Marie Antoinette

Maria Antonia Josepha Johanna von Habsburg-Lothringen (); (2. marraskuuta 1755 Hofburgin linna, Wien, Itävallan arkkiherttuakunta – 16. lokakuuta 1793 Place de la Révolution, Pariisi, Ranskan ensimmäinen tasavalta) oli Unkarin ja Böömin prinsessa, Itävallan arkkiherttuatar, Ranskan dauphine ja lopulta kuningatar. Hän oli Itävallan arkkiherttuatar Maria Teresian ja keisari Frans I:n tytär ja keisari Joosef II:n sisar. Hän oli myös Ranskan kuninkaan Ludvig XVI:n puoliso ja Ludvig XVII:n äiti.
Politiikkansa, käytöksensä ja syntyperänsä vuoksi Marie Antoinette oli vihan kohteena Ranskan vallankumouksen aikana, ja hänet mestattiin lokakuussa 1793.
Suku ja koulutus.
Maria Antonia oli viidestoista ja toiseksi nuorin keisari Frans I:n ja arkkiherttuatar Maria Teresian lapsista ja tyttäristä nuorin. Hän syntyi 2. marraskuuta 1755 Hofburgin linnassa Wienissä ja sai kasteessa nimen "Maria Antonia Josepha Johanna". Nimenmuutos Marie Antoinetteksi tuli ajankohtaiseksi vasta avioliiton myötä.
Nuori arkkiherttuatar sai puutteellisen kasvatuksen ja osoitti kiinnostusta vain tanssiin, musiikkiin sekä nukkeihin. Vielä kymmenvuotiaana hänen luku- ja kirjoitustaitonsa oli heikko, eikä hän siksi juuri harrastanut lukemista. Hän oppi latinan alkeet, sai opetusta humanistisissa aineissa, eikä saanut ajalle tyypillisesti aatelistyttönä minkäänlaista opetusta valtiollisissa asioissa. Hän puhui erittäin huonosti ranskaa, koska hän piti saksaa tärkeämpänä kielenä. Hän sai Christoph Willibald Gluckilta musiikkiopetusta ja soitti taitavasti harppua, cembaloa ja huilua sekä oli hyvä laulamaan. 
Aikakauden hallitsijoiden tavoin Maria Teresia pani lastensa avioliitot palvelemaan poliittisia tarkoitusperiään. Niinpä Marie Antoinetten vanhemmat sisarukset olivat avioituneet poliittisin perustein: Maria Kristiina avioitui pikkuserkkunsa Saksin prinssi, Teschenin herttua Albertin kanssa kanssa, Maria Amalia Parman herttua Ferdinandin kanssa ja Maria Karoliina Napolin kuningas Ferdinandin kanssa.
Kihlaus.
Vuonna 1768 Marie Antoinette päätettiin naittaa Ranskan kuninkaan Ludvig XV:n lapsenlapselle ja kruununperilliselle Ludvig XVI:lle Ranskan ja Itävallan välisen liiton vahvistamiseksi. Hänelle palkattiin tulevan Ludvig XV:n lähettämänä opintojen ohjaaja Abbé de Vermond, ranskan kielen sekä historian opettajia. Itävallan hovin joustava etiketti sai väistyä Versailles’hin sopivien käytöstapojen tieltä. Ranskalainen tanssimestari Jean-Georges Noverre opetti Marie Antoinettelle Versailles’ssa tanssittavia menuetteja sekä hovielämän edellyttämiä niiauksia. Hänen opinto-ohjaajansa sanoi oppilaastaan näin: ”hän on älykkäämpi kuin yleisesti luullaan”, mutta koska ”hän on melko laiska ja erittäin kevytmielinen, häntä on vaikea opettaa”.
Tuleva kuningatar lähetettiin Wienistä huhtikuussa 1770 neljätoistavuotiaana saattueessa, johon kuului 57 vaunua, 117 lakeijaa ja 376 hevosta. Toukokuun alussa hänet luovutettiin Ranskan rajalla. Hän astui sisään Reinin rannalle rakennettuun luovutustaloon ”itävaltalaiselta” puolelta ja tuli ulos ”ranskalaiselta” puolelta.
Avioliitto.
Dauphine, kruununprinsessa.
Marie Antoinette luopui 17. huhtikuuta 1770 virallisesti kaikista oikeuksistaan Itävallan keisarilliseen kruunuun. Kuukauden kuluttua, 16. toukokuuta, hänet vihittiin 14-vuotiaana Versailles’ssa Ranskan 15-vuotiaan dauphin Louis Auguste’n eli kruununperillisen kanssa. Tapahtuma herätti laajaa huomiota ympäri Eurooppaa loistokkaiden puitteidensa ja kruununperijäparin nuoruuden tähden. Hovissa tiedettiin, että avioliittoa ei oltu pantu heti täytäntöön.
Hääjuhlallisuuksien lopussa Pariisissa järjestetty ilotulitus aiheutti katastrofin: Ensimmäiset raketit lensivät väärään suuntaan ja räjäyttivät ilotulitusvaraston. Yli sata ihmistä kuoli, ja huhut Marie Antoinetten mukanaan tuomasta epäonnesta levisivät.
Jo saapuessaan Versailles’n hoviin Marie Antoinette herätti kateutta aristokraattisissa piireissä, joissa itävaltalaisiin suhtauduttiin epäluuloisesti. Marie Antoinette ei helposti mukautunut ”vanhan hovin” monimutkaisiin tapoihin ja juonitteluihin eikä vanhan kuningas Ludvig XV:n moraalittomaan käytökseen rakastajattarensa Madame du Barryn kanssa. Dauphine hankki monia vihamiehiä kuningasperheen keskuudessa ja hovissa. Hänen puolisonsa naimattomat tädit, lähes 40-vuotiaat prinsessat Adélaïde ja Victorie olivat vihamielisiä nuorta ”itävallatarta” () kohtaan ensi tapaamisesta lähtien.
Itävallan suurlähettiläänä Ranskan hovissa vuosina 1766–1790 toiminut kreivi Florimond Claude von Mercy-Argenteau (1727–1794) oli Maria Teresialta saanut käskyn valvoa tyttärensä toimia ja ilmoittaa Wieniin kaikesta mitä dauphine teki. Avioliitto ei vaikuttanut onnelliselta ja Marie Antoinette haki huvitusta tanssiaisista ja konserteista. Lisäksi hän teki pitkiä huvimatkoja huonomaineisen lankonsa Artois’n kreivi Charles-Philippen kanssa. Pariisiin suuntautuvilla yöllisillä matkoilla Marie Antoinette näyttäytyi oopperan naamiohuveissa seuranaan nuoria aatelismiehiä, usein englantilaisia.
Saavuttuaan Versailles’hin Marie Antoinette asui kuningattaren edustushuoneissa ja oli sidottu kuninkaallisessa asemassaan virallisiin rituaaleihin: herätysseremonioihin, monimutkaisiin valmisteluihin, kuninkaallisiin vastaanottoihin, julkisiin aterioihin jne. Varttuneena vähemmän muodollisessa Itävallan hovissa, hänen oli vaikea sopeutua Versailles’n monimutkaiseen etikettiin. Hän yritti etsiä yksityisempää elämää ystäväpiirin ympäröimänä, jonka hän oli itse valinnut, vaikkakaan ei aina viisaasti. Hän pysyi mieluummin yksityishuoneissaan, jotka sijaitsivat edustushuoneitten takana ja joita hän laajensi ylempään kerrokseen, sekä Petit Trianonissa, jonka Ludvig XVI antoi hänelle lahjaksi valtaannousunsa yhteydessä sanoen: ”Tämä huvitalo on teidän.” Petit Trianon sisustettiin uudelleen, sinne rakennettiin englantilainen maisemapuutarha ja siellä kokoontui kuningattaren lähipiiri.
Ranskan kuningatar.
Kuningas Ludvig XV kuoltua 10. toukokuuta 1774 Marie Antoinettesta tuli 18-vuotiaana Ranskan ja Navarran kuningatar. Hänen käytöksensä ei kuitenkaan muuttunut merkittävästi. Kesällä 1775 lähtivät liikkeelle ensimmäiset kuningattaresta laaditut pilkkalaulut ja pamfletit. Ilkeyksien alkuunpanijana toimi hänen toinen lankonsa Provencen kreivi, joka tavoitteli Ranskan kruunua, ja käytti kaikki keinot pitääkseen kuningasparin etäällä toisistaan. Marie Antoinette vaati virkavaltaa puuttumaan hänestä levitettyihin perättömiin huhuihin julkisilla paikoilla.
Ludvig XVI:n ja Marie Antoinetten persoonallisuus ei olisi voinut olla vastakkaisempi. Ludvig oli sisäänpäinkääntynyt, ujo ja päättämätön, hän piti yksinäisistä harrastuksista kuten lukemisesta ja metallityöstä sekä metsästyksestä. Marie Antoinette oli eloisa, ulospäinsuuntautunut ja rohkea seurapiiriperhonen, joka rakasti uhkapelaamista, juhlia ja ylellistä muotia. Kun kuningas meni nukkumaan ennen puoltayötä, kuningattaren illalliset ja juhlinta eivät olleet vielä alkaneet. Kun Marie Antoinette heräsi juuri ennen puoltapäivää, Ludvig oli työskennellyt jo tuntikausia.
Nopeasti Marie Antoinettesta tuli oman aikakautensa muodin keulakuva apunaan muotisuunnittelija Rose Bertin. Hänen pukeutumisensa oli ylellistä, uusia pukuja tilattiin 300 vuodessa, joihin vuonna 1776 oli budjetoitu 150 000 livreä (nykyrahassa 3 miljoonaa euroa), mikä summa ylittyi yli kolminkertaisesti. Hänen hovikampaajansa suunnittelemat hiuslaitteensa olivat korkeita, suuritöisiä ja mielikuvituksellisia.
Hän järjesti kalliita juhlia ja peli-iltoja, jotka saattoivat kestää aamuun asti. Hovin suositut korttipelit kuten "cavagnole" ja "lansquenet" antoivat tilaa muodikkaalle "farolle", jossa voi menettää yhden yön aikana suuria summia. Suuret pelivelat herättivät puoliso Ludvigissa suurta huolta ja hän kielsi pelaamisen vaimoltaan kokonaan. Tosin jo lapsesta saakka pelaamiseen viehättynyt ja siitä riippuvaiseksi tullut Marie Antoinette kerjäsi mieheltään: ”Vielä yksi peli.” "Lansquenet" peli kestikin kolme päivää.
Hovin sisältä Marie Antoinette keräsi ympärilleen pienen suosikkien joukon, johon kuului parikymmentä henkeä. Hänen ”sisäpiirinsä” aiheutti pahennusta niin kuninkaassa kuin hoviväessäkin. Yleinen tyytymättömyys lisääntyi entisestään kuningattaren jakaessa sisäpiirilleen virkoja, arvonimiä ja puhdasta rahaa. Ranska kärsi suurista talousvaikeuksista ja Marie Antoinetten anteliaisuus suosikeilleen koettiin loukkaavana kansaa kohtaan.
Kuningattaren talouteen kuuluivat:
Perhe ja lapset.
Kuninkaallinen avioliitto toteutui fyysisellä tasolla vasta seitsemän vuoden jälkeen elokuussa 1777. Äiti Maria Teresia oli ollut asiasta niin huolissaan, että lähetti poikansa Joosef II:n toimimaan eräänlaisena avioliittoneuvojana. Molemmat puolisot myöhemmin kiittivät tätä kirjeissään.
Marie Antoinette suhtautui avioliiton alkuaikoina puolisoonsa alentuvasti, mutta oppi vuosien kuluessa tuntemaan aitoa kiintymystä Ludvigiin.
Marie Antoinetten ja Ludvigin ensimmäinen lapsi syntyi Versailles’n linnassa 19. joulukuuta 1778. Hänen oli synnytettävä julkisesti kuningattaren virallisessa makuuhuoneessa satojen hovin jäsenten läsnäollessa. 
Todellisuudessa vain lääkärit, kuningaskunnan prinsessat ja prinssit, hovinaiset, kuninkaalliset prinssit ja prinsessat ja muutamat kirkon jäsenet pääsivät sisään. Loput hovin jäsenet odottivat muissa huoneissa, joiden ovet jätettiin symbolisesti auki. Kuningatar asetettiin erityiselle synnytyssängylle ja piilotettiin kaihtimen taakse tai kangasteltan sisälle. Synnytyksen jälkeen hänet siirrettiin takaisin omaan sänkyynsä, ennen kuin koko hovi tuli esittämään onnitteluitaan.
Lapsi oli tyttö, ja hänet kastettiin Marie-Thérèse Charlotteksi. Hänestä tuli Madame Royal eli kuninkaallinen prinsessa, koska kyseessä oli Ranskan kuninkaan vanhin tytär. Vaikka koko maa oli toivonut poikaa, Marie-Antoinette iloitsi tytöstä: ”Poika olisi kuulunut valtiolle”, hän sanoi, ”mutta tämä lapsi on minun ja se saa kaiken hellyyteni; se saa iloita onnestani ja pehmentää surujani.”
Ludvig XVI:n ja Marie Antoinetten avioliitosta syntyivät lapset:
Axel von Fersen.
Marie Antoinette ja kreivi Axel von Fersen (1755–1810) tapasivat Pariisin oopperan uudenvuoden naamiaisjuhlissa 1. tammikuuta 1775, kun 18-vuotias von Fersen oli lopettelemassa "Grand tour"'iaan eli sivistävää matkaa ja sotilasopintoja Euroopassa. Nuori kruununprinsessa kutsui hänet tammikuun 30. päivä Versailles’hin ja sen jälkeen moniin juhliinsa, mutta toukokuussa von Fersen lähti Englantiin ja palasi sieltä Ruotsiin. 
Elokuussa 1779 hän palasi Ranskan hoviin Ruotsin sotilasasiamiehenä. Kreivi Francois Emmanuel de Saint-Priestin, tulevan sisäministerin, mukaan von Fersen ”vangitsi kuningattaren sydämen”. Alkuvuodesta 1779 von Fersen sitoutui taistelemaan Ranskan puolesta Amerikan vallankumouksessa, osittain ehkä paetakseen kuningattaren kasvavaa ihastumista. Palattuaan Versailles’hin neljä vuotta myöhemmin kesäkuussa 1783 hän kirjoitti sisarelleen Eva Sofialle kiroten avioliittoa, koska: ”En voi kuulua sille ainoalle henkilölle, jolle haluan kuulua, joka todella rakastaa minua, joten en halua kuulua kenellekään.” Sinä kesänä hän vieraili Marie Antoinetten luona melkein päivittäin.
Axel von Fersen oli vakituinen vieras Marie Antoinetten sisäpiirin huvilinna Petit Trianonissa. Kuningatar meni niin pitkälle, että järjesti hänelle asunnon omansa yläpuolelle. Lokakuuhun 1787 mennessä he vaihtoivat salaisia kirjeitä proosallisista kotoisista pikkuasioista kuten lieden sijoittamisesta. Heidän suhteensa yksityiskohtien selvittäminen on saanut elämäkerran kirjoittajat arvailemaan yli 200 vuoden ajan. Von Fersen tuhosi huomattavan osan päiväkirjoistaan ja veljenpoika, jolle hänen kirjeensä uskottiin, sensuroi niistä joitakin ja piti toiset salassa. ”Voin kertoa sinulle, että rakastan sinua”, Marie Antoinette julisti eräässä kirjeessään.
Elämä.
Marie Antoinette yritti vaikuttaa kuninkaan poliittisiin päätöksiin sekä ministerinimityksiin ja erottamisiin, vain jos ne koskivat hänen suosikkejaan, mutta pääasiassa hän puuttui kuninkaan ystävien asioihin. Näin hän sekaantui myös skandaaliin, jonka yhteydessä Lontoon suurlähettiläs Adrien-Louis de Bonnières’ta, Guînes’n herttuaa syytettiin kavalluksesta. Hän erotti myös kuninkaan tärkeimpiin ja keskeisimpiin avustajiin kuuluvan valtiovarain yleistarkastajan Anne Robert Jacques Turgot’n.
Hovissa Marie Antoinette joutui toistuvasti hoviväen juonittelujen kohteeksi. Hänen oletetuista rakastajistaan mainittiin muun muassa ruotsalainen ylimys, Harvialan herra kreivi Hans Axel von Fersen. Lisäksi pamfletit mainitsevat hänellä olleen myös rakastajattaria. Häntä syytettiin julkisten varojen tuhlaamisesta turhuuksiin sekä veljensä Joosef II:n ja Itävallan eduksi pelaamisesta. Puheet Marie Antoinetten monista huonoista ominaisuuksista tyhjensivät Versailles’n linnan vähitellen ihmisistä, jotka eivät hyväksyneet hovin tuhlailevaa elämänmenoa.
Paimenidyllistä menojen supistamiseen.
Vuosina 1783–1786 Marie Antoinette rakennutti Versailles’n palatsin puistoon Petit Trianonin viereiseen englantilaiseen maisemapuutarhaan idyllisen "Le Hameau de la Reine" -nimisen, suosikkiarkkitehtinsä ja rakennusten intendentti Richard Miquen suunnitteleman maalaiskylän, joka täytti hänen monet toiveensa leipomoineen, meijereineen, navettoineen, näköalatorneineen ja mökkeineen. 
Mökkien (tuulimylly, buduaari, Kuningattaren talo, biljardihuone ja lämmityskeittiö) talonpoikaistyylinen ulkoasu kätki sisätilat, jotka olivat huolella sisustettuja ja usein runsaasti kalustettuja. Vastoin Marie Antoinettesta saatua syvälle juurtunutta julkista kuvaa, kuningatar ja hänen seurueensa eivät "leikkineet talonpoikia" kyseenalaisen maineen saaneessa ympäristössä, jossa oli nauhoihin kiinnitettyjä lampaita. Kuningatar käytti kylää paikkana rentouttaville kävelyretkille tai pienten kokoontumisten järjestämiseen. Kylässä oli myös kuningattaren vaatima toimiva maatila, joten se palveli kuninkaallisten lasten kasvatustehtävässä.
Paluu luontoon ja paimenidyllit yhdistyivät maaseudun viattomuutta ja koskemattomuutta ihannoivassa aatemaailmassa. Puiston teatterissa kuningatar ystävineen esitti pastoraaleja, muun muassa Jean-Jacques Rousseaun näytelmää "Le Devin du village".
Vaikka vastaava rakentaminen oli Ranskan aristokratian naisten keskuudessa tavallista, Marie Antoinette sai runsaasti kritiikkiä maalaiskylästään. Monien mielestä hän oli tuhlari, joka halusi leikkiä paimentyttöä samaan aikaan kun oikeat maalaiset elivät vaikeissa oloissa. Lisäksi Marie Antoinettea moitittiin ”sisäkkömäisestä” pukeutumisestaan, ja siitä, että hän mainosti Itävallan Alankomaiden puuvillateollisuutta Lyonin silkinvalmistajien kustannuksella.
Tulevan ankaran talven aikana Ludvig XVI lahjoitti kolme miljoonaa frangia yksityisistä varoistaan köyhille. Marie Antoinette, joka oli supistanut menojaan, seurasi miehensä käytäntöä ja antoi henkilökohtaisista määrärahoistaan miljoona frangia Versailles’n köyhälistön käyttöön.
Kuningattaren talouden menot vuonna 1788 (4 688 291 livreä, josta 3 638 291 livreä oli ”ylimääräisiä menoja”, nykyrahassa yli 48 miljoonaa euroa) muodostivat 0,74 % valtion budjetista, joka vuonna 1788 oli 633,1 miljoonaa livreä, nykyrahassa 6,5 miljardia euroa. Kuninkaan talouden menot olivat vastaavasti 90 miljoonaa livreä.
Harrastukset.
Marie Antoinette soitti harppua, cembaloa ja fortepianoa sekä nautti musiikista. Harppua hän soitti niin hyvin että pystyi säestämään säveltäjä Antonio Salieria, jonka hän oli kutsunut vieraakseen. Hän ei juuri harrastanut lukemista, vaikka hänellä oli sekä Versailles’n palatsin yksityishuoneistossa että Petit Trianonissa oma kirjasto, jolle oli nimetty kirjastonhoitajaksi kabinettisihteeri Monsieur Campan sekä "lectrice" niminen naisvirkailija, joka nouti kuningattarelle kirjastosta toivotun kirjan. Hän luki kymmenen vuoden aikana noin tusinan romaanin verran kevyttä kaunokirjallisuutta. Hänen vaakunallaan ja CT ("Château de Trianon") monogrammilla varustetuista 1 930 vasikannahkaan tai marokiiniin sidotusta niteestä suurin osa oli näytelmäkirjallisuutta sekä luonnontieteitä ja historiaa käsitteleviä teoksia.
Marie Antoinette oli innokas harrastajanäyttelijä, joka rakennutti vuosina 1778-1779 oman yksityisteatterin kesälinnaansa Petit Trianoniin. Vuosina 1780–1785 siellä esitettiin hänen suosikkiensa Michel-Jean Sedaine’n näytelmiä ja André Ernest Modeste Grétryn oopperoita sekä Jean-Jacques Rousseaun ja Pierre Beaumarchais’n teoksia. Katsomossa oli aina puoliso Ludvig XIV, lavalla esiintyivät kuningatar Marie Antoinette ja lanko Artois’n kreivi Charles-Philippe, Vaudreuil’n kreivi Joseph Hyacinthe de Paule de Rigaud (1740–1817), Polignacin herttuatar ja tämän tytär Guichen herttuatar Aglaé Louise de Polignac (1768–1803). Hän sai kuninkaalta luvan tuoda näyttämölle ja näytellä Beaumarchais’n teoksen ”Sevillan parturi”. Hän näytteli myös ”Figaron häät” -oopperassa, joka raivostutti kuninkaan, koska sen teksti loukkasi hallitsijan valtaa. Ludvig XVI kielsi oopperan ensimmäisenä Euroopassa vuonna 1783.
Kaulakoruskandaali ja suosion väheneminen.
Vuosi 1785 oli Marie Antoinettelle huono vuosi, jonka aikana monet tapahtumat pudottivat hänen suosiotaan. Kuninkaan vaimolleen 6 miljoonalla livrellä ostama, Orléansin herttua Louis-Philippen (1725–1785) käytössä ollut Saint-Cloudin palatsi oli ajattelematon teko, joka sai kansalta perinpohjaisen tuomion. 
Heinäkuussa 1785 paljastunut kaulakoruskandaali toi Marie Antoinettelle lisää huonoa julkisuutta. Tuolloin kultasepänliike Boehmer &amp; Bassenge vaati kuningattarelta 1,5 miljoonaa livreä (£ 80 000) timanttikaulakorusta, jonka tilaajana oli toiminut kuningattaren nimissä esiintynyt kardinaali Louis de Rohan. Kuningatar ei myöntänyt tilanneensa korua, vaan antoi pidätyttää kardinaalin. Tämä osoittautui syyttömäksi, sillä korutilauksen oli tehnyt ”kreivi Nicholas ja kreivitär Jeanne de la Mottena” tunnettu huijaripariskunta, joiden mukana kaulanauha kulkeutui Englantiin. Siellä jalokivet myytiin yksitellen pimeillä markkinoilla.
Vaikka tapaus selvisi, ranskalaiset uskoivat kuningattaren sekaantuneen asiaan, ja koko kuningasperheen suosio väheni kansan keskuudessa. Kreivitär de La Motte (oik. Jeanne de Valois-Saint-Rémy) tuomittiin piiskattavaksi, polttomerkittäväksi ja eliniäksi prostituoiduille tarkoitettuun Pitié-Salpêtrière'n vankila-mielisairaalaan. Hän pakeni Lontooseen, jossa julkaisi vuonna 1789 häväistyskirjansa "Memoires Justificatifs de La Comtesse de Valois de La Motte", jossa kuningatarta syytettiin kaulakorujutusta ja lemmensuhteesta kardinaali de Rohaniin. Kun Marie Antoinette tämän jälkeen liikkui vaunuillaan Pariisissa kansa huusi hänen jälkeensä ”"Aux Madolonettes!”", mikä tarkoitti, että hänet pitäisi sulkea langenneitten naisten (Sainte Madeleine) vankilaan.
Huomatessaan kansansuosionsa hupenemisen Marie Antoinette vähensi kulujaan uudistamalla oman henkilökohtaisen taloutensa. Toimenpide aiheutti mielenilmauksia kuningattaren suosikkien joukossa, jotka jäivät ilman tulojaan. Myös kansan vihamielisyys lisääntyi entisestään Marie Antoinetten sekaantuessa maansa sisäpolitiikkaan. Kuningatar sai lisänimen ”Rouva Kassavaje” () ja häntä syytettiin Ludvig XVI:n antiparlamentaarisen politiikan alkuperäksi. Hän erotti ja nimitti ministereitä hetken mielijohteesta. Vuonna 1788 hän sai kuninkaan erottamaan epäsuositun Loménie de Briennen ja kutsumaan Jacques Neckerin takaisin tehtäviinsä.
Vallankumous.
Kuningatar Marie Antoinette liittyy kiinteästi Ranskan suuren vallankumouksen historiaan. Häntä voidaan pitää osasyyllisenä tapahtuneeseen tai hänet voidaan nähdä viattomana uhrina. Hänen persoonansa sai vallankumouksen aikana jopa yliluonnollisia piirteitä, ja hänen tekemisiään ja sanomisiaan on usein liioiteltu. Koska myytti Marie Antoinettesta syntyi vallankumouksen aikana, joitakin vallankumouksen tapahtumia kannattaa tarkastella kuningattaren kautta.
1789.
Vuonna 1789 Marie Antoinetten tilanne vaikeutui, sillä kansan väittämän mukaan kuninkaan omat veljet esittivät valtakunnan aatelisten kokoukselle asiakirjat, jotka todistivat kuninkaallisten lasten syntyneen ei-aviollisesta suhteesta. Liikkeellä olleet perättömät huhut kertoivat kuningattaren vetäytymisestä Val-de-Grâceen luostariin. Säätyvaltiopäivien avajaisissa 4. toukokuuta 1789 kuninkaalle ja Orléansin herttualle hurrattiin, mutta Marie Antoinette jäi ilman suosionosoituksia.
Vain kuukautta myöhemmin kuningasperheen vanhin poika ja kruununperillinen Louis-Joseph kuoli pitkän sairastelun jälkeen. Hänen hautajaisensa Saint-Denisin luostarissa pidettiin ilman juhlallisuuksia ylimääräisten kulujen välttämiseksi. Ajankohdan poliittiset tapahtumat eivät sallineet kuninkaalliselle perheelle kunnon suruaikaa.
Järkyttyneenä prinssin kuolemasta ja hämmentyneenä valtiopäivien saamasta käänteestä kuningaspari antoi ajatuksissaan mahdollisuuden vastavallankumoukselle. Yritykset kukistaa kapina epäonnistuivat ja mellakoinnit laajenivat. Valtiovarainministeri Jacques Necker pyysi heinäkuussa vapautusta tehtävästään, ja kansa tulkitsi eron kuninkaalliseksi määräykseksi. Kansalliskokouksen päätöksellä etuoikeutensa menettäneet aateliset aloittivat maastamuuton ja majoittuivat rajan taa Brysseliin tai Koblenziin. Kuningatar poltti tärkeitä papereitaan, ja vakuutti kuninkaan siitä, että pakeneminen Versailles’sta maaseudulle tai ulkomaille oli paras ratkaisu. Tuntemattomasta syystä kuningaspari ei toteuttanut aietta vaan jäi Versailles’hin.
Lokakuun alussa Pariisiin majoitetun flanderilaisen rykmentin illanvietossa osoitettiin suosiota kuningattarelle. Kuningasvallan valkoiset kokardit olivat juhlavasti esillä, ja vallankumouksellisen lehdistön mukaan vallankumouksen trikolorikokardit tallattiin maahan. Pariisissa kuohahti, ja syynä olivat nämä vastavallankumoukselliset tapahtumat ja eritoten juhlien järjestäminen, vaikka kansa näki nälkää.
Lokakuun 5. päivänä nälänhätään kyllästyneet Pariisin naiset järjestivät mielenosoitusmarssin Versailles’hin ja vaativat leipää perheilleen. Mielenosoituskulkueeseen liittyi myös useita aseistautuneita ranskalaiskaartien miehiä, jotka halusivat kostaa trikolorin häpäisemisen. Huhujen mukaan kuningatar aiottiin murhata mielenosoituksen aikana.
Metsästysretkeltä palannut kuningas oli hämmentynyt nähdessään väkijoukot. Ministeriensä neuvosta hän suostui ottamaan vastaan neljän naisen lähetystön. Elintarvikkeiden jakaminen ihmisjoukolle aloitettiin välittömästi. Kuningasperhe aikoi paeta palatsin pihaan lähetetyillä vaunuilla, mutta väkijoukko esti tämän. Marie Antoinettea vaadittiin parvekkeelle ja häntä osoiteltiin kivääreillä. Apuun rientänyt La Fayetten yli 15 000 miestä käsittävä kansalliskaarti rauhoitti mielenosoittajien liikehdintää ja toimitti kuningasperheen turvaan vanhaan Tuileries’n kaupunkipalatsiin Pariisissa.
Perustuslaillinen monarkia.
Ranskan kansalliskokous sääti 10. lokakuuta 1789 uusia valtiosääntöjä ja jätti kuninkaalle vain vähän valtaa. Kuningasperhe jäi Tuileries'n palatsiin kansan valvonnan ja tarkkailun alle. Vallankumouksen edetessä kirkon, kruunun ja maanpakolaisten tilukset anastettiin. Kuningasta sitoivat kansalliskokouksen päätökset, ja lakien hyväksymisestä tuli jatkuvasti kiistaa. Poliittiset klubit suunnittelivat radikaaleja toimenpiteitä kuninkaan joutuessa sivustakatsojaksi.
Vuoden 1790 alussa Marie Antoinetten elämä Tuileries’ssa kävi niin sietämättömäksi, että hän oli valmis pakenemaan. Kaikki monarkiaa kannattavat tiesivät, ettei se voisi säilyä Pariisissa. Kuningas oli enää ”ranskalaisten kuningas” aiemman Ranskan ja Navarran kuninkaan sijaan. Hän ei pystynyt estämään "Livres des Comptes" (Punainen kirja) julkaisemista; kirja sisälsi kaikki hovin kulut ja vuosien takaiset yksityiskohtaiset tiedot suosikeille maksetuista lahjoista ja palkkioista. 
Vuonna 1788 kuningattaren oman hovin henkilöstömenot olivat lähes 400 000 livreä, josta ylikamarineiti, intendentti ja paras ystävätär Lamballen prinsessa Marie-Thérèse-Louise sai 135 000 livren vuosipalkkion. Polignacin herttua, uskotun hovinaisen Yolande de Polastronin puoliso, sai 80 000 livreä vuodessa. Hovinaiset, joita oli 15 kappaletta, saivat kukin 6 000 livreä. Henkilökohtaiset kamaripalvelijat saivat 5 000 – 3 000 livreä. Tavalliset kamaripalvelijat saivat 500 livren vuosipalkan.
Kuningas salli roskalehdistön ruotia kuningattaren ystävilleen tekemiä lahjoituksia. Marie Antoinette itse sulkeutui huoneistoonsa eikä suostunut tapaamaan muita kuin lapsiaan.
Marie Antoinetten ja Ludvig XVI:n kerrotaan pyytäneen apua muiden maiden hallitsijoilta, kuten Espanjan Kaarle IV:ltä ja Marie Antoinetten veljeltä keisari Joosef II:lta. Espanjan kuningas vastasi pyyntöön vältellen, ja Joosef II puolestaan kuoli helmikuussa 1790. Eniten Marie Antoinette luotti veljeensä Leopold II:een, josta oli tullut Itävallan uusi keisari ja jonka takana oli 10 000 itävaltalaisen sotajoukko. Keisari kiersi lähettämässään kirjeessä taitavasti kuningattaren avunpyynnöt ja kertoi, ettei halunnut ärsyttää toimillaan Preussia eikä Englantia. Vuoden 1791 alussa kuningatar kutsuttiin Kommuunin kuultavaksi, koska hänen yrityksensä hankkia tukea Itävallan keisarilta olivat tulleet ilmi ja todistivat ”itävaltalaisen komitean” olemassaolosta ja kuningattaren halun myydä isänmaa itävaltalaisille.
Yhteistyössä Marie Antoinetten suosikin ruotsalaisen kreivi von Fersenin kanssa diplomaatti, paroni de Breteuil organisoi kuningasperheen paon alkukesästä 1791. Fersen hankki entisten rakastajattariensa avulla suuret matkavaunut kuljettamaan kuningasperheen turvaan ulkomaille. Matkan oli tarkoitus suuntautua itään, jossa odotti kuningasmielisiä joukkoja. Valepuvuissa matkustaneen kuningasperheen matka pysäytettiin Varennesin kaupungissa.
Varennesin jälkeen.
Varennesin pakomatkan jälkeen kuningaspari joutui perustuslakia säätävän kokouksen delegaation kuulusteluun. Ludvig XVI:n vastaukset vuosivat julkisuuteen ja hänet vaadittiin pantavaksi viralta. Marie Antoinette tapasi salaa Antoine Barnaven, joka oli hallituksen ja parlamentin jäsen ja joka halusi kuninkaan suostuvan perustuslaillisen monarkin rooliin. Syyskuun 13. päivänä Ludvig XVI hyväksyi vuoden 1791 perustuslain. Sen jälkeen perustuslakia säätävä kansalliskokous hajaantui 30. syyskuuta, ja tilalle tuli lakiasäätävä kansalliskokous. Samaan aikaan huhut monarkistien vastatoimista lähtivät liikkeelle, ja ensimmäiselle sijalle oli huhuissa päässyt Itävalta. Marie Antoinette ei nähnyt syytä pysyä uskollisena Ranskalle koska oli ollut pitkään parjattu itävaltalaisuudestaan. Hän paljasti Ranskan vihollisille Itävallan Alankomaita vastaan suunnatun hyökkäyksen suunnitelmat.
Huhtikuussa 1792 Ranska julisti sodan Itävallalle. Sota alkoi Ranskan kannalta huonosti, ja liittoutuneet Itävallan ja Preussin joukot ylittivät rajan kesän aikana. Braunschweigin herttua Kaarle Vilhelm antoi samana kesänä Itävallan ja Preussin liittokunnan nimissä Koblenzin manifestina tunnetun julistuksen, jonka mukaan hänen armeijansa laittaisi kuriin koko Pariisin mikäli kuningasperhettä uhattaisiin. Julistus sai aikaan suuren mielenosoituksen monarkiaa vastaan ja jakobiinijohtaja Maximilien Robespierre yllytti kansaa avoimeen kapinaan.
Tuileries’n palatsissa valmistauduttiin levottomuuksiin ja kuningasperheen turvaksi järjestettiin kansalliskaarti ja lähes tuhat sveitsiläiskaartilaista. Aamulla 10. elokuuta 1792 tuhansia kapinallisia saapui Seinen rantoja ja Champs-Élysées’tä pitkin valmiina valtaamaan Tuileries’n. Hallituskautensa pahimmassa kriisissä kuningas oli kykenemätön toimimaan johdonmukaisesti. Marie Antoinette sen sijaan rohkaisi kaikkia ja jakoi ruokaa palatsin puolustajille. Kuningas sai neuvonantajiltaan kehotuksen poistua rakennuksesta. Marie Antoinette ei halunnut jättää taisteluitta kuninkaallista kotiaan, muttei voinut muuta kuin totella kuningasta. Lähtiessään hän kääntyi huutamaan hovilaisille: ”Me palaamme vielä”, vaikka tiesi, että kuningas oli jo menettänyt lopunkin kannatuksensa.
Ulkona kuningasperhe ohjattiin kaksinkertaisen vartijaketjun läpi lähellä olleeseen kansalliskokouksen istuntosaliin. Kokouksen turvin perhe säilyi vahingoittumattomana, ja puolustajat pysäyttivät ensimmäisen hyökkäyksen. Kunnialliseen sotaan tottuneet sveitsiläiskaartilaiset laskivat aseensa joutuen murhanhimoisten kansanjoukkojen saartamiksi. Marseillelaiset yhtyivät kapinallisiin ja kuninkaan hallituskausi päättyi joukkoteurastukseen.
Aamuyöllä kuningasperhe kuljetettiin Feuillantsin luostariin, jossa he viettivät kolme yötä. Parlamentin päättäessä monarkian lakkauttamisesta ja tasavallan julistamisesta kuningasperhe siirrettiin koillis-Pariisissa sijaitsevaan Templen linnoitukseen, joka oli keskiaikaisen Temppeliherrain ritarikunnan vanha keskuspaikka. Siellä valtaistuimeltaan syösty Ludvig XVI asui perheensä kanssa tiukan vartioinnin alla. Marie Antoinette otti vallanpidon omiin käsiinsä ja piti salaisten lähettien kanssa yhteyksiä ulkomaailmaan.
Syyskuun joukkomurhien aikana Lamballen prinsessa, joka oli kuningattaren talouden yli-intendentti, hyvä ystävätär sekä uskottu hovinainen ja siten myös vertauskuvallinen uhri, murhattiin raa’asti ja hänen päätään kannettiin seipään nenässä Marie Antoinetten ikkunoiden ohi.
Samaan aikaan, kun Ranskan ulkoinen uhka kasvoi, lisääntyi radikalisoituminen valtion sisällä. Teloitettaviksi kuljetettiin tuhansia vallankumouksen vastustajia, myöhemmin myös vallankumouksellisia, jotka eivät toimineet riittävän radikaalisti. Myös Ludvig XVI pidätettiin selvänä turvallisuusuhkana; kuninkaan salainen kirjeenvaihto eri henkilöiden kanssa paljasti hänen kaikki juonittelunsa vuodesta 1789 eteenpäin.
Oikeudenkäynti ja kuolemantuomio.
Lokakuun 3. päivänä 1793 yleinen syyttäjä Antoine Quentin Fouquier-Tinville haastoi Marie Antoinetten vallankumoustribunaalin eteen. Jos Ludvig XVI:n oikeudenkäynnissä oli noudatettu kohtuullisesti oikeudenkäynnin muodollisuuksia, ne kaikki unohdettiin kuningattaren oikeudenkäynnissä. Häntä syytettiin liian hyvistä suhteista ulkovaltoihin. Koska kuningatar kielsi tapahtuneen, vallankumoustuomioistuimen puheenjohtaja Hermann syytti häntä Ludvig XVI:n maanpetoksen keskeiseksi yllyttäjäksi. Suutari Simonin huostassa ollut nuori kruununperillinen Louis-Charles oli valmis todistamaan kaiken, mitä hänelle oli uskoteltu, muun muassa insestisen suhteen äitiinsä. Marie Antoinette kieltäytyi ottamasta kantaa poikaansa koskeviin syytöksiin ja vetosi kaikkiin salissa oleviin äiteihin. Naisten tukemana viimeisin syytös peruttiin.
Kuningatar Marie Antoinette tuomittiin kuolemaan syytettynä maanpetoksesta 16. lokakuuta noin kello neljältä aamulla. Hän kirjoitti Ludvig XVI:n sisarelle prinsessa Élisabetille:
Samana päivänä Marie Antoinette kuljetettiin teloituspaikalle kärryillä, kädet selän taakse sidottuina. Hän käyttäytyi arvokkaasti ja osoitti kansanjoukoille rohkeutensa viime hetkeen saakka. Hän myös kieltäytyi ripittäytymästä hänelle määrätylle perustuslailliselle papille. Viimeiset sanansa kuningatar lausui mestaajalleen astuttuaan tämän varpaille giljotiinilavalle noustessa: ”Anteeksi, "monsieur", se ei ollut tarkoitukseni.”
Hieman yli puolenpäivän 16. lokakuuta 37-vuotias Marie Antoinette teloitettiin giljotiinilla. Kuningatar haudattiin Rue d’Anjou Saint-Honorén Madeleinen hautausmaalle. Hänen jäännöksensä kaivettiin joukkohaudasta 18. tammikuuta 1815, siirrettiin juhlavassa kulkueessa ja haudattiin Ludvig XVIII:n määräyksellä uudelleen Ludvig XIV:n jäännösten kanssa 21. tammikuuta Ranskan kuninkaiden hautakirkkoon Saint-Denis’n luostarin basilikaan.
Marie-Antoinetten mestauksen jälkeen puhkesi Ranskan ja Itävallan välinen Ensimmäisen liittokunnan sota, joka päätti François-Joachim de Pierre de Bernis’n neuvotteleman Versailles’n sopimuksessa vuonna 1757 solmitun pitkään jatkuneen liiton ja Ètienne-François de Choiseul’n neuvotteleman Pariisin vuoden 1763 rauhan.
Perintö.
Marie Antoinetten nimi liitetään Ranskan monarkian auktoriteetin heikkenemiseen ancien régimen viimeisinä vuosina, vaikka hänen hovinsa ylenpalttisuus oli vain pieni syy Ranskan valtiontalouden alijäämän. Hän torjui uudistuksia mikä aiheutti kansassa levottomuutta, ja hänen hovinsa vastarinta Ranskan vallankumouksen etenemiselle johti lopulta monarkian kukistumiseen elokuussa 1792.
Elokuvia.
Kuningatar Marie-Antoinette on ollut suosittu aihe miltei koko elokuvan historian ajan. Hänen elämänsä ja kuolemansa ovat innoittaneet sekä ohjaajia että näyttelijöitä. Kiinnostus aiheeseen on myös nykyajan ilmiö.
Muuta.
Vuosien 1779 ja 1800 välisenä aikana taidemaalari Élisabet Vigée Le Brun maalasi Marie-Antoinettesta kolmisenkymmentä muotokuvaa, joitten avulla hänen uransa lähti nousuun.
Vuonna 1874 Alfred von Arneth julkaisi ensimmäisen kerran Maria Teresian ja Itävallan Ranskan suurlähettiläs kreivi Florimond Claude von Mercy-Argenteaun salaisen kirjeenvaihdon. Vuonna 1877 julkaistiin ensimmäisen kerran kreivi von Fersenin papereita. Paperit tulivat uudelleen esille, kun eräs kreivin kaukainen sukulainen oli antanut ne myyntiin lontoolaiseen huutokauppaan.