Vapautuksen teologia

Vapautuksen teologia on marxilaisvaikutteinen kristillinen, erityisesti katolisen kirkon teologian suuntaus, joka sai alkunsa Latinalaisessa Amerikassa 1960- ja 1970-luvuilla. Sen tähtäyspisteenä on ihmisen vapauttaminen. Nykymuotoiseen postmoderniin vapautuksen teologiaan kuuluu useita eri suuntauksia, kuten latinalainen, feministinen, musta, homo-, lesbo- ja queer-teologia sekä ekoteologia. 
Vapautuksen teologian piirissä korostetaan vapautusta alistavista yhteiskunnallisista, valtiollisista, rodullisista tai patriarkaalisista rakenteista. Sen sijaan, että liikkeessä korostettaisiin teologisen pohdinnan metafyysis-kognitiivisia näkökohtia, vapautuksen teologiassa korostetaan eettistä toimintaa ja rakenteellisia muutoksia, joita tarvitaan epäoikeudenmukaisten rakenteiden alla sorrettujen vapauttamiseksi. Uudet vapautuksen teologian muodot ovat siirtäneet teologian painopistettä ortodoksisuudesta () ortopraksiaan (), mikä heijastaa niiden ensisijaisen huolenaiheyhteisön tarpeita.
Vapautuksen teologian uudemmilla painotuksilla on ollut merkittävä vaikutus Yhdysvalloissa. Muun muassa Sally McFague, Rosemary Radford Reuther, Elisabeth Johnson ja Elisabeth Shüssler Fiorenza ovat korostaneet ei-patriarkaalista, ei-seksististä ja feminististä teologista työtä. James Conen ja Cornel Westin musta teologia oli erityisen merkittävä Yhdysvalloissa 1960-luvulla alkaneen afroamerikkalaisen kansalaisoikeusliikkeen yhteydessä.
Oppi.
Pelastus yhteiskunnallisena käsitteenä.
Gutierrezin mukaan teologian on lähdettävä liikkeelle Kristuksen tavoin eli sitoutumalla sorrettujen vapauttamiseen. Teologia kasvaa pikemminkin inhimillisestä tilanteesta kuin ajattelusta. Marxilaisen filosofian elementtejä omaksuen Gutierrez väitti, että ihmiskunnan historia on teologian ja vapautuksen näyttämö. Pelastus tarkoittaa sosiaalista, taloudellista ja poliittista vapautumista kaikenlaisesta sorrosta. 
Latinalaisen Amerikan vapautuksen teologian ensimmäinen perusteema on, että liike suuntautuu kohti köyhiä ja sorrettuja, ja koska Jumala on köyhien puolella, köyhillä on erityisen tärkeä asema tulkittaessa kristillistä uskoa. Kristillisen teologian ja lähetyksen täytyy aina lähteä “alhaalta”, köyhien kärsimyksestä ja ahdingosta. Liikkeen toinen perusteema on, että se tarkastelee kriittisesti kirkollisia ja yhteiskunnallisia käytäntöjä. Teologia ei sen mukaan saa olla irrallaan yhteiskunnallisesta osallistumisesta ja poliittisesta toiminnasta.
Raamatullinen argumentointi.
Yksi Gutierrezin ja muiden vapautuksen teologien käyttämistä raamatullisista kirjoista on "Exodus". Vapautusteologien mukaan Ilmestyskirjassa käsitellään historiallista sortoa ja vapautusta, jota ihmiskunta johtaa Kristuksen esimerkin eikä niinkään Jumalan ilmoitetun sanan kautta.
Vapautuksen teologit lukevat "Raamattua" vapautuskertomuksena ja antavat erityistä painoa kertomuksille israelilaisten vapautumiselle Egyptistä, profeettojen tuomion sanoille sortajia kohtaan sekä Jeesuksen köyhille ja hyljeksityille julistamalle ilosanomalle. Raamatun lukemisen tavoitteena pidetään halua soveltaa Raamatun vapauttavia näkemyksiä Latinalaisen Amerikan tilanteeseen. Vapautuksen teologia pyrkii myös samaistamaan pelastuksen ja vapautuksen sekä painottaa pelastuksen sosiaalisia, poliittisia ja taloudellisia aspekteja.
Suhtautuminen yhteiskuntaan.
Vapautuksen teologia suhtautuu kriittisesti kapitalismiin ja puhuu sosialismin puolesta. Vapautuksen teologit ovat viitanneet Karl Marxiin ja nähneet marxismin “yhteiskunnallisen analyysin välineenä”, joka mahdollistaa latinalaisamerikkalaisen yhteiskunnan tämänhetkisen tilan tarkastelun. He katsovat marxismin myös antavan välineitä köyhien surkean elämäntilanteen parantamiseksi sekä tarjoavan poliittisen ohjelman vallitsevan yhteiskunnallisen järjestelmän purkamiseksi ja korvaamiseksi tasa-arvoisemmalla yhteiskunnalla.
Historia.
Suuntauksen juuret johtavat vuoteen 1968, jolloin Medellínissä Kolumbiassa järjestettiin Latinalaisen Amerikan roomalaiskatolisten piispojen CELAM II -kongressi. Se julkisti tunnustuksen, että kirkko oli usein asettunut alueen sortohallitusten puolelle ja vakuutti, että tulevaisuudessa kirkko olisi köyhien puolella. Kolme vuotta myöhemmin perulainen teologi Gustavo Gutiérrez esitteli kirjassaan "Vapautuksen teologia" (1971) liikkeen määräävät teemat. 
Liikkeen muita merkittäviä teologeja olivat brasilialainen Leonardo Boff, uruguaylainen Juan Luis Segundo ja argentiinalainen José Míguez Bonino, joista viimeinen oli poikkeuksellisesti protestantti.
Ruohonjuuritasolla alkunsa saanut vapautuksen teologia sai 1960-luvulla virallisen muodon, kun paavi Johannes XXIII vaati köyhien ja sorrettujen asettamista etusijalle. Myöhemmin katolinen kirkko on kuitenkin suhtautunut liikkeeseen varauksellisesti ja paavi Johannes Paavali II tuomitsi sen marxilaisena.
Muodot.
Vapautuksen teologia on toiminut tulkinnallisena perustana useille eri vapautuksen teologian muodoille. Uudet vapautuksen teologian muodot ovat siirtäneet teologian painopistettä ortodoksisuudesta () ortopraksiaan (), mikä heijastaa niiden ensisijaisen huolenaiheyhteisön tarpeita. Merkittävin vapautuksen teologian ääni nykyään on feministinen teologia.
Musta teologia.
Ensimmäinen sovellus vapautuksen teologiasta on musta teologia, jonka keskeisiä ajattelijoita ovat olleet Joseph R. Washington, Martin Luther King Jr. ja James Cone jonka keskeinen teos oli "A Black Theology of Liberation" (1970). Cone sovelsi Gutierrezzin ajatuksia Jumalan huolenpidosta köyhiä kohtaan afroamerikkalaisiin luodakseen teologian, jossa Jumala asettui mustien puolelle. Cone meni jopa niin pitkälle, että väitti Jumalan olevan musta. Cone väitti, että ollakseen todellinen kristitty, ihmisen pitäisi tulla hengellisesti mustaksi samaistumalla sorrettujen kokemuksiin. Vaikka nämä ajatukset kasvoivat enemmän akateemisissa piireissä kuin ruohonjuuritasollla, vapautuksen teologia tasoitti tietä postmoderneille ilmauksille kuten feministiteologialle. 
Feministiteologia.
Feministiteologia pyrkii tarkastelemaan Raamattua ja perinteistä kristillistä teologiaa miesvaltaisen yhteiskunnan ja sen instituutioiden aiheuttaman sorron naiskokemusten näkökulmasta. Tärkeimpiä edustajia ovat olleet Mary Daly, Elizabeth Schussler Fiorenza, Letty Russell ja Rosemary Radford Ruether. Purkaessaan kristillistä teologiaa, feministiteologia on korostanut perinteisen teologian patriarkaalisuutta.
Feministiteologien mukaan erityisesti ortodoksinen teologia on jättänyt naiset huomioimatta ja että kristillisen teologian patriarkaalinen luonne on ollut vahingollista naisille. Tämän vuoksi feministiteologit nostavat naisten kokemukset teologian lähteeksi ja normiksi. Monet feministiteologit ovat kannattaneet myös klassisten jumalakuvausten ja kolminaisuusopin (Isä, Poika ja Pyhä Henki) hylkäämistä ja suosivat naisille myötämielisempiä kuvauksia.
Queer-teologia.
Feministiteologian tulkinta on viime vuosina omaksuttu ns. queer-teologian kannattajien toimesta. Queer-teologian kannattajat pyrkivät tulkitsemaan Raamattua ja luomaan teologiaa HLBT-näkökulmasta. Kaksi Queer-teologian kannalta huomattavinta edustajaa ovat Miguel A. De La Torre ja Patrick Cheng.
Ekoteologia.
Yhä useammat vapautusteologit ovat ryhtyneet kiinnittämään huomiota ympäristörasismiin. Tällaisia edustajia ovat muun muassa Robert Bullard, Bryan Massingale ja Laura Westra. Viime vuosina on noussut esiin ekologian ja talouden välisen yhteyden tiedostaminen ja luonnontilan vaikutukset köyhyyteen, taloudellisiin järjestelmiin ja sosiaaliseen oikeudenmukaisuuteen. 
Ekoteologia edustaa monenlaisia kantoja, jotka pyrkivät yhdistämään ekologisia ja hengellisiä teemoja. Usein ekoteologiassa keskitytään enemmän mystisiin kuin opillisiin ja teologisiin näkökohtiin eletyssä uskossa. Vihreä hengelllisyys nojaa yleensä biologiseen egalitarismiin, joka toimii ympäristöetiikan perustana.