tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Elblągin piirikunta

Elblągin piirikunta () on yksi Warmia-Masurian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 57 211. Piirikunta on jaettu yhdeksään maalaiskuntaan, jotka ovat Elbląg, Godkowo, Gronowo Elbląskie, Markusy, Milejewo, Młynary, Pasłęk, Rychliki sekä Tolkmicko ja niissä on kylien lisäksi kolme kaupunkia; Pasłęk, Tolkmicko ja Młynary. Hallintokeskus Elbląg muodostaa oman kaupunkipiirikuntansa.
Elblągin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 13,4 prosenttia. Luku on huomattavan suuri sekä Warmia-Masurian voivodikunnan että koko Puolan työttömyyslukuihin verrattuna.
Vuoden 2019 lopussa Elblągin piirikunnassa arvioitiin olevan 57 211 asukasta, joista 49,9 prosenttia naispuolisia ja 50,1 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 58 326 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 53 228 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 18,8 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 62,1 prosenttia ja eläkeikäisten 19,1 prosenttia väestön keski-iän ollessa 40,6 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 550 lasta. Väestönlaskennassa 2011 puolalaisten lisäksi ainoa vähintään prosentin väestöstä muodostava ryhmä olivat ukrainalaiset, joita oli yhteensä 1 097 eli 1,9 prosenttia piirikunnan koko väestöstä.
Tauno Valkama

Tauno Valkama (8. lokakuuta 1923 – 11. tammikuuta 2001 Lempäälä) oli suomalainen vammaisurheilija, joka toi ensimmäisen paralympiamitalin Suomeen Rooman paralympialaisista 1960.
Urheilu-ura.
Valkama edusti Suomea kolmissa paralympialaisissa.
Rooman kisat olivat ensimmäiset viralliset paralympialaiset. Suomesta kisoihin osallistui kolme urheilijaa: Tauno Valkama, jurvalainen Niilo Riihiluoma ja töysäläinen Matti Hakojärvi.
Valkama voitti kultaa 50 metrin vapaauinnin selkäydinvammaisten luokassa. Sen lisäksi hän osallistui Rooman kisoissa viisiotteluun, keihäänheittoon (sekä tarkkuus- että pituusheittoon), jousiammuntaan.
Valkama osallistui Länsi-Saksan Heidelbergissä 1972 järjestettyihin paralympialaisiin. Kanadan Torontossa 1976 paralympialaisissa hän saavutti hopeaa jousiammunnan joukkuekilpailusta yhdessä Hugo Illin ja Veikko Puputin kanssa.
Siviiliura.
Valkama joutui täysi-ikäistyttyään rintamalle jatkosotaan. Vuonna 1943 hän sai Karjalassa selkärankaansa kranaatinsirpaleen, josta hänelle tuli selkäydinvamma.
Sotainvalidien kuntoutuskeskuksessa Kaunialassa Valkama kouluttautui radioasentajaksi. Hän työskenteli Lempäälässä radiohuoltajana, kunnes uudempaa teknologiaa edustavat transistoriradiot syrjäyttivät Valkamalle tutut putkiradiot 1960-luvun kuluessa.
Ełkin piirikunta

Ełkin piirikunta () on yksi Warmia-Masurian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 91 560. Piirikunnan ainoa kaupunkikunta on hallintokeskus Ełk. Neljä maalaiskuntaa ovat Ełk, Kalinowo, Prostki sekä Stare Juchy.
Ełkin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 11,2 prosenttia. Luku on huomattavan suuri sekä Warmia-Masurian voivodikunnan että koko Puolan työttömyyslukuihin verrattuna.
Vuoden 2019 lopussa Ełkin piirikunnassa arvioitiin olevan 91 560 asukasta, joista 50,9 prosenttia naispuolisia ja 49,1 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 88 552 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 86 978 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 19,6 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 62 prosenttia ja eläkeikäisten 18,4 prosenttia väestön keski-iän ollessa 39,9 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 897 lasta.
Majavapadon taistelu

Majavapadon taistelu oli vuoden 1812 sodan aikana käyty yhteenotto Yhdysvaltojen sotilaiden ja brittien puolella taistelleiden intiaanien välillä 24. kesäkuuta 1813. Taistelu päättyi amerikkalaisten tappioon.
Tausta.
Ylä-Kanadaan hyökänneet amerikkalaisjoukot olivat vallanneet Fort Georgen toukokuussa 1813. Tarkoituksena oli edelleen jatkaa taisteluja Kanadan maaperällä. 24. kesäkuuta everstiluutnantti Charles G. Boerstlerin johtama 500:n amerikkalaissotilaan joukko lähti Fort Georgelta tavoitteenaan ottaa yhteen brittien etuvartioaseman joukkojen kanssa majavapadolla (engl. "Beaver Dams"). Brittijoukkoja asemalla johti luutnantti James FitzGibbon.
FitzGibbon sai tietää amerikkalaisten etenemisestä etukäteen. Laura Secord, jonka aviomies oli haavoittunut Queenston Heightsin taistelussa, oli sattumalta kuullut amerikkalaisten keskustelevan keskenään tulevasta hyökkäyksestä. Hän matkasi 30 kilometriä varoittaakseen brittejä, mutta koska hän ei osannut kertoa yksityiskohtaisempaa tietoa amerikkalaisjoukoista, FitzGibbon päätti odottaa lisätietoja. 24. kesäkuuta intiaanitiedustelijat olivat kertoneet havainneensa etenevät amerikkalaiset kapteeni Dominique Ducharmelle, joka tiedotti edelleen asiasta FitzGibbonille. Boerstler oli tietoinen joukkojensa tulleen havaituksi, mutta hän päätti silti jatkaa etenemistään.
Taistelu.
Taistelu alkoi amerikkalaisjoukkojen edettyä lähelle metsikköä majavapadon tuntumassa nykyisessä Thoroldissa 24. kesäkuuta. Heitä odottamassa oli väijyksissä joukko intiaanisotureja. Tuli avattiin noin kello 09.00. Laukaustenvaihto kesti kolme tuntia. Lopulta amerikkalaiset olivat valmiita antautumaan, mutta he pelkäsivät kohtaloaan intiaanien käsissä. FitzGibbon saapui neuvottelemaan amerikkalaisten kanssa mukanaan 50 brittisotilasta. Hän uskotteli amerikkalaisille tulossa olevan vielä paljon enemmän brittejä ja väitti myös, että jos taistelut jatkuisivat, hän ei pystyisi hillitsemään intiaanisotureja. Amerikkalaiset antautuivat lopulta vasta majuri P. W. De Harenin tuotua paikalle lisävahvistuksia.
Seuraukset.
Amerikkalaiset olivat menettäneet itse taistelun aikana 25 miestä kaatuneina ja 50 haavoittuneina. Intiaanit menettivät 5 kaatunutta 20–25 haavoittunutta. Amerikkalaiset joutuivat myöhemmin perääntymään Niagaran niemimaalta ja Yorkista. He olivat kärsineet tappion, mutta sittemmin voittajien puolella on kiistelty siitä, miten suuri osuus voitosta oli brittien tai intiaanien vastuulla.
Taistelupaikka on nykyisin historiallinen puisto. Paikalla on vuonna 1874 pystytetty muistomerkki.
Gaya (Intia)

Gaya on Intian Biharin osavaltiossa sijaitseva noin 470 000 asukkaan kaupunki, joka toimii samannimisen piirikunnan hallinnollisena keskuksena. Sieltä on noin 100 kilometriä osavaltion pääkaupunki Patnaan. Kaupunki sijaitsee Falgujoen rannalla ja se on hindulaisten ja buddhalaisten pyhä kaupunki, josta löytyy useita pyhiinvaelluskohteita. Gayassa sijaitsee hindulainen Vishnupadin temppeli, jonka sisältä löytyy Vishnun väitetty jalanjälki. Kaupunki on saanut nimensä Gayasur-demonilta, jonka Vishnu mytologian mukaan tappoi kaksintaistelussa painamalla jalkansa hänen rinnalleen. Buddhalaisten mukaan Buddha piti tulisaarnana tunnetun saarnan noin tuhannelle tulenpalvojalle.
Gayassa ja sen lähiseudulla sijaitsee noin 45 pyhää paikkaa, jotka vetävät puoleensa satojatuhansia pyhiinvaeltajia vuosittain. Kymmenen kilometriä Gayasta etelään sijaitsee Bodhgayan kaupunki, joka tunnetaan Buddhan valaistumispaikkana.
Intian vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Gayan väkiluku on 468 614 henkeä. Suurimmat uskonnot ovat hindulaisuus (79 %) ja islam (18 %). Kaupungin väestöstä 40 915 eli slummeissa ja lukutaitoisten osuus oli noin 82 prosenttia.
Friedrich Spitta

Friedrich Adolf Wilhelm Spitta (10. tammikuuta 1852 Wittingen, Niedersachsen – 7. kesäkuuta 1924 Göttingen) oli protestanttinen saksalainen teologi ja virsirunoilija. 
Oltuaan parissa pappistehtävässä Spitta sai 1887 nimityksen Uuden testamentin eksegetiikan ja käytännöllisen teologian professoriksi Strassburgin yliopistoon. Hän kirjoitti useita eksegetiikan, hymnologian ja liturgiikan alan kirjoituksia. Teoksessa "Die synoptische Grundschrift in ihrer Überlieferung durch das Lukas Evangelium" (1912) hän vastoin perinteistä kantaa, että Markuksen evankeliumi on vanhin, esittää että vanhin olisi Luukaksen evankeliumi. Spitta julkaisi aikakauskirjaa "Monatsschrift für gottesdienst und kirchliche kunst" (1896 alkaen). Hän oli myös virsirunoilija, ja hänen rukousvirtensä keisarin puolesta ("Gott und herr, in deinem sohne", 1897) oli aikanaan yleisesti käytössä Saksan kirkossa.
Spittan veli oli musiikkitieteilijä Philipp Spitta ja heidän isänsä oli virsirunoilija Philipp Spitta.
Kendall (sukunimi)

Kendall on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Anders Spole

Anders Spole (1630–1699) oli ruotsalainen matemaatikko ja tähtitieteilijä. Hän teki laajoja opintomatkoja ulkomaille, ja sen jälkeen vuonna 1667 hänestä tuli matematiikan professori uuteen Lundin yliopistoon. Hän pääsi 1679 samaan virkaan Upsalan yliopistoon. Hän teki 1695 tähtitieteellisessä tarkoituksessa matkan Tornioon. Spolea pidettiin hyvänä opettajana. Hän julkaisi useita väitöskirjoja ja almanakkoja.
Bruce Harlan

Bruce Ira Harlan (2. tammikuuta 1926 Marple Newtown, Pennsylvania – 22. kesäkuuta 1959 Norwalk, Connecticut) oli yhdysvaltalainen uimahyppääjä. Hän edusti Yhdysvaltoja Lontoon kesäolympialaisissa 1948 saavuttaen kultaa 3 metrin ponnahduslaudassa ja hopeaa 10 metrin kerroshypyissä.
Polku (täsmennyssivu)

Polku voi viitata johonkin seuraavista:
Koulun suurjuhlat

Koulun suurjuhlat, alkujaan Kansakoulun Suurjuhlat, oli Suomessa 1940-luvulta alkaen toteutettu valtakunnallinen koululaisten kulttuuritapahtuma. Se pidettiin aluksi jopa vuosittain, sitten parin-kolmen vuoden välein ja vuodesta 1975 alkaen joka viides vuosi. Sitä järjesti Koulun Kerhokeskus, joka sai alkunsakin suurjuhlien järjestelytoimikunnasta 1940-luvulla. Taloudellista ja muuta tukea tapahtuma sai Suomen opetusministeriöltä ja kouluhallitukselta.
Alkujaan suurjuhlilla esiteltiin suomenkielisten kansakoululaisten töitä ja harrastuksia, mutta myöhemmin mukaan tulivat myös oppikoulut ja lukiot sekä ruotsinkieliset koulut. Vuodesta 1990 tapahtumaan alkoivat osallistua myös ammatilliset oppilaitokset.
Koulun suurjuhlat liitettiin osaksi Nuorison taidetapahtumaa vuonna 1980. Vuosituhannen vaihteen tienoilla tapahtumat yhdistyivät Nuori Kulttuuri -tapahtumaksi.
Louis Balbach

Louis James Balbach (23. toukokuuta 1896 San José, Kalifornia – 11. lokakuuta 1943 Portland, Oregon) oli yhdysvaltalainen uimahyppääjä ja olympiamitalisti. Hän edusti Yhdysvaltoja Antwerpenin kesäolympialaisissa 1920 saavuttaen pronssia 3 metrin ponnahduslaudassa. Samoissa olympialaisissa Balbach kilpaili myös 10 metrin kerroshypyissä sijoittuen kuudenneksi.
Aleksanteri Vihonen

Aleksanteri Vihonen (12. syyskuuta 1866 Joroinen – 24. maaliskuuta 1926 Käkisalmen maalaiskunta) oli suomalainen opettaja ja valtiopäivämies. 
Aleksanteri Vihosen vanhemmat olivat maanviljelijä Adolf Vihonen ja Vilhelmiina Niilonen ja puoliso vuodesta 1889 Johanna Ottelin. Vihonen toimi kansakoulun jälkeen kauppa-apulaisena, mutta meni sitten opiskelemaan Kymölän seminaariin, josta hän valmistui kansakoulunopettajaksi 1888. Opettajana Käkisalmen maalaiskunnan Norsjoen kansakoulussa Vihonen toimi kuolemaansa saakka. Hän oli useana vuonna Käkisalmen maalaiskunnan valtuuston puheenjohtaja vuodesta 1912 ja hänellä oli myös muita luottamustoimia Käkisalmen ja Viipurin läänin alueella. Vihonen oli Käkisalmen tuomiokunnan edustaja talonpoikaissäädyssä valtiopäivillä 1899 ja 1900. Nuorsuomalaisen Puolueen kannattajana Vihonen oli mukana "Käkisalmen Sanomat" -lehden hallinnossa. Suomen sisällissodassa hän toimi Käkisalmen paikallisesikunnassa.
Tarttuva gastroenteriittivirus

Tarttuva gastroenteriittivirus (lyhenne TGEV ("Transmissible gastroenteritis virus")) on sikoja ulostevälitteisesti tartuttava koronavirus, joka aiheuttaa taudin nimeltä "sian tarttuva maha-suolitulehdus". Tauti tunnetaan myös nimellä "sian tarttuva gastroenteriitti" (lyhenne TGE). Tyypillisesti TGEV-tartunta aiheuttaa vakavaa ripulia ja oksentelua muutaman viikon ikäisille keskenkavuisille sioille, mutta on oireeton tai vähäoireinen täysikasvuisilla sioilla. Tauti tappaa useimmat alle kaksiviikkoiset siat parissa päivässä. TGEV ei tartu ihmisiin. TGEV:tä vastaan on rokotteita.
TGEV löydettiin ensi kerran vuonna 1946 Yhdysvalloista. Virus on sittemmin levinnyt maailmanlaajuiseksi ongelmaksi. Suomen ruokaviraston mukaan Suomessa todettiin 1980 kaksi ulkomailta tullutta TGEV-tartuntaa, mutta tautia ei ole tämän jälkeen havaittu Suomessa. TGEV:stä on kehittynyt 1986 löydetty sian respiratorinen koronavirus, joka tunnetaan lyhenteellä PRCV (eng. porcine respiratory coronavirus). PRCV aiheuttaa eri taudin kuin TGEV.
Rakenne.
TGEV on positiivisjuosteinen RNA- eli ssRNA(+)-virus. Sen yhdestä RNA-säikeestä koostuva perimä on epäsymmetrisen (pleomorfisen) lipidikalvon sisällä, jonka halkaisija on noin 145 nanometriä. Perimän pituus on noin 28 000 nukleotidia. Viruksen pinnalla on useita "piikkiproteiineja" eli S-proteiineja (eng. spike), joista virus kiinnittyy tiettyjen solujen pinnalla oleviin alaniiniaminopeptidaasiproteiineihin. Kiinnittymisen avulla virus siirtyy solun sisään tartuttaen siten solun. Virus vapauttaa lopulta perimänsä, jonka geneettisen koodin perusteella solu alkaa tuottamaan virusproteiineja uusiin TGE-viruksiin.
Tarttuminen ja oireet.
TGEV voi tarttua kaiken ikäisiin sikoihin. Se tarttuu erittäin helposti ulosteiden ja suun välisen kontaktin kautta aiheuttaen siten paikallisia epidemioita. TGEV leviää sikatiloille yleensä likaisten pintojen kautta, kuten autojen tai vaatteiden välityksellä.
TGEV-tartunta alkaa oireilemaan 18–72 tunnin kuluessa. Täysikasvuisilla sioilla tartunta on usein oireeton tai sitten se aiheuttaa lyhytkestoista ripulia, muttei oksentelua. Joissakin epidemioissa täysikasvuisten sikojen kuolleisuus tartuntaan on kuitenkin merkittävää. Nuorilla kasvavilla sioilla tartunta aiheuttaa usein voimakasta ripulia, oksentelua, laihtumista ja nestehukkaa. 2–3 viikon ikäisillä sioilla tartunnan aiheuttama kuolema on harvinainen, mutta tätä nuoremmilla tartunta johtaa kuolemaan usein jo parissa päivässä oireiden alkamisesta.
Virus estää nesteiden ja ravinteiden imeytymistä vaurioittamalla suolinukkaa. Nukka uusiutuu täysikavuisilla sioilla kasvavia sikoja tehokkaammin. Taudin vakavuutta nuorilla sioilla lisää myös alikehittyneempi immuunijärjestelmä ja emäksisestä maitoravinnosta johtuva mahahapon korkeampi pH-arvo, joka vähentää viruksen tuhoutumista ennen sen päätymistä suolistoon. Nukan merkittävä tuhoutuminen aiheuttaa nestehukkaa, elektrolyyttien epätasapainoa tai asidoosia, jotka ovat keskeisiä kuolemaan johtavia tekijöitä.
Hans Luber

Hans Luber (15. lokakuuta 1893 München – 15. lokakuuta 1940 Berliini) oli saksalainen uimahyppääjä ja olympiamitalisti. Hän edusti Saksaa Tukholman kesäolympialaisissa 1912 saavuttaen hopeaa 3 metrin ponnahduslaudassa. Luber voitti myös kaksi Euroopan-mestaruutta Budapestin EM-kilpailuissa 1926 ja Bolognan EM-kilpailuissa 1927.
Marson (sukunimi)

Marson on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Ewing (sukunimi)

Ewing on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Fiktiossa:
Ilveskoski

Ilveskoski on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Pok Biil

Pok Biil (oik. Surachai Sosom, s. 1994 Thaimaa) on suomenthaimaalainen nak muay- ja ammattipotkunyrkkeilijä. Hän piti hallussaan King of Kings (KoK) -ammattipotkunyrkkeilyorganisaation höyhensarjan maailmanmestaruutta. Pok on myös pattayalaisen Max Muay Thai -stadionin entinen mestari sekä thainyrkkeilyn moninkertainen Suomen-mestari. Pok Biil on aikaisemmin tunnettu ottelunimellä Pok Jääskeläinen.
Pok Biil harjoittelee Deo’s Muay Thai -salilla, Helsingin Konalassa. Pokin valmentaja ja salin omistaja on entinen Rajadamnern Stadionin mestari, sekä WMBF Muay Thai- ja WBC Muaythai- liittojen maailmanmestari Deo Phetsangkhat.
Aikaisemmin Pok Harjoitteli Combat Academy of Finlandilla saman valmentajan opeissa.
Urheilutoimittajain liitto valitsi hänet Suomen parhaaksi thainyrkkeilijäksi vuosina 2014 ja 2020.
Yhdysvaltalainen thainyrkkeilypromoottori Lion Fight tiedotti 9. joulukuuta 2020 allekirjoittaneensa ottelusopimuksen Pokin kanssa vuodelle 2021. Sopimus sisältää 4 ottelua.
Thamesin taistelu

Thamesin taistelu oli 5. lokakuuta 1813 käyty taistelu brittien, Tecumsehin johtamien intiaanien ja amerikkalaisten välillä vuoden 1812 sodan aikana. Taistelu päättyi amerikkalaisten voittoon ja Tecumsehin kuolemaan. Tecumsehin kuolema merkitsi briteille hänen johtamansa intiaanien liittouman menettämistä liittolaisina ja amerikkalaiset vakiinnuttivat otteensa luoteisrajallaan.
Tausta.
Britit olivat kärsineet tappion amerikkalaisille Eriejärven taistelussa 5. lokakuuta 1813 ja amerikkalaiset uhkasivat voittonsa jälkeen koko Ylä-Kanadan länsikärkeä. Brittijoukkojen komentaja kenraalimajuri Henry Pocter halusi vetäytyä joukkoineen Thamesjoelle. Brittien puolella intiaanijoukkoja johtanut shawneepäällikkö Tecumseh puolestaan vastusti ajatusta, koska se olisi altistanut Detroitin länsipuoliset intiaaniyhteisöt amerikkalaisten hyökkäyksille. Pocterin onnistui lopulta taivutella intiaanit vetäytymään, mutta hän lupasi myös ottaa yhteen amerikkalaisten kanssa ennen vetäytymisen päättymistä.
Brittien vetäytyminen alkoi 27. syyskuuta 1813. Mukana oli noin 900 brittisotilasta ja Tecumsehin johtamat 500 intiaania. Brittien perään lähti kenraalimajuri William Henry Harrisonin johtama amerikkalaisjoukko, joka rantautui Amherstburgissa. Procter oli vetäytymisessään hyvin hidas, ja hän laiminlöi amerikkalaisten hidastamisen esimerkiksi siltoja tuhoamalla. Heidän onnekseen Harrison ei kuitenkaan pitänyt kiirettä heidän perässään, vaan eteni myös hyvin hitaasti. Procter päätti lopulta kohdata amerikkalaiset Moraviantownilla.
Taistelu.
Taistelu alkoi 5. lokakuuta. Britit olivat väsyneitä ja taistelutahto oli alhainen. Heillä oli mukanaan yksi tykki, johon ei kuitenkaan ollut ammuksia. He alkoivat kuitenkin valmistautua taisteluun samalla, kun intiaanit kokoontuivat suolle heidän oikealle siivelleen. Harrison keskitti omat miehensä keskustaansa ja rynnäköivät amerikkalaiset hajottivat brittien linjan ennen, kuin nämä saivat tehtyä yhteislaukauksensa. Nopeasti murtuneet britit antautuivat, jonka jälkeen amerikkalaiset iskivät intiaaneja vastaan. Suolla amerikkalaiset kohtasivat kiivaampaa vastarintaa. Intiaanit alkoivat vetäytyä Tecumsehin haavoituttua ja saatua surmansa. Toinen kaatunut oli huronipäällikkö Stiahta.
Seuraukset.
Britit olivat menettäneet taistelussa 606 miestä kaatuneina, haavoittuneina tai vankeina. Vain 246 sotilasta pääsi vetäytymään taistelukentältä. Intiaaneja kaatui arviolta 33. Amerikkalaiset menettivät 7 miestä kaatuneina ja 22 haavoittuneina. Harrisonin mukaan kaikki menetykset kärsittiin taistelussa intiaaneja vastaan. Procter siirrettiin sittemmin merkityksettömiin tehtäviin. Tappio taistelussa merkitsi hänen sotilasuransa loppua.
Tecumsehin kuolema merkitsi paljolti hänen persoonansa varaan muodostuneen intiaaniliiton hajoamista. Harrison solmi rauhan monien brittien puolella aikaisemmin taistelleiden heimojen kanssa.
Harrison ei voitostaan huolimatta kyennyt käyttämään tilannetta hyväkseen ja hän joutuikin lähtemään joukkoineen Detroitiin. Amerikkalaiset olivat kuitenkin vakiinnuttaneet asemansa Luoteisterritorion alueella.
Propyyliheksedriini

Propyyliheksedriini on lääkkeenä ja päihteenä käytetty stimulantti. Lääkkeenä sitä käytetään nenäsumutteena, joka vähentää nenän tukkoisuutta. Esimerkiksi Yhdysvalloissa nenäsumutetta myydään muun muassa kauppanimellä "Benzedrex".
Päihdekäytössä propyyliheksedriini aiheuttaa amfetamiinin kaltaisen usean tunnin kestoisen päihtymyksen. Päihdekäytössä propyyliheksedriiniä saatetaan eristää lääkkeistä kiteisiksi suoloiksi, jotka niellään, nuuskataan tai pistetään verenkiertoon. Lääkeliuoksia saatetaan käyttää myös sellaisenaan. Propyyliheksedriinin päihdekäyttö on 1970-luvulta alkaen eri maissa johtanut useisiin stimulanttipsykooseihin, erilaisiin sydänperäisiin ongelmiin ja kuolemiin.
Maailman antidopingtoimisto (WADA) on luokitellut propyyliheksedriinin dopingaineeksi ja se on WADA:n kiellettyjen aineiden listalla.
Propyyliheksedriini on rakenteellisesti muuten samanlainen metamfetamiinin kanssa, mutta propyyliheksedriinissä on metamfetamiinin bentseenin tilalla sykloheksaani. Propyyliheksedriinissä on yksi kiraliakeskus ja sillä on siten kaksi stereoisomeeriä. Strereoisomeereistä L-propyyliheksedriini vapauttaa runsaammin dopamiinia ja norepinefriiniä toimien siten tehokkaampana stimulanttina ja sympatomimeettinä. Propyyliheksedriinin tarkkaa toimintamekanismia ei tiedetä.
Columbia, the Gem of the Ocean

Columbia, the Gem of the Ocean (), myös nimellä The Red, White, and Blue (), on yhdysvaltalainen isänmaallinen musiikkikappale. Se julkaistiin ensimmäistä kertaa vuonna 1843 Philadelphiassa Yhdysvalloissa. Eräät ensimmäisistä julkaisuista (1843 ja 1846) tapahtuivat nimellä ”Columbia, the Land of the Brave” (), mutta kyseinen nimi ei jäänyt käyttöön, toisin kuin vuonna 1844 julkaistu versio.
Kappaleen tekijäksi on vaihtelevasti ilmoitettu kolme eri henkilöä, jotka ovat David T. Shaw, Thomas a’Beckett vanhempi ja Stephen Joseph Meany. Shaw pyysi noin vuonna 1843 a’Beckettiä säveltämään laatimansa tekstin pohjalta musiikkikappaleen. A’Beckett ei kuitenkaan säilyttänyt Shaw’n sanoitusta, vaan korvasi sen suurelta osin omallaan ja julkaisi kappaleen Shaw’ta mainitsematta. Shaw julkaisi myöhemmin kappaleesta oman versionsa. Brittiläisen Meanyn tulkintaa vuonna 1852 julkaistua nimeltä ”Britannia, the Pride of the Ocean” puolestaan on toisinaan väitetty alkuperäiseksi versioksi kappaleesta.
Kappaleessa mainittava "Columbia" saattaa viitata laivaan nimeltä "Columbia Rediviva", josta usein käytettiin pelkästään nimeä "Columbia". Alus oli ensimmäinen, joka purjehti maailman ympäri Yhdysvaltain lipun alla.
Sanat.
Lähde:
Merkitys.
Yhdysvaltain sisällissodan aikana ”Columbia, the Gem of the Ocean” nautti suurta suosiota, sillä se ylisti kansallista yhtenäisyyttä. Sodan jälkeen siitä tuli sotilassoittokuntien, kuten John Philip Sousan johtaman Yhdysvaltain merijalkaväen soittokunnan, repertuaarien yleinen osa. Se julkaistiin tallenteena ensimmäisen kerran vuonna 1905.
Muusikko Charles Ives siteerasi kappaletta useasti vuonna 1943 nauhoittamassaan kappaleessa ”They Are There!” Hän siteerasi sitä myös ainakin kuudessatoista muussa sävellyksessään.
Emmett Till

Emmett Louis Till (25. heinäkuuta 1941 Chicago, Illinois – 28. elokuuta 1955 Money, Mississippi) oli Yhdysvalloissa 14-vuotiaana lynkattu afroamerikkalainen poika, jonka tuomiotta jätetystä murhasta tuli yksi Pohjois-Amerikan mustan väestönosan kansalaisoikeusliikkeen tärkeimmistä alkusysäyksistä 1950-luvun puolivälissä.
Chicagolaispoika Emmett Till vietti kesälomaansa 1955 sukulaistensa luona Mississippin osavaltion Tallahatchien piirikunnassa. 21-vuotias valkoinen kaupanhoitaja Carolyn Bryant alkoi syyttää poikaa seksuaalisesta ahdistelusta, muun muassa viheltämisestä hänelle flirttailevasti ja käymisestä häneen käsiksi. Muutamaa päivää myöhemmin Bryantin aviomies ja miehen velipuoli kaappasivat pojan ja lynkkasivat hänet. Ruumis löydettiin kolme päivää myöhemmin Tallahatchie-joesta lähes tunnistamattomaksi ruhjottuna. Syyskuussa 1955 valkoihoisista koostunut valamiehistö vapautti lynkkaajat syytteistä. Carolyn Bryant myönsi myöhemmin liioitelleensa tapausta, ja hänen miehensä ja lankonsa tunnustivat rikoksen ja myivät tarinansa "Look"-aikakauslehdelle.
Emmett Tillin murhaa on käsitelty monessa kulttuuriteoksessa, ja Tillin mukaan on nimetty monia paikkoja. James Baldwin kirjoitti tapauksen pohjalta näytelmän "Blues for Mister Charlie", joka sai Euroopan-kantaesityksensä helsinkiläisen Kansanteatteri-Työväenteatterin esityksenä "Laulu valkoiselle herralle" tammikuussa 1965. Muita tapauksen innoittamia teoksia ovat Toni Morrisonin näytelmä "Dreaming Emmett", Bob Dylanin laulu ”The Death of Emmett Till” ja Emmylou Harrisin laulu ”My Name Is Emmett Till”. Runoja aiheesta ovat julkaisseet ainakin Langston Hughes, Gwendolyn Brooks ja Audre Lorde.
Vuonna 2008 tuli Yhdysvalloissa voimaan laki nimeltä "Emmett Till Unsolved Civil Rights Crime Act", joka mahdollistaa puutteellisesti selvitettyjen kansalaisoikeusrikosten ottamisen uudelleen tutkittaviksi.
Knut Anthoni

Knut Gustaf Mauritz Anthoni (8. joulukuuta 1852 Vanaja – 26. lokakuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen juristi ja virka- ja valtiopäivämies. 
Knut Anthonin vanhemmat olivat nimismies Berndt Robert Anthoni ja Emerentia Gustava Nygren ja puoliso vuodesta 1905 Ida Kantola. Anthoni tuli ylioppilaaksi 1871 ja suoritti oikeustutkinnon 1877, varatuomarin arvon hän sai 1880. Anthoni toimi senaatin kopistina vuodesta 1880, kanslistina vuodesta 1885 ja siviilitoimituskunnan protokollasihteerinä 1889–1890, lääninsihteerinä Hämeenlinnassa 1890–1903 ja leski- ja orpokassan sihteerinä vuodesta 1905. Helsingissä Anthoni toimi myös yksityisenä lakimiehenä. Hänelle myönnettiin laamannin arvonimi. Anthoni edusti Hämeenlinnan kaupunkia porvarissäädyssä valtiopäivillä 1900.
Takamoto Katsuta

Takamoto Katsuta (; s. 17. maaliskuuta 1993 Nagoya, Japani) on japanilainen ralliautoilija. Katsuta ajaa Toyota Gazoo Racing -tallissa rallin maailmanmestaruussarjassa.
Ura.
Katsuta aloitti 12-vuotiaana ajamalla kartingia Japanissa. Kartingista hän siirtyi Formula Challenge Japanin pariin vuonna 2010 ja voitti sarjan mestaruuden vuonna 2011. Hän ajoi myös Japanin Formula 3 -sarjassa, jossa hän sijoittui kolmanneksi vuonna 2012 ja toiseksi vuonna 2013.
Vuonna 2014 Katsuta ajoi myös rallia All Japan Rally Championship -sarjassa ja vuonna 2015 hänet liitettiin Toyota Gazoo Racingin nuorten kuljettajien ohjelmaan. Hän ajoi WRC2-sarjassa vuosina 2017, 2018 ja 2019. Vuonna 2019 hän ajoi ensimmäinen kilpailunsa WRC-autolla Saksassa.
Katsuta nousi ensimmäistä kertaa palkintopallille WRC-luokassa Safari-rallissa 2021 sijoittumalla toiseksi. Katsutan piti vetäytyä vuoden 2021 Akropolis-rallista kun hänen kartanlukijansa Keaton Williams palasi kotiin perhettä koskevan syyn vuoksi. Williams oli korvaamassa Daniel Barrittia, joka loukkasi selkänsä aiemmin kaudella. Aaron Johnston aloitti Katsutan kartanlukijana kauden kolmessa viimeisessä rallissa.
MM-rallikaudelle 2023 Katsuta liittyy Toyotan päätalliin. Kaudella 2022 hän ajoi Toyotan toisessa tiimissä Toyota Gazoo Racing Next Generation.
Kaudella 2024 Katsuta ajoi Toyotalla, mutta sortui muutamassa kilpailussa virheeseen, jonka myötä talli veti hänet pois Chilen rallista. Katsuta palasi Keski-Euroopan rallissa ja Japanissa, jossa hän kuuli kilpailun lopussa ajavansa myös seuraavalla kaudella täyden sarjan tallissa. Katsutan omien sanojen mukaan hän kiirehti ja asetti itselleen menestyspaineita, joka johti virheisiin.
Elli Toivoniemi

Elli Toivoniemi (s. 1984 Vantaa) on suomalainen elokuvatuottaja ja -ohjaaja sekä yksi edesmenneen tuotantoyhtiö Tuffi Filmsin omistajista ja perustajista.
Toivoniemi on tuottanut kymmeniä kansainvälisesti palkittuja ja levitettyjä elokuvia, muun muassa neljä Jussi-ehdokkuutta kerännyt "Tottumiskysymys" ja yhdessä Venla Hellstedtin kanssa tuotettu "Hölmö nuori sydän" (2018). 
Toivoniemen tuotantoihin kuuluvat myös Oscar-ehdokas lyhytelokuva "Pitääkö mun kaikki hoitaa?" (2012), Jussi-palkittu dokumenttielokuva "Hobbyhorse Revolution" (2018) Chicagossa palkittu, seitsemän Jussin ja parhaan pohjoismaisen elokuvan ehdokkuudet saanut pitkä näytelmäelokuva "Hyvä poika" (2011). 
Viimeisin Toivoniemen tuottama pitkä fiktioelokuva on "Sihja – kapinaa ilmassa", joka sai ensi-illan elokuussa 2022. Elokuvan ensi-iltaa siirrettiin koronarajoitusten vuoksi useita kertoja, mutta sitä on esitetty jo lukuisilla ulkomaisilla festivaaleilla. Elokuva palkittiin yleisöpalkinnolla Lucas International Festival for Young Film Lovers -festivaalilla Saksassa 2021 ja nimiroolin tekevä Elina Patrakka palkittiin Nordic Star -näyttelijäpalkinnolla Malmön BUFF-lastenelokuvafestivaalilla 2021.
Ohjaukset.
Toivoniemen viimeisin ohjaus, lyhytelokuva "Pysäkki," kuuluu 11 lyhytelokuvan muodostamaan "Yksittäistapaus-"sarjaan. Sarjan kuudesta lyhytelokuvasta on leikattu Toivoniemen tuottama "Tottumiskysymys"-niminen pitkä episodielokuva, jossa Toivoniemi on myös yksi käsikirjoittaja-ohjaajista. Kollektiivisen elokuvaprojektin ympärille on rakennettu lisäksi vaikuttavuuskampanja, joka tarjoaa työkaluja vaikeista aiheista keskustelemiseen ja uuden normaalin määrittämiseen kouluissa, työpaikoilla ja muissa yhteisöissä. Yksittäistapaus-sarja sai elokuvataiteen valtionpalkinnon 2020.
Toivoniemen ohjaama pitkä dokumenttielokuva "Kesäni sudenkorentona" (2017) sai ensi-iltansa DocPoint-elokuvafestivaaleilla ja palkittiin Critics Choice -valinnalla. Lisäksi hän on ohjannut yhdessä Jenni Tulen kanssa Locarnon elokuvafestivaaleilla ensi-iltansa saaneen lyhytelokuvan "Rooli" (2014).
Smile (Katy Perryn albumi)

Smile on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Katy Perryn kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 28. elokuuta 2020.
Olympiakokoinen uima-allas

Olympiakokoinen uima-allas määrittelee mitat, jotka pitää täyttyä, että altaassa voidaan järjestää kansainvälisiä kilpailuja. Tämän tyyppistä uima-allasta käytetään olympialaisissa, joissa kilpailurata on 50 metrin pituinen, jota kutsutaan yleisesti ”pitkäksi radaksi”, erottaen sen ”lyhyestä radasta”, jota sovelletaan kilpailuihin 25 metrin uima-altaissa. Jos kosketuspaneeleja käytetään kilpailussa, kosketuspaneelien välisen etäisyyden tulee olla joko 25 tai 50 metriä, jotta FINA voi hyväksyä altaan. Tämä tarkoittaa, että olympia-altaat ovat yleensä ylimitoitettuja kilpailussa käytettävien kosketuspaneelien sijoittamiseksi.
Olympiakokoista uima-allas käsitettä käytetään puhekielessä tilavuusyksikkönä, jotta voidaan tehdä likimääräisiä vertailuja vastaavan kokoisiin esineisiin tai tilavuuksiin. Se ei ole erityinen määritelmä, koska olympia-altaan syvyydelle ei ole virallista rajoitusta. Arvon suuruusluokka on 1 megalitra (ML). 
Tekniset tiedot.
FINAn määritykset olympiakokoiselle uima-altaalle ovat seuraavat:
Altaassa on oltava kaksi tyhjää aluetta, jotka ovat leveydeltään 2,5 metriä ratojen 1 ja 8 ulkopuolella (käytännössä kaksi tyhjää rataa). Altaan pituus pitää olla 50 metriä jokaisen radan päässä olevien kosketuslevyjen välillä, jos niitä käytetään.
Historia.
Tämän olympiakokoisen uima-altaan versio oli ensimmäisen kerran käytössä Pekingin kesäolympialaisissa 2008 . Aikaisemmin kesäolympialaisissa käytettiin perinteisempää 8-rataista allasta, jonka syvyys oli noin seitsemän jalkaa Tässä uudessa olympiakokoisessa uima-altaassa tehtiin 25 maailmanennätystä.
Edut.
Uusi olympiakokoinen uima-allas on suunniteltu tarjoamaan etuja uimareiden auttamiseksi, ensimmäinen on ratojen määrän kasvu. Ratojen määrän lisääminen kahdeksasta kymmeneen antaa uimareille ”puskurikaistan”, joka vaimentaa uimareiden liikkeistä syntyviä aaltoja ja vähentää uimareita kohtaan olevaa vastusta.
Piilsi jõgi

Piilsi jõgi (myös "Ranna-Piilsi jõgi", "Kalma jõgi" ja "Süvaoja jõgi" ) on Virossa virtaava 24 kilometriä pitkä joki, joka laskee Peipsijärven pohjoisosan luoteisrantaan.
Joen kulku.
Joki alkaa Pandiveren ylängön kaakkoisrinteilltä ja virtaa laajasti kaartaen kohti kaakossa sijaitsevaa Peipsijärveä. Viimeinen puolikas virtaa Alutagusen alangon lounaisosassa. Joken yläjuoksu on kaivamalla syvennettyä metsäojaa, jonka alku sijaitsee Ülisoon eteläpuolella Kaevussaaren kylässä. Alakveren kylän puolella se oikaisee peltoalueen läpi viivasuorana ojana ja jatkaa Adrakun kylässä metsäojien johto-ojana. Täällä alkaa näkyä joen luonnollinen mutkitteleva uoma ja sen karttanimikin on jo Piilsi jõgi. Viiden kilometrin sisällä joki ohittaa etelään päin virraten Kõrven, Jõemetsan ja Piilsin kylien keskustat. Niiden jälkeen joki kaartaa kohti kaakkoa ja laskee Kalmakülassa Peipsijärveen. Joen sivujoista voidaan mainita kaksi. Kõrven peakraavi yhtyy pääuomaan tullen pohjoisesta päin Kõrven kylään. Linnanõmme oja virtaa lännestä päin ja yhtyy pääuomaan kolmen kilometrin päässä Peipsijärven rannasta. Joen meanderoivaa kulkua on oikaistu kaivamalla jyrkän kaarteen oikaisevia ohitusojia. Pisin on 650 metriä pitkä oikaisuoja Piilsin kylän eteläpuolella. Joensuun vanha mutka Kalmakülassa on oikaistu suoraksi. Joensuussa sijaitsee Kalmaküla sadam, joka on pieni venesatama.
Valuma-alue.
Piilsi jõen valuma-alueen pinta-ala on 104 neliökilometriä . Sen valuma-alueen pohjoispuolella sijaitsee Avijõen valuma-alue ja sen eteläpuolella Mustvee jõen valuma-alue. Kummankin joen valuma-alueet lähestyvät toisiaan ja saattavat sulkea Piilsi jõen valuma-alueen kokonaan väliinsä. Piilsi jõen latva-alue onkin pieni alajuoksun valuma-alueeseen verrattuna.
Hallintoalue.
Piilsi jõgi kuuluu Peipsijärven alavesistöalueeseen, joka on osa Itä-Viron vesistöaluetta. Joen vesistörekisterin tunnus on VEE1056300.
Heinrich Stahl

Henrik (Henricus, Heinrich) Stahl (noin 1599 Tallinna – 1657 Narva) oli baltiansaksalainen pappi ja kirjailija, syntynyt luultavasti 1500-luvun lopulla Tallinnassa. Hän opiskeli ensin Tallinnassa, sitten useissa Saksan yliopistoissa ja sai maisterin arvon. Hän toimi vuodesta 1623 pappina eräissä Vironmaan seurakunnissa ja oli vuodesta 1641 Inkerinmaan superintendentti.
Stahl on toimittanut teokset "Hand- und Haussbuch für das Fürstenthumb Ehsten in Liffland", jonka ensimmäinen osa (1632) sisältää Martin Lutherin "Vähä katekismuksen", toinen (1637) virsikirjan, kolmas (1638) epistolat ja evankeliumit ynnä Kristuksen kärsimyshistorian, neljäs (1638) 14 psalmeja, rukouksia ja ohjeita papeille sairaiden ja ahdistettujen lohduttamisesta, ja "Leyen Spiegel" -postillan (2 os., 1641 ja 1649). Molemmissa teoksissa on ensin saksankielinen teksti ja sen rinnalla vironkielinen käännös. Teokset on kirjoitettu virolaisia pappeja varten, jotka olivat siihen aikaan enimmäkseen syntyisin Saksasta. Stahlin kieli on hyvin saksanvoittoista ja on suuresti vaikuttanut viron vanhaan kirjakieleen. Stahl on myös kirjoittanut ensimmäisen viron kieliopin "Anführung zu der Estnischen Sprache" (1637), jonka kieliopillisessa osassa (33 sivua) hän latinan ja saksan kieliopin mukaisesti pyrkii esittämään viron kielen taivutussuhteita. Teoksen arvokkain osa on satasivuinen saksalais-virolainen sanaluettelo, joka käsittää noin 2 000 sanaa.
Aimontappo

Aimontappo on kylä Salon kaupungin Perniössä. Kylä sijaitsee Perniön koillisosassa Tuohitun kupeessa.
Aimontapon kyläalue rajoittuu viiden kylän rajakiveen Raja-ahteeseen pohjoisessa, Kyrönkallioon idässä, Unoisten peltoalueeseen etelässä ja Kärmejärvenojaan lännessä. Kyläaluetta rajaa usean eri kylän alueet, mutta lähimmät naapurikylät ovat Tuohittu, Kumionpää ja Kuhminen. Kylä on pääosin peltomaata ja kylän asutus on hajallaan pitkin kyläaluetta. Kylän historiallinen keskus on Aimontapon maatila Aimontaponlammen vieressä. Kylän läpi kulkevat Aimontapontie ja Tuomarintie. Kylän peltomaita halkoo Haukioja ja Siimaoja, jotka virtaavat etelään.
Historia.
Aimontaposta on löydetty kaksi kivikautista asuinpaikkaa. Alueen asutus on seurannut rantaviivan vetäytymistä pronssikaudella ja Aimontappo on jäänyt takamaiksi. Alue on asutettu uudelleen vasta historiallisena aikana ja Aimontappo on keskiaikainen uudisasutuskylä. Aluksi kylä on kuulunut Muurlan läänin veropitäjään, mutta siirretty 1620-luvulla Perniön pitäjään osaksi Yliskylän kappeliseurakuntaa.
Kylän läpi kulkeva Tuomarintie on vanha muinaistie. Kylässä on ollut vuoden 1540 veroluettelon mukaan kolme tilaa. Vuonna 1584 kylässä oli enää kaksi tilaa, jotka yhdistyivät yhdeksi Aimontapon kantatilaksi 1610-luvulla. Tila oli ratsutila, joka myöhemmin ostettiin perinnöksi. Kylässä on ollut kahdeksan torppaa, joista ilmeisesti viisi itsenäistyi 1900-luvun alussa. 1930-luvulla rakennettiin Aimontapontie, joka loi tieyhteyden Perniön asemanseudulle. Samoihin aikoihin Aimontapon tila joutui vararikkoon ja päätyi lopulta sotien jälkeen siirtoväen yhteisomistukseen. Tilasta lohkottiin useita tiloja ja 1950-luvun tyyppitalo on edelleen yleisin rakennus Aimontapossa.
Walid Jumblatt

Walid Jumblatt (s. 7. elokuuta 1949 Moukhtara) on libanonilainen poliitikko. Hän on yksi Libanonin druusien johtohahmoista, ja saa tukea myös muilta maan uskonnollisilta vähemmistöiltä.
Jumblattin isä Kamal Jumblatt perusti vasemmistopuolueen Progressive Socialist Party (PSP) vuonna 1949, ja Walid Jumblatt siirtyi sen johtoon 1977.
Jumblatt on vaihtanut liittolaissuhteitaan usein. Kun syyrialaiset miehittivät Libanonia, Jumblatt oli heidän läheinen liittolaisensa, mutta syyrialaisten lähdettyä hän liittyi maan arvostelijoihin. Hän oli mukana Yhdysvaltojen ja Saudien tukemassa liittoumassa, joka voitti vuoden 2009 vaalit, mutta erosi siitä pian vaalivoiton jälkeen.
Toivo Salo

Toivo Salo (22. tammikuuta 1909 – 5. huhtikuuta 1981) oli suomalainen shakkimestari.
Toivo Salo yleni shakkimestariksi 1935. Suomen mestaruuden hän voitti 1938, 1949 ja 1956. Hän osallistui SM-turnaukseen jopa 20 kertaa. Salo oli mukana Suomen joukkueessa viisissä shakkiolympialaisissa. Luonteeltaan Salo oli vaatimaton ja hän pelasi rauhallisia avauksia.
Nokipäätangara

Nokipäätangara ("Pseudospingus verticalis") on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö.
Nokipäätangara voi kasvaa noin 15 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Nokipäätangaran pää ja niska ovat väriltään mustat. Päälaelta niskaan ulottuu tuhkanharmaa raita. Linnun selkä ja siivet ovat tumman harmaat ja rinta sekä vatsa vaaleamman harmaat. Nokipäätangaran silmien iiris on valkoinen.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Nokipäätangaran levinneisyysalue ulottuu Venezuelan lounaisosista Perun pohjoisosiin. Lajin elinympäristöä ovat kosteat tiheät metsät ja pensaikot. Se liikkuu yleensä pareittain tai muutaman yksilön ryhminä ja voi liittyä sekaparviin. Nokipäätangaran ravintoa ovat hyönteiset ja marjat.
Pohjajoki (Jormua)

Pohjajoki on kapea, kymmenen kilometrin mittainen joki Kainuussa. Se saa alkunsa Sotkamon Paakinmäen seudulta pienestä Lautalammesta ja hieman isommasta Paakinlammesta. Siihen virtaavia puroja ovat pohjoisesta päin tuleva Sydänoja ja etelästä reitin ainoasta järvestä, Pienestä Ruuhijärvestä, laskeva Ruuhipuro. Jokea on käytetty myös uittoväylänä ja sen meandereita on jonkin verran oiottu. Joen varressa on runsaasti lähteitä, ja joki pysyy läpi kesän kylmänä. Joessa on kaksi suurehkoa koskipaikkaa, ylempänä Sotkamon puolella Raksinkoski ja alempana Kajaanin puolella Penkereenkoski. Joki laskee Oulujärven Jormuanlahden itäisimpään pohjukkaan sekä valtatien 5 että Savon radan siltojen kohdalla aivan entisen Jormuan rautatieliikennepaikan pohjoispuolella. Kajaanin maalaiskuntaan kuuluneen Jormuan kylän itäpuolta kutsutaan myös nimellä Pohjajoki.
Paikallinen luonnonsuojeluyhdistys on rakentanut jokivarteen luontopolun. Suomen ympäristökeskus on tutkinut joen kalakantaa, ja siinä on edelleen muun muassa järvitaimenen kutupaikkoja.
Herne (mytologia)

Metsästäjä Herne () on englantilaisessa kansanperinteessä ja kirjallisuudessa, esimerkiksi William Shakespearen näytelmässä "Windsorin iloiset rouvat" esiintyvä aavemainen metsästäjä, jonka on kerrottu kummittelevan öisin Windsorin metsässä. 
Shakespearen esittämän tunnetun kertomuksen mukaan Herne olisi alun perin ollut Windsorin metsän kuolevainen metsänvartija. Itse tarina on variaatio laajalle levinneestä ”villiä metsästäjää” (engl. "The Wild Huntsman") käsittelevästä tarina-aiheesta, jonka tyypillisessä muodossa intohimoinen metsästäjä tekee sopimuksen paholaisen kanssa ja on sen vuoksi tuomittu metsästämään ikuisesti. Herne on kuvattu sarvipäisenä miehenä, joka ratsastaa metsässä öisin, erityisesti myrskyöinä. Hernen on kerrottu ilmestyneen itsensä mukaan nimetyn Hernen tammen (engl. "Herne’s oak") luona, vahingoittaneen karjaa ja saaneen sen lypsämään verta, pitäneen melua, kalistaneen kahleita ja ilmestyneen ajoittain myös kuolevaisille.
Hernen tammi oli noin 700-vuotias, kun se kaatui tuulessa vuonna 1863. Nuori kuningatar Viktoria lahjoitti tammentaimen, joka istutettiin kaatuneen puun paikalle.
Leo Ahonen

Leo Ahonen voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Reinhold Stackelberg

Berndt Reinhold Hjalmar Stackelberg (11. huhtikuuta 1899 Vihti – 23. toukokuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen ratsuväenupseeri ja eversti.
Reinhold Stackelbergin vanhemmat olivat agranomi Fredrik Hjalmar Stackelberg ja Maria Mallén. Hän kuului Stackelbergien vapaaherralliseen sukuun. Hänen vuotta nuorempi veljensä majuri Berndt Stackelberg oli myös sotilasuralla ja kaatui Jatkosodan aikana vuonna 1943 palvellessaan JR 44:ssa Itä-Karjalassa. 
Sotilasura.
Stackelberg suoritti Vladimirin junkkarikouluun vuosina 1916-1917 ja valmistui vänrikiksi Henkivartiokaartin jääkärirykmenttiin Galitsian rintamalle. Lähtiessään junkkarikouluun hän ei ollut täyttänyt vielä 18 vuotta. 
Vuoden 1918 alussa hän siirtyi Suomeen ja liittyi Sisällissodan valkoisten Saariston vapaajoukkoon. Saariston vapaajoukkoon on kohdistunut epäilyksiä teloituksista, ja siinä yhteydessä vänrikkinä toimineen Stackelbergin päällikkyyteen kuuluneeseen komppaniaan. 
Sen jälkeen hän vuonna 1918 toimi Varsinais-Suomen rykmentissä ja Uudenmaan Rakuunarykmentissä, jossa hän palveli nuorempana upseerina, eskadroonan päällikkönä. Sen jälkeen hän siirtyi Karjalan ratsujääkärirykmenttiin, jossa hän toimi adjutanttina ja eskadroonan päällikkönä. Vuonna 1925 hänet määrättiin esikuntapäälliköksi Ratsuväkiprikaatiin. Vuosina 1928-1930 hän suoritti Sotakorkeakoulun ja jatkoi palvelua Ratsuväkiprikaatissa, mutta ylennettynä everstiluutnantiksi ja esikuntapäällikkönä kyseisessä yksikössä. Prikaatin komentajana eli Stackelbergin esimiehenä tähän aikaan oli eversti Harry Alfthan.
Talvisodan alussa Ratsuväkiprikaati oli osa suojajoukkoja ja kuului Uudenkirkon ryhmään ja otti osaa Karjalan kannaksen suojajoukkotaisteluihin. Stackelberg toimi Talvisodassa tammi-helmikussa 1940 Laatokan pohjoispuolella olevien sotatoimiyhtymien esikuntapäällikkönä ja Erillinen pataljoona 18:n (ErP 18) komentajana. ErP 18 siirtyi talvisodan loppuvaiheessa maaliskuun alussa 1940 Viipurinlahden puolustukseen.
Talvisodan jälkeisenä Välirauhan aikana Stackelberg ylennettiin everstiksi ja määrättiin Hämeen Ratsurykmentin komentajaksi. Vuoden 1941 puolella Jatkosodan alkuvaiheessa hän siirtyi sotilasasiamieheksi Tukholmaan ja Kööpenhaminaan. Vuosina 1943-1944 hän toimi Helsingin sotilasläänissä eri tehtävissä ja erosi sen jälkeen terveydellisistä syistä vakinaisesta palveluksesta.
Eversti Stackelberg oli ennen Toista maailmansotaa keskeisessä asemassa Suomen ratsastusurheilussa johtuen ammatillisesta taustastaan pitkästä palvelusajasta ratsuväessä. Hän toimi Suomen edustajana Kansainvälisessä ratsastusliitossa vuosina 1939-1940 ja vuoden 1940 Helsingin olympialaisten ratsastuskilpailujen johtajana.
Konsoli (arkkitehtuuri)

Konsoli (&lt; lat. "consolare" ’kannattaa’, ’tukea’) on rakennuksen seinästä ulkoneva osa, joka kannattelee esimerkiksi parveketta tai räystästä. Konsolit ovat usein koristeellisia.
Klassisessa rakennustaiteessa konsoli on tyypillisesti pystysuuntainen ja spiraalimaiseksi muotoiltu.
Gaspara Stampa

Gaspara Stampa (1523 Padua – 1554 Milano) oli italialainen runoilija. Hän kirjoitti omakohtaisia eroottisia runoja, jotka julkaistiin vuonna 1554.
Stampan ”Sonetin” on suomentanut Yrjö Kaijärvi, ja se on julkaistu antologiassa "Rakkausrunoja: valikoima maailmankirjallisuudesta" (Otava, 1953)
Stahl

Stahl on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Alppihiihdon maailmancup 2020–2021

Alppihiihdon maailmancup 2020–2021 on historian 55. alppihiihdon maailmancup -kausi. Kausi alkaa Itävallan Söldenissä 17. lokakuuta 2020 ja päättyy Sveitsin Lenzerheidessa 21. maaliskuuta 2021. Miehillä on 38 osakilpailua 18 eri paikassa ja naisilla 34 osakilpailua 20 eri paikassa.
 "Lähde: FIS"
 "Lähde: FIS"
Acquis communautaire

Acquis communautaire eli "EU:n voimassaollut säännöstö" tai "EU-säännöstö" tarkoittaa yhteisiä oikeuksia ja velvollisuuksia sisältävää oikeusperustaa, joka sitoo kaikkia Euroopan unionin jäsenvaltioita. Acquis’lla tarkoitettiin EU:n jäsenmaiden yhteisiä oikeuksia ja velvoitteita.
Acquis’hin kuuluvat kaikki unionin perussopimukset ja lait, julistukset ja päätöslauslemat, kansainväliset sopimukset EU-asioista sekä EYT:n antamat tuomiot. Siihen kuuluu myös EU-maiden hallitusten yhteinen toiminta ns. oikeus- ja sisäasioiden alalla ja yhteisessä ulko- ja turvallisuuspolitiikassa.
Sisältö.
"Acquis’n hyväksyminen" tarkoittaa siis unionin hyväksymistä sellaisena kuin se on. Unionin jäsenyyteen valmistautuvien maiden on hyväksyttävä acquis ja siirrettävä EU:n lainsäädäntö oman maansa lainsäädäntöön, ennen kuin ne voivat liittyä unioniin.
Jatkuvasti kehittyneeseen acquis communautaireen kuuluvat perussopimusten sisältö, periaatteet ja poliittiset tavoitteet, perussopimusten nojalla hyväksytty lainsäädäntö ja EYT:n oikeuskäytäntö, unionin toimialalla hyväksytyt julistukset ja päätöslauselmat, yhteiseen ulko- ja turvallisuuspolitiikkaan liittyvät asiakirjat, yhteisön tekemät kansainväliset sopimukset sekä jäsenvaltioiden unioniasioissa keskenään tekemät sopimukset.
Varsinaisen yhteisön oikeuden lisäksi acquis communautaire sisältää kaikki unionin toista ja kolmatta pilaria koskevat säädökset ja perussopimuksissa vahvistetut yhteiset tavoitteet. Unioni on sitoutunut säilyttämään acquis communautairen kokonaisuudessaan sekä kehittämään sitä edelleen.
Edellytys EU:n jäsenyydelle.
EU:n jäsenyyttä hakeneiden maiden on hyväksyttävä acquis communautaire ennen kuin ne liittyvät unioniin. Poikkeukset acquis communautairen soveltamisesta ovat mahdollisia vain poikkeusoloissa ja ne ovat laajuudeltaan rajoitettuja. Integroituakseen unioniin ehdokasmaiden on siirrettävä acquis communautaire osaksi kansallista lainsäädäntöään ja sitä on sovellettava heti liittymisestä lähtien.
Nikolai Stankevitš

Nikolai Vladimirovitš Stankevitš (; 1813–1840) oli venäläinen kirjailija. Hän kokosi 1830-luvulla ympärilleen Moskovassa filosofiaa, estetiikkaa ja kirjallisuutta harrastavan seuran. Seuraan kuuluivat muun muassa Vissarion Belinski, Mihail Bakunin ja Timofei Granovski. Se vaikutti tuntuvasti silloisen Venäjän henkiseen ja kirjalliseen elämään. 
Stankevitš oli Aleksandr Herzenin rinnalla keskeinen henkilö 1830-luvun Moskovan yliopistoelämässä. Hän opiskeli filosofiaa, estetiikkaa ja kirjallisuutta. Hän ei ollut tuottelias, sillä hänen 1857 ja 1890 ilmestyneet kirjoituksensa mahtuvat yhteen pieneen niteeseen. Hän oli kuitenkin vaikutusvaltainen henkilö ja länsimaisen kulttuurisuuntauksen (zapadnitšestvo) johtohenkilöitä.
Paistepirkko

Paistepirkko ("Platynaspis luteorubra") on leppäpirkkojen heimoon kuuluva kovakuoriaislaji. Aikuinen paistepirkko on kooltaan 2,7–3,6 mm. Laji on hyvin karvainen ja sillä on neljä punertavaa/oranssia täplää mustapohjaisissa peitinsiivissä. Täplien koko vaihtelee ja ne voivat myös yhdistyä toisiinsa. Karvoitus on pitkittäissuuntaista. Etuselän etunurkissa aikuisella paistepirkolla on vaaleat alueet ja sen raajat ovat lyhyet ja paksut. Koiraalla pään etuosa on vaalea ja naaraalla tumma. Lajia esiintyy paahteisilla alueilla kuivassa ja lämpimässä aluskasvillisuudessa. Paistepirkko ei siedä kaikkia muurahaisia, mutta se voi elää yhdessä eräiden muurahaislajien kuten pihamauriaisen ("Lasius niger"), hietaviholaisen ("Myrmica rugulosa") ja nummimuurahaisen ("Tetramorium caespitum") kanssa. Paistepirkon toukat voivat elää muurahaisten kaivamissa koloissa, mutta ne voivat esiintyä myös kasvien maanpäällisissä osissa.
Paistepirkko on Suomessa vakiintunut, mutta hyvin harvinainen laji. Sitä on tavattu Suomessa vain muutamilla alueilla. Suomessa se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi lajiksi. Lajia esiintyy pääasiassa Euroopan alueella.
Paistepirkot saalistavat ainakin seuraavia kirvoja kuten juurikaskirvoja ("Aphis fabae"), "Aphis craccivora" ja "Brachycaudus cardui".