tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jacobus Kapteyn

Jacobus Cornelius Kapteyn, myös: Kapteijn, (19. tammikuuta 1851 Barneveld, Alankomaat – 18. kesäkuuta 1922 Amsterdam, Alankomaat) oli alankomaalainen tähtitieteilijä. Hän oli vuodesta 1875 Leidenin observatorion astronomi ja vuodesta 1878 Groningenin yliopiston professori. Hän perusti Groningeniin Astronomical Laboratoryn, jonka julkaisuihin hän kirjoitti itse, samoin hänen veljensä Willem Kapteyn. Hänen julkaisujaan on muun muassa hänen yhdessä David Gillin kanssa toimittamansa kolminiteinen "The Cape photographic Durchmusterung". Julkaisu sisältää tulokset Gillin eteläiseltä taivaanpallopuoliskolta ottamista ja Kapteynin mittaamista tähtivalokuvista. Siitä ja muista töistään hän sai vuonna 1902 Britannian astronomisen seuran kultamitalin. Kapteyn on tutkinut erityisesti tähtiä ja julkaissut tähtien ryhmittelystä, parallaksista, ominaisliikkeestä ja valosta teoksia eri julkaisusarjoissa ja artikkeleita aikakauskirjoissa.
Kathay

Kathay eli Cathay on Kiinan keskiaikainen nimitys. Sen arvellaan syntyneen kitaanien nimestä. Heimo on asunut 900-luvulta Koillis-Kiinassa. Sen ylivalta siellä lakkasi 1125. Muodossa "Kitai" nimitys on ollut Kiinan nimenä käytössä esimerkiksi Venäjällä, Iranissa ja Turkestanin kansoilla. Lentoyhtiö Cathay Pacific on saanut nimensä Kathayn mukaan.
Kari Juvan veistospuisto

Kari Juvan veistospuisto on kuvanveistäjä Kari Juvan yhdeksästätoista työstä koostuva veistospuisto Raahessa. Se perustettiin kesällä 2008 Raatihuoneenpuistoon.
Katgutti

Katgutti (&lt; engl. "catgut"), vanhoissa tietosanakirjoissa myös "katguti", on lampaiden ja vuohien suolista valmistettu lanka, jolla kirurgiassa on ommeltu haavoja, varsinkin syvemmällä ruumiissa olevia. Katgutin etuna on, että se liukenee vähitellen ruumiin nesteisiin ja siten häviää tehtävänsä tehtyään. Sitä käytetään myös muissa kuin kirurgisissa tarkoituksissa, kuten kielisoittimien kielissä.
Englanninkielisestä nimestään huolimatta katguttia ei ole koskaan valmistettu kissan suolista, vaan nimitys juontuu alkuaan arabian kielen sanasta "cither", joka tarkoittaa vanhaa kielisoitinta. Samaa juurta on englannin sana "kit", joka tarkoittaa viulua mutta myös kissanpentua, ja siten on helposti syntynyt etymologinen siirtymä kissaan. Sana voi johtua myös englannin kielen sanasta "cattle" ('karja')
Eläimen suolesta tehtyjen lankojen sijasta kudoksiin liukeneva eli "resorboituva" ommelaine valmistetaan nykyisin yleensä synteettisistä materiaaleista, polymeereistä, jotka kemiallisten reaktioiden avulla liukenevat kudoksiin. Ne myös liukenevat hitaammin kuin eläinperäiset.
Volosnja (joki Pihkovan alueella)

Volosnja () on Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueella virtaava Tšorjanan sivujoki, jonka pääuoma laskee Peipsijärveen.
Joen kulku.
Volosnja alkaa pienenä metsäpurona noin viisi kilometriä Gorodnjan () kylästä pohjoiseen. Seutu on Lugan ylängön länsirinteitä, jotka laskeutuvat Peipsin alangolle. Purolla on sen alkutaival jyrkähköä vesireittiä kohti luodetta. Yläjuoksilla se sijaitsee yli 75 metriä mpy. ja jo 11 kilometrin aikana se putoaa 36 metriin mpy. Joelle tulee siis pudotusta yli 39 metriä ja se on keskikaltevuudeksi muutettuna 3,5 metriä kilometrille (m/km). Puro on uurtanut itselleen kapean laakson, jossa se mutkittelee vähäisesti. Viiden kilometrin jälkeen sen reitti kääntyy vahvasti luoteeseen ja siihen johdetaan nyt tasaisen metsä- ja suoalueen kuivatusojia. Seudun ainoa järvi on Ojevo (). Alempana joki saavuttaa suoalueen Paletskij Mohin () eteläiset seudut. Täällä jokeen yhtyy sen tärkein sivujoki Vydreika (), joka kerää vetensä suoalueen itäpuolelta. Lopulta joki alittaa maantien 58K-096 ja tekee samalla käännöksen kohti lounasta. Käännöskohdassa siihen yhtyy Vydreikan lisäksi suoriksi kaivetut Bolšoje Orlovon ja Bereznon laskuojat. Joen ympäristö säilyy voimakkaasti ojitettuna loppuun asti. Lyhyt joki yhtyy Tšorjanaan Belojen ja Ludavskojen välisellä alueella. Joen uoma putoaa kääntöpaikasta yhtymäkohtaan enää neljä tai korkeintaan viisi metriä, jolloin joen kaltevuudeksi tulee alle metrin kilometriä kohti. Joki virtaa koko matkan asumattomalla seudulla .
Valuma-alue, sivu-uomia ja järviä.
Valuma-alue.
Volosnja, joka on siis Tšorjanan sivujoki, sijaitsee Narvanjoen vesistöalueessa Peipsijärven alueella. Tšorjana laskee Pihkovanjärven pohjoisrantaan, joka on Peipsijärven eteläisin järvenosa. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä kohti pohjoista ja laskee viimein Suomenlahteen. Volosnjan valuma-alue sijaitsee kokonaan Pihkovan alueella.
Sivu-uomia.
Volosnja virtaa voimakkaasti ojitetulla metsä- ja suoalueella eikä sen sivu-uomia ole nimetty karttoihin kattavasti. Pisin sivu-uoma on Vydreika (), joka yhtyy Volosnjaan kuusi kilometriä sen suusta, ulottuu yhdeksän kilometrin mittaisena Lugan ylängön rinteille. Sen pisin sivu-uoma on Mežnikin () ja ylempänä sijaitsee vielä toinen sivu-uoma Petunovin () puro.
Järviä.
Joen valuma-alueella on joitakin järviä. Alajuoksulla yhtyy pääuomaan pieni oja, joka alkaa pienestä Tutšnojeen järvestä. Sen pohjoispäässä sijaitsee vierekkäin kaksi suurempaa järveä Bolšoje Orlovo ja Berezno. Niitä yhdistää oja ja kumpikin järvi laskee pääuomaan lyhyellä ojalla. Näiden lähettyvillä on myös Vydreiskojeen järvi.
Hallintoalue.
Valtiollisen vesistörekisterin mukaan joki ja sen valuma-alue kuuluu Itämeren valuma-alueen piiriin (). Venäjän puoleisten vesistöjen hallintorakenteesta ei ole tässä tietoa, mutta alue sisältyy kuitenkin Pihkovan alueeseen. Joen vesistörekisterin numero on 01030000312102000027541 .
Harmaahuppukanastero

Harmaahuppukanastero ("Pseudasthenes steinbachi") on orneeroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö.
Harmaahuppukanastero voi kasvaa noin 16 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Harmaahuppukanastero muistuttaa huomattavasti punaperäkanasteroa ("Asthenes dorbignyi"). Sen pää ja rinta ovat harmaat ja siivet ruskeat. Pyrstö on pitkä ja väriltään punaruskea ja myös kyljet ovat punaruskeat.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Harmaahuppukanasteroa tavataan Argentiinan länsiosista. Lajin elinympäristöä ovat kuivat vuoriston pensaikot useimmiten 1 500–2 500 metrin korkeudella merenpinnasta.
Paijalan kappeli

Paijalan kappeli on Tuusulan keskuksen tuntumassa sijaitseva vuonna 1993 valmistunut siunauskappeli, jonka on suunnitellut arkkitehti Timo Suomalainen. Kappeli sijaitsee Paijalan hautausmaalla osoitteessa Paijalannummentie 11. Samalla hautausmaalla on myös puusta rakennettu Paijalan vanha kappeli, joka valmistui vuonna 1910.
Paijalan kappeli sijaitsee kangasluonnon ympäröimänä perinteisen hautausmaa-alueen ja luonnonmetsänä hoidetun alueen rajalla. Kappelisaliin mahtuu 125 henkeä ja käytettävissä on myös muistosali, joka on tarkoitettu 40–60 hengelle. Kappelisalin urut ovat urkurakentamo Veikko Virtasen työtä ja ne valmistuivat 1993. Kappelin kelloksi hankittiin takaisin seurakunnan aikanaan pois myymä Tuusulan kirkon kello, joka on valettu vuonna 1650.
Kappelin arkkitehtuuri.
Paijalan kappeli on yksi kolmesta arkkitehtitoimisto Timo ja Tuomo Suomalaisen suunnittelemasta siunauskappelista. Paijala on niistä viimeinen ja arkkitehti Timo Suomalaisen suunnittelema. Sen piirustukset valmistuivat 1992. Rakennuksessa näkyvät arkkitehtiveljesten tyyliä luoneet teemat, kuten irtiotto suorakulmaisista perusratkaisuista, hallitsevat veistokselliset muodot sekä vuoropuhelu sisä- ja ulkotilan välillä.
Kappelin julkisivuissa vuorottelevat valkobetonielementit ja kupari sekä suorakulmaisuutta välttelevät ikkunat, jotka muodostuvat erisuuntaisten jakopuitteiden leikkaamista lasikentistä. Kappelisalin sisätilaa hallitsee ikkunasta muodostuva alttariseinä, joka aukeaa kohti mukulakivillä päällystettyä alttaripihaa. Seurakuntalaisten pitkät puiset penkit ovat massiivisia, mutta metallista ja lasista valmistetut alttarikalusteet vaikuttavat ikkunan edessä lähes aineettoman keveiltä.
Laura Kieler

Laura Kieler, o. s. "Smith", oik. Laura Anna Sophie Müller Kieler Petersen (1849–1932) oli norjalais-tanskalainen kirjailija. Norjassa Tromssassa syntyneen Kielerin vanhemmat olivat norjalaisia. Hän päätyi naimisiin tanskalaisen yliopettajan V. T. J. Kielerin kanssa. Esikoisteoksensa "Brands dotre" (1869) hän julkaisi salanimellä "Lili". Hän asettui siinä vastustamaan Henrik Ibsenin "Brandia". Hän kuvaa saamelaisten elämää teoksissaan "André fra Kautokejno" (1879) sekä "Lavrekas Korhoinen" (1881), jonka tapahtumat sijoittuvat osin Suomeen. Oman lapsuutensa synkkää pietististä ympäristöä sekä omia uskonnollisia kamppailujaan hän kuvaa teoksessa "I en lysengels skikkelse" (1892).
Etelä-Jyllantiin asetuttuaan hän osallistui vastustamaan saksalaistuttamisyrityksiä pitämällä esitelmiä Etelä-Jyllannin oloista useissa Euroopan maissa, myös Suomessa 1903, sekä Amerikassa. Hän työskenteli sorrettujen hyväksi ja julkaisi Etelä-Jyllannin oloja käsitteleviä teoksia.
First Reformed

First Reformed on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut draamaelokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Paul Schrader. Sen pääosia näyttelevät Ethan Hawke, Amanda Seyfried ja Cedric Kyles.
"First Reformed" sai ensi-iltansa Venetsian elokuvajuhlilla 31. lokakuuta 2017. Paul Schrader sai elokuvasta parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen Oscar-ehdokkuuden.
Jukolan viesti 2011

Jukolan viesti 2011 eli Salpa-Jukola oli 63:s Jukolan viesti -tapahtuma. Se käytiin 18.–19. kesäkuuta 2011 Virolahden Ravijoella. Kilpailukeskuksena toimi oppimiskeskus Harjun alue. Järjestävä seura oli Vehkalahden Veikot. Samalla alueella järjestettiin Vehka-Jukola vuonna 1992. Tuolloin kilpailukeskus oli tosin eri paikassa. Miesten Jukolan viestin voitti Halden SK, jolle voitto oli seitsemäs. Se on toiseksi eniten kautta aikain Jukolan viestissä. Naisten 34:nen Venlojen viestin voitti Domnarvets GoIF, jolle voitto oli toinen. Kilpailu sai nimensä Jatkosodan alla rakennetusta puolustuslinjasta, Salpalinjasta.
Tulokset.
Venlojen viesti.
1. osuus: 6,9 km&lt;br&gt;
2. osuus: 6,2 km&lt;br&gt;
3. osuus: 5,1 km&lt;br&gt;
4. osuus: 8,5 km&lt;br&gt;
Joukkueita: 1 082, joista hyväksytysti maaliintulleita: 981
Jukolan viesti.
1. osuus: 11,5 km&lt;br&gt;
2. osuus: 11,4 km&lt;br&gt;
3. osuus: 13,6 km&lt;br&gt;
4. osuus: 8,3 km
5. osuus: 8,5 km&lt;br&gt;
6. osuus: 10,5 km&lt;br&gt;
7. osuus: 15,6 km
Joukkueita: 1 504, joista hyväksytysti maaliintulleita: 1 298
David Lyme

David Lyme (oikea nimi Jordi Cubino Bermejo, s. 22. marraskuuta 1966, Espanja) on espanjalainen laulaja, sanoittaja ja malli. Lymellä on yliopistokoulutus Kaliforniasta. Lyme oli 80-luvulla merkittävä italodiskolaulaja Espanjassa. Jordi Cubino on myynyt Lymen nimellä ja muilla nimillä Euroopassa noin 3 miljoonaa levyä.
Lyme tunnetaan "Sabadellin soundista", joka on italodiskon muunnelma. 
Lyme aloitti oopperalaulajana, mutta löysi sattumalta italodiskon. Vuonna 1985 David Lyme julkaisi ensimmäisen singlensä "Bambina". Lyme julkaisi 80-luvulla kaksi albumia. Lymen single "Perestroika" ei enää menestynyt myynnillisesti. Tämän takia Lyme lopetti musiikin teon.
Eucheuma

Eucheuma on Solieriaceae-heimoon kuuluva punaleväsuku. Suvun lajeja käytetään ravintona sekä muun muassa karrageenin valmistuksessa Itä-Aasiassa.
Seututie 447

Seututie 447 on Kangasniemeltä ja Pieksämäelle johtava seututie. Sen pituus on 40 kilometriä. Tie alkaa Kangasniemeltä valtatien 13 ja seututien 616 risteyksestä. Tie jatkuu pohjoiseen, ja Haarajoella siitä erkanee seututie 446. Seututie 447 jatkuu koilliseen, ja se kulkee Kutemajärven, Alajoen ja Halkokummun kautta. Halkokummun koillispuolella tie risteää yhdystien 4474 kanssa. Tie päättyy Pieksämäen Naarajärvellä valtatien 23 risteykseen.
Vuonna 2023 tien keskimääräinen vuorokausiliikenne (KVL) tien alkupisteen ja seututien 446 risteyksen välillä oli noin 1 500 ajoneuvoa vuorokaudessa. Seututien 446 risteyksen ja yhdystien 4474 risteyksen välillä liikenne oli noin 900 ajoneuvoa vuorokaudessa. Yhdystien 4474 risteyksen ja tien loppupisteen välillä liikenne oli 1 400–1 600 ajoneuvoa vuorokaudessa.
A Ghost Story

A Ghost Story on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen yliluonnollinen draamaelokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut David Lowery. Sen pääosia esittävät Casey Affleck ja Rooney Mara.
"A Ghost Story" sai maailmanensi-iltansa Sundancen elokuvajuhlilla 2017, jossa se oli ehdolla yleisöpalkinnon saajaksi. Elokuva sai positiivisen vastaanoton kriitikoilta.
Horace Kephart

Horace Sowers Kephart (8. syyskuuta 1862 East Salem, Pennsylvania – 2. huhtikuuta 1931 Bryson City, Pohjois-Carolina) oli yhdysvaltalainen matkakirjailija ja kirjastonhoitaja.
Elämä ja ura.
Horace Sowers Kephart syntyi 8. syyskuuta 1862 East Salemissa, Pennsylvaniassa Isaiah ja Mary Elizabeth Sowers Kephartille. Viiden vuoden ikäisenä Horace perheineen muutti Iowaan, jossa hän opiskeli vuosina 1871–1872. Vuonna 1876 Horace ja hänen perheensä palasivat takaisin Pennsylvaniaan josta he kuitenkin pian muuttivat Massachusettsiin. Syksyllä 1879 Kephart aloitti opinnot Bostonin yliopistossa. Seuraavana vuonna Kephart muutti New Yorkin Ithacaan, jossa hän työskenteli Cornellin yliopiston kirjastossa varakkaan Willard Fisken alaisena. Kephart matkusti kolmen vuoden kuluttua Italiaan, jossa hän toimi Fisken työntekijänä monissa kirjastoissa.
Vuonna 1886 Kephart ryhtyi Yalen yliopiston kirjaston kirjastonhoitajan sijaiseksi. New Havenissa asuessaan Kephart tutustui Laura Mackiin, jonka kanssa hän avioitui seuraavana vuonna. He saivat yhteensä kuusi lasta. Varsinaisen kirjailijanuransa hän aloitti New Haveniin muutettuaan. Kephart oli hyvin kiinnostunut Yhdysvaltain historiasta, joka näkyi hyvin paljon hänen kirjallisesta tuotannostaan.
Vuonna 1904 Kephartin vaimo Laura ja hänen kuusi lastaan muuttivat New Yorkiin ilman häntä. Kephart itse muutti asumaan Pohjois-Carolinaan, jossa hän myös vietti suurimman osan loppuelämästään. Kephart kuoli auto-onnettomuudessa 2. huhtikuuta 1931 lähellä Bryson Cityä, jonne hänet haudattiin. Hänen kunniakseen Tennesseessä sijaitsevalle vuorelle on annettu nimeksi Mount Kephart.
Victor 9000

Victor 9000 / Sirius 1 on Chuck Peddlen suunnittelema mikrotietokone. Tietokone esiteltiin COMDEX-messuilla vuonna 1981 ja ensimmäinen toimitus oli keväällä 1982. Tietokonetta myytiin Euroopassa nimellä Sirius 1 eri kotelolla.
Tekniset tiedot.
Laitteessa on Intel 8088 -suoritin. RAM-muistin määrä on laajennettavista 128 kilotavusta 896 kilotavuun.
Laitteessa on 12 tuuman yksivärinäyttö ja kaksi 5,25 tuuman levykeasemaa.
Laitteeseen oli saatavilla MS-DOS ja CP/M 86.
Idäntonnikala

Idäntonnikala ("Thunnus orientalis") on makrillien (Scombridae) heimoon ja tonnikalojen (Thunnini) tribukseen kuuluva Tyyneltämereltä tavattava pääosin epipelaginen ja mereinen kalalaji, joka on aiemmin luettu Atlantin valtamerellä elävän tonnikalan ("T. thunnus") alalajiksi.
Idäntonnikala on tavallisesti noin kahden metrin mittainen ja voi maksimissaan kasvaa noin kolmen metrin mittaan. Sen paino voi olla jopa 450 kilogrammaa.
Idäntonnikala käsittää yhden pääasiassa Tyynenmeren pohjoisosissa elävän kannan. Laji sietää hyvin vaihtelevia lämpotilaoloja. Se elää korkeintaan 550 metrin syvyydessä vedenpinnasta. Lajin kutevan kannan biomassaan perustuvien arvioiden mukaan sen populaatiot ovat heikentyneet 19–33 prosenttia viimeisten 22 vuoden aikana. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee lajin nykyisin vaarantuneeksi. Vielä IUCNin vuoden 2011 arviossa idäntonnikala luokiteltiin elinvoimaiseksi lajiksi.
Idäntonnikalan yksilöt muodostavat parvia koon mukaan, toisinaan muiden makrillilajien kanssa. Idäntonnikala saalistaa ravinnokseen monenlaisia parvessa eläviä kaloja ja kalmareita, mutta syö myös taskurapuja ja jossain määrin myös sessiilejä eliöitä. Kesäkuun ja syyskuun välisenä aikana idäntonnikala muuttaa pohjoiseen Baja Californian, Meksikon ja Kalifornian rannikkoalueita pitkin. Se saavuttaa sukukypsyyden 3–5-vuotiaana. Lajin sukupuolten määräsuhde on suunnilleen 1:1. Sen lisääntymistä on havaittu ainoastaan Tyynenmeren pohjoisosassa ja kutevia naaraita on havaittu pääasiassa toukokuun loppupuolelta heinäkuun alkupuolelle. Idäntonnikalan keskimääräinen suurin elinikä on ainakin 15 vuotta ja mahdollisesti jopa 26 vuotta.
Idäntonnikalalla on kaupallisesti tärkeä laji, jota Japani pyytää valtioista eniten. Sitä kalastetaan pääasiassa kurenuotilla.
Viron musiikki- ja teatteriakatemian teatterikoulu

Viron musiikki- ja teatteriakatemian teatterikoulu (vir. "Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikool") on Viron musiikki- ja teatteriakatemian yksikkö, joka tarjoaa teatterikoulutusta. 
Historia.
Nykyistä koulua edeltää vuonna 1938 Tallinnan konservatorioon perustettu "Tallinnan konservatorion valtiollinen teatterikoulu" ("Tallinna Konservatooriumi Riiklik Lavakunstikool"). Se lopetti kuitenkin toimintansa jo vuonna 1941, sillä sillä ei ollut edellytyksiä toimia Neuvostoliiton ja Saksan miehittämässä Virossa. Koulusta valmistui vuonna 1941 yksi vuosikurssillinen näyttelijöitä. Kurssilta valmistui muun muassa Voldemar Panso. 
Voldemar Panson johdolla aloitti vuonna 1957 "Tallinnan valtiollisen konservatorion teatterilaitos" ("Tallinna Riikliku Konseratooriumi lavakunstikateeder"). Panso toimi laitoksen johdossa kuolemaansa saakka vuonna 1977. 
Vuonna 1993 konservatorio nimettiin "Viron musiikkiakatemiaksi" ja vuonna 2005 "Viron musiikki- ja teatteriakatemiaksi". Teatterikoulun nykyinen nimi otettiin käyttöön vuonna 2005.
Pääru Oja

Pääru Oja (s. 16. toukokuuta 1989 Tallinna, Viron sosialistinen neuvostotasavalta) on virolainen näyttelijä. 
Oja valmistui näyttelijäksi vuonna 2012 Viron musiikki- ja teatteriakatemian teatterikoulusta, minkä jälkeen hän on toiminut Viron draamateatterin näyttelijänä. 
Teatteriroolien lisäksi hän on esiintynyt muun muassa elokuvassa "1944 ja sarjassa "Operaatio Valhalla"
Santtu Tschernichin

Alexander (Santtu) Tschernichin-Tauro (1889 Kuopio – 28. joulukuuta 1960 Tampere) oli suomalainen kapteeni ja varhainen ilmailun pioneeri Suomessa. Hän oli myös yksi Suomen ilmavoimien ensimmäisistä lentäjistä. 
Santtu Tschernichin kävi Suomen Liikemiesten Kauppaopiston ja toimi sitten liikealalla. Hän innostui lentämisestä ja rakensi vuonna 1908 Kuopiossa lehdistä hankkimiensa tietojen avulla Suomen ensimmäisen liitolentokoneen (riippuliitimen), jolla hän teki liitolentokokeita lähtemällä lentoon kallionkielekkeeltä. Vuonna 1912 Tschernichin rakensi vielä toisen liitolentokoneen, jolla hän onnistui pysymään ilmassa 70 askeleen mittaisen matkan.
Suomen sisällissodan aikana Tschernichin osallistui valkoisten puolella Kuopion, Varkauden ja Mäntyharjun taisteluihin. Hän liittyi sitten sodan aikana perustettuihin ilmavoimiin ja palveli tähystäjäoppilaana Antrean lentoasemalla. Sodan jälkeen Tschernichin jäi puolustusvoimien palvelukseen ja hän suoritti elokuussa 1918 ohjaajatutkinnon Libaun merilentokoulussa Saksassa. Hän palveli Sortavalan, Koiviston ja Viipurin lentoasemilla ja oli neljän vuoden ajan Sortavalan lentoaseman päällikkönä. Tschernichin osallistui lentäjänä Aunuksen retkeen. Hänen koneensa ammuttiin alas mutta hän vältti vangiksi joutumisen ja onnistui myös yön aikana hakemaan vihollisen puolelle jääneen koneensa takaisin. Tschernichin toimi sitten tiedustelulentäjänä Porajärven taisteluissa. 
Inkerin sotatoimien aikana syksyllä 1919 Tschernichin putosi pommilastissa olleella koneella maahan Perkjärvellä ja hän sai silloin vammoja, joista hän kärsi loppuikänsä. Koivistolla hänen koneensa putosi mereen mutta Tschernichin onnistui pelastautumaan uimalla. Tschernichin erosi puolustusvoimien palveluksesta vuonna 1929 ja työskenteli sitten liikealalla. Vuonna 1932 hän palasi puolustusministeriöön ja toimi taisteluvälineosaston tarkastajana. Sotavuosina Tschernichin oli ilmavoimain varikon päällikkönä Suinulassa. Hän muutti jatkosodan loppuvaiheessa Tampereelle ja asui siellä sitten loppuikänsä.
Hendrik Toompere (vuonna 1965 syntynyt näyttelijä)

Hendrik Toompere (s 5. kesäkuuta 1965) on virolainen ohjaaja ja näyttelijä. 
Elämäkerta.
Toompere opiskeli Tallinnan valtiollisen konservatorion teatterilaitoksessa vuosina 1984–1988. Vuosina 1988–1990 hän toimi näyttelijänä Tallinnan nuorisoteatterissa ja vuosina 1990–1998 Viron draamateatterissa. 
Vuodesta 1998 Toompere on toiminut Viron draamateatterin ohjaajana ja vuosina 2006–2010 lisäksi Viron musiikki- ja teatteriakatemian teatterikoulun opettajana. 
Yksityiselämä.
Toomperen isoisä oli painija Herman Kruusenberg. Hänen isänsä Hendrik Toompere ja äiti Maie Toompere olivat nukketeatterinäyttelijöitä. Myös hänen sisarensa Harriet Toompere on näyttelijä. 
Toompere tunnetaan Virossa "Hendrik Toompere juuniorina" erotuksena isästään. Myös Toomperen poika on nimeltään Hendrik, joka tunnetaan vastaavasti "Hendrik Toompere juunior juuniorina". Hänkin on isänsä tapaan näyttelijä ja vuodesta 2018 Viron draamateatterin taiteellinen johtaja.
Meelis

Meelis on virolainen miehen etunimi, joka kuuluu Viron 50 yleisimmän miehennimen joukkoon. Meeliksen nimipäivää vietetään Virossa 31. tammikuuta.
Meelis-nimi kuuluu suomen "mieli"-sanan vastineisiin perustuviin nimiin, joita itämerensuomalaisessa esikristillisessä nimistössä on ollut runsaasti. Keskiaikaisissa lähteissä nimeä on kirjoitettu esimerkiksi muodoissa "Meles, Melles" tai "Mellys" (kirjoitustavan epämääräisyyden vuoksi alkuperäistä ääntämystä on vaikea tunnistaa). Meelis-nimen teki Virossa suosituksi Enn Kippelin historiallinen kertomus "Meelis", joka ilmestyi vuonna 1941 ja sen jälkeen Neuvosto-Virossa useina uusintapainoksina vuosikymmenten ajan. Tarinan nimihenkilö on fiktiivinen hahmo, historiallisen henkilön, Sakalan päällikön Lembitun poika, joka kaatuu puolustaessaan Tarttoa 1224 saksalaisten ristiritarien hyökkäykseltä yhdessä Novgorodin liittolaisen, Koknesen ruhtinaan Vjatškon kanssa.
Meelis-nimeä käytetään myös Suomessa. Digi- ja väestötietoviraston mukaan se on vuoteen 2020 mennessä ollut etunimenä noin 910–915 miehellä. Nimi ei ole päässyt suomalaiseen almanakkaan.
Jun Bouterey-Ishido

Jun Bouterey-Ishido (s. 13. maaliskuuta 1990 Christchurch) on uusiseelantilainen pianisti.
Bouterey-Ishido aloitti pianonsoiton 5-vuotiaana. Hän on opiskellut Canterburyn yliopistossa, Franz Lisztin musiikkiakatemiassa, Stuttgartin musiikin ja esittävien taiteiden yliopistossa ja Baselin kaupungin musiikkiakatemiassa. Maisterinarvot hänellä on pianonsoitossa ja kamarimusiikissa. Hänen opettajiensa joukossa on ollut Kirill Gerstein. Hän on osallistunut muiden muassa Edith Fischerin, Ferenc Radosin, Jorge Pepi-Alosin, Piers Lanen, Alfred Brendelin ja Thomas Adèsin pitämille mestarikursseille. 
Bouterey-Ishido piti ensimmäisen resitaalinsa ulkomailla vuonna 2002 Australiassa. Sittemmin hän on esiintynyt sooloresitalistina esimerkiksi Kyproksella, Sveitsissä, Unkarissa, Saksassa, Chilessä ja Japanissa. Hän oli mukana perustamassa palkittua Calvino Trioa. Hänen henkilökohtaisia kilpailumenestyksiään ovat olleet ensipalkinto Kerikerin kansainvälisessä pianokilpailussa (2008) ja toinen sija Maj Lind -pianokilpailussa (2017). Bouterey-Ishido on levyttänyt säveltäjä Gao Pingin teoksia.
Bouterey-Ishidon veli on sellisti Yuuki Bouterey-Ishido.
Jussi Tiinus

Jussi Tiinus (20. marraskuuta 1883 Vuole, Inkeri – 3. tammikuuta 1961 Helsinki) oli inkerinsuomalainen kapteeni, opettaja, toimittaja ja suomentaja. 
Pohjois-Inkerissä Vuoleen pitäjän Ylä-Miikkulaisten kylässä syntynyt Tiinus kävi keskikoulun ja Kolppanan opettajaseminaarin. Hän toimi sitten kansakoulunopettajana Uudessakylässä Inkerissä ja hän osallistui myös inkeriläisten valistusrientoihin. Tiinus joutui pakenemaan Suomen puolelle vuonna 1905 jouduttuaan vaikeuksiin venäläisten viranomaisten kanssa valistustyönsä takia. Suomessa Tiinus oli toimituksen jäsenenä Viipuri-, Mikkelin Sanomat-, Satakunta- ja Suomalainen-lehdissä. Hän oli jonkin aikaa Hartolan kansanopiston johtajana ja hän oli sen jälkeen työssä Turun ja Porin läänin lääninhallituksessa ylimääräisenä lääninkanslistina. Tiinus toimi sittemmin nimismiehenä Jomalassa Ahvenanmaalla, Taivassalossa, Mynämäellä ja Elimäellä. Tiinuksen pääsy nimismieheksi vuonna 1913 herätti huomiota lehdistössä, koska Tiinus joka oli Venäjän kansalainen nimitettiin virkaan erivapaudella. Mynämäellä hän osallistui vuonna 1917 paikallisen suojeluskunnan perustamiseen ja hän oli sitten jatkossakin mukana suojeluskuntien toiminnassa niin kauan kuin järjestö oli olemassa. Tiinus pääsi Suomen armeijaan vänrikiksi vaikka hän oli vielä Neuvosto-Venäjän kansalainen. Hän anoi Suomen kansalaisuutta vuonna 1922. Tiinus oli 1920-luvulla ylimääräisenä komisariona Riihimäen poliisilaitoksella ja vuodesta 1929 komisariona Lahden poliisilaitoksella. Välirauhan aikana Tiinus oli pääesikunnassa toimistoupseerina.
Tetum prasa

Tetum prasa on tetumin kielen muoto, jota puhutaan pääsääntöisesti Itä-Timorin pääkaupungin Dilin alueella. Kieltä kutsutaan tästä syystä joskus nimellä tetum dili. Sananmukaisesti termeillä "tetum prasa" ja "tetum dili" tarkoitetaan "kaupungin tetumia". Puhujia kielellä on noin 50 000.
Muun muassa Ethnologue määrittelee tetum prasan tetumiin perustuvaksi kreolikieleksi. Tetum prasa on ottanut paljon vaikutteita portugalista. Tetum ja tetum prasa ovat kuitenkin hyvin läheistä sukua toisilleen. Tetum prasalla ei katsota olevan murteita..
Numerot 1–10 tetumiksi:
Iiyama

Iiyama () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Kōshin’etsun alueella Naganon prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin pohjoisosassa Chikumajoen alajuoksulla. Kaupunki käsittää valtaosan Iiyaman altaasta, jota ympäröivät vuoristoalueet, lounaassa Madaraon ylänkö. Pohjoisessa kaupunki rajautuu Niigatan prefektuuriin. Iiyamassa on 19 550 asukasta (toukokuussa 2020) ja sen pinta-ala on 202,43 neliökilometriä.
Iiyama kehittyi 1500-luvulta lähtien linnanaluskaupunkina, mutta ei syrjäisen sijaintinsa ja runsaslumisen ilmastonsa vuoksi kaupungistunut kovin voimakkaasti. Iiyaman linnan rakennutti Uesugi Kenshin. Perinteisiä elinkeinoja ovat japaninpaperin ja buddhalaisten alttareiden ("butsudan") valmistus. Nykyisin kaupungissa on esimerkiksi hiihtovälineiden tuotantoa ja sinne on rakennettu useita laskettelukeskuksia. Maaseutualueilla viljellään riisiä ja vihanneksia. Kaupunkioikeudet Iiyama sai vuonna 1954, kun Iiyaman maaseutukaupunkiin liitettiin kuusi ympäröivää kyläkuntaa.
Iiyaman kantakaupunki on säilyttänyt vanhan linnanaluskaupungin rakenteensa. Iiyaman linnanrauniot tunnetaan kirsikankukkien katselupaikkana. Kaupungin rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat muun muassa Hakusan-jinjan šintolainen pyhäkkö, joka on rakennettu Muromachi-kaudella, sekä Shinshū-jin ja Shōju-anin buddhalaiset temppelit. Eräs luonnonnähtävyys on kaupungin itäosassa sijaitseva Hokuryūjärvi. Iiyamaa palvelevat suurnopeusjunayhteys Hokuriku Shinkansen ja JR Higashi-Nihonin Iiyama-linja.
Lasi- ja Posliinityöväen Liitto

Lasi- ja Posliinityöväen Liitto (LPL) oli vuosina 1906–1994 toiminut suomalainen ammattiliitto. Liitto kuului Suomen Ammattijärjestöön vuosina 1907–1930, Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliittoon 1930–1969 ja Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestöön 1969–1994. Vuonna 1994 liitto yhdistyi edellisvuonna muodostettuun Kemianliittoon. Liitto julkaisi lehteä "Lasi ja Posliini" (1982–1994).
Liittotoimisto sijaitsi Karhulassa, kunnes se vuonna 1935 siirrettiin Helsinkiin.
Historia.
Suomen Lasiteollisuustyöväen Liitto perustettiin 30. joulukuuta 1906 alkaen pidetyssä kokouksessa ja liitto aloitti toimintansa vuoden alussa. Liitto liittyi keskusjärjestö SAJ:hin ensimmäisen toimintavuotensa aikana. Vuoden 1907 lopussa liittoon kuului 150 jäsentä ja 4 osastoa. Liittoon kuuluivat perustettaessa vain lasiteollisuuden ammattityöntekijät, lasinpuhaltajat ja hiojat. Vuoden 1917 sääntömuutoksella mukaan hyväksyttiin kaikki lasiteollisuudessa työskentelevät.
Loppuvuonna 1929 sosialidemokraattien johtama liitto päätti erota vasemmiston hallitsemasta SAJ:stä. Päätös alistettiin jäsenäänestykseen, jossa se hyväksyttiin maaliskuussa 1930 äänin 162–66. SAJ kehotti linjalleen uskollisia työläisiä eroamaan lasiliitosta ja liittymään Suomen Rakennustyöväen Liittoon. Liitto osallistui uutta keskusliittoa valmistelleen toimikunnan työhön, ja se oli yksi SAK:n perustajajärjestöistä lokakuussa 1930. Vuoden 1931 lopussa liittoon kuului 148 jäsentä. Vuonna 1934 SAK teki päätökseen liittää liittoon posliini-, keramiikka- ja sähkölamppualat. Liiton nimi vaihdettiin myöhemmin vaihdosta kuvaavaksi.
Vuonna 1945 LPL vastusti urakkatöissä käytettyä järjestelmää, jossa naiset saivat pienempää palkkaa samasta työstä.
Arabian posliinitehtaalla Helsingissä käytiin 1940-luvulla useita työtaisteluita. Vuonna 1944 tehtaan ammattiosasto onnistui lakossa, jonka tavoitteena oli pääluottamusmiehen erottamisen peruuttaminen. Syksyllä 1946 työläiset vaativat tehtaan kansallistamista istumalakolla. Syksyllä 1948 käytiin pitkällinen työtaistelu työtahdista ja työehtosopimuksesta. Ammattiosasto ei saanut SAK:lta lupaa lakkoon, vaikka LPL tuki vaatimusta. Arabian lakko alkoi pääluottamusmies Arvo Hautalan johdolla 27. syyskuuta LPL:n johdon estely-yrityksistä huolimatta. Lakkoa tukivat kommunistit ja vastustivat sosialidemokraatit. Lokakuun loppupuolella lakkolaisia tukenut nuorten mielenosoitus yltyi mellakaksi ja poliisi käytti sen hajottamiseen voimakeinoja. Eri alojen työläiset järjestivät tapahtuneen jälkeen lyhyitä poliisiväkivaltaa vastustaneita työnseisauksia. Lakko päättyi tappioon marraskuun alussa, kun tehtaanjohto irtisanoi lakkoilijat ja noin 600–800 työläistä menetti työpaikkansa.
Vuonna 1950 liittoon kuului 17 ammattiosastoa ja 3 246 jäsentä. LPL solmi lasiteollisuuden, posliiniteollisuuden, sähkölampputeollisuuden sekä lasinleikkaus- ja hiomoalan työehtosopimukset, jotka kattoivat noin 4 500–5 000 työntekijää.
Ammatillisen liikkeen 1960-luvun hajaannusaikana SAJ pyrki järjestämään lasi- ja posliinityöläisiä Yleis ja erikoisalojen liittoon. Vuonna 1962 LPL vastusti SAK:n osallistumista Karjalaisen hallitukseen.
Wororalaiset kielet

Wororalaiset kielet, joskus myös worrorralaiset, on pieni australialaisiin kieliin kuuluva kieliperhe. Maantieteellisesti se sijoittuu Länsi-Australian pohjoisosiin (Kimberleyn alue). Kieliä katsotaan olevan yhteensä 16, jotka jaetaan kolmeen alaryhmään:
Kuten pama-nyungalaisissa kielissä, erotetaan wororalaisissa kielissäkin inklusiivi ja ekslkusiivi. Pronominien lukuja ovat yksikkö, kaksikko, kolmikko ja monikko.
Pohjoismansi

Pohjoismansi on mansin kielen ainut nykyisin puhuttava murre. Tosin itämansilla saattaa vielä olla muutama puhuja. Pohjoismansilla on vajaa tuhat puhujaa, ja se on erittäin uhanalainen. Pohjoismansia puhutaan nykyään Severnaja Sosva -, Sygva- ja Verhnjaja Lozva -jokien varsilla Hanti-Mansiassa Venäjällä. Murre jakautuu neljään paikalliseen murteeseen: Ob, Sosva, Sygva ja Ylä-Lozva. 
Pohjoismansin Sosvan murre on mansin kielen kirjakielen pohjana. 1930-luvulla sille luotiin latinaiseen kirjaimistoon perustuva kirjakieli ja aakkosto, mutta 1937 siirryttiin käyttämään kyrillistä kirjaimistoa. Pohjoismansin, kuten obinugrilaisten kielten, sanajärjestys on subjekti-objekti-verbi (SOV). Pohjoismansin sanastoon kuuluu melko suuri määrä metsästykseen, poronhoitoon, kalastukseen ja luonnonalueisiin liittyviä sanoja ja muotoja.
Reet

Reet on virolainen naisen etunimi, joka kuuluu Viron 50 yleisimmän naisennimen joukkoon. Nimi pohjautuu Margaretaan. Reetin nimipäivää vietetään Virossa 13. heinäkuuta.
Reet-nimeä käytetään myös Suomessa. Digi- ja väestötietoviraston mukaan se on vuoteen 2020 mennessä ollut etunimenä noin kahdellasadalla naisella.
Haukiputaan Veikot

Haukiputaan Veikot r.y. on SLU:n alainen vuonna 1930 Oulun Haukiputaalla perustettu yleisseura, jonka lajivalikoimaan kuuluvat hiihto, judo, yleisurheilu ja kuntourheilu. 
Seuran alkuvaiheet 1930-luvulta linkittyvät Martinniemessä toiminneeseen sahaan ja sen urheilukerhoon.
Aithikos Istrialainen

Aithikos (Æthicus) Istrialainen mainitaan erään myöhäislatinan kielellä säilyneen maailmankertomuksen eli kosmografian tekijänä. Kirjan on käsikirjoitusten tiedonannon mukaan kreikkalaisesta alkuteoksesta lyhennellen latinaksi kääntänyt presbyteri Hieronymus. Tekijä kertoo matkustaneensa muun muassa kaukaisissa Pohjoismaissakin ja antaa oudonnimisistä maista ja kansoista outoja, osaksi satumaisia tietoja. 
Teoksen syntyperästä ja arvosta on oltu eri mieltä. Useimmat tutkijat ovat tulleet siihen päätökseen, että kreikkalaista alkutekstiä ei ole ollut olemassakaan, vaan että kirja on kauttaaltaan myöhempi kirjoitus, kirjoitettu noin 600-luvulla jaa. Toiset taas, kuten teoksen julkaisija Wuttke, ovat koettaneet todistuksilla tukea kirjassa olevia tietoja sen syntyperästä ja ovat sitä mieltä, että sen on kreikasta kääntänyt kirkkoisä Hieronymus (347–420). Samoin on koetettu todistaa, että Aithikoksen kertomuksilla on ainakin jotakin arvoa. Niinpä on suomalainen tutkija Kustavi Grotenfelt koettanut Aithikoksen outoja juttuja seulomalla osoittaa, että muutamat niissä olevat tiedot kohdistuvat Suomeenkin ("Munitian saari") ja sen silloisiin asukkaisiin (”koirankuonolaiset” eli cananealaiset).
Sinappikuoriainen

Sinappikuoriainen ("Phaedon cochleariae") on lehtikuoriaisten heimoon kuuluva kovakuoriaislaji. Aikuinen sinappikuoriainen on ulkonäöltään pyöreä, metallinkiiltoinen ja väriltään tummanvihreä tai melkein musta. Aikuisena sen pituus on 3,5–4,5 mm. Lajin tuntosarvet ovat pitkät, ohuet ja pääasiallisesti mustat. Sinappikuoriaisen muna on vaaleankeltainen, pituudeltaan noin 1 mm ja muodoltaan soikea. Yksi sinappikuoriaisnaaras voi tuottaa 400 munaa. Alkioiden kehitys kestää 9–10 päivää. Toukka on väriltään likaisen keltainen ja sillä on kiiltävän musta pää. Toukan pituus on 5,5 mm.
Sinappikuoriaista esiintyy Euroopassa, Etu- ja Keski-Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Sinappikuoriainen on Suomessa luokiteltu vakiintuneeksi ja elinvoimaiseksi lajiksi.
Nyulnyulaiset kielet

Nyulnyulaiset kielet on australialaisiin kieliin kuuluva kieliperhe Australian pohjoisosissa. Kieliperheeseen kuuluu kymmenen kieltä:
Itäbalttilaiset kielet

Itäbalttilaiset kielet on balttilaisten kielten päähaaran alaryhmä länsibalttilaisten kielten ohella. Itäbalttilaisia kieliä puhutaan ja on puhuttu nykyisten Latvian, Liettuan, Puolan ja Venäjän alueilla.
Itäbalttilaiset kielet, joihin kuuluvat latvian kieli ja latgallin kieli sekä liettuan kieli ja samogitian kieli, ovat ainoita nykyisin puhuttavia balttilaisia kieliä. Latvialla on noin 2,2 miljoonaa puhujaa, latgallilla 200 000, liettualla 3,4 miljoonaa ja samogitianilla 500 000. Selonin kieli ja semgallin kieli ovat hävinneet keskiajalla tai hieman sen jälkeen. 1600-luvulla hävinneen kuurin kielen asema suhteessa itä- ja länsibalttilaisiin kieliin on epäselvä. 
Luokittelu.
Itäbalttilaiset kielet:
Tõnis

Tõnis on virolainen miehen etunimi, joka pohjautuu kreikkalais-latinalaiseen nimeen Antonius. Tõnis ja samaa perua oleva etunimi Tõnu tulivat laajalti käyttöön jo 1400–1700-luvuilla. Tõnisin ja Tõnun nimipäivää vietetään Virossa 17. tammikuuta.
Nimeä tavataan jonkin verran myös Suomessa. Digi- ja väestötietoviraston mukaan se on vuoteen 2020 mennessä ollut etunimenä noin 290 miehellä. 
Nimen ääntäminen.
Tõnis-nimessä olevaa keskivokaalia õ ei esiinny suomen kielessä. Se tuotetaan muuten samaan tapaan kuin "u"-äänne, mutta huulia ei pyöristetä, vaan ne ovat hymyasennossa (eli "e"-asennossa).
Tõnis-nimessä konsonantti "n" liudentuu eli sen kanssa äännetään samanaikaisesti "i" tai "j".
Ai shang liang ge wo

Ai shang liang ge wo (, ) on televisioyhtiö TTV:n esittämä taiwanilainen draamasarja, jota on esitetty vuodesta 2014 alkaen ja jossa on 20 jaksoa. Sen päärooleissa ovat Aaron Yan, Tia Lee, Jack Li ja Katherine Wang.
Juoni.
Draamasarjassa yhtiönsä ongelmien kanssa kamppaileva nainen, Tao Le-Si, tapaa rikkaan ja menestyvän miehen, Lu Tian-Xingin. Samanaikaisesti Le-Si pyrkii taistelemaan erästä toimitusjohtajaa vastaan, joka haluaa myydä hänen yhtiönsä. Lopulta paljastuu, että Lu Tian-Xing ja toimitusjohtaja ovat sama henkilö.
Kantavaakuna

Kantavaakunat ovat saksalaisen kielialueen vanhimman aatelin (Uradel) muinaisaateliston vaakunoita ajalta ennen varsinaisen heraldiikan yleistystä käyttöä. Vaakunat ovat ikivanhoja ennen 1400-luvun silloisen merkittävien aatelissukujen vaakunoita. Aateliselle ominaisen kilven muodostaa kilpi, sen yläpuolelle sijoitettu patakypärä. Vaakunoihin on vaihdettu kypärä, joka nykyisin vakiintuneen saksalais-pohjoismaisen käytännön mukaan sopii kaikille aatelisille ei ainoastaan vain niiden sukunsa vanhimmille, vaakunat luokitellaankin usein jalosukuisten eli vähintään vapaaherran tai paronin arvoisiksi vaakunoiksi.
Terminologia.
Kantavaakunan termi (saksaksi "Uradel") on termi joka on otettu käyttöön saksassa 1800-luvun lopulla viittaamaan niihin perheisiin jotka olivat jalosukuisten (vapaaherran tai paronisukuisten) jälkeläisiä ja peräisin ennen 1400-luvulta vuoteen 1100-luvulle, Uradel termillä viitataan Pohjoiseurooppalaisten ritarisukujen aatelistoon jotka ovat jalosukuisen syntyperää ennen vuoden 1400-luvulta, kirjassa kerrotaan aateliskirjeiden lähettämisestä sekä niiden myöntöpäivistä.
Uradel venäläinen aatelisto , venäläinen muinainen aatelisto, adjektiivi "uradelig" tai "uradlig") on termi, joka otettiin käyttöön Saksassa 1800-luvun lopulla viittaamaan niihin tai niiden perheisiin jotka olivat jalosukuisia peräisin 1400-luvulta tai aikaisemmin.
Arvo Suomela

Arvo Aarne Suomela (6. marraskuuta 1909 Vehmaa – 28. heinäkuuta 1941 Suojärvi) oli suomalainen keskimatkojen juoksija. Hän edusti urallaan Turun Urheiluliittoa (TuUL) ja saavutti seuran riveissä useita SM-viestimestaruuksia. 
Suomela kilpaili 1930-luvulla niin 800 kuin 1 500 metrillä. Hän saavutti TuUL:n riveissä maastojuoksun lyhyen matkan joukkuekilpailussa mestaruuden vuonna 1932. Hän voitti saman matkan joukkuemestaruuden myös vuonna 1934 ja oli henkilökohtaisissa kilpailussa viides. 
Ratajuoksun SM-viesteissä Suomela oli TuUL:n riveissä vuosina 1932, 1933 ja 1934 juoksemassa seuralleen mestaruutta 4 × 1 500 metrin viestissä. Vuoden 1934 viestikisoissa TuUL ja Suomela saavuttivat kultaa myös 4 × 800 metrillä. Hän oli mukana myös TuUL:n 4 × 1 500 metrin joukkueessa vuonna 1935 sen saavuttaessa hopeaa ja vuonna 1937 pronssia. Suomela saavutti TuUL-riveissä pronssia 4 × 800 metrin viestissä vuoden 1932 kisoissa.
Arvo Suomela sijoittui Kalevan kisoissa 1 500 metrillä kuudenneksi vuosina 1933 ja 1934. Parhaat ratajuoksuajat olivat 800 metrillä 1.57,0 ja 1 500 metrillä 3.58,9. Ne syntyivät kaudella 1933, jolloin hän oli mukana myös Turun Urheiluliiton 4 × 1 500 metrin Suomen ennätyksen ja samalla epävirallisen seurojen maailmanennätyksen tehneessä nelikössä, jossa muut jäsenet olivat Kalle Tuominen sekä olympiavoittajat Paavo Nurmi ja Harri Larva. Suomela oli jo aiemmin mukana Suomen ennätyksen 4 × 800 metrin tehneessä vuoden 1934 SM-viestijoukkueessa SE-ajan ollessa 7.56,8.
Suomela oli ennen sotavuosia yksityisyrittäjä. Hän kaatui Jatkosodan hyökkäysvaiheessa Suojärven Näätäojalla. Hän oli kaatuessaan sotamies Jalkaväkirykmentti 56:ssa.
Mariansiivet

Mariansiivet ("Blotiella") on tesmasaniaiskasvien (Dennstaedtiaceae) heimoon kuuluva saniaissuku. Sukuun kuuluu noin 10–20 lajia.
Justinus Kerner

Justinus Andreas Christian Kerner (1786–1862) oli saksalainen runoilija ja piirilääkäri, joka kirjoitti myös lääketieteellisistä aiheista. Hän oli Weinsbergissä ylilääkärinä 1818–1851. Viimeisinä ikävuosinaan hän sokeutui. Kernerin runot ovat milloin henkevän sielukkaita, milloin surumielisiä, milloin ne taas uhkuvat elämäniloa ja voimakasta huumoria.
Kernerin kaunokirjallisista tuotteista ovat mainittavia oivalliset romanssit, humoristinen romaani "Reiseschatten" (1811), omaelämäkerta "Bilderbuch aus meiner Knabenzeit" (1849), "Dichtungen" (1841), "Lyrische Gedichte" (1848), "Der letzte Blütenstrauß" (1852), "Winterblüten" (1859). Hänen henkimaailmaa ja sen ulottumista maalliseen elämään koskevia tutkistelujaan on aikoinaan pidetty erikoisina. Niitä on esimerkiksi teoksissa "Geschichte Zweier Somnambulen" (1824) ja "Die Seherin von Prevorst" (1829).
Kerner julkaisi ensimmäisenä botulismin taudinkuvan 1817 ja sen jälkeen aiheesta kaksi kirjaa vuosina 1820 ja 1822. Hän teki aiheesta tutkimusta syöttämällä pilaantuneista makkaroista valmistamaansa uutetta eläimille ja kokeili sitä myös itseensä.
Henkilöstöhallintajärjestelmä

Henkilöstöhallintajärjestelmä on tietojärjestelmä jonka avulla organisaation henkilöstöhallinto pyrkii hallinnoimaan henkilöjohtamiseen ja työsuhteeseen liittyviä asioita. 
Sisältö.
Henkilöstöhallintajärjestelmä sisältää usein työntekijöistä muun muassa seuraavanlaista tietoa:
Voisalmenrata

Voisalmenrata on Lappeenrannassa sijaitseva vähäliikenteinen teollisuusrautatie, jonka pituus on 5,6 kilometriä. Se erkanee Lappeenrannan rautatieaseman eteläpuolelta ja mutkittelee kaupungin keskustan läpi päättyen Metsä Woodin sahalle Voisalmensaaressa. Radan varrella on sijainnut Lappeenrannan alkuperäinen rautatieasema.
Jukolan viesti 2010

Jukolan viesti 2010 eli Kytäjä-Jukola oli 62. Jukolan viesti -tapahtuma. Se käytiin 19.–20. kesäkuuta 2010 Hyvinkään Kytäjällä. Järjestävät seurat olivat Hyvinkään Rasti ja Rajamäen Rykmentti. Samalla alueella järjestettiin vuoden 1981 Jukolan viesti. Lisäksi Hyvinkään Rasti oli järjestämässä vuoden 1970 Jukolan viestiä Riihimäellä. Miesten Jukolan viestin voitti Halden SK, jolle voitto oli kuudes. Naisten 33:nen Venlojen viestin voitti Tampereen Pyrintö, jolle voitto oli neljäs.
Tulokset.
Venlojen viesti.
1. osuus: 5,1 km&lt;br&gt;
2. osuus: 4,4 km&lt;br&gt;
3. osuus: 6,2 km&lt;br&gt;
4. osuus: 7,5 km&lt;br&gt;
Joukkueita: 1 107, joista hyväksytysti maaliintulleita: 997
Jukolan viesti.
1. osuus: 9,8 km&lt;br&gt;
2. osuus: 10,0 km&lt;br&gt;
3. osuus: 11,3 km&lt;br&gt;
4. osuus: 6,9 km
5. osuus: 6,8 km&lt;br&gt;
6. osuus: 9,2 km&lt;br&gt;
7. osuus: 13,4 km
Joukkueita: 1 556, joista hyväksytysti maaliintulleita: 1 232
Aino Karppinen

Aino Karppinen (s. 7. elokuuta 1998 Rovaniemi) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Svenska damhockeyliganissa pelaavaa Luleå HF:ää.
Ura.
Seuraura.
Karppinen on Rovaniemen Kiekon oma kasvatti. Hän pelasi ensimmäiset aikuisten pelinsä kaudella 2013–2014 naisten Mestiksessä, jossa pelasi yhteensä kuusi ottelua ilman tehopisteitä. Karppinen toimi kaudella 2016–2017 RoKin varakapteenina.
Kaudeksi 2018–2019 hän siirtyi naisten Liigassa pelaavan Oulun Kärppien riveihin, jossa voitti kauden päätteeksi SM-pronssia.
Karppinen siirtyi kaudeksi 2020–2021 naisten Liigaan nousseen kasvattajaseuransa RoKin riveihin.
Karppinen on pelannut naisten liigassa 75 runkosarjaottelua, joissa hän on tehnyt 13 ja syöttänyt 24 maalia. Pelaamissaan 15 pudotuspeliottelussa hän on antanut yhden maalisyötön. Hän siirtyi kesken kauden 2021–2022 Ruotsin SDHL:ssä pelaavaan Luleå HF:ään.
Maajoukkueura.
Karppinen on pelannut 13 alle 18-vuotiaiden tyttöjen maaottelua. Ikäluokan MM-kilpailuissa hän on pelannut viisi ottelua. Hän on pelannut 24 naisten maaottelua, joissa hän on syöttänyt neljä maalia. Hän pelasi kaksi ottelua ilman tehopisteitä Suomen pronssijoukkueessa Kanadan MM-kilpailuissa 2021.
Jouko Laakso

Jouko Vento Laakso (s. 10. heinäkuuta 1941 Turku) on suomalainen poliitikko, yrittäjä ja EU-kriitikko. Laakso oli pitkään kansalaisliiton jäsen ja hän toimi jonkin aikaa myös puolueen varapuheenjohtajana. Lisäksi hän oli puolueen Varsinais-Suomen piirin puheenjohtaja ainakin vuonna 2007. Puolueen nimi oli Laakson jäsenyyden aikana ensin Vapaan Suomen Liitto, sitten Itsenäisyyspuolue Vapaan Suomen Liitto ja sitten Itsenäisyyspuolue.
Laakso on johtanut Euroopan unioniin torjuvasti suhtautunutta Suomi: Ei-EU -yhdistystä joka osallistui 2000-luvun alkuvuosina Muutosvoimat Suomi -puolueen perustamiseen. Muutosvoimat Suomi väitti vuonna 2003 olleensa saman vuoden eduskuntavaalien "ainoa todellinen vaihtoehto Brysseliin rähmällään oleville eduskuntapuolueille".
Laakso on ollut Turku 2029 -säätiön hallituksen jäsen.
Vaalit ja puoluejäsenyydet.
Laakso oli Itsenäisyyspuolueen ehdokkaana mm. vuoden 2007 eduskuntavaaleissa.
Vuonna 2011 Laakso erosi Itsenäisyyspuolueesta. Lähtö puolueesta ei ollut yllätys, sillä hän oli osallistunut vuoden 2008 kunnallisvaaleihin Turussa kristillisdemokraattien ehdokkaana. Itsenäisyyspuolueesta erottuaan Laakso ei kuitenkaan liittynyt kristillisdemokraatteihin vaan hän liittyi perussuomalaisten jäseneksi vuonna 2012. Myöhemmin hänet valittiin myös Turun Perussuomalaiset ry:n hallituksen jäseneksi ja Turun Perussuomalaisten edustajaksi piiriyhdistyksen kokouksiin.
Syksyn 2012 kuntavaaleissa Laakso valittiin Turun kaupunginvaltuuston jäseneksi perussuomalaisena.
Vuonna 2014 Laakso ja silloinen Turun Perussuomalaiset ry:n varapuheenjohtaja Tuomas Tähti muodostivat perussuomalaisen ehdokaslistan Turun Katariinanseurakuntaan evankelis-luterilaisen kirkon vaaleissa. Ne olivat kaikkien aikojen ensimmäiset seurakuntavaalit, joihin perussuomalaiset osallistuivat Turussa omilla listoillaan. Perussuomalaiset jäivät ilman paikkoja seurakunnassa.
Kevään 2017 kuntavaaleissa turkulaiset äänestäjät valitsivat Laakson varavaltuutetuksi.
Riita valtuustoryhmän johtajuudesta.
Syksyn 2012 kuntavaalien jälkeen Perussuomalaisten Turun kaupunginvaltuustoryhmässä riideltiin ryhmän puheenjohtajuudesta. Laakso valittiin ryhmän johtajaksi marraskuussa 2012 eli pian kuntavaalien jälkeen, mutta osa valtuustoryhmästä katsoi, että valinta oli vain lyhytaikainen ja että puheenjohtajuus koski lähinnä luottamuspaikkaneuvottelujen ajanjaksoa. Laakso oli eri mieltä ja piti kiinni ryhmän puheenjohtajuudesta. Tammikuussa 2013 pidettiin kokous, jossa uudeksi puheenjohtajaksi valittiin kaupunginvaltuutettu Mikael Miikkola. Laakso väitti, että kyseinen kokous oli laiton.
Riiteleminen sai paljon huomiota sanomalehdissä. Silloinen perussuomalaisten puheenjohtaja Timo Soini sanoi, että riitelijöiden pitäisi hävetä.
Perussuomalaisten puoluetoimiston työntekijä Matti Putkonen kävi Turussa purkamassa kiistaa. Helmikuussa 2013 kaupunginvaltuutettu Ville Tavio valittiin valtuustoryhmän uudeksi puheenjohtajaksi ja Jouko Laakso valittiin varapuheenjohtajaksi.
Bolšoje Orlovo (järvi Pihkovan alueella)

Bolšoje Orlovo () on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Outovan piirissä.
Maantietoa.
Järvi on 1,3 kilometriä pitkä, 1,0 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 74 hehtaaria. Se sijaitsee laajalla suoalueella Bereznon länsipuolella. Järvi on muuten pyöreän muotoinen, mutta sen länsirannassa on 250 metriä pitkä lahti. Sen keskisyvyys on 2,6 metriä ja sen syvänteessä on 3,8 metriä vettä. Järvi on saareton. Järvi on asumaton eikä sinne tule tietä. Bereznon itärannassa sijaitsee lähin kylä Gluš ().
Luontoarvoja.
Järvessä elää ainakin hauki, särki, ahven, kiiski, made, salakka, ruutana, sorva, säyne, suutari, mutakala ja rantanuoliainen, sekä jokirapua, jota on niukasti. Järvessä on mutapohja, mutta rannoilla saattaa näkyä hiekkapohjaa. Sen rannat ovat suomaata tai paikoitelleen metsämaata. Suolla ranta muodostuu kelluvista turvehetteiköstä. Metsäisillä rannoilla on puunrunkoja kaatunut rantaveteen.
Vesistösuhteita.
Bolšoje Orlovo sijaitsee Tšorjanan sivujoen Volosnjan valuma-alueella. Tšorjana laskee Peipsijärveen, jonka Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkaa laskujoki Narvanjoki, joka jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Järven valuma-alueen koko on 6,3 neliökilometriä . Orlovo ja Berezno muodostavat yhdessä lammen kanssa kolmen järven kokonaisuuden. Orlovon lahteen laskee lounaasta päin suo-oja ja suurien järvien välillä on luonnollisen oloinen yhdysoja. Tämän vuoksi voidaan olettaa, että myös Orlovossa on vedenpinta 36 metriä mpy. Järvien välissä sijaitsee lampi, mutta sillä ei ole ojaa Orlovoon. Sekä Orlovosta että Bereznosta on kaivettu johto-ojat Volosnjaan.
Tungrit

Tungrit () olivat alun perin germaaninen heimo, joka ylitti Reinin ja asettui asumaan Galliaan. Tungrien pääkaupunki oli Atuacutum tai Aduaca Tungrorum, nykyinen Tongeren. Ilmeisesti tungrit muuttivat alueelle, jossa olivat aiemmin asuneet eburonit, ja heidän naapureinaan olivat nervit. Tacituksen mukaan tungrit olivat ensimmäinen Reinin ylittänyt germaaniheimo, ja heidän alkuperäinen nimensä olisi ollut "Germani".