Villiinnytys

Villiinnytys () tai "villiinnyttäminen" on luonnonsuojeluperiaate, jonka tavoitteena on kunnostaa ekologisesti ihmisen toiminnan vaikutuksesta yksipuolistuneita luontoalueita. Villiinnytyksessä palautetaan luonnon prosesseja ja alueita lähemmäs niiden luonnollista tilaa. Toiminnalla pyritään tilanteeseen, jossa luontoarvojen ylläpito vaatii vähemmän ihmisten puuttumista aktiivisempiin ympäristönsuojelun muotoihin verrattuna. Pidemmällä aikavälillä tavoitteena on rajoittaa ihmisen puuttuminen luonnon toimintaan mahdollisimman vähäiseksi ja luoda passiivisesti hallittuja ekosysteemejä. Villiinnytyksellä ei aina pyritä luonnon ennallistamiseen, sillä luonnolliset prosessit eivät ole täysin ennustettavissa. 
Villiinnytysprojekteissa on esimerkiksi rakennettu kulkuyhteyksiä erillisiksi pirstoutuneiden luonnontilaisten alueiden välillä ja suojeltu tai palautettu alueiden alkuperäisiä avainlajeja, kuten suurpetoja. Teorian mukaan avainlajien palauttaminen on keskeistä itsesäätelevän ja vakaan ekosysteemin luomiseksi. Saavutettu biologinen monimuotoisuuden taso on lähempänä sitä, mikä se oli ennen ihmisen vaikutusta edeltävää aikaa. Vuosien kuluessa villiinnytyksen periaate on kehittynyt dynaamiseksi toimintatavaksi, jossa pyritään tukemaan ekosysteemin toisiaan ylläpitäviä biologisia prosesseja.
Historia ja tausta.
Villiinnytyksen taustalla ovat tutkimukset eristyneiden saarten ekologiasta ja suurten lihansyöjien ekologisesta roolista. Tutkimusten pohjalta kehitettiin menetelmä, jonka tavoitteena oli säilyttää toimivia ekosysteemejä ja vähentää biologisen monimuotoisuuden häviämistä. Robert H. MacArthur ja Edward O. Wilson kiinnittivät vuonna 1967 julkaistussa "The Theory of Island Biogeography" -teoksessaan huomiota luonnonsuojelualueiden kokoon ja eristyneisyyteen. Liian pienet ja toisistaan eristetyt suojelualueet olivat alttiita lajiston sukupuutoille. Vuonna 1987 julkaistu William D. Newmarkin tutkimus lajien sukupuutoista Pohjois-Amerikan kansallispuistoissa vahvisti ajatuksen. Julkaisut herättivät keskustelua siitä, miten luontoa tulisi suojella. 
Maantieteilijä John Hintzin mukaan muotoutumassa olleen käsitteen taustalla oli myös norjalaisen Arne Næssin syväekologia-käsitteen vaikutus Yhdysvalloissa. Villiinnytyksen idea alkoi muotoutua ensin radikaalissa, kiistellyssä ja kapitalismia vastustaneessa Earth First! -ympäristöryhmässä. Vuonna 1985 perustettiin Society for Conservation Biology -yhdistys, ja ympäristönsuojelijat alkoivat keskittyä luontotyyppien häviämisen ja pirstoutumisen estämiseen. Terminä "rewilding" (engl.) esiintyi ensimmäisen kerran 1990-luvun alussa. Yhdysvaltalainen luonnonsuojelija Dave Foreman käsitteli ensimmäisenä villiinnytystä yhtenäisenä luonnonsuojelustrategiana artikkelissaa, joka julkaistiin vuonna 1992.
Aktivistien mielestä jo luodut luonnonsuojelualueet eivät olleet riittäviä. Ne eivät estäneet lajien katoamista ja säilyttäneet riittävästi aitoa erämaata. Tavoitteeksi asetettiin toisiinsa yhteydessä olleiden laajojen suojelualueiden verkosto. Verkoston tuli olla riittävän kattava pitääkseen yllä luonnonmukaista ja kestävää biodiversiteettiä. Verkoston alueella tuli olla erilaisia ekosysteemityyppejä, ja lajien populaatioiden oli oltava riittävän suuria ja esiintymiseltään luonnonmukaisia. Alueilla tuli antaa tilaa luonnonmukaisille ekologisille ja evolutionäärisille prosesseille sekä häiriötekijöille. Näillä toimilla vahvistettaisiin luonnon kykyä sietää ihmisen toiminnan seurauksia. Alussa keskityttiin erityisesti suurpetojen merkittävään rooliin ekosysteemien ylläpitäjinä. 
Vuonna 1998 ympäristöbiologit Michael Soulé ja Reed Noss tarkensivat käsitettä. Soulén ja Nossin mukaan villiinnytyksessä oli kyse ennen muuta ydinsuojelualueista, alueiden välisistä kulkuväylistä ja suurien lihansyöjien palauttamisesta luontoon. He kutsuivat tätä kolmen C:n periaatteeksi: "cores, corridors, carnivores" (engl.).
Villiinnytyksen eri muotoja.
Villiinnytys on vuosien kuluessa laventunut alkuperäisestä lähtökohdastaan kattokäsitteeksi, joka kuvaa useita erilaisia näkemyksiä ja toimintatapoja. Näitä ovat esimerkiksi troofinen, pleistoseeninen ja ekologinen villiinnytys. Dolly Jørgensen määritteli vuonna 2014 villiinnytyksen tyypeiksi suuriin saalistajiin keskittyvän kolmen C:n periaatteen, pleistoseenisen villiinnytyksen, lajien palauttamisen eristetyille saarille, maiseman ennallistaminen palauttamalla eläinlajeja, maan tarkoituksellisen hylkäämisen tuotantokäytöstä ja vangittujen eläinten vapauttamisen takaisin luontoon.
Troofinen villiinnytys.
Troofinen villiinnytys on lähimpänä alkuperäistä villiinnytyksen käsitettä. Troofisella villiinnytyksellä pyritään alueen ravintoketjujen monipuolistamiseen ja rikastamiseen. Keinona on varsinkin alueen ekosysteemin ja eliöiden kannalta elintärkeiden puuttuvien avainlajien palauttaminen luontoon. Usein nämä avainlajit ovat suuria lihan- tai kasvinsyöjiä. Teorian mukaisesti jokaisella ekosysteemillä on omat avainlajinsa. Jos avainlaji häviää, koko ekosysteemi on vaarassa romahtaa. Esimerkiksi majava on joen ekosysteemin avainlaji. Majavien rakentamat padot luovat mikroekosysteemejä, jotka toimivat kalojen ja matelijoiden kutupaikoina. Majavien rakentamat padot luovat kosteikkoja kasveille, hyönteisille ja linnuille ja monipuolistavat jokiekosysteemiä huomattavasti. Mikäli avainlaji on kuollut sukupuuttoon, voidaan joissain tapauksissa käyttää myös avainlajia läheisesti muistuttavaa lajia. 
Esimerkki suurten lihansyöjien vaikutuksesta ekosysteemiin on susien palauttaminen Yellowstonen kansallispuistoon Yhdysvalloissa 1990-luvulla. Sudet alkoivat hillitä suurten kasvinsyöjien populaatioita, jotka olivat aiemmin ylilaiduntaneet alueen luontoa. Aiemmin paikoillaan pysyneet kasvissyöjien laumat alkoivat liikkua puistossa ja muokata maaperää. Muutokset näkyivät koko luonnonpuiston ekosysteemissä.
Ekologinen eli passiivinen villiinnytys.
Ekologisessa eli passiivisessa villiinnytyksessä pyritään lisäämään alueiden monimuotoisuutta päästämällä luonto hoitamaan itse villiinnytys. Passiivista villiinnytystä on käytetty esimerkiksi maatalouskäytöstä hylätyillä alueilla. Alueilla on kielletty metsästys, rajoitettu puuston hyötykäyttöä, poistettu esteitä biologisen levittäytymisen eli dispersaalin tieltä ja palautettu esimerkiksi alueelle luonnontilassa kuuluvat ajoittaiset tulvat.
Pleistoseeninen villiinnytys.
Pleistoseeninen villiinnytys on troofisen villiinnytyksen muoto, jossa ekosysteemeihin pyritään palauttamaan eläimiä, jotka jäljittelevät pleistoseenisen kauden megafaunan ympäristöön jättämiä jälkiä. Esimerkki pleistoseenisesta villiinnytyksestä on tutkija Sergei A. Zimovin Koillis-Siperiaan perustama Pleistoseenin puisto, jossa hän on testannut mahdollisuutta palauttaa alueelle suuria laiduntajia ja petoeläimiä.
Villiinnytys nykyaikaisena luonnonsuojelutyökaluna.
Kaikille villiinnytyksen muodoille on yhteistä käsitys siitä, että passiivinen alueiden suojelu ei riitä turvaamaa luontoa. Villiinnytyksestä onkin muotoutumassa luonnon- ja ympäristönsuojelun prosessityökalu. Muutoksia ja niiden vaikutusta pyritään seuraamaan ja analysoimaan. Tarvittaessa toimia muokataan jatkuvasti. 
Samalla on pyritty monimuotoistamaan ja laventamaan villiinnytyksen käsitettä. Pyrkimyksenä ei tarvitse olla täydellinen luonnontila. Tärkeintä on oikea suunta ja tavoite, biodiversiteetin rikastaminen. Angloamerikkalaisessa kielenkäytössä on pyritty tekemään ero luonnonmukaisen (engl. "wildness") ja erämaan (engl. wilderness) välillä. Nykykäsityksen mukaan pyritään kohti ensinmainittua. Villiinnityksen keinoja voidaan käyttää monenlaisissa, myös kaupunkimaisissa ympäristöissä. On myös opittu, että villiinnytysprojektien on tapahduttava aina yhteistyössä alueen yhteisön, asukkaiden ja laajemman yhteiskunnan kanssa. Villiinnytys ei voi sivuuttaa ihmisiä luontoa muokkaavana voimana.
Villiinnytyksen osatekijät.
Uusimman tutkimuksen mukaan villiinnytysprojektien onnistumisen kannalta keskeistä on ravintoketjujen troofisen monimuotoisuuden, ekologian sattumanvaraisten häiriötekijöiden ja alueen dispersaalin eli biologisen levittäytymisen ennallistaminen ja tukeminen.
Troofinen monimuotoisuus.
"Troofinen monimuotoisuus" on ympäristön ekosysteemien kannalta ensiarvoisen tärkeää. Monimuotoisuutta lisätään esimerkiksi metsästyskiellon kaltaisilla passiivisilla keinoilla, mutta myös tuomalla alueelle uudestaan sieltä kadonneita lajeja. Samalla luomaan kompensointimekanismeja, joilla korvataan peto- tai laidunvahinkoja alueen ihmisille. 
Erityisesti suurikokoisilla kasvissyöjillä on merkittävä vaikutus ympäristön monimuotoisuuteen ruokailu- ja laiduntamistapojensa vuoksi. Suuret lihansyöjät pitävät näiden kasvissyöjien populaatiot kurissa. Lihansyöjien puuttuminen johtaa usein luonnon ylilaiduntamiseen ja ekosysteemin yksipuolistumiseen. Sekä suurten kasvissyöjien että lihansyöjien populaatiot ovat erityisen herkkiä ihmisen vaikutukselle. Molempien tai toisen puuttuminen kokonaan tai väheneminen voi johtaa kerrannaisvaikutuksiin koko alueella.
Sattumanvaraiset häiriöt.
Satunnaisesti toistuvat metsäpalojen ja tulvien kaltaiset "häiriötekijät" ovat merkittäviä biodiversiteetin lähteitä. Villiinnytyksessä pyritään palauttamaan luonnonmukaiset satunnaiset häiriötekijät ja poistamaan ihmisen toistuva muokkaava vaikutus. 
Ihmisen muokkaamissa ympäristöissä satunnaisten häiriöiden luoma luonnollinen uusiutuminen ja monimuotoistuminen pyritään usein poistamaan. Tämä saattaa johtaa entistä vakavampiin ekosysteemin häiriöihin, esimerkiksi aiempaa laajempiin metsäpaloihin tai tulviin. Häiriötekijöitä saatetaan pyrkiä korvaamaan säännöllisesti toistetuilla toimenpiteillä, mutta nämä johtavat usein säännöllisyytensä vuoksi monimuotoisuuden kaventumiseen. Esimerkiksi puiden raivaaminen myrskytuhojen jälkeen johtaa biodiversiteetin kaventumiseen kun metsistä poistetaan lahopuu.
Dispersaali.
"Dispersaali" on ensiarvoisen tärkeä mekanismi, joka estää liian suurien populaatioiden muodostumista, ohjaa lajien välistä kilpailua, ehkäisee monimuotoisuuden häviämistä ja varmistaa geenien vaihtumisen populaatioiden välillä. Villiinnyttämisessä pyritään poistamaan levittäytymisen esteitä alueiden välillä. Toinen tavoite on vähentää peltojen tai talousmetsän kaltaisia yksipuolisia ympäristöjä. Keinoja voivat olla yhtä hyvin suuret alueita yhdistävät kulkuväylät kuin pienimuotoiset hyönteisiä suosivat pensaikot. Tyypillinen osa villiinnyttämishanketta on esimerkiksi veden virtauksen vapauttaminen alueella. Patojen poisto on yleensä ensimmäinen vaihe joen ekosysteemien villiinnytyksessä. Joissain projekteissa palautetaan joen pohjan kivikkoa ja luodaan virtaukseen hidasteita, jotka puuttuvat ihmisen muokkaamasta uomasta. Villiinnytyshankkeessa voidaan myös rakentaa yhteyksiä luontoalueiden välille, joiden välissä kulkee esimerkiksi ihmisen rakentama este, kuten peltoalue tai tie.
Merkittäviä villiinnytysprojekteja.
Sekä ruohonjuuritason ryhmät että suuret kansainväliset suojelujärjestöt ovat sisällyttäneet villiinnytyksen elementtejä hankkeisiin suurten erämaiden erämaa-alueiden, niiden välisten käytävien (tai yhteyksien) ja suurpetojen, lihansyöjien tai avainlajien suojelemiseksi ja palauttamiseksi. Esimerkkejä hankkeista:
Pohjois-Amerikassa merkittävä hankke pyrikii palauttamaan tasankojen preerialuontoa. American Prairie -säätiö on villiinnyttanyt takaisin luontoon biisoneita yksityisillä mailla Missouri Breaksin alueelle Montanan pohjoisosassa. Patojen poisto on johtanut monien jokijärjestelmien palauttamiseen Tyynenmeren luoteisosassa. 
Australiassa on perustettu Rewilding Australia organisaatio, joka aikoo palauttaa useita mantereelta hävitettyjä pussieläimiä, kuten pussinäädän ja Tasmanian paholaisen, sekä muita australialaisia eläimiä. 
Hankkeita Euroopassa.
1980-luvulla Alankomaiden hallitus aloitti alkuperäisiä kadonneita lajeja korvaavien lajien tuomisen Oostvaardersplassenin luonnonsuojelualueelle niittyekosysteemin luomiseksi. Vaikka hankkeen päämääriä ja aikomuksia ei nimenomaisesti mainittu villiinnytyksenä, ne kuitenkin vastasivat villiinnytyksen periaatteita. Aluetta pidetään jossain määrin kiistanalaisena, koska sieltä puuttuvat luonnolliset suurpedot ja alkuperäinen megafauna, kuten susi, karhu, ilves, hirvi, villisika ja visentti. 
1980-luvulta lähtien Yhdistyneeseen kuningaskuntaan on istutettu 8,5 miljoonaa puuta Moiran ja Donisthorpen kylien ympärillä sijaitsevalle alueelle. Alue on nimeltään The National Forest eli kansallismetsä. Etelä-Yorkshiressä on alkamassa uusi, suurempi metsänistutushanke, jonka tarkoituksena on istuttaa 50 miljoonaa puuta, nimeltään The North Forest eli Pohjoinen metsä. 
Vuonna 2011 perustettiin Rewilding Europe -verkosto, jonka tavoitteena on villiinnyttää miljoona hehtaaria maata kymmenellä alueella. Tavoiteeseen lukeutuvat läntinen Iberian niemimaa, Velebit, Karpaatit ja Tonavan suisto vuoteen 2020 mennessä. Nämä alueet sisältävät laajoja hylättyjä viljelymaita. Nykyisissä hankkeissa käytetään lajeja, jotka ovat edelleen läsnä Euroopassa, kuten pantteri-ilves, ilves, susi, euroopan sakaali, karhu, gemssi, espanja vuorikauris, visentti, saksanhirvi, hanhikorppikotka, munkkikorppikotka, pikkukorppikotka, suuri valkoinen pelikaani. Alkukantaisia hevos- ja nautarotuja käytetään korvaamaan sukupuuttoon kuolleita tarpaaneja ja alkuhärkiä. Vuodesta 2012 lähtien Rewilding Europe on osallistunut Tauros-ohjelmaan, jonka tavoitteena on luoda alkuperäiskarjan villien esi-isien alkuhärän fenotyyppi kasvattamalla valikoivasti olemassa olevia eläimiä. Joissain hankkeissa käytetään myös kesyjä aasialaista kantaa olevia vesipuhveleita laiduntajina sukupuuttoon kuolleen Euroopan vesipuhvelin tilalla. 
Yksi ikonisista avainlajeista Rewilding Europen projekteissa on euroopan suurin maaeläin visentti, joka kuoli luonnosta sukupuuttoon 1900-luvun alussa. Visenttejä on palautettu luontoon useilla Rewilding Europen villiinnytysalueilla eri puolilla Eurooppaa sen vanhoilla levinneisyysalueilla muun muassa Espanjassa, Romaniassa ja Puolassa. Villiinnytyksen avulla visentti on saatu elvytettyä takaisin sukupuuton partaalta.