Braveheart – taipumaton

Braveheart – taipumaton ("Braveheart") on vuonna 1995 ensi-iltansa saanut Mel Gibsonin ohjaama ja tähdittämä historiallinen seikkailuelokuva, joka seuraa 1200-luvun Skotlannissa maamiestensä kanssa Englannin kuningas Edward I:n tyranniaa vastaan taistelleen William Wallacen elämänvaiheita. Elokuvan ovat tuottaneet Gibson, Alan Ladd, Jr., Bruce Davey ja Stephen McEveety. Gibsonin ohella elokuvan keskeisimmissä rooleissa esiintyvät Sophie Marceau prinsessa Isabellena ja Patrick McGoohan kuningas Edward I:nä.
Elokuva sai kymmenen Oscar-ehdokkuutta ja voitti vuoden 1996 Oscar-gaalassa yhteensä viisi palkintoa, mukaan lukien paras elokuva ja paras ohjaus. Se oli ilmestymisvuotensa menestynein elokuva saavuttaen Oscar-palkintojen ohella myös kolme Bafta-palkintoa ja yhden Golden Globen. American Film Institute valitsi elokuvan vuonna 2006 listalleen sadasta kaikkien aikojen innostavimmasta yhdysvaltalaiselokuvasta.
Vaikka elokuva pohjautuu tositapahtumiin, se on lähinnä fiktioelokuva. Elokuvassa on kuvattu vuoden 1297 Stirling Bridgen taistelu, joka on elokuvassa siirretty avoimelle kentälle. Puvustuksen, maskeerauksen ja efektien yksityiskohtien takia elokuva vaikuttaa historiallisen tarkalta. Henkilöitä on kuitenkin muutettu helpottamaan elokuvan tarinan seuraamista ja tapahtumien kronologista etenemisjärjestystä on vaihdettu dramaattisen jännitteen luomiseksi.
Juoni.
Vuonna 1280 Englannin kuningas Edvard I valloittaa vaille hallitsijaa jääneen Skotlannin. Nuori William Wallace todistaa kuninkaan tyrannian kasvua menettäessään sekä isänsä että veljensä. Williamin setä Argyle ottaa hänet kasvattaakseen ja vie Williamin kauas tämän kotipaikasta. Vartuttuaan William kuitenkin palaa Skotlantiin ja lapsuudenkyläänsä jossa hän tapaa kauniin nuoren neidon, Murron MacClannoughin, jonka kanssa hän menee pian salaa naimisiin. Kylää vartioivat englantilaissotilaat yrittävät raiskata Murronin ja lopulta teloittavat tämän viiltämällä hänen kurkkunsa auki. Surun murtama William päättää koota maanmiehistään sotajoukon taistellakseen englantilaisia vastaan Skotlannin vapauden puolesta.
Tuotanto.
Elokuvan käsikirjoittaja Randall Wallace sai idean elokuvasta nähtyään nähtyään William Wallacen patsaan Edinburghin linnassa. Hän oli kysynyt patsaasta vartijalta, joka oli selittänyt William Wallacen olevan Skotlannin kansallissankari, joka taisteli englantilaisia vastaan keskiajalla. Elokuvan ensimmäinen käsikijroitus valmistui vuonna 1988 ja se perustui skotlantilaisen runoilija Blind Harryn (n. 1440–1492) teokseen "The Actes and Deidis of the Illustre and Vallyeant Campioun Schir William Wallace", tai yleisemmin vain "The Wallace". Teos oli kirjoitettu noin 170-vuotta William Wallacen kuoleman jälkeen ja sen tyyli on myyttisen isänmaallinen. Randall Wallacen käsikirjoituksessa William Wallacen tarinaa on väritetty vielä lisää. MGA/UA osti käskikirjoituksen vuonna 1992. Kun yhtiön johtaja Alan Ladd Jr. lähti studiolta vuonna 1993, hän sai käsikirjoituksen mukanaasa hänen perustaessaan uuden elokuvayhtiön The Ladd Company.
Elokuvaa oli aikanaan tarjottu Mel Gibsonille, joka oli nyt kiinnostunut siitä uudelleen. Gibson tarjoutui ohjaamaan elokuvan ja työstämään sen käsikirjoitusta. Elokuvan päärooliin harkittiin ensin Jason Patricia, mutta lopulta Gibson päätyi rooliin itse. Gibsonin oma tuotantoyhtiö Icon Entertainment pisti elokuvaan 15 miljoonaa dollaria. Paramount Pictures rahoitti sitä 17 miljoonalla dollarilla ja 20th Century Fox 43 miljoonalla dollarilla.
Elokuvan kuvaaminen käynnistyi 6. kesäkuuta 1994 ja ne päättyivät 22. syyskuuta 1994. William Wallacen nuoruutta käsittelevät kohtaukset tehtiin Glen Nevisissä Skotlannin Ylämaalla, Elokuvan suuria sotakohtauksia kuvattiin puolestaan Curraghin tasangolla Irlannissa. Taistelukohtauksien 1 500 näyttelijää olivat Irlannin puolustusvoimien reservihenkilöstöä. Kohtauksien valmisteluihin kului joka kerta tunteja, kun suuri määrä näyttelijöitä saatettiin rooliasuihinsa. Stirling Bridgen taistelun kuvauksissa kului kuusi viikkoa, kun oikea taistelu kesti vain pari tuntia ja elokuvan lopullinen leikattu kohtaus kestää vain seitsemän minuutia. Elokuvassa oli alkujaan paljon verisempiä kohtauksia, kuten esimerkiksi Wallacen teloitus suolistamalla, joita kuitenkin poistettiin kun niistä oli saatu huonoa palautetta koenäytöksissä. Näin vältettiin myös MPAA:n yleisömerkintä NC-17 ja elokuva sai lievemmän merkinnän R.
Lukuisia elokuvan taistelukohtauksia täytyi kuvata uudelleen, koska monilla sivuosassa esiintyneillä näyttelijöillä oli kuvatuissa kohtauksissa käsissään muun muassa rannekelloja ja silmillään aurinkolasit. Gibson joutui myös elokuvan julkaisun aikaan lukuisten eläintensuojelujärjestöjen paheksunnan kohteeksi, sillä järjestöt olivat vakuuttuneita siitä, että elokuvassa esitetyt, surmatut hevoset olivat kuvaushetkellä elossa. Vaikka kuvaksissa käytettiin oikeita hevosia, niiden kuolemaa kuvanneissa kohtauksissa käytettiin animatrooneja. Gibson sai paheksujat muuttamaan mieltään, kun hänen avustajansa esitti eri järjestöjen edustajille elokuvan kuvauspaikalla taltioituja videoleikkeitä, jotka todistivat ettei elokuvanteossa satutettu oikeita hevosia.
Vastaanotto.
Elokuva tuli kotimaansa elokuvateattereihin 19. toukokuuta 1995. Ensimmäinen esityskierros päättyi 24. elokuuta, mutta Paramount toi sen uudelleen teattereihin vielä kahdesti 15. syyskuuta 1995 ja 16. helmikuuta 1996. Elokuvaa pidettiin menestyksenä, joskaan ei valtavana sellaisena. 9. kesäkuuta 1996 mennessä se oli kerännyt lipputuloina Pohjois-Amerikassa 75,6 miljoonaa dollaria, eli hieman yli oman budjettinsa. Ulkomailla elokuva kleräsi vielä 134,8 miljoonaa, eli koknaisuutena noin 210,4 miljoonaa dllaria. Maaliskuussa 1996 tehtiin VHS-julkaisu ja elokuvasta tuli vuoden vuokratuin elokuva.
Elokuva-arvostelut olivat pääosin myönteisiä. Kriitikot pitivät esimerkiksi sen skaalasta ja taistelukohtauksista. Jotkut mainitsivat sen olevan liian väkivaltainen, mistä Gibsonin elokuvia on kritisoitu yleisemminkin. Tuolloinen Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton mainitsi tykästyneensä elokuvaan ja katselleen sitä kolmen päivän ajan kahdesti päivässä.
Palkintoja.
Oscarit.
Ehdokkaana:
Baftat.
Ehdokkaana:
Golden Globe.
Ehdokkaana:
Brittiläinen metallimusiikkia esittävä Iron Maiden levytti vuonna 1998 julkaisemalleen studioalbumille "Virtual XI" kappaleen "The Clansman", joka on yhtyeen basisti Steve Harrisin mukaan saanut innoituksensa elokuvasta. Myös alankomaalaisen Within Temptationin kappale "The Heart of Everything" ja suomalaisen Sonata Arctican "The Ruins of My Life" ovat saaneet vaikutteita "Braveheartista".
Historiallisuus.
Vaikka elokuva on teemaltaan historiallinen, se ei juurikaan seuraa oikeaa historiaa. Elokuvan alku väittää vuoden olevan 1280, Skotlannin kuningas Aleksanteri III:n kuolleen ilman perijää ja Englannin kuningas Edvard I:n täyttäneen valtatyhjiön. Todellisuudessa Aleksanteri III kuoli vuonna 1286 ja englantilaiset hyökkäsivät Skotlantiin vasta vuonna 1297. Wallace oli englantilaisten hyökäytessä jo 27-vuotias, eikä hän kokenut miehitystä lapsuudessaan. Wallace esitetään myös yksinkertaisen talonpoikaisperheen lapsena, kun todellisuudessa hänen sukunsa kuului alempaan aatelistoon. Elokuvassa Wallacen vaimo surmataan, mutta hänen ei tiedetä olleen koskaan naimisissa. Historiallista Wallacea on kuvailtu epätavallisen pitkäksi, kun häntä näytellyt Gibson on vain keskipituinen. Prinsessa Isabella ei varoittanut Wallacea Falkirkin taistelusta. Hän oli todellisuudessa tapahtuma-aikaan vain kolmevuotias, asui Ranskassa, eikä edes tuntenut Wallacea tai kuningas Edvard I:stä. Edvard I esitetään psykopaattinsen pahana ja hänen poikansa Edvard II homoseksuaalina. Edvard I oli ankara soturikuningas, mutta ei elokuvan esittämällä tavalla paha. Edvard II:lla oli läheinen ystävä Piers Gaveston, mutta heidän suhteensa ei ollut romanttinen. Elokuvassa Edvard I surmaa poikansa rakastajan "Phillipin" heittämällä tämän linnan ikkunasta, mitä jotkut katsojat pitivät homofoobisena. Stirling Bridgen taistelusta elokuvassa puuttuu taistelun ehkä olleellisin strateginen piirre eli paikalla sijainnut silta ("bridge"). Elokuvan kuvaaman ajan skotlantilaiset soturit eivät käyttäneet sinistä sotamaalia, vaan ajatus on kopioitu Rooman valtakunnan aikaisilta skottisotureilta. Skotit eivät myöskään käyttäneen elokuvan kuvaamana aikana klaanien tartaaneja tai kilttejä. Tapa yleistyi vasta viktoriaanisella kaudella 600-vuotta elokuvan tapahtumien jälkeen. Robert Bruce esitetään elokuvassa negatiiviseen sävyyn, kun taas Skotlannissa hän on Wallacen tapainen kansallissankari.