tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
SS Telma

Höyrylaiva Telma oli vuonna 1883 valmistunut 86,94 metriä pitkä rahtialus, joka laskettiin vesille Englannissa alun perin nimellä "Harrogate".Se oli ennen Suomen lipun alle siirtymistään ruotsalaisomistuksessa. Alus upposi Oulun edustalla, Hailuodon pohjoispuolella 30. joulukuuta 1939. 
"Telma" lähti perjantaina 29. joulukuuta 1939 kello 15:00 Oulusta Toppilan satamasta kohti Sundsvallia. Sotatilan takia väylän loistot oli sammutettu ja alus jäi Toppilan redille odottamaan aamua. Oulu-yhtiön saatua tiedon laivan redille jäämisestä yhtiö lähetti proomuilla lisää lastia.
Matka jatkui seuraavana aamuna klo 4.30. Alus eteni merenkulkuhallituksen Helsingin kaupungilta aikarahtaaman pienehkön jäänmurtaja "Otson" avustamana aina Kattilankallan seutuville. Tuuli kääntyi lounaalta itäkoilliseen ja voimistui, ja "Otsosta" ilmoitettiin "Telmaan" jääkentän lähteneen liikkeelle. "Telma" päätettiin kääntää tulosuuntaansa ja palata Toppilaan. "Otson" kiskoessa laivaa sivulta päin noin 90 asteen kulmasta laiva kallistui ja miehistö kuuli jymähdyksiä keulasta. Alus saatiin kuitenkin käännetyksi ja matka Toppilaa kohti alkoi. Kirvesmiehen luodattua pilssit havaittiin keulassa pian suurehko vuoto. Alus päätettiin ajaa matalikolle. Vettä tuli alukseen noin 3 metrin repeämästä eikä laivaa ehditty saada matalaan ennen uppoamista. Alus upposi klo 21.30 keula edellä. Miehistö kuljetettiin Toppilaan hinaaja "Normalla". Kapteeni kävi haveripaikalla seuraavana päivänä ja arvioi aluksen uponneen noin 20 metrin syvyyteen. Laivan korsteenista oli näkyvissä puolisen metriä.
Kapteeni Tor-Alf Collinin arvion mukaan onnettomuuden aiheuttajana oli alusta hinannut jäänmurtaja "Otso", joka veti alusta jäistä sivusuunnassa niin voimakkaasti, että alus vaurioitui. Kapteeni antoi meriselityksen Turussa.
Laivan sellulastia nostettiin 1960-luvulla. Sellupaalit kuljetettiin jäälle aurattua tietä pitkin Martinniemeen, jossa se lastattiin junavaunuihin ja kuljetettiin teollisuuden tarpeisiin.
Aluksen ruori on nykyisin nähtävillä Pohjois-Pohjanmaan museossa.
Oke Tuuri

Oke Nisse Hemming Tuuri (ent. Blomfeldt; ) oli suomalainen näyttelijä, joka esiintyi sekä teatterissa, elokuvissa että radiossa. Koko kansan tietoisuuteen hänet nostivat roolit kahdessa aikansa suosituimmassa radiokuunnelmassa: Pekka Lipponen jännityskuunnelmassa "Kalle-Kustaa Korkin seikkailuja" (1945–1961) sekä Tippavaaran vanhaisäntä radiohupailussa "Kankkulan kaivolla" (1958–1970). Tuuri palkittiin vuonna 1959 Pro Finlandia -mitalilla.
Varhainen elämä.
Oke Tuuri syntyi Hangossa vuonna 1909. Hänen isänsä oli kirjansitoja Arthur Blomfeldt ja äitinsä Rosa Tuhkanen.
Ura.
Tuuri muutti Helsinkiin vuonna 1932 opiskelemaan Suomen Näyttämöopistoon. Hänen näyttelijänuransa alkoi vuonna 1934 kiinnityksellä Porin Teatteriin. Vuodesta 1936 hän esiintyi viisi vuotta Tampereen Teatterin riveissä.
Suomen Kansallisteatteriin Tuuri siirtyi 1941, jossa hän näytteli eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 1972 saakka. Tuurin merkittävimpiä roolisuorituksia näyttämöllä olivat "Seitsemän veljeksen" Timo, "Nummisuutarien" Teemu ja eno Sakeri, Mikko Vilkastus sekä useat Shakespearen näytelmien narrit. Hän myös esiintyi Kansallisteatterin vierailuilla Tukholmassa, Kööpenhaminassa ja Wienissä.
Oke Tuurin elokuvaura alkoi avustajatehtävällä elokuvassa "Ne 45 000" (1933). Hän esiintyi yhteensä noin neljässäkymmenessä elokuvassa vuosina 1933–1960. Ensimmäiset merkittävät sivuosat hän teki 1930-luvulla; näitä olivat merivartija Haanpää elokuvassa "VMV 6", "Kurittoman sukupolven" Kali Varavaara ja "Nummisuutarien" Iivari. Toisen maailmansodan jälkeen Tuuri jatkoi koomisten tyyppien esittäjänä elokuvissa, kuten "Pontevat pommaripojat" (1949), "Kalle-Kustaa Korkin seikkailut" (1949), "Rantasalmen sulttaani" (1953) ja "Muuan sulhasmies" (1956). Hänen viimeisekseen jäänyt elokuvansa oli "Kankkulan kaivolla" (1960), jossa hän tulkitsi radiosta tutun roolinsa Tippavaaran vanhaisäntänä.
Tunnetuimmat roolinsa Tuuri teki Radioteatterissa. Nimimerkki Outsiderin kirjoittamassa jännityskuunnelmasarjassa "Kalle-Kustaa Korkin seikkailuja" Tuuri esitti savolaista ”ähväärimiestä” Pekka Lipposta. Antero Alpolan ja Aune Haarlan kirjoittamassa radiohupailussa "Kankkulan kaivolla" hänen roolinsa oli 105-vuotias, pontikkaa keittelevä Tippavaaran vanhaisäntä. Tuuri myös levytti muutamia lauluja Tippavaaran isäntänä, ja kiersi isännän hahmossa 1960-luvun alussa Niilo Tarvajärven show’n ”Tarvan riemukkaan ratsutallin” kera ympäri Suomea. Tarvajärvi otti ratsastuskilvalla mittaa Tippavaaran isännästä Esa Pakarisen Impi Umpilammen viihdyttäessä yleisöä.
Tuuri näytteli myös televisiotuotannoissa, kuten Samuel Hackettia minisarjassa "Noita" (1961) ja Annasia televisioelokuvassa "Herrat tuomarit" (1970).
Yksityiselämä.
Oke Tuuri avioitui Elma Helmisen kanssa vuonna 1938. Hän kuoli 67-vuotiaana ja hänet on haudattu Helsinkiin Malmin hautausmaalle.
Hadrianus V

Hadrianus V (syntyjään Ottobuono de' Fieschi) (s. n. 1205 Genova, Italia – 18. elokuuta 1276) oli paavina 11. heinäkuuta 1276 – 18. elokuuta 1276. Vuosina 1243 – 1254 paavina hallinnut Innocentius IV oli Hadrianus V:n setä ja juuri tämän ansiosta Hadrianus V aikanaan pääsi kardinaaliksi. Hadrianuksen seuraaja oli Johannes XXI.
Hadrianus V oli n. 71-vuotias noustessaan paavinistuimelle. Hadrianus V oli (virallisesti) 186. paavi.
Lauri Haarla

Lauri Sulo Armas Haarla (sukunimi vuoteen 1906 Harberg, 18. helmikuuta 1890 Korpilahti – 24. lokakuuta 1944 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja historianopettaja. Hän oli tehtailija Rafael Haarlan veli. 
Henkilöhistoria.
Haarlan vanhemmat olivat maanviljelijä ja kauppias Elis Achates Harberg ja Edla Aurora Arvelin. Hän pääsi ylioppilaaksi Tampereen Reaalilyseosta vuonna 1910 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1915 ja maisteriksi 1920. Haarla toimi Karkkilan yhteiskoulun johtajana 1916−1917, Jyväskylän kauppakoulun vt. johtajana 1917−1918 ja Parikkalan yhteiskoulun johtajana 1918−1919, Helsingin vanhan suomalaisen yhteiskoulun vt. opettajana 1920−1921 ja Helsingin Maanviljelyslyseon eli sittemmin Lapinpuiston yhteislyseon opettajana vuodesta 1920 ja johtajana 1921−1924. Työväen akatemian opettaja Haarla oli vuodesta 1929. Hän toimitti aikakauslehteä "Ultra" 1922 ja "Näyttämö" 1923−1925 ja toimi useiden lehtien teatteri- ja kirjallisuusarvostelijana. Hän kuului myös Suomen Näytelmäkirjailijaliiton johtokuntaan ja toimi liiton puheenjohtajana 1923–1933.
Lauri Haarla oli ensin naimisissa vuodesta 1918 Tyyne Armida Lörpyksen kanssa, josta hän erosi. Vuodesta 1930 hän oli naimisissa Tyyne Elina Kosusen eli näyttelijä Tyyne Haarlan kanssa, joka oli Emil Erik Junton leski. Jälkimmäisestä avioliitosta syntyi poika, näyttelijä ja teatteriohjaaja Saulo Haarla.
Haarla on haudattu vaimonsa Tyynen ja poikansa Saulon viereen Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Kirjallinen tuotanto.
Haarla kirjoitti historiallisia näytelmiä ja romaaneita, joista osalla oli yhtymäkohtia hänen veljensä omistamaan Laukon kartanoon. Häntä pidetään yhtenä suomen ensimmäisistä varsinaisista ekspressionisteista.
Haarla aloitti uransa vuonna 1919 sisällissota-aiheisella runokokoelmalla "Saarretun näkyjä". Pian hän kuitenkin siirtyi kirjoittamaan näytelmiä. Taruaiheisissa näytelmissä "Hanuumanin tytär" ja "Lemmin poika" näkyy saksalaisesta ekspressionismista saadut vaikutteet, ja Haarla kehitteleekin niissä dekoratiivista ja rytmillistä kerrontaansa. Seuraavassa kuudessa vuodessa hän kirjoitti sarjan yhteiskunnallisia sekä historiallisia aiheita käsitteleviä näytelmiä. Yksi näistä teoksista on "Juudas", jota pidetään "Aamulehden" mukaan yhtenä hänen parhaista töistään. "Juudaksessa" Haarla käsittelee Kustaa III:n ja Anjalan liiton aikoja.
Haarlan esikoisromaani "Syylliset ja syyttömät" julkaistiin vuonna 1929. Kirja kuvaa suomalaisen yhteiskunnan kehitystä 1900-luvun alusta sisällissotaan. Seuraavana vuonna ilmestyi liike-elämästä kertova "Halveksittu mies", josta Jorma Nortimo myöhemmin ohjasi varauksellisen vastaanoton saaneen elokuvasovituksen. "Halveksitun miehen" jälkeen Haarlan tuotannossa alkoivat taas näkyä historialliset aiheet. Hän teki runsaasti taustatyötä romaaniensa eteen ja käytti siihen paljon aikaa. Kirjoittaessaan "Ritvalan ilovalkeita" hän vieraili paikan päällä tutustumassa kertomuksensa miljööseen. Haarlan viimeiseksi teokseksi jäi "Portinsärkijä", romaani nuoresta Yrjö Maunu Sprengtportenista.
Akiva Goldsman

Akiva Goldsman (s. 7. heinäkuuta 1962) on yhdysvaltalainen elokuvakäsikirjoittaja ja -tuottaja. Hänen filmografiaansa kuuluu tunnettuja elokuvia kuten "I, Robot" ja "Kaunis mieli". Hän on myös kirjoittanut "Da Vinci -koodin" elokuvakäsikirjoituksen ja on vastuussa myös vähemmän menestyksekkäistä elokuvista "Batman &amp; Robin" sekä "Lost in Space – matkalla avaruuteen".
Goldsman sai Golden Globe-palkinnon vuonna 2002 "Kaunis mieli" -elokuvan käsikirjoituksesta.
Xen

Xen on Cambridgen yliopistossa kehitetty avoimen lähdekoodin vapaa "hypervisor"-virtualisointiohjelmisto. "Hypervisor" mahdollistaa useiden käyttöjärjestelmien ajamisen samalla tietokoneella. Tällöin yksi käyttöjärjestelmä toimii isäntänä (host) ja muita ajetaan sen päällä virtuaalikoneina. Virtuaalikone voidaan pysäyttää tiedostoon ja jatkaa sen suoritusta myöhemmin, tai siirtää se toiselle tietokoneelle. 
Tuettuihin alustoihin kuuluvat x86-, x86-64- ja ARM-arkkitehtuurit.
Tukea on kehitetty myös IA-64 (poistettu ylläpitämättömänä) ja PowerPC-arkkitehtuureille.
Xen toimii ohjelmistotasolla ja siinä ajettavia käyttöjärjestelmiä täytyy muuttaa niiden ajamiseksi Xenin alla, jota kutsutaan paravirtualisoinniksi. Xen-tuki on lisätty Linux-ytimeen versiossa 3.0.
Linux-käyttöjärjestelmistä Fedora Core, RHEL 5 ja Novell SLES 10 tukevat toiminnallisuutta, kuten myös NetBSD. Sunin Solaris tukee sitä ja Microsoft Longhorn-versiossaan. 
Red Hat ja Novell ovat ottaneet Xen-ohjelmiston mukaan tuotteisiinsa.
Vuonna 2007 Citrix Systems osti Xenin kehittäjän XenSourcen.
Xeniä kehittävä Xen Project on vuodesta 2013 lähtien ollut Linux Foundationin yhteistyöprojekti.
Xenin merkittäviin käyttäjiin kuuluu pilvipalveluita tuottava Amazon Web Services.
Vuonna 2020 ilmoitettiin projektin virallisesti tukevan 64-bittistä ARM-suoritinta Raspberry Pi 4 -alustalla. Tuki alustalle on lisätty Linux-ytimen versioon 5.9.
Myrskylä Suomen sodassa

Myrskylä joutui Suomen sotaan jo alkuvaiheessa, koska Liljendal oli lähellä Hattujen sodan tuloksena muodostunutta rajaa. Venäläiset hyökkäsivät kenraaliluutnantti Pjotr Ivanovitš Bagrationin komennossa Kouvolaan nykyään kuuluvasta Iitin Keltistä (21. divisioona), Kuusankoskelta, Elimäen Anjalasta sekä Aleksei Ivanovitš Gortšarovin komennossa Ruotsinpyhtään Ahvenkoskelta (17. divisioona). Bagrationin 21. divisioonalla oli noin neljä pataljoonaa kussakin kolmesta läpimenokohdasta rajanylityksen alkaessa.
Sotatoimet Myrskylässä.
Ruotsalaisten joukkojen viivyttäessä eteneviä venäläisiä joukkoja joutui Myrskylän Muttila tapahtumien kohteeksi 1808. Eversti Carl Johan Adlercreutzin komentama 2. prikaati joutui kosketukseen venäläisten kanssa Koskenkylässä, Kuuskoskella ja Orimattilassa.
Eversti August Fredrik Palmfeltin komentamaan 1. prikaatiin kuuluva, everstiluutnantti Carl Johan Stjernvallin komentama Porin läänin jalkaväkirykmentti saapui Myrskylään 22.2.1808. Seuraavana päivänä hän ja I pataljoonan komentaja majuri Eek lähtivät Koskenkylään, koska venäläisten kuultiin olevan jo Liljendalissa. Kapteeni Bremenin komppanian käskettiin siirtyä etuvartioon Liljendalin tien varrelle Muttilaan, minne hyökkäsi Nikolai Aleksejevitš Tutškovin komentama 3.os/21.divisioona Hardomin suunnasta. 
24.2. hyökkäsi ruhtinas Aleksei Ivanovitš Gortšarovin komentama 17. divisioona Muttilassa ja Artjärvellä Pjotr Ivanovitš Bagrationin komentama 21. divisioona. Porin rykmentti ja Uudenmaan rykmentin neljä eskadroonaa vastustivat hyökkäystä menestyksellä, mutta sivustojensa saarrostusvaaran vuoksi vetäytyivät. 
26.2. hyökkäsivät venäläiset jo pohjoisessa Orimattilassa, mutta yöhön venyneessä taistelussa Orimattilan Käkelään sijoittuneet Porin rykmentin pääosat torjuivat hyökkäyksen. Koskenkylässä Hans Henrik Gripenberg ja Georg Carl von Döbeln Uudenmaan rykmentin rakuunapataljoonan kanssa puolustautui menestyksellä, mutta he joutuivat vetäytymään etelään Porvooseen.
Adlercreutz pyrki tehokkaaseen vastarintaan, mutta lopulta ruotsalaisten joukkojen oli vetäydyttävä pohjoiseen. Suomenlinnan antautumisen jälkeen, minkä ennakkoehtona oli ollut tieto siitä, ettei Ruotsista varmasti ole tulossa apujoukkoja Suomeen voimatekijöiden muuttuminen venäläisten eduksi Etelä-Suomessa vahvistui, mikä demoralisoi puolustajia.
Tuloksena venäläisten menestyksestä jotkut talonpojat ehtivät jo 23.10.1808 vaadittaessa vannomaan uskollisuudenvalan Venäjän keisarille. Kuitenkin jo marraskuussa 1808 Uudenmaan rykmentin rakuunat palasivat majoitutettaviksi Myrskylään. Kapteeni Sturmer siirtyi Myrskylään joulukuussa porvoolaisten ansioista hopeapokaalilla palkitsemana.
Muistomerkki.
Pernajan taistelun ja Myrskylässä Muttilan sodaksi kutsuttujen tapahtumien muistoksi Uudenmaan prikaati pystytty 4.9.1965 luonnonkivisen muistomerkin Kuuskoskelle Pernajan, Liljendalin ja Myrskylän taisteluissa kaatuneille.
Satoshi Tajiri

Satoshi Tajiri (, s. 28. elokuuta 1965 Tokio) on japanilainen videopelisuunnittelija, joka on tullut tunnetuksi luomastaan "Pokémon"-pelisarjasta.
Elämäkerta.
Satoshi Tajiri vietti lapsuutensa Tokion Setagayassa. Hänen isänsä oli Nissanin autokauppias ja äiti kotiäiti. Tajiri rakasti hyönteisten metsästystä lammista, metsistä ja niityiltä. Hän pyrki aina löytämään uusia hyönteisiä ja keksi uusia tapoja houkutella niitä luokseen. Hyönteisinnostuksen vuoksi hänen ystävänsä tapasivat kutsua Tajiria ”ötökkätohtoriksi”.
Tajiri ei pitänyt koulusta. Hänen isänsä halusi hänestä sähkömiehen, toisin kun Tajiri itse. 1970-luvulla hänen rakastamansa niityt ja lammet peitettiin pysäköintihalleilla ja asunnoilla. Tajiri halusi antaa lapsille mahdollisuuden metsästää hyönteisiä kuten hän oli lapsena tehnyt, ja ajatus Pokémonista alkoi syntyä. Tajiri päätyi pelien pariin opiskellessaan teknisten alojen koulussa, jolloin hän käytti kaiken aikansa pelihalleissa. Paikallinen pelihalli antoikin kovalle fanille kotiin vietäväksi oman "Space Invaders" -kolikkopelin.
Vuonna 1981 Tajiri osallistui Segan peli-ideakilpailuun. Hänen ehdotuksensa, toimintapeli "Spring Stranger", pärjäsi kilpailussa, vaikkei voittanutkaan. Tajiri oli videopeli-fanzine "Game Freakin" pääasiallinen toimittaja. Lehti ilmestyi vuodesta 1981 noin vuoteen 1986. Lehden kuvittaja oli Ken Sugimori, joka myöhemmin piirsi alkuperäisten Pokémon-hahmojen kuvat. "Game Freak" -lehdestä kehittyi videopeliyhtiö ja 1980-luvun alussa Game Freak kehitti ja julkaisi ensimmäisen pelinsä "Quintyn". Vuonna 1991 Tajiri löysi Game Boyn. Nähdessään ensi kerran Game Boyn linkkikaapelit hän kuvitteli hyönteisten ryömivän niitä pitkin, ja idea Pokémonista syntyi. Peliyhtiö Creatures, Inc. tuki Tajiria pelin kehittelyssä.
Tajiri vietti seuraavat kuusi vuotta työstäen Pokémonia. Tänä aikana hän ystävystyi Shigeru Miyamoton kanssa, ja Miyamotosta tuli Tajirin opettaja. Ensimmäiset Pokémon-pelit julkaistiin Japanissa 1996 nimillä "Pocket Monster aka" ja "midori" sekä lännessä vuonna 1998 nimillä "Pokémon Red" ja "Blue".
"Time"-lehdessä Tajiria on kuvailtu otakuksi, joka sulkeutuu yhteiskunnan ulkopuolelle. Hän työskentelee usein 24 tuntia yhtäjaksoisesti ja nukkuu sitten 12 tuntia.
Piotr Giza

Piotr Giza (s. 28. helmikuuta 1980 Krakova) on puolalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän pelaa maansa pääsarjassa KP Legia Varsovan joukkueessa. Hän on 179 senttimetriä pitkä.
Giza aloitti uransa miesten tasolla vuonna 1998 Kabel Krakovan joukkueessa. Sieltä hän siirtyi vuonna 2000 Świt Krzeszowiceen, missä pelasi vuoteen 2002 saakka ennen siirtoaan KS Cracoviaan. Puolan pääsarjassa hän debytoi 30. heinäkuuta 2004 ottelussa Zagłębie Lubinia vastaan. Vuonna 2007 hän siirtyi KP Legia Varsovaan.
Puolan maajoukkueessa Giza pelasi ensimmäisen ottelunsa 27. huhtikuuta 2005 Meksikoa vastaan. Hän on pelannut viisi maaottelua . Giza oli mukana vuoden 2006 Saksan MM-lopputurnauksessa mutta ei pelannut yhtään ottelua.
Nelilaskin

Nelilaskin on nimensä mukaisesti laskin, joka pystyy suorittamaan neljä peruslaskutoimitusta (yhteen-, vähennys-, kerto- ja jakolaskun). Usein nelilaskimissa voi olla myös muutamia lisätoimintoja, kuten neliöjuuren otto sekä mahdollisuus tallettaa luku muistiin. 
Mekaaniset nelilaskimet.
Mekaaniset nelilaskimet edelsivät nykyaikaisia laskimia. Original-Odhner ja Brunsviga olivat Suomessakin paljon käytettyjä. Ruotsalaista syntyperää oleva Willgodt Odhner kehitteli vuosikausia laskukonettansa ja aloitti sen sarjatuotannon Pietarissa Pietariin vuonna 1890. Hänen perillisensä siirsivät tuotannon lokakuun vallankumouksen jälkeen Göteborgiin ja yrityksen nimeksi tuli tällöin AB Original-Odhner.
Osoitinpiikkiensä takia piikkisiaksikin kutsutun mekaanisen nelilaskimen eli aritmometrin käyttö tapahtuu seuraavasti. Osoitinpiikeistä, joissa ykköset ovat oikealla ja kasvavat kymmenkertoimet vasemmalla, valitaan ensimmäinen luku ja pyöräytetään se kammesta tulosriville. Valitaan uusi luku ja yhteenlaskettaessa pyöräytetään kampea myötäpäivään tai vähennyslaskussa vastapäivään. Summa tai erotus saadaan tulosriville. Kertolaskussa valitaan kerrottava ja kampea pyöritetään kertojan määrän verran myötäpäivään. Jakolaskussa tehdään vastaavasti, mutta kampea pyöritetään vastapäivään. Jäljelle jäävä jaettavaa pienempi luku on mahdollinen jakojäännös. Laskin näyttää kampien kiertokertojen määrän. 
1950-luvulla monet mekaaniset nelilaskimet saivat muoviset näppäimet ja kuoret, Original-Odhnerin tuotannon lakatessa 1970-luvulla se oli silti mekaanisesti samanlainen kuin 1900-luvun alussa.
Elektroniset nelilaskimet.
Ensimmäiset pöytäkoon elektroniset nelilaskimet olivat elektroniputkia käyttävät Anita Mk VII ja Anita Mk VIII (1961). Ensimmäisiä transistoria käyttäviä pöytäkoon nelilaskimia olivat IME 84 (1964) ja Sharp Compet CS10A (1964).
Elektroniset nelilaskimet yleistyivät 1970-luvun puoliväliin mennessä. Nelilaskinten lisäksi markkinoille tuli monipuolisempia funktiolaskimia. 1970-luvun alkupuolella saattoi Suomessa funktiolaskimen hinta olla jopa 1 500 markkaa, mikä oli etelänmatkan hinta. Ensimmäiset elektroniset laskimet käyttivät LED-näyttöjä ja kuluttivat runsaasti paristoa. 1970-luvun puolivälissä niin digitaalisissa kelloissa kuin taskulaskimissakin siirryttiin käyttämään virtaa vähemmän kuluttavaa nestekidenäyttöä, jolloin kyettiin tekemään pienemmillä paristoilla toimivia taskulaskimia.
Funktiolaskin

Funktio- eli tieteislaskin on laskin, jolla peruslaskutoimitusten lisäksi on mahdollista suorittaa myös monimutkaisempia operaatioita. 
Näitä ovat esimerkiksi potenssiin korotukset, juuren otot, logaritmit ja trigonometriset funktiot. Ympyrän piiriä tai pinta-alaa laskettaessa voi hyödyntää laskimeen ohjelmoitua piin arvoa. Funktiolaskimia, joissa on iso näyttö ja jotka kykenevät esimerkiksi piirtämään funktioiden kuvaajia, kutsutaan yleisesti graafisiksi laskimiksi. Graafiset laskimet ovat tyypillisesti myös ohjelmoitavia laskimia.
Alun perin tieteistaskulaskimia kutsuttiin teknisiksi taskulaskimiksi, joista suosittuja olivat 1970-luvun alussa LED-näyttöiset Texas Instrumentsin laskimet, jotka korvasivat vähäisissä laskuissa keskustietokoneita ja laskutikkuja funktiotoimintojensa vuoksi. Kun funktioiden määrä suureni, alettiin puhua tieteislaskimista. Tieteislaskinten yleistyttyä niistä alettiin käyttää nimitystä funktiolaskin, jotta ne olisivat erottuneet nelilaskimista, joissa on yhteen-, vähennys-, kerto- ja jakolaskun lisäksi yleensä neliöjuurenotto, toiseen potenssiinkorotus sekä prosenttilasku.
Historia.
Varhaiset tieteislaskimet kuten vuonna 1968 julkaistu HP 9100 olivat pöydällä pidettäviä. Laskimen ominaisuuksiin kuuluivat logaritmit (luonnolliset ja kymmenkantaiset), neliöjuuri ja trigonometriset toiminnot sekä ohjelmoitavuus.
Vuonna 1972 julkaistu HP-35 oli ensimmäinen kädessä pidettävä tieteislaskin. Vuonna 1972 julkaistu Texas Instrumentsin SR-10 oli "puoli-tieteislaskin", joka oli suunnattu nelilaskimen ja HP-35:n väliseen alueeseen "elektronisena laskutikkuna".
Jan Klenberg

Jan Gottfrid Klenberg (22. lokakuuta 1931 Mikkeli – 28. elokuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen amiraali. Hän toimi puolustusvoimain komentajana 1. maaliskuuta 1990 – 1. marraskuuta 1994. Hän oli ensimmäinen meriupseeri kyseisessä virassa. Klenberg toimi myös merivoimien komentajana vuosina 1980–1983 vara-amiraalin arvossa. Myös Klenbergin isä Gotthelm ja veli Bo olivat upseereita, ja Bo toimi muun muassa merivoimien komentajana.
Ura.
Sukutausta vaikutti Jan Klenbergin uranvalintaan: hänen molemmat isoisänsä olivat merikapteeneita. Klenberg valmistui merivoimien upseeriksi Merisotakoulusta vuonna 1951 ja suoritti yleisesikuntaupseerikurssin vuonna 1961. Uransa alussa hän toimi 1. lippueen nuorempana upseerina 1951–1955. Vuosina 1956–1959 hän palveli viirikön päällikkönä merivoimissa ja moottoritykkivenelaivueen komentajana 1961–1962. Merisotakoulussa ja Sotakorkeakoulussa hän opetti 1963–1964. Puolustusneuvoston yleissihteerin apulaisena hän toimi 1965–1971. Puolustusvoimien virkojen lisäksi hän toimi sotilasurallaan tutkijana Harvardin yliopistossa vuosina 1966–1967. Silloisessa Laivastolippueessa (nyk. Rannikkolaivasto) hän toimi vartiolaivueen komentajana 1971–1972. 
Sotakorkeakoulun maanpuolustuskursseja Klenberg johti 1973–1977. Pääesikunnan komento-osaston päällikkönä hän toimi 1977–1978 sekä komentopäällikkönä 1978–1979. Merivoimien puolustushaarakomentajuutta 1980–1983 seurasi vaihe pääesikunnan päällikkönä 1983–1989, minkä jälkeen hän toimi puolustusvoimien komentajana 1990–1994. Klenberg oli ensimmäinen meriupseeri puolustusvoimien komentajana.
Tunnustukset.
4. heinäkuuta 2007 tasavallan presidentti Tarja Halonen myönsi Klenbergille Vapaudenristin ritarikunnan suurristin, joka on toiseksi korkein kunniamerkki presidenteille annettavan Suomen Valkoisen ruusun suurristin ketjuineen jälkeen.
Lisäksi Klenbergille on myönnetty muun muassa seuraavat kunniamerkit:
Tämän lisäksi lukuisia kotimaisia rinnassa kannettavia kunnia- ja ansiomerkkejä. 
Muuta.
Vuonna 2006 Klenberg totesi "Ruotuväki"-lehden haastattelussa, että Suomen tulisi harkita vakavasti liittymistä sotilasliitto Natoon. Syksyllä 2016 hän arvioi, että idän ja lännen suhteiden huonontumisen ja Yhdysvaltain presidentinvaalien arvaamattomuuden takia asiassa on syytä odottaa ja samalla vahvistaa omaa puolustusta; Natoon olisi hänen mukaansa ollut edullisinta liittyä heti kylmän sodan päätyttyä.
Graafinen laskin

Graafinen laskin on funktiolaskin, jossa on iso näyttö ja jolla pystytään esimerkiksi piirtämään funktioiden kuvaajia. Muita toimintoja ovat esimerkiksi yhtälöiden ja yhtälöryhmien ratkaiseminen sekä matriisilasku. Ohjelmat voi laatia joko laskimella tai tietokoneella, jolta ohjelma siirretään laskimeen.
Graafiset laskimet yleistyivät opiskelijoiden keskuudessa 1990-luvun puolivälissä
Graafiset laskimet ovat tyypillisesti myös ohjelmoitavia laskimia.
Dandy

Dandy, suomeksi keikari, on mieshenkilö, joka huolehtii erityisesti ulkoisista ja fyysisistä ominaisuuksistaan sekä pyrkii hienostuneeseen kielenkäyttöön ja vapaa-ajan sivistyneisiin harrastuksiin. Jotkut dandyt, eritoten Isossa-Britanniassa 1700- ja 1800-lukujen taitteessa, tavoittelivat kovasti aristokraattista olemusta, jopa kaikkein tavallisimman kansan parista tulleet. Tämän vuoksi dandyismi on usein yhdistetty jonkinlaiseen snobismiin.
Dandyismin synty voidaan liittää vallankumoukselliseen 1790-lukuun sekä Pariisissa että Lontoossa. Heini Wellingin mukaan se toimi usein aristokratian keinona erottautua alemmista luokista porvariston nousun leimaamalla vuosisadalla. Toisaalta dandy on nähty myös alemmasta yhteiskuntaluokasta tulleena keikarina.
Tunnettuja dandyjä olivat muun muassa Benjamin Disraeli, Charles Baudelaire, James McNeill Whistler, Beau Brummell, Oscar Wilde ja Robert de Montesquiou.
Sanan etymologiaa.
Sana "dandy" ilmenee ensimmäisen kerran noin vuonna 1780 skotlantilaisessa balladissa, mutta ei sanan myöhemmän merkityksen kaltaisena. Tässä esimerkkitapauksessa voi olla kyseessä lyhennys sanasta "jack-a-dandy", josta tuli muotikäsite Napoleonin sotien aikana. Ajankohdan slangissa termi erosi "fob"-käsitteestä, jolla tarkoitettiin vain yläluokkaisesti pukeutuvaa ja käyttäytyvää kansanmiestä. 
Nykyisin hyvin pukeutuvaa ja itsestään huolehtivaa miestä voidaan kutsua dandyksi, joskaan dandyismi ei rajoitu aina pelkästään ulkokuoreen. Charles Baudelairen mukaan dandyismi on minän palvontaa.
Fūjin

Fūjin () on japanilaisessa mytologiassa ja sittemmin šintolaisuudessa esiintyvä tuulen "kami". Hänet on usein esitetty ukkosen kamin Raijinin vastinparina, demonin kaltaisena, sarvekkaana ja vihaisena hahmona. Hän kantaa säkkiä, jonka suusta tuulet puhaltavat.
Tuulet toivat mukanaan sateita, joista maatalous oli riippuvainen, mutta toisaalta myös vaarallisia taifuuneja. Monissa pyhäköissä Fūjinia palvottiin tuulen aiheuttamien vahinkojen välttämiseksi. Historiallisesti merkittävä tuulen kamille omistettu pyhäkkö oli Tatsuta-jinja Naran prefektuurissa, jonka rituaalit on kirjattu jo 900-luvun "Engishikiin". Fūjinia juhlistavan festivaalin ("matsuri") vietto alkoi 600-luvulla keisari Tenmun valtakaudella ja se pidettiin kahdesti vuodessa. Ilmeisesti ajateltiin, että länsituuli puhalsi Yamaton tasangolle tätä kautta. Myös Isen pyhäkössä on Fūjinille omistettu erillispyhäkkö ("betsugū"). Kun taifuuni tuhosi Japaniin hyökkäävät Mongolit 1200-luvulla, jumalallisen tuulen ("kamikaze") sanottiin saaneen alkunsa sieltä.
Guimarães

Guimarães () on kunta ja kaupunki Portugalin pohjoisosassa Bragan piirissä. Vuoden 2001 väestönlaskennassa siellä oli 38 265 asukasta. Arvio vuodelle 2010 on 43 620 asukasta.
900-luvulla syntynyt kaupunki tunnetaan Portugalin synnyinsijana. Guimarãesissa syntynyt kreivi Alfonso Henriques julisti Portugalin itsenäiseksi ja itsensä Alfonso ensimmäiseksi, Portugalin ensimmäiseksi kuninkaaksi 24. kesäkuuta 1128.
Guimarãesin taistelussa 24. kesäkuuta 1128 kohtasivat kreivi Alfonson joukot ja hänen äitinsä Léonin Teresan joukot. Taistelupaikka oli São Mamede -sola. Äidin ja pojan valtataistelu oli alkanut edellisenä vuonna, kun Kastilian kuningas oli nimittänyt Alfonson Portugalin maakunnan käskynhaltijaksi. Teresaa ei huolittu tehtävään, koska hänen tiedettiin tavoittelevan riippumatonta Portugalia. Asiat kääntyivät kuitenkin päinvastaisiksi, kun poika ei tunnustanut Kastilian yliherruutta, ja Teresa määrättiin palauttamaan alue Kastilian osaksi. Taistelu päättyi Alfonso Henriquesin voittoon ja Portugalista tuli itsenäinen.
Kaupungin historiallinen keskusta lisättiin vuonna 2001 Unescon maailmanperintöluetteloon historiallisten keskiaikaisten muistomerkkiensä ansiosta. Kaupungissa on kelttien 300-luvulla eaa. rakentaman Citânia de Briteiros -linnakkeen jäänteet. Guimarãesin linna oli Portugalin kuninkaan asuntona ja Guimarães maan pääkaupunkina noin sadan vuoden ajan, vuoteen 1255 asti. Myöhemmin linna oli vankilana. Guimarães oli Euroopan kulttuuripääkaupunki vuonna 2012.
Kaupungissa toimii Minhon yliopisto. Kaupungin jalkapallojoukkue Vitória SC pelaa Portugalin korkeimmalla sarjatasolla.
Kantatie 88

Kantatie 88 on Raahesta (Saloisista) Vihannin, Pulkkilan, Piippolan, Pyhännän ja Vieremän kautta Iisalmeen kulkeva kantatie. Tien pituus on 191 kilometriä. Tie on hyvälaatuinen ja kaksikaistainen. Pulkkilan ja Iisalmen välinen osuus tiestä on osa lyhintä päätieyhteyttä Oulun ja Kuopion kaupunkien välillä, mutta sen liikennemäärät ovat melko pienet. Tätä osuutta on myös ehdotettu muutettavaksi valtatieksi. Tiellä on varalaskupaikka noin 17 kilometrin päässä Vieremältä. Tie tunnetaan kansan keskuudessa Malmitien nimellä. Tiellä on yksi ohituskaistaosuus Salahmilla.
Historiaa.
Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä Iisalmen ja Pulkkilan välinen tie nimettiin valtatieksi 19. Saloisten ja Pulkkilan välinen tie on rakennettu pääosin 1960-luvulla, ja vuonna 1971 se nimettiin kantatieksi 88. Vuoden 1996 tienumerouudistuksessa myös Iisalmen ja Pulkkilan välisen tien luokka alennettiin kantatieksi. Tämä on Suomen tiehistorian ainoa kerta, kun jokin tieosuus on valtatienä lakkautettu muun syyn kuin alueluovutusten tai uuden linjauksen (esimerkiksi moottoritien valmistumisen) vuoksi.
Nykyisin valtatie 19 on Jalasjärven ja Jepuan välinen tie.
Bragan piiri

Bragan piiri sijaitsee Portugalin luoteisosassa. Piirin pääkaupunki on Braga. Pohjoisessa rajana on Viana do Castelon piiri, idässä Vila Realin piiri ja etelässä Porton piiri. Piirin kokonaispinta-ala on 2 706,2 km² ja väkiluku 839 634 (vuonna 2014).
Piiri koostuu neljästätoista kunnasta:
Nilootit

Nilootit on yhteisnimitys lukuisille Afrikan koillisosasta, Niilijoen seudulta lähtöisin oleville kansoille, joiden pääasiallinen asuma-alue sijaitsee tätä nykyä Sudanin, Etelä-Sudanin, Kenian, Ugandan, Somalian, Egyptin ja Eritrean maiden alueilla. Vanhastaan niloottien on katsottu polveutuvan seemiläisistä tai haamilaisista, ja heidän on katsottu olevan ruumiinrakenteeltaan pitkiä ja hoikkia. He puhuvat nilosaharalaisia kieliä. Tunnettuja niloottikansoja ovat muun muassa dinkat, kalenjinit, luot, maasait, nuerit, himat ja turkanat. 
1900-luvun lopussa nilootteja oli noin seitsemän miljoonaa.
Urbanus V

Autuas Urbanus V (syntymänimeltään Guillaume de Grimaud, 1310 – 19. joulukuuta 1370 Avignon Ranska) oli paavina 28. syyskuuta 1363 – 19. joulukuuta 1370. Hän suosi koulutusta ja kehitti hallintoa.
Urbanus kuului nuorena benediktiineihin, ja hän oli apottina kahdessa luostarissa. Tultuaan valituksi paaviksi alkoi Saksan keisari painostaa häntä, jotta hän päättäisi paavien alentavan Avignonin vankeuden ja palaisi Roomaan. Urbanus palasikin Roomaan 1367, jossa hänet otettiin riemulla vastaan. Hän kuitenkin pelkäsi valtansa hupenemista Ranskassa ja lähti takaisin Avignoniin syyskuussa 1370. Urbanus kuoli Avignonissa jo saman vuoden joulukuussa.
Martin Barre

Martin Lancelot Barre (s. 17. marraskuuta 1946) on englantilainen sähkökitaristi, joka on rockyhtye Jethro Tullin jäsen. Barre on laulaja-huilisti Ian Andersonin jälkeen Jethro Tullin pitkäaikaisin jäsen kuuluttuaan yhtyeeseen sen vuonna 1969 julkaistusta toisesta albumista "Stand Up" lähtien. Barren soittotyyliä verrataan monesti Jeff Beckin ja Eric Claptonin tyyleihin.
Barren instrumentti oli aluksi saksofoni, jota hän soitti 1960-luvulla birminghamilaisessa The Moonrakers -yhtyeessä. Myöhemmin kokoonpano muutti nimensä The Motivationiksi. Ryhmä esiintyi useita kertoja Lontoon maineikkaalla Marquee-klubilla ja lämmitteli kerran menestysyhtye Creamia. Hieman tämän jälkeen yhtye vaihtoi jälleen nimensä, tällä kertaa muotoon The Penny Peeps. Vuonna 1968 Barre vaihtoi soittimensa kitaraan, ja samana vuonna yhtye julkaisi kaksi singleä. Toinen single oli "Model Village", jolla Barre soittaa jo melko säväyttävän kitarasoolon. Yhtye vaihtoi taas nimensä, tällä kertaa Getshemaneksi.
Barre kuuli joulukuu]]ssa 1968 huhuja, että eräs hänen suosikkiyhtyeistään, Jethro Tull, etsi sopivaa kitaristia. Barre meni koe-esiintymiseen ja sai paikan. Jethro Tullin johtohahmo Ian Anderson on myöhemmissä haastatteluissaan kertonut Barren hermoilleen koe-esiintymisessä ja oli jopa unohtanut sähkökitaransa vahvistinjohdon kotiin.
Barren kitarasoolo Jethro Tullin hittikappale Aqualungissa on äänestetty useaan otteeseen yhdeksi rockhistorian parhaista.
Kyynärpää

Kyynärpää (lat. "cubitus") on kohouma käsivarressa. Sen muodostaa olkaluun sekä kyynärluun ja värttinäluun välinen kyynärnivel, jossa kyynärluu koukistuu ja ojentuu olkaluuta vastaan ja värttinäluu kiertyy kyynärluuta vastaan. Kyynärnivel muodostuu kolmesta nivelestä: olka-värttinäluunivel, olka-kyynärluunivel ja ylempi värttinä-kyynärluunivel. Olka-värttinäluunivel yhdistää olkaluun värttinäluuhun, olka-kyynärnivel yhdistää olkaluun kyynärluuhun ja ylempi värttinä-kyynärluunivel yhdistää värttinä- ja kyynärluun proksimaaliset päät.
Kyynärpään liike tapahtuu vain yhdessä tasossa. Nivel onkin melko lailla stabiili rakenne, eikä esim. sijoiltaanmeno ole kovinkaan yleinen tapaturma. Suuri osa kyynärnivelen tapaturmista johtaa erilaisiin murtumiin, joista valtaosa joudutaan leikkaamaan.
Loukkaantumisvaaran takia kyynärpäät suojataan joissain urheilulajeissa erityisillä kyynärpääsuojuksilla. 
Kyynärpään vastaista taivetta kutsutaan "kyynärtaipeeksi".
Anna-Liisa Tilus

Anna-Liisa Tilus (ent. Tilus-Väisänen, o.s. Tilus) (s. 17. joulukuuta 1964 Himanka) on Ylen televisiokuuluttaja, tiedottaja ja entinen Miss Suomi.
Tilus oli TV1-televisiokanavan kuuluttaja ja TV1:n vakituinen kanavaemäntä. Hän on opiskellut tiedottajaksi ja toiminut muun muassa Seinäjoen Tangomarkkinoiden juontajana.
Vuonna 1984 Tilus voitti Miss Suomi -kilpailun 19-vuotiaana. Hän oli kilpailussa myös kuvauksellisin missi ja lehdistön ihannetyttö. Perintöprinsessoiksi valittiin Tiina Laine ja Tiina Hyvärinen. Miss Maailma -kilpailussa Tilus pääsi finaaliin.
Tilus oli naimisissa tuottaja Antti Väisäsen kanssa 1988–2013. Kaksi heidän kolmesta lapsestaan on jalkapalloilijoita, nuorempi Leo Väisänen sekä isoveli Sauli Väisänen.
Vaavi

Vaavi on elokuussa 1978 perustettu salolainen uuden aallon rockyhtye. Se on julkaissut kolme albumia, kaksi 1980-luvun alussa ja kolmannen vuonna 2017. Vaavi sijoittui vuonna 1979 Rockin Suomen-mestaruuskilpailujen Uuden aallon sarjassa toiseksi pihtiputaalaisen Ratsian jälkeen. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat esimerkiksi "Mihin jäi punk?" ja "Tytöt hymyilee". Yhtyeen tyyli oli romanttista ja verrattavissa Korroosio-, Se- ja Woude-yhtyeisiin.
Historia.
Vuonna 1978 kaksi salolaista yhtyettä, vuonna 1976 perustettu Uutiset ja Sää sekä uudempi Jawa, päättivät yhdistyä Vaavi-yhtyeeksi. Vaavi muotoutui kokoonpanoon, jossa soittivat Iku Viitanen (laulu, basso), Tommi Micklin (rummut), Kari Hipponen (kitara, taustalaulu) ja Jorma Nurminen (laulu). Lauluvastuu vaihtui kuitenkin vielä Tapio Nymanille. Ennen LP:n "Neljä nolattua neroa" (1980) levytystä Tapio Nyman kuitenkin erotettiin yhtyeestä ja tilalle otettiin laulajaksi Jawan entinen jäsen Ilkka Isotupa. Hänen kanssaan Vaavi teki vielä toisenkin LP:n "Ruusuinen tulevaisuus" vuonna 1981. Tämän jälkeen yhtye hajosi. Singleistä ja EP:istä julkaistiin yhtyeen hajoamisen jälkeen kokoelma-LP "Mihin jäi punk?".
Vaavi koottiin uudelleen vuonna 1984, ja kokoonpano julkaisi vielä kaksi singleä. Vaavi ei tällä kertaa varsinaisesti hajonnut, vaan se vain kuihtui hitaasti kasaan innostuksen puutteesta. Vaavi on sittemmin soittanut harvakseltaan joitain keikkoja, muun muassa Salon Papparockissa keväällä 2006, ja Perttelin Kurarockissa elokuussa 2008 kokoonpanolla Tapio Nyman, Mika Heinonen, Ilkka Isotupa, Kari Hipponen, Pepe Lindholm. Samalla kokoonpanolla yhtye esiintyi helmikuussa 2009 järjestetyissä Punk ja yäk! -konserteissa Tampereella sekä Helsingissä. Konsertit juhlistivat samannimisen Suomi-punkin kokoelma-albumin julkaisua. Levyllä Vaavilta on kolme kappaletta.
Vuonna 2016 Vaavilta ilmestyi vanhasta, ennen julkaisemattomasta demo- ja keikkamateriaalista koottu Romulaatikko-kokoelmalevy. Alkuvuonna 2017 yhtye ilmoitti tekevänsä uutta levyä. Vaavi kertoi myös aloittavansa keikkailun huhtikuusta 2017 alkaen. Toukokuussa 2017 ilmestyi yhtyeen kolmas albumi "Viimeinen elävä köyhä".
Hyppymiina

Hyppymiina on jalkaväkimiina, jonka toiminta perustuu sirpaleiden vaikutukseen. Hyppymiina on eräs tehokkaimmista jalkaväkimiinoista.
Toiminta.
Esimerkiksi saksalainen S-miina (Springmine) on kuuluisa ja monissa elokuvissakin nähty hyppymiina. Päälle astuttaessa miinan sisällä syttyy iskurin ja nallin avustuksella pieni viivepanos, joka palaa noin neljä sekuntia. Tämän jälkeen miinan pohjassa oleva mustaruudista koostuva hyppypanos räjähtää heittäen miinan ilmaan. Samaan aikaan syttyy noin puolen sekunnin viivepanos, joka laukaisee miinan pääpanoksen levittäen sirpaleita ja metallikuulia.
Yleinen harhaluulo on, että hyppymiina laukeaa vasta kun sen päältä poistuu siihen kohdistunut paine. Jos hyppymiinan päälle astuu, niin neljän sekunnin kuluttua miinan hyppypanos räjähtää, oli ihminen siinä päällä tai ei. Molemmissa tapauksissa kuolema on erittäin todennäköinen.
Erityisesti jalkaväkisirotemiinoissa, kuten POM 2S tai ADAM käytetään seitinohuita laukaisulankoja, jotka miina sinkoaa useiden metrien säteelle itsestään. Kun näihin lankoihin kohdistuu tarvittava veto, miina laukeaa. Lauetessaan miinan sirpaleosa sinkoaa jousen voimasta ilmaan, jossa se räjähtää noin 1,0 – 1,5 metrin korkeudella ja sirpaloituu. Hyppymiinan vaikutus on tappava vielä 15 metriin ja voi haavoittaa ihmistä vielä 30 metrin etäisyydeltä.
Kiipu

Kiipu on noin 600 asukkaan kylä valtatien 2 tuntumassa Jänhijoen varrella Jokioisten kunnassa Kanta-Hämeessä. Kylä sijaitsee noin yhdeksän kilometriä pohjoiseen Jokioisten keskustaajamasta, ja noin 15 kilometriä Forssasta luoteeseen. Vuonna 2003 Kiipu valittiin Kanta-Hämeen vuoden kyläksi.
Kiipun kylän kirjoitettu historia alkaa 1300-luvulta. Alueen ensimmäinen kartta piirrettiin 1710. Kylä levittäytyy laajalle alueelle Jänhijoen varsille, eikä varsinaista kyläkeskusta ole. Varsinainen Kiipun kylä sijaitsee noin kolmen kilometrin päässä Minkiön asemalta. Kiipun kyläyhdistyksen kylätalo, vuonna 1953 ruotsalaisten lahjoitusvaroilla rakennettu entinen kunnan terveystalo, sijaitsee Jokioisten Museorautatien Minkiön aseman naapurissa. Kyläyhdistys ja museorautatie tekevät yhteistyötä eri tapahtumissa.
Kiipun kylän pohjoisosassa Humppilan rajalla on Kiipunjärvi, jonka rannalla sijaitsevat Jokioisten seurakunnan leirikeskus ja Jokioisten kunnan uimaranta.
Seikkailuelokuva

Seikkailuelokuva on elokuvan lajityyppi, jonka tyypillisiä piirteitä ovat eksoottinen ympäristö, tutkimusmatkat, valloitukset ja valtakuntien syntyvaiheet. Seikkailuelokuvan lähisukulainen on toimintaelokuva, joka seikkailuelokuvasta poiketen korostaa toiminnan väkivaltaisuutta.
Historia.
Seikkailuelokuvan ensimmäisenä merkittävänä edustajana voidaan pitää yhdysvaltalaista 20-osaista sarjaelokuvaa "The Perils of Pauline" vuodelta 1914. Samantyylisiä sarjaelokuvia tehtiin tuolloin lukuisia. Tämän perinteen merkittävimpiä jatkajia ovat olleet "Kadonneen aarteen metsästäjät" (1984) ja "Vihreän timantin metsästys" (1984) jatko-osineen.
Maria de Medeiros

Maria Ferreira Esteves de Medeiros e Almeida (s. 19. elokuuta 1965 Lissabon) on portugalilainen näyttelijä. Hän on muusikko António Vitorino de Almeidan tytär ja näyttelijä Inês de Medeirosin sisar. 
De Medeiros muutti synnyinkaupungistaan Lissabonista vuonna 1984 Ranskaan, jossa hän asuu yhä. Hän opiskeli yliopistossa filosofiaa ja näyttämötaidetta. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli portugalinkielinen "Silvestre" (1982). Pian kuvaan tulivat ranskankieliset filmatisoinnit, muun muassa "Vertiges" (1985), "Nina" (lyhytfilmi, 1987) ja "La lectrice" (1988) Vuonna 1990 hän otti ensimmäisen englanninkielisen roolinsa filmissä "Henry ja June" ja on sittemmin esiintynyt muiden muassa elokuvissa "Pulp Fiction – tarinoita väkivallasta" (1994) ja "The Saddest Music in the World" (2004). De Medeiros on esiintynyt elokuvarooleissa lähes vuosittain 2010-luvulle asti.
Afrodisiakki

Afrodisiakki eli lemmenrohto tarkoittaa aineita, lähinnä rohtoja ja ruoka-aineita, joiden uskotaan kiihottavan lemmenviettiä. Nimi tulee kreikkalaisesta jumalattaresta Afroditesta. Osa aineista on leimattu afrodisiakiksi muotonsa ja rakenteensa takia (esimerkiksi osterit ja sarvikuonon sarvi), osa aiheuttaa turvotusta suun limakalvoilla (espanjankärpänen, chili).
Tyypillistä afrodisiakille on, että se on hiukan eksoottista ja vaikeasti hankittavissa.
New Stuyahok

New Stuyahok on kaupunki Alaskassa. Se sijaitsee Nushagakjoen rannalla noin 19 kilometriä yläjuoksuun Ekwokista ja 83 kilometriä koilliseen Dillinghamista. Kaupunki on rakennettu kahteen tasoon: toinen on noin seitsemän metriä joenpinnan yläpuolella ja toinen 12 metriä. 
Vuoden väestönlaskennassa New Stuyahokin asukasluku oli 471, joista 93 % kuului Pohjois-Amerikan alkuperäiskansoihin. New Stuyahok on vanha jupik-eskimokylä ja siellä toimii liittovaltion tunnustama heimoneuvosto New Stuyahok Village Council.
Historiaa.
Kaupungin sijainti muuttui kahdesti 1900-luvulla. Kylä muutti joen alajuoksuun Mulchatnan alueelle "vanhasta kylästä" (Old Village) vuonna 1918. 1920- ja 1930-luvuilla Yhdysvaltain hallitus toi alueelle poronkasvatustaloutta. Kuitenkin vuoteen 1942 mennessä kanta oli tyrehtinyt, kylää oli koetellut tulva ja paikka oli liian kaukana sisämaassa. Niinpä 1942 New Stuyahok siirtyi nykyiselle paikalleen joen alajuoksulle. "Stuyahok" tarkoittaa suunnilleen "mennä paikkaan alajuoksulla". 
New Stuyahok sai ensimmäisen koulunsa ja postikonttorin vuonna 1961. Vähän tämän jälkeen avattiin lentokoneille kiitotie. 1960-luvulla kylän väkiluku nousi 40 %. New Stuyahok sai kaupunkioikeudet vuonna 1972.
Imatran Impi

Imatran Impi -veistos sijaitsee Imatralla Kruununpuiston Patopuistossa. Veistos on sijoitettu suihkualtaaseen Vuoksen varrelle. Veistoksen on tehnyt Taisto Martiskainen, joka voitti kutsukilpailun. Altaan on suunnitellut arkkitehti Kari Pärssinen. 180 000 markkaa maksanut veistos paljastettiin vapunaattona 1972. Se on huomionosoitus ihmisille, jotka ovat tehneet itsemurhan hyppäämällä Imatrankoskeen. Imatrankoski oli suosittu itsemurhapaikka etenkin 1930-luvulla.
Veistoksesta on olemassa noin 20 senttimetrin pituinen pienoisversio pronssivaluna. Sen alustana on pieni jalopuun kappale. Sitä lienee tehty jonkin kokoinen sarja (numeroimaton) ja sitä käytetty muistona hankkeen tukijoille tms. ja ehkä myytykin hankkeen rahoittamiseksi.
Joan-Enric Vives i Sicília

Joan-Enric Vives i Sicília (s. 24. heinäkuuta 1949 Barcelona, Espanjan valtio) on espanjalainen katolinen pappi, joka toimi Urgellin katolisen hiippakunnan piispana ja Andorran ruhtinaskunnan valtionpäämiehenä yhdessä Ranskan tasavallan presidenttien Nicolas Sarkozyn, François Hollanden ja Emmanuel Macronin kanssa vuosina 2003–2025. Hän astui virkaan 12. toukokuuta 2003 piispa Joan Martí Alanisin seuraajana. Toukokuussa 2025 hänen seuraajakseen tuli Josep-Lluís Serrano Pentinat.
Vives vihittiin papiksi 24. syyskuuta 1974.
Vapaa (kappale)

Vapaa on Kaija Koon kappale, joka julkaistiin ensimmäisenä singlenä hänen yhdenneltätoista studioalbumiltaan "Irti". Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut Apulanta-yhtyeen laulaja Toni Wirtanen.
Kappale sijoittui sekä single- että latauslistan ensimmäiseksi.
David Schneider

David Schneider (s. 24. elokuuta 1979 Melrose Park, Illinois) on yhdysvaltalainen entinen jääkiekkopuolustaja.
Ura.
Schneider pelasi kaudet 1998–2002 Yhdysvaltain yliopistosarjaa Princetonin yliopiston joukkueessa. Ammitalaisuransa hän aloitti ECHL-liigan Trenton Titansissa.
Rauman Lukko hankki Schneiderin kesken kauden 2002–2003 Trentonista, jossa oli tehnyt 26 ottelussa pisteet 5+11 . Raumalla Schneider pelasi vain yhdeksän peliä nivusvamman takia ja hän siirtyi seuraavaksi kaudeksi Turun Palloseuraan, jossa hän pelasi kaksi kautta , joista jälkimmäinen kausi jäi jälleen tyngäksi miehen kärsittyä aivotärähdyksen jälkioireista.
Turusta mies matkasi kaudeksi 2005–06 Hämeenlinnan Pallokerhoon, johon Schneider hankittiin isoon rooliin korvaamaan Vladimír Sičákia . Hämeenlinnassa miehestä kehittyi loistava kiekollinen puolustaja, ja oli yhdessä Jukka-Pekka Laamasen kanssa liigan pelätyimpiä siniviivapelotteita. Schneiderille kertyi 51 ottelussa tehot 8+18 ja pudotuspeleissä 1+3. Heti ensimmäisellä HPK-kaudellaan Schneider sai juhlia Suomen mestaruutta. Toisella kaudella HPK:ssa Schneider jatkoi hyviä otteitaan. Tällä kertaa joukkueen kausi päättyi pronssimitaliin.
Kesällä 2007 Schneider allekirjoitti NHL-seura Tampa Bay Lightningin kanssa vuoden sopimuksen . Schneider pelasi koko kauden Tampa Bayn farmijoukkueessa Norfolk Admiralsissa AHL-liigassa. Kaudeksi 2008–2009 Schneider teki ns. artistisopimuksen Ruotsin Elitserienissa pelanneen Djurgårdenin kanssa. Alkukauden hän pelasi kuukauden sopimuksella SM-liigan Tapparassa ennen siirtymistään Djurgårdeniin lokakuussa. Kauden 2009–2010 Schneider pelasi Sveitsin liigan HC Ambrì-Piottassa, minkä jälkeen hän lopetti uransa.
Tapiolan koulu ja lukio

Tapiolan koulu ja lukio on Espoon Tapiolassa Kulttuurikeskuksen ja Tapiolan uimahallin kupeessa sijaitseva lähes tuhannen oppilaan ja opiskelijan koulu. Samassa koulussa toimii peruskoulun yläkoulu eli kolme ylintä luokka-astetta ja lukio.
Perustamislupa koululle saatiin 19. huhtikuuta 1958, ja toiminta käynnistettiin saman vuoden syksyllä. Koulukokonaisuus oli valmis vuonna 1961, kun toinen osa valmistui. Arkkitehtonisesti merkittävän rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Jorma Järvi, ja se sijaitsee osoitteessa Opintie 1.
Sekä yläkoulu että lukio tunnetaan musiikkipainotuksesta.
Historia.
Tapiolan yhteiskoulun toiminta alkoi lukuvuonna 1956–1957 Helsingin uuden yhteiskoulun haaraosastona. Koulun itsenäistymistä suunnittelemaan ja toteuttamaan perustettiin Tapiolan Yhteiskoulu Oy, Tapiolan Koulukiinteistö Oy ja Tapiolan Oppikoulun Tuki ry. Koulu itsenäistyi omaksi toimijakseen syksyllä 1958, jolloin sillä oli oppilaita kahden rinnakkaisluokan verran. Yhteiskoulun rakentaminen alkoi 1958, ja uusi Jorma Järven suunnitelmien pohjalta tehty rakennus valmistui 1961. Koulun ensimmäiset ylioppilaat valmistuivat keväällä 1963, jolloin oppilasmäärä oli kasvanut yli 770 oppilaaseen.
Tapiolan yhteiskoulu kunnallistettiin 1977, ja se jakautui Tapiolan kouluksi ja lukioksi. Koulurakennusta laajennettiin ja se peruskorjattiin vuosina 1986–1988. Koulun putki- ja lattiarakenteista löytyi asbestia, minkä seurauksena oppilaitos sai negatiivista julkisuutta. Tapiolan lukion musiikkipainotteinen opetussuunnitelma hyväksyttiin 1986. Vuonna 2011 Tapiolan koulun yläkoulu siirtyi väistötiloihin Espoon Otaniemeen, osoitteeseen Miestentie 2 homeongelmien takia. Lukio puolestaan toimi vuosina 2011–2016 peruskorjauksen takia väistötiloissa Kilossa osoitteessa Kutojantie 2 D. Rakennuksen peruskorjaus valmistui kesäkuussa 2016.
Koulu on ollut julkisuudessa eri TV-ohjelmissa, mm. TV:n draamasarjan Lehtori M tapahtumapaikkana 1975. Ylen 5-osaisessa tietotekniikan murrosta käsittelevässä "Vaatimuksena toinen lukutaito" -TV-sarjassa koulun oppilaat esittelivät tietokoneiden käyttöä.
Lukio.
Tapiolan lukio sijoittui STT:n lukiovertailussa kevällä 2013 sijalle 194 ja keväällä 2014 sijalle 235. Keväällä 2020 Tapiolan lukio sijoittui STT:n valtakunnallisessa lukiovertailussa sijalle 7.
Keskiarvoraja.
Lähde:
Kantatie 65

Kantatie 65 on Tampereelta Virroille Näsijärven länsipuolta kulkeva kantatie. Tien pituus on 95 kilometriä.
Kantatie 65 lähtee Tampereen Lielahdesta Paasikiventie-nimisenä Ylöjärvelle, jossa se sivuaa Helsingistä Vaasaan kulkevaa valtatietä 3. Ylöjärvellä tie kääntyy pohjoiseen ja kulkee Kuruun. Kurusta tie jatkuu edelleen Vaskiveden kylän kautta Virtain keskustan länsipuolelle, jossa se päättyy valtatie 23:een, joka kulkee Porista Virtain ja Jyväskylän kautta Joensuuhun.
Kantatie 65 on kaksiajoratainen Tampereelta Ylöjärvelle asti, ja tämä osuus palveleekin erityisesti Tampereelta Vaasaan suuntautuvaa liikennettä. Osuus Ylöjärveltä entisen Viljakkalan kunnan rajalle on rakennettu 2000-luvulla ja tätä osuutta kutsutaankin nimellä Uusi Kuruntie. Sen sijaan osuus tästä pohjoiseen on kapea, mutkainen ja mäkinen.
Alkuperäinen kantatie 65 käsitti tieyhteyden valtateiden 8 ja 3 välille Porista Kankaanpään kautta Parkanoon. Uuden tien valmistuttua Parkanosta Jyväskylään myös tämä osuus liitettiin kantatie 65:een. Tieosuus on nykyisin osa valtatietä 23.
Aaltopilvi

Aaltopilvi on pilvi, jossa on aaltomaista kuviota. Näitä ovat aaltomaiset kumpukerrospilvet ("stratocumulus"), hahtuvapilvet ("altocumulus") ja palleropilvet ("cirrocumulus"). Aaltopilvellä tarkoitetaan monesti pitkulaista mantelipilveä, mutta selvää aaltokuviota ovat myös "undulatus"-tyyppiset pilvet.
Aaltomaiset pilvet ("rullat") muistuttavat monesti rantahiekassa olevia aallonmerkkejä. Toisinaan rullien välissä ei ole kirkasta taivasta. Aaltomainen pilvi kertoo siitä, että ilmakehässä on kahden ilmakerroksen välissä tuulten suunta- ja/tai nopeuseroa eli shearia. Esimerkiksi ylhäällä voi olla nopeampi tuuli kuin alhaalla. Tämä synnyttää pyörivän liikkeen pilvirullien kohdalle.