tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kuvataiteilija

Kuvataiteilija on kuvataiteen harjoittaja. Myös nimitystä taiteilija käytetään. 
Taidekentän tutkimuksissa kuvataiteilijan kriteerinä on pidetty taidekoulutusta, taiteilijaliiton jäsenyytä tai keskeisen instituution myöntämiä apurahoja.
Monet taiteilijat työskentelevät useammilla taiteen aloilla. Eniten perinteitä on taidemaalareilla, kuvanveistäjillä ja taidegraafikoilla. Myös valokuvaus on kuvataiteen ala, ja viime vuosikymmeninä kuvataiteilijat ovat tehneet myös performansseja, installaatioita, videotaidetta ja ympäristötaidetta.
Koulutus.
Yliopistotasoiseen tutkintoon johtavaa kuvataiteen koulutusta tarjoavat Taideyliopiston Kuvataideakatemia ja Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulu. Lapin yliopiston Taiteiden tiedekunnassa kuvataiteesta voi suorittaa perus- ja aineopinnot. 
Kuvataiteilijan AMK-tutkinnon voi suorittaa Turun ammattikorkeakoulussa, LAB-ammattikorkeakoulussa (Lappeenrannan kampus), SAMK:n Kankaanpään taidekoulussa, Lapin ammattikorkeakoulussa sekä Yrkeshögskolan Noviassa.
Parisenkymmentä kansanopistoa tarjoaa tutkintoon johtamattomia kuvataideopintoja.
Lisäksi visuaalisia taiteita opetetaan osana yleissivistävää koulutusta (sis. vapaa sivistystyö sekä taiteen perusopetus) ja osana ammatillista koulutusta. Kuvataidealan opintoja voi suorittaa neljässä eri ammattikoulussa.
Yksityisiä taidekouluja ovat Vapaa Taidekoulu ja Taidekoulu Maa.
Alpha Dog

Alpha Dog on vuonna 2007 ensi-iltansa saanut Nick Cassavetesin ohjaama ja käsikirjoittama tositapahtumiin perustuva yhdysvaltalainen rikosdraamaelokuva.
Elokuva kertoo tapauksesta, jossa huumekauppias Jesse James Hollywood (elokuvassa nimellä Johnny Truelove) kidnappasi ja murhautti 15-vuotiaan Zack Mazurskyn, pojan, joka oli hänelle 1200 dollaria velkaa olleen ja työskennelleen huumekauppiaan nuorempi velipuoli, ja päätyi siten FBI:n kymmenen etsityimmän rikollisen listalle 20-vuotiaana, kaikkien aikojen nuorimpana. Vuonna 2000 sattuneen tapauksen johdosta useita Hollywoodin apureita tuomittiin vankeuteen ja myös itse Hollywood saatiin karkumatkalta Brasiliasta kiinni vuonna 2005.
Corona (satelliitti)

Corona oli yhdysvaltalainen vakoilusatelliittien sarja 1959–1972, joka tunnettiin vuoteen 1962 nimellä "Discoverer". Discoverer 14 teki ensimmäisen onnistuneen lennon 18. elokuuta 1960, jolloin C-199-lentokone sieppasi ilmasta laskuvarjon varassa laskeutuvan filmikapselin. Kaikkiaan 145 tällaista satelliittia keräsi yli 800000 valokuvaa Neuvostoliitosta 12 vuoden aikana.
1960-luvun alussa Discoverer-satelliittien väitettiin julkisuudessa oleva Yhdysvaltain ilmavoimien miehitettyihin lentoihin liittyvä biotekniikka-koelentosarja. Harhautus meni läpi mediasta sikäli kuin media ei ollut mukana harhautuksen rakentamisessa.
Tässä satelliittityypissä oli kamera ja maahan palaava filmin sisältänyt kapseli, jonka lentokone sieppasi jo laskuvarjolla laskeutumisen aikana lennosta. Satelliiteista käytettiin vuodesta 1962 alkaen nimitystä KH-1, KH-2, KH-3, KH-4, KH-4A ja KH-4B. KH on lyhennys sanasta "Key Hole" eli "avaimenreikä".
Kuvien tarkkuus oli 3–10 metrin suuruusluokkaa. KH-ohjelma keskeytettiin, kun huomattiin neuvostoliittolaisen sukellusveneen odottavan Coronan paluupaikan alla vedessä. Tällöin oli olemassa parempaa teknologiaa ja mahdollisuus kuvien lähettämiseen radioteitse maahan.
Corona-ohjelma julkistettiin Kylmän sodan jälkeen vuonna 1992.
Las Vegasin Grand Prix

Las Vegasin Grand Prix on Paradisessa Nevadassa Yhdysvalloissa järjestettävä Formula 1 -sarjan osakilpailu.
Sitä ajettiin ensimmäistä kertaa vuosina 1981 ja 1982. Tarkoituksena oli kasvattaa Formula 1 -sarjan suosiota Yhdysvalloissa. Rata rakennettiin Caesars Palace -kasinon pysäköintialueelle Paradiseen Nevadaan. Kauden 1982 Las Vegasin GP on suomalaisille historiallinen, sillä silloin Keke Rosberg varmisti mestaruutensa. Las Vegasin Grand Prix palasi Formula 1 -kalenteriin kauden 2023 marraskuussa, ja rata rakennettiin Paradisen kaupunkiin katuradaksi. Uusikin rata ohittaa Caesars Palacen Las Vegas Stripiä pitkin. Kallein lippupaketti kisaan maksoi 5 miljoonaa dollaria.
Kun Watkins Glenin kilpailu poistettiin kilpailukalenterista, kilpailu siirrettiin Las Vegasiin. Kilpailu oli kauden viimeinen, mutta siitä ei pidetty aavikon kuumuuden takia. Caesars Palacen parkkipaikkaradasta tuli hyvä väliaikainen rata: tarpeeksi leveä ohituksiin, leveät turva-alueet, tasainen pinta. Sen vastapäiväinen suunta aiheutti suuren rasituksen kuljettajien niskoille. Kun Nelson Piquet varmisti ensimmäisen maailmanmestaruutensa ajamalla viidenneksi vuonna 1981, häneltä meni viisitoista minuuttia palautuakseen kilpailun kuumuuden aiheuttamasta rasituksesta. Vuoden 1982 kilpailun voitti Michele Alboreto Tyrrellillä. Voitto oli samalla Alboreton F1-uran ensimmäinen.
Vostok (avaruusalus)

Vostok oli Neuvostoliiton ensimmäinen miehitetty avaruusalus. "Vostok 1" -aluksella tehtiin huhtikuussa 1961 maailman ensimmäinen miehitetty avaruuslento. Kosmonautti Juri Gagarin kiersi sillä Maata huhtikuussa 1961. Sitä ennen aluksella oli tehty miehittämättömiä kokeita "Sputnik 4":stä alkaen.
Vostok-aluksessa oli pallomainen osa, jossa aluksen ohjaaja oli. Se kykeni palaamaan maahan. Pallomaisen paluukapselin perässä oli kartiomainen huoltomoduuli, joka useasti esitetään yhdessä viimeisen rakettivaiheen kanssa.
Havaijin yliopisto

Havaijin yliopistojärjestelmä () on yhdysvaltalainen yliopisto Havaijin osavaltiossa. Honolulun Mānoassa sijaitseva pääkampus on Havaijin yliopistojen suurin. Kaikkiaan kampuksia on kymmenen. Mānoan kampuksella oli vuonna 2021 yhteensä 14 215 opiskelijaa, joista 3 265 maisteri- tai jatko-opiskelijaa. Yhteensä Havaijin yliopistojärjestelmällä on 50 310 opiskelijaa ja kolmen miljardin Yhdysvaltain dollarin budjetti.
Vuonna 2013 David Lassner aloitti yliopiston virkaatekevänä rehtorina ja virallisesti rehtorina kesäkuussa 2014. Syyskuussa 2023 Lassner ilmoitti, että aikoo jättää virkansa vuoden 2024 loppuun mennessä.
Tieteellisiä näyttöjä korostava kiinalainen ARWU-yliopistoranking arvioi yliopiston pääkampuksen maailman huippuyliopistojen listallaan 2021 sijaluokkaan 301–400.
Yliopistojärjestelmän alaisuudessa toimii kolme erillistä yliopistoa ja seitsemän community collegea:
Nurmeksen rautatieasema

Nurmeksen rautatieasema () on rautatieliikennepaikka Pohjois-Karjalan Nurmeksessa rataosuudella . Rautatieasema avattiin vuonna 1911, jolloin myös asema-alueen rakennukset valmistuivat. Aseman miehitys loppui vuonna 2005, mutta asemalla on edelleen henkilö- ja museojunaliikennettä.
Historia.
Rautatien rakentamisen aikoihin Nurmes oli nuori kauppala. Kauppalan merkitys oli noussut sen jälkeen, kun maalaiskunnan keskus Porokylä tuhoutui tulipalossa 1891. Asema päätettiin sijoittaa keskeiselle paikalle Kauppatorin laidalle. Thure Hellströmin suunnittelema asemarakennus valmistui 1911, ja liikenne pääsi alkamaan asemalle 16. lokakuuta 1911. Asema-alueelle rakennettiin myös asemapäällikön rakennus, tavaramakasiini, vesitorni, varastoja ja veturitalli, jota myöhemmin laajennettiin viisipaikkaiseksi. Rata Kontiomäelle avattiin 1929.
Rautatien tulo Nurmekseen paransi huomattavasti teollisuuden toimintaedellytyksiä ja toi alueelle uusia teollisuuslaitoksia, kuten Ritoniemeen 1921 perustetun sahan. Nurmeksen väkiluku kasvoi tasaisesti aina 1960-luvulle asti, mikä lisäsi aseman matkustajamääriä. Muuttoliike on kuitenkin vähentänyt 1980-luvulta Nurmeksen asukasmäärää jyrkästi, mikä on osaltaan vaikuttanut junayhteyksien vähenemiseen ja matkustajamäärien laskuun. Nurmeksesta tulikin uudelleen henkilöliikenteen pääteasema, kun yöjunaliikenne Ouluun loppui 1993. 
Rataosuuden kauko-ohjauksen valmistuttua Nurmeksen asema muutettiin miehittämättömäksi ja lipunmyynti lopetettiin kesäkuussa 2005. Nurmeksen kaupunki osti vuodelta 1910-luvulta peräisin olevat kiinteistöt Senaatti-kiinteistöiltä joulukuussa 2008.. Kauppaan kuului asema, asemapäällikön asuinrakennus, tavaramakasiini, rivitalo ja varastorakennuksia. Asemarakennuksessa avautui vapunaattona 2007 kahvila, käsityömyymälä ja kukkakauppa.
VR jäi joksikin aikaa veturitalleille vuokralaiseksi myös kaupan jälkeen. Niihin on sittemmin muuttanut vuonna 2013 museojunayhtiö Höyryraide.
Junaliikenne.
Joensuun ja Nurmeksen välillä liikennöi päivittäin kaksi VR:n taajamajunaa molempiin suuntiin. Henkilöliikenne pohjoisen suuntaan Kontiomäelle välillä päättyi 1993. Asemalle on ollut myös vielä 2000-luvulla tavaraliikennettä.
President’s Emergency Plan for AIDS Relief

President's Emergency Plan For AIDS Relief (PEPFAR) oli Yhdysvaltain presidentti George W. Bushin viisivuotinen ohjelma (2003–2008) HIV-pandemiaa vastaan. PEPFAR on suurin rahallinen panostus AIDSia vastaan Yhdysvalloissa.
US Institute of Medicinen vuonna 2007 julkaiseman raportin mukaan Yhdysvaltain kongressin asettamat rajoitukset ja vaatimukset ovat aiheuttaneet tuhlausta ohjelman sisällä. Ohjelman alkamisen aikoihin kongressi vaati, että kolmannes kolmesta miljardista dollarista pitäisi käyttää suosittelemaan seksistä pidättäytymistä ennen avioliittoa taudin leviämisen estämisessä. Tämä rajoitti muiden estokeinojen rahoitusta, kuten ilmaisten kondomien jakamista ja puhtaiden neulojen jakamista huumeiden käyttäjille. 
US Institute of Medicinen raportti vaati pidättäytymisopin poistoa. Lisäksi suositeltiin, että ohjelmassa alettaisiin käyttää Maailman terveysjärjestö WHO:n hyväksymiä lääkkeitä, jotka ovat huomattavasti halvempia kuin Yhdysvaltain elintarvike- ja lääkeviraston hyväksymät. Tällä keinolla olisi ollut mahdollista saada samalla rahalla kolme kertaa enemmän lääkkeitä.
Montana-luokka

Montana-luokan piti olla Yhdysvaltain laivaston viiden taistelulaivan muodostama alusluokka, jonka alukset olisivat olleet aikaisempaa Iowa-luokkaa suurempia, raskaammin aseistettuja ja panssaroituja. Tämä olisi tehnyt niistä myös hitaampia.
Viidelle alukselle myönnettiin 19. heinäkuuta 1941 rahoitus, mutta niiden valmistamista hidastettiin huhtikuussa 1942 annetulla presidentin ohjeella vetoamalla teräspulaan. Amiraalineuvosto totesi suurten taistelulaivojen ajan olevan ohi ja peruutti 21. heinäkuuta 1943 tilaukset. Laivasto keskittyi taistelulaivojen sijasta lentotukialuksiin.
Luokan alukset olisivat olleet kooltaan lähes keisarillisen Japanin laivaston Yamato-luokan taistelulaivojen kokoisia. Se oli Yhdysvaltain laivaston ainoa taistelulaivaluokka, jota ei ollut suunniteltu mahtumaan Panaman kanavaan.
Roy Lichtenstein

Roy Fox Lichtenstein (27. lokakuuta 1923 Manhattan, New York – 29. syyskuuta 1997 Manhattan, New York) oli yhdysvaltalainen taidemaalari, kuvanveistäjä ja poptaiteilija. Hän siirtyi 1960-luvun alussa sarjakuvamaisiin aiheisiin ja tekniikkaan ja sovelsi mainosmaista maalaustyyliä, muttei ironisoivasta asenteestaan huolimatta ottanut yhteiskunnallisesti kantaa. Lichtenstein oli Andy Warholin ohella poptaiteen tunnetuin edustaja.
Lichtensteinin "Whaam!"-teos (1963) on taiteilijan ehkä tunnetuin yksittäinen teos ja varhaisimpia merkittäviä amerikkalaista pop-taidetta edustavia teoksia. Sarjakuvamaista tyylittelyä muistuttavassa diptyykissä yhdysvaltalainen hävittäjä tuhoaa viholliskoneen ohjuksella. Teoksen nimi tulee räjähdystä onomatopoeettisesti kuvaavasta tekstistä. Kuva-aihe on mukaelma vuonna 1962 DC Comicsin "All-American Men of War" -sarjakuvalehden numerossa 89 olleesta ruudusta. Teoksessa on myös sarjakuvasta peräisin oleva kuvateksti, jossa kuvataan hävittäjälentäjän ajatuksia: "I pressed the fire control... and ahead of me rockets blazed through the sky..." ("Painoin liipaisinta... ja edessäni raketit ampaisivat läpi taivaan..."). Teos on maalattu kankaalle akryyli- ja öljyväreillä, ja sen koko on 1,7 x 4,0 metriä. Teos on esillä Lontoon Tate Modernissa.
Suurelle yleisölle ehkä tunnistettavinta Lichtensteinia ovat sarjakuvaruutuja muistuttavat maalaukset naishahmoista, jotka esitetään puhe- tai ajatuskuplan kera jossain dramaattisessa tai muutoin tunteikkaassa kohtauksessa. Tyypillinen esimerkki on "Drowning Girl" (1963), jossa esitetään lähikuvassa hukkumaisillaan oleva nainen, joka kyyneleet silmissään ajattelee englanniksi "I don't care! I'd rather sink -- than call Brad for help!" ("En välitä! Mieluummin vajoan -- kuin huudan Bradin apuun!"). Teos on esillä New Yorkin Museum of Modern Artissa.
9. toukokuuta 2012 Lichtensteinin maalaus "Sleeping Girl" (1964) myytiin lähes 34,8 miljoonalla eurolla New Yorkin Sotheby’sin huutokaupassa. Kyseessä on suurin Lichtensteinin työstä maksettu summa.
Alþingishúsið

Alþingishúsið on Islannin pääkaupungissa Reykjavíkissä sijaitseva rakennus, jossa kokoontuu Islannin parlamentti eli Allting. Se on rakennettu vuosina 1880–1881, ja sen suunnitteli tanskalainen arkkitehti Ferdinand Meldahl. Alkuperäiseen rakennukseen on lisätty kaksi sivurakennusta, Kringlan (Rotunda) vuonna 1908 ja Skálinn vuonna 2002.
Talo on rakennettu islantilaisesta kivestä, Skólavörduholtin kukkulalta (nykyisen Hallgrímskirkjan kirkon paikalta) hakatusta basaltista. Ulkoseinät ovat paljasta hiottua kiveä, kun taas sisäpuoli on rapattu.
Rakennuksessa on myös sijainnut Islannin kansalliskirjasto ja kansallisgalleria. Vuosina 1911–1940 sen ensimmäistä kerrosta käytti Islannin yliopisto, ja Islannin presidentin toimisto sijaitsi rakennuksessa vuoteen 1973 saakka.
Yhdystie 2955

Yhdystie 2955 on Hollolan Kukonkoivusta Vesalan kautta Soramäkeen kulkeva yhdystie. Ennen Kukonkoivun ja Soramäen välisen moottoriliikennetien valmistumista tie oli osa valtatietä 12.
Tiestä risteää pohjoiseen yhdystie 3161, jonka katunimi on Kirkkotie. Se vie Hälvälän kautta Hollolan kirkonkylälle. Tien lähtöpisteessä on suuri uusi rivitalo- ja pientaloalue. Tie kulkee Hälvälän ampumaradan pohjoispuolelta Hollolan lentokentän eteläpuolelta. Tieltä risteää Kiikunlähteentie Kiikunlähteelle.
Olli Ainola

Olli Antero Ainola (23. kesäkuuta 1958 Orimattila – 27. tammikuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja Yleisradion televisiouutisten taloustoimituksen päällikkö. Ennen Yleä Ainola toimi Uudessa Suomessa, Suomen Kuvalehdessä, Iltalehdessä, Kauppalehti Pressossa ja Helsingin Sanomissa.
Ainola tuli tunnetuksi MOT-ohjelmasta, missä hän selvitti muun muassa Pentti Tiusasen toimimista Stasin ilmiantajana. Vuonna 1997 Ainola kyseenalaisti MOT:ssa ksylitolin tehokkuuden, paljasti Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain hävittäjien ilmataistelun Suomessa vuonna 1954 ja totesi, että Suomen raadolliseen suhtautumiseen Kiinan ihmisoikeusloukkauksiin vaikuttavat kaupalliset intressit. Seuraavana vuonna MOT:ssa paljastettiin, että työeläkerahastojen tuotot ovat alemmat kuin Ruotsissa, koska yhtiöt toimivat myös poliittisin perustein. Ainolan mukaan monet kansanedustajat asuivat edullisesti vakuutusyhtiöiden omistamissa asunnoissa.
Televisiouutisten taloustoimittajana Ainola antoi eduskuntavaalien 2007 alla etujärjestöjen laskettaviksi taloudellisen kasvun mahdollistaman valtiontalouden liikkumavaran, josta tuli yksi vaalikampanjan aikaisen keskustelun pääteemoista.
Ainolan puoliso oli kokoomuksen entinen kansanedustaja Marja Tiura. Kun Tiuran kevään 2007 eduskuntavaalikampanjaansa Kehittyvien maakuntien Suomelta saama vaalirahoitustuki nousi julkisuuteen, Julkisen sanan neuvoston puheenjohtaja Pekka Hyvärinen kehotti kesäkuussa 2009 Yleä arvioimaan uudelleen Ainolan asemaa politiikan toimituksen päällikkönä. Yle oli aiemmin arvioinut, ettei Ainola ole jäävi vaalirahoitusuutisoinnin suhteen. Syyskuussa 2009 Ainola kuitenkin siirtyi syrjään Ylen uutisten politiikan toimituksen päällikön tehtävistä. Ainola erosi Yleisradion palveluksesta huhtikuussa 2010. Nelosen uutiset kertoi lokakuussa 2010, että Ainola oli ollut keväällä 2010 aktiivisesti yhteydessä kokoomustahoon, jotta puolue tukisi Tiuraa vaaliraha- ja loikkauskohussa. Kun asia tuli Ylen tietoon, asiasta käynnistettiin selvitys, mikä johti Ainolan irtisanoutumiseen.
Tammikuussa 2011 Ainola siirtyi Talouselämä-lehden toimittajaksi ja kesäkuussa 2011 toimituspäälliköksi. Vuonna 2014 Ainola siirtyi Iltalehden erikoistoimittajaksi.
Ernst Thälmann

Ernst Thälmann (16. huhtikuuta 1886 Hampuri – 18. elokuuta 1944 Buchenwald) oli saksalainen poliitikko, joka toimi Saksan kommunistisen puolueen puheenjohtajana 1925–1932.
Thälmann toimi valtiopäiväedustajana 1924–1932 ja oli ehdolla Saksan presidentiksi 1925 ja 1932. Kansallissosialistien valtaannousun jälkeen 1933 Gestapo pidätti hänet. Thälmann oli vangittuna, kunnes hänet Adolf Hitlerin henkilökohtaisesta käskystä teloitettiin Buchenwaldin keskitysleirillä 1944.
Ernst Thälmannin elämästä tehtiin 1954–1955 itäsaksalainen kaksiosainen elokuva, jonka pääosaa esitti Günther Simon.
Charles Hard Townes

Charles Hard Townes (28. heinäkuuta 1915 Greenville, Etelä-Carolina – 27. tammikuuta 2015 Berkeley, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen fyysikko. Hän sai vuonna 1964 Nobelin fysiikanpalkinnon. Townes tunnetaan erityisesti työstään maserin parissa, josta hän myöhemmin sai myös patentin itselleen. 
Hän sai alemman korkeakoulututkintonsa Furman University -nimisestä liberal arts collegesta. Townes suoritti tutkinnon fysiikasta Duken yliopistossa 1936 ja tuli filosofian tohtoriksi California Institute of Technologysta 1939.
Townes alkoi työskennellä maserin parissa liityttyään Columbian yliopistoon vuonna 1953. Hän toimi urallaan myös Bellin puhelinlaboratoriossa ja korkeassa virassa Yhdysvaltojen puolustusministeriössä..
Townes jakoi maserin kehittämisestä myönnetyn vuoden 1964 Nobelin fysiikanpalkinnon venäläisten Aleksandr Prohorovin ja Nikolai Basovin kanssa. He keksivät myös maserin itsenäisesti, ilman Townesia.
Hän on ollut Academia Europæan ulkomaalaisjäsen vuodesta 1999.
Heurelho Gomes

Heurelho da Silva Gomes (s. 15. helmikuuta 1981, João Pinheiro, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän on pelannut kotimaansa lisäksi Alankomaissa, Englannissa ja lyhyen aikaa Saksassa.
 Gomes aloitti ammattilaisuransa kotimaassaan Cruzeiron riveissä vuonna 2002. Hän voitti Brasilian-mestaruuden ja cupin 2003 sekä Minas Geraisin osavaltiomestaruuden Campeonato Mineiron 2003 ja 2004. Hän siirtyi Eredivisienin PSV Eindhoveniin vuonna 2004, ja nousi heti PSV:n ykkösmaalivahdiksi. Hän saavutti seurassa neljä Alankomaiden mestaruutta 2005–2008 ja Alankomaiden Cupin voiton 2005. 
Kesällä 2008 Gomes siirtyi Englannin Valioliigan Tottenham Hotspuriin. Hän teki Valioliiga-debyyttinsä 16. elokuuta 2008 Tottenhamin vierasottelussa Middlesbroughia vastaan. Hän pelasi kausilla 2008–2011 yhteensä 95 valioliigaottelua. Seuraavien kolmen kauden aikana hän ei pelannut yhtään valioliigaottelua. Kevätkauden 2013 hän oli lainalla saksalaisessa TSG Hoffenheimissa, jossa pelasi yhdeksän bundesliigaottelua.
Gomes siirtyi Englannin mestaruussarjassa pelanneeseen Watfordiin kesällä 2014. Hän pelasi tulokaskaudellaan 44 sarjaottelua seuran noustessa valioliigaan. Kausina 2015–2016 ja 2016–2017 Gomes pelasi Valioliigassa Watfordin kaikki ottelut ja kaudella 2017–2018 vielä 24 ottelua mutta tammikuusta 2018 lähtien hän jäi varamaalivahdiksi. Hän pelasi viimeisen valioliigaottelunsa toukokuussa 2018 ja lähti Watfordista kauden 2019–2020 jälkeen.
Maajoukkue.
Gomes on pelannut myös Brasilian maajoukkueessa. Hän kuului Brasilian Confederations Cupin voittaneeseen joukkueeseen vuonna 2005. Gomes oli mukana myös Brasilian joukkueessa vuoden 2009 Confederations Cupissa, Etelä-Afrikassa. Hän kuului Brasilian joukkueeseen MM-kilpailuissa 2010, muttei päässyt pelaamaan. Viimeksi hänet on valittu Brasilian maajoukkueeseen helmikuussa 2011.
Tervakosken tehdasrata

Tervakosken Tehdasrata oli Tervakosken tehtaiden sisäistä liikennettä hoitanut 600 mm:n raideleveydelle rakennettu kapearaiteinen tehdasrata, joka lopetti toimintansa 1970-luvun alussa. Radan pituus oli noin viisi kilometriä, ja se kulki tehtaan eteläpuolella sijaitsevalle Piilonsuolle, josta nostettiin turvetta tehtaan polttoaineeksi.
Radasta on äärimmäisen vähän tietoa. Sen molemmat veturit ovat säilyneet: Lahnuksen Rautatiellä kakkosveturina ollut, nykyisin Kovjoen Museorautatielle siirretty ruotsalaisperäinen puukaasuttimellinen Berg-moottoriveturi (1655/1942, 0-4-0bm) ja Tervakosken Puuhamaan 600 mm huvipuistoradan pitkäaikainen varaveturi, Deutz 23509/1938, 0-4-0dm. Mikään radan kalustosta ei kelvannut venäläisille sotakorvauksina. Deutz-veturi ei ole ajokunnossa, vaan se on sijoitettu huvipuiston alueelle kiskotuksen pätkälle nähtävyydeksi ja kiipeilytelineeksi. 
Radan vaihteet ja kiskotus olivat pitkään Lahnuksen Rautatiellä, nykyisin osa on RSJ:llä.
Petkeljärvi

Petkeljärvi on kahteen noin kolmekilometriseen haaraan jakautuva järvi Ilomantsissa Pohjois-Karjalassa. Haaroja erottaa Piistiinniemi. Järven pinta-ala on 1,5 neliökilometriä. Etäisyys Joensuusta on 73 kilometriä itään.
Maantiede.
Petkeljärveä jakavalla Piistiinniemellä sijaitsee Pesussuo. Petkeljärven kansallispuisto kattaa osan järven alueesta. Järven läntinen haara on huomattavasti itäistä syvempi. Syvin kohta, noin yhdeksän metriä, sijaitsee läntisen haaran eteläosassa.
Petkeljärven saariluku on neljä. Saaret ovat pieniä, niiden yhteenlaskettu pinta-ala on vain noin 0,63 hehtaaria. Rannoilla on pientaloja ja järven pohjoispuolitse kulkee paikallistie 5004.
Petkeljärven tulouoma on Piistiinjoki, joka on samalla järven itäisen haaran nimi.
Petkeljärven vesitilavuus on 4 942 000 kuutiometriä.
Petkeljärvi (04.922.1.077) kuuluu Nuorajärven alueeseen (04.922), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Mekrijärven-Nuorajärven alue (04.92) ja ensimmäinen jakovaihe on Koitajoen valuma-alue (04.9). Petkeljärvi on kuudenneksi laajin Nuorajärven alueen 84:stä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä.
Josua Järvinen

Josua Järvinen (synt. Lauttajärvi, 4. helmikuuta 1871 Orivesi – 28. helmikuuta 1948 Pori) oli suomalainen poliitikko ja kansakoulunopettaja, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1911. Hän erosi puolueesta kesken eduskuntakautensa lokakuussa 1910.
Elämä.
Oriveden Lauttakulmassa syntyneen Järvisen vanhemmat olivat torppari Eleasar Lauttajärvi (1844−1883) ja Annastiina Joensuu (1849−1936). Syrjäisessä kylässä ei ollut koulua, jonka vuoksi hän suoritti 17-vuotiaana yksityisen kansakoulukurssin ja valmistui opettajaksi Jyväskylän seminaarista 1895. Järvinen työskenteli kansakoulunopettajana Kullaalla 1895–1896, Karijoella 1896–1899, Laukaassa 1900–1905 ja Joroisissa 1905–1908 sekä vielä kansanedustajakautensa jälkeen Helsingissä 1913–1914. Vuosina 1915-1938 Järvinen työskenteli kansakouluntarkastajana Porissa. Järvinen suoritti työnsä lomassa ylioppilastutkinnon vuonna 1901. Hän jatkoi 1910-luvulla opintojaan Helsingin yliopistossa, jossa hän luki taloustiedettä, historiaa ja esteriikkaa valmistuen filosofian maisteriksi vuonna 1920. Järvinen oli kiinnostunut muun muassa tähtitieteestä ja julkaisi aiheesta kirjan vuonna 1910.
Järvinen lähti työväenliikkeeseen vuoden 1905 suurlakon jälkeen. Vuonna 1907 hänet valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa. Järvinen kuitenkin erosi kesken kansanedustajankautensa sosialidemokraattisesta puolueesta kohun saattelemana lokakuussa 1910. Syyksi Järvinen mainitsi sisäisten erimielisyyksien ja tiukan puoluekurin ohella sosialistien omaksuman materialistisen historiakäsityksen, johon hän ei voinut yhtyä. Eronsa jälkeen Järvinen arvosteli sosialidemokraatteja kiivaasti porvarilehdissä sekä pitämissään esitelmissä ja toimi myös vanhasuomalaisten julkaiseman "Työväenliiton" vakituisena avustajana. Työväenlehdet puolestaan kutsuivat Järvistä muun muassa ”petturiksi”, ”luopioksi” ja ”mätäpaiseeksi”. Myöhemmin Järvinen oli mukana Suomen Kristillisen Työväen Liiton sekä nuorsuomalaisten toiminnassa. "Eteenpäin"-lehden tietojen mukaan Järvinen olisi sisällissodan aikana liittynyt valkoisten joukkoihin. 1930-luvulla Järvisen kerrottiin olleen kokoomuksen jäsen.
Järvinen kuoli Porissa 77-vuotiaana helmikuussa 1948. Hänet on haudattu perhehautaan Kuopion isolle hautausmaalle.
Perhe.
Järvisen puoliso oli Tammelasta kotoisin ollut käsityönopettaja Aino Holmberg (1872−1960), jonka kanssa hän avioitui vuonna. Heillä oli kaksi tytärtä. Raumalla opiskellut pariskunnan vanhempi tytär Aino Helmi (s. 1896) teki maaliskuussa 1917 itsemurhan ampumalla itsensä asunnossaan.
Josua Järvisen veljiä olivat opettaja, maanviljelijä ja toimittaja Apsa Lauttajärvi ja opettaja ja kotiseuturunoilija Väinämö Lauttajärvi.
O. V. Kaipio

Oskar Viljam Kaipio (8. toukokuuta 1874 Laukaa – 3. toukokuuta 1918 Terijoki) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1908–1910. Hänet teloitettiin sisällissodan aikana.
Elämä.
Oskar Kaipion vanhemmat olivat Gabriel Kaipio (1841-1916) ja Henriikka Flinkman (1848-1896). Kansakoulun jälkeen hän kävi kansanopiston ja maanviljelyskoulun. Oltuaan pari vuotta saha- ja rautatietöissä muun muassa työnjohtajana Kaipio aloitti 1899 opinnot Jyväskylän seminaarissa. Vuonna 1903 Kaipio valmistui kansakoulunopettajaksi, jonka jälkeen hän työskenteli opettajana Hankasalmella 1903-1904 ja Saarijärvellä 1904–1907. Kaipio puolisoineen joutui lähtemään Saarijärveltä, kun heidän virkojaan Mahlun kansakoulussa ei vahvistettu koeajan jälkeen. Lehtitietojen mukaan syynä oli pariskunnan toiminta sosialidemokraattisessa puolueessa. Vappuna 1907 satoja paikkakuntalaisia osallistui vastalausekokoukseen, jossa kouluylihallitusta vaadittiin kumoamaan päätös. 
Kesällä 1907 Kaipio työskenteli Kotkassa ilmestyneen "Eteenpäin"-lehden toimituksessa, kunnes hänet valittiin opettajaksi Kuolemajärvelle. Kaipio jatkoi politiikassa muun muassa puolueen kiertävänä puhujana. Hänet valittiin kansanedustajaksi vuoden 1908 eduskuntavaaleissa. Jätettyään eduskunnan kahden vaalikauden jälkeen Kaipio toimi opettajan työnsä ohessa muun muassa Kuolemajärven paloapuyhdistyksen toimitusjohtajana 1911–1918 ja Inkilän osuuskassan hoitajana 1910–1918. Hän oli myös kunnallislautakunnan jäsen.
Vuonna 1916 Kaipio joutui syytteeseen majesteettirikoksesta. Hänen väitettiin puhuneen loukkaavasti keisarista, mutta Viipurin hovioikeus hylkäsi syytteen näytön puutteessa. Sisällissodan aikana Kaipio toimi Kuolemajärven vallankumousoikeuden puheenjohtajana. Hänet vangittiin sodan loppuvaiheessa ja teloitettiin Terijoella toukokuussa 1918.
Perhe.
Oskar Kaipion puoliso oli Ilmajoella syntynyt kansakoulunopettaja Emma Lovisa Tuominen (1879-1947), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1903. Pariskunnalla oli kolme lasta. Kaipion veli oli painin SM-mitalisti Kalle Kaipio (1887-1947).
Kotiliesi

Kotiliesi on Otavamedian julkaisema 26 kertaa vuodessa ilmestyvä suomalainen naistenlehti. 
Lehden sisältö käsittelee aiheita ruoka, koti, juhlat, perhe-elämä ja arki, ihmissuhteet, kulttuuri, sisustus, terveys, pukeutuminen, käsityöt sekä tarinoita ja haastatteluja ihmisten elämästä. Lisäksi lehdessä julkaistaan kolumneja ja tietoa ajankohtaisista asioista ja puheenaiheista.
Lehden päätoimittaja maaliskuusta 2015 lähtien on Saija Hakoniemi, joka vastaa myös muista Otavamedian kodinlehdistä.
"Kotilieden" ensimmäinen lehti ilmestyi vuonna 1922. Lehti sai suuren suosion heti alusta alkaen. Vuonna 1925 Kotiliedellä oli 79 000 vakituista tilaajaa, joihin kuului kolme naiskansanedustajaa. Kotilieden tarkoituksena oli opettaa naisia terveellisen ruoan valmistamisessa, asumisessa, kodinhoidossa, lastenkasvatuksessa ja sairauksien hoidossa. 
Kotiliesi.fi-sivustolla lehti on saatavana ja luettavissa digilehtenä, joka toimii älypuhelimella, tabletilla ja tietokoneen nettiselaimella.
Kotilieden Kummikerho.
Kotilieden Kummikerho ry oli vuosina 1938–2021 toiminut hyväntekeväisyysyhdistys. Aikakauslehden yhteydessä toimiessaan se oli ollut Suomessa ainoa laatuaan. 
Kummikerhon perusti Ida Salomaa. Yhdistyksen tehtävänä oli auttaa aineellisiin ja henkisiin vaikeuksiin joutuneita Suomessa asuvia perheitä ja yksityishenkilöitä. Parhaimmillaan paikallisia käsityökerhoja toimi yli 700 ympäri Suomea. Perheille annettiin vuosikymmenten ajan apua, jota koordinoitiin yhteistyössä kuntien, yhdistysten tai muiden yhteisöjen kautta. Kirjeenvaihtoa käytiin suoraan perheiden ja Kummikerhon välillä, ja Kotiliesi-lehti raportoi ahkerasti Kummikerhon toiminnasta. Esimerkiksi koululuokilla tai yksittäisillä perheillä saattoi olla oma "kummiperhe", jota he auttoivat. Avustuksina lahjoitettiin esimerkiksi lehmiä, vaatteita ja muuta välttämätöntä tavaraa. Kummikerhon toiminta ja sitä kautta organisoidut "kapalokerhot” johtivat myöhemmin äitiyspakkausinstituution kehittymiseen. 
Kummikerhon toimintaa organisoitiin Kotilieden toimituksesta vuosikymmenten ajan, ja sen pitkäaikaisena toiminnanjohtajana toimi mm. Salme Parviainen (1926–2015).. Kummikerhon Käsityökerhon toimintaa koordinoi 1990-luvulta lähtien Ida Salomaan tyttärentytär Marja Peltonen (synt. 1941). Viime vuosikymmeninä yhdistys on tukenut muun muassa virkistyslomia omaishoitajille ja sairaiden lasten vanhemmille, avustanut äkilliseen hätään joutuneita perheitä sekä rahoittanut kirjojen ja muiden tarvikkeiden hankintaa vähävaraisten perheiden nuorten lukio- tai ammattiopintoihin ja harrastuksiin.
Kummikerhon toiminta päättyi vuonna 2021, kun sen toiminta yhdistyksenä purettiin yhteisellä päätöksellä. Kummikerhon hallituksen puheenjohtajana toimi Kotiliesi-lehden päätoimittaja, ja viimeiset vuodet (2005–2021) tehtävää hoiti Leeni Peltonen. Seija Katilan toimittama historiikki "Pieni ihme paketissa – Kotilieden Kummikerho, avustustyötä jo 80 vuotta" julkaistiin vuonna 2017.
D. J. Kalliokorpi

D. J. Kalliokorpi (vuoteen 1906 David Jeremias (Taavetti Jeremias) Järvinen, 25. heinäkuuta 1869 Hämeenkyrö – 5. huhtikuuta 1949 Tampere) oli suomalainen poliitikko, joka oli yksi Suomen ensimmäisistä kansanedustajista. Hän toimi sosialidemokraattisen puolueen kansanedustajana vuosina 1907–1908.
Kalliokorven vanhemmat olivat torppari Taavetti Jeremias Nikodemus Noppa ja Anna Lovisa Taavetintytär. Hän työskenteli Hämeenkyrössä torpparina ja puuseppänä, kunnes osti vuonna 1902 Kalliokorven perintötilan Viljakkalan Karhen kylästä. Eduskuntaan Kalliokorpi valittiin Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä vuoden 1907 eduskuntavaaleissa. Hänen maatilansa pakkohuutokaupattiin 1927, jonka jälkeen Kalliokorpi muutti Tampereelle ja työskenteli kirja- ja lehtikauppiaana.
Kalliokorpi meni naimisiin vuonna 1920 Laina Vilhelmiina Järvisen kanssa.
Teoksia.
"Taito elää kauan terveenä ja onnellisena" (1936). Tampereen Työväen Kirjapaino. Omakustanne nimimerkillä "D. J. K.".
Lentoratas

Lentoratas on Lentotekniikan killan jäsenlehti. 
Lentoratas alkoi ilmestyä jäsentiedotteena killan perustamisen, joka tapahtui vuonna 1966, jälkeen. 2000-luvulla lehti on ilmestynyt neljä kertaa vuodessa. Tilaajia on alle tuhat. 
Lehti sisältää lentotekniikan historia-artikkeleita, ilmailun uutisia, Ilmavoimien Teknillinen Koulun uutisia, tapahtumakuvauksia ja lentoteknisiä kuvauksia.
The Glove

The Glove on englantilainen rockia soittava superyhtye, joka oli The Curen Robert Smithin ja Siouxsie and the Bansheesin Steven Severinin sivuprojekti. He äänittivät yhden albumin, Blue Sunshine (1983), jolta julkaistiin kaksi singleä.
Yhtyeen solistina toimi entinen tanssija, Jeanette Landray. Robert Smith laulaa kahdella albumin kappaleella, "Mr. Alphabet Says" ja "Perfect Murder".
"Blue Sunshine" uudelleenjulkaistiin vuonna 2006, tupla-cd:nä, jolta löytyy ennen julkaisemattomien biisien lisäksi Smithin laulamat demoversiot kaikista levyn kappaleista.
Juhannuspommi

Juhannuspommi on nimitys, jolla tarkoitetaan "Suomen Kuvalehdessä" juhannuksena 1979 ilmestynyttä silloisen eduskunnan puhemies Johannes Virolaisen haastattelua ja siitä seurannutta kohua suomettumisesta.
Tapaus.
Juhannuspommin taustalla oli keskustelu niin sanotusta suomettumisesta, josta oli kirjoitettu ahkerasti länsieurooppalaisessa lehdistössä 1960-luvulta alkaen. Presidentti Urho Kekkonen vieraili keväällä 1979 Länsi-Saksassa, jossa ajattelu suomettumisesta oli vahvinta. Vierailunsa aikana Kekkonen sai aikaan sen, että monet saksalaiset sanomalehdet lakkasivat käyttämästä suomettumis-termiä. Myös johtavat länsisaksalaiset poliitikot, muun muassa liittokansleri Helmut Schmidt, ulkoministeri Hans-Dietrich Genscher ja kristillisdemokraattisen puolueen (CDU) puheenjohtaja Helmut Kohl, tuomitsivat sen käytön.
Vierailunsa jälkeen Kekkonen nimitti Mauno Koiviston johtaman uuden hallituksen, jonka ulkopuolelle kokoomus jätettiin. Juuri eduskunnan puhemieheksi valittu keskustapuolueen Johannes Virolainen selvitti hallituksen muodostamista ja kokoonpanoa "Suomen Kuvalehden" toimittajalle Matti Vehviläiselle antamassaan haastattelussa. Haastattelussa Virolainen pohti, miksi vaalivoittaja kokoomus ei vieläkään tullut hallitukseen ja kertoi syynä olevan ”yleiset syyt, jotka jokainen käsittää, kun ottaa huomioon Suomen aseman.” Kun haastattelija tivasi, tarkoittiko Virolainen tällä kokemuksiaan syksyn 1958 yöpakkaskriisistä, Virolainen ei suostunut juurikaan selventämään lausuntoaan. Tämän tulkittiin kuitenkin olevan viittaus pelkoon idänsuhteiden vaarantumisesta, jos kokoomus olisi päässyt hallitukseen.
Seuraukset.
Virolaisen haastattelun tulkittiin pilanneen puolueettomuuspolitiikan uskottavuuden. Länsi-Saksassa haastattelu tulkittiin uudeksi oireeksi suomettumisesta. Esimerkiksi "Frankfurter Allgemeine Zeitung" otsikoi Virolaisen haastattelua koskeneen uutisensa: ”Jälleen yöpakkasia Suomessa”. Lehden kirjoituksesta raportoi presidentti Urho Kekkoselle tuoreeltaan silloinen Bonnin-suurlähettiläs Arvo Rytkönen.
Presidentti Kekkonen raivostui asiasta ja sanoi Virolaisen antaneen ”väärän kuvan Suomen ulkopolitiikasta ja kansainvälisestä asemasta” sekä tehneen tyhjiksi hänen saavutuksensa suomettumiskeskustelun lopettamiseksi. Kekkonen katsoi Virolaisen aiheuttaneen Suomen maineelle ”vahinkoa, jonka laajuutta ja merkitystä on tässä vaiheessa vielä vaikea arvioida” eikä Virolaisen lausunnolla hänen mielestään ollut mitään tekemistä todellisuuden kanssa. Virolainen puolustautui sanomalla tarkoittaneensa sisäpoliittisia syitä. Vähän myöhemmin pääministeri Koivisto asettui tukemaan Virolaista.
Kekkonen ei tyytynyt julkiseen lausuntoonsa, vaan kirjoitti valtioneuvos Martti Miettuselle Virolaisen olevan ”ulkopoliittisesti epäluotettava”. Kekkonen ja Miettunen jättivät kirjeen aluksi salaiseksi, mutta juuri tämän kirjeen Miettunen luki julki Kuopion puoluekokouksessa syksyllä 1981 keskustapuolueen johdon halutessa estää Virolaisen valinnan presidenttiehdokkaaksi.
Virolainen kertoi oman näkemyksensä juhannuspommista kirjassaan "Yöpakkasista juhannuspommiin" (1982).
Blue Sunshine

Blue Sunshine on The Gloven albumi vuodelta 1983.
Kappalelista.
(*)Vain CD-versiossa.
Deluxejulkaisu.
Levy yksi
Levy kaksi
Peter Grant (jalkapalloilija)

Peter Grant (s. 30. elokuuta 1965 Bellshill, Skotlanti) on entinen jalkapalloilija ja entinen Norwich Cityn manageri. Hän on myös toiminut valmennustehtävissä AFC Bournemouthissa sekä West Ham Unitedissa.
Pelaajaurallaan hän pelasi Celticissä yli 350 ottelua vuosien 1982 ja 1997 välillä. Norwichin silloinen manageri Mike Walker osti hänet joukkueeseensa 200 000 punnalla 22. elokuuta 1997. Grant pelasi Norwichissa vuoteen 1999 saakka kunnes siirtyi Readingiin, jossa hän pelasi vuoden ja siirtyi kahdeksi vuodeksi Bournemouthiin.
Peter Grant on pelannut kaksi maaottelua Skotlannin maajoukkueessa.
Grant toimi West Ham Unitedissa Alan Pardewin apulaismanagerina, kunnes 13. lokakuuta 2006 hänet palkattiin Norwichin manageriksi.
Norwich Cityn hävittyä 1–0 sarjassa viimeisenä olleelle QPR:lle 8.lokakuuta 2007, Peter Grant ilmoitti eroavansa managerin tehtävistä seuraavana päivänä.
Liisa Ryömä

Liisa Merike Ryömä (2. tammikuuta 1947 Helsinki – 9. toukokuuta 2017 Loviisa) oli suomentaja, joka käänsi kirjallisuuden ja runojen ohella laulutekstejä. Vuonna 2013 Ryömä sai monipuolisesta käännöstyöstään kirjallisuuden valtionpalkinnon.
Ryömän viimeisiä töitä oli Bertolt Brechtin ja Kurt Weillin "Kolmen pennin oopperan" uusi suomennos, jota on pidetty hyvin onnistuneena.
Ryömän vanhemmat olivat kansanedustaja Mauri Ryömä ja kirjailija Elvi Sinervo. Hänen pitkäaikainen avopuolisonsa oli kirjailija Daniel Katz.
Ryömä menehtyi 70-vuotiaana pitkään sairastettuaan toukokuussa 2017 Loviisassa. Hänet on haudattu vanhempiensa viereen Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Pastilli

Pastilli on tablettia tai pilleriä muistuttava kaupallinen tuote, joka on tarkoitettu imeskeltäväksi ja siten nestemäisenä nieltäväksi. Tabletin lujuusvaatimuksia sillä ei kuitenkaan ole, eikä se kuulu lääkelain piiriin.
Pastilleja on käytetty luontais- ja itsehoitolääkintänä. Niitä voi ostaa apteekeista tai makeiskaupoista. Pastilleja on käytetty etenkin yskän helpottamiseen. On myös pelkästään makeiskäyttöön tarkoitettuja pastilleja, kuten ranskalaiset pastillit ja hedelmäpastillit.
Pastillit voidaan jakaa valmistustapansa mukaan eri ryhmiin: yleisimmät ovat valupastillit ja raepastillit. Valupastillit ovat pääasiassa tärkkelys- ja arabikumipohjaisia, ja ne valetaan joko muovi- tai tärkkelysmuotteihin. Raepastillit valmistetaan kuorruttamalla pastillin sydän kerros kerrokselta. Sydän voi olla esimerkiksi valettu, pastillimainen, suklaanappi, pähkinä tai kuivattu hedelmä. Kuorrutteena käytetään yleensä keitettyä sokeriliuosta.
Antipatros (täsmennyssivu)

Antipatros (, ”kuin isä”; ) on ollut usean antiikin aikaisen henkilön nimi.
Väinö Meltti

Väinö Johannes Meltti (12. maaliskuuta 1898 Viipuri – 3. toukokuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi muun muassa kansanedustajana ja Uudenmaan läänin maaherrana. Hän edusti vuoteen 1941 SDP:tä ja sotien jälkeen SKDL:ää. Hän suomensi kaunokirjallisuutta.
Meltin vanhemmat olivat kaakelintekijä "Antti Meltti" ja "Hilma Josefina Tokon-Autio". Hän valmistui ylioppilaaksi 1921 ja filosofian kandidaatiksi 1927. Hän oli Akateemisen Sosialistiseuran perustajajäseniä vuonna 1925. Meltti työskenteli Suomen Sosialidemokraatti -lehdessä ensin toimittajana 1922–1928 ja sitten toimitussihteerinä 1928–1930. Hän toimi myös SDP:n valistussihteerinä 1927–1928. 1930-luvulla Meltti johti ensin Valkeakosken työväenopistoa 1930–1932 ja sen jälkeen Kotkan työväenopistoa 1932–1941.
Meltti nousi eduskuntaan 1. helmikuuta 1941 Elsa Metsärannan tilalle. SDP:stä erotettujen ”kuutosten” kannattajiin kuulunut Meltti liittyi Sosialistiseen eduskuntaryhmään, ja hänet erotettiin SDP:stä 27. toukokuuta. Meltti pidätettiin edustajantoimestaan marraskuussa 1941. Jo aikaisemmin 2. heinäkuuta 1941 hänet suljettiin sisäministeriön päätöksellä turvasäilöön, jossa hänet pidettiin syksyyn 1944 asti. Meltti palasi kansanedustajaksi 4. marraskuuta 1944 ja oli mukana perustamassa SKDL:ää.
Meltti valittiin Sosialistisen Yhtenäisyyspuolueen puoluetoimikunnan varajäseneksi maaliskuun 1946 perustavassa kokouksessa ja varsinaiseksi jäseneksi vuosien 1947 ja 1951 puoluekokouksissa. SYP:n päätettyä erota SKDL:stä maaliskuussa 1955 Meltti erosi SYP:stä.
Sodan jälkeen Meltti toimi Vapaa Sana -lehden päätoimittajana lyhyen aikaa 1944 sekä Valtion tiedotuskeskuksessa apulaisjohtajana 1945 ja johtajana 1945–1946. Vuonna 1946 Meltti nimitettiin Uudenmaan läänin maaherraksi. Hän jatkoi tehtävässä kuolemaansa saakka.
Meltti avioitui vuonna 1922 Martta Hellä Forsströmin kanssa. Myös Hellä Meltti oli vuonna 1961 lyhyen aikaa SKDL:n kansanedustaja.
Antti Launonen

Antti Launonen (s. 29. lokakuuta 1980 Oulu) on suomalainen näyttelijä. Hän opiskeli Teatterikorkeakoulussa näyttelijäntyön koulutusohjelmassa 2002–2006 ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2006. Hän on ollut kiinnitettynä näyttelijänä Mikkelin teatterissa 2006–2007, Oulun kaupunginteatterissa 2007–2010, Kuopion kaupunginteatterissa 2011–2017 ja uudelleen Oulussa vuodesta 2017. Hän on näytellyt myös Q-teatterissa, Oulun Työväen Näyttämöllä ja Oulun Nuorisoteatterissa.
Launonen on ansioitunut näyttelijänä sekä puhe- että musiikkiteatterin puolella. Oulun Teatterinaiset ry. palkitsi Launosen keväällä 2009 merkittävistä ansioista näyttelijänä. Lavatöiden lisäksi hän on esiintynyt useissa televisio- ja elokuvatuotannoissa. Launonen esitti miespääosan Olli Ylisen ohjaamassa elokuvassa "Korkein oikeus", joka julkaistiin vuonna 2008. Suurelle yleisölle Launonen on tullut tutuksi televisiosarjasta "Salatut elämät", jossa hän näytteli Tuukka Aaltosta vuosina 2009–2010. Lisäksi hän on esittänyt lukuisia pieniä rooleja monissa muissa televisiosarjoissa, kuten esimerkiksi poliisisarjassa "Roba" vuonna 2012.
Hänen ajatuksiaan näyttelijäntyöstä voi lukea Ajatus Kirjojen julkaisemasta ja Pamela Tolan koostamasta valokuvakirjasta "Miksi näyttelen?" (2007). 
Näyttelijänuran lisäksi Launonen on muun muassa toiminut juontajana vuonna 2013 aloittaneessa Radio Kuopiossa.
Nykyään Antti on tubettaja, vuorovaikutuskouluttaja sekä motivaatiopuhuja
Lastusten kartano

Lastusten kartano () sijaitsee Lempäälässä Ahtialanjärven itärannalla Lastustenjoen eli nykyisen Myllyojan varrella.
Kartano muodostui 1600-luvulla Lastusten kylän kahdesta talosta, Metsiän ja Vitikan taloista, jotka ovat olleet paikallaan jo 1500-luvun alussa. Kylä lahjoitettiin vuonna 1650 vapaaherra Jöns Kurckille, mutta lahjoitus peruttiin 1682. Talot yhdistettiin 1690-luvulla, jolloin syntyi ratsutila. Majuri Karl Adolf Granfelt osti Tiiron ja Suojalan tilat sekä puolikkaan Vatsoilan Leustusta. Hän rakennutti vuonna 1784 aloitti päärakennuksen rakentamisen. Hirsirakenteinen mansardikattoinen päärakennus rapattiin ja sitä laajennettiin 1861. Wivi Lönn laati rakennuksen korjaussuunnitelmat, joiden pohjalta korjaus toteutettiin 1924. Pihan ympärillä on vanhoja talousrakennuksia.
Vuodesta 1864 kartano on ollut Kingelinin suvulla. Lastusten kartano on kylän suurin maanomistaja. Toisen maailmansodan jälkeen valtio otti kartanon hallussa olleet Nääjärven ja Tervajärven haltuunsa ja kuivatti ne viljelymaaksi.
Lempäälän kartanoista vain Lastusten kartanon päärakennus säästyi tuholta sisällissodassa vuonna 1918, sillä isäntäväen ja torpparien suhteet olivat hyvät.
Kartanon mailla on kivikautisia asuinpaikkoja, ja rautakaudella syntynyt Vatsoilan kylä, joka hävisi 1840-luvulla, muodostaa Lastusten kylän alun.
Innilän kartano

Innilän kartano sijaitsee Lempäälässä Mäyhäjärven pohjoispäässä. 
Historiaa.
Nykyisellä paikallaan kartano on ollut 1600-luvulta lähtien, mutta sen omistajia tunnetaan jo vuodesta 1540 lähtien. Innilä on Lempäälän kartanoista vanhin. Sen perusti 1620-luvulla ratsumestari Kristoffer Danielsson Floor, mutta talon oli omistanut jo hänen isänsä Daniel Hansson. Innilä oli pitkään 1700- ja 1800-luvuilla naapuriensa Lastusten ja Sotavallan kartanoiden kanssa samoilla omistajilla. Kartanon pitkäaikaisin omistajasuku on ollut von Pfaler. 1880-luvulla Innilän omisti lyhyehkön ajan vapaaherra Carl Otto Alexander Munck ja siellä syntyi 1886 Ruth Munck eli Schwester Ruth. Innilässä asui pikkupoikana myös kansanedustaja ja pormestari Väinö Hakkila, jonka isä omisti kartanon myös lyhyehkön ajan 1800-luvun lopulla. 
Päärakennus on vuodelta 1945, edellinen paloi Suomen sisällissodan taisteluissa huhtikuussa 1918. Pihapiirissä on vuodelta 1904 peräisin olevat hirsinen luhtiaitta ja tiilestä rakennettu tallirakennus sekä 1900-luvun alussa rakennettu työväen asuinrakennus. 
Innilän osti 1909 maanviljelijä ja kansanedustaja Väinö Pastell ja hänen suvullaan kartano on edelleen. Innilä on nykyisinkin huomattava maanviljely- ja karjatila.
Kelhon kartano

Kelhon kartano sijaitsee Lempäälässä Mäyhäjärven eteläpäässä Valkeakoskentien varrella. Kartano on rakennettu 1600-luvulla. 
Historiaa.
Kartanon ensimmäinen ja pitkäaikaisin omistajasuku oli Speitz. Kartanon päärakennuksessa asui vuokralla 1914–1915 runoilija Bertel Gripenberg. Kelho oli silloin naapurinsa Sotavallan kartanon omistuksessa. 
Vuosina 1917-18 Kelhossa oli tilanhoitajana Niilo Tarvajärven isä ja pikku-Niilokin joutui pakenemaan sieltä vesikelkan kyydissä sisällissodan taistelujen lähestyessä. Kartanon navetan ja Kelhon kansakoulun välisellä pellolla käytiin ankara taistelu punaisten ja valkoisten joukkojen välillä 7. huhtikuuta 1918. Tässä taistelussa kaatui noin 40 valkoista ja muun muassa silloinen jääkäriluutnantti Ragnar Nordström menetti toisen kätensä. Taistelu alkoi aamuneljältä ja vasta seuraavana yönä pimeyden turvin valkoiset pääsivät pakenemaan saarroksesta Mäyhäjärven jään yli Sotavaltaan. 
Kartanon kaikki rakennukset paloivat taisteluissa ja nykyiset pihapiirin rakennukset ovat suurimmaksi osaksi peräisin 1920-luvun alusta. Päärakennuksen on rakentanut 1920 rakennusmestari Heikki Tiitola klassiseen tyyliin, ja siinä on hollantilaistyyliset ylöspäin kaartuvat räystäät. Kelho on nykyisin Perttulan suvun omistuksessa.
Keijo Paunio

Keijo Uolevi Paunio (28. toukokuuta 1935 Tukholma – 29. syyskuuta 2022 Helsinki) oli parodontologian professori, joka toimi Turun yliopiston vararehtorina, rehtorina ja kanslerina. 
Henkilöhistoria.
Paunio syntyi päätoimittaja Tauno Erhard Paunion ja kirjaaja Saara Elovaaran perheeseen. Myös hänen veljistään Ilkka Pauniosta ja Jouko Pauniosta tuli professoreita. Paunion puoliso vuodesta 1961 oli hammaslääketieteen tohtori Päivi Ilona Riittinen. Paunio tuli ylioppilaaksi Helsingin yhteislyseosta 1955. Hän suoritti valtiotieteellisiä opintoja Helsingin yliopistossa, mutta valmistui kuitenkin hammaslääketieteen lisensiaatiksi Turun yliopistosta 1963 ja väitteli siellä hammaslääketieteen tohtoriksi 1969.
Ammattiura ja luottamustehtävät.
Toimittuaan Turun yliopistossa assistenttina 1964–1969 ja apulaisopettajana 1969–1973 Paunio työskenteli parodontologian professorina 1973–1997. Tutkimusmatkan Yhdysvaltoihin hän teki 1972–1973. Paunio toimi National Institutes of Health -stipendin avulla tutkijana Michiganin yliopistossa. Hänen pääasiallisena tutkimuskohteenaan olivat kiinnityskudossairaudet. Paunio oli Turun yliopiston toinen vararehtori 1978–1981, rehtori 1993–1997 ja kansleri 1997–2000. Hänellä on yli 150 julkaisua alaltaan. 
Paunio oli Suomen Hammaslääkäriseura Apollonian puheenjohtaja 1991–1992 ja toimi useassa kansainvälisessä organisaatiossa kollegoidensa edustajana. Korkeakouluneuvoston jäsenenä ja varapuheenjohtajana 1980–1986 hän oli mukana vaikuttamassa yliopistojen koulutuspolitiikkaan. Tiedepolitiikkaan Paunio osallistui Suomen Akatemian Lääketieteellisen toimikunnan jäsenenä 1973–1976 ja 1977–1979, Tieteen keskustoimikunnassa 1989–1991 ja Suomen Akatemian hallituksessa 1996–1997. Tutkimuseettinen neuvottelukunta aloitti toimintansa 1992 ja Paunio toimi alusta asti sen puheenjohtajana, yhteensä kymmenen vuoden ajan.
Turun kaupungin musiikkijuhlasäätiössä Paunio vaikutti hallituksessa. Turun Yliopistosäätiön hallituksessa hän toimi 1993–1997 ja Matti Koivurinta -säätiön (Aboa Vetus &amp; Ars Nova -museot) hallituksessa vuodesta 1995 vuoteen 2016.
Kuljun kartano

Kuljun kartano (alkujaan Wilhelmsbergin rälssisäteri) sijaitsee Lempäälän Kuljussa. Kartano on perustettu 1600-luvulla ja siihen kuului aikanaan laajat maa-alueet. Kartanon pitkäaikaisimmat omistajasuvut ovat olleet Spoof, Granfelt ja Palander. Nykyisin kartanossa ei harjoiteta maanviljelyä. Kartanoajalta on säilynyt 1920-luvulta peräisin oleva päärakennus, vanha aitta sekä kartanoon johtava puukuja.
Kartanoajan viimeinen omistaja oli Pyynikin olutpanimon omistaja konsuli Rosa Salmelin. Jatkosodan jälkeen kartanon maat palstoitettiin siirtoväelle. Pellot on 1900-luvun lopulla rakennettu asuinalueiksi. Nykyään paikalla on Kuljun kartano -niminen kauppakeskus. Vanhassa tiilinavetassa on Hintakaaren sekatavaramyymälä, ja viereisessä rakennuksessa toimii K-Supermarket.
Leena Kartio

Sirkka Leena Kartio (o.s. Karumo, s. 30. elokuuta 1938 Helsinki) on Turun yliopiston professori emerita sekä yliopiston kansleri vuosina 2000–2003. Erityisesti hänen uransa sisältää toiminnan siviilioikeuden tutkijana ja opettajana sekä alan opinnäytteiden ja tutkimusten ohjaajana. 
Kartion vanhemmat ovat Veikko Karumo ja Helvi Hollmérus. Hän tuli ylioppilaaksi Töölön yhteiskoulusta 1956 ja valmistui lainopin kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1961. Oikeustieteen lisensiaatiksi Kartio valmistui Turun yliopistosta 1966 ja tohtoriksi 1974. Lisensiaatintyön aiheena oli määräalan saanto ja väitöskirjan aiheena rakennuksen omistajan oikeusasema.
Turun yliopiston siviili- ja roomalaisen oikeuden assistenttina hän työskenteli 1967–1974, vt. apulaisprofessorina ja professorina 1970–1974 sekä Suomen Akatemian nuorempana tutkijana 1974–1977. Turun yliopiston siviilioikeuden professori Kartio oli 1978–2000 ja kansleri 2000–2003. Lisäksi hän on toiminut Turun yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan dekaanina 1985–1987. Kartio on Suomalaisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 1987, ja hän toimi Turun suomalaisen säästöpankin isäntänä vuosina 1980–1992. Suomalainen Lakimiesyhdistys myönsi Kartiolle Allan Serlachius-Särkilahti -palkinnon vuonna 2001, ja Suomen Lakimiesliitto myönsi hänelle K. J. Ståhlberg -mitalin vuonna 2007.
Kartion puoliso vuodesta 1958 on hovioikeudenlaamanni Kaapo Kartio (s. 1935).