The Ventures

The Ventures on vuonna 1958 perustettu yhdysvaltalainen yhtye, joka soittaa instrumentaalirockia. Yhtyeen musiikki on paikoin hyvin lähellä surfmusiikkia ja rautalankamusiikkia. Samantyyppinen yhtye on muiden muassa brittiläinen The Shadows, joka on soittanut pääasiassa instrumentaalimusiikkia. The Venturesin nykykokoonpanossa ei enää soita yhtään alkuperäisjäsentä. Yhtye tunnettiin aikanaan nopeasta levytystahdistaan: vuonna 1965 yhtyeeltä ilmestyi peräti 11 albumia. Viime vuosina yhtye on levyttänyt harvakseltaan, mutta keikkailee edelleen ahkerasti. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Walk, Don’t Run”, ”Hawaii Five-O” ja ”Surf On Guitar”. The Ventures on käynyt kerran myös Suomessa vuonna 1989 Tavastia-klubilla kokoonpanolla Jerry McGee, Don Wilson, Bob Bogle ja Mel Taylor. Sali oli täynnä rautalankamusiikin harrastajia, niin kuuntelijoita kuin soittajia.
Historiaa.
1959–61: Yhtyeen perustaminen ja ensimmäiset levyt.
The Venturesin perustivat vuonna 1959 Bob Bogle (soolokitara) ja Don Wilson (komppikitara). He tapasivat työskennellessään samalla rakennustyömaalla. Miehet ostivat halvat kitarat, opettelivat soittamaan niitä sekä saivat mukaan vaihtuvia basisteja ja rumpaleita, joiden kanssa aloittivat keikkailun. Aluksi he käyttivät nimeä The Versatones, kunnes Wilsonin äiti ehdotti heille the Ventures-nimeä. Tässä vaiheessa Nokie Edwards liittyi mukaan pysyväksi basistiksi. Ensimmäinen pysyvä rumpali oli nimeltään George Babbitt. He päättivät ajalle varsin epätyypillisesti julkaista omakustannesinglen ja vieläpä itse säveltää molemmat kappaleet! B-puolen kappale oli hyvin ajanmukainen, teinibailuista kertova laulukappale nimeltään ”Cookies and Coke”, mutta a-puolella olikin instrumentaali nimeltään ”the Real McCoy”. Kappaleessa Wilson imitoi kitaralla Grandpa Amos -nimistä hahmoa samannimisestä elokuvasta. Singlen myötä yhtye päätti keskittyä instrumentaalimusiikkiin ja pian rumpaliksi vaihtui Skip Moore. Seuraavan singlen kappaleeksi Bogle nappasi Chet Atkinsin levyltä "Walk Don’t Run"-nimisen instrumentaalivedon. Se julkaistiin aluksi yhtyeen omalla Blue Horizon-merkillä, mutta kuultuaan kappaleen seatlelainen Dolton Records nappasi yhtyeen itselleen ja julkaisi singlen uudelleen kaikkialla Yhdysvalloissa. Siitä tulikin sitten Venturesin ensimmäinen hitti, joka nousi listojen toiselle sijalle.
Juuri menestyksen kynnyksellä Moore päättikin erota ja tilalle astui Howie Johnson, joka soitti Venturesin neljällä ensimmäisellä pitkäsoitolla. Vielä vuoden 1960-puolella Dolton Records ehti julkaista bändin "hittikappaleen nimeä kantavan ensialbumin". Tämä nousi albumilistan sijalle 11. Nimikappale on edelleen yhtyeen tunnetuimpia kappaleita. Vielä samana vuonna julkaistiin singlenä kappale nimeltään "Perfidia", joka nousi singlelistalla sijalle 15. Seuraavana vuonna julkaistiin pikkukiekkona kappale "Ram-Bunk-Shush", joka saavutti sijan 29. Samana vuonna bändi aloitti runsastahtisen pitkäsoittojen julkaisun, joka jatkui yli kaksi vuosikymmentä! Vuonna 1961 julkaistiin levyt "the Ventures", "Another Smash!" ja "The Colorful Ventures". Jälkimmäinen aloitti the Venturesien teemalevyjen sarjan: the Colorful Ventures-levyn jokaisen biisin nimessä on joku väri. Seuraavan levynteon aikaan Howie Johnson päätti erota yhtyeestä, koska joutui Venturesin kiirellisen levytystahdin ja keikkailun vuoksi olemaan paljon erossa perheestään. Hänet korvasi Mel Taylor, joka soitti yhtyeessä aina kuolemaansa saakka, mutta oli 70-luvulla yhtyeestä poissa 7 vuotta. Samaan aikaan Nokie Edwards ja Bob Bogle vaihtoivat keskenään soittimiaan. Aiemmin he olivat tehneet niin Nokien tekemien kappaleiden kohdalla, mutta koska soolokitarointi sujui Nokielta Bobia paremmin, tuli ratkaisusta pysyvä.
1962–63: Teemalevyillä tanssivillityksistä surfiin.
Vuoden 1961 lopussa Yhdysvallat valtasi Twist-nimisen tanssin huuma, jota The Ventures päätti hyödyntää seuraavan vuoden teemalevyillään. Julkaistiin levyt nimeltään "Twist With the Ventures" ja "The Ventures Twist Party Vol.2". Saman vuoden aikana Twist-huuma vaihtuikin Mashed Potato-nimisen tanssin villitykseksi. Varsin pian tämän jälkeen yhtyeeltä ilmestyi levy nimeltään "Mashed Potatoes And Gravy" Levyn "Spudnik"-niminen kappale päätyi vuonna 1994 the Lively Onesin uudelleennimeämänä "Surf Rider"-versiona Quentin Tarantinon "Pulp Fiction"-elokuvaan. Koska tanssi-innostukset vaihtuivat taajaan, yhtye nimesi viimeisen tähän aihepiiriin liittyvän teema-albumin yleisesti "Going to the Ventures Dance Party"ksi. Vielä vuoden lopussa julkaistiin "The Ventures Play Telstar, the Lonely Bull"-niminen pitkäsoitto, joka nousi korkeimmalle Yhdysvaltojen listoilla Venturesien albumeista saavuttaen sijan 8 ja saaden kultaa. Vuonna 1962 the Ventures tuli hyvin suosituksi Japanissa, joten yhtyeen keulamiehet Bogle ja Wilson lähtivät sinne kiertueella taustamuusikkoina paikallisia soittajia.
Kun surf-musiikista oli pikkuhiljaa tullut 1960-luvun alkupuolella suosittua Yhdysvalloissa, oli varsin luontevaa, että the Venturesin seuraava teemalevy tehtiin tästä musiikista. Itseasiassa yhtyeen ensimmäistä ”Walk Don’t Run” -hittiä on pidetty ensimmäisenä surf-kappaleena. The Lively Ones sai Venturesin kappaleeseen pohjautuvasta Surf Rideristaan ainakin paikallisen hitin vuonna 1962 , mutta vielä isommaksi hitiksi nousi The Chantaysin "Pipeline". Niinpä Venturesin versiointi kyseisestä kappaleesta sai kunnian aloittaa vuonna 1963 ilmestyneen "Surfing"-albumin. Merkille pantavaa on, että tämän levyn 12 kappaleesta 9 on bändin itsensä kynäilemiä. Kaikesta huolimatta yhtye ei päättänyt profiloitua pelkäksi surf-musiikkia esittäväksi orkesteriksi. Hyvin voimakas irtiotto edellisestä levystä oli seuraava "The Ventures Play The Country Classics". Luultavasti idea syntyi soolokitaristi Edwardsin rakkaudesta country-musiikkiin, koska hän soitti tätä musiikinlajia ennen the Venturesiin liittymistään Buck Owensin bändissä. Levyllä ei hätyytelty Yhdysvaltojen listojen kärkipaikkoja , joten seuraavaksi The Ventures päätti kokeilla yhteistyötä laulaja Bobby Veen kanssa. Vaikka tällä "Bobby Vee Meets the Ventures"-nimisellä lätyllä vain kaksi kappaleista oli täysin instrumentaaleja, ei tämäkään levy noussut listojen ykkössijoille, joten the Ventures palasi instrumentaalimusiikkiin seuraavalla "Let’s Go" -albumilla. Edellisistä poiketen levyllä ei ole mitään teemaa. Paluu yhtyeen twist-albumeja edeltävään tyyliin kannatti: levy saavutti Billboardissa sijan 30. Juuri ennen levyn ilmestymistä yhtye teki yhteistyösopimuksen Mosrite-yhtiön kanssa, joka halusi ryhtyä valmistamaan bändille omaa kitaramallia. The Ventures sitten sekä mainosti kitaroita että soitti niillä vuoteen 1967 asti.
1964–65: Avaruusmusiikkia ja päivän hittejä.
Vuosi 1964 alkoi hyvin rohkealla vedolla: heti tammikuussa julkaistiin "Ventures In Space", jolla yhtye nimensä mukaisesti yhdisteli surfmusiikkia ja "Star Trek" -sarjan avaruussoundeja. Julian Copen mukaan yhtye teki tuolloin parhaimman ja kokeellisimman levynsä, jolla se oli paljon aikaansa edellä esittäen albumillaan jo tulevan psykedeliasuuntauksen kaltaisia kappaleita. Mahdollisena innoittajana pitkäsoitolle saattoi toimia The Marketts, jonka ”Out Of Limits” -hittikappaleen the Ventures versio levyn alussa varsin komeasti. Kokeilu kuitenkin kannatti: albumi nousi seuraavassa kuussa Billboardin listalla sijalle 27. Luultavasti juuri tästä levystä rumpali Janne Haavisto ja kitaristi Mikko Lankinen saivat innoituksen perustaa oman instrumentaalista avaruuspsykedeliaa soittaneen yhtyeensä Laika &amp; the Cosmonautsin. Tähän viittaa Cosmonautsien ensilevyn takakannen kuva, jossa parodioidaan Ventures In Spacen vastaavaa kuvaa. Seuraavalla "The Fabulous Ventures" -nimisellä älpyllä bändi jatkoi osittain edellisen levyn linjoilla, mutta osittain se palasi tuttuun turvalliseen instrumentaaliversioiden tekemiseen päivän hiteistä. Erityisesti albumin kuusi omatekoista kappaletta vaikuttavat edellisen ylijääneiltä kappaleilta, näistä hienoimpina mainittakoon ”Journey To the Stars” ja ”Eleventh Hour”. Seuraavaksi yhtye päätti tehdä uuden, surf-tyylisen versioinnin ensimmäisestä Walk, Don´t Run -hitistään. Sen perään laitettiin asianmukaisesti ´64. Bändi sai pitkästä aikaa uudella versiolla top10 hitin. Luonnollisesti singleä seurasi pitkäsoitto nimeltään "Walk, Don´t Run Vol.2" Sekin nousi Billboardin listalla sijalle 17. Koska yhtyeen jäsenet eivät kiertuekiireiden vuoksi päässeet ensilevyn kanteen kauniin mallin kanssa, ottivat he kaiken ilon irti Vol.2:sen kansikuvassa. Ensimmäisen albumin solmussa olevat soittajat olivat levy-yhtiön työntekijöitä. Vuonna 1964 yhtye palasi Japaniin ja tällä kertaa mukaan lähti koko yhtye. Kuten Beatleseilla tuhannet kirkuvat fanit olivat heitä vastassa lentokentällä. Vuonna 1965 edelliseltä levyltä julkaistiin kappale ”Diamond Head” singlenä, joka nousi ykköseksi Japanin listoilla.
Vuoden 1965 aloitti levy nimeltään "The Ventures Knock Me Out". Sillä Ventures suuntautui yhä enemmän päivän hitteihin, koska pitkäsoitto sisälsi vain 4 bändin itsetekemää kappaletta. Vaikka The Beatles oli ollut jo reilun vuoden suuressa suosiossa, the Ventures ei ollut tätä yhtyettä versioinut. Tilanne korjautui uuden levyn aloittavalla tuoreella ”I Feel Fine” -hitillä. Seuraavaksi julkaistiin pelkästään Japanissa livelevy "The Ventures In Japan". Se nauhoitettiin Tokiossa Kosei Nenkin -konserttisalissa. Seuraavan kansainvälisen "On Stage" -julkaisun the Ventures tiettävästi nauhoitti studiossa heittäen kerralla purkkiin livebravuureitaan. Yleisön äänet lisättiin jälkeenpäin, kuten tuolloin tapana oli. Samana vuonna ilmestyi neljän levyn sarja, jossa The Ventures opetti, kuinka heidän kappaleitaan soitellaan. Toinen vuoden varsinainen studiolevy sai nimen "the Ventures a Go-Go". Tällä albumilla yhtye tarttui the Rolling Stonesin materiaaliin, kun levyn aloitti yhtyeen tuorein hitti ”(I Can’t Get No) Satisfaction”. Löyhänä teemana oli nimen go-go, jonka johdosta pitkäsoitolta löytyy sellaiset yhtyeen itse tekemät kappaleet kuin ”Go-Go Slow”, ”A Go-Go Guitar” ja ”A Go-Go Dancer”. Kun bändin suosio oli valtaisaa Japanissa, päätti Liberty julkaista toisen pelkästään sinne suuntautuvan levyn nimeltään "The Ventures in Japan vol.2". Levyrikkaan vuoden päätti bändin ensimmäinen joululevy nimeltään "The Ventures´ Christmas Album". Varsin leikkisästi yhtye soitti tuttujen joulukappaleiden alkuun ja väleihin pätkän aiemmista kappaleistaan.
1966–67: Ajat muuttuvat.
Koska vuoden 1965 "a Go-Go" -levy nousi sijalle 16 Yhdysvaltojen Billboardissa, päätti the Ventures jatkaa hyvin samoilla linjoilla seuraavan vuoden ensimmäisellä "Where the Action Is" -älpyllä. Homman nimi oli tällä kertaa action, josta johtuen levyltä löytyy lainakappale ”Actionin” lisäksi sellaiset yhtyeen itse tekemät kappaleet kuin ”Stop Action”, ”Action Plus” ja ”Little Bit of Action”. Populaarimusiikissa alkoi kuitenkin puhaltaa uudet tuulet, josta johtuen levy saavutti Billboardissa vain sijan 33. Seuraavan levyn teemaksi yhtye päätti ottaa muutamien televisiosarjojen tunnarit. Tällä alunperin pelkkää yhtyeennimeä kantaneella levyllä kuultiin versiot niin ”Batman Themestä”, ”The Man From U.N.C.L.E.:sta” kuin ”Secret Agent Manista”. Bändi kynäili pitkäsoitolle 7 aiheisiin liittyvää omaa kappaletta. Pian levy-yhtiö kuitenkin mainosti levyä "Batman Theme" -nimellä, jotta sitä ei sotkettaisi yhtyeen toiseen, myöskin pelkkää bändinimeä kantavaan albumiin. Levy kuitenkin möi vielä edeltäjäänsäkin heikommin, joten yhtye päätti tarttua the Byrdsin ja Mamas &amp; the Papasin kaltaisten uusien artistien kappaleisiin. Seuraavalla "Go With Venturesilla" oli versiot niin "Eight Miles High"ista, "Monday, Monday"sta kuin "California Dreamin´"ista. Kappaleet esitettiin kuitenkin vanhalla Ventures-tyylillä. Materiaalin päivityksen johdosta myynti nousi hieman, mutta top20:iin sillä ei päästy. Kun the Troggs sai hitin "Wild Thing"-kappaleestaan, päätti the Ventures tehdä teemalevyn tuon laulun ympärille. Villiä tunnelmaa lisättiin tällä "Wild Things!"-nimen saaneella älpyllä Mosriten fuzz-pedalilla ja aiempaan malliin yhtye teki levylle nimikappaleen jatkeeksi sellaiset kappaleet kuin ”Fuzzy and Wild”, ”Wild Child”, ”Wild Trip”, ”Wildcat” ja ”How Now Wild Cow”. Levy möi hieman edeltäjäänsä paremmin, mutta tämän jälkeen the Venturesin albumien myynnissä näkyi laskeva trendi paria poikkeusta lukuunottamatta.
Vuonna 1966 Frank Zappa julkaisi Mothers-yhtyeensä kanssa "Freak Out!" -nimisen levyn. Päivän sana oli siis ”friikata”, niinpä Ventures tarttui siihen. Yhtyeen tapauksessa kyse oli tietysti kitarafriikkauksesta, joten ensimmäisen vuoden 1967 levyn nimeksi tuli "Guitar Freakout". Zappan musiikkia bändi ei kuitenkaan ryhtynyt versioimaan, vaan albumin nimibiisin yhtye teki itse ja kuulostaa siinä kaksi kertaa tapahtuvasta kitarajuoksutuksesta huolimatta täysin itseltään. Lainakappaleosastolla puolestaan versioitiin niin Motown-hittejä kuin the Monkeesin "I’m a Believer". Liberty-yhtiö, joka oli ostanut Dolton Recordsin vuonna 1963, päätti lakkauttaa alamerkkinsä, joten Guitar Freakout jäi sitten the Venturesin viimeiseksi levyksi tuolle levymerkille. Seuraavat kaksi The Ventures-albumia, "On Stage, Encore!" ja "Pops In Japan" julkaistiin vain Japanissa. Ensimmäinen oli jälleen Tokiosta nauhoitettu livelevy, toinen puolestaan japanilaisia popkappaleita studiossa versioiva pitkäsoitto. Samana vuonna ilmestynyt The Beatlesin mestariteos "Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band" ei voinut olla vaikuttamatta myös the Venturesiin. Niinpä se versioi seuraavalla "Super Psychedelics" -albumillaan Beatlesin ennen levyä singlenä julkaiseman ”Strawberry Fields Foreverin”. Pitkäsoitolla oli jälleen kuitenkin myös 7 omatekoista kappaletta, joissa monessa on tietenkin käytetty ”psychedelic”-sanaa. "$1,000,000 Weekend" -levyllä yhtye kuitenkin palasi souliin ja päivän kevyempiin hitteihin versioiden mm. Otis Reddingin ”Respectin”, Bobby Hebbin ”Sunnyn” ja Gary Lewisin &amp; the Playboysin ”Sealed With a Kissin”. Aiemmista poiketen albumilla ei ollut yhtään omatekoista kappaletta.
1968–72: Yhtyeen alamäki.
Vuoden 1968 alussa alkoi the Venturesin alamäki. Seuraavat kolme levyä, "Flights Of Fantasy", "the Horse" ja "Underground Fire" jäivät kaikki Billboradin top100:n ulkopuolelle. Japanissa menestys jatkui, joten pelkästään siellä julkaistiin samalla konseptilla kuin aiemmin pitkäsoitto "Pops In Japan No.2". Kova takaisku yhtyeelle oli myös soolokitaristi Nokie Edwardsin lähtö. Hän oli kertonut Wilsonille olevansa väsynyt soittamaan aina uudelleen samoja kappaleita. Hänet korvasi Gerry McGee. Yhtyeeseen liittyi kosketinsoittajaksi John Durrill. Yllättäen bändin televisiosarjaan tekemä single ”Hawaii-Five-O” nousi Yhdysvaltojen listan neljänneksi. Seuraavana vuonna julkaistiin luonnollisesti samanniminen levy, joka sekin nousi Billboardissa sijalle 11. Samana vuonna ilmestynyt "Swamp Rock"-albumi puolestaan pääsi vain sijalle 81. Nimensä mukaisesti pitkäsoitto sisälsi instrumentaaliversioita sellaisista päivän hiteistä kuten ”Honky Tonk Woman”, ”Proud Mary” ja ”Green River”. Pops in Japan -teemaa jatkettiin julkaisemalla jälleen pelkästään Japanissa "Golden Pops" -niminen levy. 
Vuonna 1970 yhtyeeltä ilmestyi kymmenenvuotisen levytystaipaleen juhlistamiseksi tuplalevy "10th Anniversary Album", jolla bändi jatkoi paljolti edellisen kansainvälisen levyn linjoilla. Billboardissa se pääsi sijalle 91, joka jäi bändin viimeiseksi top100 albumisijoitukseksi. Vuonna 1971 bändin albuminjulkaisut alkoivat "New Testament" -nimisellä albumilla, jolla yhtye versio mm. Led Zeppeliniä ja Santanaa. Arvostelija Bruce Ederin mukaan McGee yltää kitaroinnillaan niin Claptonin, Jimmy Pagen kuin George Harrisonin tasolle. Japanijulkaisuja jatkettiin jälleen pelkästään siellä ilmestyneellä "Pops In Japan ’71" -levyllä. Seuraavaksi yhtye tarttui jälleen TV-teemaan ja julkaisi levyn "Theme From "Shaft" ". Arvostelija Eder kyselee, kuka mahtoi kaivata tuolloin instrumentaaliversiota Isaac Hayesin hyvin vahvasti tulkitsemasta kappaleesta. Se pääsi kuitenkin niukinnaukin Billboardin top200-listalle sijoittuen 195:nneksi. Seuraavana vuonna julkaistu "Joy! The Ventures Play the Classics" jäikin sitten viimeiseksi Billboardiin nousseeksi yhtyeen levyksi sijalle 146. Nimensä mukaisesti the Ventures versioi sillä niin Beethovenia, Mozartia, Ravelia, Prokofjevia kuin Tsaikovskia. Ederin mukaan levy kuulostaa paikoin E.L.O.:lta. Levyn jälkeen Durrill ja McGee päättivät erota. Seuraavalla "Rock And Roll Forever"-albumilla yhtye palasi juurilleen, jonka johdosta levylle tehtiin uusia versiota bändin vanhoista rokkikappaleista sekä versioitiin ensimmäistä kertaa esim. Link Wrayn "Rumble". Vierailevina kitaristeina levyllä olivat Canned Heatista tutut Harvey Mandel ja Larry Taylor. Levynteon jälkeen Nokie Edwards teki paluun soolokitaraan. Vuonna 1973 Mel Taylor päätti erota, koska halusi keskittyä soolouraansa. Taylorin korvasi Joe Barile.
1973–83: Pohjanoteerauksia ja levytystauko.
Poikkeuksellisesti vuosi 1973 jäi väliin ilman uutta the Venturesin studiolevyä. Vuonna 1974 yhtye päätti ensin versioida the Carpentersin kappaleita levyllä "The Ventures Play the Carpenters", sitten Jim Crocen lauluja levyllä "The Jim Croce Songbook". Vuosi 1976 alkoi "Hollywood"-nimisellä yhteistyölevyllä japanilaisen Yuya Uchidan kanssa, joka julkaistiin vain Uchidan kotimaassa. Samana vuonna levy-yhtiö United Artists teki tempun, joka hakee vertaistaan rockmusiikin historiassa: se pisti studiomuusikot soittamaan discoa levylle nimeltään "Rocky Road!". Aivan loppuun asti pokka ei riittänyt, sillä albumin artistiksi nimettiin the New Ventures. Tiettävästi ainoa yhtyeen jäsenien panos pitkäsoitolla oli Boglen ja Wilsonin osuus säveltämisessä kappaleessa ”the Stroke”. Vuonna 1977 koko yhtye palasi studioon ja TV-teemojen pariin levyllä "TV Themes". Vuonna 1979 Mel Taylor palasi rumpuihin ja yhtyeeltä ilmestyi "Latin Album", jolla bändi palasi latinalaiseen musiikkiin ensi kertaa sitten "The Ventures Play Telstar" -albumin. Tämä ja kolme seuraavaa levyä ilmestyivät kuitenkin vain Japanissa. Heti seuraavan vuosikymmenen ensimmäisenä vuotena the Ventures julkaisi jälleen "Chameleon"-nimisen levyn. Vuonna 1981 perässä seurasi "Pops In Japan ’81". Pitkään yhtyeen levy-yhtiönä toiminut Liberty julkaisi vuonna 1982 albumin "Last Album On Liberty". Viimeiseksi the Venturesin 80-luvun studiolevyksi jäi vuonna 1983 ilmestynyt yhdysvaltalaisen avaruuden asuttamiseen tähtäävän L5 Societyn yhtyeeltä tilaama levy nimeltään "NASA 25th Anniversary Commemorative Album". Vuosina 1970–82 yhtye julkaisi lukuisia livealbumeja Japanissa.
1992–2009: Uusi tuleminen.
Vuonna 1992 Japanissa julkaistiin levy "Say Yes", koska oli kulunut 30 vuotta the Venturesin ensimmäisestä kiertueesta siellä. Levytysrintamalla yhtye aktivoitui jälleen kuitenkin vasta vuonna 1996, jolloin julkaistiin ennen levyttämätöntä materiaalia sisältänyt "Wild Again". Levy julkaistiin ensin Japanissa, mutta vuotta myöhemmin myös Yhdysvalloissa. Soolokitaraan Edwardsin tilalle oli jälleen vaihtunut Gerry McGee, mutta Nokie teki elämänsä loppuun saakka vierailuja niin yhtyeen keikoilla kuin levyilläkin. Pian levyn ilmestymisen jälkeen yhtye kohtasi vakavan takaiskun: Mel Taylor poistui keskuudestamme! Bändi mietti homman lopettamista kokonaan, mutta Mel oli sanonut pojalleen Leonille, että tämän pitää jatkaa the Venturesin rumpalina, mikäli hänelle sattuu jotakin. Leon Taylor tarttui toimeen ja on edelleen yhtyeen rumpali. Seuraavana vuonna julkaistiin Melin muistolle akustinen "Wild Again II – Tribute to Mel Taylor". Vuonna 1998 perään ilmestyi konserttitaltiointi "Wild Again Concert '97". Seuraavana vuonna yhtyeen levytystahti alkoi muistuttaa 60-lukua, kun julkaistiin levyt "New Depths", "Walk Don’t Run 2000", "V-Gold Live", "Play Runaway" ja "40th Anniversary V-Gold". 
Uusi vuosituhat aloitettiin "Acoustic Rock"-nimisellä julkaisulla. Vuonna 2002 the Ventures päätti tehdä uuden joululevyn nimeltään "Christmas Joy", jolla oli myös muutama uudelleenversiointi vanhalta joulualbumilta. Seuraavana vuonna yhtye päätti muutaman oman 60-luvun hittinsä lisäksi versioida muitakin tuon vuosikymmenen hittejä levyllä "Your Hit Parade 60’s". Vuonna 2005 the Ventures palasi japanilaisen popmusiikin pariin albumilla "J-Rock Summer Wind – Melodies In Memories" sekä kantriversiointiin levyllä "Classic Country Plus". Tässä vaiheessa Bob Bogle päätti jäädä yhtyeestä pois. Hänen tilalleen tuli Bob Spalding, joka on edelleen yhtyeessä. Bogle kuoli vuonna 2009. Vuonna 2006 ilmestyi toinen osa 60-luvun hiteistä nimellä "Your Hit Parade II Featuring Screen Hits!" 60-luvun hittejä versioitiin lisää vuoden 2007 levylle "Rocky" sekä vuoden 2008 albumille "Play the Ventures". 
2010– : Kaikkien alkuperäisjäsenten kuolemat, yhtyeen nykytilanne.
Kun yhtye ei ollut koskaan tehnyt koko levyllistä the Beatlesin kappaleista, päätettiin tämä tehdä vuonna 2010 levylle "In My Life". Vuonna 2013 bändi palasi japanilaiseen popmusiikkiin levyllä "The Ventures Play Yuming". Samana vuonna ilmestyi vielä osittain uusia remixejä sisältänyt "Then, Now and Forever". Osittain vanhaa materiaalia sisälsi myös vuonna 2014 ilmestynyt "Sounds Of Summer". Seuraavana vuonna Don Wilson päätti vetäytyä eläkkeelle. Spalding vaihtoi bassosta komppikitaraan ja Spaldingin poika Ian tuli yhtyeeseen uudeksi jäseneksi bassokitaraan. Wilson kuoli vuonna 2022 Tacomassa, Washingtonissa, jolloin hän oli 88-vuotias. Kun Nokie Edwards poistui keskuudestamme vuonna 2018, päätti the Ventures aktivoitua levyttämään. "Here We Go Again!" sisältää yhden levyn tuoretta materiaalia ja toisen levyllisen vanhempaa, joissa kitaristeina ovat niin Edwards kuin McGee. Jälkimmäinen oli levynteon aikaan jäänyt yhtyeestä pois ja näinollen Bob Spaldingista tuli soolokitaristi, pojastaan Ianista komppikitaristi ja uutena jäsenenä bassonvarteen tarttui Luke Griffin. Gerry McGee kuoli seuraavana vuonna. Tämän jälkeen levytysrintamalla oli pitkään hiljaista, mutta yllättäen vuonna 2022 Japanissa julkaistiin suureksi osaksi omatekoista materiaalia sisältävä "New Space"-pitkäsoitto. Levy julkaistiin seuraavana vuonna myös Yhdysvalloissa. 
Vuosina 1984–2022 on julkaistu lukuisia the Venturesin livealbumeja erityisesti Japanissa, missä yhtyeen suosio on pysynyt edelleen korkeana. Bändi on myöskin 2000-luvulta lähtien levyttänyt ja julkaissut vanhoja kappaleitaan uusiksi useilla levyillä. The Ventures oli kiertueilla ahkerasti Japanissa 60-luvulta aina vuoteen 2004 asti. Viime vuosina se on esiintynyt lähinnä Yhdysvalloissa.