Campus Martius

Campus Martius eli "Martius campus" (lat., ”Marsin kenttä”; ) eli "Marskenttä" oli kaupunginosa antiikin Rooman kaupungissa Italiassa. Se oli laaja, tasainen ja tulville herkkä kenttä, joka sijaitsi Rooman ydinalueen ulkopuolella luoteeseen kaupungin keskustasta.
Campus Martius oli julkista omaisuutta, ja sitä käytettiin alun perin sotaväen harjoituskenttänä ja kokoontumispaikkana. Sen kaakkoisosassa oli sodanjumala Marsille pyhitetty alttari, josta alue sai nimensä. Aluetta alettiin rakentaa monumentaalisesti tasavallan ajan lopulta lähtien, ja sinne rakennettiin useita julkisia rakennuksia, kuten teattereita, kylpylöitä, puutarhoja ja stadion sekä temppeleitä, joista tunnetuin on Pantheon, sekä muun muassa Augustuksen rauhanalttari, Ara Pacis. Keskiajalla Mars-kenttä oli Rooman asutuinta aluetta. Nykyisen Rooman kaupungin rione Campo Marzio kattaa pienemmän osion alkuperäisestä alueesta.
Maantiede.
Campus Martius oli tasainen alue, joka sijaitsi Capitolium-, Quirinalis- ja Pincius-kukkuloiden sekä Tiber-joen välissä. Se rajoittui lännessä Tiberiin, idässä Via lata (nyk. Via del Corso) -katuun ja kaakossa Petronia ("Petronia amnis") -puroon.
Campus Martiukseen luettu alue vaihteli ajan kuluessa jonkin verran. Alun perin ja laajimmassa merkityksessään nimitys kattoi koko edellä kuvatun alueen. Myöhemmin tietyille osille tuli käyttöön omia nimiä. Niinpä jo 400-luvulla eaa. tasangon eteläosaa kutsuttiin todennäköisesti nimillä Campus Flaminius ja Prata Flaminia, ja Campus Martius viittasi varsinaisesti vain tasangon pohjoisosaan. Myöhemmin varsinaisen Campus Martiuksen ulkopuolelle luettu eteläosa sai nimensä Circus Flaminiuksesta.
Augustuksen jaettua kaupungin neljääntoista alueeseen ("regio") nimi Campus Martius rajoittui käsittämään yhdeksännen kaupunginosan Regio IX Circus Flaminiuksen sen osan, joka sijaitsi Via latan länsipuolella. Tälläkin alueella näyttäisi olleen vielä tarkempi jaottelu, sillä Pantheonin läheltä löydetty rajapyykki osoittaa, että Augustuksen ajan Campus Martius jakautui kahteen osaan: rakennettuun alueeseen rajapyykin ja Circus Flaminiuksen välillä, sekä pohjoisempana sijainneeseen avoimeen niittyyn, varsinaiseen Campus Martiukseen.
Campus Martius kattoi noin 2,5 neliökilometrin laajuisen alueen, ja ulottui pohjois-eteläsuunnassa hieman yli kaksi kilometriä Capitoliumilta Porta Flaminialle (nyk. Porta del Popolo) ja itä-länsisuunnassa leveimmässä kohdassaan alle kaksi kilometriä Quirinalikselta joelle. Alue oli matalalla, antiikin aikana noin 10–15 metriä (nykyään 13–20 metriä) merenpinnan yläpuolella ja noin 3–8 metriä Tiberin vedenpinnan yläpuolella, mikä teki siitä alttiin toistuville tulville. Siellä oli useita soita ja lampia sekä puroja, joista suurin, Petronia, muodosti kaupungin "auspicium"-alueen rajan. Se sai alkunsa Quirinaliksen Catuksen lähteestä ("Cati fons") ja virtasi kentän suurimpaan suohon, Caprae palukseen, jonka paikalle rakennettiin myöhemmin Agrippan allas ja kylpylä.
Campus Martiuksen luoteisosassa, lähellä joen suurta mutkaa, oli kuumia lähteitä, todennäköisesti rikkipitoisia, sekä muita vulkaanisen toiminnan merkkejä. Ainakin osa alueesta oli metsäistä, sillä siellä tiedetään olleen kaksi lehtoa, Aesculetum ja Petelinus lucus. Campus Martiuksen luoteisosa tunnettiin nimellä Tarentum.
Historia.
Antiikki.
Varhaishistoria.
Campus Martius, jota usein kutsuttiin myös yksinkertaisesti nimellä "Campus", sai nimensä siellä olleesta Mars-jumalan kultista tai siitä, että se oli pyhitetty Marsille. Varhaisista ajoista lähtien kenttää käytettiin lampaiden ja hevosten laidunalueena, viljan viljelyyn sekä Rooman nuorison urheilullisiin ja sotilaallisiin harjoituksiin. Jo Romuluksen kerrotaan perustaneen siellä vietetyt Equirria-kisat.
Yhden perimätiedon mukaan Campus Martius oli aiemmin Tarquiniusten suvun yksityisomaisuutta ja siellä oli heidän vehnäpeltonsa, mutta heidän karkotuksensa jälkeen siitä tuli julkista maata ("ager publicus") ja se omistettiin Marsille. Toisen perimätiedon mukaan alue oli pyhitetty Marsille jo aiemmin, mutta Lucius Tarquinius Superbus oli ottanut sen omistukseensa. Tämä käsitys saa tukea Ara Martis -alttarin olemassaolosta. Se sijaitsi todennäköisesti Pantheonin itäpuolella nykyisellä Via del Seminariolla. Festuksen mukaan tämä alttari mainittiin Numa Pompiliuksen laeissa, mikä viittaisi kuningasajan alkuvaiheeseen. Serviuksen huomautus voidaan sovittaa kumpaankin perimätietoon, mutta ensimmäinen versio näyttää olleen yleisemmin hyväksytty.
Kolmas perimätieto, joka liittyy tämän alueen joko osittaiseen tai kokonaiseen julkiseen omistukseen, ilmenee viittauksista siihen, että Vestan neitsyt Gaia Taracia tai Fufetia lahjoitti valtiolle Campus Tiberinuksen tai Martiuksen. Koska vain Aulus Gellius samastaa Campus Tiberinuksen ja Campus Martiuksen, asiaan liittyy paljon epävarmuutta.
Varhainen ja keskinen tasavallan aika.
Riippumatta siitä, mitä perua Campus Martius tuli julkiseksi omaisuudeksi, se kuului joka tapauksessa valtiolle tasavallan alkuajoista lähtien. Kenttä sijaitsi koko tasavallan ajan kokonaan "pomeriumin" ulkopuolella. Koska alue oli julkista omaisuutta ja sijaitsi pomeriumin ulkopuolella, sitä käytettiin kansalaisten kokoontumispaikkana, yhtä lailla kansan sotilaallisessa ominaisuudessa armeijana kuin siviilimielessä "comitia centuriata" -kansankokouksena. Suljettu alue, jossa tämä comitia kokoontui äänestämään, tunnettiin nimellä Ovile tai Saepta. Alueella vastaanotettiin myös ulkomaiden lähettiläitä, jotka eivät saaneet astua pomeriumin sisäpuolelle, ja sinne rakennettiin temppeleitä ulkomaisille uskonnoille.
Varmasti tiedetään, että ennen puunilaissotia Campus Martiuksella oli Marsin kulttipaikan lisäksi vain kolme muuta kulttikeskusta: Dis Paterin ja Proserpinan alttari Tarentumissa; Apollinare, joka oli alttari tai lehto, ja Apollo Sosianuksen temppeli, joka rakennettiin vuonna 431 eaa.; sekä Bellonan temppeli, joka rakennettiin vuonna 296 eaa.
Circus Flaminiuksen rakentaminen vuonna 221 eaa. merkitsi uutta aikakautta Campus Martiuksen eteläosan historiassa, mutta varsinaiselle Campus Martiukselle ei rakennettu merkittäviä julkisia rakennuksia vielä tuohon aikaan.
Tasavallan loppuaika ja keisariaika.
Vuosien 231 ja 31 eaa. välillä Campus Martiukselle rakennettiin ainakin viisitoista uutta temppeliä, ja seuraavan vuosisadan aikana vielä useampia. Muutoin varsinaisella Campus Martiuksella ei kuitenkaan ollut merkittäviä julkisia rakennuksia ennen vuotta 55 eaa. tasavallan lopulla, jolloin Pompeius rakennutti sinne Rooman ensimmäisen kivestä tehdyn teatterin, Pompeiuksen teatterin.
Ensimmäisellä vuosisadalla tai mahdollisesti jo 100-luvulla eaa. Campus Martiukselle vaikuttaa tulleen myös yksityisomistusta. Sulla, joka joutui rahoittamaan lähestyvän sodan Mithridatesta vastaan, oli ensimmäinen, joka myi osan tästä valtion omistamasta alueesta yksityisille. Toisaalta nimi Prata Flaminia viittaa siihen, että osa alueesta oli yksityisomistuksessa jo varhain. On kuitenkin todennäköistä, että nämä "prata" olivat siirtyneet julkiseksi omaisuudeksi mutta säilyttäneet alkuperäisen nimensä.
Yksityisomistuksen leviämiseen viittaavat myös esimerkiksi Aemiliana-niminen esikaupunki, joka sijaitsi juuri Porta Carmentaliksen ulkopuolella, sekä mahdollisesti myös Scipio Africanuksen huvila ja puutarhat.
50-luvulta eaa. lähtien Campus Martiuksesta tuli Rooman laajin monumentaalirakentamisen näyttämö. Julius Caesar suunnitteli Tiberin kulun muuttamista kaivamalla uuden uoman Janiculumin länsipuolelle, jonka jälkeen oltaisiin voitu rakentaa koko tasanko Janiculumin ja Rooman itäpuolisten kukkuloiden välillä. Joen kulkua ei muutettu, mutta Augustus ja hänen seuraajansa aloittivat kaikenlaisten julkisten rakennusten rakentamisen, minkä seurauksena Antoninusten aikaan mennessä koko alue, lukuun ottamatta luoteisosaa, joka jätettiin avoimeksi, oli täynnä Rooman upeimpia rakennuksia: sirkuksia, teattereita, pylväskäytäviä, kylpylöitä, pylväitä, obeliskeja, mausoleumeja, temppeleitä jne. Strabon ylistää Campus Martiusta kuvatessaan Rooman rakennuksia, ja esittää alueen kuin Rooman saavutusten summana:
Campus Martius pysyi todennäköisesti pomeriumin ulkopuolella aina keisari Claudiuksen hallituskauteen asti. Hadrianuksen aikaan mennessä pomerium oli laajennettu kattamaan Prata Flaminia, mutta suppeammassa merkityksessä ymmärretty Campus Martius sisällytettiin siihen vasta Aurelianuksen muurin rakentamisen myötä.
Yksityistalot alkoivat lisääntyä Campus Martiuksella merkittävästi vasta keisariaikana, mutta niistä tuli melko yleisiä, sillä Rooman alueluettelot mainitsevat IX kaupunginosassa olleen "insulaa" ja 140 "domusta".
Paavillisen Rooman aika.
Rooman taannuttua varhaisella keskiajalla barbaarien hyökkäysten myötä väestö väheni nopeasti. Kun barbaarit olivat tuhonneet Rooman akveduktit 500-luvulla, väestö jäi ilman vettä ja siirtyi sen takia ympäröiviltä kukkuloilta Tiber-joen läheisyyteen. Väestö keskittyi ennen kaikkea Campus Martiukselle, josta tuli kaupungin keskus aina 1800-luvun uudisrakentamiseen asti. Joesta saatiin vettä, mutta toisaalta sen tulviminen aiheutti ongelmia koko keskiajan. Joki muodosti kuitenkin alueen taloudellisen perustan, jota vahvisti pyhiinvaeltajien tasainen virta, joka toi alueelle rahaa.
Alueen merkitystä lisäsi se, että tärkein väylä Roomasta Pohjois-Italiaan ja muualle Eurooppaan oli keskiajalla Via Cassia, joka saapuu Roomaan Campus Martiuksen pohjoisosassa sijaitsevan Porta del Popolo -portin kautta. Antiikin ajan toisesta pohjoiseen suuntautuneesta päätiestä, Via Aureliasta oli tullut keskiajalla vaarallinen, koska se rannikkoa pitkin kulkevana oli altis mereltä iskeville hyökkääjille ja kulki lisäksi Toscanan rämeen lävitse, mikä lisäsi malariaan sairastumisen vaaraa.
Kun Rooman väkiluku alkoi renessanssin aikana uudelleen kasvaa, alueelle nousi useita kirkkoja, aatelisten ja kardinaalien palatseja sekä julkisia rakennuksia. Alueen lisääntyvän tärkeyden vuoksi useat paavit panostivat sen infrastruktuurin kehittämiseen: paavi Sixtus IV muun muassa rakensi Ponte Sisto -sillan, joka edelleen yhdistää Campo Marziota ja Trasteverea, ja paavi Leo X rakensi vuosina 1513–1521 Porta del Popolon ja Vatikaanin yhdistävän tien, joka aluksi kulki nimellä Via Leonina paavin mukaan, myöhemmin Via di Ripetta samannimisen jokisataman mukaan. Hygienian parantamiseksi useita antiikin Rooman akvedukteja korjattiin käyttökuntoon ja suihkulähteitä alettiin rakentaa 1500-luvun loppupuolella.
Samanaikaisesti Campus Martiuksesta tuli monien ulkomaisten asuttama ahdas ja monikulttuurinen paikka. Vuonna 1555 paavi Paavali IV määritti osan eteläistä Campus Martiusta ghetoksi, johon juutalaiset sullottiin.
Moderni Rooma.
Renessanssin jälkeen Campus Martius ei muuttunut paljon toisin kuin muu Rooma; uusia suuria rakennuksia ei rakennettu ja väkiluku pieneni. Tämä muuttui, kun Roomasta tuli uuden Italian kuningaskunnan pääkaupunki vuonna 1870. Sen jälkeen alueesta tuli entistä ahtaampi ja Tiber-joen tulvimista estämään rakennettiin tulvavalleja. Vallit tekivät alueesta turvallisemman mutta tuhosivat Ripetta-sataman, joelle johtavat pikkukadut sekä Campus Martiukselle tyypilliset rakennukset sen reunoilta.
Alueen katuverkko noudattaa nykyisin edelleen monin paikoin antiikin aikaisten katujen ja rakennusten sijaintia.
Rakennukset.
Campus Martiuksen merkittävimpiä antiikin aikaisia rakennuksia ja rakennelmia olivat: