Katajanokka

Katajanokka () on kaupunginosa Helsingin kantakaupungin itärannalla. Se oli alkujaan niemi, mutta nykyisin sen erottaa mantereesta Katajanokan kanava. Kanavan yli johtaa neljä siltaa, joiden mantereen puoleiset päät ovat Kauppatorin ja Aleksanterinkadun itäpään välisellä alueella.
Katajanokalla sijaitsevat muun muassa entinen vankila ”Nokka” (Hotel Katajanokka), Uspenskin katedraali, Katajanokan Kasino, Wanha Satama, Stora Enson uusi ja vanha pääkonttori, Suomen ulkoministeriö ja Viking Linen terminaali. Katajanokka muodostaa keskeisen osan Eteläsatamasta. 1800- ja 1900-luvuilla Katajanokka tunnettiin tavaraliikenteen solmukohtana ja jopa Suomen suurimpana tuontisatamana, mutta sittemmin sen rooli asuinalueena on kasvanut. Katajanokalle liikennöivät raitiolinjat 4 ja 5. 
Katajanokalla on noin 5 000 asukasta (31.12.2024). Se kuuluu Vironniemen peruspiiriin ja Eteläiseen suurpiiriin. Katajanokan ja Kruununhaan raja kulkee kanavan luoteisrantaa pitkin.
Historia.
Katajanokka oli alun perin pääasiassa metsää. 1600-luvulla alueen pohjoisrannalla toimi ruukki, ja eteläpuolisella Laukkasaarella () oli kruununmakasiini. Itäisin osa oli porvariston laidunmaata. Helsingin kaupunkiasutus laajeni nykyisen Senaatintorin tienoilta Katajanokalle 1700-luvulla. Augustin Ehrensvärdin vuoden 1749 suunnitelmassa Katajanokka oli osa kaupunkia ympäröivää puolustusmuuria, sillä niemellä oli tärkeä strateginen merkitys. Suunnitelma ei toteutunut, ja Katajanokalle alkoi muuttaa kalastajaperheitä.
Kaupunginosa tunnettiin alkujaan 1600-luvulla ruotsinkielisellä nimellä Estnäs Skatan (). Suomenkielinen väestö ei osannut ruotsia, joten "skata" on todennäköisesti muotoutunut suomalaiselle luontevaksi katajaksi. Ruotsinkielinen nimi Skat Udden löytyy vuoden 1775 kartasta, kun suomenkielinen nimi Katajanokka esiintyi ensimmäisen kerran Suomettaren sivulla vuonna 1856.
Ensimmäinen asemakaava.
Niemelle syntynyt laitakaupunkiasutus jäi pääosin ennalleen vuosikymmeniksi sen jälkeenkin, kun Helsinki vuonna 1812 oli nimitetty pääkaupungiksi ja rakennettu Johan Albrecht Ehrenströmin laatiman asemakaavan mukaisesti lähes kokonaan uudestaan. Asemakaavassa ehdotettu Katajanokan kanava, joka erotti niemen mantereesta ja yhdisti Helsingin Etelä- ja Pohjoissataman toisiinsa, rakennettiin vasta vuonna 1844. Ehrenström kaavoitti Katajanokalle laitureita, satama-altaita ja varastomakasiineja sekä sen itäosaan kasarmin ja sotasataman. Vuoden 1836 asemakaavassa Katajanokka sai ensimmäisen kerran kaupunginosaa kuvaavan järjestysnumeron. Samana vuonna ehdotettiin keisarillisen palatsin rakentamista Katajanokan korkeimmalle kukkulalle.
Kasarmi.
1810–1830-luvuilla Katajanokan itäiseen kärkeen rakennettiin Carl Ludvig Engelin ja A. F. Granstedtin suunnittelemia kasarmirakennuksia venäläisen sotaväen käyttöön. Vuonna 1831 kasarmialueelle sijoittui Ensimmäisen suomenmaalaisen meriekipaasi, minkä jälkeen kasarmin nimeksi vakiintui Merikasarmi Katajanokan kasarmin sijaan. 1880-luvulla joukko-osasto lakkautettiin, kun Suomen suuriruhtinaskunnassa siirryttiin asevelvollisuusarmeijaan. Alueesta tuli tämän jälkeen Venäjän Itämeren laivaston tukikohta.
Suomen itsenäistymisen jälkeen varuskunta-alue siirtyi puolustusvoimien käyttöön. Siellä sijaitsivat Helsingin laivastoasema ja sotasatama (vuoteen 1958), radiopataljoonan lähetysasema (1920-luvulla) sekä Valtion telakka ja konepajat -yhtiön (vuodesta 1951 Valmet Oy) Katajanokan telakka vuoteen 1977. Merivoimien esikunta toimi 1880-luvulla rakennetussa punatiilisessä esikuntarakennuksessa vuoteen 1983 ja Kaartin pataljoona majaili merikasarmilla 1960-luvulla. Rappiolle päässeet Merikasarmin rakennukset korjattiin ja restauroitiin ulkoasiainministeriön käyttöön vuosina 1984–1989. Samalla rakennettiin uudet siipirakennukset vanhan tykistöpihan molemmin puolin. Osaksi toista siipirakennusta jätettiin porttirakennelma vuodelta 1776. Kyseessä on osa tykkimakasiinia, joka oli rakennettu Suomenlinnan rakentamisen kanssa samaan aikaan. Lisäksi matruusikasarmin itäpuolelle rakennettiin kopio läntisestä upseerikasarmista Engelin alkuperäistä suunnitelmaa noudattaen.
Kaavoitus satamaksi.
Suurin osa Katajanokan länsiosan rakennuskannasta oli 1800-luvulle saakka vanhoja, 1700-luvulla rakennettuja, jo pahasti rappeutuneita puutaloja ja varastoja. Poikkeuksena olivat vuonna 1868 rakennettu Uspenskin katedraali ja Suomen Rahapajan rakennus (1836), jotka toteutettiin Ernst Lohrmannin vuoden 1861 kaavan mukaan, sekä varuskunnan läheisyydessä sijainnut Katajanokan vankila ja muutama aivan vuosisadan lopulla rakennettu asuinkerrostalo. 1800-luvun aikana Katajanokkaa yritettiin useasti kaavoittaa asuinalueeksi. Keskeisen kiinnostuksen kohteeksi se nousi kuitenkin vasta 1870-luvulla. Äkisti kasvaneen laivaliikenteen tarpeisiin tarvittiin kiireesti lisää tilaa, ja satamaksi Katajanokka oli ihanteellinen: se oli helposti saavutettavissa avomereltä ja vesi sen lounaiskulmassa oli tarpeeksi syvää. Kaupungininsinööri J. Conrad D. Reuter korjaili ja täydensi Lohrmannin kaavaa, ja kaupunki pakkolunasti alueen pienet puutalot. Tonttien vanhoja vuokrasopimuksia ei enää uusittu.
Reuterin kaava valmistui vuonna 1876, ja satamaksi Katajanokkaa alettiin rakentaa 1878. Kaupunginvaltuusto oli kuitenkin tyytymätön kaavaan ja antoi entiselle kaupungininsinöörille Theodor Tallqvistille vuonna 1879 tehtäväksi laatia uuden asemakaavan. Sen lähtökohtana tuli olla Katajanokan eteläosan sovittaminen aikaisempaa paremmin merenkulun ja kaupankäynnin tarpeisiin. Tallqvist arvosteli ankarasti edellistä kaavaa, jossa pyrittiin satamatoimintojen ohella toteuttamaan muun muassa virkistystoimintoja; Tallqvistin mukaan olisi kaupungille elinehto asettaa kaupankäynti ja teollisuus kaikkien muiden tarpeiden edelle. Hän otti kaavaansa vaikutteita Göteborgin, Kööpenhaminan ja Hampurin satamista. 
Tallqvistin asemakaava valmistui vuonna 1882, mutta sen toteuttamisen kustannukset laskettiin niin suuriksi, että kaavan varsinaiselle hyväksymiselle tarvittiin runsaasti harkinta-aikaa. Se hyväksyttiin lopulta vuonna 1887. Kaavan mukaan Kruunuvuorenkadun eteläpuolinen ranta-alue varattiin satama-alueeksi ja pohjoispuolella oleva alue asuntoalueeksi. Katajanokan koillinen kärki jäi edelleen varuskunta-alueeksi. Kaavassa ei panostettu estetiikkaan, eikä puistoja ja viheralueita juuri ollut mukana; sen koettiin tuhonneen alueen luontoarvot. Kaavaa kritisoi muun muassa arkkitehti Lars Sonck, jonka mukaan alueesta tehtiin ”sekamelska”, jossa potentiaaliset virkistyspaikat oli ympäröity laitureilla, makasiineilla ja sotilaallisilla tarkoituksilla. Asuntokorttelien sijoittaminen sataman yhteyteen oli epätavallista. Syyksi on nähty se, että Katajanokan keskiosa olisi ollut satamatoiminnoille liian mäkistä maastoa, kun taas merelle satamaa pystyttiin laajentamaan maantäytöillä. Laiturirakennustöiden yhteydessä vuonna 1894 Katajanokkaan yhdistettiin täyttömaalla Laukkasaari. 
Satamaradan Tallqvist linjasi Katajanokalta rautatieasemalle Pohjoisrantaa ja Siltavuorenrantaa pitkin sekä Kaisaniemen kasvitieteellisen puutarhan pohjoispuolitse. Linjausta arvosteltiin siitä, että rata olisi jakanut Katajanokan kahtia. 1890-luvun alussa satamarata kuitenkin rakennettiin Kaivopuiston suunnasta, ja vuonna 1894 insinööri Herman Norrmén muokkasi Tallqvistin ehdotuksesta lopullisen asemakaavan, josta hän poisti Pohjoisranta-linjauksen sekä Katajanokalle kaavaillut kääntöpöydät. Norrménin kaava vahvistettiin helmikuussa 1895. Norrmén myös lisäsi Rahapajankadun eteläpuolelle viheralueen, nykyisen Tove Janssonin puiston.
Muuta rakennushistoriaa.
Satama-alueelle rakennettiin joukko tiilisiä makasiineja. Viereinen asuntoalue, Katajanokan ”vanha puoli”, rakennettiin pääosin 1900-luvun alussa yhden vuosikymmenen kuluessa. Alueen rakennuskanta muodostaa harvinaisen yhtenäisen jugend-arkkitehtuurin kokonaisuuden. Esimerkiksi arkkitehdit Gesellius, Lindgren ja Saarinen suunnittelivat taloista kolme: ensimmäisenä näistä valmistui Tallbergin talo, jonka suunnitelma oli kolmikon ensimmäinen kilpailuvoitto. Katajanokasta alkoi tulla varakkaampien väestönosien, erityisesti kauppiaiden ja virkamiesten asuttama alue. 
 Sataman läheisyydessä sijaitsi useita pääkonttoreita, kuten Keskon pääkonttori (1939) ja Pauligin konttori. Makasiineja rakennettiin muun muassa Osuustukkukaupalle ja Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnalle. Pauligin kahvipaahtimo edusti alueen elintarviketeollisuutta. Se perustettiin vuonna 1904 ja oli toiminnassa 1960-luvun lopulle asti.
1930-luvulla ehdotettiin siltaa Katajanokalta Korkeasaareen. Toisen maailmansodan ilmapommituksissa Katajokalla tuhoutui muutama talo.
Katajanokan kanavan täyttämistä ehdotettiin toistuvasti vuodesta 1942 alkaen, viimeisimpänä Alvar Aallon liikennejärjestelysuunnitelmassa vuonna 1960.
Katajanokan länsireunalla kanavan äärellä on akateemikko Alvar Aallon suunnittelema Stora Enson pääkonttori (1962), valkoisella marmorilla päällystetty, italialaisista renessanssipalatseista innoituksensa saanut rakennus. Se näkyy Pohjoisesplanadin päätteenä Kauppatorin suunnasta, joskin rakennuksen erityispiirre on, ettei sillä ikään kuin ole etujulkisivua. Sen tieltä purettiin koristeellinen, punatiilinen Norrménin talo, joka oli rakennettu vuonna 1897. Aallon rakennuksen sopivuudesta Kauppatorin miljööseen ja Uspenskin katedraalin hallitsemaan kaupunkikuvaan on käyty vuosikymmenestä toiseen kärjekästä väittelyä. Kun Enson rakennuksen lähelle rakennettiin vuonna 1993 ulkoministeriön kehitysyhteistyöosaston valkoinen toimitalo, rakennusten on katsottu tasapainottavan toisiaan ja muodostavan yhdessä oman selvärajaisen arkkitehtonisen kokonaisuutensa.
Vuonna 1913 Uspenskin katedraalin tontille rakennettiin niin sanottu Rauhankappeli (Haminan rauhan 100-vuotismuistoksi). Se koettiin venäläisen sorron symbolina ja vuonna 1919 ilmeisesti kiihkokansalliset ylioppilaat tervasivat sen. Tervaa oli mahdoton puhdistaa vuolukivestä, mistä syystä rakennus purettiin. 1960-luvulla Uspenskin katedraalin alle rakennettiin väestönsuoja.
Katajanokan kärki.
Merikasarmia ympäröivän itäisen kärjen, ns. uuden puolen, rakennuskanta muodostui jo 1920-luvulla monenlaisista varasto-, työpaja- ja telakkatoimintaan liittyvistä rakennuksista. Alueen eteläisellä rannalla sijaitsi myös Aeron (nyk. Finnair) lentosatama, josta käsin reittilentoliikennettä harjoitettiin vuodesta 1924 vuoteen 1936. Katajanokan itäinen osa pysyi kaupunkilaisilta suljettuna. Kun merivoimien varuskunta ja sotasatama olivat siirtyneet Upinniemeen ja Valmetin telakka muuttanut Vuosaareen, pääosa vanhoista varasto- ja teollisuusrakennuksista purettiin. Arkkitehtikolmikko Vilhelm Helander, Pekka Pakkala ja Mikael Sundmanin suunnittelema ”Katajanokan kärjen” asemakaava vahvistettiin vuonna 1976, ja vuosina 1977–1986 alueelle nousi 21 uutta asuinkerrostaloa. Viimeiset vapaat tontit rakennettiin vuosina 2006–2009. Alueen kaavoituksessa pyrittiin takaisin umpikorttelimaiseen tiiviiseen kaupunkitilaan vastakohtana aiemmalle lähiörakentamiselle, mitä on pidetty käännekohtana suomalaisessa kaupunkisuunnittelussa. Lisäksi suunnitelmaa kiitettiin ympäröivän vanhan alueen rakennus- ja kulttuurihistoriallisten arvojen huomioon ottamisesta. Aukiotilat pyrittiin mitoittamaan todellisen käyttäjämäärän mukaan sopivan kokoisiksi. Suunnittelunormien vuoksi rakennustehokkuus jäi kuitenkin vanhaa osaa alhaisemmaksi. Punatiiliset julkisivut määrättiin paikalla muurattaviksi, vaikka elettiin elementtirakentamisen kulta-aikaa. Suuri osa taloista kaavoitettiin vuokra- tai hitas-taloiksi, ja siksi kustannustasosta piti tinkiä. Esimerkiksi pysäköinti piti järjestää maantasoisena. Viimeisissä, vuonna 2007 valmistuneissa, taloissa sen sijaan pysäköinti on maan alla. Vanha rakennuskanta otettiin uusiokäyttöön muun muassa liikuntatiloina ja kouluna.
Satama.
Katajanokan eteläinen ranta rakennettiin 1800-luvun lopulla tavaraliikennesatamaksi, joka oli samalla osa Eteläsatamaa. Katajanokasta tuli Suomen modernein satama. Sinne johti Töölönlahden eteläpuolella sijainneelta Töölön tavara-asemalta alkanut, kaupungin eteläisiä rantoja kiertänyt Helsingin satamarata, joka valmistui Vanhan kauppahallin kohdalle vuonna 1894. Seuraavana vuonna rata ulottui Katajanokalle. Satamaan rakennettiin iso ratapiha, ja raiteita kulki eri makasiinien välissä. Yksi raide ylsi aivan itäosaan asti. Uusia raiteita rakennettiin vielä vuosina 1966–1967.
Vuonna 1959 pystytettiin viimeiset Katajanokan 14 uudesta kolmijalkaisesta nosturista. Sen jälkeen Katajanokallakin pystyttiin parhaassa tapauksessa käyttämään kahta nosturia laivan jokaista luukkua kohden. Yksi uusista nostureista oli purkamassa S/S Nioben lastia, kun tavaravaunuletka törmäsi nosturin jalkaan paikassa, jossa nosturin ja rautatien kiskot kulkivat ristiin. Nosturi kaatui ja romuttui täysin, mutta sen kuljettaja selvisi onneksi vammoitta.
Satamatoimintaan liittyi aikoinaan lieveilmiöitä. Katajanokka oli 1800-luvulta 1900-luvun puoliväliin huonomaineista aluetta, jossa harjoitettiin viinan salakauppaa ja prostituutiota. Katajanokan pohjoisrannan ilmettä määrittivät pitkään huolintaliikkeiden suuret makasiinit. Pohjoisrannalla oli aikoinaan myös jätelaituri, jossa käymälätuotteet lastattiin proomuihin, joilla ne vietiin maalle peltoja lannoittamaan. Tosin jätteiden kuljettajat kaatoivat välillä lastinsa suoraan mereenkin.
Rahtisatama oli käynyt kannattamattomaksi, ja Katajanokan keskeinen sijainti sopi huonosti tavaraliikenteeseen. Satamaradan liikenne väheni, kun Eteläsatama muuttui pääosin autolauttasatamaksi. Autolauttaliikenteen aloitti 9. heinäkuuta 1974 Tukholmaan lähtenyt "M/S Viking 5". Rautatieliikenne Katajanokalle päättyi lopulta keväällä 1980. Neljä viimeistä satamanosturia purettiin tammikuussa 1986. Sataman entisen ratapihan paikalla on nykyisin leveä puistokatu, Katajanokanlaituri, jonka varrella sijaitsevia vanhoja makasiinirakennuksia on muutettu muun muassa hotelleiksi ja kongressikeskuksiksi. 
Katajanokan satama-alueen vartiointia tehostettiin 3. toukokuuta 1994 lähtien passintarkastuksen ja tullitoiminnan tehostamiseksi. Satama-alueella asioivilla tuli olla mukanaan valokuvallinen henkilökortti. Toukokuun alussa 1997 koko Eteläsataman porttivartiointi siirtyi vartiointiliikkeen hoidettavaksi.
Telakka.
Vuosina 1945–1970 Valmetin telakalla Katajanokan itäosassa valmistettiin noin 160 alusta, joista osa toimitettiin sotakorvauksina Neuvostoliitolle. Telakka työllisti noin tuhat työntekijää, ja se aiheutti huomattavaa läpikulkuliikennettä asuinkortteleiden ohi. Katajanokan ahtaus asetti rajoitteita sille, miten paljon toimintaa voitiin kehittää ja tuotantovolyymiä lisätä. Lopulta Valmet joutui etsimään telakalle uuden paikan. Telakka perustettiin Vuosaareen vuonna 1974 ja Katajanokan telakka lakkautettiin vuonna 1977. Viimeinen telakalta vesille laskettu alus oli tuotesäiliöalus "MT Tebostar" 26. huhtikuuta 1974. Paikalla toimi jonkin aikaa laivaromuttamo.
Jäänmurtajat.
Telakan entinen varustelulaituri vuokrattiin jäänmurtajien käyttöön 24. maaliskuuta 1975. Aiemminkin yksittäisiä jäänmurtajia oli kesäisin Katajanokan rannoilla. Jäänmurtajat olivat kesäisin hajallaan Helsingin satamissa ennen kuin ne saivat oman jäänmurtajasataman. Esimerkiksi kesällä 1971 jatkettiin vanhaa väliaikaista järjestelyä, jossa kaksi murtajaa oli Jätkäsaaressa, kolme Hietalahdessa ja kolme Valmetin telakan lähellä Katajanokalla. Murtajat kytkettiin kaupungin kaukolämpöverkkoon 10. joulukuuta 1979. Siihen saakka ne olivat tuottaneet itse tarvitsemansa lämmön ja lämpimän veden. 
Jäänmurtajat ovat monitoimimurtajia lukuun ottamatta edelleen kesälevossa Katajanokan rannassa. Monitoimimurtajat tarvitsevat laituritilaa vain varusteiden asennukseen ja varastointiin. Tällaista palvelua niille tarjoaa Kotkan satama. Nykyiset jäänmurtajat ovat Kontio, Otso, Voima, Urho, Sisu ja Polaris. Kesäaikaan laiturissa olevia jäänmurtajia on mahdollista vuokrata myös yksityistilaisuuksiin.
Suunnitelmia.
Katajanokalle oli tarkoitus rakentaa arkkitehtuurin ja muotoilun talo (Armi), jonka suunnittelusta järjestettiin arkkitehtikilpailu vuonna 2001. Rakennus olisi sijoittunut Enso Gutzeitin pääkonttorin viereen, Kanavaterminaalin paikalle. Hankkeelle ei saatu järjestettyä rahoitusta ja sen takana olleiden järjestöjen tiet erkanivat, joten hanke haudattiin lopulta vuonna 2006. Vuonna 2007 esiteltiin ajatus samalla paikalle rakennettavasta Alvar Aallon nimellä ja maineella ratsastavasta hotellista, jonka suunnittelijoiksi toivottiin sveitsiläisarkkitehteja Herzogia ja de Meuronia.
Vuonna 2006 esiteltiin suunnitelma sillan rakentamiseksi Katajanokalta Laajasaloon. Silta olisi tullut raitiovaunujen, jalankulun ja pyöräilyn käyttöön. Myöhemmissä versioissa osa sillasta korvattiin tunnelilla, ja vaihtoehtoiseksi reitiksi keksittiin Tervasaaren ja Sompasaaren kautta kulkeva linjaus. Myöhemmin Kruunusillat linjattiin kulkemaan Hakaniemen kautta. 
Helsingin hätäkeskukselle oli tarkoitus rakentaa tilat Katajanokalle. Myöhemmin tilojen vuokraa pidettiin liian kalliina, ja hätäkeskus päätettiin siirtää Keravalle. Luolille löydettiin kuitenkin uusi käyttäjä, jota ei kuitenkaan ole kerrottu julkisesti. Luolia louhittaessa räjäytykset aiheuttivat vaurioita muun muassa Luotsikadun varrella olevissa kiinteistöissä.
Nähtävyyksiä.
Katajanokan jugendtaloja.
Numeroinnit viittaavat Helsingin kaupungin kokousjärjestäjien virallisen sivuston kiertokäyntikartan kohdenumeroihin.