tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Andréa Ferréol

Andréa Ferréol (s. 6. tammikuuta 1947 Aix-en-Provence, Ranska) on ranskalainen näyttelijä.
Andréa Ferréol opiskeli teini-ikäisenä teatterialaa Jean-Laurent Cochetin ja Antoine Bourseillerin opastuksella vanhempiensa kieltoa uhmaten. Opinnot jatkuivat Pariisin kaunotaiteiden instituutissa. 
Hän tuli suuren yleisön tuntemaksi roolistaan Marco Ferrerin elokuvassa "Suuri pamaus" ("La Grande Bouffe", 1973). Ensiesityksessään Cannesin elokuvajuhlilla filmi aiheutti skandaalin Ferréolin pitämän vaginamonologin takia. Ferréolin lukuisista elokuvarooleista klassikoiksi ovat kuitenkin nousseet elokuvat Volker Schlöndorffin "Peltirumpu" ("Die Blechtrommel", 1979), Ettore Scolan "Hyvää yötä, majesteetti" (La nuit de Varennes, 1982) ja François Truffautin "Viimeinen metro" ("Le dernier métro", 1980) ja Joël Sérian "Kuumat kukkulat" ("Les Galettes de Pont-Aven", 1975). 
Hän sai vuosina 1976 ja 1981 parhaan naissivuosan César-palkinnon rooleistaan elokuvissa "Kuumat kukkulat" ja "Viimeinen metro" sekä vuonna 1977 parhaan naissivuosan David di Donatello -palkinnon elokuvasta "Sano se kukkasin" ("Sono pazzo di Iris Blond", 1996). Hän kuuluu Kunnialegioonaan (2013).
Béma

Béma on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Diéman piirissä Malissa. Se sijaitsee 65 kilometriä Diémasta pohjoiseen. Kunnassa on 25 400 ja keskuskylässä 5 200 asukasta (vuonna 2009).
Béman kunnan pinta-ala on 1 350 neliökilometriä. Se rajoittuu kaakossa Diéman piirin Grouméran, etelässä Diéman ja Diangounté Camaran, luoteessa Fassoudébén ja Guédébinén sekä koillisessa Nioron piirin Diabiguén ja Koréra Korén ja lounaassa Simbin kuntiin. Maisemaa leimaavat laajat hiekkatasangot ja alangot. Vesistöjä ovat sadekauden jälkeen kuivuvat tulva-altaat.
Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Vuotuinen sademäärä on 400–500 millimetriä. Kasvillisuus on pensassavannia.
Kuntaan kuuluu 24 kylää. Asukkaista 75 % on soninkeja, 18,5 % maureja, 4 % bambaroita ja 2,5 % fulbeja. Vallitseva uskonto on islam.
Béman kautta kulkee Diéman ja Nioron välinen päällystetty maantie. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, hirssi, lehmänpapu ja maissi. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, hevoset, aasit ja siipikarja. Käsityöammattien ja metsien hyödyntämisen merkitys on vähäinen. Bémassa pidetään viikoittaiset markkinat. Nuoriso hakeutuu ansiotöihin kaupunkeihin tai pyrkii muuttamaan ulkomaille, jossa asuu arviolta seitsemän prosenttia bémalaisista.
Kunnassa toimii kuusi alakoulua, yläkoulu, koulutus- ja kehittämiskeskus (CED) ja lukutaitokeskus. Kouluopetuksen piirissä on noin 35 % lapsista. Terveyspalveluihin kuuluu kaksi terveyskeskusta, kaksi synnytyslaitosta ja sairastupa. Yleisimpiä terveysongelmia ovat malaria, ripulitaudit, hengityselinsairaudet ja aliravitsemus. Vesihuolto käsittää kaivoja, porakaivoja ja vesiposteja.
Ytterbium(II)jodidi

Ytterbium(II)jodidi tai ytterbiumdijodidi YbI2 on harvinaisen maametallin ytterbiumin epäorgaaninen yhdiste jodin kanssa, jossa jodi esiintyy hapetusluvulla −I ja ytterbium +II. Se muodostaa keltaisia tai mustia kiteitä.
Ytterbium(II)jodidia saadaan pelkistämällä ytterbium(III)jodidia YbI3 metallisella ytterbiumilla tai alkalimetallilla. Sitä syntyy myös pelkästään lämmön vaikutuksesta tapahtuvalla ytterbium(III)jodidin hajoamisella:
2 YbI3 → 2 YbI2 + I2
Vastaavasti kuin samarium(II)jodidia SmI2, yhdistettä voidaan valmistaa myös ytterbiummetallin reaktiolla 1,2-dijodietaanin kanssa tetrahydrofuraanissa huoneenlämpötilassa:
Yb + ICH2CH2I → YbI2 + CH2=CH2
Kuten samarium(II)jodidia, ytterbium(II)jodidia voidaan käyttää orgaanisten synteesien katalyyttinä muun muassa useissa kytkentäreaktioissa.
Meri Ilmarinen

Meri Tuuli Linnea Ilmarinen (s. 4. kesäkuuta 1991) on suomalainen painonnostaja.
Ilmarinen voitti maaliskuussa 2018 Bukarestin EM-kilpailuissa pronssia sarjassa 75 kg. Hän ylsi pronssille myös työnnössä. Ilmarinen on ollut kokopäiväinen painonnostaja vuodesta 2015 lähtien. Vuonna 2017 hän sijoittui MM-kilpailuissa yhdeksänneksi.
Ytterbium(III)jodidi

Ytterbium(III)jodidi tai ytterbiumtrijodidi YbI3 on harvinaisen maametallin ytterbiumin epäorgaaninen yhdiste jodin kanssa, jossa jodi esiintyy hapetusluvulla −I ja ytterbium +III. Se liukenee veteen ja muodostaa keltaisia tai valkeita kiteitä.
Ytterbium(III)jodidia voidaan pelkistää metallisella ytterbiumilla tai alkalimetallilla, jolloin saadaan ytterbium(II)jodidia YbI2. Ytterbium(III)jodidi myös hajoaa lämmön vaikutuksesta ytterbium(II)jodidiksi:
2 YbI3 → 2 YbI2 + I2
Anja Harteros

Anja Harteros (s. 23. heinäkuuta 1972 Bergneustadt) on saksalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. 
Elämä ja ura.
Harteros syntyi kreikkalaiselle isälle ja saksalaiselle äidille, ja hänellä on kaksi sisarusta, Alexia ja Georgios. Lapsuudessaan Anja Harteros sai vanhemmiltaan kannustusta kohti uraa taidemusiikin ja laulamisen parissa. Hänen musiikinopettajansa Wüllenweber-lukiossa Bergneustadtissa, August Wilhelm Welp, panikin merkille hänen poikkeuksellisen lahjakkuutensa ja suositteli ammattimaisia lauluopintoja hänelle. 14-vuotiaana Harteros aloitti laulamisen opiskelun Astrid Huber-Aulmannin johdolla Gummersbachissa. 
Vuonna 1990 Harteros siirtyi Wolfgang Kastorpin opetukseen Kölnin oopperaan. Kastorp myös säesti häntä konserttisarjassa. Valmistuttuaan lukiosta vuonna 1991 Harteros jatkoi laulamisen opiskelemista Kölnin musiikkikorkeakoulussa opettajanaan Liselotte Hammes. Myös Huber-Aulmann opetti häntä aina vuoden 1996 alkupuolelle asti; Harteros kiersikin Huber-Aulmannin kanssa konsertoimassa vuosina 1993 ja 1994 Venäjällä ja Yhdysvalloissa. Ennen valmistumistaan Harteros sai vakituisen kiinnityksen Gelsenkirchenin ja Wuppertalin Schillertheaterin musiikkiryhmään. Valmistuttuaan vuonna 1996 Harteros sai vakituisen työpaikan oopperasta Bonnista. 
Kesällä 1999 Harteros voitti BBC Cardiff Singer of the World -kilpailun ensimmäisenä tämän saavuttaneena saksalaisena henkilönä. Tämä oli hänen urallaan suuri läpimurto. 
Sittemmin Harteros on esiintynyt merkittävissä oopperataloissa eri maanosissa. Hänen ohjelmistoonsa on kuulunut muun muassa Wolfgang Amadeus Mozartin, Giuseppe Verdin, Richard Wagnerin ja Giacomo Puccinin oopperoiden rooleja. Lisäksi hän on esiintynyt kansainvälisesti resitalistina.
Pieni talo

Pieni talo on Laura Ingalls Wilderin kirjoittama lastenkirjasarja, jonka ensimmäinen kirja "Little House in the Big Woods" (suom. "Pieni talo suuressa metsässä") ilmestyi 1932.
Kirjasarja on Ingalls Wilderin lapsuuden ihannoitu kuva, joka ei vastaa todellisuutta. Sen kirjoittajaksi tai avustajaksi on arveltu Ingalls Wilderin tytärtä Rose Wilder Lanea, joka oli aikanaan menestyksekäs kirjailija ja jonka mukaan äiti tuskin hallitsi oikeinkirjoitusta. Sarjaa on pidetty paitsi lastenkirjoina, myös yhdysvaltalaisen konservatiivisen, republikaanisen ajattelun allegoriana yhdysvaltalaisesta vapauden käsitteestä, kuten Laura Honkasalo kirjoittaa. Ingalls Wilder kirjoitti alun perin omaelämäkerran, jonka kustantajat kuitenkin hylkäsivät. Teos on ilmestynyt 2000-luvulla nimellä "Pioneer Girl" varustettuna selityksin ja kuvin. Wilder muokkasi tarinan tyttärensä avulla lapsille sopivaksi. Tytär Rose Wilder Lane on libertaarisen liikkeen perustaja yhdessä Ayn Randin ja Isabel Patersonin kanssa. Rose Wilder Lane testamenttasi äidiltään perimänsä kirjasarjan oikeudet libertaanipoliitikko Roger Lea MacBridelle, joka jätti ne edelleen perinnöksi omalle tuntemattomaksi jääneelle tyttärelleen.
Sakhir

Sakhir () on aavikko Bahrainissa. Se sijaitsee Bahrainin saaren eteläisellä puoliskolla, lähellä Zallaqin kylää.
Sakhiriin on rakennettu Formula 1 -rata, joka kantaa samaa nimeä. Radalla on ajettu Bahrainin Grand Prix vuodesta 2004 alkaen. Tapahtuma vetää alueelle vuosittain paljon turisteja ja osa Sakhirin alueesta on myös leirintäaluetta. Alueelle on rakennettu myös luonnonsuojelualue ja eläintarha.
Fassoudébé

Fassoudébé on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Diéman piirissä Malissa. Se sijaitsee 75 kilometriä Diémasta pohjoiseen. Kunnassa on 5 500 ja keskuskylässä 2 500 asukasta (vuonna 2009).
Fassoudébén kunnan pinta-ala on 150 neliökilometriä. Se rajoittuu koillisessa Diéman piirin Guédébinén, kaakossa ja etelässä Béman, lounaassa Nioron piirin Simbin ja luoteessa Guétéman kuntiin. Kunnan alue on pinnanmuodostukseltaan lähinnä tasankoa. Vesistöjä ovat sadekauden jälkeen kuivuvat tulva-altaat.
Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Vuotuinen sademäärä on 400–500 millimetriä. Kasvillisuus on heinäaroa, jolla kasvaa matalia puita ja pensaita.
Kuntaan kuuluu kolme kylää. Asukkaista 95 % on fulbeja, 2,5 % diawandoja ja 2,5 % soninkeja. Yleisimmät kielet ovat fulani ja bambara.
Fassoudébén kautta kulkee Diéman ja Nioron välinen päällystetty maantie. Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja laiduntamiseen perustuva karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, hirssi ja maapähkinä. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, hevoset, aasit ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Nuoriso hakeutuu ansiotöihin kaupunkeihin tai pyrkii muuttamaan ulkomaille.
Kunnassa toimii kaksi alakoulua ja kolme lukutaitokeskusta. Koulua käy 10–15 % lapsista. Fassoudébéssa on terveyskeskus. Vesihuolto käsittää kaivoja ja porakaivoja.
Pride and Prejudice and Zombies

Pride and Prejudice and Zombies (tai Pride + Prejudice + Zombies) on vuonna 2016 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalais-brittiläinen elokuva, joka perustuu Seth Grahame-Smithin vuonna 2009 julkaistuun teokseen "Ylpeys ja ennakkoluulo ja zombit". Teokset parodioivat Jane Austenin romaania "Ylpeys ja ennakkoluulo" sijoittaen 1800-luvun Englantiin zombi-teeman. Elokuvan on ohjannut Burr Steers, ja sen pääosia näyttelevät Lily James, Sam Riley, Jack Huston, Bella Heathcote, Douglas Booth, Matt Smith, Charles Dance ja Lena Headey.
Fumiko Kaneko

Fumiko Kaneko ( "Kaneko Fumiko", 25. tammikuuta 1903 Jokohama – 23. heinäkuuta 1926 Utsunomiya) oli japanilainen anarkisti ja nihilisti. Hänet tunnetaan erityisesti suunnitelmasta murhata Japanin tuleva keisari Hirohito ja muita keisariperheen jäseniä. Kaneko sai murhan suunnittelusta kuolemantuomion, joka kuitenkin muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi. Tämän jälkeen Kaneko teki itsemurhan katsoessaan anarkistisen vakaumuksensa mukaisesti, ettei valtiolla ole oikeutta päättää hänen elämästään tai kuolemastaan.
Elämä.
Kanekon isä oli samuraisukua ollut poliisietsivä Fumikazu Saeki ja äiti talonpojan tytär Kikuno Kaneko. Koska hänen vanhempansa eivät olleet naimisissa, Kaneko merkittiin väestörekisteriin vasta kahdeksanvuotiaana äitinsä sisarena. Vuonna 1912 Kaneko adoptoitiin Japanin miehittämään Koreaan, jossa hänen huoltajakseen tuli Saekin lapseton sisar. Koreassa Kaneko joutui elämään köyhyydessä ja todisti myös sukulaistensa ja muiden japanilaismiehittäjien alentavaa suhtautumista paikallisiin asukkaisiin. 16-vuotiaana Kaneko lähetettiin takaisin Japaniin, jossa hänen sukulaisensa yrittivät järjestää avioliittoa Kanekon sedän kanssa. Suunnitelma ei toteutunut, ja lopulta Kaneko muutti vuoden kuluttua Tokioon, jossa hän asui isosetänsä luona.
Kaneko työskenteli Tokiossa sanomalehtimyyjänä ja kävi samalla myös iltakoulua opiskellen muun muassa matematiikkaa ja englantia. Myydessään sanomalehtiä Kaneko tutustui Pelastusarmeijan vapaaehtoisiin sekä paikallisiin sosialisteihin, jotka jakoivat lehtiään kaduilla. Myöhemmin hän oli mukana molempien toiminnassa, mutta pettyi sekä kristittyjen että sosialistien ajatuksiin. Vuonna 1922 Kaneko tapasi iltakoulussa anarkismista ja nihilismistä kiinnostuneen opiskelijan ja tutustui hänen kauttaan Max Stirnerin, Mihail Artsybaševin ja Friedrich Nietzschen kaltaisten filosofien ajatuksiin. Samaan aikaan hän tutustui myös korealaiseen anarkistiin ja itsenäisyysaktivistiin Park Yoliin, jonka kanssa Kaneko ryhtyi julkaisemaan lehtiä. He perustivat myös vallankumouksellisen ryhmän, jonka toimintaperiaatteisiin kuului suora toiminta.
Syyskuussa 1923 tapahtuneen Suuren Kantōn maanjäristyksen jälkeen viranomaiset pidättivät lukuisia aktivisteja ja poliittisia vastustajiaan pelätessään heidän käyttävän katastrofin aiheuttamaa sekasortoa hyväkseen kapinan aloittamisessa. Pidätettyjen joukossa olivat muun muassa poliisin surmaamat anarkistit Noe Itō ja Sakae Ōsugi sekä Kaneko ja Park, jotka saivat pitkän oikeuskäsittelyn päätteeksi kuolemantuomiot. Heitä syytettiin muun muassa keisarillista perhettä vastaan suunnatun pommi-iskun suunnittelusta. Kaneko ja Park ehtivät vielä solmimaan avioliiton vain pari päivää ennen tuomion julistamista. Lopulta molemmat armahdettiin ja kuolemantuomiot muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi. Park vapautui lopulta toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1945, mutta Kaneko teki itsemurhan vankilassa vuonna 1926. Hänen vankeusaikana kirjoittamansa muistelmat julkaistiin myöhemmin 1950-luvulla.
Muuta.
Kanekon ja Parkin oikeuskäsittelyä kuvataan vuonna 2017 valmistuneessa korealaisessa elokuvassa "Anarchist from Colony", jonka on ohjannut Lee Joon-ik.
Natalia Lafourcade

María Natalia Lafourcade Silva (s. 26. helmikuuta 1984 México) on meksikolainen pop- ja rocklaulaja, joka on voittanut useita Latin Grammy -palkintoja. Hän debytoi vuonna 2003 sooloalbumilla "Natalia Lafourcade" ja perusti vuonna 2004 rockkokoonpanon Natalia y la Forquetina. 
Lafourcade innostui muusikkovanhempiensa takia jo varhain musiikista. Hän tiesi varhaisesta iästä alkaen, että hänestä tulisi taiteilija; lapsena hän opiskeli maalaamista, teatteria ja musiikkia. Viimeksi mainittua hän harrasti huilun-, kitaran-, pianon- ja saksofoninsoiton sekä laulamisen muodossa. Lafourcaden tuotantoon ovat vaikuttaneet Fiona Apple, Björk, Café Tacuba ja Zuco 103.
Françoise Bettencourt Meyers

Françoise Bettencourt Meyers (s. 10. heinäkuuta 1953 Neuilly-sur-Seine, Ranska) on ranskalainen liikenainen, joka on yksi maailman rikkaimmista naisista. Hän on L'Oreal yritysryppään edesmenneen pääomistaja Liliane Bettencourtin ainoa tytär ja perijä. Hänen omaisuutensa arvoksi arvioidaan hieman yli 42 miljardia dollaria (2017).
Bettencourt on naimisissa ranskanjuutalaisen Jean-Pierre Mayersin kanssa, jonka isoisä oli juutalainen rabbi ja murhattiin Auschwitzissa. Bettencourtin äidin puoleinen isoisä Eugene Schueller (1881-1957) oli L'Orealin perustaja, sekä tunnettu toisen maailmansodan aikana natsi-yhteyksistään.
Nicole Garcia

Nicole Garcia (s. 22. huhtikuuta 1946 Oran, Algeria) on ranskalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja.
Garcia opiskeli näyttelijäksi ja sai ensimmäisen elokuvaroolinsa Jean Giraultin filmissä "Le gendarme se marie" (1968). Seuraavat elokuvaroolit olivat yhä suurempia, kuten tv-elokuva "La mort d'un enfant" (1974) ja "Duelle (une quarantaine)" (1976). Hän kohosi Ranskassa 1970-luvun lopulla varsin tunnetuksi elokuvatähdeksi ja näytteli myös lukuisissa tv-elokuvissa. Vuonna 1979 valmistuneesta filmistä "Henkien taistelu" ("Le cavaleur") Garcia sai César-palkinnon parhaasta naissivuosasta.
Alain Resnais’n vuonna 1980 ohjaama "Amerikan setä" ("Mon oncle d’Amérique") oli kokeellinen elokuva, ja Michel Devillen "Kuolema ranskalaisessa puutarhassa" (Péril en la demeure, 1985) tuotti hänelle César-palkinnon ehdokkuuden parhaaksi naispääosan esitykseksi ja Serge Leroyn "Totuuden hinta" (Le 4ème pouvoir, 1985) parhaan naispääosan palkinnon Montrealin elokuvajuhlilla.
Elokuvaohjaajana Garcia on toiminut 1980-luvulta alkaen. Vuonna 2006 valmistunut Garcian ohjaus "Charlie sanoo" ("Selon Charlie") tunnetaan Suomessa Minna Haapkylän roolityöstä.
Sylvie Kinigi

Sylvie Kinigi (s. 1952) oli Burundin pääministeri 10. heinäkuuta 1993 – 7. helmikuuta 1994 ja presidentti 27. lokakuuta 1993 – 5. helmikuuta 1994. Hän on ensimmäinen ja tähän päivään asti ainoa kyseisiä virkoja hoitanut nainen.
Tausta.
Kinigi syntyi vuonna 1952 tutsiperheeseen Burundin maaseudulle. Hänen isänsä oli kauppias ja hänen äitinsä maanviljelijä ja kotiäiti. Sylvie oli kuudesta lapsesta kolmas. Sisaruksista vanhimman, Sylvien isosiskon, piti jäädä kotiin äitinsä avuksi, mutta Sylvie sai mennä belgialaisten nunnien pitämään tyttökouluun. Hän sai sekä ensimmäisen että toisen asteen koulutuksen ja meni myöhemmin pääkaupunki Bujumburaan opiskelemaan taloustiedettä. 19-vuotiaana hän meni naimisiin erään professorinsa kanssa ja sai neljä lasta, mutta jatkoi opintojaan. Hän osallistui myös hallituksen tutsipuolueen naisten järjestön toimintaan ja onnistui saamaan aikaan lakimuutoksia sekä taloudellisia ja sosiaalisia apuvälineitä naisille. Hän johti ryhmää pääkaupungissa ja oli kansallisen johtoryhmän naisten osaston jäsen. Valmistuttuaan Burundin yliopistosta Kinigi sai työn Burundin keskuspankista ja opetti samaan aikaan yliopistossa. Hän sai pankissa ylennyksen ja vastuuta tutkimustyössä ja opinnoissa. Vuonna 1991 hänestä tuli pääministerin neuvonantaja ja hän oli vastuussa asevoimien menojen vähentämisessä ja talousuudistuksen toteuttamisesta. 
Hutujen ja tutsien välillä oli käynnissä aseellinen selkkaus vuoteen 1993 asti. Silloin pidettiin vaalit demokratiaan siirtymisen merkkinä. Suureksi yllätykseksi opposition johtaja Melchior Ndadaye valittiin Burundin presidentiksi. Hän valitsi hallituksen, jonka jäsenistä kaksi kolmasosaa oli hutuja ja yksi kolmasosa tutseja. Sylvie Kinigistä tuli pääministeri. Ndadaye pyrki rakentamaan yhtenäisyyttä Burundin kahden etnisen ryhmän välille ja toivoi vähentävänsä tutsien vihamielisyyttä hallintoa kohtaan nimittämällä tutsisukuisen Kinigin pääministeriksi. Kinigi ilmoitti, että sovinnon tekeminen olisi hänen ensisijainen tavoitteensa. 
21. lokakuuta presidentti Ndadaye ja kuusi hänen ministeriään kuolivat tutsikapinallisten käsiin. Se aloitti Burundin sisällissodan ja etniset levottomuudet levisivät laajalti koko maahan. Kinigi ja muut vanhemmat hallinnon jäsenet pakenivat Ranskan lähetystöön ja selvisivät kaaoksesta. Muutaman päivän päästä Kinigi onnistui kokoamaan 22:sta ministeristä 15 jatkamaan töitä ja toimitti menestyksekkäästi presidentin virkaa. Hänen asemansa sai vahvistusta, kun entiset presidentit Pierre Buyoya ja Jean Baptiste Bagaza antoivat tukensa hänen hallitukselleen.
Tammikuussa 1994 parlamentti valitsi entisen maatalousministeri Cyprien Ntaryamiran presidentiksi Ndadayen loppukaudelle. Koska Ntaryamira oli hutu, nimitys synnytti monissa tutseissa vihamielisyyttä. Kinigi kuitenkin tunnusti Ntaryamiran presidentiksi, mutta erosi pääministerin virasta kun hänet vihkittiin virkaan. Hän oli kaikkien osapuolten kritiikin, hyökkäysten ja uhkausten kohde ja lähtikin pian maasta. Helmikuussa hänen virkaansa vihittiin Anatole Kanyenkiko, toinen tutsi.
Vuonna 2004 Kinigi työskenteli Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelman parissa.
Jurga Ivanauskaitė

Jurga Ivanauskaitě (14. marraskuuta 1961 Vilna – 17. helmikuuta 2007 Vilna) oli liettualainen runoilija ja kuvataiteilija.
Aluksi Ivanauskaitě opiskeli kuvataiteita ja valmistui graafikoksi Vilnan taideakatemiasta vuonna 1985. Samana vuonna ilmestyi myös hänen ensimmäinen kirjansa, novellikokoelma.
Ivanauskaitěn ensimmäinen novellikokoelma herätti ilmestyessään huomiota. Siitä piti erityisesti nuoriso, sillä se oli jotain aivan erilaista kuin mitä tuolloin vielä voimissaan ollut neuvostokirjallisuus. Novellien henkilöt kuuntelevat Beatlesia, pukeutuvat nahkatakkeihin, intoilevat surrealismista, tuntevat itsensä väärinymmärretyiksi ja ovat pettyneitä elämäänsä.
Vuonna 1993 ilmestyi hänen toinen romaaninsa joka aiheutti skandaalin. Se kertoo kolmen naisen, keskiaikaisen noidan, Maria Magdalenan ja nykyaikaisen boheemin ulkopuolisen, rakkaustarinoista. Kirjaa pidettiin yleisesti pornona ja siitä keskusteltiin kiukkuisesti maan yleisradiossa. Kirjakaupat eivät ottaneet sitä myyntiin ja sen saattoi ostaa ainoastaan erotiikkaliikkeistä. Kohu auttoi myyntiä ja kirjan koko 20 000 kappaletta käsittänyt painos myytiin loppuun parissa viikossa. Se käännettiin saksaksi ja kroatiaksi.
Tiibet kiehtoi Ivanauskaitěa ja vuonna 1996 ilmestyi ensimmäinen osa hänen maata käsittäneestä trilogiastaan. Seuraavat osat ilmestyivät vuonna 1997 ja 1999. Hän ryhtyi myös puolustamaan Tiibetin irtautumista Kiinasta. Myös hänen seuraava, vuonna 2000 ilmestynyt teoksensa käsittelee Tiibetiä, mutta mukana on myös itseironiaa ja hän kritisoi eurooppalaista ihmistä, joka pitää Aasiaa henkisenä supermarkettina.
Uransa varrella Ivanauskaitě kirjoitti myös esseitä ja lastenkirjoja. Hän menehtyi pehmytkudossarkoomaan.
Emily Clark

Emily Clark (s. 28. marraskuuta 1995 Saskatoon, Saskatchewan) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa hyökkääjänä. Hän on Kanadan maajoukkueen pelaajana saavuttanut olympialaisissa yhden kulta- ja yhden hopeamitalin sekä MM-kilpailuissa kaksi kultaa, neljä hopeaa ja yhden pronssin. Seuratasolla hän edustaa Wisconsinin yliopistoa.
Clark voitti olympiakultaa Pekingin olympialaisissa 2022 ja saavutti olympiahopeaa Pyeongchangissa 2018. MM-kilpailuissa hän voitti kultaa vuosina 2021 ja 2022 ja saavutti hopeaa vuosina 2015, 2016, 2017 ja 2023 sekä pronssia vuonna 2019. Alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa hän voitti kultaa vuosina 2012 ja 2013.
Sanjay Gandhi

Sanjay Gandhi (14. joulukuuta 1946 – 23. kesäkuuta 1980) oli intialainen poliitikko. Sanjay Gandhi syntyi vuonna 1946, hänen äitinsä oli Intian kansalliskongressin johtaja Indira Gandhi ja hänen isänsä oli myös poliitikko Feroze Gandhi. Sanjaysta odotettiin kansalliskongressin seuraavaa johtajaa äitinsä jälkeen, mutta hän kuoli lento-onnettomuudessa vuonna 1980.
Helen A. Johansson

Ann Helene Elisabeth Johansson (s. 10. lokakuuta 1961 Tranås) on ruotsalainen entinen raviohjastaja. Hän on ainoa naisohjastaja, joka on voittanut maailman arvostetuimpiin ravikilpailuihin kuuluvan Prix d'Amériquen. Johansson ohjasti tamman Ina Scot kilpailun voittoon vuonna 1995. 
Lisäksi hänen saavutuksiinsa kuuluvat muun muassa Oslo Grand Prixin sekä Napolin Gran Premio Lotterian voitot Ina Scotilla. Johansson on Maria Burdovan ja Jennifer Tillmanin ohella ainoa nainen, joka on ohjastanut Elitloppetin finaalissa. Johansson lopetti raviohjastajan uransa jo 1990-luvun lopussa, mutta jatkoi edelleen valmennustoimintaa.
Alma Lund

Alma Lund (o.s. Wikström, 30. huhtikuuta 1854 – 9. lokakuuta 1932) oli suomalainen sopraano ja näyttelijätär.
Lund työskenteli aluksi Helsingissä Suomalaiselle oopperalle, myöhemmin Novanderska-seuralle Ruotsissa (vuonna 1885) ja norjalaiselle Den Nationale Scenelle. Hän lauloi Norjan kansallisteatterin kuorossa kun teatteri vuonna 1899 perustettiin ja näytteli muutamissa pikkurooleissa. Hänen merkittävin roolinsa oli Marta näytelmässä Faust. Lund eläköityi vuonna 1920.
Vuonna 1907 Alma Lund näytteli naispääroolia ensimmäisessä norjalaisessa elokuvassa Fiskerlivets farer.
Hän oli naimisissa oopperalaulaja Bjarne Lundin kanssa (1858–1894).
Juulia (laulaja)

Juulia Vuojala on suomalainen laulaja-lauluntekijä. Sooloartistina hän käyttää vain etunimeään. Hän on julkaissut soolourallaan viisi singleä sekä yhteis-EP:n Pyhimyksen ja OP Beatsin kanssa. Ennen varsinaista soolouraa hän on toiminut taustalaulajana Pikku G:n kappaleella "Me ollaan nuoriso" ja vaikuttanut hip-hop -kollektiivi Rockin da Northin riveissä ja toimi hevibändin solistina, lisäksi hän teki dueton Samu Haberin kanssa.
Vuojalan ura lähti liikkeelle, kun hän otti yhteyttä tuottaja Jonas W. Karlssoniin ja kertoi haluavansa tehdä musiikkia. Karlsson antoi Vuojalalle kaksi studiopäivää, joiden aikana Vuojala sai vakuutettua Karlssonin. Toisena studiopäivänä he kirjoittivat yhdessä Juulian huhtikuussa 2018 viidentenä singlenä julkaistun ”Jos voisin jättää sut kahdesti” -kappaleen, jota on ollut tekemässä myös Axel Ehnström. Tuota ennen Juulian ja Karlssonin yhdessä tekemistä kappaleista oli julkaistu ”Vakavaa”, ”Huomenna mä meen” sekä ”Titanic-paita”. Masennuksesta kertovan kappaleen, ”Mul oli ikävä mua”, Juulia teki yhdessä tuottaja Jurekin kanssa.
Vuonna 2018 Vuolaja julkaisi EP:n "Virtual Reality Play vol. 1" yhdessä Pyhimyksen ja Olli-Pekka Vuorisen kanssa kollektiivina Opium. He ovat kertoneet, että levy-yhtiö ei ollut suunnitellut julkaisua pitkään etukäteen, vaan se syntyi spontaanisti. Opium-kollektiivi esiintyi ensimmäisen kerran festivaaleilla Provinssissa 2018 osana Vuojalan konserttia.
Juulia on syntynyt Oulussa, mutta hän käynyt peruskoulunsa pääkaupunkiseudulla. Hän on opiskellut myös Kauppakorkeakoulussa. Hän on kertonut julkisuudessa kärsivänsä kroonisesta unettomuudesta.
Juulia ilmoitti helmikuussa 2021 olevansa raskaana ja lapsen on määrä syntyä loppukeväällä.
Ahed Tamimi

Ahed Tamimi (, "Ahad at-Tamīmī", s. 31. tammikuuta 2001 Nabi Salih, Länsiranta) on palestiinalainen kansalaisaktivisti, joka nousi maailmanlaajuiseen julkisuuteen joulukuussa 2017 lyötyään israelilaista sotilasta. Välikohtaus johti Tamimin vangitsemiseen, ja lopulta hän sai kahdeksan kuukauden vankeustuomion maaliskuussa 2018. Tamimi on tapauksen johdosta noussut palestiinalaisten vastarinnan uudeksi symboliksi. Israelissa hänen toimintaansa on sen sijaan kuvailtu teatteriksi, Tamimin on väitetty provosoivan sotilaita tahallaan, jotta saataisiin kuvattua propagandamateriaalia.
Ahed Tamimi on kotoisin pienestä Nabi Salihin kylästä, jonka maille on rakennettu israelilainen siirtokunta, ja kylän ainoa vesilähde on otettu sen käyttöön. Myös hänen isänsä Bassem Tamimi (s. 1967) ja äiti Nariman ovat tunnettuja aktivisteja. Palestiinan nuorimmaksi toimittajaksi tituleerattu Janna Tamimi (s. 2006) on hänen serkkunsa. Ahed Tamimi oli julkisuudessa jo 11-vuotiaana, kun hän vuonna 2012 heristi uutiskuvissa nyrkkiä veljeään pidättäneille sotilaille. Hän on myöhemmin osallistunut muun muassa Euroopan parlamentin syyskuussa 2017 Brysselissä järjestämään konferenssiin, jossa käsiteltiin naisten roolia Palestiinan itsenäisyyskamppailussa.
Vankeuteen johtaneet tapahtumat.
15. joulukuuta 2017 Tamimi osallistui Nabi Salihissa järjestettyyn mielenosoitukseen, joka muuttui väkivaltaiseksi, kun sotilaita alettiin paiskimaan kivillä. Mielenosoituksen aikana hänen 15-vuotias serkkunsa Mohammed Tamimi haavoittui vakavasti päähän sotilaiden ampumasta kumiluodista. Israelin turvallisuusjoukot tunkeutuivat Taminin perheen asuntoon, josta armeijan väitteiden mukaan oli heitelty kiviä sotilaita kohti. Tämän jälkeen Ahed Tamimi hyökkäsi yhdessä äitinsä ja toisen serkkunsa kanssa talonsa edustalla olevien sotilaiden kimppuun. Facebookiin ladatun videomateriaalin mukaan sotilaita lyötiin ja potkittiin.
Tamimi pidätettiin 19. joulukuuta tehdyn öisen ratsian yhteydessä. Kahden viikon kuluttua hänet asetettiin syytteeseen turvallisuusjoukkojen vastaisesta hyökkäyksestä, provokaatiosta, uhkailusta sekä kivien heittelystä. Samaan aikaan esitettiin syytteet myös hänen äidilleen ja 21-vuotiaalle serkulleen Nour Tahimille, jotka oli pidätetty jo väikohtaksen yhteydessä. Tamimia uhkasi jopa 10 vuoden vankeus, mutta 24. maaliskuuta 2018 hän teki syyttäjän kanssa sopimuksen, jossa Tamimi myönsi osan 12 syytteistä, ja sai lopulta kahdeksan kuukauden vankilatuomion sekä hieman yli 1 000 euron sakot. Oikeudenkäynti järjestettiin suljetuin ovin Tamimin asianajajan vaatimuksesta huolimatta. Hänen äitinsä tuomittiin myös kahdeksan kuukauden vankeuteen ja serkku sai 16 päivän tuomion. Tamimi vapautettiin heinäkuun 2018 lopussa.
Gustav Merkel

 
Gustav Merkel (1827–1885) oli saksalainen urkuri ja säveltäjä. Hänen opettajiensa joukossa olivat Friedrich Wieck (pianonsoitto), Johann Schneider (urkujensoitto) ja Robert Schumann (säveltäminen). Merkel toimi urkurina Dresdenissä ja pääsi siellä myöhemmin opettamaan konservatorioon. 
Hänen sävellyksensä yhdistelevät romantiikan ajan vaikutteita ja Johann Sebastian Bachin urkuteosten tyyliä. Merkelin tuotantoon kuuluu muun muassa uruille sävellettyjä sonaatteja.
Suomalainen urkuri ja säveltäjä Oscar Pahlman opiskeli 1862–1864 Dresdenissä Merkelin johdolla.
Eeva Rajakangas

Eeva Rajakangas on suomalainen näyttelijä ja muusikko. Hän on valmistunut ylioppilaaksi Tampereen yhteiskoulun lukiosta ja opiskellut Taideyliopiston Sibelius-Akatemiassa sekä Teatterikorkeakoulussa Helsingissä. 
Rajakangas näytteli "Uusi Päivä" -televisiosarjassa Kaisla Helmistä vuosina 2017–2018. Alun perin hän tosin haki Stella Kuparisen rooliin, jonka sai Ronja Alatalo. 
Rajakangas opiskeli musiikkikasvatusta Sibelius-Akatemiassa vuosina 2017–2020. Hän aloitti ohjaajantaiteen opinnot Teatterikorkeakoulussa vuonna 2020. Hän on laulanut kahdessa eri kokoonpanossa: etnorockyhtye Vimmassa ja funk-rap-yhtye Fayassa. Vimma voitti Vuoden tulokas -palkinnon Etnogaalassa vuonna 2020.
Heikki Rönnqvist

Heikki Artturi Rönnqvist (s. 3. heinäkuuta 1936 Viipuri) on kustannusalan ammattilainen, joka työskenteli Kirjayhtymän toimitusjohtajana. 
Rönnqvist tuli ylioppilaaksi 1956 ja valmistui valtiotieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1964. Hän toimi Otavan tiedotussihteerinä 1964–1972 ja Kirjayhtymässä mainospäällikkönä 1972–1986, kaupallisena johtajana 1986–1989 ja toimitusjohtajana sekä hallituksen jäsenenä vuodesta 1990. Tästä tehtävästä hän jäi eläkkeelle vuonna 1996.
Rönnqvistin vanhemmat olivat Arthur Rönnqvist ja Tyyne Häkkinen. Hänen puolisonsa vuodesta 1963 on opettaja Kirsti Lilja Marjatta Seppä.
Della Jones

Della Jones (s. 13. huhtikuuta 1946 Tonna) on Walesista kotoisin oleva brittiläinen oopperalaulaja, äänialaltaan mezzosopraano. Hän opiskeli Royal College of Musicissa, jossa voitti Kathleen Ferrier -muistostipendin; hän täydensi opintojaan myöhemmin Genevessä. 
Jones teki ammattimaisen debyyttinsä vuonna 1970 ja liittyi Englannin kansallisoopperaan vuonna 1977. Covent Gardeniin hän liittyi vuonna 1983, ja hän alkoi esiintyä myös ulkomailla, kuten Ranskassa, Italiassa ja Yhdysvalloissa. Hänellä on laaja ohjelmisto. Hän on erikoistunut bel cantoon, erityisesti Gioacchino Rossiniin, mutta hänen tuotantonsa kattaa viisi vuosisataa Claudio Monteverdista, Henry Purcellista, Georg Friedrich Händelistä, Wolfgang Amadeus Mozartista, Rossinista, Gaetano Donizettista ja Richard Wagnerista modernimpaan ohjelmistoon, kuten Alban Bergiin, Edmund Rubbraan, Benjamin Britteniin, Leonard Bernsteiniin ja Peter Maxwell Daviesiin. Jones on tulkinnut myös Gilbertin ja Sullivanin tuotantoa.
Oopperakirjallisuuden ulkopuolella Jones on esittänyt muun muassa Giuseppe Verdin requiemin ja ranskalaista laulumusiikkia.
Guédébiné

Guédébiné on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Diéman piirissä Malissa. Se sijaitsee 75 kilometriä Diémasta pohjoiseen. Kunnassa on 5 100 ja kylässä 1 600 asukasta (vuonna 2009).
Guédébinén kunnan pinta-ala on 225 neliökilometriä. Se rajoittuu kaakossa Diéman piirin Béman, lounaassa Fassoudébén, luoteessa Nioron piirin Yérérén ja koillisessa Diabiguén kuntiin. Maisemaa leimaavat tasangot ja kukkulat. Vesistöjä ovat sadekaudella pohjoiseen virtaavat joet.
Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Vuotuinen sademäärä on 300–600 millimetriä. Kasvillisuus on pensassavannia.
Kuntaan kuuluu kuusi kylää. Asukkaista 72,5 % on diawandoja, 12,5 % bambaroita, 7,5 % fulbeja, 4 % soninkeja ja 2,5 % maureja. Yleisimmät kielet ovat fulani ja bambara.
Guédébinén ohi kulkee Diéman ja Nioron välinen päällystetty maantie. Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, hirssi, maapähkinä, lehmänpapu ja vihannekset. Lisäksi harjoitetaan keräilyä, kalastusta, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Nuoriso hakeutuu ansiotöihin kaupunkeihin tai pyrkii muuttamaan ulkomaille, jossa asuu arviolta kymmenen prosenttia guédébinélaisista.
Palveluihin kuuluu terveyskeskus. Kunnassa ei ole julkista koulua, joska diawandot suhtautuvat kielteisesti ranskankieliseen koulutukseen.
Viron kuntauudistus 2017

Virossa toteutettiin vuonna 2017 hallintouudistus, jossa Viron kuntien määrää vähennettiin. Uudistukseen liittyy maakuntahallinnon purkaminen.
Lainsäädäntö.
Laki hallintouudistuksesta hyväksyttiin riigikogussa kesäkuussa 2016. Lain mukaan kuntien minimikoko Virossa on 5 000 asukasta. Sääntöön on poikkeuksia.
Kuntamuutokset.
Muutoksessa Viron kuntien määrä väheni 134:llä 213:sta 79:ään. Pienten, alle 5 000 asukkaan kuntien määrä väheni 152:lla 169:stä 17:ään yhdistämällä pikkukuntia. Näin ollen isompien, yli 5 000 asukkaan kuntien määrä kasvoi 18:lla.
Muutos koski erityisesti harvaan asuttuja maakuntia maan länsi-, itä- ja eteläosissa; ei niinkään pohjoisosaa: esimerkiksi Harjumaan 23 kunnasta 13 säilyi entisellään ja Hiidenmaan kunnat yhdistettiin yhdeksi. 
Maakunnat.
Muutoksen osana maakuntahallinto puretaan vuoden 2018 aikana.
Ystävyyskuntaongelma.
Suomen ja Viron kunnilla on ollut 1990-luvulla aloitettuja ystävyyskuntasuhteita yli 250. Molemmissa maissa tapahtuneiden merkittävien kuntamuutosten takia osapuolet joutuvat pohtimaan suhteiden tulevaisuutta uudelta pohjalta.
Matti Saarelainen

Matti Jaakko Saarelainen (s. 28. syyskuuta 1959 Polvijärvi) on suomalainen valtiotieteen tohtori, joka on toiminut Ulkomaalaisviraston johtajana vuosina 1998–2004 ja Euroopan hybridiuhkien torjunnan osaamiskeskuksen johtajana vuosina 2017–2019.
Ura.
Nuoruus ja työuran alku.
Matti Saarelainen syntyi opettaja Eero Saarelaisen ja opettaja Kaija Kulinin perheeseen. Saarelainen toimi kouluvuosinaan Suomen Teiniliitossa kotiseudullaan Pohjois-Karjalassa. Hän oli keskustanuori. Hän aloitti uransa Suojelupoliisissa vuonna 1980 virkaa tekevänä ylimääräisenä etsivänä. Saarelainen valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi 1987 ja väitteli valtiotieteen tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1996. Väitöskirjan aiheena oli Suomen ulkomaalaispolitiikka.
Saarelainen toimi Suojelupoliisin ylitarkastajana 1991–1998, alueyksikön päällikkönä 2004–2005 ja osastopäällikkönä vuodesta 2008. Silloisen Ulkomaalaisviraston ylijohtaja Saarelainen oli 1998–2004. Sisäministerinä toimineen Kari Rajamäen mukaan Saarelainen pakotettiin eroamaan, kun hänen osastosihteeriksi ylentämänsä virolaisnainen jäi kiinni lahjusten ottamisesta. Saarelainen otettiin takaisin Suojelupoliisiin. Saarelaisen asiasta antama selvitys on kadonnut sekä nykyisen maahanmuuttoviraston että sisäministeriön arkistoista. 
Saarelainen oli valtioneuvoston kanslian erityisasiantuntija 2005–2008. Sen jälkeen hän palasi Suojelupoliisiin osastopäälliköksi.
Vaiheet Euroopan hybridiuhkien torjunnan osaamiskeskuksessa.
Saarelainen nimitettiin vuonna 2017 Euroopan hybridiuhkien torjunnan osaamiskeskuksen väliaikaiseksi johtajaksi. Hän irtisanoutui ja palasi Suojelupoliisiin erityisasiantuntijan virkaan vuonna 2019. Eroaminen hybridiuhkien torjuntakeskuksesta johtui hänen syyllistymisestään seksuaaliseen häirintään kahta työntekijää kohtaan, mikä kuitenkin kerrottiin julkisuuteen vasta vuoden 2023 alussa.
Osuus kansalaisuuden myöntämiseen.
"Iltalehden" toimittaja Jarno Liski paljasti vuonna 2022, että ollessaan ulkomaalaisviraston ylijohtaja Saarelainen olisi ystävänsä, liikemies Kai Paanasen pyynnöstä järjestänyt venäläiselle liikemiehelle Gennadi Timtšenkolle Suomen kansalaisuuden vuonna 1999 tavallista nopeammalla menettelyllä ja pyytämättä Suojelupoliisilta lausuntoa. Suojelupoliisi ilmoitti keväällä 2022 tekevänsä selvityksen Saarelaisen osuudesta Timtšenko-tapauksessa, mutta selvitys keskeytettiin. Saman vuoden syksyllä Saarelainen jäi eläkkeelle. Maaliskuussa 2023 Saarelainen irtisanoutui myös tehtävästään Vaasan yliopistossa, missä hän oli ollut virkatyönsä ohessa puolipäiväisesti vanhempana tutkijana vuodesta 2021.
Julkaisut.
Saarelainen on julkaissut teoksen "Muhammedin pitkä varjo. Tutkimus poliittisen islamin Länsi-Euroopalle aiheuttamasta haasteesta" (1992) ja väitöskirjan "Perusteltu pelko" (1996).
Märta Eerikintytär

Märta Eerikintytär (tansk. "Margrete af Danmark", ruots. "Märta Eriksdotter, Märta av Danmark"); (1277 tai 1282 – 3. lokakuuta 1341) oli tanskalainen prinsessa, josta tuli kuningas Birger Maununpojan puolisona Ruotsin kuningatar.
Suku.
Hänen vanhempansa olivat Tanskan kuningas Eerik Klipping ja Agnes Brandenburgilainen. Hänellä oli kuusi sisarusta, joista vanhin veli oli Tanskan kuningas Eerik VI Menved ja kolmanneksi vanhin veli oli Tanskan kuningas Kristofer II.
Avioliitto ja jälkeläiset.
Kronikoiden mukaan avioliitosta sovittiin vuonna 1288, ja ainoa aikuiseksi elänyt tytär Märta kasvoi tulevan appensa, kuningas Maunu Ladonlukon hovissa, kuningatar Helvigin valvonnassa Ruotsissa erossa sisaruksistaan jo vuodesta 1295 lähtien. Hänen isänsä oli surmattu vuonna 1286, ja veli Eerik Menvedistä tuli kuningas jo 12-vuotiaana. Veli kihlattiin vastaavasti Birgerin sisarelle Ingeborgille vuonna 1288. Märtan ja Birgerin häitä juhlittiin Tukholmassa suurellisesti 25. marraskuuta 1298, toisten tietojen mukaan kesällä 1297 turnajaismenoin. Märta kieltäytyi ensin huomenlahjasta ja halusi sen sijaan vain erään Magnus Algotssonin vapautuksen. Hän sai vuonna 1300 huomenlahjaksi Falköpingin ja koko Fjädrundalandin Uplannissa sekä Enköpingin kaupungin.
Märtalle ja Birgerille syntyi neljä lasta:
Kuningatar.
Märta kruunattiin Ruotsin kuningattareksi 2. joulukuuta 1302 Söderköpingissä. Hän kuuluu Ruotsin merkittävimpiin keskiaikaisiin kuningattariin. Hänen väitetään, oikeutetusti tai väärin, olleen poliittisesti aktiivinen, vaikuttaneen puolisonsa politiikkaan ja osallistuneen itse moniin poliittisiin tapahtumiin. Hänet on toisinaan, olipa se totuuden mukaista tai ei, mainittu yhdeksi ns. Nyköpingin pitojen taustahenkilöksi vuonna 1317, jossa hänen puolisonsa nuoremmat veljet Erik ja Valdemar vangittiin. Eerikinkronikassa Märta kuvataan verenhimoisena. 
Kun puoliso Birger Maununpoika syrjäytettiin kuninkaana, hän pakeni tämän kanssa Gotlannin kautta Tanskaan vuonna 1318. Vuonna 1320 Märtan veli Kristofer II tuli kuninkaaksi ja lahjoitti maanpaossa elävälle kuningasparille maatilan Spegerborgissa lähellä Skälskörin kaupunkia Lounais-Sjaelannissa sekä kaksi kihlakuntaa.
Leskikuningatar.
Birger Maununpoika kuoli vuonna 1321, jonka jälkeen Märta eli vielä 20 vuotta leskenä. Hänen veljensä Kristofer II joutui syrjäytetyksi ja maanpakoon vuonna 1326, joten vuosina 1326–1329 myös Märta oleskeli Saksassa ja palasi sen jälkeen Tanskaan. 
Viimeisinä vuosinaan hän asui nunnana Pyhän Pietarin luostarissa Næstvedissä, Sjællandin eteläosassa.
Märta Eerikintytär kuoli noin 64-vuotiaana lokakuussa 1341 todennäköisesti Pyhän Pietarin luostarissa. Hänet ja puoliso on haudattu Sankt Bendtin kirkkoon, Ringstediin, Sjællantiin, Tanskaan.
Catherine Bott

Catherine Bott (s. 11. syyskuuta 1952 Leamington Spa, Englanti) on brittiläinen sopraano. Hän aloitti uransa vanhan musiikin tulkitsijana ja onkin saavuttanut maailmanlaajuista tunnustusta barokin ajan vokaalimusiikin tulkitsijana. Häntä kuullaan solistina kymmenillä eri levyillä. Näiden joukossa ovat tulkinnat Johannes-passiosta (Johann Sebastian Bach Stephen Cleoburyn johtaman Choir of King's Collegen kanssa sekä Claudio Monteverdin, John Blowin, Henry Purcellin ja Alessandro Stradellan eräistä teoksista. Decca julkaisi "The World of Catherine Bott" -levyn vuonna 2001. 
Tuoreemman musiikin saralla Bott on levyttänyt muun muassa Gabriel Faurén requiemin, Ralph Vaughan Williamsin "Sinfonia Antarctican", Carl Nielsenin sinfonian nro 3, Michael Torken teoksen "Four Proverbs", Nikolai Korndorfin "Hymn III:n" ja Michael Nymanin sävellyksen "Noises, Sounds and Sweety Airs". 
Bott loi pääroolin Francis Grierin teoksessa "Five Joyful Mysteries" King’s Collegessa Cambridgessa, ja piti saman säveltäjän laulusarjan "Love without Hope" Yhdysvaltain-ensiesityksen Lincoln Centerissä New Yorkissa. Bott on esittänyt myös Jonathan Doven teoksia ja ollut solistina Joe Duddellin sävellyksen kantaesityksessä.
Itäväylä (täsmennyssivu)

Itäväylä voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Sofia Eerikintytär

Sofia Eerikintytär (tansk. "Sofia Eriksdatter af Danmark," ruots. "Sophia Eriksdotter") ; (n. 1240–1286 Tanska) oli tanskalainen prinsessa, joka Valdemar Birgerinpojan puolisona oli Ruotsin kuningatar vuosina 1260-1275.
Suku.
Sofia oli Tanskan kuningas Eerik IV Plovpenningin ja prinsessa Jutta von Sachsenin vanhin tytär. Sofia oli 10-vuotias kun hänen isänsä murhattiin vuonna 1250. 
Hänellä oli kolme sisarta, joista toiseksi vanhin, Ingeborg (1244-1287) avioitui Norjan kuningas Maunu VI Lainparantajan kanssa. Hänen avioliittonsa oli osa sulhasen isän, Birger Jaarlin suunnitelmaa Ruotsin ja Tanskan välisten suhteiden parantamiseksi. Sofian kaksi nuorinta sisarta Jutta (1245–1284) ja Agnes (1249–1290) lähetettiin dominikaaniluostariin Roskildeen 1260-luvulla, koska pelättiin perinnön hajaantumista heidän mahdollisten avioliittojensa tähden. Sisaret eivät viihtyneet luostarissa, vaan muuttivat vuonna 1271 Ruotsiin Sofian ja Valdemarin hoviin. 
Avioliitto.
Sanotaan, että kun tytölle ilmoitettiin tämän menevän naimisiin Ruotsin kuningas Valdemar Birgerssonin kanssa, hän meni kammioonsa ja rukoili neitsyt Mariaa: "Anna minulle onnea hänen kanssaan ja hänelle minun kanssani". Heidät vihittiin vuonna 1260 Jönköpingissä, paikka voi olla myös Ödeshögin Öninge, Eerikinkronikka puhuu Ymningenistä.
Kuningatar Sofiaa kuvataan nokkelaksi, temperamenttiseksi ja voimakastahtoiseksi kaunottareksi, jolla oli terävä kieli, ja hänen kärkevistä huomautuksistaan on olemassa monia lainauksia. Hän kutsui miehensä veljeä Magnusia "Kittlarböteriksi", mahdollisesti "kittelflickare" koska tämä oli tummaverinen ja laiha, mitä pidettiin loukkauksena, ja Eerikiä "Erik allsintet". Hänet tunnettiin muun muassa kiinnostuksestaan ​​shakkiin. 
Vuonna 1269 hän vieraili isänsä haudalla sekä sisartensa Agnesin ja Jutan luona Tanskan luostareissa. Vuonna 1272 Jutta saapui Ruotsin hoviin ja sai Sofian puolison Valdemarin kanssa lapsen vuonna 1273, mikä pakotti kuninkaan tekemään sukulaisen kanssa tehdyn aviorikoksen vuoksi katumustyönä pyhiinvaelluksen Roomaan vuonna 1274. Tätä tietoa on uudempi historiantutkimus kritisoinut. "Voi minua. En koskaan voi voittaa sitä surua. Voi minua, että sisareni koskaan näki Ruotsin valtakunnan", Sofian kerrotaan sanoneen. Kun aviomies syrjäytettiin Hovan taistelun jälkeen vuonna 1275, he olivat Ramundebodan luostarissa Närkessä. Mies nukkui ja Sofian kerrotaan pelanneen shakkia kun hämmästyttävä uutinen tultiin kertomaan.
Vuonna 1277 Sofia palasi kotimaahansa Tanskaan. Aviomies oli tällöin alkanut asua avoimesti rakastajattariensa kanssa, ja piispat moittivat kuningasta aviovaimonsa syrjäyttämisestä. Vuonna 1283 entinen kuningatar lahjoitti lohenkalastus oikeutensa Norrköpingissä Skänningen Pyhän Martinuksen dominkaaniluostarin sisaristolle, jossa hänen nuorin tyttärensä Margereta oli nunnana. Juuri hänen lahjoituskirjeeseensä on kirjattu ensimmäistä kertaa paikannimi Norrköping, muodossa Norkøponge.
Akna Montes

Akna Montes on vuorijono Venuksessa. Sen sijainti on 68.9°N, 318.2°E, ja se on 830 kilometrin pituinen.
Akna on pohjois-eteläsuuntainen harjanne, joka muodostaa Lakshmi Planumin pohjoisen reunuksen. Lakshmin ylätasanko on muodostunut laajoista tulivuoren purkauksista ja rajoittuu vuorijonoihin joka suunnassa. Tasangot näyttävät epätasaisilta vuorten lähellä. Tämä viittaa siihen, että vuoristo syntyi osittain tasangon muodostumisen jälkeen.
Vuoristossa sijaitseva törmäyskraatteri Wanda on halkaisijaltaan 22 kilometria. Sen havaitsi ensimmäisenä neuvostoliittolaiset Venera 15 ja Venera 16 avaruusluotaimet vuonna 1984.
Nelson Algren

Nelson Algren, oik. Nelson Ahlgren Abraham (28. maaliskuuta 1909 Detroit, Yhdysvallat – 9. toukokuuta 1981) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen National Book Awardilla palkitun teoksensa "The Man with the Golden Arm" (suom. "Kultainen käsi") pohjalta on Otto Preminger ohjannut elokuvan "Kultainen käsivarsi" (1955).
Algrenilla oli suhde ranskalaisen kirjailijan Simone de Beauvoirin kanssa. Beauvoir kuvaa suhdetta romaanissaan "Mandariinit" (1954).
Algren opiskeli journalistiikkaa Illinoisin yliopistossa. Pulavuosina hän kierteli lounaisosavaltioissa ja hyödynsi myöhemmin kokemuksiaan esikoisromaanissaan "Somebody in Boots" (1935). Hän kuvaa usein syrjäytyneitä ja boheemeja.
Mars 2

Mars 2 oli miehittämätön avaruusluotain, joka kuului Neuvostoliiton Mars-ohjelmaan. Ohjelma oli sarja miehittämättömiä luotaimia, jotka laskeutuivat tai kiersivät Marsia. Se laukaistiin toukokuussa 1971. Mars 2 ja Mars 3 olivat identtisiä avaruusaluksia, joissa oli kiertolainen ja laskeutuja yhdessä. Ne laukaistiin Proton-K raketilla ja Blok D-yläasteella. Mars 2:n laskeutuja oli ensimmäinen esine Marsin pinnalla, mutta sen laskeutumisjärjestelmä meni epäkuntoon ja se katosi..
Mars 2:ssa olevan kiertäjän oli määrä tutkia avaruuden aurinkotuulia ja mitata Marsin magneettikenttää. Sen lisäksi sen piti tutkia ja mitata Marsin kaasukehän ominaisuuksia ja lämpötilaa sekä tutkia pinnan topografian koostumusta sekä fysikaalisia ominaisuuksia Marsissa. Sen piti myös toimia tukiasemana välittämällä Maahan luotaimen lähettämää dataa. Marsin kaasukehässä vallitsi pölymyrsky, kun Mars 2 saapui perille, eikä se pystynyt kuvaamaan ja testaamaan niin kuin olisi pitänyt.
Pölystä johtuva tietokonehäiriö ja väärä data saivat aikaan, että laskeutuja saapui kaasukehään väärässä kulmassa ja sen nopeus oli 6 km/s. Moduulin laskeutumisjärjestelmä meni epäkuntoon, ja se putosi ilman laskuvarjoa hallitsemattomasti Marsin pintaan. 
Mars 2 jatkoi toimintaansa ja lähetti tietoja sekä kuvia vuoden 1972 elokuun 22. päivään asti.
Hertha Töpper

Hertha Töpper (19. huhtikuuta 1924 Graz, Itävalta – 28. maaliskuuta 2020) oli itävaltalainen oopperalaulaja, äänialaltaan mezzosopraano. Hän esiintyi kuitenkin myös kontra-alttona. Hän suoritti opintonsa Grazissa, jossa hän opiskeli viulunsoittoa isänsä ja laulamista Franz Mixan johdolla. Oopperadebyyttinsä Töpper teki Graz Landestheaterissa vuonna 1945; hän lauloi Landestheaterissa vuoteen 1952 saakka. Vuonna 1951 Töpper esiintyi Bayreuthin oopperajuhlilla. 
Töpper työskenteli Baijerin valtionoopperassa Münchenissä ja esiintyi myös muun muassa Covent Gardenissa, San Franciscon oopperassa ja Metropolitan-oopperassa. Vuosina 1971–81 Töpper toimi professorina Münchenin musiikkikorkeakoulussa. 
Töpperin ohjelmistoon kuului lukuisia Richard Wagnerin, Giuseppe Verdin ja Richard Straussin rooleja. Hän vetäytyi lavalta vuonna 1980. Konserttiartistina hän saavutti huomiota etenkin Johann Sebastian Bachin teosten tulkinnoillaan. Yhdessä Marga Höffgenin kanssa Töpper oli yksi johtavista Bachia tulkinneista kontra-altoista 1950- ja 1960-luvuilla, ja hän levytti monia Bachin teoksista, pääasiassa Karl Richterin ja Fritz Wernerin johdolla.
Huygens (luotain)

Huygens oli avaruusluotain, joka laskeutui onnistuneesti Saturnuksen Titan-kuun pinnalle vuonna 2005. Sen rakennutti ja ohjasi Euroopan avaruusjärjestö, se oli osa Cassini-Huygens -avaruuslentoa ja oli ensimmäinen luotain joka laskeutui muun planeetan kuun pinnalle. Se nimettiin Titanin vuonna 1655 löytäneen Christiaan Huygensin mukaan.
Yhdistynyt Cassini-Huygens avaruuslento laukaistiin lokakuussa vuonna 1997. Huygens erotettiin Cassinista joulukuussa 2004, ja laskeutui Titaniin tammikuussa 2005 lähelle Titanin Xanadu-aluetta. Tämä oli ainut onnistunut laskeutuminen ulkoisessa aurinkokunnassa. Huygens lähetti dataa 90 minuuttia laskeutumisensa jälkeen.
Grouméra

Grouméra on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Diéman piirissä Malissa. Se sijaitsee 35 kilometriä Diémasta pohjoiseen. Kunnassa on 11 500 ja kylässä 4 400 asukasta (vuonna 2009).
Grouméran kunnan pinta-ala on 627 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Diéman, lännessä ja pohjoisessa Béman ja idässä Nioron piirin Koréra Korén kuntiin. Alue on pinnanmuodostukseltaan alavaa tasankoa. Vesistöt ovat sadekauden jälkeen kuivuvia jokia, joista tärkein on Tianaba.
Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Vuotuinen sademäärä on 350–550 millimetriä. Kasvillisuus on pensassavannia.
Kuntaan kuuluu kahdeksan kylää. Asukkaista 85 % on soninkeja, 10,5 % maureja ja 4,5 % fulbeja. Fulbeista osa on diawandoja.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, hirssi, lehmänpapu, maapähkinä, maissi, maapapu, okra ja vihannekset. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja hevoset. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Groumérassa pidetään viikoittaiset markkinat. Nuoriso hakeutuu ansiotöihin kaupunkeihin tai pyrkii muuttamaan ulkomaille. 
Palveluihin kuuluvat yksi alakoulu, kuusi lukutaitokeskusta ja terveyskeskus.