Alexander von Humboldt

Friedrich Wilhelm Heinrich Alexander von Humboldt (14. syyskuuta 1769 Berliini – 6. toukokuuta 1859 Berliini, Preussin kuningaskunta) oli saksalainen aatelinen ja vapaaherra, luonnontieteilijä ja tutkimusmatkailija.
Hän oli merkittävä hahmo luonnonmaantieteen ja biogeografian klassisella kaudella – tieteenaloilla, jotka nykyään kuuluvat maatieteisiin ja ekologiaan. Kirjallaan "Kosmos" ("Kosmos – Entwurf einer physischen Weltbeschreibung"), joka ilmestyi viidesssä osassa vuosina 1845–1862, hän antoi arvokkaan panoksen tieteen popularisoimiseen. Etelä-Amerikan länsirannikon edustalla sijaitseva Humboldtin merivirta nimettiin hänen mukaansa.
Suku ja koulutus.
Alexanderin vanhemmat olivat Preussin armeijan majuri, kamariherra Alexander Georg von Humboldt (1720–1779), joka kuului huomattavaan pommerilaiseen sukuun ja Maria Elisabeth von Colomb (1741–1796), paroni Friedrich Ernst von Holweden (k. 1765) leski, jonka leskenperintönä oli mm. Tegelin linna. Maria Elisabeth oli peilitehtailijan tytär ja kuului hugenottisukuun, joka oli lähtenyt Ranskasta Ludvig XIV peruuttaessa protestanttien uskonnonvapauden taanneen Nantesin ediktin vuonna 1685. Alexanderin vanhempi veli oli ministeri, filosofi ja kielitieteilijä Wilhelm von Humboldt. Hänellä oli myös velipuoli Heinrich Friedrich Ludwig (1762–1817) äitinsä edellisestä avioliitosta sekä kaksi sisarta, Karoline ja Gabriele, jotka kuolivat jo lapsina.
Isän kuoltua vuonna 1779, tunteeton ja tiukat kalvinistiset periaatteet omaava, hyvinkoulutettu äiti kasvatti pojat. He saivat valistushenkistä yksityisopetusta kotona: poliittisen historian ja taloustieteen opetusta lisättiin tavanomaisten klassisten aineiden, latinan, kreikan ja nykykielten, piirustuksen sekä matematiikan lisäksi, koska heidän äitinsä halusi poikien olevan päteviä korkeisiin julkisiin virkoihin. Heidän opettajinaan olivat kantilainen filosofi ja lääkäri Marcus Herz (salongisti Henriette Herzin aviomies) ja kasvitietelijä Carl Ludwig Willdenow. Sairaalloinen Alexander oli aluksi huono oppilas. Hän oli levoton, harkitsi armeijaan liittymistä ja jatkoi opintojaan vain vanhempien painostuksesta.
Puoli vuotta kestäneiden turhien rahoituksen ja taloustieteen opintojen jälkeen Frankfurtin yliopistossa hän vietti vuoden Berliinissä, missä hän sai jonkin verran insinöörikoulutusta ja kiinnostui yhtäkkiä intohimoisesti kasvitieteestä. Hän alkoi kerätä kasvinäytteitä Berliinin ympäristöstä ja oppi luokittelemaan niitä. Brandenburgin provinssin köyhä kasvisto ei kuitenkaan tarjonnut paljonkaan virikkeitä innokkaalle kasvitieteilijälle, ja Humboldt haaveili pian matkoista eksoottisempiin maihin.
Göttingenin yliopistossa vuosina 1789–1790 vietetty vuosi avasi hänelle vihdoin tieteen maailman. Hän seurasi antiikin tutkija ja arkeologi Christian Gottlob Heynen ja anatomisti Johann Friedrich Blumenbachin, insinööri Johann Beckmannin, matemaatikko Abraham Kästnerin ja luonnontieteilijä Georg Christoph Lichtenbergin luentoja. Levottomalle nuorelle miehelle systemaattinen opiskelu oli vastenmielistä ja hän teki paljon retkiä Hesseniin, Ala-Saksiin, Bad Pyrmontiin tai Harz-vuoristoon. 
Vuonna 1790 hän vieraili luonnontieteilijä Georg Forsterin kanssa Englannissa ja Pariisissa, Ranskan vallankumouksen juuri tapahduttua. Vallankumouksen juhlinta, joka hänen mielestään oli vain jo välttämättömän historiallisen prosessin tulos, teki häneen syvän vaikutuksen. Poistuttuaan Keski-Euroopan rajojen ulkopuolelle, jonka sortavan poliisi- ja sensuurihallinnon hän oli jo Berliinissä todennut raskaaksi, hän omaksui vallankumouksen iskulauseet, mutta jalosti ne liberaaliksi ja suvaitsevaiseksi ihmisyyden ideaksi, joka perustui henkilökohtaiseen vapauteen. Forsterin innostuneet kuvaukset Etelämeren tutkimusmatkasta antoivat lopulta hänen pitkäaikaisen halunsa tutkia itse tropiikkia kypsyä lujaksi päätökseksi, jota hän lykkäsi vuosia äitinsä vuoksi. Vielä vanhoilla päivilläänkin hän ylisti Forsteria opettajanaan ja inspiraation lähteenään. 
Hän kiinnostui erityisesti mineralogiasta ja geologiasta ja päätti hankkia perusteellisen koulutuksen näissä aineissa menemällä Freibergin kaivoskouluun Saksissa, joka oli ensimmäinen laatuaan. Vaikka koulu oli perustettu vasta vuonna 1766, se oli jo saavuttanut kansainvälisen maineen. Siellä, loistavan muistin ja loputtoman tiedonjanon tukemana, hän alkoi kehittää valtavaa työkykyään. Vietettyään aamupäivän maan alla kaivoksissa hän osallistui iltapäivällä viiden tai kuuden tunnin luennoille ja illalla etsi kasveja ympäri maata. Hänen ajatuksiinsa vaikutti suuresti geologi Abraham Gottlob Werner. 
Hän lähti Freibergistä vuonna 1792 kahden vuoden intensiivisen opiskelun jälkeen, mutta ilman tutkintoa. Kuukautta myöhemmin hän sai kaivostarkastajan viran Preussin hallituksen kaivososastolta ja matkusti syrjäiselle Fichtelbergin vuoristoon Ansbach-Bayreuthin rajakreivikuntaan, joka oli vasta äskettäin tullut Preussin kuningaskunnan haltuun. Täällä Humboldt saavutti oman paikkansa; hän matkusti väsymättä kaivoksesta toiseen ja järjesteli uudelleen osittain hylättyjä ja täysin laiminlyötyjä kaivoksia, jotka tuottivat pääasiassa kultaa ja kuparia. Hän valvoi kaikkea kaivostoimintaa, keksi turvavalaisimen. kehitti hengitystä suojelevaa laitteistoa ja perusti omilla varoillaan nuorille kaivostyöläisille tarkoitetun ammattikoulun vuonna 1793. Hän ei kuitenkaan aikonut tehdä kaivostyöstä uraansa, vaikka häntä siihen houkuteltiin virkaylennyksellä, avokätisesti myönnetyillä virkakavapailla ja vapaudella itse päättää kaivospiirinsä.
Hän jatkoi opintojaan Jenan yliopistossa, jossa hän työskenteli anatomi Justus Christian von Loderin alaisuudessa, usein yhdessä J. W. Goethen kanssa, suoritti maisterin tutkinnon maanmittauksessa, tähtitieteellisessä paikannuksessa ja geomagneettisissa mittauksissa, tutki trooppista kasvistoa Wienin kasvihuoneissa sekä suoritti geologisia ja meteorologisia tutkimuksia Alpeilla geologi Leopold von Buchin johdolla.
Hän tapasi yliopistossa Goethen lisäksi myös Schillerin. Vuonna 1794 alkoi molemminpuolisesti hedelmällinen ja vakiintumaton ystävyys Goethen kanssa. Goethe näki Humboldtissa kumppanin luonnonkäsityksessään, ylemmässä tiedossa ja lopulta ainoan vertaisensa aikalaisen. Vuodesta 1796 alkaen hän oli taloudellisesti riippumaton tutkija saatuaan äidiltään perinnöksi 85 000 taaleria.
Humboldtissa oli kasvanut vakaumus siitä, että hänen todellinen elämäntarkoituksensa oli tieteellinen tutkimusmatka, ja vuonna 1797 hän erosi kaivostarkastajan virastaan ​​hankkiakseen erittäin määrätietoisesti perusteellisen tietämyksen geodeettisista, meteorologisista ja geomagneettisista mittausjärjestelmistä. Napoleonin sotien aiheuttamat poliittiset mullistukset estivät useiden tieteellisten retkikuntien toteuttamisen, joihin Humboldtilla oli ollut mahdollisuus osallistua. Lopulta pettymystensä lannistuttua, mutta kieltäytyen antamasta periksi tarkoituksestaan, hän sai Espanjan hallitukselta ja kuningas Kaarle IV:ltä luvan vierailla Espanjan siirtokunnissa Keski- ja Etelä-Amerikassa.
Tutkimusmatkat.
Alexander von Humboldt matkusti vuosina 1799–1804 Latinalaisessa Amerikassa yhdessä kasvitieteilijä Aimé Bonplandin kanssa ja tutki sekä kuvaili aluetta ensimmäisenä tieteellisestä näkökulmasta. Hän kirjoitti matkaa käsittelevät kuvauksensa valtavaksi 35 julkaisua kirjasarjaksi 21 vuoden aikana. Hän oli ensimmäisiä, joka päätteli, että Atlanttia reunustavat maa-alueet ovat aikoinaan olleet yhdessä, etenkin Etelä-Amerikka ja Afrikka (Gondwana-manner). Myöhemmin hän pyrki viisiosaisessa teoksessaan "Kosmos" yhdistämään eri tieteenaloja. Humboldt oli yhteistyössä muiden tieteilijöiden kuten Joseph-Louis Gay-Lussacin, Justus von Liebigin, Louis Agassizin ja Matthew Fontaine Mauryn kanssa.Espanjan Latinalaisen-Amerikan siirtokuntiin pääsivät tuolloin vain espanjalaiset virkamiehet ja roomalaiskatolinen lähetystyö. Täysin ulkomaailmalta eristyksissä ne tarjosivat valtavia mahdollisuuksia tieteelliselle tutkimusmatkailijalle. Humboldtin sosiaalinen asema takasi hänelle pääsyn virallisiin piireihin, ja Espanjan pääministeri Mariano de Urquijossa hän löysi valistuneen miehen, joka tuki hänen kuninkaalle esittämäänsä hakemusta kuninkaallisesta luvasta. Kesällä 1799 hän lähti Marseillesta ranskalaisen kasvitieteilijän Aimé Bonplandin seurassa, jonka hän oli tavannut Pariisissa, tuolloin Euroopan vilkkaimmassa tieteellisessä keskuksessa. Äitinsä kuoltua hänen tältä saamansa perintö mahdollisti Humboldtille rahoittaa retkikunnan kokonaan omasta taskustaan. Humboldt ja Bonpland viettivät viisi vuotta, vuosina 1799–1804 Keski- ja Etelä-Amerikassa ja taittoivat yli 9 650 kilometriä jalan, hevosen selässä ja kanooteilla. Se oli elämää täynnä suurta fyysistä rasitusta ja vakavaa puutetta.
Caracasista lähtien he matkustivat Venezuelasta etelään ruohoalueiden ja pensaikkojen halki, kunnes saavuttivat Orinoco-joen sivujoen Apure-joen rannat. He jatkoivat matkaansa kanootilla joella aina Orinoco-joelle asti. Seuraten sen ja Casiquiare-joen uomaa he todistivat, että Casiquiare-joki muodosti yhteyden Amazonin ja Orinoco-joen laajojen jokiverkostojen välillä. Kolmen kuukauden ajan Humboldt ja Bonpland kulkivat tiheiden trooppisten metsien halki hyttyspilvien kiusaamina ja kostean kuumuuden tukehduttamina. Heidän muonavaransa tuhoutuivat pian hyönteisten ja sateen vuoksi; ruoan puute pakotti heidät lopulta elämään jauhettujen villikaakaopapujen ja jokiveden varassa. Molemmat matkalaiset, uusien ja musertavien kokemusten tarjoaman jännityksen rohkaisemina, pysyivät kuitenkin terveinä ja parhaassa mahdollisessa hengessä paluunsa jälkeen sivilisaatioon asti, jolloin he sortuivat vakavaan kuumetautiin.
Lyhyen Kuuban-oleskelun jälkeen Humboldt ja Bonpland palasivat Etelä-Amerikkaan tutkimaan Andien vuoristoa laajasti. Bogotásta Kolumbiassa Trujilloon Perussa he vaelsivat Andien ylängöillä – reittiä pitkin, jota nykyään kulkee Pan-Amerikan valtatie, joka oli heidän aikanaan sarja jyrkkiä, kivisiä ja usein hyvin kapeita polkuja. He kiipesivät useille vuorenhuipuille, kuten kaikki Quiton ympäristön tulivuoret Ecuadorissa. Humboldtin nousu Chimborazon huipulle (6 310 metriä) 5 878 metrin korkeuteen, mutta alle korkeinta huippua, pysyi vuorikiipeilyn maailmanennätyksenä lähes 30 vuoden ajan. Kaikki nämä saavutukset tehtiin ilman nykyaikaisia ​​vuorikiipeilyvarusteita, ilman köysiä, jäärautoja tai happivarusteita. Siksi Humboldt ja Bonpland kärsivät pahasta vuoristotaudista. Humboldt käänsi huonon olonsa edukseen: hänestä tuli ensimmäinen, joka selitti vuoristotaudin johtuvan hapenpuutteesta korkeiden paikkojen ohuessa ilmassa. Hän tutki myös Etelä-Amerikan länsirannikon edustalla olevaa valtamerivirtausta, joka alun perin nimettiin hänen mukaansa, mutta joka nykyään tunnetaan Perunvirtana. Kun kaksikko saapui uupuneina ja jalat kipeinä Quitoon, kokeneella vuorikiipeilijällä ja väsymättömällä tieteellisen tiedon kerääjä Humboldtilla ei ollut vaikeuksia omaksua hovimiehen ja maailmanmiehen roolia, kun varakuningas ja espanjalaisten seurapiirien johtajat ottivat hänet vastaan.
Keväällä 1803 kaksi matkalaista purjehtivat Guayaquilista Acapulcoon Meksikoon, missä he viettivät retkikuntansa viimeisen vuoden tutkien tarkasti tätä Espanjan siirtomaiden kehittyneintä ja sivistyneintä osaa. Lyhyen Yhdysvalloissa vietetyn ajan jälkeen, jossa Yhdysvaltain presidentti Thomas Jefferson otti Humboldtin vastaan, he purjehtivat Ranskaan.
Humboldt ja Bonpland palasivat mukanaan valtava määrä tietoa. Laajan uusien kasvien kokoelman lisäksi mukana oli pituus- ja leveysasteiden määrityksiä, maapallon magneettikentän komponenttien mittauksia, päivittäisiä havaintoja lämpötiloista ja ilmanpaineesta sekä tilastotietoja Meksikon sosiaalisista ja taloudellisista oloista. Aina kun Humboldt oli kaupallisissa keskuksissa Amerikassa, hän lähetti raportteja ja kopioita kokoelmistaan ​​veljelleen Wilhelmille, josta oli tullut tunnettu filologi sekä ranskalaisille tiedemiehille. Valitettavasti brittiläisten alusten tuolloin täytäntöön panema mannermaasulkemus esti suurimman osan hänen postistaan ​​pääsemästä määränpäähänsä.
Tutkimusmatkojen jälkeen.
Vuodet 1804–1827 Humboldt omisti Etelä-Amerikan tutkimusmatkoilla kerättyjen tietojen julkaisemiseen. Lyhyitä Berliinin-vierailuja lukuun ottamatta hän asui Pariisissa tänä elämänsä tärkeänä aikana. Sieltä hän löysi yhteistyökumppaneita paitsi ranskalaisten tiedemiesten – aikansa suurimpien – joukosta, myös metalligrafiikan kaivertajia kartoilleen ja kuvituksilleen sekä kustantajia niiden 30 niteen painamiseen, joihin retkikunnan tieteelliset tulokset tiivistettiin. Erittäin tärkeitä olivat meteorologiset tiedot, joissa painotettiin keskimääräisiä vuorokauden ja yön lämpötiloja, sekä Humboldtin sääkartoilla esittämät isotermit (viivat, jotka yhdistävät pisteitä, joilla on sama keskilämpötila) ja isobaarit (viivat, jotka yhdistävät pisteitä, joilla on sama ilmanpaine tietyllä ajanjaksolla) – kaikki nämä auttoivat luomaan perustan vertailevalle klimatologialle.
Vielä tärkeämpiä olivat hänen uraa-uurtavat tutkimuksensa Latinalaisen-Amerikan alueen maantieteen ja sen kasviston ja eläimistön välisestä suhteesta ja ennen kaikkea johtopäätökset, jotka hän teki Andien tulivuoria koskevasta tutkimuksestaan ​​purkausvoimien ja metamorfoosin roolista maankuoren historiassa ja jatkuvassa kehityksessä. Nämä johtopäätökset kumosivat lopullisesti niin kutsuttujen neptunistien hypoteesin, jonka mukaan Maan pinta oli muodostunut kokonaan sedimentaatiosta nestemäisestä tilasta. Lopuksi hänen poliittinen esseensä Uuden Espanjan kuningaskunnasta sisälsi runsaasti materiaalia Meksikon maantieteestä ja geologiasta, kuten kuvaukset sen poliittisista, sosiaalisista ja taloudellisista olosuhteista sekä laajat väestötilastot. Humboldtin kiihkeä vastalause tässä teoksessa orjuuden epäinhimillisyyttä vastaan ​​jäi kuulematta, mutta hänen kuvauksensa Meksikon hopeakaivoksista johtivat englantilaisen pääoman ja kaivososaamisen laajaan sijoittamiseen kaivoksiin.
Pariisi.
Pariisin-vuosinaan Humboldt nautti poikkeuksellisen täyteläisestä elämästä. Hänellä oli kyky luoda syviä ja pitkäaikaisia ​​ystävyyssuhteita tunnettujen tiedemiesten, kuten tunnetun fyysikon ja tähtitieteilijä François Aragonin kanssa ja herättää kunnioitusta ja ihailua tavallisessa ihmisessä, kyky joka heijasti hänen anteliaisuuttaan, inhimillisyyttään ja näkemystään tieteen saavutuksista. Seurallisena ihmisenä Humboldt esiintyi säännöllisesti Pariisin seurapiirien salongeissa, joissa hän yleensä hallitsi keskustelua. Hän asui yksinkertaisesti vaatimattomassa asunnossa vanhan talon ylimmässä kerroksessa Latinalaiskorttelissa. Hänen omaisuutensa oli vakavasti ehtynyt retkikunnan kustannusten ja kirjojensa julkaisemisen vuoksi, ja loppuelämänsä ajan hän oli usein taloudellisissa vaikeuksissa. Lisäksi hän oli aina halukas ja innokas auttamaan nuoria tiedemiehiä uransa alussa. Hänen anteliaisuutensa, jalomielisyytenä ja viisaan harkintansa ansiosta lupaavat opiskelijat, joilla oli pulaa resursseista, saivat tarvittavaa kannustusta, taloudellista apua ja tutustutettiin tiedeyhteisöön varmistamaan heille menestyksekkään alun elämässä. Saksalainen kemisti Justus von Liebig ja sveitsiläissyntyinen eläintieteilijä Louis Agassiz sekä säveltäjä Felix Mendelssohn Bartholdy pystyivät jatkamaan opintojaan ja aloittamaan akateemisen uransa Humboltin ansiosta. 
Paras todiste hänen laajoista kiinnostuksen kohteistaan ​​ja kiintymyksestään on hänen laaja kirjeenvaihtonsa: noin 8 000 kirjettä on säilynyt. Hänen on arvioitu kirjoittaneen yli 50 000 kirjettä elämänsä aikana. Hänen osoitekirjassaan, jota säilytetään Berliinin valtionkirjastossa, on 900 nimeä ja osoitetta.
Viimeiset vuodet.
Berliini.
Onnelliset vuodet Pariisissa päättyivät vuonna 1827. Humboldtin varat olivat tuolloin lähes täysin ehtyneet; kykenemättä säilyttämään taloudellista riippumattomuuttaan hänen oli palattava Berliiniin, missä Preussin kuningas Friedrich Wilhelm III vaati kärsimättömästi hänen läsnäoloaan hovissa vuodesta 1836 lähtien vastineeksi tälle maksetusta eläkkeestä. Muutamaa vuotta ennen kuolemaansa Humboldt toimi kruununprinssi Friedrich Wilhelmin kotiopettajana, salaneuvoston jäsenenä ja hovin kamariherrana. Hän käytti asemaansa hyväkseen perehdyttääkseen nuoren prinssin ja kuningasperheen tieteellisiin menetelmiin ja aikansa tieteellisiin ajatuksiin. Hänen innostuksensa tieteen popularisointiin sai hänet pitämään luonnonmaantieteen kurssin Berliinin yliopiston kaikkien tiedekuntien professoreille ja opiskelijoille, ja osan siitä hän toisti julkisessa luennossa yli 1 000 kuulijan edessä. Saman vuoden syksyllä 1828 hän järjesti Berliinissä myös yhden ensimmäisistä kansainvälisistä tieteellisistä konferensseista. Napoleonin sotien ja niihin liittyvien demokraattisten odotusten nousun jälkeen hallitukset paheksuivat tällaisia ​​suuria, mahdollisesti liberaalimielisten ihmisten kokoontumisia, ja onkin kunnianosoitus Humboldtin taitavuudelle, että hän pystyi voittamaan Preussin virallisten piirien epäilykset.
Uralin kaivokset ja Keski-Aasia.
Humboldt arveli Venäjän Uralvuorten muistuttavan Brasilian vuoria niin paljon, että myös Siperiasta voisi löytyä timantteja. Hänen matkansa Uralille vahvisti tätä käsitystä ja sai myös Venäjän palveluksessa olleen ranskalaisen kreivi Adolphe de Polierin vakuuttuneeksi asiasta. 
Vuonna 1829 Humboldtille tarjottiin tilaisuus vierailla Venäjällä ja Siperiassa. Venäjän valtiovarainministeri kreivi Jegor Kankrinin, aloitteesta hänet kutsuttiin vierailemaan Uralin kulta- ja platinakaivoksissa hallituksen neuvonantajana kaivostoiminnan tekniikoissa ja organisoinnissa. Humboldtin oli kuitenkin vannottava, ettei hän kommentoi maan poliittista tilannetta, jonka despotiaa hän inhosi. Tämä vain yhden kesän kestänyt retkikunta oli hyvin erilainen kuin Etelä-Amerikan matka; matkan varrella mukana oli virallinen vartija, koska he olivat keisarin vieraita. Humboldtin ja hänen seuralaistensa oli kestettävä ikäviä vastaanottoja keisarillisessa hovissa ja maakuntien kuvernöörien kodeissa. He matkustivat vaunuissa aina Altaille ja Kiinan rajalle asti. Tuloksena saadut maantieteelliset, geologiset ja meteorologiset havainnot, erityisesti Keski-Aasian alueita koskevat, olivat erittäin tärkeitä läntiselle maailmalle, sillä Keski-Aasia oli tuolloin suurelta osin tuntematonta aluetta. Keisari Nikolai I palkitsi Humboldtin Pyhän Annan ritarikunnan 1. luokan ritarimerkillä keisarillisella kruunulla vuonna 1829.
Humboldt vietti elämänsä viimeiset 30 vuotta Berliinissä. Kerran vuodessa hän matkusti Pariisiin, jossa hän uudisti yhteytensä ranskalaisiin tiedemiehiin, nautti päivittäisistä keskusteluista ystävänsä François Aragon kanssa ja hengitti sitä kosmopoliittista ilmaa, jota hän niin kovasti kaipasi Berliinissä.
Maan magneettikentän vaihtelu.
Jo ennen Venäjän-vierailuaan hän oli palannut tutkimaan ilmiötä, joka oli herättänyt hänen kiinnostuksensa Etelä-Amerikassa: Maan magneettikentän äkillisiä vaihteluita – niin kutsuttnja magneettimyrskyjä. Avustajien avulla hän teki havaintoja magnetometrin liikkeestä hiljaisessa puutarhapaviljongissa Berliinissä. Hänelle oli kuitenkin jo vuosia ollut selvää, että sen selvittämiseksi, olivatko nämä magneettimyrskyt peräisin maanpäällisistä vai maan ulkopuolisista lähteistä, olisi perustettava maailmanlaajuinen magneettisten observatorioiden verkosto. Saksalainen matemaatikko Carl Friedrich Gauss oli jo alkanut järjestää samanaikaisia ​​magneettikentän mittauksia useissa observatorioissa Saksassa, Englannissa ja Ruotsissa. Vuonna 1836 Humboldt, joka oli edelleen kiinnostunut ongelmasta, otti yhteyttä Lontoon Royal Societyyn ja pyysi sitä perustamaan lisää asemia Britannian merentakaisille alueille. Tämän seurauksena Britannian hallitus tarjosi mahdollisuudet pysyville observatorioille Kanadassa, Etelä-Afrikassa, Australiassa ja Uuteen-Seelantiin sekä varusti Etelämanner-retkikunnan. Tämän kansainvälisen tieteellisen yhteistyön tuottaman valtavan tietomassan avulla, joka oli yksi ensimmäisistä laatuaan, englantilainen geofyysikko sir Edward Sabine onnistui myöhemmin korreloimaan magneettimyrskyjen esiintymisen Maan ilmakehässä auringonpilkkujen ajoittain muuttuvan aktiivisuuden kanssa ja todistamaan siten myrskyjen maan ulkopuolisen alkuperän.
Elämän mittainen julkaisu, "Kosmos".
Elämänsä viimeiset 25 vuotta Humboldt oli pääasiassa keskittynyt tooksensa "Kosmoksen" ("Kosmos – Entwurf einer physischen Weltbeschreibung," 1845–1862) kirjoittamiseen, joka oli yksi kunnianhimoisimmista koskaan julkaistuista tieteellisistä teoksista. Hänen elinaikanaan ilmestyi neljä osaa. Miellyttävään, kirjalliseen tyyliin kirjoitettu "Kosmos" antaa yleisesti ymmärrettävän selvityksen maailmankaikkeuden rakenteesta sellaisena kuin se tuolloin tunnettiin, samalla välittäen tiedemiehen innostusta ja esteettistä nautintoa löydöistään. Humboldt oli nähnyt valtavasti vaivaa hillitäkseen taipumustaan ​​​​diskursiivisuuteen, mikä usein antoi hänen kirjoitukselleen tietynlaista loogisen johdonmukaisuuden puutetta. Hänen ponnistelunsa palkittiin hänen kirjansa menestyksellä, joka muutamassa vuodessa oli käännetty lähes kaikille Euroopan kielille.
Työskennellessään yhä "Kosmoksen" viidennen osan parissa lähes hiipumatta elinvoiman ja innostuksen sekä muistin säilyessä ennallaan, Alexander von Humboldt kuoli muutaman viikon sairastettuaan asunnossaan Berliinissä toukokuussa 1859 lähes 90-vuotiaana. Hänet on haudattu suvun hautausmaalle veljensä Wilhelmin viereen Tegelin linnan puistoon lähelle Berliiniä. 
Henkilö.
Humboldt ei mennyt naimisiin, eikä hänellä tiettävästi ollut lapsia. Koska hän tuhosi kaiken kirjeenvaihtonsa, ei ole olemassa varmoja todisteita hänen seksuaalisesta suuntautumisestaan, mutta aikalaisten mukaan hän oli homoseksuaali.
Joissakin tutkimuslähteissä väitetään, että Alexander von Humboldt oli homoseksuaali, millä oli joillekin elämäkerran kirjoittajille kielteisiä mielleyhtymiä. Hänen epäiltyä homoseksuaalisuuttaan on tutkittu tuskin lainkaan. Hänen seksuaalista suuntautumistaan ​​on usein tukahdutettu tai jopa pidetty sopimattomana. Historioitsija Andreas W. Daum kertoo Humboldtin 1790-luvun yksityiskirjeenvaihdosta, että tämä oli todellakin aistillinen ihminen, "jolla oli tarve fyysiseen läheisyyteen miesten kanssa" – missä määrin Humboldt asetti tämän ylle "yksityisyyden verhon". Vuonna 2019 Daum esitti hypoteesin, että Humboldtin yksityiselämän jatkotutkimus saattaisi tuottaa yllättäviä tuloksia.
Tieteelliset saavutukset.
Alexander von Humboldt oli nykyaikaisen maantieteen uranuurtajia. Hän tutki myös maamagnetismia, meteorologiaa, klimatologiaa ja geologiaa. Humboldtin teos kasvimaantieteestä oli eliömaantieteen perusteoksia.
Humboldt nimesi useita lintulajeja, muun muassa kolumbiankaklattajan ("Ortalis garrula") ja rasvakehrääjän ("Steatornis caripensis"). Kaikista maapallolla eläneistä ihmisistä hänen mukaansa on nimetty eniten maantieteellisiä kohteita. Myös lukuisia eliölajeja on nimetty hänen kunniakseen, mm. perunpingviini ("Spheniscus humboldti") sekä humboldtinkalmari ("Dosidicus gigas").