Who Do We Think We Are

Who Do We Think We Are on brittiläisen Deep Purple -yhtyeen helmikuussa 1973 julkaistu seitsemäs studioalbumi. Albumilla esiintyy vielä niin sanottu Mark II -kokoonpano: Ritchie Blackmore (kitara), Ian Gillan (laulu), Roger Glover (bassokitara), Jon Lord (kosketinsoittimet) ja Ian Paice (rummut). Gillanin mielestä yhtye oli kuitenkin juuttunut paikoilleen ja kadottanut kipinänsä, joten hän jätti yhtyeen albumin kiertueen jälkeen kesäkuussa 1973. Samalla myös Glover lähti yhtyeestä. Mark II -kokoonpano palasi kuitenkin yhteen vuonna 1984.
Albumi levytettiin kiireisenä aikana Roomassa ja Frankfurtissa vuonna 1972. Äänityksiä vaikeuttivat yhtyeen jäsenten, erityisesti Blackmoren ja Gillanin, huonot välit. Tilanne vaikutti myös levyn materiaaliin, etenkin sanoituksiin, jotka ovat usein sävyltään katkeria.
"Who Do We Think We Are" menestyi kaupallisesti heikommin kuin edeltäjänsä "Machine Head", eikä se ollut esimerkiksi Yhdysvalloissa kymmenen myydyimmän albumin joukossa. Albumi oli kuitenkin listaykkönen Ruotsissa ja Norjassa. 
Taustaa.
Deep Purplen edellinen studioalbumi "Machine Head" oli ilmestynyt maaliskuussa 1972. Sitä pidetään yhtenä Deep Purplen onnistuneimmista levyistä, ja se menestyi hyvin ja nousi Britanniassa listaykköseksi ja Yhdysvalloissa sijalle seitsemän.
Kesään 1972 mennessä Deep Purple oli kiertänyt maailmaa ja tehnyt levyjä kolmen vuoden ajan lähes tauotta. Kova työtahti alkoi vaatia veronsa. Stressiä yritettiin purkaa pääasiassa alkoholilla, ja sekä Ritchie Blackmore että Ian Gillan sairastuivat maksatulehdukseen. Roger Glover pyörtyi lavalla pariin otteeseen, ja Jon Lordia vaivasivat selkäkivut. Lisäksi yhtyeen henkilösuhteissa oli ollut ongelmia jo vuodesta 1971, jolloin esimerkiksi Gillanin ja Blackmoren välillä alkoi olla erimielisyyksiä. Blackmore ei myöskään pitänyt Gloverin soittotyylistä. Kokoonpanomuutoksiin ei kuitenkaan vielä ryhdytty.
Albumin työstö.
Levyn äänittäminen oli riitaista, sillä Gillanin ja Blackmoren välit olivat huonommat kuin koskaan. Blackmore väitti, että Gillanin laulutyyli rajoitti hänen soittoaan, kun taas Gillan ei hyväksynyt Blackmoren näkemystä, jonka mukaan kitara oli Deep Purplen tärkein osa.&lt;ref name="Robinson/3"&gt;Robinson: s. 3.&lt;/ref&gt; 
Gillan alkoi toimia Deep Purplen ohella sivuprojekteissa, joita hän oli aiemmin kaavaillut vain mielessään. Kesällä 1972 hän alkoi panostaa omaan "Cherkazoo"-nimiseen hankkeeseensa. Se oli ”eläimiä, avaruutta ja musiikkia käsittelevä kuvitteellinen matkakertomus”, josta oli tarkoitus tehdä myös elokuvasovitus. Elokuva jäi tekemättä, mutta "Cherkazoo" jäi nimenä elämään. Vuonna 1972 järjestettiin sessiot, joihin osallistuivat Deep Purplen jäsenet Roger Glover ja Jon Lord sekä joukko yhtyeen ulkopuolisia muusikoita. Gillan keskeytti kuitenkin projektin, kun oli aika palata äänittämään Deep Purplen uutta levyä.&lt;ref name="Thompson/161"&gt;Thompson: s. 161.&lt;/ref&gt;
Ensimmäinen yritys Roomassa.
Yhtyeen seuraava albumi oli tarkoitus nauhoittaa Italiassa, liikkuvaa Rolling Stones Mobile Studiota käyttäen. Heinäkuussa 1972 Deep Purplelle vuokrattiin Rooman ulkopuolelta kartano, johon kuuluivat myös uima-allas, kokki ja suuri viinikellari. Näiden ylellisyyksien ja tiukan aikataulun takia yhtye ei saanut studiossa aikaan juuri mitään. Ensimmäinen päivä oli tuotteliain, vaikka yhtyeellä oli silloin käytössään vain liikkuva studio eivätkä instrumentitkaan olleet vielä saapuneet. Rakennuksessa oli vain mikrofoneja ja vanha piano. Niinpä nauhoitetut kappaleet olivat huumorimielessä tehtyjä: Lordin ”Smelly Botty” ja Gillanin vulgaari kabaree-esitys Conway Twittyn laulusta ”It’s Only Make Believe”. Blackmore ei osallistunut näihin sessioihin, koska hän ei halunnut leikkiä musiikin kustannuksella ja vältteli yhtyeen muita jäseniä. Myös varsinaisten äänityssessioiden aikana hän mieluummin istui tuottaja Martin Birchin kanssa studiossa kuin vietti aikaa muiden soittajien kanssa. Ainoat Roomassa levytetyt kappaleet olivat ”Woman from Tokyo” ja ”Painted Horse”, joista vain ensimmäinen päätyi albumille.
New Musical Express -lehden haastattelussa Blackmore kertoi olevansa tyytymätön, koska hän uskoi yhtyeen vieneen musiikkinsa niin pitkälle, ettei sitä voinut enää kehittää. Fanitkaan eivät Blackmoren mielestä antaisi yhtyeen kehittyä tarvittavaan suuntaan. Gillan puolestaan myönsi, ettei Deep Purplella enää ollut selkeää näkemystä tulevaisuudesta, ja piti kunnianhimon puutetta yhtyeen suurimpana ongelmana.&lt;ref name="Thompson/162"&gt;Thompson: s. 162.&lt;/ref&gt;
Deep Purplen edelliset albumit olivat syntyneet jammailemalla. Ideoita kehitettiin yhdessä niin pitkälle, että ne olivat kaikkien mielestä valmiita. Enää jammailu ei onnistunut, sillä soittajien välit olivat liian huonot. Kappaleet levytettiin enimmäkseen samassa muodossa kuin ne oli sävelletty, eivätkä toiset edes kuulleet Blackmoren kitaraäänityksiä. Soittajien keskinäinen suvaitsevaisuus oli ollut tärkeää edellisen albumin "Machine Headin" onnistumisen kannalta, mutta nyt se oli poissa.
Yhtye ei voinut hellittää työtahtiaan löytääkseen kipinän uudestaan, sillä kalenteri oli varattu vuodeksi täyteen konsertteja. Deep Purple matkusti 9. elokuuta ensimmäistä kertaa Japaniin, missä se esiintyi kaksi kertaa Osakassa sekä kerran Tokiossa. Konserteista koostettiin tuplalivealbumi "Made in Japan", joka ilmestyi joulukuussa 1972. Japanin-konserttien jälkeen oli vuorossa Amerikan-kiertue niin ikään hajoamispisteessä olevan Fleetwood Macin kanssa.
Viimeistely Frankfurtissa.
Lokakuussa 1972 Deep Purple matkusti Länsi-Saksan Frankfurtiin jatkamaan äänityksiä, jotka olivat jääneet kesken kolme kuukautta aikaisemmin.&lt;ref name="Thompson/166"&gt;Thompson: s. 166.&lt;/ref&gt; Basisti Roger Glover on kertonut nauhoituksista ja yhtyeen silloisesta tilanteesta:
Studiossa oli ongelmia esimerkiksi Blackmoren kanssa. Kerran Gloverilla oli kappaleidea, mutta Blackmore ei suostunut soittamaan mitään. Sen sijaan rumpali Ian Paice ja kosketinsoittaja Jon Lord osallistuivat työstämiseen. Lopulta Blackmore lähti ulos mutta palasi kymmenen minuutin kuluttua ja soitti muiden mielestä erinomaista riffiä. Glover, Paice ja Lord halusivat tehdä siitä kappaleen, mutta Blackmore totesi pitävänsä riffin itsellään. Muutamaa vuotta myöhemmin se ilmestyi Blackmoren johtaman Rainbow-yhtyeen esikoisalbumilla. Frankfurtissa yhtyeen toiminta oli kaikesta huolimatta ammattimaisempaa kuin Roomassa, ja siellä levytettiin albumin materiaali ”Woman from Tokyo” -kappaletta lukuun ottamatta, kaikkiaan kuusi kappaletta seitsemästä. Ensimmäiset pari päivää käytettiin jammailuun ja ideoiden etsimiseen. Kun kappale oli valmis, soittajat nauhoittivat taustat ja soolot ja poistuivat sitten huoneisiinsa. Sen jälkeen Gillan meni yksin studioon tekemään lauluraidat.&lt;ref name="Robinson/7"&gt;Robinson: s. 7.&lt;/ref&gt; Glover toteaa albumin vuonna 2000 julkaistun CD-version kansilehdessä, että yhtye äänitti sen verran musiikkia kuin levylle vaadittiin – ei enempää. Yhtye ei käyttänyt ulkopuolista miksaajaa, vaan albumin miksasivat Glover ja Paice. Levy myös tuotettiin itse.
Gillanin ja Blackmoren riidat olivat alkaneet jo vuonna 1971, ja "Who Do We Think We Aren" äänitysten aikaan riitely oli edennyt niin pitkälle, että tilanteeseen oli löydettävä ratkaisu. Niinpä Frankfurtin äänitysten aikaan Gillan ilmoitti eroavansa yhtyeestä. Hän kertoi uutisen managereille, kun Deep Purple teki vuoden kuudetta ja viimeistä Amerikan-kiertuettaan. Joulukuun 9. päivänä Virginian Alexandriassa Gillan kirjoitti hotellihuoneessaan kirjeen, jossa hän kertoi tyytymättömyytensä yhtyeeseen. Hänen mukaansa Deep Purple oli jämähtänyt paikoilleen ja kadottanut kipinänsä. Managerit kuitenkin pyysivät Gillania pysymään yhtyeessä niin kauan, että sovitut konsertit pystytään järjestämään normaalisti. Blackmorellakin oli suunnitelmia. Hän oli pari vuotta aiemmin soittanut Ian Paicen ja Thin Lizzy -yhtyeen Phil Lynottin kanssa ja oli halukas viemään erityisesti tätä ”Baby Face” -nimistä projektia eteenpäin. Myös Lord suunnitteli lähtöä Deep Purplesta.&lt;ref name="Ekblad/38"&gt;Ekblad: s. 38.&lt;/ref&gt;
Musiikki.
On sanottu, että "Who Do We Think We Aren" materiaalista pystyy aistimaan yhtyeen silloisen tilanteen: musiikki on paikoin karskia ja sanoitukset katkeria.&lt;ref name="Robinson/2"&gt;Robinson: s. 2.&lt;/ref&gt; "Smoke on the Water – Deep Purplen tarina" -kirjan kirjoittaja Dave Thompson toteaa, ettei albumissa ole juurikaan Deep Purplelle ominaisia piirteitä ja suurin osa lauluista on ”rockia vain paperilla”.&lt;ref name="Thompson/168"&gt;Thompson: s. 168.&lt;/ref&gt; Kaikki albumin kappaleet merkittiin yhtyeen yhdessä tekemiksi. Suurin osa sanoituksista on Gillanin kirjoittamia, mutta Glover avusti toisinaan niiden tekemisessä.
Albumi on äänitetty hyvin pelkistetysti. Rummuilla on neljä erillistä raitaa ja laululla sekä soittimilla yksi raita kullakin. Sen vuoksi levylle jäi myös ylimääräisiä raitoja, joille ei ole nauhoitettu mitään.&lt;ref name="Glover/14"&gt;Glover: s. 14.&lt;/ref&gt; 
Kappalemateriaali.
Albumin ensimmäinen kappale on ”Woman from Tokyo”. Työstövaiheessa Gillan kuuli kappaleen kitarariffin, minkä jälkeen nimi vain tuli hänen mieleensä. Hän ja Glover kirjoittivat sanoitukset, joihin he saivat idean Deep Purplen tuolloin ajankohtaisesta Japanin-vierailusta. Seuraavassa, ”Mary Long” -nimisessä kappaleessa Gillan kritisoi Mary Whitehousea ja Frank Pakenhamia, jotka halusivat suojella 1970-luvun alun Britanniaa moraaliselta rappiolta.&lt;ref name="Thompson/167"&gt;Thompson: s. 167.&lt;/ref&gt; ”Mary Long” oli myös albumin ainoa kappale, joka päätyi tuoreeltaan yhtyeen konserttiohjelmistoon – sitä esitettiin Euroopan-kiertueella 1973. ”Super Trouper” on saanut nimensä konserttipaikkojen valonheittimistä, ja se kertoo yksinäisyydestä musiikkibisneksessä. Glover sai inspiraation riffiin Freddie Kingin kappaleesta ”Going Down”.
”Smooth Dancer” -kappaleen sanoituksessa Gillan piikittelee Blackmorea. Esimerkiksi ensimmäisellä rivillä mainittava ”Black suede” () viittaa Blackmoren pukeutumistyyliin. Sanoituksessa Gillan pyytää Blackmorea palaamaan asiallisempiin väleihin ja kieltäytyy alistumasta tämän valtaan.&lt;ref name="Glover/21"&gt;Glover: s. 21.&lt;/ref&gt; Gillan on myöntänyt, että hän purki vihaansa Blackmorea kohtaan parhaimmalla osaamallaan tavalla – sanoitusten kautta. Blackmore ei kuitenkaan tuntunut ymmärtävän ”Smooth Dancerin” vihjailua, mikä raivostutti Gillania entisestään. Musiikillisesti ”Smooth Danceria” on verrattu Sweet-yhtyeen materiaaliin sekä "Deep Purple in Rock" -albumin avauskappaleeseen ”Speed King”. 
B-puolen aloittaa ”Rat Bat Blue”, joka kertoo tytön iskemisestä. Se oli Gloverin mielestä albumin paras kappale, ja myös Gillan piti siitä.&lt;ref name="Robinson/8"&gt;Robinson: s. 8.&lt;/ref&gt; Sitä seuraa blues-kappale ”Place in Lane”, jota Dave Thompson kuvaa ”pelkäksi levyntäytteeksi”. Sen oli kuitenkin tarkoitus korvata konserteissa ”Lazy” yhtyeen taitojenesittelykappaleena. Sanoitus sai innoituksensa Gloverin lukemasta scifi-novellista, mutta Gillanin lopullinen sanoitus kertoo oravanpyörästä, jossa hän tunsi yhtyeen kanssa olevansa. Albumin viimeinen kappale on ”Our Lady”, josta Lord sanoi ennen levyn julkaisua, että se saattaa järkyttää monia erilaisuudellaan. Hänen mukaan kappaleessa on erikoista se, että se on hyvin hidas, keskittyy lähinnä sävellykseen eikä siinä ole sooloja – ”se on vain normaali kappale, mikä on Deep Purplelle epätavallista”.
Roomassa nauhoitettu ”Painted Horse” ei lopulta päätynyt albumille, koska Blackmore ei pitänyt Gillanin sanoituksesta. Gillan kieltäytyi kirjoittamasta sitä uudelleen, jolloin Blackmore kieltäytyi ottamasta kappaletta levylle. ”Painted Horse” julkaistiin lopulta singlen b-puolena vuonna 1977, samoihin aikoihin kuin Gillan suunnitteli tekevänsä siitä uuden version "Scarabus"-albumilleen. Se on mukana myös vuonna 2000 ilmestyneessä "Who Do We Think We Aren" remasteroidussa CD-versiossa.
Nimi ja kansikuva.
Albumin nimen keksi rumpali Ian Paice, jonka mukaan yhtyeelle lähetetyt vihaiset kirjeet alkoivat yleensä sanoilla: ”Keitä Deep Purplen jäsenet oikein kuvittelevat olevansa?” Yhtyettä oli arvosteltu samalla tavalla myös Paicen tuhottua rumpusettinsä televisiolähetyksessä.&lt;ref name="Robinson/11"&gt;Robinson: s. 11.&lt;/ref&gt; Roger Glover on sittemmin kertonut, että nimi viittaa lisäksi yhtyeen identiteettiin. Hädin tuskin kolme vuotta aikaisemmin Deep Purple oli ollut vielä suhteellisen tuntematon yhtye. "Who Do We Think We Aren" aikaan yhtye oli maailmankuulu, mutta sekasortoisessa tilanteessa.
Levyn kansikuva on yhtyeen johtoportaan suunnittelema. Siinä on NASAn satelliitin ottama kuva ja otokset yhtyeen jäsenten kasvoista, jotka leijailevat maisemassa. Kansikuvaa on pidetty vain osittain onnistuneena, ja esimerkiksi halvannäköiseksi arvosteltu pallonmuotoinen levyn nimi jätettiin pois remasteroidusta CD-versiosta. Amerikan- ja Japanin-painoksissa kansi on hieman erilainen. Kuvaa on suurennettu, ja se on sävyltään brittipainosta haaleampi. Lisäksi yhtyeen ja levyn nimi on kirjoitettu sinisellä keltaisen sijaan. 
Alkuperäisen vinyylipainoksen kannet ovat avattavat, niin sanottua gatefold-mallia. Sisäkannessa on kuvia yhtyeestä kertovista lehtileikkeistä, jotka olivat peräisin yhtyeen omasta leikekirjasta. Yksi niistä on suomalaisen "Pointti"-lehden numeron 2/72 otsikko: ”Deep Purple. Suomeen?”
Julkaisu ja vastaanotto.
Myynti.
"Who Do We Think We Are" julkaistiin sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa helmikuussa 1973. Länsi-Saksassa ja Ranskassa albumi oli ilmestynyt jo tammikuussa. Britanniassa ja muualla Euroopassa levy-yhtiönä toimi yhtyeen oma Purple Records, Yhdysvalloissa ja Japanissa Warner Bros. Records. Jotkin painokset erosivat hienokseltaan Britannian-versiosta. Esimerkiksi Kreikan-versiossa laulujen sanat oli painettu takakanteen. Argentiinassa levy julkaistiin espanjankielisellä nimellä "Quien nos creemos que somos". 
Britanniassa albumi nousi listalle 17. helmikuuta 1973, vain kuusi viikkoa joulukuussa julkaistun livealbumi "Made in Japanin" jälkeen. "Who Do We Think We Are" oli parhaimmillaan sijalla neljä ja pysyi listalla kaikkiaan yksitoista viikkoa. Yhdysvalloissa levy ylsi Billboard 200 -listan sijalle viisitoista, kun sitä edeltänyt "Machine Head" oli päässyt sijalle seitsemän. Livealbumi "Made in Japanin" julkaisua viivytettiin Yhdysvalloissa, jotta "Who Do We Think We Are" ehdittäisiin noteerata. Konserttitallenne menestyi siellä lopulta studiolevyä paremmin ja ylsi kymmenen kärkeen. Parhaiten "Who Do We Think We Are" menestyi Norjassa ja Ruotsissa, missä se nousi listaykköseksi. Albumi myi kultalevyyn oikeuttavan määrän Yhdysvalloissa ja Ranskassa.
Albumin ensimmäinen CD-painos ilmestyi vuonna 1987. Vuonna 2000 julkaistiin albumin remasteroitu CD-versio, jossa oli myös bonuskappaleita sekä Roger Gloverin kirjoittamat kansitekstit.
Kriitikkojen vastaanotto.
Albumi ei ole yleisesti yhtä arvostettu kuin jotkin Deep Purplen aikaisemmat levyt. Esimerkiksi Dave Thompson kertoo kirjassaan "Smoke on the Water – Deep Purplen tarina", että "Who Do We Think We Are" ”ei missään vaiheessa erottunut edukseen bändin muiden levyjen rinnalla, ja äskettäin julkaistun "Made in Japan" -levyn rinnalla se vaikutti entistäkin huonommalta”. Hänen mielestään levyllä ei ole pelkästään musiikillisia puutteita, vaan myös sen nimi on surkea.
Yhtyeen jäsenistä rumpali Ian Paice sanoi albumin ilmestyttyä, että "Who Do We Think We Are" on askel eteenpäin. Se on hänen mukaansa melodisempi ja sähköisempi kuin aikaisemmat levyt, mutta perusta on kuitenkin pysynyt samana. Myös Jon Lord oli tyytyväinen lopputulokseen. Roger Glover kertoi vuonna 2000, että hänen mielipiteensä albumista ovat ristiriitaiset.
Suomessa "Musa"-lehden numerossa 3/1973 albumin arvosteli Waldemar Wallenius. Hänen mukaansa mikään ei ole yksitoikkoisempaa kuin yksitoikkoinen jytä ja että koko Deep Purple on mennyt hieman liian köyhäsisältöiseksi. Wallenius kirjoitti kaipaavansa ”vähän inspiroivampaa stuffia” kuin Deep Purplen albumit. Wallenius pohtii, kuinka pystyisi hienotunteisesti sanomaan, että "Who Do We Think We Are" ei ole Deep Purplen paras LP ja että hän ei suosittele sitä ostettavaksi. Hän antaa albumille kaksi tähteä viidestä.
Allmusic-sivuston kriitikko Eduardo Rivadavia kirjoittaa, että albumi on pettymys ja "Machine Headin" tulisuus ja inspiraatio ovat poissa. Avauskappaletta ”Woman from Tokyo” lukuun ottamatta levyn materiaali on epäjohdonmukaista. Rivadavia antaa albumille kaksi arvostelutähteä viidestä mahdollisesta. Saman arvosanan antaa Sputnikmusicin Matthijs van der Lee, jonka mielestä "Who Do We Think We Are" on upean yhtyeen tekemä heikko levy. Yhtyeen edellisillä albumeilla oli pelkästään nautittavia kappaleita, mutta tällä levyllä niitä on vain kaksi, ”Woman from Tokyo” ja ”Rat Bat Blue”. Van der Leen mielestä albumi kyllä kuulostaa Deep Purplelta, mutta siitä puuttuu kipinä, joka sai aikaisemmat levyt kuulostamaan niin fantastisilta.
Jan M. Ekbladin toimittamassa kirjassa "Deep Purple – Syvän purppuran vuodet 1967–2004" Heikki Heino sanoo, että "Who Do We Think We Are" on olosuhteisiin nähden yllättävän hyvä albumi, vaikkei kokonaisuutena ylläkään kolmen edellisen studiolevyn tasolle. ”Woman from Tokyo” on hänen mielestään yksi Deep Purplen upeimmista kappaleista.&lt;ref name="Ekblad/37"&gt;Ekblad: s. 37.&lt;/ref&gt; Kirjan lopussa Tero Honkasalo on tehnyt levystä erillisen arvostelun. Siinä hän kertoo, että "Who Do We Think We Are" on yhtyeen albumeista vahvin kokonaisuus, jossa ei ole selkeää huippukohtaa mutta ei varsinaisia rimanalituksiakaan. Hän arvostaa myös levyn sarkastisia sanoituksia, ja albumi poistaa hänen mukaansa ”stressin ja muut luulovaivat”. Deep.purple.fi-sivuston Petri Myllylä sanoo "Who Do We Think We Aren" olevan ”lepsu ja köykäinen levy”, jonka ”suuntana on tavallaan sen suunnattomuus”. Albumin harvoina onnistuneina hetkinä Myllylä pitää kappaleita ”Woman from Tokyo” ja ”Mary Long”, kun taas ”Place in Line” ja ”Our Lady” ”saivat taatusti aikanaan juuri loistavan "Made in Japan" -tuplan hankkineet fanit nostamaan levyn pois soittimestaan.”
Julkaisun jälkeen.
Jo levyn työstövaiheessa Deep Purplen managerit olivat kutsuneet Jon Lordin ja Roger Gloverin luokseen Lontooseen, sillä yhtyeen loppu tuntui olevan lähellä. Tony Edwards ja John Coletta pyysivät yhtyeen jäseniä tekemään kaikkensa, jotta vihdoinkin voittoa tuottava yhtye ei hajoaisi. Ian Paice saatiinkin helposti jatkamaan, ja myös Ritchie Blackmoren mielestä olisi ollut sääli heittää vuosien työ hukkaan. Hän asetti kuitenkin ehdoksi basistin vaihdon, jota hän oli suunnitellut jo pitkään, sillä hän halusi yhtyeeseen Gloveria blues-tyylisemmän muusikon. Siitä ei kuitenkaan kerrottu Gloverille, vaan hänet ajettiin vähitellen pois yhtyeestä. Blackmore, Lord ja Paice olivat aiemmin toimineet hyvin samanlaisella tavalla yhtyeen alkuperäistä laulajaa Rod Evansia ja basisti Nick Simperia kohtaan. Heidät oli erotettu Gillanin ja Gloverin tieltä vuonna 1969.
Albumin julkaisua seurasi lyhyt kiertue, jonka aikana yhtyeen jäsenten välit olivat erittäin huonot. Esimerkiksi Blackmore ja Gillan eivät olleet vuoteen keskustelleet mistään muusta kuin enintään lyhyesti saman illan esityksestä. Gillan matkusti muusta yhtyeestä erillään, vetosi vasta ilmenneeseen lentopelkoonsa ja kulki autolla oman roudarinsa kanssa. Glover puolestaan ihmetteli, miksi häneen ja hänen ideoihinsa suhtaututtiin niin kylmästi. Lopulta hän sai kuulla, että häntä oltiin erottamassa yhtyeestä, minkä jälkeen hän ilmoitti eroavansa itse.&lt;ref name="Ekblad/39"&gt;Ekblad: s. 39.&lt;/ref&gt;
Kiertueen loputtua Japanin Osakassa 29. kesäkuuta 1973 Gillan ja Glover lähtivät Deep Purplesta. Blackmore kertoi Gloverille, että häntä ei haluttu erottaa henkilökohtaisista syistä, vaan yhtyeen parasta ajatellen. Tämän jälkeen Glover oli vihainen lähinnä Lordille ja Paicelle siitä, että he olivat myöntyneet Blackmoren vaatimukseen. Seuraavana aamuna kokoonpanosta otettiin viimeinen valokuva hotellin edessä. Jon Lord ja manageri Tony Edwards pyysivät vielä Gloverin vaimoineen lomalle Tahitille, jotta hänen kanssaan voitaisiin keskustella ja pyytää anteeksi. Glover kuitenkin sairastui ja joutui jo kolmen päivän jälkeen palaamaan Lontooseen, missä hän pysyi seuraavat kolme kuukautta sisätiloissa. Myöhemmin hän aloitti uransa musiikkituottajana. Gillan vetäytyi musiikkimaailmasta muutamaksi vuodeksi. 
Deep Purple ei hajonnut kokonaan, vaan jäljelle jääneet muusikot kokosivat uuden kokoonpanon vielä vuoden 1973 aikana. Yhtyeeseen tulivat uusiksi jäseniksi solisti David Coverdale ja basisti-laulaja Glenn Hughes.
Kokoonpano.
Muusikot
Muut