tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Valkoyökönlehti

Valkoyökönlehti ("Pinguicula alpina") on pieni, monivuotinen, Euraasiassa tavattava yökönlehtilaji. Laji käyttää ravinnokseen pieniä hyönteisiä eli se on lihansyöjäkasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Valkoyökönlehden lehdet ovat tyviruusukkeena maan rajassa. Ruusukkeessa on tavallisesti 5–8 lyhytruotista lehteä. Vaalean kellanvihreä lehtilapa on 2–5 senttimetrin pituinen, ehytlaitainen, soikeahko ja laidoiltaan ylöspäin kiertyvä. Lehtien yläpinta on tahmea. Lehtiruusukkeen keskeltä nousee tavallisesti 1–4 kukkavanaa, jotka ovat 5–15 senttimetriä pitkiä. Vana on lähes kalju ja sen kärjessä on kukka. Kukan verhiö on kaksihuulinen: ylähuuli on kolmiliuskainen ja alahuuli kaksiliuskainen. Teriö on 10–16 millimetriä pitkä ja väriltään valkoinen, lisäksi alahuulessa on yksi tai kaksi keltaista täplää. Myös teriö on kaksihuulinen: ylähuuli on kaksiliuskainen ja alahuuli kolmiliuskainen. Nielu on avoin. Teriön kannus on lyhyt, leveä, käyrä ja tylppä. Kota on monisiemeninen. Kasvin juuret ovat pitkiä ja paksuja. Suomessa valkoyökönlehti kukkii kesä-heinäkuussa. Valkoyökönlehti leviää suvuttomasti mehevien juuriensa avulla ja muodostaa tiiviitä mättäitä.
Levinneisyys.
Valkoyökönlehti on Euraasiassa kasvava vuoristojen ja pohjoisten seutujen laji. Sen levinneisyysalue on jääkauden jäljiltä hajanainen. Euroopassa sitä tavataan Pyreneillä, Alppien alueella, Karpaateilla, Islannissa, Norjan ja Ruotsin keski- ja pohjoisosissa, Pohjois-Suomessa ja Pohjois-Venäjällä. Lisäksi sitä tavataan kalkkialueilla Ruotsin Gotlannissa sekä paikoin Baltiassa. Skotlannista laji on kuollut sukupuuttoon. Aasian puolella valkoyökönlehden levinneisyysalue jatkuu Pohjois-Siperiassa, sekä erillisinä esiintyminä Mongoliassa ja Himalajan alueella.
Suomessa valkoyökönlehti kuuluu alkuperäislajistoon. Lajia tavataan Suomessa ainoastaan Lapissa ja Koillismaalla. Yleisin laji on Sallan–Kuusamon alueella, Utsjoella, Inarin pohjoisosissa sekä Käsivarren pohjoisosissa Enontekiöllä.
Elinympäristö.
Valkoyökönlehti vaatii kostean kasvupaikan. Sitä kasvaa muun muassa letoilla, tihkupinnoilla, puronvarsilla ja kosteilla kallionseinämillä. Laji on kalkinsuosija.
Valkoyökönlehden kasvupaikat ovat niukkaravinteisia. Lisäravinteita kasvi saa muiden yökönlehtilajien tapaan saalistamalla hyönteisiä. Kiiltävät mutta tahmeat lehdet houkuttelevat pieniä hyönteisiä, jotka jäävät niihin kiinni. Kun hyönteinen on kuollut, lehden pinnalla olevat entsyymit sulattavat sen vähitellen kasvin ravinnoksi.
Käyttö.
Ruotsissa eri yökönlehtilajeja on käytetty viilin tapaisen maitotuotteen valmistukseen. Tuoreita lehtiä laitettiin siivilän pohjalle ja päälle kaadettiin maitoa. Siivilöidyn maidon annettiin seistä muutaman päivän, kunnes se oli jähmettynyt viiliksi. Valmistustavan kirjoitti ylös jo Carl von Linné teoksessaan "Flora Lapponica" (1737).
Meru (vuori)

Meru on aktiivinen tulivuori 70 kilometriä Kilimanjarosta länteen. Meru on 4 565 metriä korkea ja näkyy kirkkaana päivänä Kilimanjarolle asti. 
Vuoren huippu on lännestä katsottuna kartiomainen, mutta itäpuolella näkyy 7 800 vuotta sitten tulivuoren purkauksen yhteydessä syntynyt 5 km leveä kaldera. Merulla on viimeksi ollut pieni tulivuorenpurkaus vuonna 1910. 
Merun huipulla on lipputanko, jossa on Tansanian lippu. Siellä on myös kivinen merkkipaalu, jossa lukee "Socialist Peak 4562.13M" (suom. Sosialistihuippu).
Afrikankalliopääsky

Afrikankalliopääsky ("Ptyonoprogne fuligula") on pienikokoinen eteläinen pääskylaji. Lajista on myös käytetty nimeä "Hirundo fuligula". Lajista on erotettu omaksi lajikseen aavikkopääsky ("Ptyonoprogne obsoleta").
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 12,5 cm, siipien kärkiväli 27,5–30 cm ja paino keskimäärin noin 15 g. Afrikankalliopääsky on törmäpääskyn kokoinen ja väritykseltään suuresti samannäköinen kuin kalliopääsky, josta sen erottaa hieman vaaleampi yleisväritys ja valkoinen, viiruton kurkku. Sukupuolet ovat samannäköisiä.
Esiintyminen.
Afrikankalliopääskyllä on kymmeniä erillispopulaatioita Afrikassa, jossa laajin yhtenäinen esiintymisalue on Luoteis-Afrikassa Saharassa. Afrikan lisäksi sitä tavataan Lähi-idässä ja Arabian niemimaalla sekä Irakin ja Intian välisellä alueella. Maantieteellinen muuntelu on hyvin laajaa. Se on enimmäkseen paikkalintu, eikä sitä ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö.
Lämpimien alueiden vuoristoiset ja kallioiset alueet, joilla se korvaa pohjoisemman kalliopääskyn. Paikoin pesimäpopulaatioita on myös kaupungeissa, muun muassa Abu Simbelissä. Talvisin laji voi esiintyä suurina parvina soilla ja järvillä.
Lisääntyminen.
Pesä on savesta muurattu kuppi, joka on liimattu saveen sekoitetulla syljellä pystysuoraan kallioon, siltaan, rakennukseen tai muuhun rakennelmaan. Sen rakentaminen kestää noin 40 päivää ja molemmat emot osallistuvat muuraustöihin. Munia on 2–3, ja molemmat puolisot hautovat niitä noin 17 päivää. Hyvin kuumilla alueilla emot peittävät munat päivän kuumimmaksi ajaksi. Pesäpoikasaika vaihtelee 15–30 päivään. Niillä on tavallisesti 2, paikoin 3 pesyettä.
Ravinto.
Kuten muutkin pääskyt, myös afrikankalliopääsky syö ilmameren hyönteisiä ja hämähäkkejä.
Pallotuoli

Pallotuoli on Eero Aarnion vuonna 1963 suunnittelema tuoli, joka tunnetaan futuristisesta pallomaisesta muotoilustaan. Sen kuori on lasikuitua ja sisus kankaalla verhoiltua vaahtomuovia. Se on suunniteltu hotelleihin, lentoasemille, parvekkeille tai vaikka valtamerilaivan kannelle eli paikkoihin, missä se suojaa tuulelta ja ympäristön hälyltä.
Tuoli oli ensimmäistä kertaa näytteillä Kölnin huonekalumessuilla Askon osastolla vuonna 1966, ja se sai suuren suosion. 
Pallotuolista tuli yksi 1960-luvun kansainvälisistä muoti-ikoneista. Aarnio osti tuolin hallintaoikeudet takaisin Askolta 1990-luvun alussa. Vuonna 2005 tuoleja valmisti saksalainen yritys ja kappalehinta oli 4 500 euroa. Vientiä oli etenkin Japaniin ja Yhdysvaltoihin. 
Vuoden 2016 joulukuusta alkaen Pallotuolia valmistaa ja myy Eero Aarnio Originals. Marraskuussa 2018 yritys valmisti pallotuolista Mikki Hiiri -version yhteistyössä Disneyn kanssa.
Pallotuoli kuuluu muun muassa Victoria and Albert Museumin kokoelmiin.
Sluis

Sluis on kunta Alankomaissa, Zeelandin provinssissa. Asukkaita kunnassa on 24 204 (30.6.2008) ja väestötiheys on 86 as./km². Kunnan pinta-ala on 307,01 neliökilometriä, josta vettä on 26,74 km². Sluisin pormestarina toimii Jaap Sala. Sluisin keskuspaikka on Oostburg. 
Sluisin naapurikunnat ovat Vlissingen pohjoisessa, Terneuzen idässä, Sint-Laureins kaakossa, Maldegem etelässä, Damme lounaassa ja Knokke-Heist lännessä. Neljä viimeisenä mainittua ovat osa Belgiaa.
Kesäkuussa 1340 Sluisin lähistöllä käytiin meritaistelu. Nykyinen Sluisin kunta syntyi 1. tammikuuta 2003, kun Oostburgin ja Sluis-Aardenburgin kunnat yhdistyivät.
Asutuskeskukset.
Sluisin kunta muodostuu seuraavista asutuskeskuksista:
Sint Anna ter Muidenin kylä, joka sijaitsee noin kilometrin Sluisin keskustasta länteen, on Alankomaiden läntisin piste. Asukkaita kylässä on noin 50 (2001).
Heribert Mühlen

Heribert Mühlen (27. huhtikuuta 1927 – 25. toukokuuta 2006) oli saksalainen teologi. Hän toimi vuosina 1962–1997 dogmatiikan ja dogmaattisen historian professorina Paderbornissa. Hän sai katolisen pappisvihkimyksen Aachenissa 5. maaliskuuta 1955. 
Mühlen oli asiantuntijana Vatikaanin toisessa kirkolliskokouksessa. Hänen teologisia ajatuksiaan on julkaistu useissa kirjoissa. 
Mönchengladbachissa syntynyt Mühlen opiskeli aikoinaan Bonnissa ja Freiburg im Breisgaussa. Hän tuli tunnetuksi kirkon karismaattisen uudistumisen puolestapuhujana.
Ruostearatit

 
Ruostearatit ("Hapalopsittaca") on papukaijojen heimoon kuuluva lintusuku. Sukuun kuuluu 4 lajia.
Etelänaratit

 
Etelänaratit ("Enicognathus") on papukaijojen heimoon kuuluva lintusuku. Sukuun kuuluu 2 lajia.
Molemmat etelänaratti-lajit ovat pitkäpyrstöisiä ja noin 33-40 cm pitkiä nokasta pyrstön kärkeen, paino on noin 160-240 grammaa. Etelänaratti on pienempi kuin chilenaratti. Ne ovat vihreän sävyisiä punaruskeilla kuvioilla. Lajit tunnistaa sukulaislajeiksi, mutta ne on helppo erottaa toisistaan: chilenaratilla on luonnostaan pitkä, loivasti kaartuva nokka. Etelänaratilla taas on enemmän suomukuviota höyhenpuvussaan, verrattuna chilenaratin yksivärisempään höyhenykseen.
Lurit (lintusuku)

 
Lurit ("Lorius") on kaijojen heimoon kuuluva lintusuku. Sen ja muutaman muun suvun lajit luettiin aiemmin lurien heimoon Loriidae, mutta nykyisin ne kuuluvat samaan heimoon kuin muutkin kaijat.
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1944

Yhdysvaltain presidentinvaalit 1944 järjestettiin Yhdysvaltojen vielä käydessä toista maailmansotaa. Presidentti Franklin D. Roosevelt oli ollut virassa kauemmin kuin yksikään toinen presidentti, mutta oli silti suosittu. Roosevelt voitti odotetusti republikaanivastustajansa Thomas E. Deweyn.
Roosevelt kuoli vuoden 1945 huhtikuussa, ja presidentiksi nousi varapresidentti Harry S. Truman. 
Demokraattien esivaalit.
Demokraattipuolue ja istuva presidentti Franklin D. Roosevelt olivat olleet vallassa jo vuodesta 1932. Demokraateilla oli laaja momentum, koska Rooseveltin alla liittolaiset ja Yhdysvallat olivat kokeneet suuria voittoja toisessa maailmansodassa, kuten Normandian maihinnousun, Leytenlahden taistelun ja Operaatio Soihdun menestykset. Roosevelt oli myös onnistunut vahvistamaan Yhdysvaltojen taloutta, joka voimistui vahvasti Pearl Harborin hyökkäyksen jälkeen. Roosevelt ei kuitenkaan aluksi ollut ehdolla ja Rooseveltin liittolaista, Harry Hopkinsia pidettiin todennäköisenä ehdokkaana. Roosevelt kuitenkin päätti olla ehdolla vielä neljännen kerran, ensimmäisenä ja ainoana kertana Yhdysvaltojen historiassa.
Monet konservatiivit ja talousoikeistolaiset demokraatit eivät suosineet Rooseveltin vasemmistolaista talouspolitiikkaa ja vastustivat alkuvuodesta 1944 Yhdysvaltain korkeimman oikeuden Smith vastaan Allwright päätöstä, jonka seurauksena Texasissa kiellettiin vain valkoisille oleva esivaali järjestelmä. He myös kyseenalaistivat Rooseveltin terveyttä. Nämä konservatiiviset demokraatit, nk. "Texas Regulars" irtautuivat puolueesta, mutta he eivät onnistuneet nimeämään omaa ehdokasta.
Kuitenkin istuvaa varapresidenttiä, Henry A. Wallacea ei nimetty uudelleen ehdokkaaksi, koska häntä pidettiin liian vasemmistolaisena. Roosevelt olisi kuitenkin halunnut hänet, mutta puoluekoneisto painosti Rooseveltia ja hän lopulta hyväksyi varapresidenttiehdokkaaksi Missourin senaattori Harry S. Trumanin.
Republikaanien esivaalit.
Republikaanipuolue ei hallinnut Yhdysvaltain edustajainhuonetta tai senaattia, eivätkä he olleet voittaneet presidentinvaaleja sitten vuodesta 1928. Puolueen ehdokkuutta hakivat Ohion senaattori ja entisen presidentti William Howard Taftin tunnettu poika, Robert A. Taft, vuoden 1940 vaalien ehdokas, Wendell Willkie sekä liberaalirepublikaani, New Yorkin kuvernööri Thomas Dewey. Muita ehdokkaita olivat mm. Tyynellä valtamerellä Yhdysvaltojen asevoimia komentava Douglas MacArthur, mutta hän johti sotatoimia. Dewey myös valittiin, koska hänen katsottiin pystyvän haastamaan Rooseveltin suosio molempien kotiosavaltiossa, New Yorkissa, koska hän oli voittanut kuvernöörivaalit 1942.
Kampanjointi.
Roosevelt ei kampanjoinut erikoisemmin armeijan ylipäällikkyyden ja sodan stressin sekä heikentyneen kunnon takia. Truman kuitenkin vieraili useissa osavaltioissa keräten tukea. Dewey puolestaan kampanjoi aktiivisemmin ja hyökkäsi Roosveltin perustamiin New Deal -ohjelmiin, koska hänen mielestään ne loivat epävarmuutta etenkin PK-yrityksille.
Ivory Tower

”Ivory Tower” on Anna Abreun ensimmäisen albumin toinen single, joka julkaistiin 15. lokakuuta 2007. Kappale oli yksi syksyn 2007 suurimmista hiteistä.
Kappaleen on säveltänyt, sanoittanut sekä tuottanut Rauli Eskolin.
Musiikkivideo.
Video on kuvattu hyödyntäen green screeniä, eli video on kuvattu vihreää taustakangasta vasten ja tietokoneella tehtävässä jälkituotannossa tausta on muokattu pääosin valkoiseksi. Taustalla näkyy myös otteita kappaleen sanoituksista. Videolla nähdään Annan lisäksi myös taustatanssijoita.
Musiikkivideon on ohjannut Jaakko Manninen, joka on ohjannut myös Abreun edellisen ”End of Love” -singlen musiikkivideon.
&lt;br clear="left"&gt;
Mordon Malitoli

Mordon Malitoli (s. 5. elokuuta 1968 Sambia) on sambialainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on edustanut Suomessa Rovaniemen Palloseuraa ja pelannut viitenä kautena Veikkausliigaa.
Sambian maajoukkueessa Malitoli on pelannut 35 ottelua.
Korpinen (Utajärvi)

Korpinen (joskus myös "Korpisenjärvi") on Kiiminkijoen vesistöön kuuluva pinta-alaltaan 11 hehtaarin laajuinen järvi Utajärven kunnan Juorkunan kylässä.
Järvi sijaitsee Juorkunan lounaisosassa Lauttalammelta noin kilometri koilliseen ja Penikkajärveltä saman verran pohjoiseen. Järvi on erämaavesi, koska sinne ei ole muuta yhteyttä kuin polut Lauttalammin Toivolasta ja Penikkajärven Purikkaalta. Juorkunan Olvaksen ja Hetekyläntien välisen metsäautotien pistotie tosin tulee Lauttasuon kohdalla järven länsipuolelle vain vajaan kilometrin päähän.
Järvi ympäristöineen.
Järven etelärannalla on Uturankangas, jossa on entinen pieni peltoalue. Muuten rannat ovat suota, lännessä Lauttasuo, pohjoisessa Siltasalmensuo ja itäkoillisessa laaja Siiransuo. Järven ympäristö on asumaton. Järven kaloja ovat hauki, ahven ja särki. Järvi on hyvin matala, siinä kasvaa sekä ulpukkaa että laajoina alueina ahvenvitaa. Vesi, joka tullee järveen pääosin läheisiltä soilta, on tummaa. Järven laskuoja on puro nimeltään Korpisenoja ja se laskee Kiiminkijokeen Alavuotolla.
Keat

 
Keat ("Nestor") on uudenseelanninpapukaijojen heimoon kuuluva lintusuku. Suvun elossa olevat lajit elävät Uudessa-Seelannissa, mutta sukupuuttoon kuollut norfolkinsaarenkaka eli Australialle kuuluvalla Norfolkinsaarella.
Nieuwerkerk aan den IJssel

Nieuwerkerk aan den IJssel on Alankomaissa, Etelä-Hollannin provinssissa, Hollandse IJssel -joen varrella sijaitseva kunta. Asukkaita kunnassa on 21 674 (30.6.2008) ja väestötiheys on 1 255 as./km². Kunnan pinta-ala on 18,47 neliökilometriä, josta vettä on 1,2 km². Nieuwerkerk aan den IJsselin pormestari on A.F. Bonthuis.
Nieuwerkerk on mahdollisesti alkanut muodostua vuoden 1250 tienoilla. Ensimmäinen maininta paikkakunnasta (nimellä "Nuwekerke") on vuodelta 1282.
Kunnan alueella sijaitsee Alankomaiden matalin kohta, 6,76 metriä merenpinnan alapuolella. ()
Nieuwerkerk aan den IJsselin ystävyyskunta on Bückeburg Saksassa (vuodesta 1974).
Lauri Leino

Lauri Leino (21. maaliskuuta 1904 Kuusankoski – 20. maaliskuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja. Hän esiintyi kaikkiaan yli 200 roolissa, ohjasi noin 150 näytelmää ja tuli suurelle yleisölle tunnetuksi televisiosarjan "Havukka-ahon ajattelija" (1971) nimiroolista.
Leino aloitti teatteriuransa synnyinkuntansa Kuusankosken harrastajanäyttämöltä. Peltisepän ammatin ohella hän aloitti vuonna 1929 Tampereen Työväen Teatterin iltanäyttelijänä ja näytteli sitten Jyväskylässä. Vuodesta 1934 hän toimi johtajana ensin Kuusankosken Näyttämöllä, sitten Joensuun Teatterissa, Lohjan Teatterissa, Joensuun Työväen Teatterissa ja vuodesta 1949 Hämeenlinnan Työväen Teatterissa. Läpi 1960-luvun hän työskenteli Tampereen Teatterissa, josta jäi eläkkeelle 1969 mutta jatkoi vierailijana. Hän vieraili Suomen Kansallisteatterissa 1951 ja 1972.
Leinolle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1963.
Televisiossa Leino esiintyi pääroolissa Konsta Pylkkäsenä sarjassa "Havukka-ahon ajattelija" (1971), joka perustui Veikko Huovisen samannimiseen romaaniin. Roolista tuli Leinolle leimaa-antava, sillä hän esitti sitä myös radiokuunnelmassa "Havukka-ahon ajattelija" ja Tampereen Teatterissa. Leino näytteli viidessä elokuvassa, joista merkittävimpiin kuului suutari Topiaan rooli Valentin Vaalan elokuvassa "Nummisuutarit" (1957).
Leino kuoli 73-vuotiaana vuonna 1978. Vielä samana vuonna Leino nähtiin pienessä sivuroolissa ruotsalais-suomalaisessa yhteiselokuvassa "Tuntematon ystävä".
Matthias Freihof

Matthias Freihof (25. marraskuuta 1961, Plauen, Itä-Saksa) on saksalainen, Berliinissä vaikuttava näyttelijä ja laulaja. Hän on näytellyt muun muassa rikossarjassa "Siska" rikoskomisario Lorenz Wiegandia vuosina 1998-2002. Hän on näytellyt myös sarjoissa "Marienhof" ja "Kettu". Freihof on saanut näyttelijänoppinsa Berliinin Hochschule für Schauspielkunst Ernst Bushissa.
Yksityiselämä.
Freihof harrastaa laskettelua ja uintia. Hän osaa soittaa kitaraa. Freihof puhuu englantia, saksaa, ranskaa, venäjää ja kreikkaa.
Gokaidō

Gokaidō (, "viisi tietä") tarkoittaa viittä merkittävää Japanin pääkaupungista Edosta eli nykyisestä Tokiosta Edo-kaudella lähtenyttä maantietä (kaidō). Tärkein niistä oli Tōkaidō, joka yhdisti Edon Kiotoon. Tokugawa Ieyasu aloitti viiden tien rakentamisen vuonna 1601 kasvattaakseen valtaansa, mutta vasta hänen pojanpojanpoikansa Tokugawa Ietsuna, Tokugawa-shōgunaatin neljäs shōgun, julisti ne tärkeiksi valtateiksi. Lukuisia postiasemia rakennettiin teiden varsille tarjoamaan matkaajille mahdollisuuden lepoon ja tarvikkeiden hankintaan.
Hiroshige on kuvannut näitä reittejä puupiirrossarjoissaan "Tokaidon tien 53 pysähdyspaikkaa" ja "Kisokaidon tien 69 pysähdyspaikkaa". Teokset olivat näytteillä Helsingissä Ateneumin taidemuseossa osana "Matkalla Edoon" -näyttelyä (5. syyskuuta – 7. joulukuuta 2008).
Viisi tietä.
Kaikki viisi tietä lähtivät samasta pisteestä Edon Nihonbashista, josta ne yhdistivät pääkaupungin valtion muihin osiin.
Tōkaidōlla oli 53 asemaa ja se kulki Tyynenmeren rantaa pitkin Kiotoon. Kusatsu-jukusta lähtien se jakoi saman reitin Nakasendōn kanssa.
Tokaidoa on kuvattu vaikeaksi reitiksi, koska se ylitti monta jokea, joissa ei ollut kuin muutamia siltoja puolustuksellisista syistä, vaan kantajat kantoivat matkalaiset jokien yli.
Nakasendōlla oli 69 asemaa ja se kulki Honshūn saaren keskiosan kautta Kiotoon. Nakasendōn Shimosuwa-shuku toimi Kōshū-kaidōn päätepisteenä. Lisäksi Nakasendō liittyi Tōkaidōhon Kusatsu-jukussa.
Kōshū-kaidōlla oli 44 asemaa. Se kulki Kain provinssin (Yamanashin prefektuurin) kautta ja päättyi Nakasendōn Shimosuwa-shukuun.
Ōshū-kaidōlla oli 27 asemaa. Se kulki Mutsun provinssiin (Fukushiman prefektuuriin) ja sillä oli useita sivureittejä, jotka yhdistivät muita Pohjois-Japanin alueita pääkaupunkiin.
Nikkō-kaidōlla oli 21 asemaa ja se kulki Nikkō Tōshō-gūlle nykyisessä Tochigin prefektuurissa.
Muut reitit.
Viiden tien lisäksi Japanissa kulki lukuisia pienempiä tietä, jotka joko haarautuivat pääteistä, toimivat niille vaihtoehtoisina reitteinä tai olivat vähän käytettyjä. Joitakin niistä kutsuttiin termillä "hime-kaidō", sillä ne muodostivat vaihtoehdon tärkeille kauppareiteille, mutta nimi ei ollut virallinen.
Leppävaaran Pyrintö

Leppävaaran Pyrintö (LePy) on espoolainen vuonna 1931 perustettu urheiluseura. Seura on nykyisin koripallon erikoisseura, jonka toiminta on painottunut erityisesti junioriurheiluun. Leppävaaran Pyrintö on Espoon vanhin koripalloseura. Koripallolisenssien määrällä mitattuna LePy oli lokakuussa 2021 Suomen kolmanneksi suurin. 
Historia.
LePy perustettiin Leppävaarassa 23. marraskuuta 1931. Alkuvuosikymmeninä LePyllä oli toimintaa muissakin lajeissa, kuten suunnistuksessa, hiihdossa ja voimistelussa. Seurassa toimi myös mieskuoro ja ompeluseura. Koripalloilu aloitettiin LePyssä melko pian sen jälkeen, kun Nils Fabricius toi lajin Suomeen vuonna 1937. 1960-luvulta lähtien LePy on ollut koripallon erikoisseura. 
Naisten koripallossa seura nousi vuonna 1955 lyhyeksi aikaa mestaruussarjaan. Miesten puolella joukkue nousi vuonna 1960 Suomensarjaan, jossa se pelasi yhtäjaksoisesti 18 vuotta. Seura aloitti voimakkaan satsauksen junioritoimintaan 1970-luvulla, ja siitä tulikin seuran päätehtävä. LePyllä on kuitenkin koko ajan ollut joukkueita sekä junioreissa että aikuisissa. Seura on järjestänyt loppukesäisin päiväkoti- ja peruskouluikäisille suunnattuja, lajiin tutustuttavia koriskouluja koulujen alkamisajan läheisinä päivinä.
LePyssä oli lokakuussa 2021 yli 700 lisenssipelaajaa. Jo vuonna 2019 seuralla oli 22 juniorien joukkuetta ja 8 aikuisten joukkuetta, jonka lisäksi seura järjesti Unified-toimintaa. Seuralla oli myös neljä aikuisten harrastekorisryhmää, kolme lasten liikuntaleikkikouluryhmää sekä kaksi vanhempi-lapsikorisryhmää. Jäseniä LePyssä oli noin tuhat.
Paul Hermann Müller

Paul Hermann Müller (12. tammikuuta 1899 Olten, Solothurn, Sveitsi – 12. lokakuuta 1965) oli sveitsiläinen kemisti, joka keksi käyttää DDT-yhdistettä hyönteismyrkkynä. Hän sai keksinnöstään Nobelin lääketieteen palkinnon 1948. Hän teki löytönsä työskennellessään Baselissa J.R. Geigy A.G. -nimisessä väriaineiden valmistamiseen keskittyneessä yhtiössä (nyttemmin Novartis). 
Müller suoritti tohtorintutkinnon Baselin yliopistossa. Valmistuttuaan 1925 hän meni töihin J.R. Geigy A.G.:lle. Aluksi hän tutki kasveista saatavia väriaineita ja kehitti muun muassa elohopeattoman siementen desinfiointiaineen kauppanimeltään "Graminone". Vuonna 1935 hän alkoi tutkia synteettisiä hyönteismyrkkyjä. Neljän vuoden tutkimusten jälkeen hän onnistui syntetisoimaan DDT:tä (dikloori-difenyyli-trikloorietaani), joka osoittautui tehokkaaksi hyönteismyrkyksi. DDT:ä oli syntetisoinut jo aiemmin vuonna 1873 eräs itävaltalainen opiskelija, mutta Paul Müller oli ensimmäinen, joka havaitsi sen tehon hyönteismyrkkynä. DDT:n avulla muun muassa onnistuttiin hävittämään hyttysten levittämä malaria kokonaan joiltain alueilta. Sittemmin on kuitenkin havaittu, että DDT luontoon kerääntyessään vaikuttaa alentavasti eläinten lisääntymiskykyyn ja sen käyttö on nykyään kielletty monissa maissa.
Christopher Edmund Broome

Christopher Edmund Broome (1812 Berkhamsted – 1886) oli englantilainen sienitieteilijä. Hänet tunnetaan yhdessä Miles Joseph Berkeleyn kanssa tehdyistä sienien määrityksistä.
Broomen laaja sienikokoelma on British Museumissa, ja hänen laaja kirjastonsa ja kasvikokoelmansa Bathissa "Bath Royal Society &amp; Scientific Institution" -tiedeseuran hallussa.
Esimerkkejä Broomen määrittämistä lajeista:
Sienten tai kasvien tieteellisen nimen jälkeen käytettävä määrittäjän lyhenne "Broome" tarkoittaa Christopher Edmund Broomea.
Rosellat

 
Rosellat ("Platycercus") on kaijojen heimoon kuuluva lintusuku.
Vantaan ammattiopisto Varia

Vantaan ammattiopisto Varia on Vantaan kaupungin omistama, monialainen, viidessä toimipisteessä ammatillista peruskoulutusta ja oppisopimuskoulutusta järjestävä oppilaitos. Variassa on yhteensä noin 3 800 opiskelijaa, joista 2 700 on nuoriso-opiskelijaa ja 1 100 aikuisopiskelijaa. Suurin toimipiste sijaitsee Hiekkaharjun rautatieaseman lähellä Jokiniemessä, ja yksiköstä käytetään nimeä Hiekkaharjun toimipiste. Ammattiopiston rehtorina toimii Pekka Tauriainen.
Varia-nimen ammattiopisto otti käyttöön vuonna 2006. Syksyllä 2013 Varia juhli 50-vuotista Vantaan ammattikoulutushistoriaa.
Oppisopimuskoulutusta tarjoaa Leija yrityspalvelukeskus. Koulutuksen tukipalvelut palvelevat kaikkia Varian viittä toimipistettä.
Varian koulutuksen toimipisteet.
Ammattiopiston koulutusta antavien toimipisteiden nimet, osoitteet ja tarjoamat opetusalat käyvät ilmi oheisesta taulukosta.
&lt;br clear=all&gt;
Uudet toimipisteet.
Aviapoliksen, Koivukylän ja Myyrmäen toimipisteistä on tarkoitus luopua. Niiden korvaajiksi suunnitellaan uusia koulurakennuksia Jokiniemenkadulle Tikkurilan lukion viereiselle tyhjälle tontille sekä Myllymäkeen Vehkalan aseman länsipuolelle.
Vehkala.
Vehkalan toimipisteen rakentaminen on tarkoitus aloittaa vuonna 2023. Yli 2 000 opiskelijan toimipisteeseen sijoitetaan tilapaikat sosiaali- ja terveysalan, sähkö- ja automaatioalan, tieto- ja tietoliikennetekniikan sekä auto-, lentokone- ja logistiikka-alan tilapaikat.
Jokiniemi.
Jokiniemenkadun ja Valkoisenlähteentien kulmaan pääradan itäpuolelle suunnitellussa ”yhteisessä koulutalossa” olisi Varian 1 300 ammattiin opiskelevan lisäksi myös 300 lukiolaista Tikkurilan lukiosta. Varian koulutusaloista uuteen toimipisteeseen siirrettäisiin sosiaali- ja terveysala Koivukylästä, ICT-, matkailu- ja elintarvikeala Myyrmäestä sekä hiusala, kuvallisen ilmaisun ala, valmentava koulutus ja myös osa hotelli-, ravintola- ja cateringalasta Hiekkaharjusta. Oppimiskeskus voisi valmistua vuonna 2025.
Hellevoetsluis

Hellevoetsluis on Alankomaissa, Etelä-Hollannin provinssissa, Voorne-Putten-saarella sijaitseva kunta. Asukkaita kunnassa on 39 717 (30.6.2008) ja väestötiheys on 1 258 as./km². Kunnan pinta-ala on 46,14 neliökilometriä, josta vettä on 14,57 km². Hellevoetsluisin pormestari on Corstiaan Kleijwegt. Kunnan keskuspaikkakunta on samanniminen kuin kuntakin.
Hellevoetsluisin naapurikunnat ovat Westvoorne pohjoisessa, Brielle koillisessa, Spijkenisse idässä, Middelharnis etelässä sekä Dirksland ja Goedereede lounaassa.
Hellevoetsluisin ystävyyskunta on vuodesta 1989 lähtien ollut eteläenglantilainen Torbay.
Historia.
Hellevoetsluis kasvoi strategisen sijaintinsa ansiosta 1600-luvun alussa Alankomaiden laivaston kotisatamaksi. Myöhemmin paikkakunnan satamaa linnoitettiin. Amiraalit, kuten Michiel de Ruyter, Piet Heyn ja Maarten Tromp ovat käyttäneet Hellevoetsluisia kotitukikohtanaan.
Viime vuosisadoilla Hellevoetsluisista tuli Rotterdamin ulkosatama Voornen saaren läpi kulkevan kanavan ansiosta. Voorne on nykyisin osa Voorne-Putten-saarta. Tänä aikana Hellevoetsluis kasvoi ja kukisti. Laivanrakennusteollisuus toi paikkakunnalle vaurautta.
Asutuskeskukset.
Hellevoetsluisin kunta muodostuu seuraavista asutuskeskuksista: Hellevoetsluis, Nieuwenhoorn, Nieuw-Hellevoet, Vlotbrug ja IJzerenbrug.
Pikkuaratit

 
Pikkuaratit ("Brotogeris") eli aiemmalta nimeltään tropiikkiaratit on papukaijojen heimoon kuuluva lintusuku. Sukuun kuuluu 8 lajia.
Kaupunkimetsä

Kaupunkimetsällä tarkoitetaan kaupunkiasutuksen sisällä tai sen välittömässä läheisyydessä sijaitsevaa, metsäkasvillisuutta käsittävää metsäalaa. Kaupunkimetsän kasvillisuus on luontaisen metsäkasvillisuuden kaltaista ja vähemmän hoidettua kuin muilla kaupunkiviheralueilla.
Suomessa kaupunkimetsälaikkujen pinta-ala voi vaihdella parista hehtaarista satoihin hehtaareihin. Helsingin metsistä suurin osa on alle kahden hehtaarin kokoisia, tyypiltään tuoreita tai kuivia kangasmetsiä, joiden yleisimmät puulajit ovat kuusi tai mänty. Suurin Helsingin kaupunkimetsistä on Helsingin keskuspuistoa. Muita merkittäviä kaupunkimetsiä Helsingissä ovat mm. Uutela ja Mustavuoren suojelualue.
Alblasserdam

Alblasserdam on Alankomaissa, Etelä-Hollannin provinssissa sijaitseva kunta. Asukkaita kunnassa on 19 003 (30.11.2009) ja väestötiheys on 2 164 as./km². Kunnan pinta-ala on 9,96 neliökilometriä, josta vettä on 1,17 km². Alblasserdamin pormestari on Bert Blase.
Alblasserdamin historia ulottuu noin 700 vuoden taakse. Ensimmäinen maininta paikkakunnasta on vuodelta 1299 peräisin olevasta "Melis Stoke" -kronikasta.
Alblasserdamin naapurikunnat ovat Nieuw-Lekkerland pohjoisessa, Graafstroom idässä, Papendrecht etelässä, Hendrik-Ido-Ambacht lounaassa ja Ridderkerk lännessä.
Alblasserdamin ystävyyskunta on Sereď Slovakiassa.
Ylänköaratit

 
Ylänköaratit ("Psilopsiagon") on papukaijojen heimoon kuuluva lintusuku.
Lajit kuuluivat aiemmin vuoriarattien sukuun, mutta vuoden 2006 suomenkielisessä nimiluettelossa ne oltiin eritelty omaan ylänköarattien sukuunsa.
Hendrik-Ido-Ambacht

Hendrik-Ido-Ambacht on Alankomaissa, Etelä-Hollannin provinssissa sijaitseva kunta. Asukkaita kunnassa on 25 120 (30.6.2008) ja väestötiheys on 2 341 as./km². Kunnan pinta-ala on 11,99 neliökilometriä, josta vettä on 1,26 km². Hendrik-Ido-Ambachtin pormestari on Herman Jonker. Kunnan keskuspaikkakunta on samanniminen, kuin kuntakin.
Kunta sijaitsee IJsselmonden saarella. Hendrik-Ido-Ambachtin naapurikunnat ovat Alblasserdam koillisessa, Papendrecht kaakossa, Zwijndrecht lounaassa ja Ridderkerk luoteessa.
Hendrik-Ido-Ambachtin ystävyyskunta on Bergen Ala-Saksin osavaltiossa Saksassa.
Historia.
Hendrik-Ido-Ambachtin alueella on ollut asutusta jo noin 1 000 vuotta. Eläintenkasvatus ja maanviljely ovat olleet alueen pääelinkeinoja. Myös kaikki maa on ollut dordrechtiläisen ylimystön omistuksessa tai kontrollissa. Aikoinaan naapurimaa Saksan nopean teollisuuden kasvun vuoksi kaksi Hendrik-Ido-Ambachtin asukasta perusti paikkakunnalle laivanromutustelakan. Tämän vuoksi Hendrik-Ido-Ambacht alettiin tuntea maailmanlaajuisesti "laivanromutuskylänä".
Vuonna 1855 Sandelingen-Ambachtin kunta yhdistyi Hendrik-Ido-Ambachtiin, joka oli yhdistymiseen saakka tunnettu nimellä "Hendrik-Ido-Schildmanskinderen-Ambacht en de Oostendam".
Oleyres

Oleyres on kylä ja entinen kunta Sveitsissä, Vaud’n kantonin Broye-Vullyn piirikunnassa (). Kunnan pinta-ala oli 1,92 neliökilometriä ja asukkaita siellä oli 240 (31.12.2010). Kylä sijaitsee 550 metriä merenpinnan yläpuolella Payernesta koilliseen. 
Oleyres yhdistettiin Avenchesiin 1.7.2011 . Oleyreksen naapurikunnat olivat Avenches pohjoisessa, Misery-Courtion idässä, Léchelles etelässä ja Domdidier lännessä. Kolme viimeisenä mainittua kuuluvat Fribourgin kantoniin.
Historia.
Ensimmäinen maininta paikkakunnasta on vuodelta 1228, jolloin paikkakunta tunnettiin nimellä "Oleres". Paikkakunta on tunnettu myös nimillä "Olyeres" (1239), "Olleres" (1255), "Olieres" (1272), "Oleires" (1340) sekä 1300-luvulla myös "Olleyres", "Oleyre", "Oleire" ja "Oleyres".
Nollaenergiatalo

Nollaenergiatalo on rakennus, joka tuottaa energiaa yhtä paljon kuin kuluttaa. Kokonaiskulutuksen summa vuositasolla on nolla. Nollaenergiatalolle ei kuitenkaan ole tarkkaa vakiintunutta määritelmää; tuotannon ja kulutuksen vertailuperiaatteita on useita.
Eri määritelmiä.
Nollaenergiatalon määritelmät vaihtelevat. Energiataseen laskennassa voidaan käyttää esimerkiksi "taloudellista periaatetta" (rakennuksen tuottama energia myydään ulos, ja sen arvo on yhtä paljon kuin sisään ostetun energian arvo), "laadullista periaatetta" (rakennuksessa käytetään vain uusiutuvaa energiaa, joka voidaan tuottaa muuallakin) tai "energiariippuvuuden periaatetta" (rakennus on riippumaton muista energialähteistä).
Suomessa nollaenergiatalo on esimerkiksi VTT:n mukaan järkevintä määritellä "energian kokonaiskulutuksen" perusteella vuositasolla. Tällöin rakennuksessa tuotetun uusiutuvan energian ylijäämä on oltava vähintään yhtä paljon kuin on kulutetun uusiutumattoman energian määrä.
Tatariansalmi

Tatariansalmi () on Tyynenmeren salmi, joka erottaa Sahalinin saaren Venäjän kaukoidän kaakkoisrannikosta. Salmi yhdistää toisiinsa Japaninmeren ja Ohotanmeren. Se on noin 900 kilometriä pitkä ja varsin matala, syvimmillään 20 metriä. Kapeimmillaan salmi on vain 7,3 kilometriä leveä.
Tatariansalmen eteläosan yli kulkee junalauttayhteys mannermaalta Vaninon kaupungista Holmskiin Sahalinille.
Salmen nimi juontuu 1800-luvulle asti vallinneesta tavasta kutsua tataareiksi kaikkia Siperian turkkilaissukuisia kansoja.
Scott Shannon

Scott Shannon on yhdysvaltalainen radio-DJ ja nykyinen WPLJ-radioaseman ohjelmajohtaja.
Shannon aloitti uransa radiossa vuonna 1969 Mobilessa, Alabamassa 17-vuotiaana. Sen jälkeen hän työskennellyt muun muassa Atlantassa, Washingtonissa, Tampassa, Los Angelesissa ja New Yorkissa.
"Radio and Records" -lehti on valinnut Shannonin viimeisen 20 vuoden merkittävimmäksi ohjelmasuunnittelijaksi.
Scott Shannon nimettiin Radio Hall of Fameen vuonna 2006. Hänet on nimetty myös NAB Hall of Fameen ja Rock and Roll Hall of Fameen.
Kari Neilimo

Kari Kullervo Neilimo (s. 31. maaliskuuta 1944 Viipuri) on suomalainen vuorineuvos. Taloustieteiden tohtori Neilimo on toiminut muun muassa kolmen yliopiston professorina, Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnan (SOK) pääjohtajana ja Yleisradion sekä Tampereen yliopiston hallitusten puheenjohtajana. Hän on toiminut myös Suomen vapaamuurareiden yhdyskuntasuhteiden suurneuvojana.
Ura.
Neilimo on koulutukseltaan taloustieteiden tohtori, joksi hän valmistui vuonna 1975 Tampereen yliopistosta. Hänen väitöskirjansa on nimeltään "Kehitysaluepoliittisten toimenpiteiden yritystaloudellinen tehokkuus". Akateemisella urallaan Neilimo on toiminut liiketalouden professorina Lapin korkeakoulussa (1989–1991), Lappeenrannan teknillisessä korkeakoulussa (1991–2000) ja Tampereen yliopistossa (2000–2002). Hän on työskennellyt myös muun muassa tutkijana ja lehtorina Vaasan kauppakorkeakoulussa sekä taloustieteen lehtorina ja laskentatoimen apulaisprofessorina Tampereen yliopistossa.
Vuodesta 1991 Neilimo oli Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnan (SOK) hallintoneuvoston puheenjohtaja. Elokuussa 2002 hänestä tuli SOK:n pääjohtaja Jere Lahden jälkeen ja hän toimi tehtävässä heinäkuun loppuun 2007, jolloin siirtyi eläkkeelle. Neilimo aloitti S-ryhmässä vuonna 1988, jolloin hänestä tuli Pirkanmaan Osuuskaupan hallituksen jäsen. Neilimolle myönnettiin vuorineuvoksen arvonimi vuonna 2007. 
Luottamustoimia.
Neilimo toimi Yleisradion hallituksen puheenjohtajana vuosina 2008–2014. Ennen puheenjohtajanimitystä Neilimo oli ollut Ylen hallituksen jäsen vajaan vuoden. Hänen muita luottamustehtäviään ovat olleet muun muassa Kaupan Liiton hallituksen, HelsinkiMission valtuuskunnan sekä Suomen Punaisen Ristin Hämeen piirin hallituksen puheenjohtajuudet. Syyskuussa 2009 hänet valittiin Tampereen yliopiston hallituksen puheenjohtajaksi, mutta puheenjohtajuus jäi yhteen kauteen. Huhtikuusta 2010 lähtien Neilimo on toiminut investointipankki Aalto Capitalin senior advisor -neuvonantajana. Vuonna 2016 Neilimo aloitti hallituksen puheenjohtajana pirkanmaalaisessa kiinteistöalan pääomasijoitusyhtiö Kiinteistötarina Oy:ssa. Neilimo on Särkänniemi Oy:n hallituksen jäsen.
Yksityiselämä.
Neilimo on ollut naimisissa vuodesta 1968 ja hänellä on kolme aikuista lasta.
Aitotonnikalat

Aitotonnikalat ("Thunnus") on tonnikalojen ryhmään kuuluva suku. Siihen kuuluu kahdeksan lajia. Suvun suurimmat lajit, tonnikala ja idäntonnikala, voivat painaa yli 500 kilogrammaa.
Tonnikalat ovat lämminverisiä kaloja; niiden liha on punaista, koska siinä on myoglobiinia, joka sitoo happea vereen, ja siksi niiden ruumiinlämpö voi nousta korkeammaksi kuin ympäröivän meriveden lämpötila.
Engagement-markkinointi

Engagement-markkinointi on markkinointia, jonka tavoite on sitouttaa asiakas yritykseen tai yrityksen brändiin tekemällä markkinoinnin sisältö merkittäväksi asiakkaalle ja yritykselle. Termin luojana pidetään Alan Moorea, joka on kirjoittanut yhdessä Toni Ahosen kanssa kirjan Communities Dominate Brands. Engagement-markkinoinnin tarkoituksena on hallita markkinointiviestintää moneen kanavaan jakautuneessa tiedotusympäristössä, parantaa markkinoinnin taloudellista tehokkuutta osallistuttamalla asiakas markkinaviestintään.
Kuvaus.
Engagement-mallin asiakakassuhteen etenemisestä vaiheet ovat
Engagement-mallin mukaan sanoman istuttaminen asiakkaaseen massamarkkinoinnin keinoin on tehotonta, koska massaviestintä vaikuttaa vain heikosti ostokäyttäytymiseen.
Perfluorioktaanihappo

Perfluorioktaanihappo eli PFOA on keinotekoinen happo, jota on käytetty muun muassa Teflonin aineosana. PFOA:n tuotantoa ja käyttöä on rajoitettu vuodesta 2020 lähtien. Perfluorioktaanihappo kuuluu perfluorattuihin yhdisteisiin (PFAS), jotka kestävät hyvin lämpöä sekä hylkivät vettä ja öljyä.
Teflonin kehittäjäyritys DuPont määrättiin joulukuussa 2005 maksamaan Yhdysvaltain ympäristönsuojeluvirasto EPA:lle korvaukset haitallisia kemikaaleja koskevan ilmoitusvelvollisuuden rikkomisesta. DuPont on pitänyt yli 20 vuotta omana tietonaan, että teflonin olennainen valmistuksessa käytetty komponentti, perfluorioktaanihappo eli PFOA, saattaa olla haitallinen ihmisille ja ympäristölle. DuPontin mukaan teflonilla käsitellyt kuluttajatuotteet ovat turvallisia eikä niihin jää aineesta pitoisuuksia. Amerikkalaisen ympäristöjärjestön Environmental Working Groupin (EWG) mukaan PFOA on eläinkokeissa aiheuttanut muun muassa syöpää ja kehitysvammoja.
Perfluorioktaanihapon kemiallinen kaava on C8HF15O2, moolimassa 414,07 g/mol, sulamispiste 55–56 °C, kiehumispiste 189–192 °C, tiheys 1,8 g/cm3, liukoisuus veteen 3,4 g/l ja CAS-numero 335-67-1.
Ruko

Ruko on entisaikaisen heinänkorjuun termi, jolla tarkoitettiin niitylle yön tai sateen ajaksi tehtyä pientä heinäkekoa. 
Ruko tehtiin haravoimalla levällään kuivuvista heinistä lepeitä (rullia), joita pinottiin ristikkäin ruoksi. Rakenteesta tuli kekomainen ja suhteellisen ilmava. Ruossa kuivuvat heinät säilyivät kuumenematta ja kostumatta yön yli tai lyhyehkön sateen ajan. Aamulla tai sateen jälkeen ruot hajotettiin sängelle kuivumaan, tai jos ne oli tehty jo täysin kuivuneesta heinästä, ne kannettiin tai ajettiin talvisäilytyspaikalle. Ruon korkeus oli tyypillisesti metrin ja puolitoista välillä. Ru'oissa säilytetyn heinän kuljetukseen varastoitavaksi oli useampia tapoja. Varastointiin käytettiin suovaa l. kekoa, pielestä tai latoa. Kokonaisia rukoja kuljetettiin sapilailla, jotka olivat kaksi sileää riukua, joita kaksi peräkkäin kävelevää ihmistä kantoi välissään. Kokonaisia rukoja kuljetettiin myös hevosen vetämillä rukolehdoilla, jotka olivat poikkipuulla yhdistettyjä lehteviä, hoikkia koivuja. Hevosta käytettiin kuitenkin heinätöissä harvoin. Kokonaisia rukoja tai vähän pienempiä määriä kannettiin myös selässä taakkavitsalla ja joskus hurstilla. 
Vaikka rukoa käytettiin heinien määrän mittaamiseen, oli sen koko melko mielivaltainen, sillä sen suuruudelle ei ole vanhoissa tilikirjoissa tarkkaa määritelmää. Savossa katsottiin 1500-luvulla parmaaseen menevän neljä rukoa. Sanan kirjallinen ensiesiintymä on noin 1580 Herra Martin kopioimassa kuningas Kristoferin maanlain suomennoksessa. Ruon koko riippuu paljolti heinän ominaisuuksista, onko se hienoa vai karkeaa, lyhyttä vai pitkää jne.
Tasmanianruohokaija

 
Tasmanianruohokaija ("Neophema chrysogaster") on äärimmäisen uhanalainen Australiassa elävä papukaijalintu.
Ulkonäkö.
Tasmanianruohokaija kasvaa 22–25 senttimetriä pitkäksi, josta puolet on kärkeä kohti kapenevaa pyrstöä. Se painaa aikuisena noin 40-50 grammaa. Muodoltaan se on solakka ja sillä on pieni pää ja pieni nokka, jota pörröiset poskihöyhenet saattavat kadottaa entisestään.
Väriltään se muistuttaa sukulaislajejaan. Se on selkäpuolelta vihreä ja vatsapuolelta kellertävämpi. Siipisulat ovat siniset. Otsan yli menee vaaleansininen nauha silmästä silmään. Sillä on oranssi vatsalaikku jalkojensa välissä.
Sukupuolet ovat eri näköiset, mutta ilmiselviä eroja ei ole. Naaraan väritys on koirasta hailakampi. Naarailla sanotaan joskus olevan siiven sisäpuolella raita, joka koirailta puuttuu.
Suojelutoimet.
Linnun nykyiseksi kannan kooksi (2024) arvioidaan noin 188 yksilöä, ja ne elävät noin 12 800 neliökilometrin alueella.
Tasmanianruohokaijan suojeluohjelma aloitettiin 1980, jonka jälkeen kannat ovat alati laskeneet. Vuoden 2005 laskennassa oli 150 yksilöä. Lajin yksilöitä kasvatetaan vankeudessa useassa eri lokaatiossa, esimerkiksi Adelaiden ja Melbournen eläintarhoissa. Vuonna 2011 luonnosta pyydystettiin vielä 21 yksilöä lisää tuomaan geneettistä vaihtelua silloiseen vankeudessa elävään kantaan. Nykyään vankeudessa elää noin 300 yksilöä. Vankeudessa kasvattaminen ei kuitenkaan ole helppoa. Vapautettujen yksilöiden selviäminen ja lisääntyminen on heikompaa kuin villinä elävien. 
Lisäksi lyhyelläkin aikavälillä vankeudessa elävällä kannalla alkaa käydä muutoksia lajin ulkonäössä: vankeudessa elävällä kannalla on jo nyt eri malliset siivet kuin villinä eläneellä kannalla. Tämä yksi harvoista aidosti muuttavista papukaijalajeista tarvitsee siipensä ideaalissa muodossaan selvitäkseen muutosta. Vankeudessa kasvaneiden lintujen selviytyminen muutossa oli eräässä tutkimuksessa 2,7 kertaa matalampi verrattuna aitoihin villilintuihin.
Eräiden arvioiden mukaan tasmanianruohokaijan kanta on nyt niin pieni ja geneettisesti suppea, että sitä uhkaa sukupuutto 15 vuoden sisällä. Tutkijat pohtivat, voisiko lintujen genetiikkaa parantaa CRISPR-systeemillä tai käyttää risteytystä esim. siniruohokaijan kanssa geenipoolin laajentamiseksi.
Henry Carr

Henry William Carr (27. marraskuuta 1942 Montgomery, Alabama – 29. toukokuuta 2015 Griffin, Georgia) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija ja kaksinkertainen olympiavoittaja Tokiosta 1964. Hän pelasi myös amerikkalaista jalkapalloa NFL:ssä.
Carr oli 1960-luvun alkupuolen suurimpia pikajuoksijalahjakkuuksia. Lukioaikanaan hän oli osavaltion mestari, ja opiskellessaan Arizona Staten yliopistossa Carr saavutti kolme kansallista yliopistomestaruutta.
Vuonna 1963 Carr juoksi Tempessä 220 jaardia aikaan 20,3, mikä oli samalla 200 metrin maailmanennätys. Seuraavana vuonna hän paransi Sacramentossa ennätykset lukemaan 20,2. 
Tokion olympialaisissa Carr voitti 200 metriä silloisella olympiaennätysajalla 20,3 huolimatta 0,78 m/s puhaltaneesta vastatuulesta. Sähköaika oli 20,36. 4 × 400 metrin viestijuoksussa Carr oli maailmanennätyksen 3.00,7 tehneen Yhdysvaltain joukkueen ankkuri. Hänen epävirallinen osuusaikansa oli 44,5.
Yliopistoaikansa jälkeen Carr pelasi amerikkalaista jalkapalloa NFL:ssä New York Giantsin riveissä vuosina 1965–1967 takapuolustajana.
Carr nimettiin Yhdysvaltain yleisurheilun Hall of Fameen vuonna 1997.
Carr kuoli Georgian Griffinissä 29. toukokuuta 2015 syöpään 72 vuoden iässä.
Jorma Tuomi-Nikula

Jorma Tuomi-Nikula (29. heinäkuuta 1944 Vihti – 18. helmikuuta 2015 Keuruu) oli suomalainen toimittaja, tietokirjailija ja kriitikko. Hän teki monipuolisen uran mainosalalla, tiedottajana ja toimittajana sanomalehti "Keskisuomalaisessa" sekä tietokirjailijana.
Tuomi-Nikula aloitti "Keskisuomalaisen" Keuruun aluetoimituksessa vuonna 1978 ja jäi eläkkeelle ulkomaantoimittajan tehtävästä vuonna 2004. Hän oli perehtynyt erityisesti merenkulun historiaan, Suomen autonomian ajan historiaan, kriisitiedottamiseen ja laivojen pienoismalleihin. Hänen yhdessä vaimonsa Päivi Tuomi-Nikulan kanssa kirjoittama teos "Keisarit kesälomalla Suomessa" (2002) sai vuonna 2003 Valtion tiedonjulkistamispalkinnon.
Tuomi-Nikula asui puolisonsa kanssa Keuruulla. He saivat neljä lasta sekä neljä lastenlasta.
Sergio Pignedoli

Sergio Pignedoli (4. kesäkuuta 1910 – 15. kesäkuuta 1980) oli italialainen kirkonmies, joka sai katolisen vihkimyksensä papiksi 1. huhtikuuta 1933 ja piispaksi 11. helmikuuta 1951. Hänestä tehtiin vuonna 1973 kardinaali, ja hän osallistui vuoden 1978 kahteen konklaaviin.
Pignedoli syntyi Reggio Emiliassa ja opiskeli seminaarissa siellä. Muita opintojaan hän suoritti Milanossa Katolisessa yliopistossa sekä Roomassa Paavillisessa lateraaniyliopistossa ja Paavillisessa gregoriaanisessa yliopistossa. Pappisuransa aikana hän toimi muun muassa sotilaskappalaisena toisessa maailmansodassa. 
Pignedoli pääsi vuonna 1955 Milanon apulaispiispaksi. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen vuosina 1962–1965. Hän toimi myös kirkon diplomaattisissa tehtävissä Etelä-Amerikassa, Afrikassa ja Kanadassa. Hänestä tuli vuonna 1967 Kansojen evankelisaation kongregaation sihteeri. Vuonna 1973 hän nousi Uskontojen välisen dialogin paavillisen neuvoston puheenjohtajaksi, jona hän toimi kuolemaansa saakka.
Vukovar

Vukovar on noin 28 000 asukkaan kunta ja kaupunki Kroatian itäosassa Vuka- ja Tonava-jokien yhtymäkohdassa. Kaupunki on Kroatian tärkein jokisatama.
Historia.
Historiansa aikana Vukovar on kuulunut Kroatiaan, Bulgariaan, Osmanien valtakuntaan, Itävalta-Unkariin ja Jugoslaviaan. Kaupungin nimi tulee Vuka-joesta sekä unkarin kielen linnaa tarkoittavasta sanasta "vár". Kroatian sodassa serbijoukot hävittivät kaupungin lähes maan tasalle ja tappoivat runsaasti siviileitä Vukovarin piirityksessä. Piirityksessä pahaa tuhoa kärsinyt kaupungin vesitorni on jätetty ennalleen sodan muistomerkiksi.
Väestö.
Vukovarin asukasluku oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 27 683. Asukkaista kroaatteja oli 57,4 prosenttia ja serbejä 34,9 prosenttia. Lisäksi kaupungissa asuu runsaasti muita kansallisuuksia.
Murdershock

Murdershock on vuonna 2005 perustettu riihimäkeläis-helsinkiläinen yhtye, joka soittaa thrash/death-tyylistä metallimusiikkia. Se alkoi vuonna 2005 kitaristi Willen ja basisti Jukan sivuprojektina. He soittivat aiemmin melankolisemmassa yhtyeessä ja halusivat soittaa raskaampaa ja nopeampaa musiikkia.
Murdershock on tähän mennessä julkaissut kaksi demoa ja yhden EP:n, jotka ovat lähes poikkeuksetta saaneet positiivista palautetta arvosteluissa. Yhtye julkaisi joulukuussa 2007 uusimman demonsa "Aborted Evolution", jonka myötä yhtye solmi levytyssopimuksen kesän 2008 alussa. Sen jälkeen yhtye teki kiireisen keikkakesän ja on nyt äänittänyt debyyttialbuminsa, joka julkaistiin 13. toukokuuta 2009.
Chris Edgerly

Christopher Edgerly (s. 6. elokuuta 1969 Silver Spring, Maryland, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä.
Elämäkerta.
Edgerly syntyi Silver Springissä, Marylandissa, josta hän muutti kaksivuotiaana äitinsä ja kahden veljensä kanssa Savannahiin, Georgiaan. Edgerly kävi Benedictine Military High Schoolia, jonka jälkeen hän jatkoi opiskeluaan Georgian yliopistossa, jossa hän opiskeli journalismia. Tuona aikana Edgerly pelasi yhden lukuvuoden rugbya ja kokeili stand up -komiikkaa huonetovereittensa suostuttelun myötä. Lopulta hän teki kiertueita pitkin Yhdysvaltoja kymmenen vuotta, jonka aikana Edgerly esiintyi myös televisiossa. Tuona aikana hän asui Orlandossa, josta Edgerly muutti vuonna 1997 Los Angelesiin. Muuton myötä hän ryhtyi ääninäyttelijäksi ja teki aluksi useita rooleja videopeleihin. Myöhemmin Edgerly tuli tunnetuksi ääninäyttelijänä roolistaan Potamusina animaatiosarjassa Harvey Birdman, Attorney at Law.
Hän on toiminut Hämähäkkimiehen ja J. Jonah Jamesonin ääninä vuonna 1999 Universal Studiosin avaamassa huvipuistolaitteessa The Amazing Adventures of Spider-Man. 2006 Edgerly oli Salaman äänenä Justice League Heroes -videopelissä.
Edgerlystä on 2010-luvulla tullut yksi animaatiosarja "Simpsonien" vakituisista ääninäyttelijöistä, mutta hän esittää sarjassa vain pieniä sivurooleja, samaan tapaan kuin näyttelijä Karl Wiedergott ennen häntä. 2019 Edgerly ääninäytteli Pathfinderia Apex Legends -videopelissä.
FK Baltika Kaliningrad

Baltika on vuonna 1954 perustettu jalkapalloseura Kaliningradista, Venäjältä. Seuran edustusjoukkue pelaa Venäjän toiseksi korkeimmalla sarjatasolla ykkösdivisioonassa.
Historia.
Seura perustettiin 22. joulukuuta vuonna 1954 nimellä "Pištševik", joka oli käytössä vuoteen 1958 saakka. Neuvostoliiton sarjoissa joukkue debytoi vuonna 1957. Vuosina 1957–1965 se pelasi toiseksi korkeimmalla sarjatasolla B-divisioonassa, 1966–1970 А-divisioonan kakkossarjassa ja 1971-1991 kolmanneksi korkeimmalla sarjaportaalla kakkosliigassa. Neuvostoliiton aikana joukkueen paras saavutus oli kakkosliigan oman aluesarjan voitto vuonna 1984.
Ensimmäisellä Venäjän itsenäistymisen jälkeisellä kaudella 1992 Baltika voitti oman kakkosdivisioonan lohkonsa ja nousi ykköseen, toiseksi korkeimmalle sarjatasolle. Joukkue hätyytteli parina vuonna nousua pääsarjaan, joka toteutui vuonna 1995. Kaudella 1996 Baltika saavutti historiansa parhaan sijoituksen, seitsemännen sijan Venäjän liigassa. Se pääsi 1998 Intertoto Cupiin, missä selvisi kolmannelle kierrokselle. Saman kauden päätteeksi seura putosi takaisin alemmalle sarjatasolle, missä se on säilynyt nykypäivään asti lukuun ottamatta yhden kauden mittaisia vierailuita kakkosessa vuosina 2002 ja 2005.
Stadion.
Baltika pelaa kotiottelunsa samannimisellä vajaa 15 000 -paikkaisella stadionilla. Vuonna 2000 on määrä valmistua uusi 32 000 -paikkainen stadion.
Ashlandin piirikunta

Ashlandin piirikunta on piirikunta Ohiossa, Yhdysvalloissa, joka on nimetty poliitikko Henry Clayn kotitalon mukaan. Sen suurin kaupunki on Ashland.
Maantiede.
Ashlandin naapuripiirikuntia ovat Lorain pohjoisessa, Medina koillisessa, Wayne idässä, Holmes kaakossa, Knox lounaassa, Richland lännessä ja Huron luoteessa.
Väestö.
Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 53 139 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin, joita on 97,3%, mustiin (0,9%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,2%) ja aasialaisiin (0,6%).
Kotitalouden mediaanitulo on 45 641 ja köyhyysrajan alapuolella oli 14,6% väestöstä vuosina 2007–2011.