tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aaron Lennon

Aaron Justin Lennon (s. 16. huhtikuuta 1987 Leeds, Englanti) on englantilainen uransa päättänyt jalkapalloilija. 165 senttimetriä pitkän Lennonin pelipaikka oli hyökkäävä keskikenttäpelaaja tai laitalinkki. Hän pelasi Englannin maajoukkueessa 21 ottelua vuosina 2006–2013 ja edusti maataan MM-kilpailuissa 2006 ja 2010.
Ura seurajoukkueissa.
Lennon aloitti ammattilaisuransa Leedsissä, jossa hän teki Valioliigadebyyttinsä elokuussa 2003, vain 16 vuoden ja 129 päivän ikäisenä. Hänestä tuli samalla kaikkien aikojen nuorin Valioliigapelaaja. Vuoden 2005 heinäkuussa Lennon siirtyi Tottenhamiin miljoonan punnan siirtosummalla. Debyyttinsä Tottenhamissa Lennon teki Chelseaa vastaan elokuussa 2005. Ensimmäisellä kaudellaan (2005–2006) Tottenhamissa Lennon pelasi 29:ssä pelissä. Kaudella 2006–2007 Lennon pelasi Valioliigassa 24:ssä ottelussa ja kaikkiaan kaudella 43:ssa ottelussa ja teki viisi maalia. Kaudella 2007–2008 Lennon esiintyi 47:ssä Tottenhamin ottelussa kaikista 57:stä ottelusta.
20. maaliskuuta 2009 Lennon solmi uuden pelaajasopimuksen Tottenhamin kanssa. Uusi sopimus pidensi Lennonin aikaisempaa sopimusta kahdella vuodella ja kesti 2014 kesään saakka.. Tammikuussa 2015 Lennon siirtyi lainalle Valioliigassa pelaavaan Evertoniin ja teki syyskuussa 2015 kolmivuotisen sopimuksen seuran kanssa. Tammikuussa 2018 hän siirtyi Evertonista Burnleyyn. Lennon pelasi Burnleyssä 2,5 kauden aikana 46 valioliigaottelua ja teki yhden maalin.
Lennon siirtyi syyskuussa 2020 kaksivuotisella sopimuksella turkkilaisseura Kayserisporiin. Lennon pelasi kaudella 2020–2021 Turkin Superliigassa 36 ottelua, joissa hän antoi viisi maalisyöttöä.
Elokuussa 2021 Lennon purki sopimuksensa Kayserisporin kanssa ja palasi Burnleyyn. Kaudella 2021–2022 hän pelasi Englannin Valioliigassa 28 ottelua ja teki kaksi maalia. Burnley ei uusinut hänen sopimustaan kauden jälkeen.
Marraskuussa 2022 Lennon ilmoitti lopettavansa ammattilaisuransa.
Ura maajoukkueessa.
Lennon debytoi Englannin maajoukkueessa kesäkuussa 2006 Jamaikaa vastaan pelatussa ottelussa. Hänet valittiin myös vuoden 2006 MM-kisoihin, joissa hän pelasi kolmessa ottelussa yhteensä 104 minuuttia. Lennon oli sivussa Englannin maajoukkueesta Fabio Capellon tultua maajoukkueen valmentajaksi mutta palasi joukkueeseen hyvien seurajoukkuenäyttöjen myötä. Lennon pelasi vuoden 2010 MM-kilpailuissa kaksi alkulohko-ottelua, joista toisen kokonaan. Hän pelasi viimeiseksi jääneen maaottelunsa helmikuussa 2013 Brasiliaa vastaan.
Arosusi

Arosusi () on Hermann Hessen vuonna 1927 julkaistu, osittain omaelämäkerrallinen romaani. Sitä pidetään "Lasihelmipelin" ohella Hessen tunnetuimpana ja luetuimpana teoksena.
Juoni.
Kirjan päähenkilö on keski-ikäinen Harry Haller, jonka elämä on rajusti ailahtelevaa. Hänen suhteensa ympäröivään yhteiskuntaan on vaikea, ja useimmiten Harry sulkeutuukin omaan maailmaansa kirjojen ja klassisten mestarisäveltäjien pariin. Eräänä iltana hänelle kuitenkin annetaan kadulla erikoinen vihkonen, "Kirja Arosudesta". Siinä kerrotaan miehestä, joka on puoliksi susi, eikä saa sovitettua yhteen luonnettaan miehen ja suden välillä ja tuntee siksi suurta ahdistusta. Harry kokee tarinan viittaavan itseensä, ja kirjassa onkin merkittävässä roolissa Harryn pohdinta oman persoonansa luonteesta ja siitä, kuinka sulauttaa mies ja susi samaan kehoon ja mieleen.
Harry ajautuu persoonallisuuskriisissään itsemurhan partaalle, mutta tavattuaan kapakassa viehkeän naisen nimeltä Hermine, hänen elämänsä suunta ainakin hetkeksi muuttuu. Hermine vie Harryn iloisen yöelämän, tanssin ja seurustelun maailmaan, josta Harry on jo kauan aikaa sitten vieraantunut. Harry tutustuu myös Pablo-nimiseen muusikkoon, joka opettaa hänelle elämää, ja Maria-nimiseen kiihkeään nuoreen naiseen, josta tulee hetkeksi Harryn rakastaja. Harryn sisäinen kamppailu Arosuden ja muiden luonteensa pirstaleiden kanssa huipentuu ainoastaan hulluille tarkoitetun Maagillisen teatterin näyttämöllä hallusinogeenien ja hurjien kuvitelmien saattelemana.
Kirja on hyvin voimakas ja lukeminen vaatii ajattelua ja syventymistä, sillä Hessen käyttämät modernistiset lauserakenteet ovat ajoittain vaikeaa luettavaa. Romaanin alussa on "Julkaisijan esipuhe" ja "Kirja Arosudesta", jotka tyylillisesti eroavat teoksen kolmannesta osasta "Harryn muistiinpanot". Huomattava osa tekstistä käytetään selittelyyn ja psykoanalyyttisiin pohdintoihin.
Useamman persoonan sulauttaminen samaan kehoon on tuttu teema myös Hessen romaanista "Narkissos ja Kultasuu". Kirjassa on useita psykologisia ja psykoanalyysin aineksia. Kerronnassa kuultavat myös Hessen 1920-luvulla kokemat henkilökohtaiset vaikeudet.
Sovitukset.
Fred Haines on vuonna 1974 ohjannut romaaniin perustuvan elokuvan "Steppenwolf". Elokuvassa näyttelevät muun muassa Max von Sydow, Dominique Sanda ja Pierre Clementi.
Danelagen

Danelagen ("danelag" tai "Danelaw"; ) eli ”tanskalaisten laki” oli varhaisella keskiajalla voimassa niillä itäisen ja pohjoisen Englannin alueilla, jotka viikingit olivat valloittaneet. Näissä osissa Englantia noudatettiin lakeja ja perinteitä, jotka erosivat anglosaksien hallitsemien alueiden tavoista.
Danelagen tarkoitti lain lisäksi myös tanskalaisten (normannien) valloittamia alueita. Viikinkipäällikkö Horik I perusti vuonna 835 Thamesjoen suulle tukikohdan. Aluksi viikingit tekivät ryöstöretkiä, mutta vähitellen siirryttiin alueiden asuttamiseen ja verottamiseen. Normannien ja vapaan Englannin välinen raja sovittiin Edingtonin taistelun jälkeen vuonna 878. Englannin luovuttamalla Danelagenin alueella sijaitsivat muun muassa Jorvik (nykyinen York) ja Norvic (nykyinen Norwich). Tanskan sotilaallinen voima alkoi kuitenkin ehtyä 800-luvun loppupuoliskolla ja samalla se siirsi painopisteen mantereen puolelle Seinejoen suulle. Osa Danelagenista menetettiin 900-luvun alussa ja loppuosa vuonna 939.
Sydneyn sinfoniaorkesteri

Sydneyn sinfoniaorkesteri () on Sydneyssä, Australiassa toimiva sinfoniaorkesteri. Se perustettiin nykymuodossaan vuonna 1946. Alkuperäisessä kokoonpanossa jäseniä oli 82.
Sydneyn sinfoniaorkesterin ensimmäiseksi ylikapellimestariksi nousi vuonna 1947 Eugene Goossens. Orkesteri pitää vuosittain noin 150 konserttia. Nykyisenä ylikapellimestarina toimii italialainen Gianluigi Gelmetti.
Elvi Maarni

Elvi Maarni (8. lokakuuta 1907 Viipuri – 7. lokakuuta 2006 Vantaa) oli suomalainen taidemaalari. Maarni vietti lapsuutensa ja nuoruutensa syntymäkaupungissaan Helsingissä. Hänen lapsuudenkotinsa oli täynnä taidetta.
Elvi Maarni opiskeli Vapaan Taidekoulun iltalinjalla Otavan kirjapainossa työskennellessään. Hän oli surrealisti, jota on verrattu Helene Schjerfbeckiin. Maarni ei juurikaan osallistunut näyttelyihin teoksillaan.
Maarnin mesenaattina toimi taidekauppias Helmuth van Assendelft, joka osti kuukausipalkkaa vastaan Maarnin maalaukset. Maalausten aiheina on muun muassa sodan ja sen jälkeisen ajan tunnelmat, töistään palaavat ihmiset, viulistit sekä äiti ja lapsi -teema. Maarni kuoli 98-vuotiaana syksyllä 2006.
Santa María (purjealus)

Santa María ("Pyhä Maria") oli suurin Kristoffer Kolumbuksen ensimmäisellä, vuonna 1492 Atlantin poikki länteen suuntautuneella matkalla käytetyistä purjelaivoista. "Santa María" oli karakkityyppinen alus, joka toimi myös tutkimusmatkan lippulaivana. Muut ensimmäisen tutkimusmatkan purjealukset olivat karavelit "Pinta" ja "Niña".
Alus haaksirikkoutui kesken matkan joulupäivänä 1492 Haitin pohjoispuolella Cap-Haïtienin lähellä.
Laivan historia.
Aluksen alkuperäinen nimi oli "La Gallega" (suom. "galicialainen nainen"), luultavasti sen johdosta, että alus oli rakennettu Galiciassa, Pontevedran kaupungissa. Aluksella purjehtineet merimiehet kutsuivat sitä kuitenkin nimellä "Marigalante" (suom. "Likainen Maria"), joka viittasi prostituoituun. Kirjoituksissaan pappi Bartolomé de las Casas ei koskaan puhu aluksesta millään näistä kolmesta nimestä vaan viittaa siihen sanoilla "La Capitana" tai "La Nao". 
Aluksen pituudesta ei ole tarkkaa tietoa, mutta vastaaviin tunnettuihin saman ajankohdan aluksien löytöihin perustuen sen pituudeksi arvioidaan nykyään noin 19 metriä, leveydeksi 5 metriä ja vetoisuudeksi noin 108 tonnia. 
Haaksirikkoutuminen.
Jouluaattona 1492 alus purjehti Hispaniolan rannikkoa pitkin. Kolumbus ei ollut nukkunut kahteen yöhön ja meni nukkumaan. Meri oli tyyni, ja tällöin merimies, jonka tehtävänä oli laivan ohjaaminen, antoi ruorin hyttipojalle. Keskiyöllä alus ajautui merivirran mukana hiekkasärkälle. 
Alusta yritettiin pelastaa, ja sen mastot katkaistiin aluksen keventämiseksi. Alus kääntyi kuitenkin kyljelleen, ja sen runkolankkuja vääntyi irti. Kun alus todettiin menetetyksi, miehistö siirtyi Niñalle. Tämä oli kuitenkin liian pieni alus molemmille miehistöille, jolloin 39 miestä jätettiin Hispaniolaan. He perustivat Santa Maríasta irrotetun puutavaran avulla leirin, joka sai nimekseen Villa de Navidad (Joulukylä). 
Hylyn etsintä.
Barry Cliffordin johtama meriarkeologiryhmä kertoi toukokuussa 2014, että se on mahdollisesti paikantanut ja löytänyt "Santa Marían" jäännökset. Sijainti määriteltiin Kolumbuksen päiväkirjamerkintöjen ja hänen rakentamansa linnakkeen La Navidadin perusteella. Suomalaisen meriarkeologian tutkija Riikka Alvikin arvion mukaan laivasta voi olla jäljellä painolastin alla säilynyttä pohjaosa. YK:n kulttuurijärjestö Unesco on kuitenkin kiistänyt hylyn olevan "Santa María", sillä sen kiinnikkeet edustavat myöhäisempää laivatekniikkaa ja hylky on löydetty väärästä paikasta. Sittemmin YK:n asiantuntijat ovatkin todenneet, ettei kyseessä ole "Santa María" vaan myöhäisempi alus.
Aluksesta on tehty useita replikoita, mutta yksikään niistä ei todennäköisesti ole täydellinen kaksoiskappale, sillä piirustuksia Kolumbuksen laivoista ei ole olemassa.
R-7

R-7 Semjorka (, "seiska", ) oli maailman ensimmäinen mannertenvälinen ballistinen ohjus (ICBM), joka laukaistiin ensi kerran 23. elokuuta 1957 . Tämä Neuvostoliiton kehittämä ohjus oli palveluskäytössä kylmän sodan aikana vuodet 1959–1968.
Ohjus oli perustana Sojuz-kantoraketille, joka vei maata kiertävälle radalle ensimmäisen satelliitin, Sputnikin. Vuonna 2006 Sojuz oli maailman eniten käytetty kantoraketti, jonka muun muassa Euroopan avaruusjärjestö otti käyttöönsä vuonna 2010.
Tekniikkaa.
R-7 oli 34 metriä pitkä ja halkaisijaltaan kolmimetrinen. Sen lentoonlähtömassa oli 280 tonnia. Se oli kaksivaiheinen ja käytti polttoaineenaan nestehappea ja kerosiinia ja toimitti asekuormansa 8 000 km:n päähän noin 5 000 metrin tarkkuudella (CEP). Hyötykuormana oli yksi kolmen megatonnin ydinkärki.
Päämoottoreita oli 20 ja ohjausmoottoreita 12.
Kehitys.
Ohjuksen suunnittelutyö alkoi OKB-1:ssä Kaliningradissa vuonna 1953. Virallisesti ohjelma hyväksyttiin toukokuussa 1954. Ohjuksen ensimmäinen koelaukaisu tapahtui 15. toukokuuta 1957 Baikonurista - se epäonnistui: raketti putosi 400 km:n päähän kantorakettinsa sytyttyä tuleen. 21. elokuuta raketti lensi jo 6 000 km.
Raketin kantorakettiversio vei Sputnik 1 -satelliitin kiertoradalle 4. lokakuuta 1957 aloittaen nk. avaruusajan.
Lisämuutosten jälkeen saatiin tulokseksi 8K74-ohjusversio. Se oli kevyempi kuin 8K71, siinä oli parempi navigointilaitteisto ja voimakkaammat moottorit. Sen kantama nousi 12 000 km:iin ja hyötykuorma 5 370 kg:aan. Ohjuksen 8K71- ja 8K74-malleja valmistettiin nimillä R-7 ja R-7A. Ohjukset otettiin käyttöön vuonna 1962.
Sotilaallinen käyttö.
Ohjuksen kehityskustannukset olivat suuret ja ilmeisesti veivät 5 % Neuvostoliiton sotilasbudjetista, mikä ei kuitenkaan ollut ainoastaan neuvostoliittolainen ongelma.
Ensimmäinen strateginen ohjusyksikkö otettiin käyttöön 9. helmikuuta 1959 Plesetskissä. Asejärjestelmänä R-7 oli epäonnistunut, koska sen laukaisuvalmistelu oli liian hidas. Sama ongelma oli tosin myös NATOn ensimmäisissä ICBM-ohjuksissa (Atlas). R-7-ohjuksen laukaisuvalmistelu vei 20 tuntia, eikä sitä voitu pitää laukaisuvalmiina kuin muutaman päivän ajan nestehapen kiehuessa. Vain kuusi ohjusta tuli käyttöön, neljä Plesetskissä ja kaksi Baikonurissa. Suuria ohjustukikohtia ei voitu piilottaa esimerkiksi U-2-vakoilulentokoneilta. Mahdollisessa sodassa vastapuoli olisi pyrkinyt tuhoamaan ne lentopommituksilla, ydinaseilla tai tavanomaisemmilla aseilla.
1960-luvun alussa pommituskoneen lento Neuvostoliitosta joihinkin Yhdysvalloissa sijaitseviin kohteisiin vei 6-7 tuntia, joka oli liian pitkä aika. Tämä pakotti Neuvostoliiton kehittämään nopeasti seuraavan sukupolven ohjuksia. Yhdysvallat oli samassa tilanteessa 1960-luvun alussa.
R-7 poistui sotilaskäytöstä vuonna 1968.
Käyttö kantorakettina.
Kantorakettina se toimi viidelle Sputnik-ohjelman avaruuslennolle. Useilla R-7-ohjuksesta muunnelluilla kantoraketeilla on laukaistu tuhansia Neuvostoliiton ja Venäjän sekä sittemmin muiden maiden avaruusaluksia. Rakettiperhe on maailman käytetyin kantoraketti, jonka luotettavuus on osoittautunut erinomaiseksi mm. miehitettyjen avaruuslentojen kohdalla.
Ernest M. McSorley

Ernest Michael McSorley (29. syyskuuta 1912 — 10. marraskuuta 1975) oli kanadalaissyntyinen merimies ja rahtilaiva "SS Edmund Fitzgeraldin" viimeinen kapteeni. McSorley ja 28 miehistönjäsentä katosivat Yläjärvellä, kun "Fitzgerald" upposi voimakkaassa syysmyrskyssä.
Syntyperältään kanadalainen McSorley muutti yksitoistavuotiaana Yhdysvaltoihin isänsä ja äitipuolensa mukana, ja vietti teini-ikänsä St. Lawrencen meriväylän varrella New Yorkin osavaltion Ogdensburgissa. 
Kadotessaan laivansa mukana 10. marraskuuta 1975 McSorley oli kokenut merimies, joka oli purjehtinut yli 40 vuoden ajan sekä Suurilla järvillä että valtamerillä. Hän sai "Fitzgeraldin" komentoonsa vuoden 1972 keväällä. Sitä ennen hän oli toiminut kaikkiaan yhdeksän eri aluksen kapteenina.
McSorley oli hiljainen mies joka kohteli miehistöään ammattilaisina, ja jota hänen virkaveljensä arvostivat ja pitivät häntä kokeneena ja taitavana kapteenina. Menehtyessään McSorley oli 62-vuotias, ja hän oli aikonut jäädä eläkkeelle purjehduskauden päättyessä.
McSorley asui Ottawa Hillsin lähiössä Toledossa Ohiossa vaimonsa Nellie Pollockin kanssa. McSorley ja Pollock eivät saaneet omia lapsia, mutta Pollockilla oli kolme lasta edellisestä avioliitostaan. Kun McSorley katosi laivansa mukana, Nellien terveydentila oli jo heikko, mutta hän eli vielä seitsemäntoista vuotta miehensä kuoleman jälkeen ja menehtyi 82-vuotiaana 13. helmikuuta 1993.
Palamisilman esilämmitin

Palamisilman esilämmitin (luvo) on voimalaitoskomponentti, jossa kattilan palamisilmaa esilämmitetään savukaasuilla. Usein käytetty nimi "luvo" tulee saksan sanasta "luftvorwärmer". Palamisilman esilämmityksellä parannetaan voimalaitoksen hyötysuhdetta.
Toimintaperiaate.
Luvo sijaitsee voimalaitoksen savukaasukanavassa syöttöveden esilämmittimen jälkeen savukaasujen virtaussuuntaan nähden. Noin 300–400 °C:n lämpöiset savukaasut lämmittävät palamisilman noin 20 °C:sta 250–350 °C:seen. Savukaasut jäähtyvät yleensä noin 150 °C:seen. Tätä kylmemmässä savukaasuissa olevat syövyttävät ainekset saattavat tiivistyä ja syövyttää lämmönvaihdinta. Kriittinen lämpötila riippuu voimakkaasti polttoaineesta ja erityisesti sen rikkipitoisuudesta. Runsasrikkistä hiiltä poltettaessa mainittu 150 °C on usein riittävän korkea ehkäisemään korroosion savukaasukanavissa ja piipussa, kun taas maakaasua käytettäessä rikkiä ei ole juuri lainkaan ja kriittisen alarajan muodostaakin ns. kastepiste. Kastepisteen alapuolella savukaasuissa oleva kosteus tiivistyy pinnoille, mikä aiheuttaa nopean korroosion ja muita ongelmia.
Voimalaitoskattilan suurin häviö muodostuu kuumien savukaasujen mukana menevästä lämmöstä. Ilman esilämmitin laskee savukaasujen lämpötilaa ja nostaa siis hyötysuhdetta.
Tekniset ratkaisut.
Ilman esilämmittimiä valmistetaan kahdella erilaisella periaatteella, niin sanottuina putkiluvoina tai niin sanottuina pyörivinä luvoina. Putkiratkaisussa palamisilma kulkee savukaasukanavassa olevien putkien sisällä, ja savukaasut kulkevat putkien ulkopuolella. Ratkaisu sopii, kun savukaasut ovat helposti likaavia tai syövyttäviä, kuten sellutehtaiden lämmöntalteenottokattiloissa.
Pyörivä ilman esilämmitin koostuu tuhansista ohuista metallilevyistä, jotka pyörivät hitaasti savukaasu- ja ilmakanavien välillä. Levyt lämpenevät savukaasupuolella ja luovuttavat lämpönsä ilmapuolella. Pyörivät luvot ovat suhteellisen kalliita yksiköitä: perinteisessä voimalaitoksessa ne voivat olla kolmanneksi kallein kokonaisuus turbiinin ja kattilan jälkeen.
Nikolai Mjaskovski

Nikolai Jakovlevitš Mjaskovski (; 20. huhtikuuta 1881 Novogeorgijevsk, Varsovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 8. elokuuta 1950 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen säveltäjä. 
Mjaskovski syntyi Novogeorgijevskissa lähellä Varsovaa (nykyisen Ukrainan alueella) ja muutti nuorena Pietariin, jossa hän pääsi vuonna 1906 Pietarin konservatorioon. Hänen opettajinaan olivat muiden muassa Nikolai Rimski-Korsakov ja Anatoli Ljadov. Ensimmäisen maailmansodan aikana Mjaskovski oli sotapalveluksessa. Vuodesta 1921 hän toimi professorina Moskovan konservatoriossa, jossa hänen oppilaisiinsa kuuluivat esimerkiksi Dmitri Kabalevski ja Aram Hatšaturjan. Mjaskovski sai vuonna 1941 Stalin-palkinnon 21. sinfoniastaan. Hän kuoli syöpään vuonna 1950.
Mjaskovski sävelsi 27 sinfoniaa (1908–1949), kolme sinfoniettaa, sinfoniset runot "Hiljaisuus" ja "Alaston", joiden lisäksi hän sävelsi kamarimusiikkia, kuten lukuisisia jousikvartettoja ja pianosonaatteja, sekä kantaatit "Kirov on kanssamme" ja "Öinen Kreml". Hänen nuoruudentuotantonsa oli yksilöllistä, mutta sittemmin hän siirtyi vallankumousaiheisiin ja muihin sosialistisen realismin mukaisiin ohjelmateoksiin. Opettajana hänen vaikutuksensa oli suuri.
Deryck Whibley

Deryck Jayson Whibley (lempinimeltään Bizzy D) (s. 21. maaliskuuta 1980, Scarborough, Ontario) on kanadalainen muusikko. Hän on punk rock -yhtye Sum 41:n laulaja-kitaristi ja lauluntekijä. Whibleyn tärkeimmät musiikilliset vaikuttajat ovat Elvis Costello, The Beatles ja eteläkalifornialaiset punk-yhtyeet.
Whibley perusti Sum 41:n Steve Joczin kanssa kesällä 1996. Whibley on sanoittanut lähes kaikki Sum 41:n kappaleet. Hän on ollut tuottamassa osaa Sum 41:n sekä pitkäaikaisen opastajansa ja managerinsa Greig Norin yhtyeen Treble Chargerin albumeita. Whibley oli mukana Treble Chargerin albumilla "Detox" myös taustalaulajana.
Whibley oli naimisissa kanadalaislaulaja Avril Lavignen kanssa vuodet 2006–2009. Sitä ennen hänellä oli lyhyt suhde Paris Hiltonin kanssa.
Zdeněk Mácal

Zdeněk Mácal (8. tammikuuta 1936, Brno – 25. lokakuuta 2023) oli tšekkiläis-yhdysvaltalainen kapellimestari, joka toimi useiden eri orkestereiden ylikapellimestarina. Hän johti vuodet 2003–2007 Tšekin filharmonista orkesteria.
Mácal syntyi Brnossa ja toimi vuosina 1963–1967 Määrin filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina. Hän voitti vuonna 1965 Besançonin kansainvälisen orkesterinjohtokilpailun Ranskassa ja vuonna 1966 Mitropoulos-kilpailun New Yorkissa. Mácalilla oli vuodesta 1992 alkaen Yhdysvaltain kansalaisuus. 
Tšekin filharmonisen orkesterin lisäksi Mácal toimi ylikapellimestarina Kölnin WDR-sinfoniaorkesterille (1970–1974), Sydneyn sinfoniaorkesterille (1986–1987), Milwaukeen sinfoniaorkesterille (1986–1995) ja New Jerseyn sinfoniaorkesterille (1993–2002).
Mácal keskittyi erityisesti Gustav Mahlerin, Johannes Brahmsin ja Antonín Dvořákin teoksiin, ja esimerkiksi New Jerseyn sinfoniaorkesterin kanssa hän levytti melkein jokaisen Dvořákin sinfonian.
Jari Huttunen (kitaristi)

Jari Jaakko Ilmari Huttunen (s. 24. huhtikuuta 1975 Jyväskylä) on suomalainen kitaristi. Hän on ollut Timo Rautiainen &amp; Trio Niskalaukauksen toisena rytmikitaristina. 
Huttunen on esiintynyt myös akustisesti kahdestaan Timo Rautiaisen kanssa ja soittanut kitaraa Private Line -yhtyeessä. Huttunen käyttää ESP- ja Tokai-merkkisiä kitaroita. Vuodesta 2005 eteenpäin Huttunen on vaikuttanut Dark Days Ahead -yhtyeen kitaristina.
Václav Talich

Václav Talich (28. toukokuuta 1883 – 16. maaliskuuta 1961) oli tšekkiläinen kapellimestari ja viulisti.
Talich syntyi Kroměřížissa ja opiskeli musiikkia Prahassa. Hän toimi lyhyen aikaa Berliinin filharmonikkojen viulistina ennen uraansa Tšekin filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina (1919–1941). Vuosina 1926–1936 hän johti Tukholman kuninkaallisia filharmonikkoja ja vuosina 1949–1952 Slovakian filharmonista orkesteria. Lisäksi hän toimi Tšekin kansallisteatterin oopperanjohtajana. 
Talich opetti muiden muassa Charles Mackerrasia. Hän kuoli Berounissa vuonna 1961.
Vuotson kanava

Vuotson kanava sijaitsee Sodankylän kunnan pohjoisosassa, jossa se Tankajoen kautta yhdistää Lokan ja Porttipahdan tekojärvet toisiinsa. Vuotson kylän läpi kaivettu, noin kymmenen kilometriä pitkä suluton kanava valmistui vuonna 1981. 
Kemijoen vesistöön kuuluvan kanavan kautta juoksutetaan vettä Lokasta Porttipahtaan ja edelleen Kitisen voimalaitosten käyttöön. Lokakuusta toukokuulle kestävän juoksutuskauden aikana kanavassa käy virtaus, mutta kesäisin se on yleensä varsin heikko. Paikallisten kalastajien ja matkailun käytössä kanavassa on 1,5 metrin syväyksellä merkitty, Lokan ja Porttipahdan tekojärvet yhdistävä venereitti.
Stuart Challender

Stuart David Challender (19. helmikuuta 1947 – 13. joulukuuta 1991) oli australialainen kapellimestari. Hän siirtyi vuonna 1968 Eurooppaan ja opiskeli orkesterinjohtoa Hampurissa ja Wienissä. 
Challender toimi vuosina 1987–1991 Sydneyn sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina. Häntä edelsi Zdeněk Mácal ja seurasi Edo de Waart. Hän kuoli AIDSin komplikaatioihin vuonna 1991.
Leningradin rintama

Leningradin rintama oli puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka perustettiin 27. elokuuta 1941, kun Pohjoinen rintama jaettiin Leningradin ja Karjalan rintamiksi. 24. heinäkuuta 1945 siitä muodostettiin Leningradin sotilaspiiri.
Rintaman vahvuus oli suurimmillaan noin kahdeksan armeijaa, joista viisi Leningradin piirityksen sisäpuolella. Joulukuussa saarron ulkopuolisista armeijoista perustettiin Olhavan rintama. Kun Leningradin- ja Olhavan rintamat olivat karkottaneet saksalaiset Narvanjoelle ja rintamat yhdistettiin, se sai hyökkäystehtävän suomalaisia vastaan. 10. kesäkuuta 1944 yhtymä aloitti suurhyökkäyksensä Valkeasaaressa ja pääsi läpimurtoon. Sen tehtävänä oli vielä vain päästä Viipuriin asti, mutta VT-aseman murruttua sen tavoitteeksi annettiin Saimaa ja myöhemmin Kymijoki. VKT-asemassa rintaman hyökkäykset pysäytettiin Tienhaarassa, Tali-Ihantalassa, Vuosalmella ja Viipurinlahdella. Yhtymän tappiot pelkästään kaatuneina olivat useita kymmeniätuhansia. Heinäkuun puolivälin jälkeen neuvostojoukot siirtyivät asemasotaan ja luovuttivat joukkojaan muille rintamille.
Louis Frémaux

Louis Joseph Félix Frémaux (13. elokuuta 1921 Aire-sur-la-Lys – 20. maaliskuuta 2017) oli ranskalainen kapellimestari. Hän on toiminut ylikapellimestarina Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesterissa, Sydneyn sinfoniaorkesterissa ja Monte-Carlon filharmonisessa orkesterissa.
Louis Frémaux opiskeli ennen toista maailmansotaa ja sen aikana Valenciennesin konservatoriossa mutta hänen osallistumisensa vastarintaliikkeeseen häiritsi opintoja. Vuosina 1945–1946 hän palveli Vietnamissa muukalaislegioonassa kapteenina, jonka jälkeen hän jatkoi opintojaan Pariisin konservatoriossa opettajanaan Louis Fourestier. Vuonna 1954 hänet kuitenkin kutsuttiin takaisin muukalaislegioonaan ja lähettiin Algeriaan. Monacon prinssi Rainier halusi hänet johtamaan Monte-Carlon filharmonista orkesteria ja sai järjestettyä hänelle vapautuksen. Frémaux aloitti vuonna 1956 Monte-Carlon filharmonisen orkesterin johtajana ja jatkoi vuoteen 1965 asti.
Myöhemmin hän oli Rhône-Alpesin filharmonisen orkesterin johtajana Lyonissa vuosina 1968–1971. Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesterissa vuosina 1969–1978. Sydneyn sinfoniaorkesterissa vuosina 1979–1982.
Louis Frémaux kuoli 20. maaliskuuta 2017 95-vuotiaana.
Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesteri

Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesteri (, CBSO) on Birminghamissa, Englannissa toimiva sinfoniaorkesteri. Se perustettiin vuonna 1920 nimellä Birminghamin kaupungin orkesteri.
Edward Elgar johti Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesterin ensimmäisen konsertin syyskuussa 1920. Orkesteri nousi kuuluisuuteen 1980-luvulla Simon Rattlen johdolla. Vuosina 1998–2008 orkesterin ylikapellimestarina toimi suomalainen Sakari Oramo. 
Orkesteri on tehnyt levytyksiä EMI:lle, Warner Classicsille ja useille pienemmille yhtiöille.
Orkesteri soittaa noin sata konserttia vuodessa.
Lyökin pooki

Lyökin pooki on vuonna 1757 rakennettu kivinen tunnusmajakka eli pooki, joka sijaitsee Lyökin saarella Uudessakaupungissa. Lyökin pooki sijaitsee Uudenkaupungin edustan saaristossa, niin sanotun vanhan Pohjanmaan väylän ja Ruotsiin johtaneen meriväylän risteyksessä aivan saariston uloimmassa reunassa. Se on Suomen vanhin säilynyt tunnusmajakka ja myös Suomen vanhin tunnettu merimerkki. Se on myös ainut Ruotsin vallan ajalta alkuperäisenä säilynyt majakka. Lyökin pooki ja luotsiasema ovat Museoviraston määrittelemiä valtakunnallisesti merkittäviä rakennettuja kulttuuriympäristöjä.
Historia ja arkkitehtuuri.
Aloitteen pookin rakentamisesta teki turkulainen kauppias Kristian Trapp vuoden 1746 Tukholman valtiopäivillä. Aiemmat tunnusmajakat olivat yleensä puuta ja niiden pystyttämisestä olivat vastanneet paikalliset kauppiaat ja laivurit. Lyökin pooki in ilmeisesti rakennettu samojen piirustusten mukaan kuin vuotta aikaisemmin valmistunut Utoön valomajakka, jonka rakennuttajana oli myös Trapp.
Punavalkoruutuiseksi maalattu rakennus on 16,5 metriä korkea, sen alaosan halkaisija on 6,8 metriä ja yläosan 3,5 metriä. Lyökin pooki on muurattu isoista maakivistä ja saarelta louhituista graniittilohkareista. Pyöreä katto on muurattu tiilistä ja päällystetty lyijylevyillä. Pookin sisällä on portaikko sekä neljä välitasannetta, mutta rakennelmassa ei ole yhtään huonetta, sillä 2,5 metriä paksut seinät vievät lähes kaiken tilan. Torni oli aluksi valkoinen ja se maalattiin punavalkoruutuiseksi vuonna 1858. Tornissa on myös poltettu merkkitulia.
Lyökin pookin nykyinen omistaja on Ulkosaariyhdistys, joka osti rakennuksen valtiolta vuonna 2000. Pooki kunnostettiin vuonna 2012.
Danevirke

Danevirke tai Dannevirke, myös Danewerk, Dannewirk tai Dannewerk () on tanskalaisten alun perin viikinkiajalla rakentama puolustusvalli Etelä-Schleswigissä, nykyisessä Saksassa. Lännessä se päättyy Hollingstedtiin ja idässä Hedebyhyn, lähelle nykyistä Schleswigin kaupunkia. Se toimi vuosisatojen ajan Tanskan puolustusmuurina etelästä tulevia hyökkäyksiä vastaan.
Alkuperäinen Danevirke oli mahtava maavarustus, joka erotti Jyllannin niemimaan mantereesta. Perimätiedon mukaan Tanskan kuningas Godfred aloitti vallin rakentamisen noin 808, sillä hän pelkäsi frankkien hyökkäyksiä pohjoiseen. Radiohiiliajoituksen perusteella on kuitenkin saatu selville, että Danevirken ensimmäinen vaihe on peräisin jo 650-luvulta. Godfredin johdolla varustuksia kohennettiin, ja valleja rakennettiin myöhemmin useissa eri vaiheissa aina vuoteen 1200 saakka. Saksan kuningas Henrik I murtautui Danevirken läpi vuonna 934. Tämän jälkeen Harald Sinihammas laajensi vallituksia, mutta Otto II valloitti ne taas vuonna 974.
Keskiajalla maavallia vahvistettiin hirsivarustuksin, ja Danevirkeä käytettiin sotajoukkojen kokoontumispaikkana. Kuningas Valdemarin aikana Danevirkeä vahvistettiin tiilimuurein. Suojavarustukset alkoivat vähitellen rappeutua 1400-luvulla, kun Schleswig-Holstein liitettiin Tanskaan. 
Ensimmäisen Saksan–Tanskan sodan aikana vuonna 1848 tanskalaiset korjasivat Danevirkeä kovalla kiirellä, mutta Preussin tykistö oli vanhoille varustuksille liikaa ja preussilaiset valloittivat Danevirken 23. huhtikuuta 1848. Vuodesta 1850 lähtien puolustuslinjaa vahvistettiin ja korjattiin perusteellisesti, ja tanskalaiset pitivät Danevirkeä valloittamattomana. Toisessa Saksan–Tanskan sodassa vuonna 1864 preussilaiset kuitenkin kiersivät linnoitetun linjan koillisesta. Tanskalaiset vetäytyivät taisteluitta, ja Preussin joukot tuhosivat Danevirken. 
Tuhosta huolimatta Danevirkestä on jäänyt jäljelle runsaasti melko hyvin säilyneitä raunioita. Alueella on tehty useita arkeologisia kaivauksia, joissa on löydetty muun muassa arvokkaita riimukirjoituksia sekä suuren varuskuntakaupungin jäänteet. Varuskunta on saattanut olla Sliasthorp, joka oli kuningas Godfredin tukikohta, kun hän jälleenrakensi Danevirkeä.
Marylandin sinfoniaorkesteri

Marylandin sinfoniaorkesteri (, MSO) on vuonna 1982 perustettu yhdysvaltalainen sinfoniaorkesteri, jonka kotihalli on Maryland Theatre. 
Marylandin sinfoniaorkesterilla on vuosittain yleisöä noin 60 000 henkeä. Orkesteri on antanut ensiesitykset viidelle teokselle, joista kaksi orkesteri oli itse tilannut. 
Marylandin sinfoniaorkesterin nykyisenä ylikapellimestarina toimii Elizabeth Schulze.
Karjalan rintama

Karjalan rintama oli Neuvostoliiton puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka perustettiin 23. elokuuta 1941 jakamalla Pohjoinen rintama Leningradin- ja Karjalan rintamiksi. Rintama lakkautettiin 15. marraskuuta 1944. Karjalan rintaman rintamavastuuseen kuului alue Syvärin alajuoksulta Jäämerelle.
Vuoden 1944 alussa Karjalan rintaman alaisuuteen kuului viisi armeijaa: 14. armeija Murmanskin suunnassa, 19. armeija Kantalahden suunnassa, 26. armeija Uhtuassa, 32. armeija Maaselän kannaksella ja 7. armeija Syvärillä. Näistä armeijoista kolme ensimmäistä taisteli Saksan 20. vuoristoarmeijaa vastaan Lapissa. Karjalan rintama aloitti suurhyökkäyksensä (7. ja 32. armeija) 20.–21. kesäkuuta 1944 vallaten Itä-Karjalan, mutta suomalaiset pysäyttivät rintaman hyökkäyksen U-asemaan ja viimeistään Ilomantsissa. Hyökkäyksen päätyttyä Karjalan rintama ryhtyi asemasotaan ja alkoi luovuttaa joukkojaan ”tärkeimmille” sotatantereille muun muassa Valko-Venäjälle. Lapin sodassa Karjalan rintama valloitti Petsamon, Sallan, Kuusamon ja Suomussalmen saksalaisilta. Kahdesta jälkimmäisestä neuvostojoukot lähtivät marraskuun alussa 1944.
Komentajat.
Rintamankomentajina olivat:
La Romareda

La Romareda on jalkapallostadion Zaragozassa, Espanjassa. Stadion avattiin 8. syyskuuta 1957, ja se toimii jalkapalloseura Real Zaragozan kotistadionina. Ensimmäinen ottelu oli avajaispäivänä pelattu Real Zaragoza vastaan Osasuna, joka päättyi maalein 4–3. Stadionin kapasiteetti on 34 596 ja se katettiin täydellisesti vuonna 1994. Stadionille ollaan suunnittelemassa laajennusta, jonka jälkeen kapasiteetti olisi 43 000.
La Romareda olisi toiminut vuoden 2014 talviolympialaisten avajais- ja päättäjäisareenana mikäli Jaca olisi saanut kisat järjestääkseen.
1982 MM-kilpailuiden ottelut La Romaredalla.
La Romaredalla pelattiin vuoden 1982 maailmanmestaruuskilpailuiden alkulohkon 5 otteluita Hondurasin, Jugoslavian ja Pohjois-Irlannin välillä.
János Ferencsik

 
János Ferencsik (18. tammikuuta 1907 – 12. kesäkuuta 1984) oli unkarilainen kapellimestari.
Ferencsik opiskeli Budapestissa ja pääsi vuonna 1927 Unkarin valtionoopperan apulaiskapellimestariksi. Ylikapellimestari hänestä tuli kolme vuotta myöhemmin. Ferencsik toimi vuodesta 1952 kuolemaansa saakka Unkarin kansallisen filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina. Vuosia tuli yhteensä 32, joten hän on orkesterin historian pitkäaikaisin johtaja.
Myöhempinä vuosinaan Ferencsik toimi myös professorina Franz Liszt -akatemiassa Budapestissa.
Víctor Fernández

Víctor Fernández Braulio (s. 28. marraskuuta 1960 Zaragoza) on espanjalainen jalkapallovalmentaja. 
Ura.
Fernández on valmentanut suuren osan urastaan synnyinkaupunkinsa seuraa Real Zaragozaa. Vuonna 1994 hän voitti Zaragozassa Espanjan cupin ja seuraavana vuonna Cup-voittajien cupin. Toistaiseksi ainoalla ulkomaankomennuksellaan portugalilaisessa Portossa hän voitti Portugalin supercupin ja Intercontinental Cupin vuonna 2004. Pääsarjatasolla hän on valmentanut myös Tenerifeä, Celtaa ja Betisiä.
Tammikuussa 2008 Fernández sai kenkää Real Zaragozasta, jonka peräsimessä hän oli nauttinut 1990-luvun puolivälissä uransa suurinta menestystä. Tammikuussa 2010 hän palasi valmentamaan Betisiä. Hän korvasi tehtävässä Antonio Tapian. Fernández ei onnistunut johdattamaan Betisiä takaisin pääsarjaan ja hänet korvattiin kesäkuussa Pepe Melillä. 
Tammikuussa 2013 Fernández palasi kahden ja puolen vuoden tauon jälkeen valmennustehtäviin allekirjoitettuaan kauden loppuun ulottuvan sopimuksen Belgian liigassa alemmassa keskikastissa majailevan KAA Gentin kanssa. Fernándezin johdolla seura sijoittui kauden päätteeksi liigassa kolmanneksitoista. Kauden 2013/14 Gent aloitti kohtuullisesti ja seura oli syyskuun lopussa kahdeksantena. Tulokset eivät kuitenkaan riittäneet seurajohdolle, joka erotti Fernándezin 30. syyskuuta 2013. 
10. heinäkuuta 2014 hänet nimitettiin Deportivo La Coruñan uudeksi päävalmentajaksi. 8. huhtikuuta 2015 hänet erotettiin päävalmentajan paikalta.
Kesällä 2015 Fernández siirtyi Real Madridin organisaatioon juniorivalmennuksen koordinointitehtäviin. Hän jätti tehtävänsä seuran palveluksessa kesällä 2017.
Joulukuussa 2018 Fernández palasi valmennustehtäviin, kun hänestä tuli Segunda Divisiónin putoamiskamppailuun vajonneen Real Zaragozan päävalmentaja lähes kymmenen vuoden tauon jälkeen. Fernández ei onnistunut pelastamaan Zaragozaa putoamiselta, mutta hän jatkoi kuitenkin seuran valmentajana myös Segunda-kaudella 2019/20. Hän luotsasi joukkueen sarjassa kolmanneksi, mutta nousukarsinnoissa kärsitty tappio Elchelle esti nousun takaisin pääsarjaan. Fernández jätti tehtävänsä elokuussa 2020 nousukarsintatappion jälkeen.
Laulu 20 perheestä

”Laulu 20 perheestä” on Kristiina Halkolan vuonna 1969 levyttämä vasemmistolaisvaikutteinen musiikkikappale. Sen on säveltänyt Kaj Chydenius ja sanoittanut toimittaja Petri Repo. 
Laulu esitettiin ensimmäisen kerran Televisioteatterin "Oma-kabaree"-televisio-ohjelmassa 24. syyskuuta 1969. Kappaleessa väitetään, että ”20 perheellä” oli taloudellista valtaa, joka olisi kuulunut kansalle. Suvut olivat ohjelman mukaan saaneet omaisuutensa perimällä, eivät vapaasti kilpailemalla. Kyseinen lähetys oli yksi Reporadion aikakauden päättäneistä televisio-ohjelmista. 
Laulun kertosäkeessä luetellaan suurin osa 1960-luvulla vaikuttaneista suomalaisista teollisuussuvuista. Repo poimi laulun 20 perhettä Kansan Uutisissa julkaistusta artikkelista, jossa oli listattu Suomen valtaapitäviä sukuja. Listaa varten oli tehty tutkimustyötä jo 1950-luvulla ja käsite 20 perheestä, joka omistaa ”koko suurteollisuuden ja pankit” näyttää olleen olemassa jo 1949. Lista 20 perheestä omistussuhteineen esitettiin myöhemmin myös ruotsalaisessa Dagens Nyheter -lehdessä 1966 julkaistussa laajassa Suomea käsitelleessä jutussa, jossa on listattu samat perheet kuin laulussa.
Laulu herätti kahdenlaista närää: osa suvuista närkästyi siitä, että heidän nimeään riepotellaan tällä tavalla, ja toiset siitä, että heitä ei ollut otettu mukaan lauluun. Petri Revon mukaan ”Laulu 20 perheestä” tehtiin provosoimaan ja havahduttamaan.
Kappale julkaistiin Love Recordsin vuonna 1969 ilmestyneellä "Lautanen Guatemalan verta" -kokoelma-albumilla ja Halkolan "Täytyy uskaltaa" -studioalbumin uusintajulkaisussa.
2000-luvun versio.
2000-luvulla Petri Repo päivitti pyynnöstä jo vanhentuneeksi käyneen ”Laulun 20 perheestä” nykyaikaan sopivammaksi. Laulun uusinta oli KOM-teatterin tilaustyö Revolta. Ajatus perheiden päivittämisestä on noussut usein vappuina esille ja lahtelainen teatteri Vanha Juko on siitä Revon esittänyt vappukonserteissaan päivitysversioita.
Tässä versiossa olivat seuraavat, pääosin vuoden 1969 versiosta eroavat suvut:
Viimeisessä värssyssä Repo ottaa huomioon myös ulkomaisen omistuksen: ”Morgan Stanley and Goldman Sachs, Merrill Lynch och Industri Kapital, BA Capital Management Europe, Deeren Jussi ja Riverin Jaska, Agco and Wallenberg, Rökke och Bonnier ja mitä niitä taas olikaan.”
Vuoden 2014 versio.
Vuonna 2014 entinen kansanedustaja ja europarlamentaarikko Esko Seppänen julkaisi Suomen rikkaimmista suvuista kertovan tietokirjan "Suomen rikkaat. Kuka kukin on". Kirjan kirjoittamisen yhteydessä kustantaja pyysi Seppästä myös päivittämään ”Laulun 20 perheestä” vastaamaan vuoden 2014 tilannetta. Alkuperäisen sanoituksen suvuista vain Ehrnroothit ja Rettigit ovat pysyneet Suomen 20 varakkaimman suvun listalla.
Manuela Machado

Maria Manuela Machado (s. 9. elokuuta 1963 Viana do Castelo, Portugali) on entinen portugalilainen kestävyysjuoksija.
Machado menestyi erityisesti maratonilla. Toisin kuin monet muut maratoonarit, hän ei keskittynyt rahakkaisiin kaupunkimaratoneihin, vaan pyrki menestymään arvokisojen maratonjuoksuissa. Vuosina 1990–2000 hän osallistui jokaiselle arvokisamaratonille. Ensimmäisissä arvokisoissaan, Splitin EM-kisoissa 1990, hän juoksi kymmenenneksi. Seuraavana vuonna Tokion MM-kisoissa hän oli seitsemäs, kuten myös Barcelonan olympialaisissa 1992. Ensimmäisen arvokisamitalinsa Machado voitti Stuttgartin MM-kisoissa 1993, kun hän juoksi hopealle. Hän voitti Euroopan mestaruuden 1994 Helsingissä ja maailmanmestaruuden Göteborgissa 1995. Atlantan olympialaisissa 1996 hän oli seitsemäs.
Ateenan MM-kisoissa 1997 Machado voitti hopeaa ja seuraavana vuonna Budapestin EM-kilpailuissa jälleen EM-kultaa. Sevillan MM-kisoissa 1999 hän oli seitsemäs ja Sydneyn olympialaisissa 2000 kahdeskymmenesensimmäinen. Seuratasolla Machado edusti Sporting Club de Bragaa. Hän juoksi henkilökohtaisen ennätyksensä, 2.25.09, Lontoon maratonilla 1999 sijoittuessaan juoksun kolmanneksi. Machado jatkoi Portugalin maratonmenestystä maannaisensa Rosa Motan jalanjäljissä. Naisten maraton on ollut EM-kisojen ohjelmassa vuodesta 1982 lähtien. Münchenin EM-kisat 2002 olivat ensimmäiset, joissa naisten maratonin voitti jonkun muun maan kuin Portugalin edustaja.
Bielsko-Biała

Bielsko-Biała (, , ) on kaupunki eteläisessä Puolassa Sleesian voivodikunnassa. Vuoden 2019 arvion mukaan kaupungissa asui 170 663 asukasta.
Kaupunki muodostuu kahdesta aiemmin erillisestä kaupungista Bielskosta ja Białasta.
Historia.
Ensimmäinen kirjallinen maininta Bielskon kaupungin olemassaolosta on peräisin vuodelta 1312. Sen sijaan ensimmäinen maininta Białasta on vuodelta 1564, jolloin se oli osa Lipnikin kylää.
Bielsko ja Biała yhdistyivät samaksi kaupungiksi vuonna 1951.
Bielsko-Biała oli vuosina 1975–1998 Bielsko-Białan voivodikunnan hallinnollinen keskus.
Take Off

Take Off oli Särkänniemen huvipuiston huvipuistolaite, jonka oli valmistanut saksalainen Huss. Laitteen lautanen pyörii, ja samalla sen neljä gondolia, joihin mahtuu kymmenen matkustajaa (viisi kumpaankin päähän gondolia), pyörivät jopa 80 kilometrin tuntinopeudella. Take Off kohoaa melko alussa 14 metrin korkeuteen ja pysyy siellä loppuun asti. Koko laite painaa yhteensä 60 000 kg, ja laitteeseen pääsee ainoastaan yli 130 cm:n pituinen asiakas. Lautanen on pyöriessään enimmillään noin 40 asteen kulmassa. Laite kuljettaa tunnissa noin 1 400 matkustajaa.
Take Off on valmistettu vuonna 1997. Se muistuttaa Linnanmäelläkin aikoinaan pyörinyttä Breakdancea, joka oli myös Hussin valmistama. Take Off on aiemmin pyörinyt ruotsalaisessa huvipuistossa, joten se tuotiin Särkänniemeen käytettynä. Laitteessa soitettiin ennen NRJ-musiikkikanavan musiikkia, mutta vuonna 2009 musiikkikanavaksi vaihdettiin Radio 957 ja vuonna 2012 Radio City. 
Lähteet.
http://www.sarkanniemi.fi
Singaporen sinfoniaorkesteri

Singaporen sinfoniaorkesteri (, SSO) on vuonna 1979 perustettu Singaporessa toimiva sinfoniaorkesteri. Sen nykyinen musiikillinen johtaja on Lan Shui. Orkesterin yhteydessä toimii Singaporen sinfoniakuoro, jota johtaa tällä hetkellä Lim Yau. 
Singaporen sinfoniaorkesteri pitää yli viisikymmentä sinfoniakonserttia vuodessa. Se on esiintynyt kotimaansa lisäksi Kiinassa, Malesiassa, Japanissa, Italiassa, Espanjassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Kreikassa ja Turkissa sekä ensimmäistä kertaa vuonna 2005 Yhdysvalloissa. Orkesterin kotihalli oli Victoria Concert Hall vuoteen 2002 saakka, jolloin se siirtyi uuteen Esplanade Concert Halliin.
Noora

Noora on suomalainen naisen etunimi. 
Noora on suomalaisversio kansainvälisestä nimestä Nora, jota sitäkin käytetään Suomessa. Suomen almanakassa Noora on ollut vuodesta 1973, ja nimipäivä on 11.7. Eleonoora monine muunnelmineen on hyvin tavallinen etunimi läntisessä Euroopassa ja Amerikassa. 
Nora on lyhenne nimestä Honora, Eleanor tai Eleanora.
Näistä Honora on johdos Honoriasta tai Honourista, jotka molemmat juontavat latinan kunniaa merkitsevästä sanasta.
Eleanor puolestaan on kehittynyt ranskalaisesta nimestä Alienor, jolla alun perin tarkoitettiin "se toinen Aenor", kun eräällä äidillä ja hänen tyttärellään oli sama nimi.
Eleanora taas on muunnos arabialaisesta nimestä Ellinor, joka merkitsee "Jumala on valoni". Nimi kulkeutui arabeilta Ranskaan maurien välityksellä.
Heinäkuuhun 2025 mennessä Suomessa on rekisteröity noin 12 090 Noora-nimen saanutta naista. Nora-nimen on vastaavasti saanut noin 2 870 naista. Yli puolet Noora-nimisistä on syntynyt 1980- ja 1990-luvuilla.
Kilpajuoksu Atlantille

Kilpajuoksu Atlantille, tai Kilpajuoksu merelle, oli ensimmäisessä maailmansodassa vaihe, jossa rakennettiin pohjoista länsirintamaa monissa taisteluissa. Sekä Länsiliittouman että Saksan joukkojen tarkoitus oli liikkua pohjoiseen ja päästä kiertämään sitä kautta toisen osapuolen taakse. Tällöin syntyi lähes jatkuva rintamalinja Sveitsin rajoilta Belgian rannikolle Nieuwpoortiin Yserjoen suun lähistölle. Kumpikaan puoli ei menestynyt merkittävästi Picardyn, Artoisin ja Flanderin taisteluissa. Tilanne muistutti japanilaisen go-pelin rintaman luomista. Kilpajuoksu alkoi Aisnen ensimmäisen taistelun jälkeen ja päättyi Yserin taisteluun 16.–31. lokakuuta 1914. Kilpajuoksuun liittyivät La Basséen taistelu ja Ypresin ensimmäinen taistelu. Antwerpenin piiritys päättyi 10. lokakuuta kaukana länsirintaman takana.
Kilpajuoksusta syntynyt rintamalinja ei juurikaan muuttunut seuraavan kolmen vuoden aikana.
Gagarin Park

Gagarin Park on huvipuisto Pietarissa, Venäjällä.
Puistossa on sekä isoja että lapsille suunnattuja laitteita. Gagarin Parkin suosituimpiin laitteisiin kuuluu ainakin vuoristorata Amerikanskie Gorki, jossa on muutamia hauskoja yllätyksiä matkan varrella. Gagarin Parkissa on myös yksi Euroopan hurjimmista laitteista HipHop.
Puistosta voi löytää myös vanhoja harvinaisuuksia yhdysvaltalaisilta valmistajilta ja myös yksinkertainen venäläinen pienoisfrisbee.
Historiaa.
Gagarin Park rakennettiin Moskovan Voitonpuiston sisälle, joka sijaitsee kaupungin keskustasta hieman etelään. Puistoa varten rakennettiin oma metroasema, "Park Popedy", jolta on vain pieni kävelymatka huvipuistoon. Puiston ensimmäisiin laitteisiin kuuluva Maailmanpyörä rakennettiin puiston ulkopuolelle, joten se on hieman eristyksissä muusta laitealueesta. Maailmanpyörä ei itse asiassa edes kuulu Gagarin Parkiin. Lähes kaikki puiston laitteet ovat jo vanhoja, sillä uusia laitteita ei ole rakennettu 2000-luvulla.
César-palkinto

César-palkinto on vuosittain myönnettävä ranskalainen elokuvapalkinto, jonka jakaminen aloitettiin vuonna 1975. Palkinnonsaajaehdokkaat valitsee Académie des Arts et Techniques du Cineman jäsenistö. Televisioitu palkintogaala järjestetään vuosittain helmikuussa Pariisissa Théâtre du Châtelet'ssa.
Palkinto on nimetty kuvanveistäjä César Baldaccinin (1921–1998) mukaan. Palkinnot olivat alun perin hänen veistämiään. 
Kaikkiaan kahdestakymmenestä palkintokategoriasta keskeiset ovat:
Martin Provostin elokuva "Seraphine" palkittiin vuonna 2009 kaikkiaan seitsemällä Césarilla. Ranskalaistaiteilija Séraphine de Senlisin (1864–1942) elämästä kertova elokuva sai parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen (Marc Abnelnour ja Provost) ja naispääosan (Yolanda Moreau) lisäksi Césarin puvustuksesta, lavastuksesta, kuvauksesta ja musiikista.
Parhaana ulkomaisena elokuvana palkittiin vuonna 2006 "Million Dollar Baby". Muut palkitut ovat tunnettuja lähinnä Ranskassa. Esimerkiksi Daniel Auteuil on saanut César-palkinnon kahdesti, vuonna 1986 elokuvasta "Jean de Florette" ja vuonna 2000 elokuvasta "Tyttö sillalla".
Utön majakka

Utön majakka on Suomen vanhin yhä toiminnassa oleva valomajakka ja Suomen ensimmäinen radiomajakka. Se sijaitsee Korppoon Utön saaressa, Paraisten kaupungissa Saaristomerellä. Saaren ensimmäinen majakkatorni rakennettiin 1753.
Jo 800-luvulla Utössä oli merimerkkinä kivistä ladottu rakennelma, ja 1500-luvulla masto, jonka päässä oli tynnyri. Luotsitoiminta Utössä alkoi Ruotsin kruunun määräyksestä 1540-luvulla.
Vuonna 1753 valmistunut majakka räjäytettiin Suomen sodassa, ja sen tilalle valmistui uusi majakkatorni 1814. Tämän rakennuksen nelikulmainen kivimuuraus on nykyisen majakan runkona. Utön majakan kivirakenne on alkuperäisessä asussa, mutta lyhtykoju ja majakan väritys on 1800-luvun lopulta. Majakan pohjoisseinä on kokonaan valkoinen, mutta muut seinät ovat valkopunapystyraidalliset. 
Aluksi majakan valo oli kiinteä, mutta se todettiin liian hankalasti havaittavaksi ja se vaihdettiin nykyiseen vilkkuvaloon vuonna 1906. Utön majakan linssistö on Suomen majakoista suurin.
Majakan yhteyteen rakennettiin vuonna 1935 radiomajakka, ja tornin viereen rakennettiin pieni sähkölaitos. Sähkölaitos oli niin voimakas, että sähköä riitti koko saarelle. Radiomajakka vaikeni lopullisesti vuonna 1996, samalla kertaa kuin kaikki muutkin merenkulun radiomajakat: ne olivat tehneet työnsä eikä ammattimerenkulku enää niitä tarvinnut satelliittinavigoinnin tehtyä lopullisen läpimurtonsa.
Saari majakoineen liitettiin valtakunnan sähköverkkoon 1996. Tällöin jäi myös majakan viimeinen majakkamestari Gunnar Andersson eläkkeelle, kun majakan otti hoitoonsa sivutoiminen loistonhoitaja. Majakan valotehoa alennettiin, koska ammattimerenkulku ei enää tarvinnut valomajakkaa.
Majakan kolmannessa kerroksessa sijaitsee majakkakirkko. Utössä toimii myös luotsiasema. Majakan lähellä sijaitsee 1700-luvulla rakennettu kivirakennus, joka toimi majakanvartijoiden asuintalona. Nykyään rakennuksessa sijaitsee museo.
Kansainvälinen majakka- ja majakkalaivaviikonloppu.
Kansainväliseen majakka- ja majakkalaivaviikonloppuun on osallistuttu Utön majakalta joka vuosi 1998–2020 ja 2023. Amatööriradioasemaa saarella on pitänyt paraislainen "The Top Radio Club Rf.", OH1AH. Se on ilmoittautunut myös vuoden 2024 tapahtumaan.
Muuta.
Yleisradio on tehnyt Utön majakasta ohjelman, joka löytyy Ylen Elävästä arkistosta.
Liègen taistelu

Liègen taistelu oli ensimmäisen maailmansodan ensimmäinen taistelu, jossa saksalaiset tunkeutuivat Belgiaan hyökätäkseen tätä kautta vihollisensa Ranskan kimppuun. Puolueettoman Belgian kautta hyökättiin, koska haluttiin kiertää vahvasti linnoitettu Ranskan raja Elsass-Lothringenin seuduilla. Myös Liègen kaupunki oli vahvasti linnoitettu, siellä oli valtavia suojaavia teollisuushalleja ja joki juoksi kaupungin läpi. Nämä tekijät tekivät kaupungista helpon puolustettavan.
Liège oli rautateiden solmukohta, sen kautta vei rautatie Belgian Brysseliin ja sieltä edelleen Pariisiin. Saksan suunnitelma edellytti Belgian rautatieverkoston hyväksikäyttöä. Belgian puolelta kaupunkia puolusti 3. divisioona, jota johti kenraali Gerard Leman. 
Puolustajia oli 30 000 miestä. Käytössä oli 250 tykkiä ja 500 ratsuväen sotilasta. Saksalaiset voittivat taistelun, vaikka Liège puolustautui sitkeästi.
Ununennium

Ununennium on hypoteettinen alkuaine, jonka järjestysluku on 119 ja tilapäinen kemiallinen merkki on Uue. Se on järjestysluvultaan alhaisin alkuaine, jota ei ole vielä löydetty tai pystytty tuottamaan. Ununennium on IUPACin antama tilapäisnimi. Aineesta käytetään myös nimitystä eka-frankium perustuen sen sijaintiin jaksollisessa järjestelmässä suoraan frankiumin alapuolella. Ununennium olisi samalla myös ensimmäinen jaksollisen järjestelmän 8. jakson alkuaine.
Ennustetut ominaisuudet.
Alkuaineen arvellaan reagoivan muiden alkalimetallien tavoin vedessä kiivaasti ja jopa räjähtävän huoneenlämpötilassa. Olomuodoltaan sen arvellaan olevan huoneenlämpötilassa joko neste tai kiinteä aine. Jos se on neste, niin se olisi ensimmäinen nestemäinen radioaktiivinen alkuaine.
Historia.
Ununenniumin syntetisoimista yritettiin ensimmäisen kerran Lawrence Berkeley National Laboratoryn hiukkaskiihdyttimellä 1985. Kokeessa pommitettiin einsteiniumin isotooppi 254Es:stä tehtyä kohdetta kalsiumatomeilla 48Ca:
254Es + 48Ca → 302Uue* → ei atomeita
Kokeessa ei kuitenkaan havaittu ununenniumin atomeita. Tällaisia kokeita on hankala tehdä, koska einsteiniumia on hankalaa tuottaa tarvittavia määriä.
Sittemmin useat tutkimusryhmät ympäri maailmaa, jotka ovat onnistuneet tuottamaan muita superraskaita alkuaineita, ovat yrittäneet valmistaa ununenniumia onnistumatta siinä.
Die Hard

Die Hard on toimintaelokuvasarja, joka koostuu seuraavista elokuvista:
Sarjan keskeinen hahmo on John McClane-niminen poliisi, jota esittää Bruce Willis.