Keltamo

Keltamo ("Chelidonium majus") on unikkokasveihin kuuluva monivuotinen keltakukkainen ruohokasvi, jonka varresta erittyy oranssia maitiaisnestettä. Keltamoa tavataan varsinkin Euroopassa, mutta melko laajasti myös muissa maanosissa pohjoisella pallonpuoliskolla. Myrkyllisyydestään huolimatta lajia on käytetty muinoin rohtokasvina.
Keltamoa pidetään usein keltamoiden ("Chelidonium") suvun ainoana lajina. Siitä tunnetaan kahta alalajia, ssp. "majus" ja ssp. "asiaticum", joista jälkimmäinen erotetaan joissain lähteissä omaksi lajikseen "Chelidonium asiaticum".
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen keltamo kasvaa 40–85 cm korkeaksi. Onton varren tyviosa ja lehtiruodit ovat harvaan pitkäkarvaisia, mutta muuten kasvi on lähes kalju. Unikkokasveille tyypilliseen tapaan kasvin varteen syntyneestä vauriokohdasta vuotaa paksua maitiaisnestettä, joka keltamolla on punakeltaista tai oranssia. Isokokoiset lehdet ovat parilehdykkäisiä, lehdykät ovat pyöreähköjä ja väriltään päältä kellanvihreitä, alta siniharmaita ja harvaan siirottavasti karvaisia.
Keltamo kukkii Suomessa kesä-elokuussa. 3–6-kukkaiset kukintosarjat sijaitsevat lehtihangoissa. Kirkkaankeltaisissa kukissa on neljä terälehteä. Verhiö on kaksilehtinen ja verholehdet varisevat varhain. Heteitä on runsaasti. Hedelmä on 3–5 senttimetrin pituinen hoikka kota, joka avautuu tyvestä alkaen. Siemeniä levittävät muurahaiset, joita houkuttavat siementen mehevät, öljymäiset lisäkkeet.
Keltamon kromosomiluku on 2n = 12.
Levinneisyys.
Keltamoa tavataan koko Euroopassa lukuun ottamatta Islantia, Fennoskandian pohjoisosia, Pohjois-Venäjää ja Etelä-Kreikkaa. Aasian puolella lajia kasvaa paikoitellen Turkissa, Iranissa, Keski-Aasiassa sekä Etelä-Siperiassa, Kiinassa, Korean niemimaalla ja Japanissa. Muutamin paikoin lajia kasvaa myös Pohjois-Afrikassa. Lisäksi kasvi on levinnyt ihmisen mukana Pohjois-Amerikkaan, jossa sitä tavataan mantereen itä- ja keskiosissa. Alalajeista ssp. "major" on vallitseva, ssp. "asiaticum" -alalajia tavataan vain Itä-Aasiassa. Suomessa keltamoa tavataan yleisesti Etelä-Suomessa Ahvenanmaalta Satakuntaan, Hämeeseen ja Kymenlaaksoon saakka. Pohjoisempana laji on satunnaisempi, mutta sitä voi tavata aina Etelä-Lappia myöten.
Elinympäristö.
Keltamo on Suomen eteläosissa muinaistulokas, jonka arvellaan tulleen maahan viimeistään keskiajalla munkkien mukana. Laji mainitaan jo Kustaa Vaasan kirjeessä Viipurin varuskunnalle vuodelta 1556. Keltamo kasvaakin lähes aina vanhoilla kulttuurivaikutteisilla paikoilla kuten asutuksen raunioilla, pihoilla, kivimuureilla, kivikoissa, hautausmailla ja puistoissa. Laji viihtyy myös erilaisilla joutomailla asutuksen liepeillä. Kasvupaikat ovat usein varjoisia.
Käyttö.
Keltamo on hyvin vanha lääkekasvi, jota on tämän takia aikaisemmin myös viljelty yleisesti. Kasvia on käytetty keitettynä, voiteena, puristemehuna tai jauheena muun muassa syylien ja känsien poistoon, silmäsairauksiin, virtsaamisvaivoihin, maksatauteihin, hammassärkyyn ja hinkuyskään. Sitä on käytetty myös pisamien poistamiseen.
Keltamon kaikki osat ovat myrkyllisiä, ja sen maitiaisneste voi aiheuttaa kosketusihottumaa. Se sisältää alkaloideja, esimerkiksi kelidoniiniä ja kelerytriiniä, joista jälkimmäinen vaikuttaa muun muassa lamauttavasti keskushermostoon ja sitä kautta myös verenkiertoon ja hengitykseen. Keltamon tiedetään aiheuttaneen lapsilla myrkytyksiä, jotka ovat johtaneet kuolemaan.
Keltamoa on käytetty myös värikasvina.
Kansanperinne.
Monin paikoin Euroopassa tunnetaan tarina, jossa sokeita poikasia saaneet pääskyset katkaisevat keltamon varren ja puristavat siitä maitiaisnestettä poikasten silmiin, jolloin nämä saavat näkönsä takaisin. Tähän myyttiin viittaa esimerkiksi lajin tieteellinen nimi "Chelidonium majus" eli "isompi pääskyn kasvi", tai lajin vanha ruotsinkielinen nimi, "svalört". Vanhaan ruotsinkieliseen nimeen perustunee myös lajin vanha suomenkielinen nimi, "päskyisen ruoho", jolla keltamoa kutsuttiin Turun tienoon kasviluettelossa vuodelta 1683.