tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Silas G. Pratt

Silas Gamaliel Pratt (4. elokuuta 1846 Addison, Vermont – 30. lokakuuta 1916 Pittsburgh, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen säveltäjä.
Pratt opiskeli pianonsoittoa Saksassa, mutta ranteen vioittuminen esti häneltä uran konserttipianistina. Palattuaan Yhdysvaltoihin hän työskenteli urkurina Chicagossa. Vuosina 1875–1877 hän oli jälleen Saksassa. Pratt palasi Chicagoon ja asui siellä, kunnes muutti vuonna 1888 New Yorkiin. Vuonna 1906 hän perusti Pittsburghissa Pratt Institute of Music and Artin, jota johti kuolemaansa saakka.
Pratt oli yksi varhaisimmista yhdysvaltalaisista oopperasäveltäjistä. Hän sai arvostusta osakseen Richard Wagnerilta, joka luonnehti häntä "Yhdysvaltain Wagneriksi". Pratt laati sävellystensä ohella Abraham Lincolnista anekdoottikirjan "Lincoln In Story: The Life Of The Martyr-President Told In Authenticated Anecdotes" (1901). Pratt aloitti ensimmäisen oopperansa, "Antonion", säveltämisen vuonna 1870 ja nimesi sen myöhemmin uudelleen "Lucilleksi". Hänen toinen oopperansa "Zenobia, Queen of Palmyra" esitettiin konserttiversiona kesäkuussa 1882 ja näyttämöllä maaliskuussa 1883. Kolmas ooppera, inka-aiheinen "Ollanta", jäi esittämättömäksi.
Ümmargune järv (Kõnnu)

Ümmargune järv (myös "2. Kõnnu järv") on Virossa Itä-Virumaalla Alutagusen kunnan Ongassaaren kylässä sijaitseva järvi.
Maantietoa.
Järvi on 190 metriä pitkä, 100 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,6 hehtaaria. Se on nimensä mukaisesti pyöreä järvi vastakohtana sen koillispuolella sijaitsevaan pitkään Pikkjärveen. Sen vierestä kulkee harjujakso (), jonka kaakkoisrinteessä järvi sijaitsee. Järviä voidaan epäillä sijaintinsa perusteella suppajärviksi. Harjunpuoleiset jyrkät rannat kohoavat järvenpintaa selvästi ylemmäksi, mutta muut rannat ovat matalammat. Rantaveteen on kaatunut ilmavalokuvienkin mukaan puita. Järven lähellä kulkee teitä, mutta yksikään ei tule rantaan asti. Järvi on autio.
Luontoarvoja ja luokittelu.
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) () luokituksen (VRD 1) mukaan kovavetinen järvi ().
Järveen ei tule muualta ojia. Sen pohjassa ja rannoilla on paljon lähteitä, jotka saavat vetensä viereisestä harjusta. Järven pohja on mutainen. Vedenväri on vaalenavihreä ja näkösyvyys on 5,3 metriä. Kesäsisin ja talvisin sen vesi lämpötilakerrostuu heikosti. Vuoden 1969 kartoituksessa tavattiin paljon vesikasveja, mutta niiden lajimäärä seitsemän oli vähäinen. Yllättävä löytö oli taarna, joka katsotaan säilyneen järvellä reliktinä jääkauden jälkeiseltä kaudelta. Järvestä on saatu ahventa, haukea ja särkeä.
Järvet sijaitsevat Kõnnun ja Jõugan alueella, joka on sisällytetytty Alutagusen kansanpuistoon (). Alueella tavataan esimerkiksi mustahaikaraa, helmipöllöä ja metsänemää.
Vesistösuhteita.
Ümmargune järv kuuluu Alajõgen valuma-alueeseen, sillä se laskee viereiseen Pikkjärveen, joka on Alajõen lähdejärvi. Alajõgi laskee Peipsijärven pohjoisosan länsirantaan. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Leonid Sobinov

Leonid Vitaljevitš Sobinov (; 26. toukokuuta 1872 Jaroslavl – 14. lokakuuta 1934) oli venäläinen oopperalaulaja, äänialaltaan tenori.
Sobinov kouluttautui juristiksi ja aloitti ammatinharjoituksen pakollisen asepalveluksen suoritettuaan. Samalla hän kuitenkin opiskeli laulamista, ja vuonna 1897 hän sai koelaulun myötä Bolšoi-teatterista paikan. La Scalan -debyyttinsä Sobinov teki vuonna 1904. Hän esiintyi lisäksi esimerkiksi Lontoossa ja Pariisissa. Hän hoiti myös hallinnollisia tehtäviä neuvostovallan alkamisen jälkeen. Sobinov sai monia arvonimiä ja tunnustuksia, kuten keisarillisen hovilaulajan (1910) ja Venäjän SFNT:n kansantaiteilijan (1923) arvot. Hän kuoli sydäninfarktiin.
Sobinov oli yksi varhaisimmista huomattavista muusikoista, jotka tekivät äänityksiä. Hänen levytyksiään tunnetaan jo vuosilta 1901–1904.
Opolen piirikunta

Opolen piirikunta on seuraavien kahden Puolan piirikunnan nimi:
Tomislav Mužek

Tomislav Mužek on kroatialainen ooppera- ja konserttilaulaja, äänialaltaan tenori.
Mužek opiskeli vuosina 1994–2000 Wienin musiikki- ja teatteriyliopistossa muiden muassa Helene Karusson ja Ernesto Palacion johdolla. Vuonna 1999 hän sai ensipalkinnon Ferruccio Tagliavini -kilpailussa Itävallassa. Vuosituhannen vaihteessa hänellä oli taiteilijaresidenssit Wienin valtionoopperassa ja Bremenin teatterissa. Mužek teki ensimmäisen esiintymisensä Baijerin valtionoopperassa marraskuussa 2002 Don Ottavion roolissa oopperassa "Don Giovanni". Hän on tehnyt esiintymisiä myös esimerkiksi La Scalassa ja Bayreuthin musiikkijuhlilla.
Jędrzejówin piirikunta

Jędrzejówin piirikunta () on yksi Świętokrzyskien voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 85 379. Piirikunta on jaettu yhdeksään maalaiskuntaan, jotka ovat Imielno, Jędrzejów, Małogoszcz, Nagłowice, Oksa, Sędziszów, Słupia, Sobków sekä Wodzisław ja niissä on kylien lisäksi kolme kaupunkia; hallintokeskus Jędrzejów, Małogoszcz ja Sędziszów.
Jędrzejówin piirikunnan pinta-alasta arviolta 19,6 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Jędrzejówin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 6,9 prosenttia.
Vuoden 2019 lopussa Jędrzejówin piirikunnassa arvioitiin olevan 85 379 asukasta, joista 50,5 prosenttia naispuolisia ja 49,5 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 88 751 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 69 049 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 17,6 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 59,2 prosenttia ja eläkeikäisten 23,3 prosenttia väestön keski-iän ollessa 42,4 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 682 lasta.
Just Mathias Thiele

Just Mathias Thiele (13. joulukuuta 1795 Kööpenhamina, Tanska – 9. marraskuuta 1874 Kööpenhamina, Tanska) oli tanskalainen kirjastonhoitaja, folkloristi, runoilija graafikko ja piirtäjä.
Thiele tuli ylioppilaaksi 1816 ja oli jo edellisenä vuonna saanut Jens Baggesenin tunnustuksen runomuotoisesta vastauksestaan tämän esittämään arvoitukseen ”Det evige sindbillede”. Thiele oli 1820–1835 Det Kongelige Bibliotekin sihteerinä ja oli vuodesta 1835 kuparipiirroskokoelman inspehtori sekä vuodesta 1861 johtaja. Hänen aikanaan kokoelma erotettiin kirjastosta ja saatiin mallikelpoiseen kuntoon. Hän oli lisäksi 1825–1871 Kunstakademietin sihteeri ja vuodesta 1839 kuninkaallisen käsikirjaston hoitaja.
Thiele julkaisi 1818–1823 kaksiosaisen "Danske folkesagn", minkä lisäksi tuli 1860 kolmas osa, "Den danske almues overtroiske meninger". Oleskellessaan Roomassa 1824 hän pääsi tekemisiin Bertel Thorvaldsenin kanssa ja julkaisi teoksen "Thorvaldsen og hans værker" (1831–1850, uusi painos 1842–1857, jossa 205 kuparipiirrosta) ja kirjoitti myöhemmin "Thorvaldsens biographie" (1851–1856). Hänen kirjansa "Vragstykker af et digterskib" (1848) sisältää muun muassa lyyrisiä runoja ja pari näytelmää. Kansansaduista on peräisin aineksia näytelmissä "Thyra Boløxe og herremanden" (1857) ja "Claus Rigmands skat" (1859) sekä kahdessa ”kansanrunodraamassa” (1864).
Thiele oli myös piirtäjä ja graafikko. Yksi hänen työnsä on Göteborgin historiallisessa museossa.
George Dreyfus

George Dreyfus AM (s. 22. heinäkuuta 1928 Wuppertal) on saksalaissyntyinen, australialaistunut säveltäjä.
Dreyfus muutti perheineen Berliiniin natsipuolueen noustua valtaan ja aloitti pianotunneilla käymisen. Vuonna 1939 hän pakeni vanhempiensa ja veljensä kanssa Australiaan, jossa jatkoi pianotunneilla käymistä ja lauloi synagogan kuorossa. Melbournessa lukiota käydessään Dreyfus johti kuoroa ja soitti koulun orkesterissa klarinettia. Varhaisella ammattiurallaan muusikkona hän toimi fagotistina muun muassa vuodesta 1953 Melbournen sinfoniaorkesterissa. Hän suoritti fagottiopintoja Wienissä Karl Öhlbergerin johdolla. Säveltämisen Dreyfus aloitti itseoppineena aikansa eurooppalaissäveltäjien esimerkkien pohjalta. Hänestä tuli Australian nykymusiikkikentän aktiivinen vaikuttaja kokoonpanojen perustajana, kapellimestarina ja organisoijana. Hän sävelsi näyttämö-, orkesteri- ja kamarimusiikkiteoksia, mutta aloitti myös uran elokuva- ja televisiomusiikin parissa.
Dreyfus julkaisi vuonna 1984 omaelämäkerran ja vuonna 1998 esseekirjan. Hänestä tuli vuonna 1992 Order of Australian jäsen, ja vuonna 2002 hänelle myönnettiin ensimmäisen luokan Bundesverdienstkreuz. 1990-luvulla Saksassa kantaesitettiin Dreyfusin oopperat "Rathenau" (1993) ja "Die Marx Sisters" (1996). "The Takeover" -lastenoopperan Euroopan-ensiesitys pidettiin Saksassa vuonna 1997. Dreyfusin tuotantoon 2000-luvun ajalta kuuluvat muiden muassa saksofonikvartetto (2007) ja kolmas sinfonia (kantaesitetty 2012).
Bieber

Bieber on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Madigan

Madigan on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Villa Breidablick

Villa Breidablick on musiikkiopiston käytössä oleva entinen kauppalantalo Espoon keskuksessa Keski-Espoossa. Se sijaitsee mäellä Espoon rautatieaseman lähellä. Rapattu, aumakattoinen Breidablick on julkisivultaan vähäeleinen, ainoastaan pääsisäänkäyntiä on korostettu kehysrappauksella.
Espoon kunta osti puurakenteisen Villa Breidablickin leskirouva Jenny Weckströmiltä kunnantaloksi vuonna 1932. Huvila paloi seuraavana vuonna ja sen tilalle rakennettiin yksikerroksinen tiilitalo, joka korotettiin kaksikerroksiseksi 1945. Kunnansali sijaitsi alkuaan rakennuksen keskiosassa. Kunnantoimistolla oli oma huoneensa; lisäksi oli kunnankamreerin ja -kirjurin toimistot sekä muita kunnallishallinnollisia tiloja. Breidablickissä toimi myös kunnankirjasto.
Espoosta tehtiin kauppala 1963, ja Breidablick toimi kauppalantalona vuoteen 1972, jolloin Espoo kohotettiin kaupungiksi. Kauppalantaloa seurasi 1971 valmistunut Espoon kaupungintalo, joka purettiin 2020-luvulla.
Vuodesta 2010 alkaen Villa Breidablick on toiminut Musiikkiopisto Avonian pääopetuspaikkana.
Beyer

Beyer on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Velskolan kartano

Velskolan kartano () sijaitsee Velskolassa Pohjois-Espoossa Velskolan Pitkäjärven pohjoisrannalla. Se on osa laajaa viljelysmaisemakokonaisuutta ja edustaa arkkitehtonisesti 1930-lukulaista tavoitetta valoisuuteen ja avaruuteen. Espoon seurakuntayhtymä osti Velskolan kartanon 1981.
Velskolan kartanonmäellä oli 1500-luvun alussa kolmen talon kylä. Yksi taloista yhdistettiin muihin 1500-luvun puolivälin jälkeen, jolloin syntyi Västergård ja Östergård. Ne olivat talonpoikien omistuksessa aina 1800-luvulle. Västergård määrättiin Siuntion Pölansin ratsutilan augmentiksi 1600-luvun lopulla, Östergård määrättiin Kirkkonummen Estbyn Nikun augmentiksi. Kartano muodostui 1850-luvulla, jolloin Västergård ja Östergård yhdistettiin. Vuosisadan jälkipuoliskolla se oli useiden säätyläissukujen omistuksessa, kunnes apteekkari John Juselius osti sen 1899. Velskola oli Juseliusten omistuksessa vuoteen 1980, jolloin Espoon seurakunnat ostivat sen vapaa-ajankeskukseksi.
Nykyisen yhtenäisen asunsa Velskolan kartanokokonaisuus sai 1930-luvulla arkkitehti Jarl Eklundin suunnitelman mukaan. Hän sijoitti talousrakennukset muutaman sadan metrin päähän asuinrakennuksista. Aumakattoinen päärakennus edustaa funktionalismia. Sitä edeltänyt päärakennus oli vaatimaton harjakattoinen hirsitalo.
Espoon seurakuntayhtymän ostettua tilan kauppaneuvos Karl Nordgrenin perikunnalta aloitettiin seurakunnallinen toiminta kartanon päärakennuksessa ja 1984 kunnostettiin tilan navetta majoituskäyttöön. Tilan pinta-ala oli 1960-luvulla 285 hehtaaria, josta viljelysmaata 54 hehtaaria. Nykyisin osa tilasta on valtion omistamaa Natura 2000 -aluetta ja 17,7 hehtaaria on Espoon kaupungin omistamaa luonnonsuojelualuetta.
Kesällä 2023 aloitetussa kartanon peruskorjauksessa luovuttiin öljylämmityksestä ja siirryttiin maalämpöön. Myös talotekniikka ajanmukaistettiin ja majoitus- ja kellaritilat korjattiin. Majoitustiloihin rakennettiin WC- ja suihkutiloja sekä tehtiin koneellinen ilmanvaihto. Kellariin sijoitettiin varastojen ja teknisten tilojen lisäksi muutama ryhmätyötila. Kartanon rapattu julkisivu uusittiin lähes kokonaan. Uudistetuissa tiloissa toimii seurakuntayhtymän kurssikeskus, joka järjestää kesästä 2025 alkaen rippikoulu- ja nuortenleirejä, leirikouluja, retriittejä sekä työyhteisöjen kokouksia ja tiimipäiviä. Kurssikeskuksen 12 huoneessa on yhteensä 41 majoituspaikkaa. Kartanon alueelle rakennettiin täysimittainen, metsäinen, A1-tasoinen frisbeegolfrata, joka on ensisijaisesti kurssikeskuksen asiakkaiden käytössä.
Nickelbackin diskografia

Nickelback on vuonna 1995 Kanadassa perustettu post-grunge -yhtye. Yhtye on alun perin kotoisin Hannan kaupungista Albertasta, mutta nykyään sen jäsenet asuvat Vancouverissa. Nickelbackin ensimmäinen julkaisu oli demo-EP "Hesher", joka julkaistiin helmikuussa 1996. Nickelback on julkaissut useita Top 10 -kappaleita vuodesta 1999 lähtien. Yhtyeen uusin albumi on vuonna 2017 julkaistu "Feed the Machine".
Yhtye on äänestetty monta kertaa maailman huonoimmaksi yhtyeeksi.
Ohimennen

Ohimennen oli Yleisradion TV2:n vuosina 1965–1966 esittämä musiikkiaiheinen televisio-ohjelma, jota juonsivat Jyrki Hämäläinen ja Markku Veijalainen. Ohjelma sisälsi suomalaisten ja ulkomaisten musiikkivieraiden esityksiä, artistien haastatteluja ja sketsejä. Keskiviikkoillassa "Nuorten tanssihetken" vuorotellutta ohjelmaa esitettiin yleensä kahden viikon välein. "Ohimennen"-ohjelman tuottajana toimi Jarmo Porola. 
Ajan kotimaisten artistien lisäksi "Ohimennen"-ohjelmassa esiintyivät kansainvälisistä nimistä muun muassa Sonny and Cher, Donovan, Herman’s Hermits ja Brian Poole &amp; The Tremeloes. Ruotsalaisyhtyeistä ja artisteista esimerkiksi Tages, Hep Stars, The Shamrocks, The Shanes, Lenne and The Lee Kings ja Jerry Williams vierailivat ohjelmassa.
Kronprins Gustav Adolf

Kronprins Gustav Adolf oli Ruotsin avomerilaivaston linjalaiva.
Valmistus.
Fredrik af Chapmanin suunnittelema, kolmimastoinen, noin 60-tykkinen ja pääasiasta tammesta rakennettu alus laskettiin vesille 1782.
Palvelus.
Se osallistui an, missä se ollessaan tarkkailutehtävissä ajoi karille Gråskärsbådanin pohjoispuolella aiemmin tuntemattomalla matalikolla yrittäessään paeta lähestyvää venäläistä laivasto-osastoa Viaporin merilinnoitukseen. Aluksen juututtua venäläiset valtasivat sen. He ottivat aluksen miehistön sotavangeiksi ja sytyttivät sen palamaan. Tuntien palamisen jälkeen laivan ruutivarasto räjähti. Jonkin aikaa ajelehdittuaan hylky upposi lähelle haaksirikkoutumispaikkaansa, mistä se löydettiin 1995, jolloin aluksesta nostettiin kaksi tykkiä. Se lepää merenpohjassa edelleen noin 20 metrin syvyydessä. Suomen merimuseo teki 2000 hylystä vedenalaisen puiston.
Orthochromis torrenticola

Orthochromis torrenticola on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva makeissa vesissä elävä kalalaji. Se voi kasvaa korkeintaan 8,1 senttimetrin mittaiseksi. Lajia tavataan ainoastaan Kongon demokraattisesta tasavallasta. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut sen elinvoimaiseksi lajiksi.
Kazimierzan piirikunta

Kazimierzan piirikunta () on yksi Świętokrzyskien voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 33 619. Piirikunta on jaettu viiteen maalaiskuntaan, jotka ovat Bejsce, Czarnocin, Kazimierza Wielka, Opatowiec sekä Skalbmierz ja niissä on kylien lisäksi kolme kaupunkia; hallintokeskus Kazimierza Wielka, Opatowiec ja Skalbmierz.
Kazimierzan piirikunnan pinta-alasta arviolta 2,9 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Kazimierzan piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 6,7 prosenttia.
Vuoden 2019 lopussa Kazimierzan piirikunnassa arvioitiin olevan 33 619 asukasta, joista 50,7 prosenttia naispuolisia ja 49,3 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 35 739 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 24 455 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 14,7 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 60,9 prosenttia ja eläkeikäisten 24,4 prosenttia väestön keski-iän ollessa 44,2 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 235 lasta.
Honor 5C

Honor 5C on Huawein julkaisema matkapuhelin, joka kuuluu Honor-tuoteperheeseen. Se julkaistiin huhtikuussa 2016 ja tuli myyntiin saman vuoden toukokuussa. Siinä on 5,2 tuuman IPS-näyttö, jonka resoluutio on 1920 x 1080 pikseliä. puhelimessa on 3 000 milliampeeritunnin akku. Puhelimessa on kolmentoista megapikselin takakamera ja kahdeksan megapikselin etukamera. Siinä on tallennustilaa 16 gigatavua ja RAM-muistia kaksi gigatavua, ja siihen käy microSDXC-muistikortti. Se painaa 156 grammaa.
David Dobrik

David Julian Dobrik (s. 23. heinäkuuta 1996) on slovakialainen Internet-videoiden tekijä ja näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi Vine-videopalvelussa. Myöhemmin hän aloitti tekemään vlogeja kanavalleen YouTubessa. Vuoden 2020 lokakuuhun mennessä kanavalle on kertynyt yli 18 miljoonaa seuraajaa. 
Ura.
Dobrik on ääninäytellyt elokuvassa Angry Birds -elokuva 2. Vuonna 2019 Dobrik halusi olla ystävänsä isäpuoli, joten hän meni kuukaudeksi avioliittoon ystävänsä äidin Lorraine Nashin kanssa. Dobrikin videoilla on vieraillut monia julkisuuden henkilöitä esim. Justin Bieber, Kylie Jenner ja David Blaine.
David Dobrik on myös nähty vuonna 2019-2020 Americas Most Musical Family -ohjelmassa tuomaristossa, sekä myös Discovery -kanavan julkaisemassa Dodgeball Thunderdome -ohjelman juontajana ja keulakuvana. 
Lokakuussa 2020 Dobrik julkaisi oman hajuvesi -tuotteensa, nimeltään "David's perfume". Hän julkaisi kaksi eri hajua, “David’s Perfume #01” ja “David’s Perfume #02”.
Yrjö Lintunen

Yrjö Lintunen (10. helmikuuta 1917 – 2. joulukuuta 1987) oli suomalainen valokuvaaja. 
Lintunen aloitti uransa vuonna 1947 "Työkansan Sanomien" ja "Vapaan Sanan" valokuvaajana, mutta toimi myös freelancerina. Hän valokuvasi työväenliikkeen sanomalehdille ja organisaatioille, kuten SAK:lle ja eri ammattiliitoille sekä Työväen Urheiluliitolle. Vuodesta 1969 lähtien hän työskenteli "Kansan Uutisten" valokuvaajana. Lintusen 300 000 valokuvaa käsittävä kuvakokoelma on tallennettu Kansan Arkistoon. Niitä on katsottavissa myös Kansan Arkiston ylläpitämässä Arjenhistoria-verkkopalvelussa sekä Finna-verkkopalvelussa.
Yrjö Lintusen poikia ovat valokuvaajat Jarmo ja Martti Lintunen.
Johannes Maria Staud

Johannes Maria Staud (s. 17. elokuuta 1974 Innsbruck) on itävaltalainen säveltäjä.
Staud opiskeli Wienin musiikki- ja teatteriyliopistossa vuosina 1994–2001 Michael Jarrellin (sävellys), Dieter Kaufmannin (elektroakustinen sävellys) ja Iván Erődin (harmonia, kontrapunkti) johdolla. Hän sai opetusta myös Hanspeter Kyburzilta Berliinin Hanns Eisler -musiikkiyliopistossa. Mestarikursseja Staud suoritti Brian Ferneyhoughin ja Alois Piňosin johdolla. Hän opiskeli lisäksi filosofiaa ja musiikkitiedettä.
Vuonna 2002 Staud sai Erste Bank -sävellyspalkinnon. Vuonna 2003 hänet palkittiin Kansainvälisessä säveltäjärostrumissa, vuonna 2004 Ernst von Siemens -palkinnolla ja vuonna 2009 Schleswig-Holsteinin musiikkifestivaalin Paul Hindemith -palkinnolla. Staud pääsi ottamaan vastaan merkittäviä tilauksia; esimerkiksi Simon Rattlen johtama Berliinin filharmonikot tilasi teoksen "Apeiron" (2004–2005). Heinrich Schiff ja Daniel Barenboimin johtama Wienin filharmonikot tilasi vuonna 2006 sellolle ja orkesterille Salzburgin festivaalia varten laaditun teoksen "Segue".
Staud on usein saanut teoksiinsa innoituksen kirjallisuuden ja kuvataiteen aiheista. Esimerkiksi intohimo Bruno Schulzin työtä kohtaan ilmenee teoksissa "Über trügerische Stadtpläne und die Versuchungen der Winternächte" (2009) ja "Zimt: Ein Orchesterdiptychon für Bruno Schulz". Orkesteriteostensa ohella Staud on säveltänyt esimerkiksi oopperoita. Hän sai Wienin kaupungin musiikkipalkinnon vuonna 2012, ja hänellä oli Luzernin festivaalin residenssi vuonna 2014. Vuonna 2018 Staud pääsi Salzburgin Mozarteumin sävellysprofessoriksi.
Khadija Saye

Khadija Mohammadou Saye (30. heinäkuuta 1992 Lontoo, Englanti – 14. kesäkuuta 2017 Lontoo, Englanti), tunnettiin myös nimellä Ya-Haddy Sisi Saye, oli brittiläinen valokuvaaja, jonka kuvasarja "Dwelling: in this space we breathe" oli esillä vuoden 2017 Venetsian biennaalissa.
Elämäkerta.
Khadija Saye syntyi Lontoossa vuonna 1992. Hän asui gambialaisen äitinsä Mary Mendyn kanssa Kensingtonissa Grenfellin tornitalossa. Khadija kävi ensin paikallista koulua, mutta sai 16-vuotiaana stipendin arvostettuun Rugby Schooliin. Alemman korkeakoulututkinnon Saye suoritti Farnhamin taideyliopistosta. Opiskeluaikanaan hän alkoi tutkia valokuvien kautta identettiään ja gambialaisia juuriaan. Hän alkoi myös kuvata kotiaan, Grenfellin tornitaloa.
Saye sai collegen jälkeen ohjaajakseen kuvataiteilija Nicola Greenin. Green oli ihastanut Sayen töihin nähtyään niitä tuomaroimassaan Discerning Eye -kilpailussa.
Sayen kuvasarja "Dwelling: in this space we breathe" valittiin toukokuussa 2017 Venetsian biennaaliin diasporapaviljongin näyttelyyn, johon otettiin mukaan myös monia jo maailmanlaajuisesti tunnettuja taiteilijoita. Sayen työt olivat esillä kokonaisuudessa, jossa oli esillä muita nousevia taiteilijoita. Hän käytti sarjan kuvissa 1800-luvun tekniikoita, joiden avulla hän tutki gambialaisia hengellisiä harjoituksia.
Saye asui elämänsä loppuun asti äitinsä kanssa Grenfellin tornitalossa. Hän kuoli kesäkuussa 2017 Grenfell Towerin tulipalossa.
Seurakuntien talo (Tampere)

Seurakuntien talo, josta käytetään myös kutsumanimeä Taivaanlinna, on Tampereen seurakuntien omistama liike- ja seurakuntatalo. Se sijaitsee Tampereen ydinkeskustassa Hämeenkadun, Näsilinnankadun ja Kauppakadun rajaamalla tontilla. Vuonna 1956 valmistuneen rakennuksen ovat suunnitelleet arkkitehdit Elma ja Erik Lindroos.
Talon suunnittelusta järjestettiin aikoinaan arkkitehtikilpailu. Siinä ensimmäisen palkinnon sai Reino Koivulan ehdotus. Lopulta talo päätettiin kuitenkin rakentaa kilpailussa toiseksi sijoittuneen Lindroosien ehdotuksen pohjalta. Seurakuntien talon tieltä purettiin kaupunginarkkitehti F. L. Caloniuksen suunnittelema uusrenessanssityylinen kivitalo, joka oli rakennettu vuonna 1890.
Arkkitehtuuri ja status.
Seurakuntien talo on klinkkerillä päällystetty laatikkomainen rakennus, jossa on nauhaikkunoita ja paljon lasipintaa. Tyyliltään talo edustaa rationalismia. Lindroosit ovat selvästi saaneet siihen vaikutteita arkkitehti Viljo Revelliltä.
Seurakuntien talo on suojeltu asemakaavalla vuonna 2003. Se on määritelty rakennustaiteellisesti arvokkaaksi ja kaupunkikuvan säilymisen kannalta tärkeäksi rakennukseksi. Suojelumääräys koskee myös talossa olevan seurakuntasalin interiööriä ja porrashuoneita.
Keitele-museo

Keitele-Museo on Suolahdessa sijaitseva toiminnallinen erikoismuseo, joka tallentaa Keiteleen vesialueen sekä Suolahden seudun rautatieliikenteen perinnettä. Museojunan – esimerkiksi Lättähatun – kyytiin voi myös päästä museomatkalle. 
Keitele-Museo kerää ja kunnostaa vanhaa rautatiekalustoa ja pitää sitä käyttökunnossa talkoovoimin. Kesän 2020 näkyvin toiminta oli avoimet ovet viikonloppuisin, jolloin paikalla vieraili yli 3 000 vierailijaa. Museojunamatkoilla käytetään useimmiten Lättähattua eli dieselmoottorijunaa Dm7, mutta jonkin verran matkoja tehdään myös muulla kalustolla eli Tka7-ratakuorma-autolla tai Tk3-höyryveturilla. Museojunamatkojen lisäksi Keitele-Museo järjestää yhteistyössä muiden toimijoiden kanssa muun muassa tapahtumia ja avointen ovien päiviä, jolloin veturitallin alueeseen ja tiloihin pääsee tutustumaan lähemmin.
Keitele-Museo on suurelta osin ulkomuseo, jossa museokalustoa käytetään edelleen. Museolla on käytössään laaja ratapiha, jonka kiskojen pituus on reilut kolme kilometriä. Ratapihalta on yhteys valtakunnan rataverkkoon. Ratapihalla kohtaavat harvinaislaatuisesti niin vesitie, maantie kuin rautatiekin. Junakalustoon kuuluu ainutlaatuista kalustoa, jollaista ei ole Suomessa muissa museoissa. Ratapihan ohella museoalueeseen kuuluvat vuonna 1898 valmistunut veturitalli, vuonna 1898 käyttöön otettu Suolahden Wanha Asema ja vuonna 2020 valmistunut kalustohalli.
Yaduveer Krishnadatta Chamaraja Wadiyar

Yaduveer Krishnadatta Chamaraja Wadiyar (s. 24. maaliskuuta 1992) on intialainen aatelinen, joka kruunattiin Mysoren titulaariseksi maharadžaksi 28. toukokuuta 2015. 
Yaduveer Gopal Raj Urs syntyi Swarup Anand Gopal Raj Ursin ja Tripurasundari Devin ainoana poikana. Hänen isosetänsä Mysoren maharadža Srikantadatta Narasimharaja Wadiyar kuoli lapsettomana vuonna 2013. Edesmenneen maharadžan vaimo Pramoda Devi ilmoitti vuonna 2015, että he adoptoivat Yaduveer Gopal Raj Ursin jatkamaan ruhtinaslinjaa. Devin mukaan hän teki päätöksen itse ja kysyi hyväksyntää muilta suvun jäseniltä. Adoption jälkeen Yaduveerista tuli perillinen ja hänen nimensä vaihdettiin Yaduveer Krishnadatta Chamaraja Wadiyariksi. Wadiyar opiskeli tuolloin Yhdysvalloissa Massachusettsin yliopistossa taloustiedettä. Hän valmistui toukokuussa 2015, jonka jälkeen loppukuussa hänet kruunattiin uudeksi maharadžaksi. Hän kommentoi sopeutuvansa uuteen asemaansa hyvin, vaikkakin moderni yliopistokoulutus ei valmistanut häntä uusiin velvollisuuksiinsa. Hänen mukaansa intialaiset uskonnolliset kirjoitukset ja vedalainen filosofia olivat hänelle vieraita asioita, joita hänen täytyi oppia ymmärtämään.
Wadiyar meni naimisiin rajasthanilaisen Dungarpurin maharadžan tyttären Trishika Kumari Singhin kanssa vuonna 2016. Hänen biologisen isänsä mukaan Wadiyar on tuntenut Singhin lapsuudestaan asti. Juhlia todistamaan osallistui noin tuhat henkeä ja iltapäivän vastaanotolle 2 500. Heille syntyi poika 6. joulukuuta 2017, joka oli ensimmäinen Wadiyar-dynastialle syntynyt lapsi vuosikymmeniin. Lapsettomuuden vuoksi useat Wadiyar-hallitsijat joutuivat adoptoimaan serkkujaan ja veljenpoikiaan. Ruhtinassuvun lapsettomuutta pyrki selittämään myös kansantarina, jonka mukaan satoja vuosia sitten elänyt Srirangapatnan hallitsijan vaimo Alemalemma teki itsemurhan, aviomiehensä maat vallanneiden, Wadiyarien sotilaiden jahdatessa häntä. Alemalemma kirosi kuollessaan Wadiyar-sukua, jotta he kuolisivat lapsettomina. Suku on yrittänyt lepyttää Alemalemmaa tekemällä uskonnollisia rituaaleja hänen puolestaan ja pystyttämällä hänelle patsaan.
Mumtaz (näyttelijä)

Mumtaz Madhvani (o.s. Askari; s. 31. heinäkuuta 1947 Bombay, Brittiläinen Intia), yleensä pelkästään Mumtaz, on intialainen näyttelijä, joka työskenteli hindinkielisissä elokuvissa. Hän oli uransa huipulla 1970-luvulla. Hänen voittamiinsa palkintoihin kuuluvat kaksi Filmfare Awards -palkintoa, parhaasta naispääosasta sekä elämäntyöstä.
Yksityiselämä.
Mumtazin vanhemmat Abdul Saleem Askari ja Shadi Habib Agha tulivat Iranista. He erosivat hänen ollessaan vuoden ikäinen. Mumtaz ja sisarensa Malika alkoivat työskennellä näyttelijöinä auttaakseen perheen taloudellisissa vaikeuksissa.
Mumtaz meni naimisiin intialaistaustaisen ugandalaisen liikemiehen Mayur Madhvanin kanssa vuonna 1974. Heillä on kaksi tytärtä, joista Natasha on naimisissa näyttelijä Fardeen Khanin kanssa. Mumtaz on selvinnyt rintasyövästä.
Kaminoyama

Kaminoyama () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Yamagatan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin kaakkoisosassa Yamagatan allaslaakson eteläreunalla. Idässä kaupungin alue nousee Zaōvuorelle ja rajautuu Miyagin prefektuuriin. Kaminoyamassa on 29 653 asukasta (syyskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 240,93 neliökilometriä.
Kaminoyama on vanha kylpyläpaikkakunta, jonka kuuman lähteen ("onsen") arvellaan löytyneen 1400-luvun puolivälissä. Kaminoyaman linna perustettiin vuonna 1535. Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla Kaminoyama kehittyi linnanaluskaupunkina ja yhtenä Ushū-kaidō-tiereitin postiasemista ("shukuba") Matsudaira-klaanin hallinnassa. Toisen maailmansodan jälkeen alueelta löydettiin uusia kuumia lähteitä, joiden myötä Kaminoyama saavutti suosiota matkailukohteena. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Kaminoyama sai vuonna 1954, kun Kaminoyaman maaseutukaupunkiin liitettiin viisi kyläkuntaa. Kaupunkiin on sijoittunut elintarvikkeiden, metalliosien ja sähkölaitteiden tuotantoa. Ympäröivillä maaseutualueilla viljellään esimerkiksi kakeja.
Kaminoyama-onsenin kuuman lähteen ja Kaminoyaman linnan jäänteiden lisäksi kaupungin nähtävyyksiä ovat runoilija Mokichi Saitōn muistomuseo, zenmunkki Takuan Sōhōn huvila Harusame-an ja muun muassa kiinalaista käsityötaidetta esittelevä Kaisendō-museo. Kaupungin itäosat kuuluvat Zaōn puolikansallispuistoon. Kaminoyamaa palvelee JR Higashi-Nihonin Ōu-päälinja, jota pitkin kulkee suurnopeusjunayhteys Yamagata Shinkansen.
Aija Pahkala

Aija Pahkala (s. 1988 Yli-Iissä) on suomalainen vuonna 2013 Teatterikorkeakoulusta maisteriksi valmistunut näyttelijä. Hän on valmistumisensa jälkeen näytellyt useissa eri kaupunginteattereissa.
Ura.
Pahkala syntyi vuonna 1988 Yli-Iissä. Hän halusi näyttelijäksi jo pienestä pitäen ja alkoi näytellä harrastajateatterissa teini-iässä. Hän osallistui yläasteella ollessaan äidinkielenopettajansa pitämille ilmaisutaidon kursseille. Opettaja kannusti häntä pyrkimään Kallion ilmaisutaidon lukioon. Kallion lukiosta valmistuttuaan hän pyrki Teatterikorkeakouluun, jonne pääsi ensimmäisellä yrityksellä. Hän valmistui sieltä maisteriksi vuonna 2013. 
Teatterikoulussa ollessaan Pahkala osallistui vuonna 2013 Sakari Hokkasen ohjaamaan "Huorasatu"-näytelmään, joka esitettiin Ryhmäteatterissa. Se on tehty Laura Gustafssonin samannimisen kirjan pohjalta.
Valmistuttuaan Pahkala oli Vaasan kaupunginteatterissa vuoden ja siirtyi sieltä Kokkolan kaupunginteatteriin, jossa hän oli kaksi vuotta. Kokkolan jälkeen hän sai kahden vuoden sopimuksen Lappeenrannan kaupunginteatteriin.
Pahkala avioitui näyttelijä Seppo Merviän kanssa vuonna 2016.
Ensiesiintymisensä televisiossa Pahkala teki "Putous"-viihdesarjassa keväällä 2021.
Jeff Wall

Jeffrey Wall (s. 29. syyskuuta 1946 Vancouver, Kanada) on kanadalainen taidevalokuvaaja. Hänet tunnetaan erityisesti suurikokoisista valokaapeissa esitetyistä valokuvistaan, joissa on usein tarinallisia elementtejä ja taidehistoriallisia viitteitä. Wallin työllä on ollut erittäin suuri vaikutus valokuvauksen tunnustamiseen ja hyväksymiseen itsenäisenä vakavasti otettavana taidemuotona.
Elämä ja ura.
Jeff Wall opiskeli taidehistoriaa Brittiläisen Kolumbian yliopistossa ja jatkoi valmistuttuaan tohtoriopintoihin Lontoossa. Hän ei kuitenkaan väitellyt, vaan palasi Kanadaan, jossa hän opetti useammassa yliopistossa vuoteen 1999 saakka. 1970-luvun puolivälin jälkeen Wall alkoi kokeilla suurien värillisten valokuvien esittämistä valokaapeissa. Heti ensimmäinen työ "The Destroyed Room" (1978) oli menestys. Wall on vuosien varrella käsitellyt erilaisia aiheita, mutta valokuvien esitystapa on useimmiten ollut sama. Wall esitti suurikokoiset työnsä kuten maalaukset tavalla, joka haastoi kriitikot ja taidemaailman ottamaan ne vakavasti. Esimerkiksi valokuvaajat Andreas Gursky, Thomas Struth ja Thomas Ruff ovat saaneet vaikutteita Wallin valokuvista. Vuoden 1997 Documenta 10 -näyttelyyn Kasseliin Wall toi myös mustavalkovalokuvia. 
Wallin töissä näkyy hänen taidehistoriallinen koulutuksensa. Valokuvat viittaavat usein maalaustaiteen historiaan ja käyttävät elokuvauksen tekniikoita. Wall keskittyy valokuviinsa kuin elokuvatuotantoihin. Hän tekee toisinaan vain 3–4 työtä vuodessa. Yksittäisen teoksen valmistelu ja tuotanto kestää kauan ja projektin kustannukset saattavat nousta kymmeniin tuhansiin euroihin. 
Valokuvaamisen lisäksi Wall tunnetaan myös taideteoreetikkona. Hän on kirjoittanut useita esseitä, joissa näkyy hänen taideteoreettinen ja -historiallinen taustansa. Wallin töillä ollut merkittävä vaikutus valokuvien hintojen nousuun taidemarkkinoilla. Jos Wallin työ tulee myyntiin, hintapyyntö on usein lähtenyt miljoonasta dollarista. Wallin töitä on nähtävissä julkisesti esimerkiksi Helsingin nykytaiteen museon Kiasman, Lontoon Tate Galleryn, New Yorkin Museum of Modern Artin ja New Yorkin Guggenheim-museon kokoelmissa.
Valamonruusu

Valamonruusu ("Rosa" ’Splendens’) on "Rosa" Francofurtana-ryhmään eli kirkonruusuihin kuuluva ruusulajike, jolle tunnusomaista ovat karmiininpunaiset kukat. Ruusu kuuluu Suomen historiallisiin ruusuihin.
Alkuperä.
Valamonruusu on ollut jo 1600-luvulta hyvin yleinen Suomessa. Suomenkielinen nimi valamonruusu on kauan sitten syntynyt ruusun ruotsinkielisestä nimestä ”vallmoros” eli ”unikkoruusu”. Valamon luostarin kanssa nimellä ei ole mitään tekemistä. Aikaisemmin uskottiin valamonruusuja olevan Suomessa useita eri kantoja, mutta DNA-tutkimukset ovat osoittaneet niiden olevan perimältään identtisiä.
"Rosa" Splendensin ja "Rosa" Francofurtana-ryhmän uskotaan olevan metsäruusun ("Rosa cinnamomea") ja gallianruusun ("Rosa gallica") luonnossa syntynyt risteymä. Kasvitieteilijä Carolus Clusius mainitsee vuonna 1583, että "Rosa" Frankofurtana-ryhmään kuuluvaa Frankfurt-ruusua kasvatetaan puutarhoissa Frankfurt am Mainissa. Vuonna 1774 se sai nimekseen "Rosa francofurtana". Nimi viittaa nykyisin koko ryhmään.
Kuvaus.
Valamonruusu kasvaa noin 1,5–2 metrin korkuiseksi pensaaksi. Versot ovat vahvat ja pystyt. Piikkejä on melko vähän. Lehdet ovat tummanvihreät, alta vaaleammat. Runsas kukinta alkaa Suomessa kesä-heinäkuun vaihteessa. Kukat ovat puolikerrannaisia tai lähes yksinkertaisia, halkaisijaltaan 6–7 senttiä. Kirkkaankeltaiset heteet erottuvat hyvin teriön keskellä. Kukan tuoksu on mieto, miellyttävä, hienostunut ja pohjatuoksuna on ruusuntuoksu. Kukinnan jälkeen pensaat ovat täynnä päärynänmuotoisia, oranssinpunaisia kiulukoita. Syksyllä pensas värjäytyy yleensä keltaiseksi. Ruusu sietää auringon paahdetta ja kuivuutta. Valamonruusu menestyy Suomessa kasvuvyöhykkeillä I – V.
Henry Thode

Henry (Heinz, Heinrich) Thode (13. tammikuuta 1857 Dresden – 9. marraskuuta 1920 Kööpenhamina, Tanska) oli saksalainen taidehistorioitsija ja kirjailija. Opiskeltuaan ensin Leipzigissa, Wienissä, Berliinissä ja Münchenissä hän teki 1880–1884 opintomatkan Ranskaan, Englantiin, Alankomaihin ja Italiaan tutustuakseen näiden maiden taiteeseen. Vuosina 1886–1889 hän toimi yksityisdosenttina Bonnissa, sitten 1890–1891 Städelsches Kunstinstitutin johtajana Frankfurt am Mainissa ja vuodesta 1894 taidehistorian professorina Heidelbergin yliopistossa. Hänen tärkeimmät teoksensa ovat "Franz von Assisi und die Anfänge der Kunst in Italien" (2. p. 1904), joka oli aikanaan uraauurtava renessanssin synnyn tutkimuksessa; "Die Malerschule von Nürnberg im 14. und 15. Jahrhundert" (1891); "Hans Thoma" (1891); "Andrea Mantegna" (1897); "Correggio" (1898); "Hans Thoma und seine Kunst" (1899); "Giotto" (1899); "Tintoretto" (1901); "Kunst, Religion und Kultur" (1901); "Michelangelo und das Ende der Renaissance" (1902); "Böcklin und Thoma" (1905). Vuodesta 1894 Thode julkaisi Hugo von Tschudin kanssa aikakauskirjaa "Repetitorium für Kunstwissenschaft". Lisäksi Thode on julkaissut runokokoelmia, muun muassa "Federspiele" (1892).
Jäätyään vuonna 1911 eläkkeelle Thode asui Italiassa sieltä hankkimassaan huvilassa. Erottuaan Daniela von Bülowista Thode oli naimisissa vuodesta 1914 tanskalaisen viulistin Hertha Tegnerin kanssa.
Lakewood (New Jersey)

Lakewood on kunta ("township") Yhdysvaltojen New Jerseyn osavaltiossa Oceanin piirikunnassa. Sen asukasluku oli vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan 135 158. Huomattava osa asukkaista on ortodoksijuutalaisia.
Maantiede.
Lakewood sijaitsee New Jerseyn osavaltion itäosassa Oceanin piirikunnassa. Kunta on rakennettu Metedeconkjoen etelähaaralle ja ympäröivällä seudulla on metsiä ja järviä.
Historia.
Nykyisen Lakewoodin alueelle muutti englantilaisia ja alankomaalaisia siirtolaisia vuonna 1814. Paikkakunta on tunnettu useilla eri nimillä, joita olivat Three Partner’s
Mill, Washington Furnace (1814–1818), ja Bergen Iron Works (1833–1865). Vuonna 1865 se sai nimen Bricksburg. Charles Henry Kimball alkoi kehittää paikkakunnasta talvilomakohdetta vuonna 1879 ja vuonna 1880 nimi muutettiin nykyiseen Lakewoodiin paikkakunnan markkinoimiseksi. Lakewoodin township perustettiin vuonna 1892 erottamalla se Shrewburysta.
Vuonna 1890 Lakewoodiin rakennettiin hotellit Laurel-in-the-Pines ja Lakewood. Paikkakunnasta tuli suosittu matkailukohde. Kiinteistöjä alueelta hankkivat esimerkiksi George Jay Gould ja John D. Rockefeller. 1920-luvun ja 1940-luvun välillä paikkakunnalle tuli suuri määrä juutalaisia siirtolaisia New Yorkista. Siirtolaiset alkoivat kasvattaa kanoja. Matkailuala alkoi taantua 1960-luvulta lähtien ja sen tilalle alettiin rakentamaan teollisuutta.
Talous.
Lakewood on edelleen terveys- ja talvilomakohde. Kunnassa on myös suuri teollisuuspuisto. Paikallisen teollisuuden tuotteita ovat esimerkiksi laatikot, muovit, kemikaalit ja autojen osat. 
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Lakewoodissa aikavälillä 2014–2018 olivat 48 341 USD ja henkilöä kohden 17 460 USD. 27,5 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö.
Kunnan asukasluku oli vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan 135 158. Kunnan asukkaista 83,7 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 82,4 %), 2,6 % afroamerikkalaisia, 11,7 % latinoja mistä tahansa rodusta, 0,5 % aasialaisia ja 0,5 % alkuperäisasukkaita. 6,4 % kunnan asukkaista oli syntynyt ulkomailla. 
Huomattava osa Lakewoodin väestöstä on ortodoksijuutalaisia. Vuonna 2019 heidän osuudekseen väestöstä arvioitiin noin kaksi kolmasosaa.
Boris Mihailov (valokuvaaja)

Boris Andrijovytš Mihailov (, s. 25. elokuuta 1938) on ukrainalainen taidevalokuvaaja ja taiteilija, joka tunnetaan erityisesti ukrainalaisia syrjäytyneitä kuvaavista teoksistaan. Erilaisilla valokuvauksen tekniikoilla laajaa aihevalikoimaa käsitellyttä Mihailovia pidetään yhtenä tärkeimmistä aiemman Neuvostoliiton alueelta tulevista nykytaiteilijoista. 
Mihailov työskenteli 1960-luvulla insinöörinä Neuvostoliitossa ja harrasti valokuvausta. Kun hän otti vaimostaan alastonkuvia, hänet erotettiin työstään. Mihailov päätti ryhtyä kokopäiväiseksi valokuvaajaksi, koska muuta työtä ei ollut tarjolla. Pitkän uransa aikana Mihailov on käyttänyt lukuisia eri tekniikoita. Vaikka hän on tunnetuin Ukrainan sosiaalista tilannetta kommentoivista kuvistaan, joissa pääosassa ovat alkoholistit, työttömät ja yhteiskunnasta syrjäytyneet, Mihailovin laajaan tuotantoon kuuluu myös löydetyistä kuvista koostuvia teoksia ja omakuvia. Mihailovin töitä on nähtävissä julkisesti esimerkiksi Helsingin Ateneumin taidemuseon, Lontoon Tate Galleryn ja New Yorkin Museum of Modern Artin kokoelmissa.
Canon EOS 850D

Canon EOS 850D on Canonin helmikuussa 2020 julkistama digitaalinen järjestelmäkamera. Siinä on 24 megapikselin APS-C-kokoinen CMOS-kenno, ja sillä voi kuvata jopa 7,5 kuvaa sekunnissa. Videoita voi kuvata 4K-laadulla enintään 25 kuvaa sekunnissa ja FullHD-laadulla enintään 60 kuvaa sekunnissa. Kamerassa on kolmen tuuman kosketusnäyttö, ja siinä on tuki Bluetoothille ja Wi-Fi:lle. Kameran runko painaa akun kanssa 515 grammaa.
Kamera tunnetaan Pohjois-Amerikassa nimellä Canon EOS Rebel T8i ja Japanissa nimellä Canon EOS Kiss X10i.
August Tholuck

Friedrich August Gotttreu Tholuck (1799 Breslau – 1877) oli saksalainen evankelinen teologi, suomalaista sukua. Tholuck suhtautui nuoruudessaan uskontoon kielteisesti, mutta muutettuaan Berliiniin hän päätyi sikäläisten pietistien seuraan ja hänestä tuli uskovainen. Oltuaan muutaman vuoden ylimääräisenä yliopistonopettajana Berliinissä Tholuck siirtyi 1826 vakinaiseksi teologian professoriksi Hallen yliopistoon, jossa hän vaikutti kuolemaansa asti.
Tholuckin vaikutus oli suuri. Pääosin hänen henkilökohtaisiin kokemuksiinsa perustuu kirja "Lehre von der Sünde und vom Versöhner oder die wahre Weihe des Zweiflers" (1823), joka levisi laajalle niin Saksassa kuin käännettynä muillekin kielille. Vuodesta 1839 hän oli yliopiston saarnaaja.
Tholuck perusti 1872 teologian opiskelijoille konviktin eli asuntolan, jossa opiskelijat saivat edullisen täysihoidon. Sen esikuvan mukaan samanlaisia asuntoloita perustettiin muuallekin.
Tholuckin kootut teokset on julkaistu nimellä "Dr. August Tholuck's Werke" (1862).
Rubidiumsulfaatti

Rubidiumsulfaatti (Rb2SO4) on rubidium- ja sulfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muiden rubidiumyhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa rubidiumsulfaatti on valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on ortogonaalinen. Aine liukenee hyvin veteen. 
Rubidiumsulfaattia valmistetaan rubidiumalumiinisulfaatin eli rubidiumalunan vesiliuoksesta emäksen kuten ammoniakin, kalsiumoksidin tai bariumhydroksidin avulla, jolloin alumiini saostuu ja vesi haihdutetaan. Toinen tapa on rubidiumhydroksidin tai -karbonaatin reaktio rikkihapon kanssa.
2 RbAl(SO4)2 (aq) + 6 OH- (aq) → Rb2SO4 (aq) + 2 Al(OH)3 (s) + 3 SO42- (aq)
Rb2CO3 + H2SO4 → Rb2SO4 + H2O + CO2
Rubidiumsulfaattia käytetään muun muassa rubidiumhydroksidin valmistamiseen. Siitä voidaan valmistaa myös metallista rubidiumia.
Long Branch (New Jersey)

Long Branch on kaupunki Yhdysvaltojen New Jerseyn osavaltiossa Monmouthin piirikunnassa Atlantin valtameren rannikolla. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 30 719.
Maantiede.
Long Branch sijaitsee New Jerseyn osavaltion itäosassa Monmouthin piirikunnassa Atlantin valtameren rannikolla. New York sijaitsee noin 80 kilometriä Long Branchistä pohjoiseen.
Historia.
Ensimmäiset eurooppalaiset siirtolaiset saapuivat nykyisen Long Branchin alueelle vuonna 1668. Alue oli ostettu delaware-intiaaneilta. Asutus paikalla oli aikaisemmin sisämaassa päin, jossa maa soveltui helpommin maanviljelykseen. 
Long Branchiä alettiin kehittää matkailukohteena 1780-luvulta lähtien. Sen suosio alkoi kasvaa seuraavan vuosisadan puolella. Laivat New Yorkista pysähtyivät Long Brachille rakennetulla laiturilla vuodesta 1828 alkaen, ja 1830-luvulta lähtien suosituksi tulivat ravit ja uhkapelaaminen. Rautatieyhteys rakennettiin vuonna 1860. Matkailijoita houkutteli etenkin yhdistelmä liikenneyhteyksiä suuriin kaupunkeihin, meri, aurinko ja pelaaminen. Kaupunkiin rakennettiin suuria hotelleja ja Long Branch oli Yhdysvaltojen itärannikon suosituimpia lomakaupunkeja. Hallinnollisesti siitä tuli borough vuonna 1867 ja itsenäinen kaupunki vuonna 1904. Tunnettuja Long Branchin kävijöitä ovat olleet esimerkiksi Lillie Langtry ja Lillian Russell sekä presidentit Ulysses S. Grant, James A. Garfield ja Woodrow Wilson.
Matkailu taantui merkittävästi, kun New Jerseyn osavaltio sääti vuonna 1897 uhkapelaamisen laittomaksi. Matkailua oli edelleen, mutta aikaisempaa matkailun kultakautta ei enää saavutettu. Kaupungin väkiluku pieneni 1900-luvun puolivälistä alkaen.
Talous.
Long Branchissä on nykyisin teollisuutta. Paikallisen teollisuuden tuotteisiin kuuluvat esimerkiksi tekstiilit ja elektroniikka. Myös matkailualaa on elvytetty. Kaupungin rantatietä on kunnostettu, ja kaupungissa toimii Hilton-ketjun Ocean Place Resort.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Long Branchissä aikavälillä 2014–2018 olivat 58 232 USD ja henkilöä kohden 32 957 USD. 19,1 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö.
Kaupungin asukasluku oli vuoden 1960 väestönlaskennassa 26 230. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan väkiluku oli 30 719 ja vuoden 2019 arvion mukaan 30 241. Kaupungin asukkaista 67 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 51,4 %), 14,9 % afroamerikkalaisia, 30,4 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 2,5 % aasialaisia. 43,6 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä, kuin englantia, ja 30,7 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
We Are Chaos

We Are Chaos on Marilyn Mansonin yhdestoista studioalbumi, joka julkaistiin 11. syyskuuta 2020.
Fanny Fröman

Fanny Fröman (s. 1991) on suomalainen Helsingin Sanomien toimittaja. Hän on vastannut HS:n Lasten uutisista vuodesta 2016 lähtien. 
Fröman sai vuonna 2020 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon työstään lapsille suunnattujen uutisten parissa. Raadin mukaan palkinto myönnettiin "maailman ymmärrettäväksi tekemisestä lapsille sopivalla tavalla ja lasten ja nuorten herättelystä yhteiskunnallisiksi kansalaisiksi". Frömanin johtamat Lasten uutiset sai vuonna 2018 Suomen Unicefin Lapsen oikeuksien -vaikuttaja tunnustuksen lasten medialukutaidon kehittämisestä sekä yhteiskunnallisen osallisuuden edistämisestä. Lasten uutiset palkittiin vuonna 2023 ja 2024 Kultainen Venla -palkinnolla vuoden parhaana lasten- ja nuortenohjelmana.
Koulutukseltaan Fröman on valtiotieteiden maisteri sekä kauppatieteiden maisteri. Hän on työskennellyt myös Svenska Ylellä ja Hufvudstadsbladetissa sekä toiminut juontajana Nelosella.
Schroth

Schroth on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
All In (EP)

All In on eteläkorealaisen Stray Kidsin ensimmäinen japaninkielinen EP. Albumi julkaistiin 4. marraskuuta 2020.
Wilhelmine von Sagan

Katharina Friederike Wilhelmine Benigna von Sagan, Kuurinmaan prinsessa, Saganin herttuatar, (8. helmikuuta 1781 Jelgava – 29. marraskuuta 1839 Wien) oli baltiansaksalainen ylhäisaatelinen ja tullut tunnetuksi Itävallan ulkoministerin ja kanslerin Klemens von Metternichin rakastajattarena.
Wilhelmine von Sagan syntyi nykyisen Latvian alueella, Kuurinmaan viimeisen herttuan Peter von Bironin ja Dorothea von Medemin vanhimmaksi tyttäreksi. Hänellä oli kolme nuorempaa sisarta. Vuonna 1795 herttuakunta oli pakko luovuttaa Venäjälle ja herttua siirtyi perheineen Sleesiaan, Saganiin. Ruhtinatar sai hyvän koulutuksen, hän tunsi erityisen hyvin historiaa ja filosofiaa. Lisäksi hän osasi monia kieliä ja oli tunnettu bibliofiili. 
Gustaf Mauritz Armfeltilla oli suhde Wilhelmine von Saganin äidin Dorothea von Medemin kanssa, mutta myös tytär rakastui suomalaiseen kenraaliin. Suhteesta syntyi tytär Adelaide 'Vava' Gustava Aspasija Armfelt (1801–1881). Synnytys oli vaikea eikä Wilhelmine voinut enää saada lapsia. Tytär annettiin kasvatettavaksi isän sukulaisille, lähinnä tämän aviovaimolle Hedvig Ulrika de la Gardielle Suomeen Halikon Åminnen kartanoon eivätkä äiti ja tytär enää tavanneet. Vava adoptoitiin Armfeltien kreivilliseen sukuun vuonna 1812. Adelaide 'Vava' Gustava Aspasija Armfelt avioitui kreivi Magnus Reinhold Armfeltin kanssa, joka omisti Wiurilan kartanon. 
Liikkuvaa elämää Euroopan salongeissa viettänyt ruhtinatar ei voinut sietää Napoleonia. Hän kustansi salaa 500 miehen varusteet Ranskan vastaiseen taisteluun ja kuului Napoleonia vastustaneiden naisten loosiin, vaikka hänen sisarensa olikin Napoleonin puolison keisarinna Marie Louisen hovineito. Säilyneen kirjeenvaihdon perusteella voidaan päätellä ruhtinattaren vihanneen kaikkea liberaalia. 
Klemens von Metternichin ja Wilhelmine von Saganin suhde alkoi vuonna 1813. He olivat tunteneet toisensa jo muutaman vuoden ajan. Ruhtinattaren epäillään olleen tuolloin Venäjän hallituksen palveluksessa tehtävänään vaikuttaa Itävallan kanslerin poliittisiin mielipiteisiin. Suhde päättyi osittain myös siksi, että ruhtinatar ei halunnut olla naimisissa olleen Metternichin salainen rakastajatar. Mielenkiintoinen yksityiskohta on se, että von Sagan ja Metternichin seuraava rakastajatar Catherine Bagration asuivat samalla kadulla viereisissä taloissa. Suhteen jälkeen Metternich ja von Sagan kirjoittivat toisilleen satoja kirjeitä, jotka löydettiin vuonna 1949.
Wienin kongressin jälkeen Wilhelmine von Sagan toimi monen tytön kasvatusäitinä. Hän solmi avioliiton vuonna 1819 Karl Rudolf von der Schulenburgin kanssa. Liitto päättyi avioeroon vuonna 1829. Myös kaksi aikaisempaa, lyhyeksi jäänyttä avioliittoa päättyivät eroon. Myös Božena Němcová, tšekkiläinen kirjailija, oli yksi ruhtinattaren kasvatustyttäristä. Kirjailijan epäillään olleen Wilhelmine von Saganin sisarentytär. Asiaa ei ole tosin todistettu virallisesti.
Końskien piirikunta

Końskien piirikunta () on yksi Świętokrzyskien voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 79 858. Piirikunta on jaettu kahdeksaan maalaiskuntaan, jotka ovat Fałków, Gowarczów, Końskie, Radoszyce, Ruda Maleniecka, Słupia Konecka, Smyków sekä Stąporków ja niissä on kylien lisäksi kolme kaupunkia; hallintokeskus Końskie, Radoszyce ja Stąporków.
Końskien piirikunnan pinta-alasta arviolta 49,1 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Końskien piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 10,9 prosenttia. Luku on huomattavan korkea koko Puolan työttömyysasteeseen verrattuna.
Vuoden 2019 lopussa Końskien piirikunnassa arvioitiin olevan 79 858 asukasta, joista 50,7 prosenttia naispuolisia ja 49,3 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 84 528 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 60 614 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 15,7 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 59,8 prosenttia ja eläkeikäisten 24,5 prosenttia väestön keski-iän ollessa 43,8 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 587 lasta.