Itävallanpinseri

Itävallanpinseri () on FCI:n ryhmään 2 eli pinserit, snautserit, molossityyppiset ja sveitsinpaimenkoirat kuuluva koirarotu.
Ulkonäkö.
Itävallanpinseri on keskikokoinen koira. Sen säkäkorkeus on 42–50 cm (urokset 44–50 cm ja nartut 42–48 cm). Turkin pituus vaihtelee lyhyestä puolipitkään ja karva on sileää. Sallittuja värejä ovat ruskeankeltainen, sämpylänkeltainen, peuranpunainen ja musta ruskein merkein (black &amp; tan). Valkoiset merkit ovat sallittuja.
Luonne ja käyttäytyminen.
Luonteeltaan itävallanpinseri on tyypillinen vahtikoira. Se on tarkkaavainen ja eloisa. Omaan perheeseensä se kiintyy syvästi, mutta vieraita kohtaan se voi olla epäluuloinen. Rotua on käytetty vahti- ja seurakoirana.
Alkuperä.
Rodun taustalla on vanhoja itävaltalaisia maatiaispinsereitä, joiden uskotaan syntyneen vanhantyyppisen saksalaisen pinserin ja paikallisten koirien välisistä risteytyksistä.&lt;ref name="Clark/Brace"&gt;Clark, A.R. &amp; Brace, A.H. "The International Encyclopedia of Dogs", 98. Howell Book House, 1995. ISBN0-87605-624-9&lt;/ref&gt; Tämän alkuperäisen maatiaiskannan tarkkaa syntyaikaa ei ole toistaiseksi pystytty selvittämään, mutta sen uskotaan olleen todella vanha.
1800-luvun lopulla maatilojen alkuperäinen pihakoira alkoi uhanalaistua, kun sitä ei enää tarvittu alkuperäiseen tehtäväänsä. 1900-luvun alussa Emil Hauck löysi Itävallan maaseudulta koiria, joiden uskoi olevan samankaltaisia kuin hänen etsimänsä, H. von Meyerin "Canis palustris" -termillä nimeämää nk. muinaista suokoiraa muistuttava alkuperäiskoiratyyppi. Vuonna 1921 hän aloitti suunnitelmallisen jalostusprojektin elvyttääkseen ja määrittääkseen rotutyypin ja luodakseen alueen muista maatiaispinsereistä eroavan linjan.
Omaksi rodukseen tämä linja tunnustettiin Itävallassa vuonna 1928. Toisen maailmansodan jälkeen rotu ehti jo kertaalleen lähes kuolla sukupuuttoon, ja 1970-luvulla siitä oli jäljellä enää yksi rekisteröity yksilö, Diokles of Angern. Sen ja rekisteröimättömien, mutta rotutyypiltään aitojen, alkuperäisten maatiaispinsereiden ("Landpinschern") avulla rotu onnistuttiin elvyttämään. Nykyinen itävallanpinseri muistuttaa edelleen suuresti alkuperäistä maatiaistyyppiä ja se on onnistuttu säilyttämään ulkonäöllisesti suhteellisen heterogeenisenä. Valitettavasti nykyinen populaatio on kuitenkin verrattain sisäsiittoinen, ja uhanalaisten itävaltalaisten eläinrotujen suojelemiseen keskittynyt järjestö "Arche Austria" pitää sitä erittäin uhanalaisena - sen mukaan maailmassa on tällä hetkellä vain 6–12 jalostuskelpoista yksilöä.
Etymologia.
Alun perin rotu tunnustettiin nimellä "lyhytkarvainen itävallanpinseri" (). Sana "lyhytkarvainen" poistettiin virallisesta rotunimestä vasta vuonna 2000.
Rotu Suomessa.
Suomessa itävallanpinseri on erittäin harvinainen ja viimeksi koiria on rekisteröity vuonna 2000. Kyseessä oli Suomen tähän asti ainoa pentue, joka oli syntynyt edellisvuoden lopulla. Onkin siis erittäin todennäköistä, ettei Suomessa ole enää yhtään elossa olevaa itävallanpinseriä, sillä 14 vuoden ikä alkaa olla peruskoiralle poikkeuksellinen muutamia kaikkein terveimpiä rotuja lukuun ottamatta. Koska rodun ainoa suomalainen kasvattaja lopetti kasvatustyönsä ensimmäisen pentueen jälkeen, lähimmät yhä toiminnassa olevat kennelit löytyvät Norjasta ja Ruotsista.
Kaikki Suomeen tähän mennessä rekisteröidyt rodunedustajat ovat olleet punaisia tai ruskeankeltaisia valkoisin merkein. Suomessa on kuitenkin nähty myös ainakin yksi black &amp; tan -värinen itävaltalainen uros, Helsingissä järjestettyyn Euroopan Voittaja -näyttelyyn osallistunut ja samalla Euroopan Voittaja 2006 -tittelin saavuttanut Augustus von und zu Ebenfurth.