Robert De Niro

Robert Anthony De Niro (s. 17. elokuuta 1943 New York, New York) on yhdys­valtalainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja elokuvatuottaja, joka nousi 1970-luvun lopulla sukupolvensa arvostetuimpien näyttelijöiden joukkoon. Hän näytteli 1970-luvulla muun muassa elokuvissa "Kummisetä osa II", "Taksikuski", "Kauriinmetsästäjä" ja "Kuin raivo härkä". De Niro on tehnyt usein yhteistyötä ohjaaja Martin Scorsesen kanssa, ja he ovat tehneet yhdessä kymmenen elokuvaa. De Niro tuli tunnetuksi erityisesti väkivaltaisten ja karskien hahmojen esittämisestä, mutta varsinkin uran loppuvaiheessa hän on näytellyt myös koomisissa rooleissa äreitä vanhoja miehiä. 
Varhainen elämä.
Robert De Niro syntyi taiteilijoiden suosimassa boheemissa Greenwich Villagessa New Yorkissa. Hänen äitinsä oli taide­maalari ja runoilija Virginia Holton Admiral ja hänen isänsä abstrakti-ekspressionistinen taide­maalari ja kuvan­veistäjä Robert De Niro Sr. Vanhemmat erosivat Robertin ollessa kaksivuotias, ja hän kasvoi pääosin äitinsä luona mutta säilytti hyvän suhteen isäänsäkin. Vanhempiensa kautta De Niron kasvuympäristössä oli paljon muun muassa taiteilijoita ja intellektuelleja, ja toisaalta hänen sosiaaliseen piiriinsä kuului myös jengiksikin kutsuttu nuorisoporukka, jonka kanssa hän teini-ikäisenä vietti aikaansa Little Italyn kaduilla. 
De Niron vanhemmat eivät olleet uskonnollisia eivätkä halunneet lastaan kastettavaksi, mutta asuessaan roomalais­katolilaisten iso­vanhempiensa luona vanhempiensa erotessa iso­vanhemmat kastattivat hänet katolisen kirkon jäseneksi. Ystäviensä vaikutuksesta hän osallistui nuorena kirkon messuihin.
Usein Robert De Niroa pidetään amerikan­italialaisena näyttelijänä, mutta hän on vain neljäs­osaksi italialainen. Hänen isänsä oli puoliksi italialainen ja puoliksi irlantilainen, kun taas hänen äitinsä oli englantilaista, saksalaista, ranskalaista ja hollantilaista synty­perää. De Niron italialaiset iso­vanhemmat Giovanni De Niro ja Angelina Mercurio muuttivat Yhdys­valtoihin Ferrazzanosta Campobasson maa­kunnasta Molisesta. Hänen amerikan­irlantilainen iso­äitinsä Helen O'Reilly taas oli Irlannista muuttaneen Edward O’Reillyn lapsen­lapsi. Kun Robert De Niro sai Italian kansalaisuuden 21. loka­kuuta 2006, hän ilmoittautui Molisen vaali­piirin äänestäjäksi. Italian kansalaisuuden myöntämis­juhlallisuuksien yhteydessä De Niro sanoi rakastavansa Italiaa ja pitävänsä itseään enemmänkin italialaisena kuin vaikkapa irlantilaisena, hollantilaisena, ranskalaisena tai saksalaisena.
De Niron äiti oli työskennellyt Maria Ley-Piscatorille, ja osana työkorvausta kymmenenvuotias De Niro oli saanut osallistua tämän teatterikoulun oppitunneille ilmaiseksi. 16-vuotiaana De Niro keskeytti high schoolin opiskellakseen näyttelemistä, ja hän opiskeli Stella Adlerin ja myöhemmin Lee Strasbergin johdolla. Hän esiintyi teatterinäytelmissä ennen elokuvauraansa.
Ura.
Ensimmäisistä teatterirooleista läpimurtoon.
De Niro puhuu new­yorkilaisella aksentilla, jossa on sekoitus niin italialaisia, juutalaisia kuin irlantilaisiakin vaikutteita. De Niro on puhunut useilla eri aksenteilla ja murteilla eri elo­kuvissa, mutta hänen "Kummisetä"-elo­kuvissa puhumaansa sisilialaista murretta on kehuttu poikkeuksellisen aidoksi. Ulko­näöltään De Niron on sanottu olevan italialainen, mikä selittää osittain sen, miksi hän on päätynyt esittämään italialaista niin monissa elo­kuvissa. De Niro ei oppinut italian kieltä juurikaan lapsuudessaan vaan joutui opettelemaan sitä aikuisena. Hän teki italian­kielisen roolin myös elokuvassa "1900".
De Niro aloitti uransa teatterissa, mutta muutaman off-off-Broadway-näytelmän jälkeen hän sai ensimmäisen elokuvaroolinsa. Brian De Palman ohjaama "The Wedding Party" oli kuvattu jo 1963, mutta ensi-iltansa se sai vasta 1969. De Niro teki sen jälkeen muutaman pienen elokuvan, ja ensimmäisen kerran hän sai tunnustusta elokuvasta "Bang the Drum Slowly – hiljennä-hidasta" (1973). Samana vuonna ilmestyi myös Martin Scorsesen ohjaama "Sudenpesä". Se oli De Niron ja Scorsesen menestyneen yhteistyön ensimmäinen elokuva.
1970-luvulla nousu sukupolvensa arvostetuimpiin näyttelijöihin.
Ohjaaja Francis Ford Coppolan vaikuttui De Niron suorituksesta "Sudenpesässä" ja halusi tämän näyttelemään nuorta Vito Corleonea toiseen "Kummisetä"-elokuvaan. De Niron roolisuoritus hahmona, jonka Marlon Brando oli luonut "Kummisetään", teki hänestä kansainvälisesti tunnetun. Hän myös sai elokuvasta parhaan miessivuosan Oscarin.
De Niroa alettiin 1970-luvun lopulla pitää sukupolvensa parhaimpiin kuuluvana näyttelijänä. Scorsesen ohjaamassa "Taksikuskissa"' (1976) hän näytteli taksinkuljettaja Travis Bicklea, joka oli traumatisoitunut Vietnamin sodassa. De Niro tunnetaan huolellisuudestaan rooleihin valmistautumisessa, ja "Taksikuskia" varten hän muun muassa ajoi viikkoja taksia New Yorkissa. Hän oli Bicklen roolista ehdokkaana parhaan miespääosan Oscariin.
De Niro oli "Taksikuskin" jälkeen mukana monien tunnettujen ohjaajien elokuvissa. Hän oli Bernardo Bertoluccin elokuvassa "1900" (1976), Elia Kazanin ohjaamassa "Viimeisessä valtiaassa" (1976), Scorsesen elokuvassa "New York, New York" (1977) ja Michael Ciminon "Kauriinmetsästäjässä" (1978), jota De Niro on pitänyt fyysisesti haastavimpana elokuvanaan. Hän oli siitä toistamiseen ehdolla miespääosan Oscariin.
De Niro palkittiin sekä parhaan miespääosan Oscarilla että Golden Globella roolisuorituksestaan nyrkkeilijä Jake LaMottana, jota hän näytteli Scorsesen elokuvassa "Kuin raivo härkä" (1980). De Niro muuntautui nyrkkeilijäksi harjoittelemalla itse LaMottan kanssa ja hankkimalla 25 kilogrammaa lisää massaa.
1980- ja 1990-luvulla komedioita ja draamoja.
De Niron seuraavia elokuvia olivat "Salattu totuus" (1981), Scorsesen "Koomikkojen kuningas" (1983) ja eeppinen "Suuri gangsterisota" (1984). Tieteiselokuva "Brazil – tämän hetken tuolla puolen" valmistui 1985, historiallisista tapahtumista inspiroitunut "Linnake" 1986, "Lahjomattomat"1987 ja toimintakomedia "Keskiyön pako" (1988). Näistä "Koomikkojen kuningas", "Suuri gangsterisota" ja "Brazil" eivät menestyneet taloudellisesti. "Lahjomattomissa" De Niro näytteli gangsteri Al Caponea.
De Niro ja Scorsese palasivat gangsterien maailmaan elokuvassa "Mafiaveljet" (1990). Samana vuonna ilmestyi myös elokuva "Heräämisiä". Siinä hän näytteli katatonista potilasta, joka saa takaisin tietoisuutensa. Hän sai siitä Oscar-ehdokkuuden, ja hän joutui roolia varten muun muassa harjoittelemaan tilalle sopivia tic-liikkeitä. De Niron kuudes Oscar-ehdokkuus tuli "Cape Fearista" (1991), joka oli jälleen Scorsesen ohjaama. Siinä De Niron roolihahmo on perhettä piinaava tautoitu raiskaaja.
De Niron komediallisia elokuvia olivat "Suurkaupungin yöt" (1992) ja "Kahden miehen nainen" (1993). "Tämän pojan elämässä" (1993) De Niro puolestaan oli nuoren Leonardo DiCaprion väkivaltainen isä. "Jäähyväiset kummisedälle" (1993) oli De Niron esikoisohjaus. Se perustui Chazz Palminterin käsikirjoittamaan ja esittämään yhden miehen näytelmään. De Niro vaikuttui suuresti siitä ja piti sitä mahdollisesti historian parhaana yhden miehen näytelmänä.
"Mary Shelleyn Frankensteinissa" (1994) De Niro on maskeerattu lähes tunnistemattomaksi, sillä hän näytteli siinä Frankensteinin hirviötä. Scorsesen "Casinossa" (1995) De Niro esittää Frank Rosenthaliin perustuvaa mafialiittolaista. Vuonna 1995 ensi-iltansa sai myös Michael Mannin ohjaama "Heat – ajojahti" (1994), missä De Niro näytteli lopettamisesta haaveilevaa pankkiryöstäjää ja Al Pacino tätä metsästävää poliisia. De Niro, Val Kilmer ja Tom Sizemore kävivät elokuvaa varten Folsomin osavaltionvankilassa keskustelemassa rikollisten kanssa.
2000-luvun roolit.
De Niron 1990-luvun lopun komediallisia elokuvia olivat satiiri "Wag the Dog – häntä heiluttaa koiraa" (1997) ja "Terapian tarpeessa" (1999). "Perhe on painajainen" (2000) oli huippusuosittu, ja sille tehtiin myös kaksi jatko-osaa, "Painajainen perheessä" (2004) ja "Pienin painajainen perheessä" (2010). De Niro teki 2000-luvun alussa tasaisesti sekä komedioita että draamoja. "Jatkoterapian tarpeessa" ilmestyi 2002 ja vakoojatrilleri "The Good Shepherd" 2006.
De Niron uran seitsemäs Oscar-ehdokkuus, joka myös oli ensimmäinen yli 20 vuoteen. tuli "Unelmien pelikirjasta" (2012), missä hän näyttelee isää, jonka poika kärsii mielenterveyden ongelmista. "Varietyn" kriitikon Justin Changin mukaan De Niro ei ollut pitkään aikaan ollut yhtä rakastettava ja rentoutunut elokuvaroolissaan.
"Mafiaperheessä" (2013) De Niro on todistajansuojeluohjelmaan sitoutunut gangsteri, joka muuttaa perheineen Ranskaan. Sen jälkeen hän on näytellyt muun muassa komediassa "Last Vegas" (2013), elokuvassa "Legendat kehässä" (2013), jossa hän kohtaa Sylvester Stallonen hahmon kanssa vielä kerran nyrkkeilykehässä, työpaikkakomediassa "Harjoittelija" (2015) ja elokuvassa "Joy" (2015). Elokuvassa "Hands of Stone" (2016) De Niro näyttelee nyrkkeilijä Roberto Duránin valmentajaa ja televisioelokuvassa "The Wizard of Lies" (2016) sijoittaja ja Ponzi-huijaaja Bernie Madoffia. De Niro sai roolista Golden Globe -ehdokkuuden.
De Niro on vuodesta 2018 ollut säännöllisesti mukana "Saturday Night Live" -viihdeohjelmassa, missä hän on näytellyt asianajaja Robert Muelleria. De Niro oli mukana vuoden 2019 "Jokerissa", joka on sarjakuvahahmo Jokerin raju alkuperätarina. Scorsesen ohjaamassa "The Irishmanissa" (2019) näytteli Frank Sheerania, jonka väitetään tappaneen Jimmy Hoffan. De Niro oli myös elokuvissa "Sota vaaria vastaan" (2020) ja "Amsterdam" (2022).
De Niron ja Scorsesen kymmenes yhteinen elokuva on "Killers of the Flower Moon" (2023), mikä käsittelee 1920-luvulla tapahtuneita osage-murhia. De Niron roolihahmo William King Hale oli vauras karjankasvattaja, joka suunnitteli osagien murhia heidän maansa valtaamiseksi öljyoikeuksien takia. De Niro sai elokuvasta uransa yhdeksännen Oscar-ehdokkuutensa. Hänen ensimmäisestä ehdokkuudestansa tuli jo 49 vuotta eikä kukaan muu näyttelijä ole ollut ehdokkaana niin pitkällä aikavälillä.
De Niro on tehnyt myös muuta uraa näyttelemisen ohella. Hän on ollut tuottamassa elokuvia, televisiosarjoja ja teatteriakin, ja hän on myös ohjannut elokuvat "Jäähyväiset kummisedälle" (1993) ja "The Good Shepherd" (2006). Hän oli myös mukana perustamassa Tribecan elokuvajuhlia. Lisäksi De Niro on menestynyt kiinteistö- ja ravintola-alalla.
Tunnustukset.
De Nirolle myönnettiin Yhdys­valtain elo­kuva­instituutin elämän­työ­palkinto vuonna 2003. Hän sai 2009 Kennedy Center -tunnustuksen ja 2011 Golden Globen elämäntypalkinnon Cecil B. DeMille -palkinnon. De Nirolle myönnettiin marras­kuussa 2016 Yhdys­valtain korkein siviileille myönnettävä kunnia­merkki Presidentin vapauden­mitali.
Yksityiselämä.
De Niro on ollut kahdesti naimisissa. Ensimmäinen avio­liitto Diahnne Abbottin kanssa kesti vuodesta 1976 vuoteen 1988. Liitosta heille syntyi poika Raphael De Niro. Robert De Niro adoptoi myös Diahnnen tyttären Drenan.
De Niro seurusteli pitkään malli Toukie Smithin kanssa. He saivat vuonna 1995 syntyneet kaksoset. Vuonna 1997 De Niro vihittiin näyttelijä Grace Hightowerin kanssa. Heillä on kaksi yhteistä lasta, jotka syntyivät vuonna 1998 ja vuonna 2011 sijais­synnyttäjän avulla. Paris­kunta erosi lopullisesti vuonna 2018. De Niro jätti ensimmäisen avio­ero­hakemuksen jo vuonna 2000, mutta perui sen. De Nirosta tuli isä seitsemännen kerran 79 vuoden iässä vuonna 2023.
De Nirolta leikattiin etu­rauhas­syöpä vuonna 2003.
Vuonna 2006 De Nirolle myönnettiin Italian kansalaisuus. De Niro on osa­omistajana Filippiinien Manilassa sijaitsevassa hotellissa Nobu Hotel Manila.
De Niron poika Airyn ilmoitti huhtikuussa 2025 korjanneensa sukupuolensa naiseksi.