tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Grímsey

Grímsey on saari 40 kilometriä pohjoiseen Islannin pääsaarelta. Se muodosti vuoteen 2009 asti oman kuntansa, kunnes se liitettiin Akureyriin.
Saarta lähin maa-alue on Flateyn saari, joka sijaitsee Grímseystä 39,4 kilometriä etelään. Grímseyn pinta-ala on 5,3 neliökilometriä. Saarella oli 61 asukasta vuonna 2019. Heidän pääasiallinen elinkeinonsa on kalastus. Dalvíkin kylän ja Grímseyn välillä kulkee lautta. Saarella on myös lentokenttä.
Grímsey sijaitsee pohjoisella napapiirillä, mutta vain niukasti, koska piiri siirtyy vuosittain pohjoista kohti. Saari on Islannin pohjoisin asutettu alue, mikä tekee siitä pienimuotoisen turistikohteen. Pohjoisin alue asukasluvusta riippumatta on Kolbeinsey-luoto, joka kutistuu jatkuvasti.
Historia.
Grimsey on ollut asuttu aina viikinkiaikaisesta Islannin asuttamisesta lähtien. Sen etuna ovat olleet runsaat kala- ja lintuvarannot. Legendan mukaan saaren nimi olisi lähtöisin uudisasukkaasta nimeltä Grimur, joka oli purjehtinut sinne Sognin alueelta Norjasta. Nimelle on kuitenkin muitakin selityksiä, jotka nekin liittyvät Skandinaviaan tai Brittein saariin. Varhaisin tallennettu Grimseytä koskeva tieto löytyy Heimskringlasta, jossa mainitaan Norjan kuningas Olavin pyytäneen saarta kesällä 1024 lahjaksi itselleen vastineeksi ystävyydestään islantilaisten kanssa. Islantilaiset kieltäytyivät tarjouksesta saaren luonnonvarojen vuoksi, sillä sen sanottiin pystyvän ruokkimaan kokonaisen armeijan, mistä johtuen se oli parempi säilyttää paikallisten hallinnassa.
Kristinuskon saavuttua Islantiin Grimsey oli pääsaaren pohjoisosassa sijainneiden luostarien omistuksessa ja saaren vuokraviljelijöiden oli maksettava heille vuotuinen vuokra kapakalana. 1700-luvun lopulla saaren väestö oli lähellä tuhoutumista suurimman osan miehistä menehdyttyä keuhkokuumeeseen tai merellä sattuneisiin onnettomuuksiin. Väestö kuitenkin selviytyi näistä onnettomuuksista.
Aiemmin keskeisimmät elinkeinot omavaraisviljely, linnunmetsästys ja munien keräily ovat syrjäytyneet painopisteen siirryttyä moderniin kalastukseen ja kalanjalostukseen kansainvälisille markkinoille. Myös turismi on noussut yhä merkittävämmäksi elinkeinoksi. Maa saarella kuuluu nykyään joko paikallisille, Akureyrin kaupungille tai Islannin valtiolle.
Avitus

Marcus Maecilius Flavius Eparchius Avitus (noin 395 – 456) oli Länsi-Rooman keisari 455–456. Keisari Petronius Maximus teki Avituksesta valtakunnan korkeimman sotilaskomentajan, "magister militumin". Avitus lähetettiin neuvottelemaan visigoottien Teoderik II:n kanssa. Maximus kuoli pian tämän jälkeen vandaalien hyökkäyksen yhteydessä sattuneen sekasorron aikana. Teoderik suostutteli Avituksen julistamaan itsensä keisariksi. 9. heinäkuuta 455 Avituksen sotilaat julistivat hänet keisariksi. Hän saapui Roomaan syyskuussa. 
Kansa ei koskaan kunnolla hyväksynyt Avituksen hallintoa. Hänen epäonnistui torjua vandaalit vuonna 456, ja lopulta vandaalit alkoivat piirittää Roomaa. Nälänhädän ja rahapulan seurauksena Avituksen oli sulatettava kaupungin pronssipatsaita pystyäkseen maksamaan goottisotilailleen. Ricimer ja Majorianus käyttivät tätä hyväkseen ja aloittivat kapinan, jonka jälkeen Avituksen oli paettava Arlesiin. Hän yritti saada Teoderikin puolelleen, mutta tämä oli Espanjassa sotimassa. Avitus sai kuitenkin haalittua kasaan jonkinlaisen armeijan, jonka avulla hän yritti hyökätä Italiaan. Hänet kukistettiin Placentian lähettyvillä. 
Taistelun jälkeen Avitus sai pitää henkensä ja hänestä tuli Placentian piispa. Avitus pelkäsi kuitenkin henkensä puolesta ja pakeni Galliaan. Tällä matkalla hän kuoli, joidenkin lähteiden mukaan hänet murhattiin. Viennen piispa Pyhä Avitus oli Avituksen lapsenlapsi.
Joseph J. Urusemal

Joseph John Urusemal (19. maaliskuuta 1952 – 16. syyskuuta 2025) oli Mikronesian federaation kuudes presidentti. 
Urusemal syntyi Woleaissa, Yapin osavaltiossa. Hän valmistui jesuiittojen Xavier High Schoolista Chuukilla vuonna 1976. Hän jatkoi opintojaan Rockhurstin yliopistossa Missourissa, Yhdysvalloissa ja palasi Mikronesiaan vuonna 1982. Hän aloitti työt opettajana Outer Islands High Schoolissa. 
Urusemal valittiin kongressiin vuonna 1987. Hän nousi nopeasti tärkeään asemaan, ja 11. toukokuuta 2003 hän aloitti kautensa Mikronesian liittovaltion presidenttinä. Häntä oli edeltänyt Leo Falcam. Vuoden 2007 vaaleissa Urusemalin seuraajaksi valittiin Manny Mori, joka astui virkaan välittömästi.
Anselm Ahlfors

Anselm Ahlfors (29. joulukuuta 1897 Kotka − 13. elokuuta 1974 Jyväskylä) oli suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja olympiamitalisti.
Ahlfors edusti Kotkan Rientoa, Helsingin Kisa-Veikkoja ja Jyväskylän Voimailijoita. Hän toimi myöhemmin yleisurheilun heittotuomarina. Ammatiltaan hän oli metallisorvaaja.
Majorianus

Julius Valerius Majorianus (s. marraskuu 420 – k. 7. elokuuta 461) oli Länsi-Rooman keisari 457–461. 
Majorianuksen äiti oli magister militum Majorianuksen tytär. Hänen isänsä, jonka nimeä ei tunneta, oli Aëtiuksen palveluksessa. Majorianus itse palveli myös Aëtiuksen alaisena. Vuonna 454 Majorianus luopui sotilasurastaan, mutta keisari Valentinianus III pyysi häntä palaamaan, sillä keisarilla oli vaikeuksia pitää kurissa Aëtiuksen – jonka keisari oli itse murhannut – joukkoja. Majorianuksesta tehtiin "comes domesticorum". Kun Valentinianus murhattiin vuonna 455, ei hänellä ollut ketään selvää seuraajaa. Vaikka Majorianus saikin keisarinna Licinia Eudoxian tuen, sai Petronius Maximus kuitenkin lopulta vallan itselleen. Maximus kuoli vandaalien hyökätessä Roomaan, ja uudeksi keisariksi julistautui kenraali Avitus. Avitus ei kuitenkaan saanut vandaaleja kuriin, ja vuonna 456 hänen hallintonsa oli niin epäsuosittu, että Majorianus ja Ricimer kapinoivat Avitusta vastaan. Vaikka Avitus kuoli vuoden 457 alussa, ei Majorianus halunnut heti julistaa itseään keisariksi. Hän ja Ricimer ottivat kummatkin itselleen "magister militumin" arvon. Tämän viran haltijana Majorianus lähetti armeijan kukistamaan alemanneja. Ehkä tämän voiton jälkeen Majorianus julistautui keisariksi. Valtaistuin oli tuolloin ollut vapaana jo puolisen vuotta. Vuoden 457 lopulla myös Itä-Rooman keisari Leo I tunnusti Majorianuksen Länsi-Rooman "augustukseksi". 
Majorianus hyökkäsi visigoottien kimppuun Galliassa ja sai pian Teoderik II:n kanssa aikaan rauhansopimuksen. Majorianus kukisti myös burgundit. Gallian jälkeen Majorianus suuntasi Espanjaan, jonne hän hyökkäsi vuonna 459. Majorianus suunnitteli suurta hyökkäystä vandaaleja vastaan Afrikassa ja halusi ensin saada Espanjan takaisin valtakunnan piiriin. Vandaalien kuningas Geiserik sai kuitenkin vihiä tästä ja sai kaapattua roomalaisten laivaston, luultavasti roomalaisten petturien ansiosta. Majorianuksen ei auttanut muuta kuin lopettaa sota vandaaleja vastaan ja palata Italiaan. Ricimer käytti Majorianuksen tappiota hyväkseen ja syrjäytti hänet sen jälkeen kun armeija kapinoi 2. elokuuta 461. Erään lähteen mukaan Ricimer ja hänen kannattajansa pahoinpitelivät ja murhasivat Majorianuksen Tortonassa. Ricimer julisti tämän jälkeen erään Libius Severuksen uudeksi keisariksi.
Eric von Rosen

Carl Gustaf Bloomfield Eric von Rosen (2. kesäkuuta 1879 Tukholma – 25. huhtikuuta 1948 Tukholma) oli ruotsalainen kreivi, filosofian kunniatohtori, lahjoittaja, tutkimusmatkailija ja etnografi.
Eric von Rosen oli kreivi Carl Gustaf von Rosenin ja Ella Carlton Mooren poika ja Clarence von Rosenin veli. Von Rosen oli naimisissa vapaaherratar Mary Fockin (1886–1967) kanssa. Von Rosen oli lentäjänä kuuluisuutta saaneen Carl Gustav von Rosenin isä.
Von Rosen otti osaa jo 1900-luvun alussa tutkimusmatkoihin Lappiin. Hän oli Erland Nordenskiöldin retkikunnan mukana Etelä–Amerikassa 1901–1902 ja vuonna 1909 Valkoisella Niilillä. Vuosina 1911–1912 von Rosen johti omalla kustannuksellaan Rhodesiaan ja Kongoon tehtyä tutkimusmatkaa, jonka aikana hän tutki Bangweulujärven ympäristön suosendulla asuvan batua-kansan etnografiaa. Vuonna 1928 von Rosen teki vielä laajan sosiaalitieteellisen tutkimusmatkan Egyptiin, Palestinaan, Syyriaan ja Kreikkaan. 
Von Rosen lahjoitti matkoiltaan keräämänsä runsaat kokoelmat Ruotsin Naturhistoriska Riksmuseumille ja julkaisi myös kirjoja tutkimusmatkoistaan. Von Rosen harrasti myös Ruotsin keskiajan taiteen tutkimista ja hän keräsi taideteoksia, kirjoja ja aseita. Hän otti osaa väestönsuojelutyöhön ja partioliikkeeseen ja oli tunnettu metsästäjänä ja lentäjänä.
Von Rosen, kuten myös veljensä Clarence, oli 1930- ja 1940-luvulla aktiivi Ruotsin natsipiireissä. Rosen perusti Nationalsocialistiska Blocket -järjestön. Saksaan suvulla oli toinenkin, läheisempi yhteys: Ruotsissa 1920 ammattilentäjänä toiminut Hermann Göring avioitui vuonna 1923 (toisissa lähteissä helmikuussa 1922) Eric von Rosenin vaimon sisaren Carin von Kantzowin kanssa.
Von Rosen ja Suomen ilmavoimat.
Von Rosen lahjoitti Suomen valkoiselle armeijalle ensimmäisen palvelukäyttöön päässeen lentokoneen, Thulin Typ D:n 6. maaliskuuta 1918 ja tätä päivämäärää on vietetty Suomen ilmavoimien vuosipäivänä 1923 alkaen. Von Rosen saapui koneellaan Vaasaan 6. maaliskuuta 1918 luutnantti N. Kindbergin toimiessa koneen ohjaajana ja von Rosen oli itse tähystäjänä. Samana päivänä von Rosen lahjoitti koneensa Suomen valkoisten armeijalle, joka siten sai ensimmäisen lentokoneensa. Von Rosen oli maalauttanut koneen siipiin onnenmerkkinsä, sinisen hakaristin, johon oli tutustunut kaukomatkoillaan. Hakarististä tuli Suomen ilmavoimien laajasti käyttämä tunnus, joka tosin vaihdettiin toisen maailmansodan jälkeen huhtikuussa 1945 valko-sini-valkoiseen kansallisuustunnukseen liittoutuneiden valvontakomission vaatimuksesta.
Kaapelitelevisio

Kaapelitelevisio (myös kaapeliverkko) viittaa televisio- ja myös radiolähetysten siirtoon kiinteitä kaapeleita pitkin. Niin kutsuttua kaksisuuntaista kaapeliverkkoa voidaan käyttää lisäksi laajakaistayhteyksien tarjoamiseen. 
Kaapelitelevisio kehitettiin alun perin television huonojen katseluolosuhteiden parantamiseksi, mutta se on sittemmin vakiinnuttanut asemansa tiheästi asuttujen taajamien tavallisimpana televisiokanavien jakelutapana. Samassa kaapelijärjestelmässä voidaan välittää antennein vastaanotettuja satelliittilähetyksiä, jakaa eteenpäin yleisradiolähetyksiä ja välittää verkkokohtaisia paikalliskanavia.
Kaapelitelevisio-operaattori vastaanottaa normaalit maanpäälliset lähetykset sekä lukuisia satelliittikanavia useista eri satelliiteista, muuntaa lähetykset kaapeliverkkoon sopiviksi ja välittää ne kuluttajille. Kaapelitelevisio-operaattorin lähetyskeskuksen silmiinpistävimpiä tuntomerkkejä ovat hieman eri suuntiin osoittavat yleensä suurikokoiset satelliittiantennit. Toisaalta kanavia saatetaan välittää myös valokuituyhteyksin lähistön muilta, suuremmilta kaapelioperaattoreilta. 
Kaapelitelevision toiminta voidaan jakaa 1) lähetystoimintaan, 2) ohjelmatoimintaan, esimerkiksi paikalliskanavien sisällön tuotantoon sekä 3) verkkotoimintaan, joka liittyy kaapeliverkkojen omistamiseen, rakentamiseen ja hyödyntämiseen.
Kaapelitelevisio Suomessa.
Lähes jokaisessa suomalaisessa kaupungissa on kaapeliverkko. Yli puolella suomalaisasunnoista on mahdollisuus liittyä kaapeliverkon asiakkaaksi.
Kaapelitelevisiopalveluita tarjoaa Suomessa normaalisti paikallinen puhelinoperaattori, joko itsenäisesti tai ketjunsa tuella (Suomessa yleisimmin Finnet-ryhmä), tai valtakunnallinen toimija, joka tarkoittaa yleensä Teliaa, Elisaa tai DNA:ta. Lisäksi ruotsinkielisellä Pohjanmaalla Anvia oli vahva paikallinen toimija, jonka Elisa osti kesäkuussa 2016.
Helsingissä kaapeliverkko on DNA Welhon verkossa toteutettu muista tietoliikenneyhteyksistä erilliseksi, mutta se on rakennettu niiden ja katuverkon rakentamisen yhteydessä. 
Suomessa laajamittaisinta ja pisimpään jatkunutta kaapelitelevisiotoiminta on ruotsinkielisellä Pohjanmaalla, jossa lähes jokaisessa kylässä on oma kaapeliverkko. Ilmiö juontaa juurensa alueen kulttuurista, johon Ruotsin television katsominen on kuulunut televisiotoiminnan alusta saakka. 1960–1970-luvuilla perustettiin osuuskuntia isojen keskusantennien aikaansaamiseksi, jotta Ruotsin yleisradioyhtiö SVT:n silloisten kahden televisiokanavan vastaanottomahdollisuuksia saataisiin parannettua. Kotitaloudet investoivat tuolloin suuria summia osuuskuntiin liittyessään taatakseen merentakaisten kanavien hyvän ja varman näkyvyyden. Keskeiselle paikalle korkealle asennetut antennit vastaanottavat Pohjanlahden yli läikkyvät televisiosignaalit, jotka välitetään edelleen kotitalouksiin koaksiaalikaapeleita (2010-luvulla myös osin valokuitua) pitkin. Ensimmäinen tällainen keskusantenniosuuskunta perustettiin vuonna 1969 Uuteenkaarlepyyhyn (Nykarleby Centralantennandelslag), ja seuraavan vuosikymmenen aikana lukuisiin muihin pohjalaiskyliin perustettiin vastaavia verkkoja.
Kaapelitelevisio-operaattoreita.
Suomessa
Antti Kasvio

Antti Alexander Kasvio (s. 20. joulukuuta 1973 Espoo) on entinen suomalainen kilpauimari, maailmanmestari ja olympiamitalisti.
Kasvio sijoittui 1994 Vuoden urheilija -äänestyksessä toiseksi Jani Sievisen jälkeen. Hän edusti Laaksolahden Viriä.
Ura.
Vuonna 1990 Kasvio saavutti nuorten EM-kisoista yhteensä viisi mitalia. Euroopan mestaruuden hän voitti 100 ja 200 metrin vapaauinnissa. 1991 hän oli aikuisten EM-kisoissa 200 metrin vapaauinnissa seitsemäs. Barcelonan olympialaisissa 1992 Kasvio voitti pronssia 200 metrin vapaauinnissa ajalla 1.47,63 ja oli yhdeksäs 400 metrin vapaauinnissa. Pronssi oli Suomen ensimmäinen uinnin olympiamitali 72 vuoteen. Saman vuoden sprintti-EM-kilpailuissa Espoossa hän sai hopeaa 100 metrin sekauinnissa. 4 × 50 metrin sekauintiviestissä Suomi voitti kultaa.
Kasvio voitti Sheffieldin EM-kilpailuissa 1993 kultaa 200 metrin vapaauinnissa ajalla 1.47,11 ja 400 metrin vapaauinnissa ajalla 3.47,81. Palman lyhyen radan MM-kilpailuissa hän voitti samana vuonna kultaa 200 metrin vapaauinnissa ja hopeaa 400 metrin vapaauinnissa. Rooman pitkän radan MM-kilpailuissa 1994 hän voitti 200 metrin maailmanmestaruuden ajalla 1.47,32 ja oli samalla ensimmäinen suomalainen uinnin maailmanmestari. 400 metrin vapaauinnissa hän sai hopeaa ajalla 3.48,55. Wienin EM-kilpailuissa 1995 hän saavutti pronssia 200 metrin vapaauinnissa ajalla 1.49,24. Atlantan olympialaisissa 1996 hän oli 200 metrin vapaauinnissa alkuerissä neljästoista.
Uintiuransa jälkeen Kasvio on pelannut vesipalloa uintiseura Kuhissa SM-tasolla. Aktiiviaikoinaan hän piti hallussaan Suomen ennätyksiä kaikilla vapaauintimatkoilla 50 metristä 1 500 metriin. Nykyisin hänellä on hallussaan Suomen ennätykset 200–1 500 metrin vapaauintimatkoilla 25 metrin radalla. Pitkän radan 200, 800 ja 1 500 metrin SE:t rikkoi Matias Koski 2010-luvulla sekä 400 metrin ennätyksen Tomas Koski vuonna 2025.
Perhe.
Antti Kasvion isä oli uimari Matti Kasvio ja äiti on uimari Ulla Patrikka. Antti Kasvion isän puolen isovanhemmat olivat uimarit Taisto ja Mila Kasvio. Äidin puolen isovanhemmat Einari Patrikka ja Rauha Patrikka (o.s. Mäkinen) olivat Käkisalmen Uimareiden menestyneimpiä uintiurheilijoita 1930-luvun jälkipuoliskolla. Antti Kasvion tytär Louna voitti kesäkuussa 2021 ensimmäisen Suomen mestaruutensa 400 metrin sekauinnissa.
Georg Baselitz

Georg Baselitz (s. 23. tammikuuta 1938 Deutschbaselitz) on saksalainen ekspressionistinen taiteilija.
Elämänvaiheet.
Georg Baselitz on syntynyt Saksin osavaltiossa ja on alkuperäiseltä nimeltään Hans-Georg Kern. Hän aloitti taideopinnot Dresdenin taideakatemiassa 1955, mutta hänet erotettiin sopimattoman käytöksen takia. Hän jatkoi opintojaan 1956 Itä-Berliinissä. Vuonna 1957 hän muutti länteen ja jatkoi opintoja Länsi-Berliinissä. Vuonna 1961, kun Berliinin muuri rakennettiin, hän otti sukunimekseen syntymäkylänsä nimen. 
Taide.
Yleisö tuntee Baselitzin ehkä parhaiten taidemaalarina, jonka teoksissa henkilöhahmot on kuvattu ylösalaisin, pää alaspäin. Tällä yksinkertaisella ratkaisulla hän on perinteisiä tekniikoita käyttäen ja kaikille tuttuja aiheita esittäen kyennyt antamaan kuvilleen poikkeuksellista voimaa ja myös yleisempää kiinnostavuutta. Katsoja erehtyy huomaamattaan pohtimaan, miten päin asioiden pitäisi olla, jotta ne eivät olisi väärin päin. Samalla esittävän taiteen ja abstraktin taiteen välisen suhteen tarkasteluun avautuu uusi näkökulma.
Taidemaalarina aloittanut Baselitz on vuodesta 1963 lähtien jatkuvasti tehnyt myös metalligrafiikkaa, puupiirroksia ja linoleikkauksia. Baselitzin teoksissa raja grafiikan ja maalauksen välillä on usein häilyvä. Vedoksiin on saatettu jälkeenpäin lisätä väriä käsin, jolloin ne ovat muuttuneet uniikkiteoksiksi.
Grafiikassaan Baselitz käsittelee samoja teemoja, jotka hallitsevat hänen maalaustuotantoaan: yksittäisiä henkilöhahmoja, eläimiä, asetelmia ja puita.
Phoenixsaaret

Phoenixsaaret ovat ryhmä atolleja Kiribatissa Tyynellämerellä. Ne sijaitsevat Gilbertsaarista itään ja Linesaarista länteen. Ryhmä koostuu kahdeksasta atollista, joista seitsemän on asumattomia. Ryhmän suurimmalla, pohjoisimmalla sekä ainoalla asutulla atollilla Abariringalla oli 20 asukasta vuonna 2015. Muuten ryhmän saaret ovat asumattomia.
Ryhmän kahdeksan atollia ovat:
Henry Schradieck

Henry Schradieck (1846–1918) oli saksalainen viulisti, soitonopettaja ja säveltäjä.
Elämä.
Schradieck syntyi Hampurissa, Saksassa. Opiskeltuaan viulunsoittoa isänsä johdolla alle kaksi vuotta hän esiintyi ensi kerran viulistina viiden vanhana. 1854 hän pääsi Brysselin konservatorioon. Sieltä hän lähti opiskelemaan Leipzigiin kuuluisan Ferdinand Davidin kanssa, jonka jälkeen hän sai hänen ensimmäisen soolokiinnityksen Bremenissä 1864. Sinä vuonna hänet määrättiin viulunsoiton opettajaksi Moskovan konservatorioon, mutta hän palasi kolme vuotta myöhemmin Saksaan Hampurin filharmonisen hienosto-orkesterin konserttimestariksi. Vuonna 1874 hän palasi Leipzigiin Gewandhausin orkesterin konserttimestariksi ja opettamaan konservatorioon. Vuonna 1883 hän meni Yhdysvaltoihin ruvetakseen Cincinnatin musiikkikorkeakoulun professoriksi. Hän jäi sinne vuoteen 1889 asti, jolloin hän palasi Hampuriin aiempaan asemaansa. Vuonna 1898 hän palsi Yhdysvaltoihin pysyvästi ja kiinnittyi erilaisiin opetusasemiin New Yorkissa ja Philadelphiassa kuolemaansa asti.
Tuotokset.
Hänen pedagogimaisia sävellyksiään käyttävät viulistit ympäri maailmaa. Hänen järjestelmälliset sormiharjoituksensa takaavat hänen kehittämänsä nykyaikaisen viulutekniikan merkityksen. Hänet tunnettiin paremmin viulistina ja soitonopettajana, mutta hän oli myös säveltäjä. Pieni romanssi viululle ja pianolle Gorno Memorial Music Libraryssä todistaa, että hän uhrasi aikaa säveltämiseenkin. Säveltämisajankohtaa ei tiedetä.
Gilbertsaaret

Gilbertsaaret ovat ryhmä atolleja ja korallisaaria Tyynellämerellä. Ne kuuluvat Kiribatiin. Gilbertsaaria olivat asuttaneet mikronesialaiset vuosisatoja ennen kuin eurooppalaiset löysivät saaret 1700- ja 1800-luvuilla. Englantilaiset kapteenit Thomas Gilbert ja John Marshall löysivät vuonna 1788 Aranukan, Kurian, Abaiangin ja Tarawan saaret. Venäläinen Adam Johann von Krusenstern nimesi saariryhmän Gilbertin mukaan 1820-luvulla. Vuonna 1892 Gilbertsaarista tuli osa Gilbert- ja Ellicesaarten protektoraattia. Saaret tulivat osaksi Kiribatia maan itsenäistyessä 1979.
Gilbertsaarten ryhmä muodostuu seuraavista atolleista ja saarista:
Linesaaret

Linesaaret ovat saariryhmä Tyynellämerellä Havaijin eteläpuolella. Suurin osa ryhmän saarista kuuluu Kiribatiin, mutta kolme Linesaarten saarta ovat Yhdysvaltain hallinnassa. Kaikki Yhdysvalloille kuuluvat Linesaaret (Palmyran atolli, Kingmanin riutta ja Jarvis) ovat asumattomia. Saarten aikavyöhyke on UTC+14, ja se on ainoa paikka maailmassa, jossa kyseinen aikavyöhyke on käytössä.
Linesaarten maapinta-ala on yhteensä noin 500 km2. Saariryhmän kaikki saaret ovat muodostuneet korallista, mutta vain kuusi niistä on varsinaisia, laguunin sisältäviä atolleja. Linesaarista vakituista asutusta on vain Kiribatiin kuuluvilla Kiritimatin ja Tabuaeranin atolleilla sekä Terainan saarella.
Seuraavat Linesaaret kuuluvat Kiribatiin:
Lähteet.
Malden

Malden on Kiribatiin kuuluva asumaton saari Tyynellämerellä. Sitä lähin maa-alue on siitä noin 204 kilometrin päässä sijaitseva asumaton Starbuckin saari. Lähin asuttu paikka on 450 kilometrin päässä sijaitseva Tongareva. George Anson Byron löysi Baldenin 30. heinäkuuta 1825.
Lähteet.
Artikkeli (kirjallisuus)

Artikkeli tarkoittaa lyhyttä tai keskipituista asiatekstiä, joka yleensä käsittelee jotain rajattua aihetta tai teemaa ja on osa jotain suurempaa tekstien kokonaisuutta. Sana on johdettu latinan kielen sanasta "articulus", jolla on myös pientä osaa tarkoittava merkitys. 
Esimerkiksi sanoma- ja aikakauslehtien sisällön pääosa (mainoksia, mielipidekirjoituksia ym. lukuun ottamatta) koostuu yleensä lehtiartikkeleista. Myös tietosanakirjat koostuvat artikkeleista. 
Tieteellisessä lehdessä tai yleensä myös tietosanakirjassa julkaistavaa artikkelia koskevat erityiset vaatimukset. Artikkelin sisällön täytyy olla tieteelliset normit täyttävä: perustua tieteelliselle tutkimukselle sekä mainituille lähteille. Tutkimuksen menetelmien täytyy olla kuvailtu ja siten tulosten muiden tarkistettavissa. Tiedeartikkeleissa käytetään usein vakiintunutta tieteellisen artikkelin rakennetta, tyypillisesti niin sanottua IMRD-rakennetta. Tieteelliset artikkelit läpikäyvät vertaisarvioinnin eli "peer review'n", jossa saman alan tutkijat tarkastavat artikkelin ennen sen julkaisua. He eivät muokkaa artikkelin sisältöä, mutta tarkistavat, että se täyttää tieteellisyyden kriteerit, ja voivat antaa kirjoittajille palautetta artikkelin kehittämiseksi julkaisukelpoiseksi. Osa tieteellisistä artikkeliluonnoksista hylätään, vain osa hyväksytään painettuun tai sähköisesti julkaistuun tieteelliseen julkaisuun. Esimerkiksi arvostettu tiedejulkaisu Nature kertoo hyväksyvänsä noin 8 prosenttia heille viikoittain lähetetyistä 200 artikkelikäsikirjoituksesta.
Thulin LA

Thulin LA oli kaksitasoinen, kaksipaikkainen yksimoottorikone. Sen suunnitteli Enoch Thulin Ruotsissa noin vuonna 1917 Thulin L- ja E-tyyppien pohjalta. L- ja E-tyypin koneet taas oli suunniteltu saksalaisen Albatros B.II -koneen pohjalta, kuten N.A.B. Albatroskin. Suunnittelukriteereinä oli korvata raskas Mercedes-moottori kevyemmällä Thulin A -koneella, mutta siinä ei täysin onnistuttu.
Thulin LA -konetta käytettiin Ruotsin lisäksi ainakin Hollannissa (10 kpl) ja Suomessa (1 kpl). Lisäksi sillä lennettiin ensimmäisiä matkustajalentoja Ruotsin ja Tanskan välillä huhtikuussa 1919. Thulin LA -tyyppiä valmistettiin yhteensä noin 15 kappaletta.
Käyttö Suomessa.
Suomen ilmavoimat (Suomen valkoinen armeija) sai lahjoituksena Ruotsista tukkukauppias G. Svenssonilta keväällä 1918 yhden Thulin LA -koneen, jonka valmistenumero oli LA13. Koneen tunnus oli vuoden 1918 rekisterissä F5 ja vuoden 1918–1919 rekisterissä A.53/18. 
Kone saapui Turkuun laivalla 5. toukokuuta 1918, ja se siirrettiin kesäkuussa Lento-osasto I:lle ja marraskuussa Lento-osasto V:lle. Konetta käytettiin pääasiassa koulukoneena ilmavoimien alkuaikojen lentäjien opetellessa lentämään. Se tuhoutui moottorihäiriön aiheuttamassa pakkolaskussa Helsingin Pohjoissataman jäällä helmikuussa 1919.
Tyyppi oli Suomessa käytössä vuosina 1918–1919.
Bountysaaret

Bountysaaret (engl. "Bounty Islands") on saariryhmä eteläisellä Tyynellämerellä. Ne kuuluvat Uudelle-Seelannille ja sijaitsevat noin 670 kilometriä itään Uuden-Seelannin Eteläsaaresta. Saarilla ei ole ihmisasutusta. 1800-luvulla saarten vesialueet olivat suosittua valaanpyyntialuetta.
Ryhmään kuuluu kolmetoista saarta sekä lukuisia luotoja. Koko saariryhmän pituus on vain viisi kilometriä. Saarten korkein kohta nousee 90 metriä merenpinnan yläpuolelle. Ryhmä jakautuu kahteen pienempään ryhmään, läntiseen ja itäiseen ryhmään. Saaret löysi William Bligh vuonna 1788, vain kuukausia ennen kuuluisaa Bountyn kapinaa, ja ne nimettiin hänen aluksensa HMS Bountyn mukaan. 
Saarilla asuu runsaasti pingviinejä ja albatrosseja.
Saaret kuuluvat Unescon maailmanperintökohteeseen Uuden-Seelannin subantarktiset saaret vuodesta 1998.
Rautakello

Rautakello on jyväskyläläinen yhtyemuodossa vuonna 2002 perustettu rock-yhtye. Sen ensimmäinen albumi, "1.", ilmestyi 6. kesäkuuta 2003. Siltä julkaistiin singleinä kappaleet ”Rautakello” ja ”Muisto”, joista ensimmäinen on julkaistu myös Poko Rekordsin "Suomirokkia 8" -kokoelmalevyllä ja jälkimmäinen vuotta myöhemmin kokoelmalevyllä "Suomirokkia 9". Levy-yhtiön myötävaikutuksella yhtye pääsi myös "Pahat pojat" -elokuvan DVD-julkaisun mukana tulleelle bonus-CD:lle kappaleella ”Polttomerkki”.
Demojen aikakausi.
Yhtye sai alkunsa laulaja Tommi Hännisen aloitteesta tehdyistä demokappaleista. Demoa oli tarkoitus levittää ainoastaan ystäville ja tutuille. Ollikainen ja Jämsen olivat jo hyvin varhaisessa vaiheessa mukana Ollikaisen äänittäessä ja tuottaessa demoa ja Jämsenin soittaessa kitarat. Roolit sekoittuivat myöhemmin ja kaikki kolme osallistuivat lopulta sävellykseen, sovitukseen, tuotantoon ja soitantaan. Nimenä yhtyeellä oli tuolloin Kaulin. 
Levy-yhtiö haussa.
Ensimmäisen demon valmistuttua kesällä 2002 kolmikko päätti leikkimielellä lähettää valmistuneita demolevyjä levy-yhtiöille, ja pian Poko Rekords ottikin yhteyttä haluten kuulla lisää. Syksyllä valmistui toinen demo ja Pokon kiinnostus säilyi, joten yhtye alkoi etsiä harjoitustiloja ja täydentää kokoonpanoa siirtyäkseen studio-yhtyeestä live-soittoon kykeneväksi oikeaksi yhtyeeksi. Myös levy-yhtiö antoi ymmärtää että ilman keikkailevaa bändiä ei sopimusta synny. Rumpuja soittamaan värvättiin Petri Honkonen, joka oli yhtyeen jäsenille tuttu rumpali Äänekosken ajoilta. Bassoa soitti ensin Ollikainen, mutta tavoitteena oli löytää joku muu soittamaan bassoa, koska Ollikainen halusi keskittyä kitaraan. Aluksi basistiksi kiinnitettiin yhtyeen vanha ystävä Tomi Kankainen Äänekoskelta, mutta hyvin pian kävi selväksi että etäisyyden ja kiireiden vuoksi Kankainen ei kerkeäisi aktiiviseen bändiharjoitteluun Jyväskylässä. Kankaisen tilalle löytyi pian Saarijärven musiikkiopiston rehtorina toiminut Timo Tikka.
Levytys ja takaisku.
Talvella yhtye allekirjoitti levytyssopimuksen Poko Rekords Oy:n kanssa ja muutti samalla nimensä Rautakelloksi levy-yhtiön pyynnöstä. Myös yhtyeen jäsenten mielestä uusi nimi oli parempi ja kuvaavampi. Keväällä 2003 valmistui levy, joka levy-yhtiön antamien tietojen mukaan menestyi keskinkertaisesti. Radiosoitto jäi kuitenkin vähäiseksi kuten myös esiintymiset vuonna 2003 (Tullikamarin klubi, Lutakko, Tullikamarin pakkahuone ja Tavastia). Vuoden 2003 lopussa kitaristi Ollikainen jäi pois yhtyeestä sulassa sovussa. Kun EMI:in kuuluva Poko Rekords sai vuoden 2004 alussa käskyn karsia pienimpiä ja heikommin menestyneitä artistejaan, yhtyeelle ilmoitettiin, ettei Pokolla ole kiinnostusta seuraavan levyn julkaisuun.
Trevor Pinnock

Trevor David Pinnock (s. 16. joulukuuta, 1946) on brittiläinen kapellimestari ja cembalisti. Hän on tunnettu erityisesti barokkimusiikin tulkinnoistaan.
Pinnock syntyi Canterburyssä, jossa hän kävi Cathedral Choir Schoolia ja opiskeli urkujen ja cembalon soittoa Lontoossa Royal College of Musicissa. Hän teki ensiesiintymisensä Lontoossa Galliard Ensemblen kanssa Royal Festival Hallissa vuonna 1966. Vuonna 1973 hän perusti The English Concert -yhtyeen, joka on erikoistunut barokkimusiikin esittämiseen periodi-instrumenteilla. Hän jatkoi yhtyeen johtamista vuoteen 2003 saakka, jolloin seuraajaksi tuli viulisti Andrew Manze. 
Vuonna 1988 hän teki ensiesiintymisensä New Yorkissa johtaen Händelin oopperan "Giulio Cesare". Vuosina 1991–1996 hän oli taiteellisena johtajana National Arts Centre Orchestrassa Ottawassa. 
Pinnockille myönnettiin CBE-kunniamerkki vuonna 1992.
Vilho Pekkala

Vilho Ferdinand Pekkala (3. huhtikuuta 1898 Kotka – 20. lokakuuta 1974 Kotka) oli suomalainen kilpapainija ja olympiamitalisti. Seuratasolla hän edusti Helsingin Kisa-Veikkoja, Talikkalan Tovereita ja Hallan Visaa.
Pekkala joutui vuonna 1929 elinikäiseen kansainväliseen kilpailukieltoon. Suomen olympiajoukkueen palatessa Amsterdamin olympialaisista 1928 S/S Oihonna -laivalla päihtynyt Pekkala oli aiheuttanyt häiriötä laivalla ja uhkaillut muun muassa laivan kapteenia niin että hänet jouduttiin sulkemaan lopulta hyttiinsä. Myös olympiavoittaja Ville Ritola oli jouduttu sulkemaan hyttiinsä päihtymyksen ja tappeluun osallistumisen vuoksi mutta hän selvisi ilman kilpailukieltoa. Ritola poistui kuitenkin Suomesta ensimmäisellä laivalla Yhdysvaltoihin. Pekkalan kotimainen kilpailukielto päättyi 1930 ja hän osallistui vielä vapaapainin SM-kilpailuihin 1931 sijoittuen kolmanneksi mutta ulkomaille hän ei enää päässyt kilpailemaan.
Stéphane Grappelli

Stéphane Grappelli (26. tammikuuta 1908 Pariisi – 1. joulukuuta 1997) oli ranskalainen jazzviulisti ja pianisti, jonka vanhemmat olivat italialaisia.
Grappelli aloitti musiikin opiskelun 10-vuotiaana. Hän ryhtyi jo varhain ammattilaiseksi esiintyen pihasoittajana ja teatteriorkestereissa. Grappelli opiskeli Conservatoire de Parisissa vuosina 1924–1928 ja toimi mykkäelokuvien säestäjänä. Hän soitti pianoa "Grégor and His Gregorians" -orkesterissa, joka kävi kiertueella Argentiinassa 1930-luvun vaihteessa.
Vuonna 1933 hän ja muut pariisilaisen Hotel Claridgen muusikot, kuten Django Reinhardt, alkoivat ”jammailla” esitysten välillä. Ryhmä levytti ensimmäisen kerran vuonna 1934 nimellä Quintette du Hot Club de France. Yhtyeeseen kuului viulu, kolme kitaraa ja basso. Grappelli jatkoi yhteistyötään Reinhardtin kanssa tämän kuolemaan asti vuonna 1953. 
Vuonna 1940 Grappelli muutti Englantiin, jossa hän soitti muun muassa George Shearingin kanssa. Hän palasi sodan jälkeen Ranskaan.
Reinhardtin kuoleman jälkeen hän teki satoja levytyksiä, ja esiintyi muun muassa Montreux’n ja Newportin jazzjuhlilla, Carnegie Hallissa, konserteissa, televisiossa ja kiertueilla. Levytyksiä hän teki muun muassa Yehudi Menuhinin, Oscar Petersonin, Paul Simonin ja Pink Floyd -yhtyeen kanssa kappaleella ”Wish You Were Here”. Joillakin levyillä Grappelli soittaa myös pianoa.
Kurt Sanderling

Kurt Sanderling (19. syyskuuta 1912 Arys, nyk. Orzysz Puolassa – 18. syyskuuta 2011 Berliini) oli saksalainen kapellimestari.
Sanderling syntyi Itä-Preussissa juutalaiseen perheeseen. Hän opiskeli Königsbergissä (nyk. Kaliningrad Venäjällä) ja Berliinissä 1922–1931. Kurt Sanderling työskenteli Berliinin kaupunginoopperassa 1931–1933. Sanderling siirtyi vuonna 1936 Neuvostoliittoon, jossa hänen setänsä asui. Sanderling alkoi työskennellä Moskovan radion sinfoniaorkesterin kanssa vuonna 1936, jossa teki ensiesiintymisen kapellimestarina vuonna 1937. Hän toimi Harkovan filharmonisen orkesterin johtajana 1939–1942, jonka jälkeen vuoteen 1960 hän oli yhdessä Jevgeni Mravinskin kanssa Leningradin (aik. ja nyk. Pietari) filharmonikkojen pääkapellimestarina. Sanderling toimi myös opettajana Leningradin konservatoriossa 1945–1947. Sanderling esiintyi Suomessa Leningradin filharmonikkojen ensimmäisellä Suomen vierailulla keväällä 1946. 
Sanderling palasi Saksaan, Neuvostoliiton Berliinin-miehitysvyöhykkeelle eli Itä-Berliiniin vuonna 1960 toimien sen sinfoniaorkesterin pääkapellimestarina vuoteen 1977 saakka. Kurt Sanderling toimi myös Itä-Saksassa Sächsische Staatskapelle Dresden –orkesterin johtajana 1964–1967. Ensiesiintyminen Britanniassa tapahtui 1970 ja hänet yhdistettiin erityisesti Philharmonia-orkesteriin. Vuodesta 1977 lähtien Sanderling toimi lukuisien orkesterien vierailevana kapellimestarina ympäri maailmaa. Hän vetäytyi eläkkeelle 90-vuotiaana 2002.
Kurt Sanderlingin poika on kapellimestari Thomas Sanderling.
Harjumaa

Harjumaa eli Harjun maakunta () on pohjoisin Viron maakunnista. Maakunnan pääkaupunki on Tallinna, joka on myös koko Viron pääkaupunki. 
Harjumaan pinta-ala on 4 326,70 km² ja väkiluku 610 468 henkilöä (1.1.2018). Harjumaa on Viron runsasväkisin ja tiheimmin asuttu maakunta. Lähes puolet (45 %) Viron väestä asuu Harjumaalla.
Talous.
Maakunnan tärkeimpiä perinteisiä elinkeinoja ovat maatalous, kalastus ja kalanjalostus. Teollisuus työllistää paperi-, rakennusaine-, huonekalu-, panimo- ja elintarvikealoilla. Nykyisin myös matkailu sekä muut palvelualat työllistävät. 
Maantiede.
Maakunnan luonto käsittää rannikkoalangon ja liuskekivilaakion. Luonteenomaista maisemalle on klintti, joka muodostaa korkeita rantatörmiä. Maakunnassa on 34 Itämereen laskevaa jokea, joissa on myös Viron suurimmat putoukset (Keila, Jägala). Alueella on myös järviä, kuten Ülemisten, Kahalan ja Harkun järvet. Jääkausi on muovannut karsti-ilmiöitä, siirtolohkareita, kauniita rantoja, joissa on säilynyt aarniometsiä ja hakakatajikkoja. Maakunnan korkein kohta on Voosen vuori (100 m).
Kaupungit ja kunnat.
Vuoden 2017 kuntauudistuksen jälkeen Harjumaa koostuu 16 kunnasta, joista neljä on kaupunkeja:
Väestö.
Vuonna 2011 Harjumaalla oli 552 927 asukasta, joista 341 121 (61,7 %) oli virolaisia, 173 194 (31,3 %) venäläisiä ja 37 742 (6,8 %) muita kansallisuuksia.
Hallinto ja politiikka.
Valtiollisissa vaaleissa Harjumaa on jaettu neljään vaalipiiriin, joista valitaan yhteensä 43 kansanedustajaa 101-jäseniseen riigikoguun: Tallinna on jaettu kolmeen vaalipiiriin (vaalipiirit 1–3). Muu osa Harjumaasta muodostaa yhdessä Raplamaan kanssa vaalipiirin numero 4 (valimisringkond nr 4).
Osmo Vänskä

Osmo Antero Vänskä (s. 28. helmikuuta 1953 Sääminki) on suomalainen Grammy-palkittu kapellimestari ja klarinettitaiteilija.
Elämä.
Vänskä aloitti muusikon uransa klarinetistina soittaen muun muassa Turun ja Helsingin kaupunginorkesterissa. Opiskeltuaan orkesterinjohtamista Sibelius-Akatemiassa hän voitti Besançon Young Conductor’s -kilpailun vuonna 1982. Vuosina 1988–2008 hän työskenteli Sinfonia Lahden eli Lahden kaupunginorkesterin ylikapellimestarina. Vuosina 1989–1993 hän toimi Crusell-viikkojen taiteellisena johtajana. Vänskä toimi myös vuosina 1993–1996 Islannin sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina. Vuonna 1996 hänet nimitettiin BBC Scottish Symphony Orchestran pääkapellimestariksi. 
Vänskä aloitti vuonna 2003 Minnesotan orkesterin pääkapellimestarina ja lopetti siellä 1. lokakuuta 2013 muusikoiden ja hallinnon välisten erimielisyyksien vuoksi. Orkesterin toiminta oli työsulun vuoksi ollut jäissä, ja kun ratkaisua ei löytynyt ja monet muusikot olivat siirtyneet muualle, Vänskä asetti aikarajan, johon mennessä ratkaisun olisi pitänyt syntyä että hän jatkaisi.
Vänskä teki huhtikuussa 2014 sopimuksen orkesterin kanssa jatkosta kahdeksi vuodeksi ja aloitti toukokuussa 2014. Hän on jatkanut sen jälkeen sopimusta, mutta lopettaa vuonna 2022, jos orkesteri löytää siihen mennessä uuden johtajan.
Palkintoja.
Vänskä sai 1991. Lahden kaupunginhallitus myönsi hänelle 1. marraskuuta 1993 Lahti-mitalin numero 28.
Vuonna 2014 Vänskä ja hänen johtamansa Minnesotan orkesteri voittivat vuoden parhaan orkesteriesityksen Grammy-palkinnon Sibeliuksen sinfonioista 1 ja 4.
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1954

Vuoden 1954 hiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Falunissa Ruotsissa 13.–21. helmikuuta 1954.
Miesten 18 kilometrin hiihto poistui ohjelmasta, ja tilalle tulivat 15 ja 30 kilometrin matkat. Ensimmäistä kertaa MM-kilpailujen historiassa mukana olivat myös naisten sarjat, kilpailuina 10 kilometrin hiihto ja 3 x 5 kilometrin viesti.
Miesten maastohiihto.
15 km.
Päivämäärä: 17. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Veikko Salo oli kilpailussa 11., Paavo Korhonen 23., Pentti Mikkola 24., Heikki Kiuru 30., Paavo Lonkila 35., Aulis Sipponen 41., Pekka Ristola 54., Eeti Nieminen 55., Eero Kemppainen 85. ja Pentti Suhonen 106:s.
30 km.
Päivämäärä: 14. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen August Kiuru oli kilpailussa 14. ja Veikko Salo 18:s.
50 km.
Päivämäärä: 21. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Kalevi Mononen oli kilpailussa kymmenes, Eero Kolehmainen 11., Viljo Vellonen 13. ja Väinö Karkia 15:s.
4 x 10 km viesti.
Päivämäärä: 20. helmikuuta
Naisten maastohiihto.
10 km.
Päivämäärä: 21. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Maria Hahl oli kilpailussa kymmenes, Sanna Kiero 12., Anja Porkka 14., Eva Hög 19. ja Dagmar Horppu 22:s.
3 x 5 km viesti.
Päivämäärä: 17. helmikuuta
Yhdistetty.
Normaalikilpailu (K80 + 15 km).
Päivämäärä: 16.–17. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Heikki Kiuru oli kilpailussa yhdeksäs, Eero Kemppainen kymmenes, Pekka Ristola 11., Paavo Korhonen 12., Aulis Sipponen 14. ja Pertti Suhonen 16:s.
Mäkihyppy.
Normaalimäki (K80).
Päivämäärä: 14. helmikuuta&lt;br&gt;Suomen Antti Hyvärinen oli kilpailussa yhdeksäs, Risto Vuorinen 12., Olavi Kuronen 13., Aulis Kallakorpi 30., Veikko Salmenranta 42. ja Esko Mömmö 47:s.
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1958

Vuoden 1958 hiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Lahdessa Suomessa 1.–9. maaliskuuta 1958.
Lahti sai kilpailut järjestettäväkseen jo kolmannen kerran historiansa aikana, ja tämä oli ensimmäinen kerta, kun naisille oli kilpailuja Lahden MM-hiihdoissa. Isäntämaa saavutti kisoissa kymmenen mitalia, joista neljä oli kultaa.
Saksa osallistui kisoihin ensimmäistä kertaa vuoden 1939 jälkeen Itä-Saksan ja Länsi-Saksan joukkueina. Osanottajia oli 18 maasta, lehtimiehiä kerääntyi satamäärin ja pääsylippuja myytiin yli 200 000 kappaletta. Kisoihin osallistui muiden maiden maiden joukkueissa suomalaistaustaisia urheilijoita, kuten Neuvostoliiton karjalaistaustainen Fjodor Terentjev, Kanadan Elmer Ypyä ja Arvo Äyräntö ja Yhdysvaltain Tauno Pulkkinen.
Lahti valittiin kisojen järjestäjäksi 5. kesäkuuta 1955 Montreux’ssä kansainvälisen hiihtoliiton kongressissa. Kisoissa oli ns. Keskusjärjestelytoimikunta, jota johti kenraalimajuri Ali Koskimaa ja pääsihteerinä Suomen olympiakomitean pääsihteeri Arnold Rosenquist. Paikallisen lahtelaisen kisojen järjestelytoimikunnan puheenjohtajana toimi entinen Suomen Hiihtoliiton puheenjohtaja Yrjö Kaloniemi.
Miesten maastohiihto.
15 km.
Päivämäärä: 4. maaliskuuta&lt;br&gt;Suomen Kalevi Hämäläinen oli kilpailussa kymmenes, Arto Tiainen 12., Veikko Räsänen 13. ja Niilo Väisänen 15:s.
30 km.
Päivämäärä: 2. maaliskuuta
50 km.
Päivämäärä: 8. maaliskuuta&lt;br&gt;Suomen Auvo Simonen keskeytti.
4 x 10 km viesti.
Päivämäärä: 6. maaliskuuta
Naisten maastohiihto.
10 km.
Päivämäärä: 5. maaliskuuta&lt;br&gt;Suomen Eva Hög oli kilpailussa yhdeksäs, Pirkko Korkee 13., Maija Holma 14. ja Anja Porkka 28:s.
3 x 5 km viesti.
Päivämäärä: 7. maaliskuuta
Yhdistetty.
Normaalikilpailu (K62,5 + 15 km).
Päivämäärä: 2.–3. maaliskuuta&lt;br&gt;Suomen Kauko Pasenius oli kilpailussa kymmenes, Keijo Verto 12. ja Esko Jussila 19:s.
Mäkihyppy.
Normaalimäki (K62,5).
Päivämäärä: 9. maaliskuuta&lt;br&gt;Suomen Kalevi Kärkinen oli kilpailussa yhdeksäs, Niilo Halonen 14. ja Eino Kirjonen 56:s.
Mitalitaulukko.
      Isäntämaa
Värttinä

Värttinä on kehräämisessä käytettävä työkalu. Se koostuu noin 30 senttimetriä pitkästä puupuikosta eli varresta, jonka toisessa päässä on paino eli kehrä. Varren yläpäässä on toisinaan koukku helpottamassa kehräämistä. Värttinän pyörivän liikkeen avulla kasvikuiduista tai karstatusta villasta saadaan yksinkertaista lankaa.
Värttinäkehruu on ikivanha tapa. Arkeologiset löydöt viittaavat sen olleen käytössä jo 3000 ennen ajanlaskun alkua. 
Värttinällä kehrätessä kuontalosta tai lepeestä eli kuiturullasta venytetään pieni alku kiertämällä kuituja vähän yhteen suuntaan ja liitetään tämä kiinni värttinässä olevaan lankaan. Tämän jälkeen värttinä pyöräytetään samaan suuntaan kuin alussa kierretyt kuidut ja värttinä pudotetaan kädestä. Syntyy kiertoliike, joka pyörittää kuidut yhteen suuntaan kierteelle. Värttinällä kehrätessä on varottava, ettei syntynyt langankierre pääse kuontaloon. Tätä kontrolloidaan sormenpäillä. 
Kuiturullasta päästetään kierrettäväksi sopiva määrä kuituja, joita venytetään samalla. Venytys ja kierteen määrä sekä pyörimisnopeus muodostavat yksinkertaista lankaa. Tämä esilanka kierretään sormien ympärille, mistä lanka pyöritetään värttinän varteen. Jotkin värttinätyypit kieputtavat langan suoraan tainaksi värttinän varteen, useimmat kuitenkin vaativat erillistä varteen pyöritystä. Pyörittämällä värttinää myötäpäivään saadaan Z-kierre. Jos värttinää pyöritetään vastapäivään, saadaan S-kierrettä. Useisiin tarkoituksiin lanka täyty vielä kerrata. Kierteisyys tulee muistaa kerratessa lankaa.
Schengenin sopimus

Schengenin sopimus säätelee ihmisten liikkuvuutta rajojen yli sopijamaiden välillä. Sopimukseen kuuluu 29 eurooppalaista maata: Norja, Islanti, Sveitsi, Liechtenstein ja kaikki Euroopan unionin maat Kyprosta ja Irlantia lukuun ottamatta.
Sopimusta soveltavat valtiot muodostavat niin sanotun Schengen-alueen, jolla on yhteinen rajavalvonta ja jonka sisällä ihmisten liikkuminen tapahtuu ilman järjestelmällisiä tarkastuksia. Näiden valtioiden myöntämät viisumit ovat voimassa koko Schengen-alueella. Amsterdamin sopimuksen lisäpöytäkirjan myötä Schengenin sopimuksesta on tullut osa Euroopan unionin sopimuskokonaisuutta.
Matkustaminen Schengen-alueella.
Vaikka matkustusasiakirjoja ei tarkistetakaan rajoilla, Schengen-alueella matkustavien on pidettävä mukanaan ne matkustusasiakirjat, joita kukin Schengen-maa vaatii, ja tarvittaessa matkustajan on kyettävä todistamaan henkilöllisyytensä ja kansalaisuutensa viranomaisille. Lisäksi esimerkiksi lentoliikenteen turvallisuusmääräykset edellyttävät, että lentoyhtiöiden tulee tarkastaa matkustajien henkilöllisyys.
Valtiot voivat palauttaa rajatarkastukset tilapäisesti, jos yleinen järjestys tai kansallinen turvallisuus sitä edellyttävät. Näin teki esimerkiksi Suomi kesällä 2005 yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailujen aikana.
SIS eli Schengen Information System.
Rajamuodollisuuksien sijaan viranomaisvalvonnan tukena on tietojärjestelmä (SIS), johon tallennetaan tietoja varastetuista tavaroista, etsintäkuulutetuista henkilöistä ja kadonneista henkilötodistuksista. Tietojärjestelmää käyttävät sopijamaiden poliisit, rajavartijat, pakolaisviranomaiset ja tulliviranomaiset. Lisäksi Irlannilla ja Yhdistyneellä kuningaskunnalla on pääsy järjestelmään.
Tietojen laajamittaisesta vaihdosta sovittiin 27. toukokuuta 2005 aluksi seitsemän maan kesken. Sopimusneuvottelut alkoivat vuoden 2004 Madridin pommi-iskujen jälkeen. Kesäkuussa 2007 asiaa koskevasta niin sanotusta Prümin sopimuksesta tuli EU-säännös Schengenin jäsenmaissa.
Sopijamaat.
Sopimuksen allekirjoittaneet maat.
Sopimuksen allekirjoitti viisi Euroopan valtiota, Alankomaat, Belgia, Luxemburg, Ranska ja Saksa 14. kesäkuuta 1985 Luxemburgissa Schengenin pikkukaupungissa, Ranskan ja Saksan rajojen tuntumassa. Tarkemmin sopimuksen soveltamisen yksityiskohdista ja takeista sovittiin 19. kesäkuuta 1990 ja sopimusta alettiin soveltaa vasta vuonna 1995.
Allekirjoittaneet.
Lisäksi Monaco, San Marino ja Vatikaani ovat Schengenin alueen sisällä eivätkä ylläpidä rajamuodollisuuksia, vaikka eivät olekaan allekirjoittaneet sopimusta. Näillä mailla on kahdenkeskiset sopimukset rajanaapuriensa kanssa, jotka ovat Schengenin sopimusmaita. Itävalta on ilmoittanut irtautuneensa väliaikaisesti Schengenin sopimuksesta Euroopan unionia koettelevan siirtolaiskriisin vuoksi.
El Alamein

El Alamein (tai Al Alamayn) () on kaupunki Pohjois-Egyptissä Välimeren rannalla. Se sijaitsee 106 km länteen Aleksandriasta ja 240 km luoteeseen Kairosta.
Kaupungissa on öljysatama. 
Historia.
El Alamein oli toisen maailmansodan ratkaisupaikkoja. Kaupungin lähistöllä käytiin kaksi suurta taistelua:
Näiden taistelujen välillä käytiin etelämpänä Alam Halfan taistelu, joka oli saksalaisten viimeinen yritys tunkeutua Niilille.
Turismi.
Paikallisessa sotamuseossa on esillä El Alameinin taistelun ja muiden Pohjois-Afrikan taisteluiden näyttelyesineitä. Kaupungin ulkopuolella Tell el-Eisan kukkulalla on italialainen ja saksalainen sotilashautausmaa. Myös Kansainyhteisön joukkojen sotilashautausmaa, johon on haudattu liittoutuneiden puolella taistelleet, sijaitsee kaupungin lähellä.
Kaupungilla on runsaasti valkoista hiekkarantaa. Kesäkaudella lämpötila vaihtelee tyypillisesti 22–30 °C ja talvikauden keskiarvo on 17 °C.
JezzBall

JezzBall on tietokonepeli, jossa punavalkoiset pallot liikkuvat neliskulmaisella kentällä. Pallot pitää laittaa pienemmille alueille, jolloin alueet, joilla ei ole palloja, mustuvat. Kun 75 % koko kentästä on mustana, pääsee pelaaja seuraavalle tasolle. Ensimmäisessä tasossa on kaksi palloa ja niiden määrä kasvaa aina yhdellä joka tasossa. 
JezzBallin ohjelmoi Dima Pavlovski. Peli oli mukana Microsoft Entertainment Packilla vuonna 1992 ja myöhemmin myös Best of Windows Entertainment Packilla.
Pelin pohjalta on tehty myös "Ice Ball" -niminen peli Windows Phone 7 -mobiilikäyttöjärjestelmälle ja "KBounce" -niminen muunnelma.
Aleksanteri I (Epeiros)

Aleksanteri I (noin 362 eaa. – 331/330 eaa.) oli Epeiroksen kuningas vuodesta 343 eaa./342 eaa. kuolemaansa asti. Hän oli Aleksanteri Suuren eno.
Aleksanterin isä oli Epeiroksen kuningas Neoptolemos ja hänen siskonsa oli Olympias, joka meni naimisiin Makedonian kuninkaan Filippos II:n kanssa. Vuonna 336 eaa. Aleksanteri meni naimisiin Filippoksen ja Olympiaan tyttären, oman siskontyttärensä Kleopatran kanssa.
Samalla kun Aleksanteri Suuri aloitti Persian valtakunnan valloituksen, sai Aleksanteri avunpyynnön Italiasta eräältä kreikkalaiselta kolonialta, joka taisteli italialaisia heimoja vastaan. Aluksi Aleksanterin sotaretki sujui hyvin, mutta pian kreikkalaiset alkoivat epäillä, että hän aikoi liittää valloituksensa omaan valtakuntaansa. Vuonna 330 eaa. tai 331 eaa. Aleksanterin joukot kukistettiin taistelussa ja hänet surmattiin.
Itä-Virumaa

Itä-Virumaa eli Itä-Virun maakunta () on maakunta Koillis-Virossa, Venäjän vastaisella rajalla, Suomenlahden ja Peipsijärven välillä. 
Itä-Virumaan asukasluku on noin 132 736 ja pinta-ala 3 000 neliökilometriä . Vuoden 2021 väestönlaskennan mukaan maakunnassa oli 97 231 venäläistä, 24 490 virolaista, 3 265 ukrainalaista, 2 720 valkovenäläistä ja 1 065 suomalaista.Maakunta poikkeaakin selvästi muista Viron maakunnista, joissa virolaiset ovat enemmistönä.
Maakuntahallinnon keskus oli Jõhvi vuoden 2017 loppuun, jolloin lääninhallintoon rinnastettava, Viron hallituksen nimittäminen maaherrojen johtama valtiollinen aluehallinto lakkautettiin. Asukasluvultaan suurin kaupunki on Venäjän rajalla sijaitseva historiallinen Narva.
Maantiede.
Maakunnan alue koostuu Pohjois-Viron ranta-alangosta, joka pohjoisessa päättyy jyrkkään törmärannikkoon. Sisämaassa on Koillis-Viron ylänköalue ja Alutagusen metsäalue. Pisimmät joet ovat Narvajoki, Purtse ja Pyhäjoki. Maakunnassa on noin 40 järveä sekä suoalueita. Maa- ja kallioperä koostuu runsaista luonnonvaraesiintymistä. Näitä ovat palavakivi, fosforiitti, rakennushiekka, kalkkikivi ja sinisavi. Näiden ansiosta Itä-Virumaa onkin Viron merkittävin teollisuusalue. Palavaakiveä louhitaan erityisesti Kohtla-Järven ja Kiviõlin seudulla.
Kaupungit ja kunnat.
Vuoden 2017 kuntauudistuksen jälkeen Itä-Virumaa koostuu kahdeksasta kunnasta, joista neljä on kaupunkeja. Ennen kuntauudistusta kaupunkeja oli viisi ja kuntia oli 15. Muutoksessa Aserin kunta siirrettiin osaksi Länsi-Virumaata sekä Avinurme ja Lohesuu Jõgevamaalle.
Maakunnan kunnat ovat:
Talouselämä.
Maakunnan teollisuudenaloja ovat kemian-, metalli-, konepaja-, elektroniikka- ja puuteollisuus. Lisäksi maakunnassa työllistää energian tuotanto ja kuljetus.
Hallinto ja politiikka.
Valtiollisissa vaaleissa Itä-Virumaa muodostaa vaalipiirin numero 7 (valimisringkond nr 7), josta valitaan 7 kansanedustajaa 101-jäseniseen riigikoguun. 
Nähtävyyksiä.
Nähtävyyksistä tärkeimpiä ovat Ontikan rantatörmä (56 metriä merenpinnasta), Viron korkein putous Valastessa (n. 30 m, syntynyt kuivatusojan suuhun), luonnonsuojelualueet (Kurtna, Saka-Ontika-Toila), Kuremäen nunnaluostari, Kohtla-Järven palavankiven museo, Jõhvin kirkko 1300-luvulta, Purtsen linna 1500-luvulta, Narvan linna (Hermannin linna) ja 12 kilometriä pitkä Narva-Joensuun hiekkaranta. Alueella on myös entistettyjä kartanoita puistoineen, kuten Ontikan, Illukan, Maidlan, Kukrusen ja Mäetagusen kartanot.
Trasimenusjärven taistelu

Trasimenusjärven taistelu oli toisessa puunilaissodassa kesäkuussa 217 eaa. käyty taistelu, jossa Karthagon joukot Hannibalin johtamina kukistivat väijytykseen joutuneen konsuli Gaius Flaminiuksen johtaman roomalaisen armeijan. Flaminius ja 15 000 roomalaista sotilasta menettivät taistelussa henkensä. Ne roomalaiset, jotka eivät kaatuneet, otettiin vangiksi. Flaminius oli seurannut vihollista liian lähelle yrittäessään vetää sitä taisteluun ennen toisen konsulin johtamien apujoukkojen saapumista ja laiminlyönyt kunnollisen tiedustelun. Tappiosta seurasi paniikki Roomassa ja Fabius Maximuksen nimittäminen diktaattoriksi.
Sotilaallisesti Hannibalin johtamat joukot olivat kokeneempia ja kurinalaisempia kuin Flaminiuksen. Ne koostuivat karthagolaisten lisäksi monista eri roduista ja olivat taistelleet vuosia Hispaniassa Hannibalin perheen johdolla. Roomalaisten legioonien liikkeet taistelussa olivat kömpelöitä, ja sotilaat uskoivat liiaksi henkilökohtaiseen rohkeuteen ja jääräpäisyyteen. Hannibal puolestaan oli komentajana yksi antiikin ajan kyvykkäimmistä ja taktisesti Flaminiusta etevämpi.