ovela, hienovarainen huumori. Arvostelijan mukaan vain Beckfordin kaltainen, hemmoteltu ja satumaisen rikas mies on voinut kirjoittaa näin onnistuneesti oikukkaasta ja kieroutuneesta kalifista sekä hänen mustaa magiaa kylmän rationaalisesti harjoittavasta äidistään. "New Monthly Magazinen" Englannissa kirjoitettuja itämaisia kertomuksia käsittelevä artikkeli vuodelta 1877 kuvailee "Hirmuvaltiasta" yhdeksi monista romaaneista, jotka ”kuvaavat itämaiden itsekästä etiikkaa sekä sen seuraamuksia”. Vuoden 1887 uusintapainoksen esipuheessa "Hirmuvaltiaan" ylistettiin ”lisäävän tuhanteen ja yhteen tarinaan tuhannennentoisen”.
Richard Garnett kuvailee Beckfordia "Dictionary of National Biography" -tietosanakirjan artikkelissa vuodelta 1885 ”englantilaisen kirjallisuuden loistavimmaksi amatööriksi”. Garnettin mielestä Euroopan itämainen kertomusperinne ei ole tuottanut toista "Hirmuvaltiaan" lailla mielikuvitusta kiihottavaa teosta: teos onnistuu liki mahdottomassa yhdistäessään fantastisen ja subliimin voimalliseksi ja mieleenpainuvaksi kokemukseksi. Garnett kuitenkin huomauttaa, että "Hirmuvaltias" on paikoitellen raskassoutuinen ja irvokas.
Kauhukirjailija H. P. Lovecraft kommentoi "Hirmuvaltiasta" vuonna 1927 julkaistussa esseessään ”Yliluonnollinen kauhu kirjallisuudessa”. Lovecraftin mukaan Beckford tuntee lähdeaineistonsa erinomaisesti ja teksti tavoittaa itämaisen tunnelman poikkeuksellisen taitavasti. Mukana on myös absurdia mustaa huumoria, mutta ennen kaikkea kyse on ”kauhukirjallisuuden riemuvoitosta”, joka on ansainnut pysyvän aseman englantilaisessa kirjallisuudessa. Kuitenkin Beckfordilta puuttuu ”todellinen mystiikka”, eikä hänen pohjimmiltaan rationaalinen kerrontansa kykene herättämään parhaille kauhutarinoille ominaista paniikin tunnetta. Kirjailija ja esseisti Jorge Luis Borgesin mukaan "Hirmuvaltiaan" lopussa kuvaillaan länsimaisen kirjallisuuden ensimmäinen pelottava helvetti. Aiemmat helvettikuvaukset esimerkiksi Danten "Jumalaisessa näytelmässä" eivät ole itsessään kammottavia paikkoja, vaan niissä pelkästään tehdään kammottavia asioita, mutta Beckfordin kuvailema helvetti on jo itsessään kauhea. Laitosten eroja Borges kommentoi huomauttamalla, ettei ”alkuperäinen lainkaan tee käännökselle oikeutta”, mikä johtuu hänen mukaansa siitä, että 1700-luvun englanti soveltuu aikakauden ranskaa paremmin tuntemattomien kauhujen kuvaamiseen.
Stablefordin hakuteos "The A to Z of Fantasy Literature" kuvailee "Hirmuvaltiasta" kuumeiseksi ja riemukkaan perverssiksi klassikoksi. Joshua Grasson mukaan kyseessä on ”ehkä eriskummallisin reaktio” 1700-luvun itämaa-villitykseen. Hänestä teos on ristiriitaisuudessaan ”kuin sfinksin salaperäinen hymy”. Juri Nummelin kuvailee "Hirmuvaltiasta" aikaa kestäneeksi, ”hurjaksi” kertomukseksi. Onnistuneimpana hän pitää loppuhuipennusta, jossa ”vanhanaikaiseen proosaan tulee yllättävää voimaa ja modernikin lukija hätkähtää Beckfordin visioita”.
Episodit.
Toisin kuin "Hirmuvaltias", episodit ovat saaneet kriitikkojen keskuudessa ristiriitaisen vastaanoton. Niitä on usein kuvailtu Vathekin tarinaa heikkolaatuisemmiksi ja sisällöltään vastenmielisiksi, ja niiden tunnettuus asiantuntijapiirien ulkopuolella on jäänyt vähäiseksi. Mike Ashley arvioi "Encyclopedia of Fantasy" -hakuteoksen Beckfordia käsittelevässä artikkelissaan, että episodit ovat nautintojen kuvauksessa liian hillittömiä, toistavat alkuteoksen kaavaa eivätkä yllä sen voimaan. Samaa mieltä on Juri Nummelin teoksessaan "Ulkomaisia kauhukirjailijoita". Nummelinista tarinat ovat ”laimeita verrattuna "Hirmuvaltiaaseen", koska niistä puuttuu romaanin dekadenssi ja pahuuden ylistys.” Robert Irwinin mukaan niissä ”paljastuvat Beckfordille luonteenomaiset pakkomielteet”.
Toisaalta Kenneth W. Graham katsoo episodien täydentävän Beckfordin itämaisen vision ja tuovan teokseen temaattista yhtenäisyyttä. ”Alasin ja Firouzin tarinan” sensuroitua versiota hän ei kuitenkaan arvosta, vaan pitää päähenkilön yllättävää sukupuolenvaihdosta väkinäisenä ja katsoo kielletyn rakkauden teeman muuttuvan sen myötä järjettömäksi. Malcolm Jack on pitänyt jatko-osia jopa "Hirmuvaltiasta" onnistuneempana, sillä niiden insestiä ja nekrofiliaa käsittelevät kohtaukset ovat uskaliaampia. Myös suorasukainen homoerotiikka on hänestä vahvuus, sillä "Hirmuvaltiaassa" teeman käsittely jää viitteelliseksi.
Myöskään Smithin "Third Episode of Vathekin" ei yleensä katsota nousevan "Hirmuvaltiaan" tasolle.
Vaikutus.
"Hirmuvaltias" oli aikanaan varsin pidetty teos, ja sen vaikutus Euroopan itämaiseen kirjallisuusperinteeseen oli huomattava. Erityisesti tämä näkyi viiteapparaatin käytössä. Vuoteen 1786 mennessä edes "Tuhannesta ja yhdestä yöstä" ei ollut ilmestynyt huomautuksin selitettyä laitosta. Henleyn nootit saavuttivat kuitenkin suosiota siinä määrin, että myöhemmissä itämaisissa kertomuksissa selittävien viitteiden käytöstä tuli hyvin yleistä.
"Hirmuvaltiaan" dekadentti sekoitus herkkyyttä, erotiikkaa, ironiaa, fantasiaa ja gotiikkaa vaikutti sellaisiin kirjailijoihin kuten Ronald Firbank, Joris-Karl Huysmans, Stéphane Mallarmé ja Algernon Swinburne. Beckfordin kenties vaikutusvaltaisin ihailija oli Lordi Byron, joka viittasi teokseen tuotannossaan toistuvasti. Hänen kertomarunonsa "The Giaour: A Fragment of a Turkish Tale" (1813) pohjautuu suuressa määrin "Hirmuvaltiaaseen" ja erityisesti Henleyn noottien sisältämään tietoon.
Tuoreemmista kirjailijoista esimerkiksi H. P. Lovecraft omaksui vaikutteita Beckfordilta. Hän aloitti "Hirmuvaltiaan" inspiroimana "Azathoth"-nimisen romaanin, joka jäi kuitenkin keskeneräiseksi. Lovecraftin pitkä novelli "Tuntematon Kadath" vuodelta 1927 on sekin "Hirmuvaltiaan" innoittama. Myös Clark Ashton Smith lukeutui "Hirmuvaltiaan" ihailijoihin. Hän luki teoksen ensi kerran 15-vuotiaana, ja se oli hänen tärkeimpiä kirjallisia esikuviaan.
Musiikin saralla "Hirmuvaltias" on innoittanut portugalilaista Luís de Freitas Brancoa. Hänen sävelrunonsa "Vathek" vuodelta 1913 pohjautuu Beckfordin romaaniin. Espanjalainen ambient-muusikko Luís Delgado julkaisi vuonna 1986 kokeellisen albumin "Vathek: Procesos Electrónicos Para Instrumentos Acústicos".
Lähteet.
Viitteet.
Mikäli samassa viitteessä mainitaan useita lähteitä, on ne pyritty järjestämään tärkeimmästä vähiten tärkeään.
Aiheesta muualla.
 Henleyn kääntämä ja Beckfordin tarkistama vuoden 1816 laitos.