tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kauneimmat joululaulut

Kauneimmat joululaulut on suomalainen vuosittainen, vuodesta 1973 lähtien järjestetty joulumusiikkitapahtuma. Tapahtumaa järjestetään erityisesti Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnissa. Tilaisuuksia järjestetään adventista loppiaiseen ja tapahtumapaikkoja kirkkojen lisäksi muun muassa kauppakeskukset, kahvilat ja koulut. Lisäksi Ylen kanavilla ja Yle Areenassa esitetään Kauneimmat joululaulut -konsertti.
Tapahtumaa on järjestetty myös eri puolilla Eurooppaa, Kanadassa ja Australiassa. Tapahtuma on ollut erittäin suosittu ulkosuomalaisten keskuudessa.
Historia.
Kauneimmat joululaulut -tapahtuma on kuulunut Suomen Lähetysseuran toimintaan vuodesta 1973 lähtien. Tapahtuman ideoijat olivat Martti Kauppinen ja Matti Heroja. Lähetysseuran musiikkisihteeri Gunvor Helander välitti tapahtuman myös ruotsinkielisiin seurakuntiin. 1970-luvulla tapahtumaan tuli mukaan 180 seurakuntaa erityisesti kaupunkien ulkopuolelta. Vuonna 1986 tapahtuma järjestettiin kaikissa suomenkielisissä evankelis-luterilaisissa seurakunnissa.
Tapahtumaa varten painettiin yhteislauluvihko, josta on myöhemmin laadittu uusia painoksia. Vuonna 2002 yhteislauluvihkojen painatusmäärä oli noussut lähes 700 000:een. Kauneimmat Joululaulut -tapahtuma sai Kirkon kulttuuripalkinnon vuonna 2012.
Alun perin ”adventin ajan hiljaista kirkkoelämää” rikastuttamaan luodun laulutapahtumaperinteen takana on yhteistyö: Suomen Lähetysseura suunnittelee ja toteuttaa Kauneimmat joululaulut -materiaalin erilaisine toteuttamismahdollisuuksineen ja toimittaa lauluvihkot ilmaiseksi seurakuntien käyttöön. Yhteislaulutilaisuuksien järjestämisestä vastaavat seurakunnat.
Kolehdin käyttö.
Seurakunnat keräävät tilaisuudessa kolehdin Suomen Lähetysseuran ulkomaantyöhön maailman lasten hyväksi tai osoittamalla tukensa oman seurakunnan nimikkotyön kautta Lähetysseuran ulkomaantyölle. 
Parhaimpina vuosinaan Kauneimmat joululaulut -keräys on tuottanut yli miljoona euroa. Kolehdin voi maksaa myös tekstiviestillä ja MobilePayllä.
Suosituimmat laulut.
Kauneimmat joululaulut -kampanjassa on jo useamman vuoden tarjottu ihmisille mahdollisuutta äänestää kauneinta joululaulua ja näin vaikuttaa seuraavan joulun Kauneimmat joululaulut -vihkon sisältöön. Kärkeen ovat viime vuosina nousseet säännönmukaisesti Otto Kotilaisen säveltämä, Zacharias Topeliuksen sanoittama ja Konrad Aleksis Hougbergin suomentama Varpunen jouluaamuna, Kassu Halosen säveltämä ja Vexi Salmen sanoittama Sydämeeni joulun teen, Carola Häggkvistin säveltämä ja Pia Perkiön suomeksi sanoittama Taivas sylissäni sekä Pekka Simojoen säveltämä ja sanoittama Tulkoon joulu.
Petteri Summanen

Jukka Petteri Summanen (s. 20. maaliskuuta 1969 Säkylä) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän tuli televisiossa tunnetuksi Julmahuvi-komediaryhmän sketsiohjelmien myötä erityisesti sarjasta "Studio Julmahuvi". Hän on myös dubannut animaatioelokuvia sekä mainoksia. Summanen ohjasi MTV3-kanavalla esitettävän "Putous"-sarjan 2. ja 3. tuotantokaudet.
Summanen on opiskellut Teatterikorkeakoulussa. Hän teki 1990-luvun puolivälissä Suomen Kansallisteatterissa muun muassa Timon roolin Aleksis Kiven "Seitsemässä veljeksessä". Vuonna 2004 hän oli mukana Helsingin Kaupunginteatterin näytelmässä "Kloonit", ja 2010-luvulla hän on ohjannut ja kirjoittanut produktioita Komediateatteri Arenassa. Summanen toimi elokuusta 2014 alkaen turkulaisen Linnateatterin taiteellisena johtajana. Vuoden 2016 lokakuusta lähtien hän ryhtyi elokuva- ja tv-alalla toimivan Zodiak Finlandin kehityspäällikköksi.
Yksityiselämä.
Summasen vanhemmat erosivat hänen ollessa 3-vuotias ja hän jäi asumaan upseeri-isänsä kanssa Porin prikaatin varuskunta-alueelle Säkylään. Myöhemmin isä ja poika muuttivat Rovaniemelle. Summanen kirjoitti ylioppilaaksi lappeenrantalaisesta Lauritsalan lukiosta vuonna 1988. 
Summanen on naimisissa ja hänellä on kolme lasta. Summasen setä on kirjailija Matti Summanen.
Klotar I

Klotar I, lisänimeltään "Le Vieux" eli "Vanha" (Chlothar, Chlothachar tai Chloderic, n. 497/501–561) oli frankkien kuningas, joka kuului merovingien hallitsijasukuun. Klotar oli Soissonsin (511–561), Orléansin (532–561), Burgundin (534–561) ja Austrasian kuningas (555–561). Vuosina 558–561 hän oli lopulta koko frankkien valtakunnan kuningas. Klotar oli yksi Klodvigin neljästä pojasta, joiden kesken frankkien valtakunta jaettiin Klodvigin kuoleman jälkeen. Muut olivat Kildebert I, Klodomir ja Teoderik I.
Klodvigin kuoltua 511 valtakunta jaettiin neljään osaan hänen poikiensa kesken. Klotar asettui Soissonsiin. Kunnianhimoinen Klotar alkoi pian suunnitella hallintoalueensa laajentamista.
Klotarilla oli osuus veljensä Klodomirin lasten murhassa 524. Klotar osallistui useisiin sotaretkiin burgundeja vastaan ja otti haltuunsa Grenoblen, Dien ja useita muita kaupunkeja, kun burgundien valtakunta hävitettiin 534. Visigoottien jätettyä Provencen frankeille Klotar valtasi Orangen, Carpentrasin ja Gapin. Vuonna 531 hän hyökkäsi veljensä Teoderikin kanssa thüringeniläisiä vastaan ja 542 Kildebertin kanssa Espanjassa olevia visigootteja vastaan. Kun Teoderikin pojanpoika Teodebald kuoli 555, valtasi Klotar Teodebaldin hallitseman alueen. Kildebertin kuoltua 558 Klotarista tuli koko Gallian ja kaikkien frankkien valtias.
Klotar hallitsi myös suurta osaa nykyisen Saksan alueesta, teki sotaretkiä Sachseniin ja pakotti saksit maksamaan jonkin aikaa veroa itselleen. Klotarin hallintokauden loppuaikoja sävyttivät Klotarin ja hänen kapinallisen poikansa Chramnin väliset erimielisyydet. Lopulta Klotar saarsi kapinallisen poikansa Bretagnessa ja sytytti palamaan rakennuksen, jossa Chramn oli perheineen piilossa. Klotar katui tekoaan ja matkusti Toursiin pyytämään Pyhältä Martinukselta syntejään anteeksi. Myöhemmin samana vuonna hän kuoli Compiègnessa. Gregorius Toursilaisen mukaan Klotar kuoli Soissonsissa Chraminin surman vuosipäivänä. Kuolinsyy oli metsästysretkellä saatu kuume.
Mustanmeren neuvostotasavalta

Mustanmeren neuvostotasavalta () oli lyhytikäinen neuvostotasavalta Neuvosto-Venäjän eteläosassa Mustanmeren rannikolla. Se käsitti suunnilleen Venäjän keisarikunnan aikaisen Tšernomorskajan kuvernementin. Maan pääkaupunki oli Novorossijsk.
Mustanmeren neuvostotasavalta perustettiin huhtikuussa 1918, mutta vain vajaa kaksi kuukautta myöhemmin, 30. toukokuuta 1918 se lakkautettiin ja sen alue liitettiin Kubanin-Mustanmeren neuvostotasavaltaan.
Stavropolin neuvostotasavalta

Stavropolin neuvostotasavalta () oli lyhytikäinen neuvostotasavalta Neuvosto-Venäjän eteläosassa ja käsitti Venäjän keisarikunnan aikaisen Stavropolin kuvernementin. Neuvostotasavallan pääkaupunki oli Stavropol.
Stavropolin neuvostotasavalta perustettiin 1. tammikuuta 1918, mutta jo 7. heinäkuuta samana vuonna se lakkautettiin ja liitettiin Pohjois-Kaukasian neuvostotasavaltaan.
Terekin neuvostotasavalta

Terekin neuvostotasavalta (venäjäksi Те́рская Сове́тская Респу́блика, "Terskaja Sovetskaja Respublika") oli lyhytikäinen neuvostotasavalta Neuvosto-Venäjän eteläosassa Terekin ympäristössä. Se käsitti suunnilleen Venäjän keisarikunnan aikaisen Terekin kuvernementin. Terekin neuvostotasavallan pääkaupunkina oli ensin Pjatigorsk ja sitten Vladikavkaz. 
Terekin neuvostotasavalta perustettiin maaliskuussa 1918. Heinäkuussa samana vuonna se liitettiin osaksi Pohjois-Kaukasian neuvostotasavaltaa, ja lopullisesti Terekin neuvostotasavalta lakkasi olemasta helmikuussa 1919.
Pohjois-Kaukasian neuvostotasavalta

Pohjois-Kaukasian neuvostotasavalta (, "Severo-Kavkazskaja Sovetskaja Respublika") oli 7. heinäkuuta 1918 perustettu lyhytikäinen, vajaat puoli vuotta olemassa ollut neuvostotasavalta Neuvosto-Venäjän eteläosassa Pohjois-Kaukasiassa. Sen pääkaupunki oli aluksi Jekaterinodar (nykyinen Krasnodar), elokuusta lähtien Pjatigorsk.
Pohjois-Kaukasian neuvostotasavalta perustettiin yhdistämällä Kubanin-Mustanmeren neuvostotasavalta, Stavropolin neuvostotasavalta ja Terekin neuvostotasavalta. Se lakkautettiin kuitenkin jo joulukuussa 1918, koska suurin osa tasavallan alueesta oli joutunut Venäjän sisällissodassa valkoisten haltuun.
Katajaharju

Katajaharju on Kouvolan kaupungin pienalue sekä liike- ja teollisuusalue, Kuusankosken suuralueella. Katajaharju on teollisuusaluetta ja siellä sijaitsee mm. Vaasan leipomo, Rusta-tavaratalo, Power, Puuilo, Gigantti sekä muita liikkeitä ja yrityksiä. Se sijaitsee entisen Kuusankosken kaupungin eteläosassa Valtatie 6:n varrella.
Puolalaisten autonominen piiri (Valko-Venäjän SNT)

Puolalaisten autonominen piiri, Dzierzynszczyzna oli Valko-Venäjällä vuosina 1932-1935 sijainnut autonominen hallintoalue, jonka väestöstä merkittävä osa oli puolalaisia. Piiri sijaitsi lähellä Valko-Venäjän SNT:n pääkaupunkia Minskiä Puolan rajan tuntumassa. Sen pääkaupunki oli Dzierżyńsk (aikaisemmalta nimeltään "Kojdanów"). Piiri oli nimetty puolalaisen bolševikkivallankumouksellisen ja Neuvostoliiton salaisen poliisin ensimmäisen johtajan Feliks Dzeržinskin mukaan. 
Piiri perustettiin 15. maaliskuuta 1932. Sen väestö vastutti omaisuuden kollektivisointia, mutta poliittisista syistä tähän vastarintaan ei kuitenkaan aluksi puututtu rajuilla toimenpiteillä. Vuonna 1935 piiri kuitenkin lakkautettiin osana 1930-luvulla Neuvostoliitossa toteutettuja suuria poliittisia puhdistuksia. Suurin osa piirin johdosta ja hallinnosta teloitettiin ja alueen väestö karkotettiin Kazakstanin ASNT:aan.
Taajuuslaskin

Taajuuslaskin on elektroninen mittaväline, jolla mitataan taajuutta tai jaksonaikaa. Koska taajuus on määritelty tapahtumien määränä aikajaksolla, taajuuden mittaaminen on varsin suoraviivaista. Useimmissa taajuuslaskimissa on jonkinlainen kello ja laskuri, joka laskee tapahtumien määrän, ja tietyn ajanjakson (esimerkiksi sekunnin) kuluttua havaittujen tapahtumien lukumäärän ja kuluneen ajan osamäärä näytetään näytössä.
Jos laskettava tapahtuma on sähköinen, laskimen liittäminen on suoraviivaista. Joskus tarvitaan vahvistimia ja kaistanpäästösuodattimia sekä muuntimia. Usein taajuuslaskennan etuasteessa on esijakaja, jotta päästään mittaamaan mahdollisimman korkeita taajuuksia.
Korkeille radiotaajuuksille tarvitaan yleensä taajuusjakaja, jotta taajuuslaskin toimisi oikealla taajuusalueellaan. Sekoittaja-aste ja paikallisoskillaattori auttavat hyvinkin korkeiden taajuuksien mittaamisessa.
Taajuuslaskimen tarkkuus riippuu ratkaisevasti sen perusoskillaattorin taajuuden tarkkuudesta ja stabiilisuudesta. Hyvään tarkkuuteen voidaan päästä muun muassa pitämällä perusoskillaattoria vakiolämpötilassa termostaattiohjatussa "uunissa", minkä avulla oskillaattoritaajuus pysyy vakiona laitteen ympäristön lämpötilasta riippumatta.
Nykyajan tietoliikenteen järjestelmissä käytettyjen taajuuksien tarkkuus on tullut koko ajan tärkeämmäksi, joten taajuuslaskimen tarkkuus on erittäin tärkeä ominaisuus.
Taajuudenmittausperiaatteena voi olla käytössä suora taajuusmittaus tai taajuuden periodimittaus. Usein taajuuslaskureilla voi mitata muutakin: esimerkiksi jaksonaikaa tai tapahtumien lukumäärää.
Mekaanisten liikkeiden taajuus voidaan määrittää stroboskoopilla.
Puolalaisten autonominen piiri (Ukrainan SNT)

Puolaisten autonominen piiri, Marchlewszczyzna () oli Ukrainassa vuosina 1925–1935 sijainnut autonominen hallintoalue, jonka väestöstä noin 70 prosenttia oli puolalaisia. Hallintopiiri sijaitsi Volyniassa noin sata kilometriä länteen Žytomyristä. Sen pääkaupunki oli Marchlewsk (aikaisemmin "Dołbysz", nykyisin ). Piiri oli nimetty puolalaisen bolševikin Julian Marchlewskin mukaan.
Piiri perustettiin 1925. Sen kokonaisväkiluku oli alkuun noin 41 000 ja kasvoi aluelisäysten myötä 52 000:een, puolalaisten osuus pysyi samana. Piiriin sisältyi noin sata kylää, pikkukaupunkia tai muuta asutuskeskusta. Piirin väestö vastusti omaisuuden kollektivisointia. Poliittisista syistä tähän vastarintaan ei kuitenkaan aluksi puututtu rajuilla toimenpiteillä. Vuonna 1935 piiri kuitenkin lakkautettiin osana 1930-luvun Neuvostoliiton suuria poliittisia puhdistuksia. Suurin osa piirin johdosta ja hallinnosta teloitettiin. Väestö karkotettiin Kazakstanin ASNT:aan.
Marien autonominen alue

Marien autonominen alue (niittymariksi Марий автоном вел, ) oli hallinnollinen alue Venäjän FSNT:ssa Neuvostoliitossa ja käsitti suunnilleen saman alueen kuin nykyinen Marin tasavalta. 
Marien autonominen alue perustettiin 4. marraskuuta 1920 marien asuinalueen ydinosasta. Marien autonomisesta alueesta tuli Marin autonominen sosialistinen neuvostotasavalta 5. joulukuuta 1936.
Potnapekka

Potnapekka on Oulussa liikennöivä katujuna. Se liikennöi kesäisin nykyään yhdellä kiertoajelureitillä, joka kulkee Kaupungintalolta Hietasaaren uimarannalle. Potnapekkaa ei kaupungin ydinkeskustan ulkopuolella yleensä näe ajoradalla, sillä junabussin reitti kulkee pääosin jalankulun ja pyöräilyn väyliä pitkin. "Potnapekka-ajelut" ovat suosittuja Oulun kiertoajeluita.
Historia.
Ensimmäinen "Potnapekka" tuli Koskilinjoille liikenteeseen vuonna 1989. Kolmas Potnapekka tuli Koskilinjoille vuonna 2002, jolloin vanhemmat poistettiin käytöstä. 
OTP Travel liikennöi Potnapekkaa vuosina 2013–2021. OTP Travelin konkurssipesä myi Potnapekan Vauhtipuistolle kesäkuussa 2022. Vauhtipuistolla oli jo ennestään toinen samankaltainen juna, "Kompiainen". 
Toinen vanhoista Potnapekoista on edelleen käytössä Tuurin Kyläkaupalla.
Oulun murteessa sana "potnapekka" tarkoittaa myös koskikorentoa. "Potnapekan" pysähtymispaikat on merkitty katujen ja teiden varsille omalla pysäkkimerkillään, jossa on keltaisella pohjalla musta koskikorennon kuva.
Potnapekka-reitit.
Potnapekan reitin alku- ja päätepiste on kaupungin keskustassa, kävelykatu Rotuaarilla. Kiertoajelu kestää noin tunnin.
Nallikarin reitti.
Nallikarin reitti johtaa Oulun Kauppatorin kautta Oulujoen suiston saarille Linnansaareen, Raatinsaareen ja Toivoniemeen, ja sieltä Hietasaareen missä sijaitsee virkistysalue Nallikari.
Reitti
Rotuaari – Kauppatori – Linnansaari – Raatti – Toivoniemi – Hietasaari – Nallikari – Pikisaari – Rotuaari.
Hupisaarten reitti (Ei enää käytössä).
Hupisaarten reitti jouduttiin lopettamaan uuden Potnapekkan tultua liikenteeseen, koska uusi vetoauto oli nelivetoinen eikä se taipunut patosiltojen neulansilmämutkasta.
Hupisaarten reitti johti Kauppatorin, Tuiran ja Myllytullin kautta Oulujoen suiston saaristossa sijaitsevaan Hupisaarten kaupunginpuistoon. 
Reitti 
Rotuaari – Kauppatori – Linnansaari – Raatti – Toivoniemi – Tuira – Tietomaa – Kruununmakasiini – Oulun taidemuseo – Hupisaaret – Rotuaari.
Porin raatihuone

Porin raatihuone sijaitsee kaupungin keskustassa Hallituskadun varrella. Vuonna 1841 valmistuneen uusklassismia edustavan rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Carl Ludvig Engel. Raatihuone on Porin tunnetuimpia ja arvokkaimpia rakennuksia, jonka arvoa korostaa sen edessä avautuva historiallinen Raatihuoneenpuisto.
Porin raatihuone ja Raatihuoneenpuisto ovat osa vuonna 2002 perustettua Porin kansallista kaupunkipuistoa. Ne kuuluvat myös niin sanottuun Kivi-Poriin, jonka Museovirasto on määritellyt valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Historia.
Vanha 1700-luvulla rakennettu raatihuone oli puurakenteinen ja se sijaitsi hieman nykyistä etelämpänä, silloisen kauppatorin pohjoislaidalla. Uutta alettiin suunnittelemaan jo vuonna 1823, kun kaupungilla oli tarve saada uusi vankila. Rakentamiseen ryhdyttiin kuitenkin vasta vuonna 1839 taloudellisten seikkojen ja alueen asemakaavamuutoksen johdosta. Uusi kaksikerroksinen rapattu tiilirakennus valmistui kaksi vuotta myöhemmin. Se käsitti kaupungin hallinnon sekä oikeuslaitoksen tilojen lisäksi kellarikerrokseen sijoitetun vankilan ja putkan sekä palovartijan vartiotuvan. Sokkelikivet louhittiin lähiseudulta, mutta rakentamiseen käytettiin myös Virosta ja Öölannista tuotua kalkkikiveä. Raatihuoneen ikkunalasit olivat Tuorsniemen lasitehtaan valmistamat. Huonekaluja tuotiin Pietarista ja Helsingistä sekä muuta sisustusta Tukholmasta ja Hampurista.
Uusi raatihuone kärsi suuria vaurioita vuoden 1852 Porin palossa, mutta se korjattiin lähes välittömästi alkuperäisen mallin mukaiseksi. Ainoastaan palanut puurakenteinen torni korvattiin uudella vasta vuonna 1891, jolloin valmistui nykyinen arkkitehti J. E. Stenbergin suunnittelema palotorni. Stenberg ideoi myös samana vuonna katolle asennetut sinkkiveistokset, jotka valmistettiin Saksassa. Veistokset kuvaavat Antiikin Rooman oikeudenjumalatarta Justitiaa ja tämän molemmilla puolilla seisovia airuita. Rakennuksen julkisivua hallitsee neljän pilasterin kannattelema päätykolmio, jossa on latinankielinen kirjoitus "Curia Arctopolis" eli suomennettuna "Karhukaupungin tuomioistuin". Tekstin yläpuolella on Porin vaakuna. Tornikello on ilmajokelaisen Juho Yli-Könnin vuonna 1853 valmistama ja se on edelleen käytössä. Raatihuone toimi Porin kaupungintalona aina vuoteen 1961 saakka, jolloin kaupunki osti tilanpuutteen vuoksi Raatihuoneenpuiston itälaidalla sijainneen Junneliuksen palatsin.
Raatihuoneen viimeisin peruskorjaus on suoritettu 1980–1990-lukujen vaihteessa. Kattoveistokset entisöitiin vuosina 2012–2014. Niiden konservointi kesti lähes kaksi vuotta määrärahojen puutteen sekä ammattitaitoisten kunnostajien löytämisen vuoksi.
Nykyinen käyttö.
Nykyään raatihuoneen tiloissa sijaitsee Pori Jazzin toimisto. Kellarikerroksessa puolestaan toimii ravintola Raatihuoneen Kellari. Raatihuoneen portailla kuullaan vuosittain perinteinen joulurauhanjulistus. Rakennuksen edustalla olevalle kivimuurille on sijoitettu kuvanveistäjä Emil Cedercreutzin vuonna 1938 paljastettu veistos "Satakunnan karhu", jonka porilaiset opiskelijat lakittavat vappuna.
Pepa Päivinen

Pertti ”Pepa” Päivinen (s. 2. kesäkuuta 1955) on suomalainen jazzmuusikko ja saksofonisti. Hänen pääsoittimensa on baritonisaksofoni, mutta hän hallitsee sen lisäksi basso-, tenori- sekä sopraanofonin, klarinetin, bassoklarinetin sekä erilaisia huiluja.
Päivinen aloitti huilunsoiton 12-vuotiaana Vantaan musiikkiopistossa, opettajanaan Seppo ”Paroni” Paakkunainen ja 14-vuotiaana saksofoninsoiton Viipurin Työväen Soittajissa. Varhaisia vaikutteita olivat silloiset rockyhtyeet Soulset, Tasavallan Presidentti ja ulkomaisista Colosseum ja Blood, Sweat &amp; Tears. Jazzista Päivinen sanoo kiinnostuneensa 16–17-vuotiaana. Vuonna 1975 Päivinen ryhtyi opiskelemaan Oulunkylän pop- &amp; jazzopistossa saksofoniopettajanaan Juhani Aaltonen ja sovitustekniikan opettajana Kaj Backlund. Päivinen siirtyi ammattilaiseksi 1970-luvun alussa ja liittyi Sami Hurmerinnan Taivaanvuoheen. Hän kiersi keikoilla Tapani Kansan ja Arto Sotavallan yhtyeissä. Jukka Tolonen Bandin (JTB) mukana Päivinen kiersi Eurooppaa vuosikymmenen lopulla. 1980-luvulla hän tutustui Edward Vesalaan, jonka Sound &amp; Fury -toimintaan hän otti osaa vuodesta 1984 lähtien. Päivinen soitti myös useilla Vesalan levyillä.
Päivinen soittaa myös muun muassa UMO:ssa, oli mukana Saxperiment-saksofonikvartetissa ja osallistui yhdysvaltalaisen saksofonistin Anthony Braxtonin Ensemble Braxtonian kiertuekokoonpanoon. Vesalan tukemana ilmestyi vuonna 1997 Päivisen ensimmäinen sooloalbumi "Saxigon". Sillä soittivat Päivinen, Vesala, kosketinsoittaja Iro Haarla ja kitaristi Jouko ”Jimi” Sumén. Seuraavat levyt ilmestyivät Pepa Päivinen Trion nimellä ("Umpsukkelis" vuonna 1999 ja "Fun Faraway" vuonna 2002). Triossa soittivat kahdella ensilevyllä Hannu Rantanen (basso) ja Mikko Hassinen (rummut). Myöhemmin Rantasen korvasi Ville Huolman ja vuonna 2005 yhtyeeseen jonka nimeksi muuttui Pepa Päivinen Quartet, liittyi kitaristi Timo Kämäräinen.
Iro Haarlan kanssa Päivinen on julkaissut duolevyn "YarraYarra" (2001).
Diskografia.
Yhtyeen johtajana:
Marin autonominen sosialistinen neuvostotasavalta

Marin autonominen sosialistinen neuvostotasavalta (Marin ASNT, niittymariksi Марий Автоном Совет Социализм Республик, ) oli autonominen sosialistinen neuvostotasavalta Venäjän FSNT:ssa Neuvostoliitossa. Se käsitti nykyisen Marin tasavallan alueen. 
Marin ASNT perustettiin 5. joulukuuta 1936 Marien autonomisesta alueesta. Neuvostoliiton hajotessa Marin ASNT julistautui Marin tasavallaksi (Mari El) 22. joulukuuta 1990.
Perämeren kansallispuisto

Perämeren kansallispuisto () sijaitsee Pohjanlahden perukassa Perämerellä Kemin–Tornion alueella. Vuonna 1991 perustetun luonnonsuojelualueen pinta-ala on 149 neliökilometriä. Aluetta hoitaa Metsähallitus.
Perämeren kansallispuiston alueella olevat saaret ovat syntyneet maannousun myötä, ja alueen maisema on edelleenkin jatkuvasti muuttuva. Alueella on myös lukuisia perinteisiä kalastustukikohtia. Koko alue on laajaa perinnemaisemaa, joskin alueen yksi perinteisistä käyttötavoista, metsästys, on kielletty.
Kansallispuisto on tavoitettavissa veneellä, joskin siellä vierailua suositellaan vain kokeneille pienveneilijöille. Retki- ja suojasatamien rakentaminen on kuitenkin lisännyt venematkailijoiden määrää. Alueella on myös sukeltajille tarkoitettu vedenalainen luontopolku.
Metsähallituksen tilastoissa tämän varsin hankalasti saavutettavan merellisen kansallispuiston kävijämääräksi on tilastoitu vuosittain 7 800–9 800 (vuosina 2012–2017). Vuonna 2024 Perämeren kansallispuistossa kävi 6 300 kävijää, ja se oli kävijämäärältään Suomen pienin kansallispuisto.
Kabardi-Balkarian autonominen alue

Kabardi-Balkarian autonominen alue oli hallintoalue Pohjois-Kaukasiassa Venäjän FSNT:ssa Neuvostoliitossa. Se käsitti suunnilleen nykyisen Kabardi-Balkarian tasavallan. 
Kabardi-Balkarian autonominen alue perustettiin vuonna 1922 yhdistämällä Kabardian autonominen alue ja balkaarien asuinalueen ydinalue. Autonominen alue korotettiin Kabardi-Balkarian autonomiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi 5. joulukuuta 1936.
Kaiserslautern

Kaiserslautern on Saksan Rheinland-Pfalzin osavaltiossa sijaitseva kaupunki. Vuoden 2011 väestönlaskennassa siellä oli 96 340 asukasta., joiden lisäksi siellä asuu yli 50 000 Yhdysvaltain kansalaista alueella sijaitsevien Nato-sotilastukikohtien vuoksi. Se on suurin amerikkalaisten yhteisö Yhdysvaltojen ulkopuolella. Tukikohdissa työskentelee ihmisiä myös 70 muusta maasta. Ramsteinin lentotukikohdan lisäksi alueella on 11 muuta sotilaskohdetta. Amerikkalaiset kutsuvat kaupunkia nimellä K-town. Kaupungin pinta-ala on 139,72 neliökilometriä.
Kaupungin nimi tulee saksan sanasta "Kaiser", keisari, ja paikallisesta Lauternjoesta. Keisari Fredrik I Barbarossa rakennutti sinne palatsin 1100-luvulla. Kaiserslautern oli keskeinen paikka vuosien 1848-1849 Pfalzin vallankumouksessa. Se teollistui nopeasti ja oli 1900-luvun alussa Pfaltzin merkittävimpiä teollisuuskeskuksia rautaruukkeineen ja puuvillakehräämöineen.
Kaupungin perinteinen jalkapallojoukkue 1. FC Kaiserslautern menestyi 1950- ja 1990-luvuilla.
Kabardi-Balkarian autonominen sosialistinen neuvostotasavalta

Kabardi-Balkarian autonominen sosialistinen neuvostotasavalta (Kabardi-Balkarian ASNT, vuosina 1944-1957 Kabardian autonominen sosialistinen neuvostotasavalta) oli autonominen sosialistinen neuvostotasavalta Pohjois-Kaukasiassa Venäjän FSNT:ssa Neuvostoliitossa. Se käsitti nykyisen Kabardi-Balkarian tasavallan alueen.
Kabardi-Balkarian ASNT muodostettiin Kabardi-Balkarian autonomisesta alueesta 5. joulukuuta 1936. Toisessa maailmansodassa Saksa valloitti Kabardi-Balkarian ASNT:n loppukesällä 1942, mutta Neuvostoliitto valtasi alueen takaisin seuraavana vuonna. Neuvostojohto syytti balkaareja yhteistoiminnasta saksalaisten kanssa ja koko kansa karkotettiin Keski-Aasiaan 1944. Balkaarien karkotuksen jälkeen tasavallan nimeksi tuli Kabardian autonominen sosialistinen neuvostotasavalta. Balkaarit saivat palata kotimaahansa vuonna 1957 ja tasavallan nimeksi palautettiin Kabardino-Balkarian ASNT.
Neuvostoliiton hajotessa 1991 Kabardi-Balkarian ASNT antoi suvereenisuusjulistuksen ja muutti nimensä Kabardi-Balkarian tasavallaksi. Maaliskuussa 1992 Kabardi-Balkaria allekirjoitti sopimuksen Venäjän federaation kanssa ja tuli näin sen osaksi.
Hans Sloane

 
Hans Sloane (16. huhtikuuta 1660 Killyleagh – 11. tammikuuta 1753 Lontoo) oli skotlantilaiseen perheeseen syntynyt lääkäri ja keräilijä. Hans Sloane testamenttasi keräämänsä merkittävän kokoelman kasveja, eläimiä, kirjoja, käsikirjoituksia, painotöitä, kuvia, mitaleja, kolikoita, sinettejä, kameroita ja muita esineitä valtiolle. Kokoelma muodosti vuonna 1759 avatun British Museumin kokoelman perustan.
Bugbear Entertainment

Bugbear Entertainment on suomalainen videopelejä kehittävä yritys, joka on tunnettu erityisesti ajopelien kehittäjänä. Yritys on perustettu vuonna 2000, ja sen kotipaikka on Helsinki.
Yrityksen tuotteisiin kuuluu "FlatOut" -pelisarja, jota julkaisi Empire Interactive. Oikeudet sarjan immateriaalioikeuksiin ja sarjan kehitys ovat siirtyneet toisille kehittäjille Empiren mentyä konkurssiin.
Historia.
Bugbearin kantamuoto Carts Entertainment perustettiin jo vuonna 1997. Take-Two Interactive halusi julkaista Carts Entertainmentin "Wipeout"-henkisen kaahailupelin, jota he olivat markkinoineet Lontoon ECTS-messuilla. Julkaisija halusi kulkuneuvoihin renkaat, eikä ohjausta saatu muutoksien jälkeen toimimaan kunnolla. Vuonna 1999 julkaistu "Thrust, Twist’n Turn" sai huonon vastaanoton kriitikoilta. Carts Entertainmentin tarina loppui pelin julkaisuun, sillä kehittäjät eivät halunneet enää tehdä töitä Take-Twolle. Yrityksellä oli tuolloin myös TV-peli "Pirate Ships" (1998) MoonTV:lle
Janne Alanenpää suunnitteli Tatu Blombergin kanssa toisenlaista peliä "Thrust, Twist’n Turnin" grafiikkamoottorin päälle, mutta hankkeen saamiseksi käyntiin heidän piti perustaa uusi yritys, Bugbear. Rallipelin prototyyppi valmistui puolessa vuodessa, ja sitä lähdettiin esittelemään Lontoon ECTS-messuille. Julkaisusopimus tehtiin itävaltalaisen JoWood-yrityksen kanssa. Se tarjosi tuplasti pelin tuotantobudjetin verran rahaa ja maksoi heti alkuun puolet summasta, mikä helpotti pienen yrityksen toimintaa huomattavasti. Vuonna 2001 julkaistu "Rally Trophy" myi yli 600 000 kappaletta ja sai kriitikoilta hyvän vastaanoton. Jatko-osaa ei ehditty tehdä, sillä JoWood ajautui ongelmiin pörssissä. Tyhjän päälle pudonnut Bugbear kehitti Activision Value -julkaisijalle Yhdysvaltain markkinoille suunnatun "Tough Trucks" -autopelin.
Seuraavaksi Bugbear alkoi kehittää jokamiesluokasta vaikutteita saanutta "FlatOut"-autopeliä, jolle ei löytynyt julkaisijaa ellei sitä kehittänyt samaan aikaan myös konsoleille. Blomberg käänsi pelimoottorin PlayStation 2:lle, ja kahdessa kuukaudessa pelin esittelyversio konsolille oli valmis. Julkaisija Empire oli käännöksestä innoissaan ja saapui seuraavalla viikolla Suomeen, jolloin julkaisusopimus allekirjoitettiin. Vuonna 2004 julkaistu "FlatOut" menestyi niin hyvin, että jatko-osan kehittäminen oli selvää.
Vuonna 2012 julkaistiin Bugbearin kehittämä "Ridge Racer Unbounded", joka on osa Namcon "Ridge Racer" -pelisarjaa. Peli kehitettiin Namco Bandain japanilaisen työryhmän kanssa yhteistyössä.
Bugbear kehitti usean vuoden ajan "Wreckfest"-ajopeliä, joka julkaistiin Steam-palvelussa ennakkojulkaisuna vuonna 2014. Vuonna 2016 yritys julkaisi ensimmäisen pelattavan version pelistä "Stuntfest" pelistä early access -julkaisuna. "Wreckfest" on julkaistu virallisesti kesäkuussa 2018. 
Loppuvuodesta 2018 ilmoitettiin THQ Nordicin ostaneen enemmistöosuuden Bugbearin osakkeista.
Elokuussa 2024 ilmoitettiin "Wreckfestin" jatko-osasta "Wreckfest 2". Seuraajassa kerrotaan olevan muun muassa parannettu simulaatio ja enemmän muokattavuutta.
Pelit.
Bugbear Entertainment
Carts Entertainment
Kenraali (elokuva)

Kenraali ("The General") on vuonna 1927 valmistunut Buster Keatonin ohjaama mykkäelokuva, mahdollisesti Keatonin tunnetuin. Yhdysvaltain sisällissodan aikaan sijoittuva toiminnallinen komedia kertoo veturinkuljettaja Johnnie Graysta, joka joutuu yksinään pelastamaan vihollisen käsistä kaksi rakkauttaan, tyttöystävänsä Annabelle Leen ja Kenraali-nimisen veturin.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa teki kukin luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja "Kenraali" oli mukana heistä 22:n listalla. Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi "Kenraalin" kaikkien aikojen kymmenenneksi parhaaksi komediaksi.
Elokuva.
Elokuva on vapautunut tekijänoikeuksien suojasta ja on tässä katseltavissa kokonaisuudessaan:
&lt;br clear=left&gt;
Tuotanto.
Elokuvan on ohjannut yhdessä Buster Keatonin kanssa Clyde Bruckman, ja se on sijoittunut kerta toisensa jälkeen kriitikoiden kaikkien aikojen elokuvia listanneissa äänestyksissä korkeille sijoille, varsinkin pelkkiin mykkäelokuviin keskityttäessä. 
"Kenraalin" juoni perustuu löyhästi huhtikuussa 1862 sattuneeseen todelliseen tapahtumaan, joka tunnetaan nimellä suuri veturijahti ("Great Locomotive Chase"). James J. Andrewsin johtamat pohjoisvaltioiden vakoojat kaappasivat Kenraali-veturin ja matkustajajunan Atlantan tienoilla, ja pyrkivät kuljettamaan sen omalle puolelleen. Junan miehistö kuitenkin nousi kapinaan ja Etelävaltioiden joukot saivat kaapparit käsiinsä kymmenisen kilometriä ennen rajaa, ja myöhemmin joukkio sai hirttotuomion vakoilusta. Tapahtumien filmatisoiminen komediana herätti vastustusta.
Keaton on itse todennut, että hän otti palan historiaa ja pitäytyi siinä yksityiskohtaisesti: hän esimerkiksi vaati, että kohtaukset kuvattiin alkuperäisillä tapahtumapaikoilla. Taistelukohtauksessa käytettiin melkoista osaa Oregonin kansalliskaartista. "Kenraalissa" on mykkäelokuvien kauden kallein kohtaus, jossa "Texas"-veturi tuhoutuu pudotessaan jokeen palavalta rautatiesillalta. Buster Keaton oli antanut kunnostaa kaksi vanhaa veturia 65 vuoden takaiseen asuunsa. Elokuva merkitsi Keatonille myös hänen veturiharrastuksensa huippua.
Maritta Kuula

Maritta Anne Kuula on suomalainen laulaja ja laulunkirjoittaja. 
Ura.
Hän on toiminut sooloartistina vuodesta 1992 lähtien, jolloin hänen esikoisalbuminsa "Maritta Kuula ja Karvanopat" julkaistiin Herodes-levymerkillä. Kuula on jäsenenä 1980-luvulta lähtien toimineessa 500 kg lihaa -yhtyeessä, joka on tulkinnut muun muassa Uuno Kailaan runoja.
Maritta Kuula tunnetaan omintakeisesta äänenkäytöstään ja laulutavastaan. Värikkäät ja mielikuvitukselliset esiintymisasut ovat olleet hänen suosiossaan vuosien varrella.
Kuula saattaa yhtenä hetkenä kuulostaa pikkutytöltä, toisena elämää nähneeltä yökerhojen femme fatalelta. Sanoitukset ovat persoonallisia, ja Kuulan kappaleille ovat ominaisia myös ennakkoluulottomat ja kokeilevat sovitusratkaisut. Hänen taustallaan ovat aina soittaneet tunnetut suomalaiset soittajat.
Kuulan omintakeista taiteilijapersoonaa on verrattu Nicoon ja Marianne Faithfulliin. Kriitikot ovat kehuneet Kuulan kappaleita ja musiikkia, mutta siitä huolimatta hän on pysynyt eräänlaisena kulttisuosikkina. 
Kuulan soololevyjen tuotannosta ovat vastanneet Heikki Tikka, Riku Mattila ja Eeva Koivusalo, ja levyillä ovat heidän lisäkseen esiintyneet monet muut tunnetut muusikot.
Kuula on säveltänyt ja etenkin sanoittanut musiikkia myös muille artisteille sekä elokuviin, näytelmään ja kuunnelmiin. [9]
Maritta Kuula on Osuuskunta Lilithin perustajajäsen.
Diskografia.
"Katso myös Luettelo Maritta Kuulan kappaleista"
Porter Wagoner

Porter Wagoner (12. elokuuta 1927 Howell County, Missouri – 28. lokakuuta 2007) oli yhdysvaltalainen kantrilaulaja. Hän tuli tunnetuksi Yhdysvalloissa vuosina 1960–1979 nähdystä televisio-ohjelmastaan "The Porter Wagoner Show", jonka yhteydessä hän esitteli yleisölle muun muassa nuoren Dolly Partonin. He muodostivat sittemmin suositun kantriduon, joka teki levytyksiä 1980-luvun vaihteeseen asti. Wagoner kuoli 80-vuotiaana keuhkosyöpään. 
Studioalbumit.
I* n Gospel Country (Blackwood Brothers Quartetin kanssa) (1968)
500 kg lihaa

500 kg lihaa oli Kauko Röyhkän, Maritta Kuulan ja Pupu Lihaviston Oulussa 1980-luvun alussa perustama rockyhtye, jonka kokoonpano vaihteli vuosien varrella. Alkuperäinen kaksikko Kuula–Röyhkä kuitenkin pysyi ydinryhmänä, joka vastasi suurimmasta osasta sävellyksiä.
Yhtye herätti huomiota tulkitessaan brutaalisti vanhoja suomalaisia lyyrikoita kuten Uuno Kailasta, Aaro Hellaakoskea, Yrjö Jylhää ja Einari Vuorelaa.
Vietettyään yli kymmenen vuotta hiljaiseloa 500 kg lihaa koottiin uudestaan vuonna 2002 ja yhtye julkaisi syyskuussa 2004 paluualbuminsa "Sielu", joka oli osittain nauhoitettu livenä. Yhtyeen seuraava julkaisu oli studioalbumi "Nuori mies". Yhtye lopetti toimintansa vuonna 2007. 2014 julkaistiin vielä vanhan kokoonpanon vuosina 1984–1987 tekemiä kotistudioäänityksiä sisältävä albumi "Yksinäinen ratsastaja".
Teddykarhu

Teddykarhu tai nallekarhu on pehmeänukkaisesta plyysistä valmistettu lelukarhu.
Historiaa.
Nimensä lelukarhu on saanut Yhdysvaltain presidentin Theodore ”Teddy” Rooseveltin mukaan, joka oli tunnettu suurriistan metsästäjä. Usein kerrotun tarinan mukaan Roosevelt matkusti Mississippiin ratkaisemaan osavaltion rajakiistaa Louisianan kanssa. Hänen isäntänsä veivät presidentin karhunmetsästykseen. Presidentillä ei kuitenkaan ollut metsästysonnea ja niinpä hänen isäntänsä nappasivat karhun kiinni ja kutsuivat Rooseveltin ampumaan sen. Roosevelt kuitenkin kieltäytyi ampumasta karhua. Clifford Berryman piirsi aiheesta 16. marraskuuta 1902 "Washington Postissa" ilmestyneen pilakuvan, josta tuli nopeasti suosittu ja jota julkaistiin uudelleen monissa paikoissa.
Pilapiirroksen inspiroimina brooklynilaiset Morris ja Rose Michtom valmistivat karhun, jolle he antoivat nimen ”Teddy’s Bear” ja sijoittivat sen kauppansa ikkunaan. Toisin kuin aiemmat lelukarhut, teddykarhu näytti herttaiselta ja viattomalta kuten karhu Berrymanin piirroksessa. Yhdessä Butler Brothersin kanssa Michtomit perustivat Yhdysvaltain ensimmäisen teddykarhuja valmistaneen yrityksen, Ideal Novelty and Toy Companyn.
Samaan aikaan vuonna 1902 Saksan Leipzigissa Richard Steiff teki ensimmäisen prototyyppinsä teddykarhusta tätinsä Margarete Steiffin lelufirmalle. Maaliskuussa 1903 Leipzigin lelumessuilla Steiffit esittelivät ensimmäisen karhunsa, Baer 55PB, mutta se herätti melko vähäistä mielenkiintoa. Sitten kuitenkin Hermann Berg, erään New Yorkin tavaratalon leluostaja, tietäen ”Teddyn karhuja” kohtaan osoitetun mielenkiinnon Yhdysvalloissa, vei Steiffin nallet Amerikan markkinoille tilaamalla 3 000 nallea.
Maailman ensimmäinen teddykarhumuseo perustettiin Petersfieldiin Englantiin vuonna 1984.
Matti Virkkunen

Matti Samuli Virkkunen (28. heinäkuuta 1908 Kangasala – 11. heinäkuuta 1980 Hämeenlinna) oli suomalainen varatuomari, Kansallis-Osake-Pankin (KOP) pitkäaikaisin pääjohtaja (1948–1975) ja ulkoasiainministeriön kauppapoliittisen osaston päällikkö (1945–1947).
Virkkunen oli kokoomuksen asettama Urho Kekkosen vastaehdokas presidentinvaaleissa 1968. Hän kampanjoi ”suomalaisen elämänmuodon ylläpitäjänä”. Virkkunen sai vaalissa 24 prosenttia äänistä.
Elämä ja ura.
Virkkusen vanhemmat olivat kokoomuspoliitikko, kirkkoherra ja kansanedustaja Paavo Virkkunen ja käsityönopettaja Katri Thulé. Virkkunen valmistui ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisen normaalilyseon klassiselta linjalta vuonna 1927. Hän suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1934 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1937.
Vuonna 1932 Virkkunen oli estämässä AKS:n jäseniä osallistumasta Mäntsälän kapinaan. Hän oli vähemmän oikeistolainen kuin isänsä eikä ryhtynyt aktiivipoliitikoksi. Hän oli silti tiukan linjan antikommunisti ja kokoomuksen taustavaikuttaja eikä lähtenyt mukaan kokoomuksen puheisiin sosiaalisesta valintataloudesta, laajasta hyvinvointivaltiosta tai muista uusista tuulista.
Vuonna 1934 Virkkunen aloitti ulkoasiainministeriön palveluksessa. Hän työskenteli vuosina 1939–1941 varakonsulina Lontoossa ja vuonna 1941 ulkoasiainministeriön jaostosihteerinä. Vuosina 1941–1945 hän toimi ministeriön kauppapoliittisen osaston apulaisosastopäällikkönä ja suunnitteli sekä toimeenpani sotavuosien kauppapolitiikkaa. Virkkunen toimi osaston päällikkönä 1945–1947. Hän järjesti elintarvikehuoltoa ja talouselämän rahoitusta ja oli mukana ratkomassa sotakorvauksiin liittyneitä ongelmia ja neuvottelemassa Suomelle merkittävää dollarilainaa Yhdysvalloista.
Virkkunen oli vuodesta 1936 naimisissa KOP:n pääjohtaja Mauri Honkajuuren tyttären Eeva Honkajuuren kanssa. Vuonna 1947 hänestä tuli KOP:n johtokunnan jäsen ja seuraavana vuonna pääjohtaja Mauri Honkajuuren kuoltua. Virkkusen pääjohtajakaudella KOP kasvoi voimakkaasti muun muassa fuusioiden ja konttoriverkon laajentamisen kautta. Vuonna 1949 pankkiin liitettiin Pohjolan Osake-Pankki ja vuonna 1958 Suomen Maatalous-Osake-Pankki. KOP oli myös toteuttamassa Rauma-Repola Oy:n fuusioitumista 1952. Virkkusella oli tärkeä rooli myös Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n jaossa 1950-luvun alussa ja saneeraamisessa 1960-luvulla.
Virkkusella oli useita luottamustehtäviä, ja hän toimi muun muassa yli 20 vuotta Keskuskauppakamarin puheenjohtajana (1950–1972).
Historioitsija Veli-Pekka Leppäsen mukaan Kekkonen kirjasi päiväkirjaansa masentuneensa vuoden 1968 vaalituloksestaan ja rankaisi Kokoomusta siitä, että Virkkunen oli ollut ehdokkaana tosissaan ja saanut 66 valitsijamiestä, jättämällä kokoomuksen aina hallituksen ulkopuolelle. Kekkonen olisi mieluummin nähnyt kokoomuslaisena vastaehdokkaanaan vanhan ystävänsä ylipormestari Lauri Ahon.
Lumikenkäjänis

Lumikenkäjänis ("Lepus americanus") on varsinaisten jänisten sukuun kuuluva, pohjoisamerikkalainen jäniseläinlaji. Laji on yleinen Alaskassa, Kanadassa, Yhdysvaltain pohjoisosissa ja Kalliovuorilla.
Nimensä lumikenkäjänis on saanut takakäpälistään, joiden anturat ovat pitkien jäykkien karvojen peittämät ja levittäytyvät lumikenkien tapaan niin että lumi kannattaa eläintä paremmin. Korvat ovat lyhyemmät kuin useimmilla muilla jäniksillä.
Metsäjäniksen tapaan lumikenkäjänis vaihtaa väriä vuodenajan mukaan ja on talvella valkoinen. Korvien kärjet ovat kuitenkin tunnusomaisesti mustat myös talvella.
Lumikenkäjänis on tunnettu populaatiosykleistään. Jänisten runsaus vaihtelee voimakkaasti muutaman vuoden jaksoissa. Vaihtelut ovat voimakkaampia pohjoisessa kuin etelässä.
Caudipteryx

Caudipteryx (nimen merkitys: "pyrstösulka") oli oviraptoreihin kuulunut kaikkiruokainen teropodisuku. "Caudipteryx" on yksi varhaisimmista tunnetuista oviraptoreista. Sen fossiileja on löydetty Kiinasta, Liaoningin maakunnasta. "Caudipteryx" eli 130–120 miljoonaa vuotta sitten varhaisliitukaudella. Elinjaksona oli Apt-vaihe.
Koko ja ulkonäkö.
"Caudipteryxin" pituus oli yksi metri. Se oli kooltaan kalkkunan kokoinen.
"Caudipteryxin" kallo oli laatikkomainen. Sen leuat olivat muotoutuneet nokaksi. Hampaita oli yläleuan etuosassa. Jalat olivat melko pitkät ja voimakasrakenteiset, mikä osoittaa, että "Caudipteryx" kykeni juoksemaan.
"Caudipteryxillä" oli höyhenpeite. Sillä oli suuria sulkakoristeita lyhyissä, siipimäisissä eturaajoissaan, suuri pyrstöviuhka ja lyhyitä, untuvaisia höyheniä kaikkialla. Höyhenten tarkoitus oli luultavasti lentämisen sijasta pitää eläin lämpöisenä ja houkutella kumppaneita. "Caudipteryxin" luinen pyrstö oli lyhyempi kuin useimmilla dinosauruksilla, mikä tarkoitti, ettei sitä voinut käyttää vastapainona. Sen seurauksena se todennäköisesti käveli kuin tanakka lentokyvytön lintu. Eturaajojen sulat olivat 20 senttimetriä pitkiä. Niillä "Caudipteryx" ei pystynyt lentämään kunnolla, joten se käytti niitä luultavasti näyttötarkoituksiin tai ehkäpä ohjaustarkoituksiin, kun se kääntyi nopean juoksun aikana. 
"Caudipteryxin" suhteet dinosauruksiin ja lintuihin.
Höyhenpeitteisenä dinosauruksena "Caudipteryx" oli vain yksi monista sellaisista. Sen alkukantaiset piirteet ovat kuitenkin hämärtäneet linjan sen, mikä on dinosaurus ja sen, mikä on lintu, välille. Paleontologit ovat jakautuneet selvästi niihin, jotka katsovat "Caudipteryxin" olevan ei-lintumainen dinosaurus, ja niihin, jotka katsovat sen olevan lintu. Näistä teorioista on lukuisia muunnelmia, mutta ne voidaan yleisesti luokitella kahteen osaan: 1) "Caudipteryx" on oviraptori ja kehittynyt suoraan ei-lintumaisista dinosauruksista, ja 2) "Caudipteryx" on oviraptori ja kehittynyt suoraan linnuista.
Fossiilit.
"Caudipteryxin" fossiileja on löydetty Liaoningin maakunnasta, Kiinasta. Löytöihin lukeutuu useita yksilöitä. "Caudipteryx" on yksi monista höyhenpeitteisistä eliöistä, joita on löydetty kuuluisasta Yixianin muodostelmasta. Sieltä on tehty löytöjä monista höyhenpeitteisistä dinosauruksista ja alkeellisista linnuista. "Caudipteryx" näyttää olleen melko yleinen, vaikka vuodesta 2014 lähtien suvun fossiileja on löydetty vain Yixianin muodostelmasta, minkä perusteella "Caudipteryxillä" saattoi olla tiheä mutta paikallinen populaatio.
Ravinto.
"Caudipteryx" oli mahdollisesti kaikkiruokainen. Suipolla nokallaan se mahdollisesti repi kasveja ja mursi siemeniä, mutta se saattoi syödä myös lihaa.
Ole Ellefsæter

Ole Martin Ellefsæter (15. helmikuuta 1939 Ringsaker – 18. lokakuuta 2022 Ringsaker) oli norjalainen maastohiihdon olympiavoittaja, juoksija ja iskelmälaulaja.
Innsbruckin talviolympialaisissa 1964 Ellefsæter oli 30 kilometrin kilpailuissa ensimmäisen kolmanneksen väliajoissa toisena mutta kaatui ja katkaisi molemmat suksensa. Hän hiihti vaihtosuksilla maaliin, mutta hänet hylättiin, koska sääntöjen mukaan vain yhden suksen sai vaihtaa. Hän sijoittui 15 kilometrillä 25:nneksi ja 50 kilometrillä kahdeksanneksi. Oslon MM-kilpailuissa 1966 hän voitti kultaa Norjan viestijoukkueessa sekä saavutti hopeaa 15 kilometrillä ja neljännen sijan 50 kilometrillä. Kaksi vuotta myöhemmin Grenoblen talviolympialaisissa hän voitti kultaa sekä 50 kilometrillä että viestissä. Vysoké Tatryn MM-kilpailuissa 1970 hän sijoittui 50 kilometrillä 37:nneksi ja Sapporon talviolympialaisissa 1972 samalla matkalla kymmenenneksi.
Ellefsæter voitti 50 kilometrin kilpailun vuonna 1967 sekä Holmenkollenilla että Salpausselällä. Vuonna 1971 hänestä tuli ensimmäinen Vaasahiihdon voittanut norjalainen.
Ennen keskittymistään maastohiihtoon Ellefsæter menestyi myös yleisurheilijana. Hän voitti Norjan mestaruuden 3 000 metrin estejuoksussa vuosina 1960 ja 1962. Belgradin EM-kilpailuissa hän karsiutui alkuerissä. Hänen ennätyksensä 3 000 metrin esteissä oli 8.43,8 vuodelta 1962.
Seuratasolla Ellefsæter edusti Nybygda IF:ää. Vuonna 1965 hänelle myönnettiin Egebergs Ærespris -palkinto. Iskelmälaulajana hän sai kultalevyn.
Virkkunen

Virkkunen tai Wirkkunen on suomenkielinen sukunimi. 
Osa nimen kantajista on suomentanut sukunimensä nimestä Snellman, osalla Virkkunen on alkuperäinen sukunimi. Täten kaikki Virkkuset eivät välttämättä ole mitään sukua keskenään. Alun perin Snellman–Virkkuset olettivat, että Virkkunen oli ruotsinnettu Snellmaniksi ja täten kääntäminen oli vain alkuperäisen nimen asun palauttamista. Myöhemmin kävi ilmi, että Snellmanin suku onkin alun perin kotoisin Saksasta ja Pohjanmaalla oli toinen suku Virkkunen.
Ttm1

Ttm1 on sarjamerkintä Valmetin valmistamalle kevyelle dieselsähköiselle (ds) ratatyökoneelle. Toistaiseksi Ttm1 nro 91101 on sarjan ainoa veturi. Aiemmin tämä veturi tunnettiin merkinnällä N-veturi, sekä väliaikaisesti myös sarjamerkinnällä Dv13. Vuonna 2006 veturista muokattiin ratatyökone, ja se on ollut viime vuosina Kti-urakoinnin omistuksessa.
Historia.
Uuden sukupolven tulokas.
Veturi valmistui alun perin valmistajan N-veturiksi. Se oli tarkoitettu uuden sukupolven vaihtotyöveturiksi, ja sen tekniikka oli pitkälti tietokoneohjattua. Veturissa käytettiin samaa Selma-tietokoneohjausta kuin Dr16-veturissa. Muutenkin veturi oli monessa suhteessa Dr16:n kaltainen, ja monet niiden komponenteista olivat vaihtokelpoisia keskenään.
Veturi toimitettiin UPM-Kymmene Oyj:n Kaukaan tehtaille Lappeenrantaan keväällä 1991. Se osoittautui hyvin ohjailtavaksi, mutta hyvin häiriöherkäksi. Lisäksi se oli alitehoinen tehtaan suuriin junapainoihin. Veturin ongelmia ei saatu korjattua, joten marraskuussa 1995 se otettiin pois liikenteestä. Yksi syy käytöstä poistoon oli myös se, että veturin valmistaja oli lopettanut toimintansa, eikä sisäänajovaihetta voitu jatkaa normaalisti. 
Veturikauppa UPM-Kymmenen kanssa peruttiin, ja N-veturi siirrettiin moneksi vuodeksi ulkosäilytykseen Tampereelle Nekalan ratapihalle. Se oli jatkuvasti romutusuhan alla. Muun muassa Suomen Rautatiemuseo esitti veturin siirtoa omiin kokoelmiinsa, mutta tämäkään hanke ei toteutunut.
Muutostyöt ratatyökoneeksi.
Vuonna 2005 rautateiden rakentamiseen ja kunnossapitoon erikoistunut Maansiirto Veli Hyyryläinen osti N-veturin työveturikseen. Veturin peruskunnostustyöt aloitettiin saman vuoden keväällä Pajakulma Oy:n konepajalla Tampereella. Kunnostuksessa veturin perään lisättiin puolikkaasta Hkb-sarjan avotavaravaunusta tehty yksiakselinen perävaunu. Lisäksi suurin nopeus korotettiin 60:stä 80:een kilometriin tunnissa. 
Veturista piti alun perin tulla Dv13-sarjan dieselveturi, mutta hyvin nopeasti huomattiin, että muuttamalla veturin luokitus ratatyökoneeksi siihen löytyisi huomattavasti helpommin kuljettajia. Niinpä veturista tehtiin virallisesti ratatyökone ja se sai litteran Ttm1 ja numeron 91101. Veturin alkuperäinen väri oli punavalkoinen, mutta muutostöiden yhteydessä veturi maalattiin muiden ratatyökoneiden tapaan keltaiseksi. Vuonna 2007 veturiin asennettiin sepeliaurat.
Maansiirto Veli Hyyryläinen käyttää veturia nykyään Pohjois-Suomen ratatyökohteissaan työjunien veturina. Korjaustöiden jälkeen veturin luotettavuutta on saatu parannettua. Veturin valmistajan teettämä, noin puolen metrin pituinen pienoismalli on museossa Tampereella.
Tekniset tiedot.
Veturin joka pyörällä on oma sähkömoottori ja pyöräkerrat ohjautuvat radan kaarevuussäteen perusteella. Vaihtotyötä ajatellen veturi on varustettu langattomalla kauko-ohjaimella. Sen ajopöytä sijaitsee keskellä ohjaamoa, ja sitä on mahdollista kääntää kaikkiin suuntiin. N-veturissa on sähkötoiminen jarru ja luistonestolaitteisto. Veturissa on paljon samoja osia kuin saman valmistajan M- eli Dr16-veturissa.
Kalevala (yhtye)

Kalevala oli kitaristi-basisti Juha ”Lido” Salosen vuonna 1969 perustama suomalainen rock-yhtye. Yhtyeen jäseninä sen alkuvaiheessa olivat muun muassa Remu Aaltonen (laulu, rummut) ja Albert Järvinen (kitara). Aaltonen erotettiin Kalevalasta vuonna 1971, minkä jälkeen hän perusti Hurriganesin, johon Järvinenkin liittyi. Alkuaikojen suoraviivaisemman rockin ajalta ei ole studiolevytyksiä, mutta heidän esiintymisensä Ruisrockissa vuonna 1970 tallennettiin. 
Uudet jäsenet olivat Markku Luukkanen (rummut), Matti Kurkinen (kitara) ja Harri Saksala (laulu, harmonikka, huuliharppu). Yhtyeen musiikki muuttui aiempaa progressiivisempaan suuntaan, ja vuonna 1972 julkaistu ensimmäinen albumi "People No Names", on saanut kansainvälistäkin tunnustusta. Levyn tuottajana oli Jukka Hauru, ja sillä vierailivat Olli Ahvenlahti (piano), Raimo Wallen (huilu) ja Hurriganesista tuttu Ile Kallio (akustinen kitara). Harri Saksala teki sanoitukset aluksi suomeksi, mutta levylle ne käänsi englanniksi Mats Huldén. Sävellykset olivat Matti Kurkisen käsialaa. Ennen ensimmäistä julkaisua yhtyeessä soittivat jonkin aikaa myös saksofonisti Sakari Kukko ja rummuissa Alf Forsman.
Vuonna 1974 Salonen siirtyi bassosta kitaraan ja basistiksi tuli Ari Vaahtera. Rumpaliksi palasi yhtyeessä sen alkuaikoinakin soittanut Beaver Aitto-oja Markku Luukkasen lähdettyä Vanhaan Isäntään. Laulajaksi kiinnitettiin Zape ”Limousine” Leppänen. Vuonna 1975 ilmestynyt toinen albumi "Boogie Jungle" sisälsi edellistä hieman suoraviivaisempaa ja funkyvivahteista rokkia. Sävellykset olivat Salosen ja Kurkisen, Jim Pembroke vastasi sanoituksista ja taustalauluista ja Jukka Gustavson vieraili yhdellä raidalla koskettimissa.
Kesällä 1975 yhtye koki kovan takaiskun, kun kitaristi Matti Kurkinen sai surmansa kuorma-auton peruutettua hänen päälleen bussipysäkillä. Kari Vahtiala soitti Kariman jälkeen koskettimia ja Minimoogia vuoden 1976, jonka jälkeen Hessu Hiekkala liittyi yhtyeeseen. Vuonna 1977 ilmestyi vielä yhtyeen kolmas albumi "Abraham's Blue Refrain" Tommi Liuhalan tuottamana. Levyn myynti jäi Suomessa vaatimattomaksi, mutta se julkaistiin useissa Euroopan maissa.
Kalevala teki uransa aikana muutamia ulkomaankiertueita muun muassa Ranskassa, Puolassa ja Skandinaviassa. Yhtye hajosi vuonna 1978.
Kalevalan "Anthology"-tupla-CD ilmestyi yhdysvaltalaisella Shroom-levymerkillä vuonna 2004 ja on julkaistu ympäri maailmaa. Remasteroidun kolmannen albumin "Abraham's Blue Refrain" lisäksi julkaisulla on valikoima keikkataltiointeja 1970-luvulta sekä Lido Salosen ja Zape Leppäsen reunion-materiaalia viiden kappaleen verran. Uudet kappaleet äänitettiin vuonna 1995 ja mukana olivat muun muassa basisti Pekka Pohjola sekä rumpali Kinde Leskinen (Smack), tuottajana Hannu Leidén. Lido Salosen elämäkerrassa ("Elämä jota en olisi halunnut elää", WSOY 2001) mainitaan nauhoitukset, muttei viitata niihin Kalevalan nauhoituksina.