tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
USS Maine (ACR-1)

USS Maine (runkonumero ACR-1) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1889 vesille laskettu toisen luokan panssariristeilijä ja myöhemmin panssariristeilijä, joka tuhoutui 15. helmikuuta 1898 tuntemattomasta syystä aiheutuneessa räjähdyksessä Havannan satamassa Espanjalle kuuluneessa Kuubassa. Yhdysvaltalainen lehdistö väitti räjähdyksen syyksi espanjalaisten sabotaasia, mikä osaltaan johti Espanjan–Yhdysvaltain sotaan.
Valmistus.
Alus tilattiin 3. elokuuta 1886 New Yorkin laivastontelakalta Brooklynistä, missä köli laskettiin 17. lokakuuta 1888. Alus laskettiin vesille 18. marraskuuta 1889 kumminaan Yhdysvaltain laivastoministeri Benjamin Tracyn tyttärentytär neiti Alice Tracy Wilmerding ja otettiin palvelukseen 17. syyskuuta 1895 päällikkönään Arent S. Crowninshield.
Palvelus.
Alus lähti 5. marraskuuta 1895 laivastontelakalta Gardinerinlahden kautta Rhode Islandin Newportiin varustettavaksi 16.–23. marraskuuta, minkä jälkeen se jatkoi 25. marraskuuta Mainen Portlandiin esiteltäväksi nimeämisosavaltiossaan. Alus lähti koeajoihin ja vastaanottotesteihin 29. marraskuuta ja liitettiin 16. joulukuuta Pohjois-Atlantin laivueeseen. Alus lähti Newportin kautta New Yorkin Tompkinsvilleen, jonne se saapui 23. joulukuuta. Alus jatkoi seuraavana päivänä Fort Monroeen Virginiaan, jonne se saapui joulupäivänä.
Alus oli Fort Monroessa ja Newport Newsissa kesäkuuhun 1896 ja lähti 4. kesäkuuta Key Westiin kahden kuukauden koulutuspurjehdukselle, mistä se palasi 3. elokuuta Norfolkiin. Alus oli itärannikolla vuoden 1897 loppupuolelle, jolloin se lähti Havannaan Kuubaan suojaamaan Yhdysvaltain kansallisia etuja ja kansalaisia rauhattomalla alueella.
Alus lähti 11. joulukuuta 1897 Hampton Roadsista Key Westiin, jonne se saapui 15. joulukuuta. Key Westissä alus liittyi Pohjois-Atlantin laivueen osastoon sotaharjoituksiin, joiden päätyttyä alus jatkoi matkaansa 24. tammikuuta 1898 Havannaan.
Alus saapui Havannaan 25. tammikuuta ja aluksen päällikkö Charles D. Sigsbee ankkuroi aluksensa keskelle satamaa ja asetti suuren vahdin. Aluksella ei ollut vapaavuoroa ja siellä oli varauduttu mahdolliseen sabotaasiin. Aluksella tapahtui 15. helmikuuta noin kello 21.40 voimakas räjähdys, joka repi aluksen kappaleiksi tuhoten koko keulan. Aluksella olleista 350 merisotilaasta sai surmansa tai katosi 252. Lisäksi Havannan sairaaloissa kuoli muutaman seuraavana päivänä aikana vammoihinsa kahdeksan. Eloonjääneet siirrettiin Ward Linen höyrylaiva "City of Washingtonille" ja Espanjan laivaston risteilijä "Alfonso XII:lle". Sotaoikeus tutki onnettomuutta, johon ei löydetty syyllistä. Yhdysvaltain yleinen mielipide oli niin tuohtunut tilanteesta, että se johti lopulta sotaan Espanjan kanssa 21. huhtikuuta 1898.
Yhdysvaltain kongressi valtuutti 5. elokuuta 1910 hylyn nostamisen. Yhdysvaltain maavoimien pioneerien valvonnassa hylky saatiin lopulta pohjasta 2. helmikuuta 1912. Se hinattiin merelle, missä hylky upotettiin Meksikonlahdella syvään veteen sopivin menoin ja sotilaallisin kunnianosoituksin 16. maaliskuuta.
Explorer 8

Explorer 8 oli yhdysvaltalainen tutkimus-satelliitti, joka laukaistiin 3. marraskuuta 1960. Se oli tarkoitettu tutkimaan elektronien ajallista ja alueellista jakaumaa, ionien keskitystä, ionien massaa, mikrometeoriittien jakelua, ja mikrometeoriittien massaa ionosfäärissä 400–1600 km korkeuksilla ja niiden vaihtelua täysin aurinkoisista olosuhteista täydelliseen varjoon, tai yöaikaan.
Hyötykuorma oli kahden katkaistun kartion muodossa, joiden pohjat liitettiin lieriömäiseen ekvaattoriin. Ulkokuori oli alumiinia ja sen halkaisija oli 76 cm ja korkeus 76 cm.
Randa Abdel-Fattah

Randa Abdel-Fattah (s. 1979 Sydney, Uusi Etelä-Wales, Australia) on australialainen kirjailija. Hän on sukujuuriltaan palestiinalais-egyptiläinen.
Abdel-Fattah vietti lapsuutensa Melbournessa ja kävi katolista alakoulua ja islamilaista collegea. Hän opiskeli Melbournen yliopistossa oikeustiedettä ja humanistisia aineita ja on työskenteli yritysjuristina Sydneyssä. Hän toimii ihmisoikeusjärjestöissä ja Australiassa musliminaisten edustajana.
Abdel-Fattah valittiin 2009 Weekend Australian Magazinen kymmenen nousevan johtajan joukkoon luokassa "yhteiskunta", ja häntä pyydetään usein viestimissä kommentoimaan Palestiinaa, islamia ja Australian muslimeja koskevia kysymyksiä. Hän on työskennellyt oikeudenkäyntiavustajana, ja hänen tutkimuskohteensa tohtorin arvoa varten ovat monikulttuurisuus ja rasismi Australiassa.
Abdel-Fattah on saanut kirjoistaan useita palkintoja ja ollut 2017 Astrid Lindgrenin muistopalkintoehdokkaana.
Abdel-Fattah asuu puolisonsa ja lastensa kanssa Sydneyssä.
Discoverer 17

Discoverer 17, tunnettu myös Corona 9012, oli yhdysvaltalainen optinen tiedustelusatelliitti joka laukaistiin vuonna 1960. Se oli KH-2 Corona-satelliitti. Se perustuu Agena-B:hen.
Discoverer 17:n laukaisu tapahtui 20:43 UTC 12. marraskuuta 1960. Käytettiin Thor DM-21 Agena-B-rakettia, Vandenberg Air Force Basesita. Kun se saavutti kiertoradan, sille annettiin Harvard nimitys 1960 Omicron 1. Se oli ensimmäinen KH-2-satelliitti joka pääsi onnistuneesti kiertoradalle.
Comatex

Comatex ("Compagnie Malienne de Textile") on malilainen tekstiiliteollisuusyritys. Sen toimipaikka ja tuotantolaitos sijaitsevat Ségoussa.
Kiinan tuella rakennettu tekstiilitehdas avattiin vuonna 1968. Konkurssin partaalla ollut valtionyhtiö yksityistettiin vuonna 1994. Sen pääomasta 80 % omistaa kiinalainen China Overseas Engineering Group COVEC ja 20 % Malin valtio. Comatex jalostaa CMDT:n tuottamaa puuvillaa ja valmistaa lankaa ja kankaita kotimaiseen kulutukseen ja vientiin. Se pystyy käsittelemään vuosittain 2 000 tonnia puuvillaa ja tuottamaan 10 miljoonaa metriä harmaata ja 12 miljoonaa metriä painettua kangasta sekä valkaisemaan ja värjäämään 450 tonnia lankaa. Yhtiö on Länsi-Afrikan suurin tekstiilinvalmistaja ja sillä on yli 1 400 työntekijää.
Comatex jalostaa noin kaksi prosenttia Malissa tuotetusta puuvillasta. Sen ongelmia ovat vanhentunut koneisto, korkeat energiakustannukset ja ulkomainen halpatuonti. Yhtiön toiminta on ollut välillä pysähdyksissä ja sen sanotaan olevan jälleen vararikon partaalla.
USS New York (ACR-2)

USS New York (runkonumerot ACR-2 ja CA-2) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1891 vesille laskettu panssariristeilijä ja myöhemmin A-luokan (raskas) risteilijä.
Valmistus.
Alus tilattiin 7. syyskuuta 1888 William Cramp and Sonsilta Philadelphiasta, missä köli laskettiin 30. syyskuuta 1890. Alus laskettiin vesille 2. joulukuuta 1891 kumminaan neiti Helen Page ja otettiin palvelukseen 1. elokuuta 1893 päällikkönään Arent S. Crowninshield.
Palvelus.
Alus nimettiin 16. helmikuuta 1911 "USS Saratogaksi". Se oli seuraavat viisi vuotta Kauko-Idässä. Alus palasi 6. helmikuuta 1916 Bremertoniin Washingtoniin, missä se siirrettiin Tyynenmeren laivaston reserviin.
Yhdysvaltain ensimmäiseen maailmansotaan liittymisen uhatessa alus palautettiin palvelukseen 23. huhtikuuta 1917 ja se liitettiin Yhdysvaltain Tyynenmeren partiojoukkoihin 7. kesäkuuta. Syyskuussa alus purjehti Meksikoon torjuakseen kapinoinnin aiheuttaman uhan alueelle. Ensenadassa alus pysäytti ja auttoi valtaamaan kauppa-aluksen, joka kuljetti 32 Saksan keisarikunnan agenttia ja joukkoa Yhdysvalloista kutsuntoja paenneita. Marraskuussa alus läpäisi Panaman kanavan liittyen Atlantin laivaston risteilijöihin Hampton Roadsissa, missä se nimettiin 1. joulukuuta uudelleen "USS Rochesteriksi".
Suojattuaan saattueen Ranskaan alus oli maali- ja koululaivana Chesapeakenlahdella. Maaliskuusta 1918 alus suojasi saattueita, missä tehtävässä se oli sodan loppuun. Aselevon astuttua voimaan alus kuljetti kotiutettavia Yhdysvaltoihin.
Toukokuussa 1919 alus oli hävittäjäosaston, joka suojasi laivaston NC-merilentokoneiden Atlantin yli lentoa, lippulaivana. Alus oli 1920-luvun alun Yhdysvaltain itärannikolla. Alkuvuodesta 1923 alus lähti Guantanamo Bayhin aloittaaksen palveluksensa Keski- ja Etelä-Amerikassa.
Kesällä 1925 alus kuljetti kenraali Pershingiä seurueineen Aricaan Chileen ratkaistakseen Tacna-Arica riidan. Se viipyi alueella vuoden loppuun. Syyskuussa 1926 alus osallistui Nicaraguan levottomuuksien hillitsemiseen, minkä jälkeen se palasi 1920-luvulla toistuvasti alueelle.
Vuonna 1928 alus korvasi "USS Tulsan" Corintossa Nicaraguassa, jolloin sen tehtävänä oli tukea alueella olevia Yhdysvaltain joukkoja taistelussa kapinallisia vastaan. Vuonna 1929 Haitissa puhkesi levottomuuksia hallitusta vastaan, jolloin Yhdysvaltain kansalaisia joutui vaaraan. Alus kuljetti 1. merijalkaväki prikaatin Port-au-Princeen ja Cap Haitieniin. Vuonna 1930 alus kuljetti viisihenkisen komitean tutkimaan alueen tilannetta. Maaliskuussa alus nouti merijalkaväen sotilaat ja kuljetti heidät Yhdysvaltoihin.
Alus saapui 25. helmikuuta 1932 Balboaan liitettynä Tyynenmeren laivastoon. Se saapui 27. huhtikuuta Shanghaihin ja liittyi Jangtsejoella partioiviin aluksiin kesäkuussa. Alus lähti Caviteen, missä se poistettiin palveluksesta 29. huhtikuuta 1933. Seuraavat kahdeksan vuotta alus oli ankkurissa Olongapon telakalla. Se poistettiin alusluettelosta 28. lokakuuta 1938 ja miehistö upotti sen joulukuussa 1941, jottei se joutuisi japanilaisten käsiin.
Eero Paso

Eero Paso (s. 19. heinäkuuta 1954 Utajärvi) on suomalainen Uudellamaalla asuva kirjailija, valokuvaaja ja rakennusmies.
Paso kävi keskikoulun ja iltalukiota Oulussa sekä opiskeli Limingan Taidekoulussa 1979–1981. Hän on suorittanut myös rakennusmiehen ammattitutkinnon. Paso on työskennellyt rakennuksilla, varastomiehenä, autonkuljettajana ja tehdastyöläisenä Suomessa ja Ruotsissa. Hän oli myös kalatehdastyöläisenä Ruijassa 1982–1983. Rakennusalalla hän ollut vuodesta 1988 alkaen ja asuu nykyisin Lapinjärvellä Uudellamaalla.
Eero Paso on kirjoittanut Pohjois-Suomen maaseudun elämän murroksesta 1960- ja 1970-luvuilla ("Talvitietä pitkin"), ruotsinsuomalaisten siirtolaisten elämästä 1980-luvulla ("Ruotsinmaa") sekä Ruijaan kalatehtaaseen töihin lähtevistä suomalaisista ("Kylmän talven tapahtumat"). Metsästystä, kalastusta ja retkeilyä harrastava Paso on kirjoittanut myös eränovelleja joita on julkaistu "Eränkävijä 1988 -"antologiassa sekä "Metsästys ja Kalastus" -lehdessä. Pason runoja on julkaistu kulttuurilehti "Kaltiossa". Paso toimi 1980-luvulla valokuvaajana Metsäntutkimuslaitoksen Muhoksen toimipisteessä. Valokuvaajana hän on osallistunut yhteisnäyttelyihin ja pitänyt omat näyttelyt Porvoossa 1997 sekä Loviisassa 1997 ja 2000.
Bosson von Willebrand

Carl-Gustaf Bosson von Willebrand (28. lokakuuta 1940 Helsinki – 8. kesäkuuta 2018) oli suomalainen radio- ja televisiotoimittaja ja kriitikko. 
Bosson von Willebrand syntyi lentokapteeni Bo von Willebrandin ja kielenkääntäjä Ulla Idmanin perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1994 on Säde Hautamo. Von Willebrand työskenteli Yleisradion toimittajana 1963–1964 ja Finlands svenska televisionin toimittajana ja kulttuuri-, kirjallisuus- ja elokuvakriitikkona vuodesta 1969, sekä sittemmin freelancer-toimittajana ja elokuvakriitikkona. "Dagens Industrin" Suomen kirjeenvaihtaja von Willebrand oli 1979–1981, televisiotuotannon opettajana hän toimi 1980–1982. Vuonna 1966 von Willebrand julkaisi kuunnelman "Akateeminen kuolema". Hänen TV-dokumenttinsa "Viimeinen lento Tallinnasta" (1991) käsittelee Matkustajakone Kalevan alas ampumista kesäkuussa 1940 Suomenlahdella, jossa hänen koneen kapteenina toiminut isänsä menehtyi.
Ladislav Kyselák

Ladislav Kyselák (s. 27. kesäkuuta 1956 Brno) on tšekkiläinen alttoviulisti. Hän syntyi musikaaliseen perheeseen ja opiskeli Brnon konservatoriossa aluksi viulunsoittoa. Kaksi vuotta myöhemmin hän kuitenkin siirtyi alttoviuluun, ja hän valmistui Alois Moráňin opettamana vuonna 1976. Sittemmin hän opiskeli Prahassa ja esiintyi opintojensa päätteeksi Dvořák-salissa. 
Kyselák on kysytty kamarimuusikko. Hän on tullut yleisölle tutuksi maansa radiosta ja television musiikkiohjelmista. Hän on tehnyt levytyksiä kansainvälisillekin yhtiöille ja kiertänyt esiintymässä Euroopassa, Yhdysvalloissa ja Japanissa.
Kyselák soitti 1980-luvun loppupuolella ensimmäistä alttoviulua Slovakian filharmonikoissa, ja hänestä tuli vuonna 1989 Janáček-kvartetin jäsen. Hänen ohjelmistoonsa kuuluu musiikkia barokista nykyaikaan. Hänen esittämiensä teosten joukossa on soolo-, kamari- ja orkesterimusiikkia.
Punainen heisipuu (elokuva)

Punainen heisipuu ("Kalina krasnaja") on Vasili Šukšinin oman romaaninsa pohjalta käsikirjoittama ja ohjaama neuvostoliittolainen draamaelokuva vuodelta 1974. Šukšin näyttelee itse myös pääosaa, vankilasta vapautuvaa rikollista joka yrittää aloittaa uutta elämää. Sekä romaania että elokuvaa pidetään Šukšinin pääteoksina, ja Jegorin rooli oli hänelle itselleen hyvin läheinen. Elokuva jäi nuorena kuolleen Šukšinin viimeiseksi, ja hän oli sitä tehdessään jo vakavasti sairas.
"Punaisen heisipuun" sanotaan yhdistävän taitavasti arkipäivän kuvauksen ja huumorin neuvostoyhteiskunnan kritiikkiin.
Juoni.
Nuori Jegor vapautuu vankilasta ja menee ensi kertaa tapaamaan kirjeenvaihtoystäväänsä Ljubaa. He rakastuvat, mutta miehen entisen elämän viholliset eivät jätä tätä rauhaan.
Vastaanotto.
"Punainen heisipuu" oli Neuvostoliitossa vuoden katsotuin elokuva. Se voitti Bakussa pidetyn Yleisliittolaisen elokuvafestivaalin pääpalkinnon ja kolme palkintoa Berliinin elokuvajuhlilla, muun muassa kansainvälisen kriitikkojärjestön Fiprescin palkinnon. Suomessa elokuva tuli ensi-iltaan vuonna 1975 ja sai 18 101 teatterikatsojaa, millä se sijoittui vuoden 242 ensi-iltaelokuvien joukossa sijalle 90. Elokuva on esitetty Suomen televisiokanavilla 1984 ja 2001.
Elokuva herätti ihastusta myös länsimaissa uudenlaisen realismin esittämisestä neuvostoelokuvassa. "The Washington Postin" jutussa, joka julkaistiin "Helsingin Sanomien" pääkirjoitussivulla huhtikuussa 1974, amerikkalaiskirjeenvaihtaja Robert Kaiser piti yllättävänä rikollisen nostamisen päärooliin ja kommunistisen puolueen ihannoinnin jättämisen taka-alalle huolimatta vuonna 1972 sen antamasta määräyksestä, että neuvostoelokuvan pääteemana tulisi aina olla kommunismin ja puolueen ylistys.
Finist – hyvä haukka

Finist – hyvä haukka () on Gennadi Vasiljevin ohjaama neuvostoliittolainen, komediallinen fantasiaelokuva vuodelta 1975. Se perustuu venäläiseen kansansatuun, Lev Potjomkinin käsikirjoitukseen ja Mihail Nozhkinin runoihin.
Discoverer 18

Discoverer 18, tunnettuna myös Corona 9013, oli yhdysvaltalainen optinen tiedustelusateliitti joka laukaistiin vuonna 1960. Se oli KH-2 Corona-satelliitti, joka perustuu Agena-B:hen.
Discoverer 18:en laukaisu tapahtui 20:20:58 UTC 7. joulukuuta 1960. Siinä käytettiin Thor DM-21 Agena-B-rakettia.
Ootsä nähny Nikkee

Ootsä nähny Nikkee on Nikke Ankaran toinen studioalbumi, joka julkaistiin 27. huhtikuuta 2018. Levy myi jo ennakkoon tuplaplatinaa.
Hanna Risku

Hanna Risku (s. 27. huhtikuuta 1967, Mikkeli) on suomalainen kielitieteilijä. Hän toimii Wienin yliopiston käännöstieteen professorina.
Hanna Risku kirjoitti ylioppilaaksi Mikkelin lukiosta vuonna 1986. Risku opiskeli käännöstiedettä 1986–1992 Tampereen yliopistossa pääkielinään englanti ja saksa, ja toimi sen jälkeen siellä myös opettajana. 
Riskun äidinkieli on suomi, minkä lisäksi hänen työkieliään ovat saksa ja englanti. Hän osaa myös sujuvasti ruotsia, sekä tuntee ranskan ja viron perusteet.
Korkeakouluopintojensa aikana Suomessa Risku työskenteli sijaisopettajana useissa Mikkelin kouluissa. Itävallassa opiskellessaan hän alkoi työskennellä kääntäjänä paikalliselle liikenneturvallisuusvirastolle.
Risku väitteli 1996 filosofian tohtoriksi Wienin yliopistossa. Tohtoriksi väiteltyään Risku työskenteli Wienin yliopistossa luennoitsijana, kunnes hän siirtyi 1996–1999 Ruotsiin Skövden yliopistoon Informaatioteknologian osastolle. Siellä hän toimi myös kielten osaston lehtorina.
Vuosina 2001 – 2005 Risku myös teki freelance-käännöksiä Wienin kaupungille.
Vuosina 1999–2005 Risku toimi Donau-Universität Krems -yliopistossa Itävallassa Zentrums für Wissens- und Informationsmanagementin johtajana, ja työskenteli myös vierailevana professorina Aarhusin yliopistossa, Tanskassa. Donau-Universität Kremsissä hän toimi professorina vuosina 2005–2010, niistä vuodet 2007–2008 vararehtorina. 
Vuosina 2011–2017 Risku oli käännöstieteen professori Grazin yliopistossa teoreettisen ja sovelletun käännöstieteen instituutissa ja 2011–2013, sekä 2015–2017 instituutin johtaja.
Risku on tehnyt uransa aikana useita vierailuluentoja erinäisissä yliopistoissa, kuten Granadan ja Germersheimin yliopistoissa, minkä lisäksi hän on opettanut useita kielitieteiden työpajoja.
Syyskuusta 2017 hän on ollut käännöstieteen professori Wienin yliopiston käännöstieteen instituutissa.
Risku valittiin vuonna 2016 Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi.
Iivana Julma vaihtaa ammattia

Iivana Julma vaihtaa ammattia, myös nimillä Iivana Julma ja Iivana Julma Bulgakov ("Ivan Vasiljevits menjaet professiju"), on Leonid Gaidain ohjaama neuvostoliittolainen komediaelokuva vuodelta 1973. Farssimaisen tarinan on käsikirjoittanut Mihail Bulgakovin näytelmän pohjalta Vladlen Bahnov. Pääosassa nähdään kahta roolia näyttelevä Juri Jakovlev.
Juoni.
1970-luvun kerrostalolähiössä asuu nörtti keksijä Aleksandr Timofeev (Shurik), joka rakentaa aikakonetta. Hän lähettää vahingossa talonmies Ivan Vasiljevitšin ja naapuriasunnossa töissä olleen murtovaras Žorž Miloslavskin Iivana Julman aikakaudelle 1500-luvulle, ja kerrostaloon tulee vastaavasti asumaan itse Iivana Julma, venäjäksi Ivan Vasiljevitš.
Vastaanotto.
"Iivana Julma vaihtaa ammattia" oli vuonna 1973 Neuvostoliiton suosituin elokuva yli 60 miljoonalla katsojallaan. Sitä on esitetty Venäjän televisiossa usein myöhemminkin uudenvuodenpyhien aikoihin.
Addis Abeban pikaraitiotie

Addis Abeban pikaraitiotie () on pikaraitiotiejärjestelmä Addis Abebassa, Etiopiassa. Rakennustyöt alkoivat vuonna 2011. Ensimmäinen, pohjois-eteläsuuntainen linja avattiin 20. syyskuuta 2015. Toinen, itä-länsisuuntainen linja avattiin 9. marraskuuta 2015. Asemia on yhteensä 39.
Raitiotien urakoitsijana toimi China Railway Group Limited. Projekti sai rahoitusta Export-Import Bank of China -pankilta. Järjestelmää liikennöi Shenzhen Metro Group.
Kirkas taivas

Kirkas taivas ("Tšistoje nebo") on Grigori Tšuhrain ohjaama neuvostoliittolainen draamaelokuva vuodelta 1961. Sen on käsikirjoittanut Daniil Hrabrovitski. Elokuva sai jaetun ensipalkinnon toisilla Moskovan elokuvajuhlilla.
Elokuva käsittelee toisen maailmansodan jälkeisiä Stalinin poliittisia vainoja. Tarinassa sotavangiksi jäänyt ja sodan jälkeen kotimaahansa palaava taistelulentäjä leimataan maanpetturiksi. "Kirkas taivas" oli ensimmäisiä kuvauksia siitä, mitä vaikeuksia sotavankeudesta palaavilla oli neuvostoyhteiskunnassa.
Ivan Sesar

Ivan Sesar (s. 29. elokuuta 1989 Mostar, Bosnia ja Hertsegovina) on bosniahertsegovinalainen jalkapalloilija, joka edustaa kotimaassaan Tuzla Cityä. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edusti Suomen Veikkausliigassa pelaavaa FC Inter Turkua vuonna 2018. Interiin hän siirtyi Juventus Bucureştista.
Sesar on pelannut Bosnia ja Hertsegovinan jalkapallomaajoukkueessa kolme ottelua vuosina 2011–2012.
Tiffany Jackson

Tiffany Jackson on yhdysvaltalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hän loi Alma Marchin roolin Mark Adamon teoksessa "Little Women" maaliskuussa 1998.
Jackson on syntyjään philadelphialainen, mutta varttui New Havenissa, Connecticutissa. Hän sai kandidaatin arvon Michiganin yliopistosta ja sitten maisterin arvon sekä taiteilijadiplominsa Yalen yliopistosta. Vuonna 1997 hän liittyi Houston Grand Opera Studion palvelukseen. Vuonna 2002 häntä kuultiin ensimmäistä kertaa Virginian oopperassa. Hänen ohjelmistoonsa kuuluu Adamon ohella muun muassa Wolfgang Amadeus Mozartin oopperoiden rooleja. Hän on tulkinnut myös Ludwig van Beethovenin ja Gustav Mahlerin kuorosinfonioita. Hän on esiintynyt useilla festivaaleilla kansainvälisesti.
Musique Vol. 1 1993–2005

Musique Vol. 1 1993–2005 on ranskalaisen elektronista musiikkia tuottavan duo Daft Punkin ensimmäinen kokoelma-albumi, jonka julkaisi Virgin Records 29. maaliskuuta 2006. Albumin mukana ilmestyi bonus-DVD, joka sisälsi 12 musiikkivideota, joista kaksi oli uusia.
Chiyo Miyako

Chiyo Miyako ( "Miyako Chiyo", 2. toukokuuta 1901 – 22. heinäkuuta 2018) oli japanilainen nainen, josta tuli maailman vanhin elävä ihminen japanilaisen Nabi Tajiman kuoltua 21. huhtikuuta 2018. Hän asui Kanagawan prefektuurissa.
Hänestä tuli Kanagawan prefektuurin vanhin ja Japanin toiseksi vanhin henkilö 5. joulukuuta 2015, kun Kiyoko Ishiguro kuoli. Ishiguro oli syntynyt kaksi kuukautta Miyakoa aiemmin. Hän piti pitkän ikänsä salaisuuksina ankeriaan syömistä, viinin juomista ja sitä, ettei koskaan tupakoinut. Miyako on tällä hetkellä tiettävästi 10. vanhimmaksi elänyt henkilö koskaan ja kolmanneksi vanhimmaksi elänyt aasialainen ja japanilainen. Miyako täytti 117 vuotta 2. toukokuuta 2018. Hän on tiettävästi yhdeksäs henkilö maailmassa ja kolmas aasialainen ja japanilainen, joka on saavuttanut vähintään 117 vuoden iän. Miyako oli tiettävästi viimeinen elossa ollut vuonna 1901 syntynyt henkilö. Miyakon kuoleman jälkeen maailman vanhimman elävän ihmisen titteli siirtyi japanilaiselle Kane Tanakalle.
Einar Lagerstam

Einar Selim Lagerstam (5. elokuuta 1895 Mikkeli – 1958) oli suomalainen taidemaalari. 
Einar Lagerstamin vanhemmat olivat raatimies Selim Mortimer Lagerstam ja Fanny Sofia Lagerstam, o.s. Kiuru. Hän teki muun muassa maisemamaalauksia, joista hän piti yksityisnäyttelyn Helsingissä keväällä 1930. Lagerstam oli yksi Brondan kahvilan vakioasiakkaista.
Huhtikuussa 1930 Lagerstam piti Helsingissä Esplanadin taidesalongissa näyttelyn, jossa oli esillä yksinomaan monotypia-menetelmällä tehtyjä vedoksia, joiden aiheet olivat enimmäkseen valittu etelästä, Italian kaupungeista ja Ranskan Rivieralta. Elokuussa 1930 Lagerstam oli Lapualla tekemässä maalauksia ja etsauksia Lapuan liikkeen johtomiesten kotitaloista.
Alive 2007

Alive 2007 on ranskalaisen elektronista musiikkia tuottavan duon Daft Punkin toinen livealbumi, jonka julkaisi Virgin Records 19. marraskuuta 2007. Albumi nauhoitettiin 14. heinäkuuta 2007 Pariisissa, yhtyeen "Alive 2006/2007"-kiertueelta.
Albumi voitti parhaan elektronisen musiikin albumin Grammy-palkinnon vuoden 2009 Grammy-palkintogaalassa.
Colette Marchand

Colette Janine Marchand (29. huhtikuuta 1925 Pariisi, Ranska – 5. kesäkuuta 2015 Bois-le-Roi, Ranska) oli ranskalainen balettitanssija ja näyttelijä. Hän sai klassisen baletin koulutuksen, mutta hän sai huomiota Roland Petit’n modernia balettia tanssineen seurueen Les Ballets de Paris -jäsenenä. Sitä kautta Marchand sai elokuvaroolin elokuvasta "Punainen mylly", josta hän oli ehdolla Oscar-palkintoon.
Uran alku balettitanssijana.
Colette Marchand syntyi Pariisissa vuonna 1925 ja opiskeli Pariisin oopperan balettikoulussa. Hän aloitti uransa klassisen baletin parissa oopperan baletissa, mutta hän herätti 19-vuotiaana ranskalaisen kritiikon ja impressaarin Irène Lidovan huomion. Lidova keräsi yhteen nuorten tanssijoiden ja koreografien ryhmän. Marchand liittyi Les Ballets de Paris -ryhmään vuonna 1948 tanssittuaan sitä ennen oopperan baletissa ja brittiläisessä Metropolitan Ballet’ssa.
Boris Kohno toimi Lidovan ryhmän johtajana ja loi siitä modernin balettiseurueen Roland Petit’n tekemien koreografioiden ympärille. Kun Margot Fonteyn jätti Les Ballets de Paris’n, Marchandille annettiin "Les Demoiselles de la Nuit" -baletin päätanssijana.
Petit’n baletissa "L’Oeuf à la Coque" Marchand aiheutti sensaation sekä Lontoossa että New Yorkissa. Siinä hän kuoriutuu jättiläismäisestä kananmunasta ja tanssii mustissa sukkahousuissa ja höyhenissä. Yhdysvalloissa hän nousi kauneusikoniksi, ja monissa lehdissä nostettiin esille Marchandin jalat. Hänet tunnettiinkin Yhdysvaltain lehdistössä usein lempinimellä ”Les Legs” (”jalat”).
Elokuvissa ja myöhemmät vuodet.
Marchandin status toi hänelle Yhdysvalloissa sekä Broadway- että elokuvarooleja. Hän näytteli vuosina 1951–1952 Broadwayn revyyssä "Two on the Aisle". Marchand oli John Hustonin elokuvassa "Punainen mylly" (1952) oli Henri de Toulouse-Lautrecin prostituoitu rakastaja. Hän sai roolista parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuuden ja voitti Golden Globen parhaana uutena naisnäyttelijänä. "Punaisen myllyn" jälkeen Marchand näytteli ranskalaisessa elokuvassa "Unkarilainen rapsodia" (1954) ja lyhyessä impressionistisessa tanssielokuvassa "Romantic Youth", johon Marchand teki itse myös koreografian.
Petit koreografioi Lontooseen Marchandille baletin "Lady in the Ice" (1953), jonka ohjasi Orson Welles. London Festival Ballet’n kanssa Marchand tanssi vuosina 1955–1956. Uransa myöhemmissä vaiheissa hän esiintyi pariisilaisissa varieteeteattereissa ja vierailevana tanssijana useissa balettiseurueissa.
Armas Kauhanen

Armas Kauhanen (26. marraskuuta 1907 – 19. kesäkuuta 1980) oli suomalainen rikostoimittaja joka käytti nimimerkkiä "Kuha". Kauhanen oli Helsingin Sanomien toimittajana tutkimassa muun muassa vuonna 1932 Tattarisuon tapausta.
Kauhanen esiintyi yhdessä osassa Eino Ruutsalon vuonna 1961 valmistuneessa elokuvassa Hetkiä yössä.
Dominique Janssen

Dominique Janssen (ent. Bloodworth, s. 17. tammikuuta 1995) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Alankomaiden naisten maajoukkueessa kesäkuun 2025 loppuun mennessä 126 maaottelua ja tehnyt niissä kuusi maalia. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi Australiaa vastaan 5. maaliskuuta 2014.
Janssen pääsi MM-kilpailuissa 2015 vaihdosta kentälle yhdessä ottelussa. Hän voitti Euroopan-mestaruuden 2017 ja pelasi loppuottelussa runsaat puoli tuntia päästyään vaihdosta kentälle. MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti hopeaa. Hän pelasi MM-turnauksessa Alankomaiden kaikki seitsemän ottelua alusta loppuun ja teki maajoukkueuransa ensimmäisen maalin alkulohko-ottelussa Kamerunia vastaan. EM-kilpailuissa 2022 hän pelasi täydet minuutit joukkueensa kaikissa neljässä ottelussa. MM-kilpailuissa 2023 hän pelasi joukkueensa kaikki viisi ottelua alusta loppuun.
Seuratasolla Janssen edustaa englantilaista Manchester Unitedia, johon hän siirtyi kesällä 2024. Hän lähti ulkomaille vuonna 2013 ja edusti kaksi kautta saksalaista SGS Esseniä, kaudet 2015–2019 englantilaista Arsenalia ja kaudet 2019–2024 saksalaista VfL Wolfsburgia.
Moskovan elokuvajuhlat

Moskovan kansainväliset elokuvajuhlat (, lyh. "MIFF", ) on Venäjän pääkaupungissa Moskovassa vuosittain kesä-heinäkuussa pidettävä elokuvafestivaali. Se järjestettiin ensi kerran vuonna 1935, jolloin tuomaristoa johti Sergei Eisenstein. Tapahtuma jäi yksittäiseksi, kunnes vuodesta 1959 festivaalia alettiin järjestää säännöllisesti joka toinen vuosi, vuorovuosin Tšekkoslovakiassa pidettyjen Karlovy Varyn elokuvajuhlien kanssa. Neuvostoliiton hajottua ja Tšekkoslovakian jakauduttua molemmat festivaalit muuttuivat jokavuotisiksi.
Moskovan elokuvajuhlilla on ollut suuri merkitys monien elokuvantekijöiden kansainväliselle uralle; heitä ovat muiden muassa Aki Kaurismäki, Krzysztof Kieślowski, Humberto Solás, István Szabó ja Kaneto Shindō.
1980-luvun alkupuolella Moskovan elokuvajuhlia kuvattiin esitysmäärältään maailman suurimmiksi: kilpailusarjan lisäksi eri esityspaikoissa näytettiin aamusta iltaan lastenelokuvia, lyhytelokuvia ja uutuuselokuvia eri maista.
Suomalaisia Moskovan festivaaleilla.
Vuonna 2005 tuomariston erikoispalkinnon sai Aku Louhimiehen ohjaama "Paha maa". Moskovan festivaalin kansainväliseen kilpailusarjaan on valittu suomalaiselokuvista myös ainakin Matti Kassilan "Punainen viiva" (1959), Edvin Laineen "Akseli ja Elina" (1970), Mika Kaurismäen "Klaani – tarina Sammakoitten suvusta" (1985), Christian Lindbladin "Ripa ruostuu" (1993), Paul-Anders Simman "Sagojogan ministeri" (1997), Olli Saarelan "Rukajärven tie" (1999), Saara Saarelan "Hengittämättä ja nauramatta" (2002), Jörn Donnerin "Armi elää!" (2015) ja Visa Koiso-Kanttilan "Kaiken se kestää" (2017).
Vuonna 2019 Tommi Korpela palkittiin Moskovassa parhaasta miespääosasta elokuvassa "Tyhjiö".
Vuosina 2007–2009 Moskovan elokuvajuhlien johtajana toimi suomalainen Kirsi Tykkyläinen.
Palkinnot.
Pääpalkinnon lisäksi Moskovan elokuvajuhlilla jaetaan tuomariston erikoispalkintoja sekä elokuvanäyttelijöille myönnettäviä, Konstantin Stanislavskin mukaan nimettyjä Stanislavski-palkintoja.
Pääpalkinto.
Moskovan elokuvajuhlien pääpalkinto on nykyisin Kultainen Pyhän Yrjön palkinto, joka mukailee Moskovan vaakunaa. Alun perin pääpalkinto tunnettiin nimellä Grand Prix, sitten Kultainen palkinto.
Masazō Nonaka

Masazō Nonaka (野中 正造 "Nonaka Masazō", 25. heinäkuuta 1905 – 20. tammikuuta 2019) oli japanilainen mies, josta tuli maailman vanhin elävä mies espanjalaisen Francisco Núñez Oliveran kuoltua 29. tammikuuta 2018 ja Japanin vanhin elävä mies Masamitsu Yoshidan kuoltua 29. lokakuuta 2016.
Nonaka meni naimisiin Hatsuno Nonakan kanssa ja he saivat viisi lasta. Hän piti pitkän ikänsä salaisuuksina makeisten syömistä ja kuumissa lähteissä kylpemistä.
Liza van der Most

Liza van der Most (s. 8. lokakuuta 1993) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Alankomaiden naisten maajoukkueessa kesäkuun 2020 loppuun mennessä 15 maaottelua. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi Brasiliaa vastaan 20. elokuuta 2014. Hän voitti Euroopan-mestaruuden 2017. Hän saavutti MM-hopeaa 2019 mutta ei päässyt lopputurnauksessa pelaamaan lainkaan.
Seuratasolla van der Most edustaa Ajaxia.
Allan Aldous

Allan Charles Aldous eli Alan Mor, Arne Malo (13. elokuuta 1911 Leederville, Länsi-Australia, Australia – 17. maaliskuuta 2000 Kew, Victoria, Australia) oli australialainen kirjailija
Aldous muutti Länsi-Australiasta Englantiin 1935 ollessaan 24-vuotias. Vuosina 1938–1939 BBC tuotti kolme hänen kuunnelmaansa. Toisen maailmansodan aikana hän palveli Uudessa-Guineassa ja Salomonsaarilla AIF:ssa armeijan koulutuksessa näyttämötaiteen asiantuntijana.
Aldous oli opettaja, radio-ohjelmien tekijä ja aikuiskouluttaja, ja hän kirjoitti monen alan tekstejä, kuten lastenkirjoja, jännityskirjoja, näytelmiä, novelleja ja kirjallisuusarvosteluja. Hän teki käsikirjoituksia radiolle, televisiolle ja teatteriin, esimerkiksi kuunnelman "Game as Ned Kelly" (1939).
Aldousin arkisto on tallennettu Queenslandin yliopistoon.
Lineth Beerensteyn

Lineth Beerensteyn (s. 11. lokakuuta 1996) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Alankomaiden naisten maajoukkueessa kesäkuun 2025 loppuun mennessä 114 maaottelua ja tehnyt niissä 39 maalia. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi Etelä-Afrikkaa vastaan 4. kesäkuuta 2014. Hän voitti Euroopan-mestaruuden 2017. Hän tuli EM-lopputurnauksessa vaihdosta kentälle kolmessa ottelussa. MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti hopeaa ja teki voittomaalin alkulohko-ottelussa Kanadaa vastaan. Hän tuli MM-turnauksessa viidessä ottelussa vaihtopelaajana kentälle sekä pelasi avauskokoonpanossa välierässä ja loppuottelussa. EM-kilpailuissa 2022 hän pelasi joukkueensa kaikki neljä ottelua. MM-kilpailuissa 2023 hän tuli vaihdosta kentälle yhdessä alkulohko-ottelussa sekä pelasi avauskokoonpanossa neljännesvälierässä Etelä-Afrikkaa ja tappiollisessa puolivälierässä Espanjaa vastaan. Hän teki maalin Etelä-Afrikkaa vastaan.
Seuratasolla Beerensteyn edustaa saksalaista Wolfsburgia, johon hän siirtyi kesällä 2024. Hän edusti kausina 2017–2022 saksalaista Bayern Müncheniä, johon hän siirtyi kotimaansa FC Twentestä. Kausina 2022–2024 hän edusti italialaisseura Juventusta, jonka naisjoukkueen ensimmäinen alankomaalaispelaaja hänestä tuli kesällä 2022.
Mustalla merkitty valkea lintu

Mustalla merkitty valkea lintu () on Juri Illjenkon ohjaama neuvostoliittolainen draamaelokuva vuodelta 1971. Se perustuu ukrainalaiseen kansansatuun, jonka pohjalta käsikirjoituksen Illjenko teki yhdessä Ivan Mykolaitšukin kanssa. Elokuva voitti yhden kolmesta pääpalkinnosta Moskovan elokuvajuhlilla.
Elokuva kertoo köyhän ja monilapsisen maanviljelijäperheen vaiheista pienessä Bukovinan kylässä vuosina 1939–1947. Sodan sytyttyä perheen esikoispoika Pjotr liittyy kommunistiseen puolueeseen ja ryhtyy neuvostoarmeijan upseeriksi. Pikkuveli Orest menee puolestaan mukaan kansalliskiihkoiseen ja fasistiseen rosvojoukkoon. Taistelussa veli joutuu veljeä vastaan, puna-armeija kukistaa fasistit ja rauha palaa myos Bukovinaan.
Elokuvaa pidetään yhtenä ukrainalaisen elokuvan merkittävimmistä saavutuksista yhdessä Sergei Paradžanovin ja Oleksandr Dovženkon tuotannon ohella.
Elokuva tuli Suomessa ensi-iltaan vuonna 1972 ja se sai 15 383 katsojaa. Suomen televisiokanavilla elokuva on esitetty viimeksi vuonna 1978.
Elokuva arvioitiin Ukrainan elokuvahistorian kahdeksanneksi parhaaksi teokseksi Dovženko-keskuksen vuonna 2021 julkaisemalla Ukrainan elokuvahistorian sata parasta elokuvaa -listalla.
Jill Roord

Jill Roord (s. 22. huhtikuuta 1997) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Alankomaiden naisten maajoukkueessa kesäkuun 2025 loppuun mennessä 108 maaottelua ja tehnyt niissä 30 maalia. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi Thaimaata vastaan 7. helmikuuta 2015. Hän voitti Euroopan-mestaruuden 2017. MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti hopeaa ja teki ensimmäisessä alkulohko-ottelussa Uutta-Seelantia vastaan ottelun ainoan maalin. Hän tuli MM-turnauksessa vaihtopelaajana kentälle Alankomaiden kaikissa seitsemässä ottelussa. EM-kilpailuissa 2022 hän pelasi joukkueensa kaikki neljä ottelua ja teki maalin 1–1-tasapeliin päättyneessä alkulohko-ottelussa Ruotsia vastaan.
Roord siirtyi kesällä 2025 alankomaalaisseura FC Twenteen, jota hän edusti aiemmin vuoteen 2017 saakka. Ulkomailla hän on edustanut kaksi kautta saksalaista Bayern Müncheniä, kaksi kautta englantilaista Arsenalia, kaksi kautta saksalaista Wolfsburgia ja kaksi kautta englantilaista Manchester Cityä.
Renate Jansen

Renate Jansen (s. 7. joulukuuta 1990) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Alankomaiden naisten maajoukkueessa kesäkuun 2025 loppuun mennessä 71 maaottelua ja tehnyt niissä kahdeksan maalia. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi Slovakiaa vastaan 1. huhtikuuta 2010. Hän voitti Euroopan-mestaruuden 2017 ja pääsi EM-lopputurnauksessa vaihdosta kentälle neljässä ottelussa. Hän saavutti MM-hopeaa 2019 mutta pääsi turnauksessa kentälle vain vaihtopelaajana yhden alkulohko-ottelun lopussa. EM-kilpailuissa 2022 hän kuului Alankomaiden joukkueeseen mutta ei päässyt kentälle. MM-kilpailuissa 2023 hän pääsi vaihdosta kentälle yhden alkulohko-ottelun lopussa.
Seuratasolla Jansen edustaa PSV Eindhovenia. Aiemmin hän edusti ADO Den Haagia ja kausina 2015–2024 FC Twenteä.
Marija Bulatović

Marija Bulatović (; s. 16. toukokuuta 1995) on montenegrolainen maastohiihtäjä. Hänen seuransa on Trebaljevo.
Bulatović sijoittui Lahden MM-kilpailuissa 2017 vapaan hiihtotyylin sprintissä 92:nneksi. Vuoden 2018 talviolympialaisissa hän hiihti vapaan hiihtotyylin 10 kilometrillä 88:nneksi.
Bogolan

Bogolan () on malilainen puuvilla- ja villakankaiden värjäystekniikka.
Värjäysmenetelmä on peräisin Beledougoun alueelta Bamakon pohjoispuolelta, josta se on levinnyt eri puolille Malia. Kankaat käsitellään ensin puiden lehdistä valmistetussa uutteessa, minkä jälkeen niiden annetaan kuivua auringossa. Toisessa vaiheessa kankaat maalataan rautapitoisella käyneellä mudalla käyttäen apuna pensseliä, keppiä tai sapluunaa. Käsittely toistetaan useita kertoja, minkä jälkeen muta ja lehtiuute pestään pois ja värjäämättömät kohdat valkaistaan. Langan ja kankaiden valmistaminen on perinteisesti miesten työtä, kun taas naiset hoitavat värjäämisen.
Bogolan-kankailla on suuri kulttuurinen merkitys, ja niitä käytetään varsinkin erilaisissa juhlatilaisuuksissa. Halpojen tuontivaatteiden ja monimutkaisen tuotantoprosessin takia käsityöläisten asiakaskunta koostuu nykyään paljolti matkailijoista. Bogolan-aiheita hyödynnetään myös kansainvälisessä muotiteollisuudessa.
Käsityönä värjätyistä tehdasvalmisteisista puuvillakankaista käytetään nimitystä bazin.
Shōma Uno

Shōma Uno (, s. 17. joulukuuta 1997 Nagoya, Japani) on japanilainen taitoluistelija, 2022 ja 2023 maailmanmestari, 2023 Grand Prix finaalin voittaja ja kolminkertainen olympiamitalisti. 
Hän voitti hopeaa vuoden 2018 talviolympialaisissa Pyeongchangissa pistein 306,90 ja pronssia vuoden 2022 talviolympialaisissa Pekingissä pistein 293.00 sekä auttoi Japanin vuoden 2022 talviolympialaisten joukkuehopealle luisteltuaan joukkuekilpailun lyhytohjelmassa toiseksi pistein 105,46. 
MM-kilpailuissa hän on saavuttanut kultaa (2022) ja hopeaa (2017, 2018) sekä sijoittunut seitsemänneksi vuonna 2016. Hän on viisinkertainen Japanin-mestari (2016–2019, 2022) ja vuoden 2019 neljän maanosan mestaruuskilpailuiden kultamitalisti. Junioritasolla hän on kauden 2014–2015 maailmanmestari ja Grand Prix -finaalin voittaja. Hän on myös vuoden 2012 nuorten olympialaisten hopeamitalisti. 
Unoa valmentaa sveitsiläinen olympiamitalisti ja maailmanmestari Stéphane Lambiel.
Syysmaraton

Syysmaraton ("Osenni marafon") on Georgi Danelijan ohjaama neuvostoliittolainen draamaelokuva vuodelta 1979. Sen on käsikirjoittanut Aleksandr Volodin, ja pääosia näyttelevät Oleg Basilašvili, Marina Nejolova ja Natalja Gundareva. "Syysmaraton" on kolmiodraama kiltistä filosofimiehestä, joka pettää rakastavaa vaimoaan toisen häneen rakastuneen naisen kanssa eikä osaa valita, vaan huomaa ettei aika riitä kaksoiselämään.
Vastaanotto.
"Syysmaraton" sai Suomen teatterilevityksessä 137 katsojaa, millä se jäi vuoden 1979 katsojatilaston kolmanneksi viimeiseksi.
Ximena Armas

Marta Ximena Armas Fernández (29. heinäkuuta 1946 Santiago de Chile) on chileläinen taidemaalari.
Armas kouluttautui kuvataiteilijaksi Chilessä Escuela des Bellas artesissa, ja jatkoi opintojaan Chilen katolisessa yliopistossa (Universidad Católica de Chile). Vuonna 1971 hän muutti Ranskaan, missä hän opiskeli École nationale supérieure des arts décoratifsissa ja École nationale supérieure des Beaux-Artsissa. Hän asuu Pariisissa ja on naimisissa ranskalaisen taidemaalarin Henri Richelet'n kanssa. Armasin ensimmäinen näyttely pidettiin vuonna 1969 Chilessä.
Armasin töissä on aina salaisuuksia. Hahmot ovat varjoja tai ne ovat varjoja ja silhuetteja.
Kadunnimi

Kadunnimi on taajama-alueella sijaitsevan tien, kadun, polun tai muun väylän nimi. Termiä voidaan käyttää myös laajemmin tarkoittamaan mitä tahansa kaavanimeä eli asemakaavassa tai muussa vastaavassa kaavoituksessa nimettyä kohdetta, kuten puistoa tai aukiota. Kadunnimiä ja muita kaavanimiä käytetään yleensä osana kiinteistöjen osoitteita. Nimet merkitään maastoon tavallisesti katukilvillä. Kadunnimiä voidaan vaihtaa, mutta nimen ja osoitteiden muuttaminen voi hankaloittaa kadun varrella asuvien tai asioivien ihmisten elämää.
Nimet ja osoitteet.
Suuressa osassa maailmaa kadunnimet ovat tärkeitä katujen varrella sijaitsevien kiinteistöjen osoitteiden muodostamisessa. Tyypillinen katuosoite koostuu kadunnimestä ja kiinteistön yksilöivästä numerosta sekä mahdollisesta tarkemmasta kiinteistön osan tai asunnon tunnisteesta. Osoitteita voidaan kuitenkin määrittää toisinkin. Esimerkiksi Japanissa kaduilla ei yleensä ole nimiä; sen sijaan kortteleilla on tunnisteet, joista kiinteistöjen osoitteet muodostetaan.
Nimistön suunnittelu.
Vanhojen kaupunkien kaduille on usein muodostunut perinteisiä nimiä ilman erillistä suunnitteluprosessia. Uusia katuja kaavoitettaessa niille suunnitellaan yleensä nimet. Maailmalla yleinen tapa nimetä säännöllisen ruutukaavan kadut on yksinkertaisesti numeroida ne. Toinen tyypillinen tapa on nimetä uuden alueen kadut jonkin tietyn teeman mukaan. Katuja voidaan nimetä myös jonkin henkilön tai tapahtuman kunniaksi.
Nimistösuunnittelun politiikkaa.
Kadunnimien valinnalla voi olla monenlaisia poliittisia motiiveja. Kadunnimessä käytetyt kielet voivat olla itsessään kielipoliittisia kannanottoja, ja erityisesti henkilöiden mukaan annetuilla kadunnimillä voi olla poliittisia motiiveja. Kadunnimi voidaan myös vaihtaa poliittisista syistä. Esimerkiksi Yhdysvalloissa Kalifornian San Franciscossa eräs kuja nimettiin 1980-luvulla puolalaisen vallankumousjohtajan Lech Wałęsan mukaan "Lech Walesa Streetiksi", mutta vuonna 2014 nimeksi vaihdettiin "Dr. Tom Waddell Place" paikallisen aktivistin Tom Waddellin kunniaksi sen jälkeen kun Lech Wałęsan seksuaalivähemmistöjen vastaisista lausunnoista nousi kohua, ja San Franciscon valtuusto katsoi ettei Wałęsan kunnioittaminen enää sopinut kaupungin arvoihin.
Nimen vaikutus kadun kehitykseen.
Yhdysvalloissa on jonkin verran tutkittu kadunnimen vaikutusta kadulla sijaitseviin kiinteistöihin ja alueen talouteen. Vuonna 2007 julkaistussa tutkimuksessa tutkittiin Martin Luther King Juniorin mukaan nimettyjä katuja, joita on Yhdysvalloissa yli 700 kaupungissa. Tutkimuksessa todettiin kansalaisoikeusaktivistin nimen houkuttelevan kadulle julkisen hallinnon virastoja ja kirkkoja, mutta toisaalta antavan alueelle riippumatta sen todellisesta väestörakenteesta tietynlaisen afroamerikkalaisen alueen maineen, joka yhdysvaltalaisessa valtavirtakulttuurissa usein yhdistetään korkeaan rikollisuuteen.
Bhutanin sota

Bhutanin sota, tunnetaan myös nimellä Duar-sota, käytiin brittiläisen Intian ja Bhutanin välillä vuosina 1864–1865.
Sota.
Iso-Britannia julisti sodan Bhutanille marraskuussa 1864. Bhutanilla ei ollut varsinaista armeijaa, joten sen joukot koostuivat dzong-vartijoista, jotka oli aseistettu lunttulukoilla, jousilla, nuolilla, miekoilla, puukoilla ja katapulteilla. Jotkut näistä dzong-vartijoista, jotka kantoivat kilpiä ja olivat pukeutuneet rengaspanssareihin, onnistuivat lyömään hyvinvarustettuja brittijoukkoja. 
Bhutanin sota kesti vain viisi kuukautta. Huolimatta Bhutanin voittamista taisteluista, päättyi sota Bhutanin häviöön. Sinchulan sopimuksessa Bhutan joutui luovuttamaan alueita Assamista, Bengalista ja Dewangirista. Sinchulan sopimus kesti vuoteen 1910 asti, jolloin osapuolet tekivät Punakhan sopimuksen, joka kesti vuoteen 1947 asti.
Celia Castro

Celia Castro (1860 Valparaíso – 19. kesäkuuta 1930 Valparaíso) oli chileläinen taidemaalari. Tyyliltään hän edusti realismia.
Castron töitä oli ensimmäisen kerran esillä hänen kotimaassaan vuonna 1884. Hänen uransa oli alkanut, kun hän oli näyttänyt töitään taiteilija Manuel Antonio Carolle, joka oli tämän jälkeen suositellut hänelle opintoja maan taideakatemiassa.
Vuonna 1889 Castro matkusti Pariisiin saamaan vaikutteita. Hän oli ensimmäinen chileläinen nainen, jolle Chilen valtio myönsi apurahan. Hän oli myös maansa ensimmäinen naispuolinen ammattitaiteilija. Celia Castro oli tienraivaaja maansa muille naistaiteilijoille, kuten Rebeca Matte Bellolle.
Ja ilta oli rauhaisa

Ja ilta oli rauhaisa ( - "A zori zdes tihije...") on Stanislav Rostotskin ohjaama neuvostoliittolainen sotaelokuva vuodelta 1972. Ohjaaja laati käsikirjoituksen yhdessä Boris Vasiljevin kanssa, jonka samannimiseen romaaniin tarina perustuu. Elokuva kertoo miesvääpelin johtamasta, pelkistä naissotilaista koostuvasta ilmatorjuntakomppaniassa toisessa maailmansodassa Karjalassa. Se oli ehdolla parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi vuonna 1972.
Tuotanto.
Elokuva on osin värillinen ja osin mustavalkoinen. Se kuvattiin pääosin Karjalan Ruskealassa.
Vastaanotto.
"Helsingin Sanomien" Rauno Harju kehuu elokuvaa sen tv-esityksen alla 1975 siitä, ettei neuvostoliittolaisille sotaelokuville tyypillinen isänmaallisuus ole siinä liian paatoksellista. Värillisiä, romanttisia takaumia naisten taustoihin muuten mustavalkoisessa elokuvassa hän pitää teennäisinä ja epäonnistuneina.
Suomessa elokuva sai ensi-iltansa itsenäisyyspäivänä 6. joulukuuta 1973. Se keräsi 2 581 teatterikatsojaa.
Uusintaversiot.
Renat Davletjarov ohjasi tarinasta uusintaversion vuonna 2015. Tarinasta on tehty elokuvasovitus myös Intiassa ("Peranmai", 2009) sekä tv-sarja Kiinassa.
Luistinrata

Luistinrata on luisteluun tarkoitettu ulkotilassa sijaitseva avoin jääalue, joka voidaan perustaa joko luonnonjäälle tai tekojäälle. Ratoja on vaihtelevan kokoisia ja ne voi olla tarkoitettu virkistys- tai urheilukäyttöön. Luistinrata voidaan varustaa kaukalolla ja sillä voidaan harjoittaa erilaisia jääurheilulajeja, kuten jääkiekkoa, jääpalloa, taitoluistelua, pikaluistelua tai järjestää esimerkiksi yleisöluistelua tai erilaisia tapahtumia. Myös retki- ja matkaluistelua varten toteutetaan ratoja luonnonjäille.
Luonnonjäällä oleva luistinrata sijaitsee tavallisesti joen, järven tai meren jäällä paikassa, jossa jää on riittävän vahvaa kantaakseen luistelijan painon. Urheilukentälle luistinrata toteutetaan yksinkertaisimmin laskemalla vettä pakkassäällä kentän pintaan ja tasaamalla muodostuvan jään pinta. Lämpimämmissä olosuhteissa voidaan käyttää tekojäärataa, jossa jäädyttämiseen käytetään kentän pinnan alla kulkevia jäähdytysputkia tai jopa käyttää kokonaan keinotekoista pinnoitetta. Luistinradan pinta pidetään tasaisena jäänhoitokoneen avulla. Yleiseen käyttöön tarkoitetut luistinradat voivat olla maksuttomia, kuten esimerkiksi Suomessa kuntien ylläpitämät radat, tai maksullisia. Rakennusta, jonka sisälle on sijoitettu tekojäärata, kutsutaan "jäähalliksi". Ennen jäähallien yleistymistä luistinradat olivat useammin erilaisten kilpailujen tapahtumapaikkana.
Suomen ensimmäinen tekojäärata on vuonna 1956 rakennettu Koulukadun kenttä.
Bélédougou

Bélédougou on historiallinen ja luonnonalue Mandinguen ylängöllä Malissa.
Bamakon pohjoispuolella sijaitseva Bélédougou käsittää Koulikoron alueen Kolokanin piirin sekä osan Katin, Koulikoron ja Naran piireistä ja Bamakon piirikunnasta. Se kuuluu Sudanin ilmastovyöhykkeeseen. Kasvillisuus on puu- ja metsäsavannia. Tärkein vesistö on Baouléjoki.
Historiallisesti Bélédougou oli pienten bambaravaltioiden löyhä yhteenliittymä. Siitä tuli Ranskan protektoraatti vuonna 1883.
Anki Lidén

Anna Catarina Lidén eli Anki Lidén (s. 5. huhtikuuta 1947 Mölltorp, Skaraborgin lääni, Ruotsi) on ruotsalainen näyttelijä.
Elämäkerta.
Lidén kävi Malmön teatterikorkeakoulun 1968–1971. Hän on näytellyt televisioteatterissa, radioteatterissa ja Uppsalan kaupunginteatterissa. Hän näytteli Dramatenissa 2007 "Helgonlegenderissä". 
Lidén sai Guldbaggen parhaasta naissivuroolista elokuvasta "Kattona tähtitaivas" 2010.
Lidénillä on Tommy Körbergin kanssa poika Anton Körberg. Lidén on ollut vuodesta 1988 naimisissa Klas Berglingin kanssa, ja heidän yhteinen poikansa oli Tim Bergling, musiikkituottajana tunnettu Avicii.
HC Vipers

HC Vipers Tallinn on virolainen jääkiekkoseura Tallinnasta. Seura on kilpaillut jaksoittain Viron jääkiekon ylimmällä sarjatasolla Meistriliigassa. HC Vipersin perustaja ja omistaja on Dmitri Kisselevitš. Vipers on pääasiassa nuorten seura, ja silloin kun sillä on ollut tarpeeksi paljon ja riittävän hyviä nuoria pelaajia, se on saanut koottua joukkueen miesten sarjaan Meistriliigaan. Vipersin toiminnan pääpaino on ollut kuitenkin aina nuorisotoiminnassa, mutta se tavoittelee pysyvää joukkuetta pääsarjaankin.
Historia.
2010-luvulla.
Kaudella 2017–2018 joukkue sijoittui runkosarjassa viimeiseksi eli neljänneksi. Puolivälierissä se hävisi HC Vikingille otteluvoitoin 2–1 ja päätyi pronssiotteluun, jossa se voitti Narva PSK:n maalein 5–6. Joukkueella on pronssimitali myös kaudelta 2001–2002. Kaudella 2016–2017 se ei ottanut osaa Meistriliigaan, kuten ei myöskään kausilla 2018–2019 ja 2019–2020.
2020-luvulla.
Kaudella 2020–2021 joukkue oli ainut sarjan viidestä joukkueesta, joka jäi pudotuspelien ulkopuolelle 16 ottelua käsittäneen runkosarjan jälkeen. Kausilla 2021–2022, 2022–2023 ja 2023–2024 HC Vipers ei osallistunut Meistriliigaan. Kaudesta 2024–2025 alkaen joukkue on ollut jälleen mukana.
Ronald Reaganin kansallinen lentoasema

Ronald Reaganin kansallinen lentoasema on lentoasema Arlingtonin piirikunnassa Virginian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Lentoaseman kautta kulki noin 24 miljoonaa matkustajaa vuonna 2017. Lentoasema sijaitsee noin kymmenen kilometriä etelään Washingtonin keskustasta.
Liikenne.
Washingtonin metron keltainen ja sininen linja kulkevat B- ja C-terminaalien yhteydessä olevan metroaseman kautta.