tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Glenn Hardin

Glenn Hardin (1. heinäkuuta 1910 Derma, Mississippi – 6. maaliskuuta 1975 Baton Rouge, Louisiana) oli yhdysvaltalainen aitajuoksija ja olympiavoittaja.
Glenn Hardin sai olympiahopeaa 400 metrin aitajuoksussa Los Angelesissa 1932. Hän juoksi ajan 51,9 ja sai nimiinsä maailmanennätyksen (pyöristettynä 52,0, joka sivusi Morgan Taylorin ennätystä), kun kilpailun voittaja Robert Tisdall kaatoi yhden aidan. Yhdysvaltain mestaruuskilpailuissa Milwaukeessa 30. kesäkuuta 1934 Hardin juoksi ajan 51,8 ja sai maailmanennätyksen yksin nimiinsä. Tukholmassa 26. heinäkuuta 1934 Hardin paransi ME-aikaa ennätykselliset 1,2 sekuntia. Aika 50,6 kesti maailmanennätyksenä yli 19 vuotta.
Vuonna 1935 Hardin keskittyi sileälle neljännesmailille ja 220 jaardin aitoihin. Jälkimmäisessä lajissa hän hävisi Jesse Owensille Yhdysvaltain yliopistomestaruuskilpailuissa. Vuonna 1936 Hardin palasi päälajinsa pariin ja voitti olympiakultaa Berliinissä ajalla 52,4.
Hardin oli 188 senttiä pitkä. Hän juoksi 440 jaardin sileän matkan vuonna 1934 aikaan 46,8, joka oli tuolloin maailman kaikkien aikojen toiseksi paras tulos.
Glenn Hardinin poika Billy Hardin juoksi 400 metrin aidat alle 50 sekunnin ja osallistui Tokion 1964 olympialaisiin.
Durango (Colorado)

Durango on kaupunki La Platan piirikunnassa, Coloradossa Yhdysvalloissa. Animas River -joki virtaa kaupungin keskustan läpi.
Durangossa on mahdollisuus harrastaa monenlaisia ulkoilma-aktiviteetteja, kuten vaellusta, maastopyöräilyä, metsästystä, kalastusta ympäri vuoden ja golfaamista. 
Vuoden väestönlaskennassa Durangossa oli 13 922 asukasta, 5 492 kotitaloutta ja 2 603 kaupungissa asuvaa perhettä. Asukastiheys oli 792,8/km². 17,2 % asukkaista ja 7,3 % perheistä eli köyhyysrajan alapuolella. 
Historiaa.
Kaupunki on perustettu 1880, San Juanin kaivosalueelle. Denver and Rio Grande Railroad (D&amp;RG) -rautatieyhtiö rakensi rautatieyhteyden Silvertoniin 1882 kuljettamaan hopea- ja kultamalmia sekä matkustajia. Kaupungissa oli suuri tulipalo 1889 ja sen jälkeen kaupunki ohjeisti uudelleenrakentaa tärkeimmät rakennukset tiilestä ja kivestä. 
1950-luvulta lähtien alueella on kuvattu monia lännenelokuvia, kuten elokuvat "Kaksintaistelu vuorilla", "Luotien maa", "Teräskannus". Myöhemmin kuvatuista elokuvista muun muassa "Durango Kids", "Kaupunkicowboyt" ja osa Cliffhanger – kuilun partaalla -elokuvasta on kuvattu alueella.
Koulutus.
Kaupungissa on kaksi korkeakoulua, Fort Lewis College ja Southwest Colorado Community College. Näistä Fort Lewis College on ylemmän yliopistotutkinnon akkreditoitu koulutuslaitos. Se tarjoaa luonnontiedeiden ja liiketoiminnan ohella myös nelivuotista taideainekoulutusta. 
Tapahtumia ja aktiviteetteja.
Durango Ragtime &amp; Early Jazz Festivaalit.
Vuosittain Durangon historiallisessa Strater Hotellissa järjestettävät jazz-festivaalit.
Durango &amp; Silverton Narrow Gauge Railroad.
Perinnerautatie Durangosta Silvertonin kaivoskylään. Höyryjunia 1920-luvusta taaksepäin. 
Snowdown Festivaalit.
Vuosittain tammi–helmikuun vaihteessa järjestettävä Snowdown Festival -tapahtuma. Kyläkilpailuja, ilotulituksia ja paraatin sisältävä juhla.
Archie Williams

Archie Williams (1. toukokuuta 1915 Oakland, Kalifornia – 24. kesäkuuta 1993 Fairfax, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja.
Archie Williams nousi vuonna 1936 tuntemattomuudesta suoraan 400 metrin juoksun huipulle. Hän juoksi Yhdysvaltain yliopistojen mestaruuskisojen alkuerässä maailmanennätyksen 46,1 Chicagossa 19. kesäkuuta. Berliinin olympiakisoissa Williams voitti kultaa ajalla 46,5 (epävirallinen sähköaika 46,66). Yhdysvallat päätti tulla toimeen 4 × 400 metrin viestissä ilman Williamsia ja muita henkilökohtaisen 400 metrin juoksijoita, ja viestin kultamitalin voitti Iso-Britannia. Kaksi viikkoa myöhemmin Yhdysvallat ja Brittiläisen Kansainyhteisön joukkue kohtasivat Lontoossa, ja sillä kertaa amerikkalaisilla olivat Williams ja muut parhaat miehet mukana 4 × 440 jaardin viestijoukkueessa. Amerikkalaiset jäivät tälläkin kertaa toiseksi, ja molemmat joukkueet saivat maailmanennätyksen alittavan ajan 3.10,6. Williams lopetti juoksu-uransa vuonna 1936 vasta 21-vuotiaana. Hän oli 400 metrin juoksun ensimmäinen tummaihoinen olympiavoittaja.
Vesterålen

Vesterålen (pohjoissaameksi "Viestterálas", luulajansaameksi "Vester-allase") on Nordlandin läänissä, Pohjois-Norjassa sijaitseva saariryhmä. Juuri Lofoottien pohjoispuolella sijaitseva Vesterålen koostuu Andøyn, Bøn, Hadselin, Sortlandin ja Øksnesin kunnista, ja on pinta-alaltaan 2 511 km².
Vesterålen on yhdistetty mantereeseen kiinteällä tieyhteydellä, ja lauttayhteys Melbun ja Fiskebølin välillä yhdistää sen Lofootteihin.
Saariryhmällä sijaitsee Norjan rannikkovartioston tukikohta.
Maantiede.
Vesterålen koostuu Langøyan, Andøyan ja Hadseløyan saarista, sekä Hinnøyan länsi- ja Austvågøyan pohjoisosista. Saariryhmään kuuluu myös joitakin pienempiä saaria. Vesterålenin suurin saari on Langøya, jonka pinta-ala on 850,2 km².
Vesterålen on maisemaltaan vuoristoista ja saariryhmällä sijaitsevat vuoret ovat melko rosoisia. Alueella on myös muutamia järviä ja vuonoja.
Saariryhmän talvet ovat leutoja ja siellä vallitseekin meri-ilmasto. Stokmarknesin tammikuun keskilämpötila on –1,8 °C ja siellä vuosittainen sademäärä on noin 1 220 mm.
Forrest Towns

Forrest Grady Towns (6. helmikuuta 1914 Fitzgerald, Georgia – 9. huhtikuuta 1991 Athens, Georgia) oli yhdysvaltalainen aitajuoksija ja olympiavoittaja.
Forrest Towns teki läpilyöntinsä pika-aidoissa voittamalla Yhdysvaltain juniorimestaruuden 1935 ajalla 14,4 – tosin myötätuulessa. Yliopistojen mestaruuskilpailuissa Chicagossa 19. kesäkuuta 1936 hän juoksi uuden 110 metrin aitojen maailmanennätyksen 14,1.
Berliinin olympiakisoissa 1936 Towns voitti 110 metrin aitojen kultaa ajalla 14,2. Välierän hän oli voittanut maailmanennätystään sivuavalla ajalla 14,1. Kisojen jälkeen 27. elokuuta Oslossa Towns paransi ME-aikaa ennätykselliset 0,4 sekuntia juostessaan ajan 13,7. Se hyväksyttiin viralliseksi ennätykseksi vajaan kahden vuoden puntaroinnin jälkeen, ja se alitettiin vasta lähes 14 vuoden kuluttua. Vuonna 1937 Towns lopetti juoksu-uransa 23-vuotiaana.
Gratkorn

Gratkorn on kunta Steiermarkin osavaltiossa Itävallassa. Sen asukasluku vuonna 2005 oli 6 936. 
Gratkorn sijaitsee 11 kilometriä Grazista pohjoiseen, Mur-joen itäpuolella. Se kuuluu Graz-Umgebungin piiriin. Kunnan pinta-ala on 34,6 neliökilometriä. Toisella puolella jokea sijaitsee naapurikeskus Gratwein.
Gratkornin asukastiheys oli vuonna 2001 191,7 asukasta/neliökilometri, ja ulkomaalaisten osuus väestöstä oli 3,8%
Mur-joen länsipuolella sijaitsee Gratkornin ja Gratweinin yhteinen rautatieasema. Grazin lentoasema sijaitsee noin 20 kilometriä etelään.
Lotta Engberg

Anna Charlotte "Lotta" Engberg (s. 5. maaliskuuta 1963 Ylikainuu, Ruotsi), on ruotsalainen laulaja. Engberg edusti Ruotsia euroviisuissa Belgiassa 1987 laululla "Boogaloo" ja sijoittui 12. sijalle.
Mustakulmatikka

Mustakulmatikka ("Melanerpes chrysogenys") on meksikolainen tikka.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 19–22 cm. Sen selkäpuoli on tumma ja valkoraitainen. Alapuoli, kaula ja naama ovat vaaleat, kurkussa ja silmäkulmalla on musta juova. Päälaella on punaista ja oranssia.
Esiintyminen.
Mustakulmatikka on kotoperäinen meksikolainen tikka. Laji asustaa 160 000 neliökilometriä laajalla alueella, ja sen kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö.
Lajin tyypillistä elinympäristöä ovat trooppiset ja subtrooppiset kuivat metsät sekä alavien maiden kosteat metsät.
Viktor Sanejev

Viktor Danilovitš Sanejev (; 3. lokakuuta 1945 Suhumi, Georgian sosialistinen neuvostotasavalta, Neuvostoliitto – 3. tammikuuta 2022 Sydney, Australia) oli neuvostoliittolainen yleisurheilija ja kolmiloikan kolminkertainen olympiavoittaja.
Sanejev voitti olympiakultaa kolmiloikassa Méxicon kesäolympiakisoissa 1968 ME-tuloksella 17,39, Münchenin kesäolympiakisoissa 1972 tuloksella 17,35 ja Montrealin kesäolympiakisoissa 1976 tuloksella 17,29 sekä saavutti Moskovan kesäolympiakisoissa 1980 olympiahopeaa tuloksella 17,24. Hän voitti kolmiloikan Euroopan mestaruuden 1969 tuloksella 17,34 ja 1974 tuloksella 17,23. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän sijoittui hopealle hävittyään tuloksella 17,10 kuuden senttimetrin erolla itäsaksalaiselle Jörg Drehmelille. Prahan EM-kilpailuissa 1978 hän sai hopeaa yhden senttimetrin erolla kultaa voittaneeseen jugoslavialaiseen Miloš Srejovićiin tuloksella 16,93.
Sanejev paransi kolmasti kolmiloikan maailmanennätystä; hänen ennätystuloksensa ovat 17,23 ja 17,39 Méxicon olympialaisissa 1968 sekä 17,44 Suhumissa 1972. Hän voitti kuusi sisäratojen Euroopan mestaruutta kolmiloikassa vuosina 1970, 1971, 1972, 1975, 1976 ja 1977. Neuvostoliiton mestaruuden hän voitti vuosina 1967–1971, 1973–1975 ja 1978.
Moskovan olympialaisten avajaisissa Sanejev toi olympiasoihdun stadionille.
Vernon Smith

Vernon Lomax Smith (s. 1. tammikuuta 1927 Wichita, Kansas) on yhdysvaltalainen ekonomisti, joka sai vuoden 2002 Nobelin taloustieteen palkinnon yhdessä Daniel Kahnemanin kanssa.
Smithin tutkimustyö on perustunut paljolti laboratoriokokeiden käyttöön taloustieteellisessä tutkimuksessa. Nykyisin Smith toimii taloustieteen professorina George Mason Universityssä ja tutkijana yliopiston poikkitieteellisessä taloustutkimuksen laitoksessa.
Smithillä on diagnosoitu Aspergerin oireyhtymä.
Paulette Goddard

Paulette Goddard (oik. Marion Pauline Levy; 3. kesäkuuta 1910 New York – 23. huhtikuuta 1990 Ronco sopra Ascona, Ticino, Sveitsi) oli yhdys­valtalainen näyttelijä. Goddard oli tunnettu erityisesti 1930- ja 1940-luvuilla, jolloin hän näytteli elokuvissa "Nyky­aika" (1936), "Kummitusyö" (1939), "Diktaattori" (1940) ja "Me tervehdimme elämää" (1943), josta hän oli myös ehdolla parhaan nais­sivu­osan Oscarin saajaksi.
Varhainen elämä.
Syntymä­nimeltään Marion Pauline Levy syntyi Joseph R. Levyn ja tämän vaimon Altan (o.s. Goddard) ainoaksi lapseksi White­stone Landingissa, Queensin kaupungin­osassa New Yorkissa 3. kesä­kuuta 1910. Vanhemmat erosivat Goddardin ollessa vielä hyvin nuori, minkä jälkeen äiti kasvatti hänet yksin. Goddard aloitti uransa lapsi­mallina ja liittyi teini-ikäisenä kuuluisaan Broad­waylla esitettyyn tanssi­revyyseen "Zieg­feld Follies". Ilmeisesti hän samoihin aikoihin myös vaihtoi nimensä Paulette Goddardiksi.
Ura.
Erottuaan Edgar Jamesista 1930-luvun alussa Goddard muutti Hollywoodiin luodakseen uraa elo­kuva­näyttelijänä. Hän esiintyi aluksi vaatimattomissa sivu­osissa "Ohukainen ja Paksukainen" -elo­kuvissa, kunnes vuonna 1932 aloitti suhteen Charles Chaplinin kanssa. Pari oli naimisissa vuosina 1936–1942, ja Chaplin valitsi Goddardin nais­pää­osaan elo­kuvissaan "Nyky­aika" (1936) ja "Diktaattori" (1940).
Goddardin uran huippu­vuodet alkoivat kuitenkin vasta hänen solmittuaan elo­kuva­sopimuksen Paramount Picturesin kanssa 1930-luvun lopulla. Paramountilla Goddard näytteli pää­rooleja Cecil B. DeMillen elo­kuvissa sekä komedioissa yhdessä Bob Hopen ja Fred Astairen kanssa. Hän oli sivu­osastaan ehdolla Oscarin saajaksi roolistaan sotadraamassa "Me tervehdimme elämää" (1943).
Yksityiselämä.
Goddardin kolme ensimmäistä avio­liittoa päättyivät eroon: miljonääri Edgar James (1927–), näyttelijät Charles Chaplin (1936–) ja Burgess Meredith (1944–). Viimeinen avio­liitto kirjailija Erich Maria Remarquen kanssa kesti miehen kuolemaan asti (1958–1970). Avio­liitot olivat lapsettomia, mutta Goddard oli Chaplinin poikien Charles nuoremman ja Sydney Earle Chaplinin äiti­puoli.
Matti Luoma-aho

Matti Luoma-aho (26. joulukuuta 1885 Alajärvi − 27. joulukuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen Maalaisliiton kansanedustaja 1939–1943. Eduskunnassa Luoma-aho oli Lakivaliokunnan, Sivistysvaliokunnan, Suuren valiokunnan ja Talousvaliokunnan jäsen. Luoma-aho oli varsinaiselta ammatiltaan maanviljelijä. Maanviljelyn ohella hän hoiti poliisikonstaapelin virkaa Alajärven nimismiespiirissä 1918–1937. 
Kirkolliskokoukseen hän osallistui Kauhavan rovastikuntaan kuuluvan Alajärven maallikkoedustajana vuosina 1933, 1938 ja 1943. . 
Perhesuhteet: 
Matti Eliaksenpoika Luoma-aho syntyi Alajärvellä (s. 26.12.1885). Matin vanhemmat olivat Elias Juhonpoika Luoma-aho (s. 25.2.1855 - 30.10.1918) ja Leena Antintytär Luoma-aho (os. Vistiaho, s. 18.12.1854-7.6.1919). 
Matti avioitui 24.2.1913 Hilda Maria Juhantytär Luoma-ahon (s. 5.10.1892-9.9.1955) kanssa. Heille siunaantui yhteensä 12 lasta.
Nicholas Aylward Vigors

Nicholas Aylward Vigors (1785 – 26. lokakuuta 1840) oli irlantilainen eläintieteilijä ja poliitikko.
Vigors syntyi Old Leighlinissä, Carlow’n kreivikunnassa. Hän opiskeli Trinity Collegessa Oxfordissa. Hän palveli Wellingtonin armeijassa 1809–1811 ja oli mukana sotimassa Napoleonin joukkoja vastaan Iberian niemimaalla, missä hän haavoittui vakavasti. Palattuaan Oxfordiin hän väitteli siellä 1817 (BA) ja 1818 (MA).
Vigors oli yksi Lontoon eläintieteellisen seuran perustajajäsenistä 1826, ja seuran ensimmäinen sihteeri vuoteen 1833 saakka, jolloin hän perusti Royal Entomological Society of Londonin. Hän oli Linnean Societyn ja Royal Societyn jäsen. Hän julkaisi noin 40 tieteellistä artikkelia, pääasiassa lintutiedettä käsitteleviä. Hän myös toimitti tekstiosuuden John Gouldin teokseen "A Century of Birds from the Himalaya Mountains (1830–32)."
Vigors nimesi joitakin lintulajeja, muun muassa mustakulmatikan.
Politiikassa Vigors peri isänsä aseman vuonna 1828. Hän oli Irlannin Carlow’n vaalipiirin edustaja Britannian parlamentissa vuodesta 1832 kuolemaansa saakka.
Félix d’Herelle

Félix d’Herelle (25. huhtikuuta 1873 Montreal, Quebec – 22. huhtikuuta 1949) oli kanadanranskalainen mikrobiologi ja yksi keskeisistä bakteriofagien löytäjistä ja tutkijoista.
Lapsuus ja nuoruus.
Félix d’Herelle syntyi ranskalaisten siirtolaisten perheeseen Kanadassa. Hänen isänsä kuoli Félixin ollessa kuuden vanha ja perhe palasi Ranskaan.
Wetat

Wetat ovat yli 70 suorasiipisiin kuuluvan hyönteislajin joukko. Lajit kuuluvat Anostostomatidae- ja Rhaphidophoridae-heimoihin. Ne ovat endeemisiä uusiseelantilaisia lajeja ja muistuttavat ulkonäöltään pitkäkoipista torakkaa.
Wetat liikkuvat öisin. Useimmat niistä ovat kasvinsyöjiä, mutta jotkut syövät myös hyönteisiä. Wetojen tieteellinen luokittelu on käynnissä. Ulkomuotonsa ja elinympäristöjensä perusteella wetat jaetaan viiteen ryhmään:
Suurimmat wetat voivat kasvaa kymmensenttisiksi. Luonnonpuistona toimivalla Little Barrier -saarella esiintyvä "Deinacrida heteracantha" voi kasvaa yli 70 gramman painoiseksi, mikä tekee siitä maailman painavimman hyönteisen.
Wetojen mukaan ovat saaneet nimensä kaksi tunnettua uusiseelantilaista elokuva-alan yhtiötä, Weta Digital ja Weta Workshop.
Škoda Praktik

Škoda Praktik on Škoda Auton vuosina 2007–2015 valmistama pieni pakettiautomalli, joka perustuu Škoda Roomsteriin. Aiemmin mallinimi oli ollut käytössä Forman Praktik- ja Fabia Praktik -malleissa, jotka olivat farmariautoja ilman takaikkunoita ja -istuimia. Praktik ei kuulunut Suomen tuontiohjelmaan.
Moottorivalikoimassa olivat 1,2- (70 hv) ja 1,4-litraiset (86 hv) bensiinimoottorit sekä 1,4-litrainen (70 hv) dieselmoottori. Tavaratilan suuruus on 1 783 litraa ja kantavuus versiosta riippuen 560–640 kilogrammaa.
Pekka Lampela

Pekka Lampela (s. 18. joulukuuta 1948 Helsinki) on suomalainen elokuvaäänittäjä ja -leikkaaja.
Hän aloitti äänittäjäuransa 1960-luvun lopulla. Lampela oli vuodesta 1979 lähtien mukana miltei kaikissa Spede Pasasen elokuva- ja tv-tuotannoissa. Usein hän myös vilahti pienissä avustajan rooleissa elokuvissa. Nykyään hän on eläkkeellä ja asuu Yhdysvaltojen Philadelphiassa Pennsylvanian osavaltiossa.
Perhe.
Lampelalla on kolme lasta: Tiia Forsström sekä Titta ja Taneli Lampela, ja viisi lastenlasta. Pekka Lampelan äiti oli näyttelijä Kaija Rahola (1920–1962) ja isä ohjaaja Viljo Lampela (1918–2008).
Crip Walk

Crip Walk eli C-Walk on Crips-jengiläisten oma kävelytyyli. Kävely näyttää tanssimiselta, mutta jäsenet painottavat ettei se ole tanssia vaan kävelyä, kuten räppäri Ice-T sanoo: ”Gangstas don't dance, they boogie”. 
Crip walkia näkee artistien musiikkivideoissa ja kiertuetallenteilla. Myös internetissä on C-Walk-videoita. Muun muassa Crips-jengiin kuulunut artisti Xzibit on tehnyt kappaleen ”Get Your Walk On”, jonka musiikkivideolla nähdään C-Walk-kävelyä. Toinen kappale on Kuruptin (joka myös kuuluu Cripseihin) C-Walk, jossa on pelkkää Crip Walkia. Oikeaoppisesti kävelty Crip Walk näyttää kuin kävelijä leijuisi lattialla puolelta toiselle.
Crip Walk -kävelytyylistä on kehittynyt tanssityyli Clown Walk, joka on nopeatempoisempaa kuin Crip Walk. Crip Walk on kielletty useissa yhdysvaltalaisissa kouluissa, koska se on johtanut ampumistapauksiin ja välienselvittelyihin kouluaikana. Crip walkin tekeminen Yhdysvalloissa on vaarallista Bloods-katujengin takia.
Kanavanippu E

Kanavanippu E:llä tarkoitetaan Digitan rakentamaa viidettä digitaalista lähetysverkkoa, joka avattiin 1. syyskuuta 2007, kun Suomi siirtyi pelkästään digitaalisiin televisiolähetyksiin. Kanavanippu E on C:n tavoin varattu toimiluvanvaraiseen käyttöön. Osa sen sisältämistä kanavista on maksullisia, ja niiden katseluun tarvitsee kortinlukijalla varustetun digisovittimen sekä maksu-tv-kortin. Kanavanippu C:n tavoin kanavanippu E:n kanavatarjonta vaihtelee alueittain. Kanavanipun välittää Digita, käyttäen DVB-T2-teknologiaa UHF-taajuuksilla.
Syyskuun 2007 alussa kanavanippu E:n väestöpeitto oli noin 63 % ja lokakuun alussa noin 80 %. Keväällä 2008 nippu kattoi jo 95 % väestöstä.
Kanavanipun käynnistäminen myöhästyi hieman Lahden ja Päijät-Hämeen alueilla teknisistä syistä. Nippu käynnistyi näillä alueilla sunnuntaina 2. syyskuuta 2007.
Lupien haku.
Digi-tv lupia kanavanippu E:hen haki kaiken kaikkiaan 21 eri yhtiötä, lupien hakuaika päättyi 2. toukokuuta 2006. Valtioneuvosto katsoi, että osalla ilmaiskanavan lupaa hakeneista ei ollut riittäviä edellytyksiä harjoittaa televisiotoimintaa.
Osa yrityksistä haki toimilupaa useammallekin kanavalle. Osa puolestaan haki entisen toimiluvan laajentamista. The Walt Disney Company sai toimiluvan lähettää päiväsaikaan lastenohjelmia olemassa olevassa kanavanippu C:ssä.
Luettelo toimiluvan hakijoista.
Toimiluvan saaneet yritykset on lihavoitu.
Lähetysalueet.
1.9.2007 alkaen kanavanippu E lähetetään seuraavilta pääasemilta sekä niiden alueella olevilta täytelähetinasemilta:&lt;br&gt;
Espoo, Fiskars, Jyväskylä, Kruunupyy, Lahti, Lapua, Pernaja, Pyhävuori, Tampere, Turku ja Vaasa.
1.10.2007 alkaen kanavanippu E lähetetään lisäksi seuraavilta pääasemilta sekä niiden alueella olevilta täytelähetinasemilta:&lt;br&gt;
Anjalankoski, Eurajoki, Kuopio ja Oulu.
1.1.2008 alkaen kanavanippu E:tä alettiin lähettää Tammelan, Haapaveden, Vuokatin, Mikkeli, Kolin ja Joutsenon päälähetinasemilta sekä Raahen, Puolangan ja Lieksan täytelähetinasemilta. 
6.6.2008 alkaen kanavanippu E:tä alettiin lähettää myös Ylitornion Ainiovaaran täytelähetinasemalta.
Kanavanipun kanavat.
Televisiokanavat
Harry Hannus

Harry Hans Erik Hannus (s. 20. joulukuuta 1949 Porvoon maalaiskunta) on suomalainen kilpapyöräilijä. Hän oli Suomen paras maantiepyöräilijä 1970-luvulla.
Porvoon Akillesta edustanut Harry Hannus osallistui olympiakisoihin neljästi. Parhaimmillaan hän sijoittui ratapyöräilyssä 13:nneksi – 4 kilometrin takaa-ajossa 1976 – ja henkilökohtaisessa maantieajossa 12:nneksi 1980.
Hannuksen kansainvälinen huippuhetki oli maantiepyöräilyn MM-kisojen neljäs sija San Cristóbalissa, Venezuelassa 1977. Se on Suomen miesten pyöräilyhistorian paras MM-sijoitus. Vuonna 1973 Hannus sijoittui Barcelonan MM-kisoissa kuudenneksi. Pohjoismaiden mestaruuden hän voitti 1974. Vuoden urheilija -äänestyksessä Hannus sijoittui yhdeksänneksi 1977. Hannus ajoi vuonna 1974 tunninajon Suomen ennätyksen 45,299 km. Se säilyi Suomen ennätyksenä vuoteen 2015 asti, jolloin Jussi Nummikko rikkoi sen.
Seppo Wallin

Seppo Nyyrö Wallin (30. elokuuta 1928 Tampere – 9. helmikuuta 2003 Tampere) oli suomalainen televisio-ohjaaja ja näyttelijä.
Wallin oli yksi varhaisen suomalaisen televisioteatterin vakituisista ohjaajista. 1960-luvulla hän ohjasi muun muassa Arthur Millerin näytelmään pohjautuvan televisioelokuvan "Kauppamatkustajan kuolema" (1961), jossa pääosan näytteli Tauno Palo, ja William Shakespearen näytelmään pohjautuvan elokuvan "Miten haluatte" (1964). Näiden ohella Wallin teki muun muassa Televisioteatteriin Harold Pinter -filmatisoinnit "Muotinäytös" (1962) ja "Teekutsut" (1965). 
Wallinin TV2:lle ohjaama kolmiosainen televisiosarja "Jäähyväiset lasihevoselle" (1985) oli ensimmäinen Pentti Kirstilän Hanhivaara-dekkareihin pohjautuva elokuva. 
Ohjaajanuransa lisäksi Wallin näytteli myös pieniä sivuosia niin Jaakko Pakkasvirran ("Runoilija ja muusa" 1978, "Linna" 1986), Mikko Niskasen ("Sissit" 1963) kuin Erkko Kivikoskenkin ("Kesyttömät veljekset" 1969) elokuvissa.
Seppo Wallin kävi ylioppilaaksi tultuaan Suomen teatterikoulun ja opiskeli radio- ja tv-työtä muun muassa Englannissa ja Asla-stipendiaattina Yhdysvalloissa. Hän oli kiinnitettynä näyttelijänä Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatteriin vuosina 1950–1953 ja 1955–1957 sekä välillä Radioteatteriin 1953–1955. Sen jälkeen hän oli ohjaajana Suomen Televisiossa 1957–1961, Televisioteatterissa 1961–1968 ja Mainos-TV:n teatterissa 1969–1973 ja teatteripäällikkö 1973–1983 ja ohjaaja 1983–1988.
Kennoperhokala

Kennoperhokala ("Chaetodon rafflesii") on perhokaloihin kuuluva kala. Sitä käytetään meriakvaariossa. Se syö sekä pehmyt- että kivikoralleja, eikä siksi sovi riutta-akvaarioon.
Koko ja ulkonäkö.
Kennoperhokala kasvaa 15 cm korkeaksi. Sen vartalo on litteä, yleisväri on keltainen ja tummemmat suomunreunat muodostavat vinoruutukuvion. Silmän läpi kulkee musta juova, ja pyrstön kärki on musta. 
Alkuperä.
Kennoperhokala elää Fidžillä ja Indopasifisella merialueella. 
Käyttäytyminen.
Kennoperhokala viihtyy suojaisilla koralliriutoilla ja laguuneissa. Se liikkuu usein yksin tai pareittain 1–15 metrin syvyydessä.
Ravinto.
Kennoperhokala syö koralleja, merivuokkoja, äyriäisiä ja levää.
Samurai Jack (hahmo)

Samurai Jack on kuvitteellinen päähahmo piirrossarjasta "Samurai Jack". Hän esiintyi ensimmäisen kerran sarjan ensimmäisessä jaksossa, elokuussa 2001. Hahmon ääninäyttelijänä toimi Phil LaMarr, ja dubattuna suomalaisia ​​Taisto Oksanen.
Hahmo.
Samurai Jack syntyi Japanissa muinaisajalla, jolloin hänen isänsä oli Japanissa erään alueen hallitsijana. Samoihin aikoihin riehui paha olento nimeltä Aku, joka vapautui vankilastaan monien vuosien jälkeen ja alkoi pian vallata maailmaa itselleen. Jack sai myös kokea tämän kauhun pienenä ja hänen vanhempansa lähettivät poikansa pois, toivoen hänen oppivan keinon jolla voittaa Aku. Hän harjoittelekin Bujitsu koodin mukaisesti ja lisäksi kävi Kreikan filosofien, tiibetiläisten munkkien ja italialaisten tiedemiesten opeissa, jotta hänen mielensä olisi terävä. Lisäksi Jack opiskeli ratsastusta, miekan käsittelyä ja useita eri kamppailulajeja. Vuosia kestäneen harjoittelun päätteeksi hän palasi takaisin kotimaahansa, jossa kohtasi Akun. Pahuuden velhosta ei ollut vastusta Jackin erityisen arvokkaalle katana-miekalle, jolla hän oli voittaa Akun. Aku ehti kuitenkin siirtää Jackin tulevaisuuteen pois perheensä luota. Tämän jälkeen hän on etsinyt portaalia, jonka avulla hän voisi matkata takaisin kotimaahansa ja onkin kierrellyt useissa paikoissa. Koska hänen oikeaa nimeä ei ole paljastettu, kuitenkin sarjan aikana häntä on nimitetty Samurai Jackiksi.
Luonne.
Jack omaa sankarina erittäin selkeän stoalaisen asenteen. Hän on erittäin kohtelias ja nöyrä vaikka joutuukin elämään futuristisessa maailmassa. Erittäin vahvan moraalinsa myötä Jack usein auttaa köyhiä ja avuttomia olentoja keinolla millä hyvänsä. Hän jopa jättää oman tavoitteensa palata takaisin ajassa taaksepäin, pelastaakseen kylän tai yksittäisen ihmisen pahuuden käsistä.
Harjoittelu.
Lapsena hän matkusti ympäri maailmaa harjoittaakseen kehoaan ja mieltään, kohdatakseen Akun. Jack opiskeli useiden oppineiden kanssa kuten kreikkalaisen filosofien ja pyrki myös oppimaan kaiken mahdollisen taistelulajin, jota eri kulttuureissa harjoitettiin. Jack harjoitteli taistelu tekniikoita muun muassa Viikinkien, Robin Hoodin, Shaolin munkkien ja kreikkalaisten urheilijoiden kanssa. Huolimatta siitä miten taitava hän onkaan aseiden kanssa tai ilman, Jack luottaa aina miekkaansa. Lisäksi harjoittelun myötä hän ymmärtää hyvin eläimiä, joiden avulla Jackin vaistot ovat osittain kehittyneet, sekä refleksit joiden avulla hän kykenee väistelemään jopa luoteja.
Miekka.
Samurai Jack omistaa taikamiekan, jonka takoivat kolme jumalaa Odin, Ra ja Rama, kolmen kuolevaisen kautta. Miekkaan asetettiin Jackin isän puhdas hyvyyden henki, jonka avulla pahuuden velho Aku voitaisiin tuhota. Miekka on myös rikkoutumaton, sillä mikään maallinen aine ei ole kyennyt katkaisemaan sitä.
Petronella (nimi)

Petronella on muun muassa Suomessa, Ruotsissa, Alankomaissa ja Saksassa käytetty naisen etunimi.
Petronella on muunnos italian Petronillasta, joka puolestaan on kehittynyt hellittelymuotona roomalaisesta sukunimestä Petronius.
Petronius liittyy mahdollisesti latinan talonpoikaa tai moukkaa merkitsevään sanaan
tai ehkä kreikan kiveä merkitsevään sanaan.
Vuoden 2015 loppuun mennessä Suomessa on rekisteröity 474 Petronella-nimen saanutta naista ja alle 10 miestä.
Lauri Hanhivaara

Lauri Hanhivaara on kuvitteellinen poliisi, joka ratkoo rikoksia Pentti Kirstilän dekkareissa. Hanhivaara on tamperelainen, nasevapuheinen ylikonstaapeli. Hän esiintyy jo Kirstilän esikoisromaanissa "Jäähyväiset rakkaimmalle" (1977).
Kirstilän Hanhivaara-romaaneja on filmatisoitu runsaasti. Matti Kassila ohjasi "Jäähyväiset presidentille" (1987) elokuvateatterilevitykseen. Elokuvassa Tarmo Manni esittää Kekkosen näköistä presidenttiä, joka joutuu attentaattiyrityksen kohteeksi.
Televisioelokuvia ja -sarjoja on useita. Ohjaajina ovat toimineet Seppo Wallin, Anssi Mänttäri ja Taisto-Bertil Orsmaa. Hanhivaaraa näissä sovituksissa ovat esittäneet Tapani Perttu, Raimo Grönberg kahdesti ja muistetuimpana Antti Litja kaikkiaan viisi kertaa.
Karvamansikka

Karvamansikka ("Fragaria viridis") on pienimarjainen mansikkalaji, jota tavataan Euroopassa ja Keski-Aasiassa. Suomessa laji on uhanalainen.
Ulkonäkö ja koko.
Karvamansikka kasvaa 5–20 cm korkeaksi. Rönsyjä on runsaasti, ja ne voivat kasvaa parikin metriä pitkiksi. Varsi, lehtiruodit ja kukkaperät ovat ulospäin tai alaviistoon sirottavien karvojen peitossa. Lehdet ovat kolmesormisia ja alta tiheään lyhytkarvaisia. Lehdykät ovat soikeita tai vinoneliömäisiä ja sahalaitaisia, ja lehdykän kärkihammas selvästi muita pienempi. Kukan valkeat terälehdet ovat 8–10 mm pituisia, vastapuikeita, suippoja ja eivät kosketa toisiaan. Verholehdet ovat marjanmyötäisiä. Karvamansikka kukkii touko-kesäkuussa. Marja on karvainen ja vaikeasti irtoava.
Karvamansikka muistuttaa ulkonäöltään ahomansikkaa ("F. vesca"). Tärkein tuntomerkki on marjan ulkonäkö; karvamansikat ovat usein kypsinäkin osittain vihertäviä, ja niiden siemenet ovat hiukan sisäänpainuneita. Keskimmäisen lehdykän hampaat ovat kärjestä lyhyemmät kuin sivuilta, kun taas ahomansikalla pisimmät hampaat ovat lehdykän kärjessä.
Karvamansikka voi risteytyä ahomansikan kanssa lajien yhteisillä kasvupaikoilla.
Levinneisyys.
Karvamansikkaa tavataan Euroopassa Keski-Ranskasta itään läpi Etelä-, Keski- ja Itä-Euroopan aina Keski-Aasiaan saakka. Pohjoisessa lajin esiintymisalue ulottuu Etelä-Norjaan, -Ruotsiin ja -Suomeen. Lisäksi sitä tavataan Kaukasuksen alueella. Suomessa laji on melko harvinainen, ja sitä tavataan Ahvenanmaalla sekä muutamin paikoin Etelä-Suomessa.
Elinympäristö.
Karvamansikkaa tavataan tyypillisesti kedoilla, pientareilla ja kuivilla niittytöyräillä. Laji on kalkinsuosija.
Pälviperhokala

Pälviperhokala ("Chaetodon ulietensis") on perhokaloihin kuuluva kala. Se syö sekä pehmyt- että kivikoralleja, eikä siksi sovi riutta-akvaarioon.
Koko ja ulkonäkö.
Pälviperhokala kasvaa 15 cm korkeaksi. Sen vartalo on litteä ja valko-harmaa-keltakuvioinen. Silmän läpi kulkee musta juova. 
Alkuperä.
Pälviperhokala elää Fidžillä ja Indopasifisella merialueella.
Käyttäytyminen.
Pälviperhokala tarvitsee akvaariossa sekä paljon piilopaikkoja että avointa uintitilaa. Luonnossa sitä tavataan yleensä pareittain koralliriutoilla.
Ravinto.
Pälviperhokala syö sienikoralleja, merivuokkoja ja kivikoralleja sekä levää.
Die So Fluid

Die So Fluid on englantilainen yhtye, johon kuuluivat alun perin laulaja-basisti Grog, kitaristi Drew Richards ja rumpali Al Fletcher. Al Flecther menehtyi 25.7.2016. 
Yhtyeen debyyttialbumi "Spawn of Dysfunction" julkaistiin vuonna 2004 ja toinen albumi "Not Everybody Gets A Happy Ending" helmikuussa 2008. Die So Fluid on keikkaillut useasti Suomessa ja yhtyeen toisen albumin julkaisi suomalainen levy-yhtiö Parole Records.
Juhani Linnovaara

Pertti Ensio Juhani Linnovaara (7. tammikuuta 1934 Hämeenlinna – 17. heinäkuuta 2022 Porvoo) oli suomalainen kuvataiteilija. Hänet tunnetaan surrealistisista töistään, joissa on usein huumoria. Hän oli Helsingin juhlaviikkojen Vuoden taiteilija 1978 ja edusti Suomea Venetsian biennaalissa vuonna 1970.
Linnovaara kävi Suomen Taideakatemian koulun vuosina 1951–1953. Linnovaaran ensimmäinen yksityisnäyttely oli Porvoossa vuonna 1953. 
Linnovaara aloitti 1950-luvulla lähes fotorealistisilla asetelma- ja maisemamaalauksilla. 1970-luvun alussa hän teki sarjan ”historiallisia muotokuvia” joiden tyyli ja värimaailma olivat menneiltä aikakausilta, mutta hahmoina esiintyi sammakkomaisia sarjakuvasankareihin rinnastuvia olioita. Yksi hänen tyylipiirteistään onkin huumori. 
Taidehistoria kuvastuu muutenkin Linnovaaran tuotannossa. Hän käytti vanhoja klassikoita teostensa aiheina ironisoiden ja parodioiden. Hän ei kuitenkaan tyytynyt viihteelliseen taiteen kommentointiin vaan toteutti työnsä omalla taidokkaalla ilmaisutavallaan ja saattoi katsojan mielikuvituksen liikkeelle.
Ennen Kuvataideakatemiaa Linnovaara opiskeli vuosina 1948–1950 kultaseppäkoulussa Helsingissä ja suunnitteli myös koruja Lapponia Jewelrylle. Maalausten lisäksi hän teki veistoksia. Veistos "Kävelyllä" herätti huomiota Venetsian biennaalissa 1970. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1971 ja professorin arvonimi 1994. Pariisin nuorten biennaalin pääpalkinnon hän sai 1969. 
Juhani Linnovaaralla on kaksi lasta, poika kuvataiteilija Antti Linnovaara (s. 1960) ja tytär Laura Linnovaara (entinen Lauritsalo) (s. 1963).
Greg LeMond

Gregory James ”Greg” LeMond (s. 26. kesäkuuta 1961 Lakewood, Kalifornia) on entinen yhdysvaltalainen maantiepyöräilijä. Hän on kolminkertainen Ranskan ympäriajon voittaja.
LeMond voitti junioreiden maantieajon maailmanmestaruuden vuonna 1979. Hän aloitti ammattilaisuransa vuonna 1981 "Renault-Elf-Gitane"-joukkueessa ja saavutti seuraavana vuonna hopeamitalin maantieajon MM-kilpailussa Giuseppe Saronnin jälkeen. Vuonna 1983 hän voitti ammattilaisten maailmanmestaruuden ensimmäisenä yhdysvaltalaispyöräilijänä. 
LeMond osallistui Ranskan ympäriajoon ensimmäisen kerran vuonna 1984. Hän sijoittui heti kolmanneksi ja voitti nuorten kilpailun. Seuraavana vuonna hän avusti tallinsa "La Vie Clairen" kapteenia Bernard Hinault’ta, joka oli loukkaantunut kolarissa, voittamaan viidennen Ranskan ympäriajonsa; LeMond sijoittui toiseksi 1.42 ranskalaiselle hävinneenä. Myöhemmin syksyllä LeMond sijoittui MM-kilpailuissa toiseksi Joop Zoetemelkin jälkeen. Seuraavana vuonna LeMond ja Hinault ajoivat edelleen samassa tallissa. Ranskan ympäriajossa Hinault lupasi avustaa LeMondia vastapalvelukseksi edellisvuodesta, mutta miehet ajoivatkin tiukasti toisiaan vastaan LeMondin voittaessa lopulta kilpailun ensimmäisenä ei-eurooppalaisena pyöräilijänä. 
20. huhtikuuta 1987 LeMondin lanko ampui metsästysretkellä erehdyksessä haulikolla häntä selkään. Kahden vuoden toipumisajan jälkeen, 37 haulia edelleen kehossaan, LeMond aloitti Ranskan ympäriajon tavoitteenaan pääsy 20 parhaan joukkoon. Ennen viimeistä etappia, aika-ajoa, hän oli kuitenkin toisena 50 sekuntia Laurent Fignon’n takana. LeMond käytti pyörässään uudenmallisia Aerobars-lisäkahvoja, jotka antoivat hänelle merkittävän aerodynaamisen edun. Hän voitti aika-ajon 58 sekunnilla ja kokonaiskilpailun ennätyksellisen pienellä kahdeksan sekunnin erolla ennen Fignonia. Muutamaa viikkoa myöhemmin LeMond voitti toistamiseen maailmanmestaruuden kukistettuaan loppukirissä Dmitri Konyševin ja Seán Kellyn. Sports Illustrated -lehti nimesi LeMondin ensimmäisenä pyöräilijänä vuoden miesurheilijaksi 1989.
LeMond voitti Ranskan ympäriajon kolmannen kerran vuonna 1990. Kilpailun ensimmäisellä etapilla ryhmä, johon kuului Claudio Chiappucci, voitti LeMondin 10 minuutilla 35 sekunnilla. LeMond kuroi eroa kiinni pikkuhiljaa ja ennen viimeistä aika-ajoa hän oli vain viisi sekuntia Chiappuccia jäljessä. Voitettuaan italialaisen aika-ajossa yli kahdella minuutilla LeMond varmisti kokonaiskilpailun voiton, ilman yhtään etappivoittoa.
Uransa viimeisen merkittävän voiton LeMond sai oltuaan paras Tour DuPont -kilpailussa vuonna 1992.
Robert Evans

Robert Evans (alk. Robert J. Shapera; 29. kesäkuuta 1930 New York City, New York, Yhdysvallat – 26. lokakuuta 2019 Beverly Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvatuottaja, joka tunnetaan parhaiten Paramount-yhtiölle 1960-luvun lopussa ja 1970-luvun alussa tuottamastaan ”tetralogiasta” "Rosemaryn painajainen", "Love Story", "Kummisetä" ja "Chinatown". Kaikkiaan Evans tuotti yli 300 elokuvaa. Lisäksi hän on saanut kuuluisuutta hedonistisen elämäntapansa ja seitsemän avioliittonsa kautta. Hän julkaisi vuonna 1997 omaelämäkerrallisen äänikirjan "The Kid Stays in the Picture", jonka pohjalta tuotettiin samanniminen dokumenttielokuva.
Evansilla on tähti Hollywoodin Walk of Famella.
Irving Thalberg

Irving Grant Thalberg () oli yhdysvaltalainen elokuvatuottaja, joka oli 1924–1936 Metro-Goldwyn-Mayer-yhtiön ensimmäinen tuotantopäällikkö. Hänelle annettiin lempinimi "The Boy Wonder", joka kuvasti yhtäältä hänen nuoruuttaan, toisaalta tuottajan kykyä löytää parhaat käsikirjoitukset, näyttelijät ja elokuvantekijät. MGM:n vuosina hän tuotti menestyselokuvan toisensa perään.
Thalberg oli Hollywoodissa erittäin arvostettu tuottaja ennen kaikkea lahjakkuutensa mutta myös vaatimattomuutensa takia. Tuottajana hänen nimeään ei koskaan mainittu elokuvien alkuteksteissä. Thalberg sairastui keuhkokuumeeseen ja kuoli vain 37-vuotiaana. Kuolemansa jälkeen Thalbergista on tullut yksi Hollywoodin suurista legendoista.
Thalberg oli sukutaustaltaan saksanjuutalainen. Hän oli naimisissa näyttelijä Norma Shearerin kanssa. Pari sai kaksi lasta.
Yhdysvaltain elokuva-akatemia perusti 1937 Irving G. Thalbergin muistopalkinnon, joka jaetaan ansioituneille tuottajille.
Louis B. Mayer

Louis Burt Mayer (oik. Eliezer (Lazar) Meir ) oli yhdysvaltalainen elokuvatuottaja. Mayer oli 1930- ja 1940-luvuilla yksi Hollywoodin vaikutusvaltaisimmista henkilöistä. Hän johti lähes 30 vuotta Metro-Goldwyn-Mayer-studiota. MGM syntyi, kun Marcus Loew fuusioi Mayerin perustamat Metro Pictures- ja Louis B. Mayer Pictures -yhtiöt Goldwyn Pictures -yhtiön kanssa. Mayer perusti 1927 Yhdysvaltain elokuva-akatemian, joka jakaa vuotuiset Oscar-palkinnot. Uransa huippuvuosinaan Mayer ansaitsi yli miljoona dollaria vuodessa ja oli siten Yhdysvaltojen parhaiten palkattu henkilö. Mayer oli myös aktiivisesti mukana republikaanisen puolueen toiminnassa ja oli 1930-luvulla kaksi vuotta Kalifornian republikaanisen puolueen puheenjohtajana.
Lazar Meir syntyi Minskissä, aškenasijuutalaiseen perheeseen joka muutti ensin New Yorkiin ja sieltä Kanadaan. Kanadassa hänen isällään oli hyvin menestyvä jäte- ja romumetalliyritys. Mayer menestyi itse samalla alalla Bostonissa ennen kuin osti elokuvateatterin Massachusettsistä 1904. Mayerista tuli pian Uuden-Englannin suurin elokuvateattereiden omistaja. 1914 Mayer ryhtyi levittämään elokuvia ja perusti pian sen jälkeen kaksi elokuvien tuotantoyhtiötä: Metro Pictures ja Louis B. Mayer Pictures. Marcus Loew fuusioi Mayerin perustamat yhtiöt Goldwyn Pictures -yhtiön kanssa ja uuden yhtiön nimeksi tuli Metro-Goldwyn-Mayer. Mayerista tuli myös samalla yhtiön johtaja, jossa virassa hän toimi vuoteen 1951 asti, jolloin hänet erotettiin.
MGM:n johtajana Mayer tuli tunnetuksi kyvystään tuottaa menestyselokuvia ja löytää parhaat ihmiset tekemään niitä. Hänen ensimmäinen tuotantopäällikkönsä oli Irving Thalberg. Mayer pyrki myös ylläpitämään elokuvissa tiukkoja konservatiivisia moraaliarvoja, minkä takia monet MGM:n elokuvat hänen aikanaan olivatkin perhe-elokuvia.
Dore Schary, tuolloin MGM:n tuotantopäällikkö, syrjäytti Mayerin 1951. Viimeiset vuotensa Mayer työskenteli Cinerama-yhtiölle.
Jon Istad

Jon Istad (29. heinäkuuta 1937 Voss – 17. toukokuuta 2012) oli norjalainen ampumahiihtäjä, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Istad osallistui ampumahiihdon arvokisoihin jo Squaw Valleyn talviolympialaisissa 1960, mutta vasta vuoden 1966 MM-kilpailuissa hän ylsi henkilökohtaisella matkalla mitaleille. Tuolloin hän voitti 20 kilometrin kilpailun neljästä sakkominuutistaan huolimatta. Toisen kultamitalinsa hän saavutti viestissä. Seuraavana vuonna hän kuului jälleen Norjan voittoisaan viestijoukkueeseen, mutta henkilökohtaisella matkalla hän jäi pronssille ammuttuaan 12 sakkoa. Olympiamitalin hän saavutti Grenoblesta 1968 Norjan sijoituttua 4 × 7,5 kilometrin viestissä hopealle.
Istad oli Norjan parhaimmistoa myös sotilaskivääriampujana. Hänen poikansa Sverre Istad on ampumahiihdon MM-mitalisti, ja hän oli ampumahiihdon maailmanmestari Gro Marit Istad-Kristiansenin eno tai setä. Istad kuoli 17. toukokuuta 2012.
Saavutuksia.
Lähde:
Surrealismin manifesti

Surrealismin manifesti () on surrealistisen taidesuuntauksen piirissä julkaistujen kahden julistuksen nimitys.
Manifestin on suomentanut Väinö Kirstinä. Suomennos sisältää Kirstinän johdannon ja uudistettu painos myös jälkisanat.
Ensimmäinen manifesti.
Ensimmäisen manifestin kirjoitti ranskalainen kirjailija André Breton vuonna 1924, ja se julkaistiin 1925. Manifestissa luetellaan surrealismin edelläkävijöitä, kuten markiisi de Sade, Charles Baudelaire, Arthur Rimbaud, Comte de Lautréamont, Raymond Roussel ja jopa Dante. Manifestissa kuvataan surrealismin olemusta ja siteerataan runoudessa surrealismia kehittäneiden runoilijoiden teoksia, kuten Philippe Soupaultin, Paul Éluardin, Robert Desnos'n ja Louis Aragonin.
Tekstissä Breton käytti absurdia huumoria havainnollistamaan dada-suuntausta, joka Ranskassa edelsi surrealismia ja jossa siinäkin Breton oli keskushenkilönä. Tekstissä vakuutetaan, että surrealismi ei noudata mitään tiettyä suunnitelmaa eikä perinteistä mallia ja että surrealistit ovat nonkonformisteja.
Manifestin allekirjoittivat muun muassa Louis Aragon, Antonin Artaud, Jacques Baron, Joe Bousquet, Jacques-André Boiffard, Jean Carrive, Rene Crevel, Robert Desnos, Paul Éluard, Max Ernst ja Breton.
Toinen manifesti.
Vuonna 1929 Breton julkaisi muiden teoreettisten erittelyjen ohella surrealismin toisen manifestin. Julistuksessa suljettiin surrealismin ulkopuolelle taiteilijoita, jotka eivät halunneet osallistua kollektiiviseen toimintaan: Leiris, Limbour, Morise, Baron, Queneau, Prévert, Desnos, Masson ja Boiffard. He siirtyivät aikakauskirjan "Documents" piiriin. Lehteä julkaisi Georges Bataille.
Kolmas manifesti.
Breton luonnosteli kolmannenkin manifestin, mutta se jäi julkaisematta.
Sanchi

Sanchi on kylä Intiassa, Madhya Pradeshin osavaltiossa, 45 kilometriä Bhopalin kaupungista. Kylä on kuuluisa buddhalaisista monumenteistään, jotka rakennettiin 200-luvun eaa. ja 1100-luvun välisenä aikana. Sanchi on merkittävä ja ainutlaatuinen paikka, jossa on parhaiten säilyneitä stupia. Vuonna 1989 Sanchin buddhalaiset monumentit listattiin Unescon maailmanperintöluetteloon.
Ašoka, joka oli kääntynyt buddhalaisuuteen luultavasti vuonna 258 eaa. aloitti pyhäkön rakentamisen. Hän rakennutti alueelle kahdeksan stupaa sekä 12 metriä korkean pylvään, johon on kaiverrettu hänen julistuksiaan. Kuuluisin näistä stupista on Stupa 1, eli ns. "suuri stupa".
Suuri stupa on 36,6 metriä halkaisijaltaan ja korkeudeltaan 16,46 metriä. Sen kupoli on lähes täydellisen puolipallon muotoinen. Sitä on laajennettu kolmeen otteeseen, viimeisen kerran 400-luvun puolivälissä. Erityisen kuuluisa Suuri stupa on neljästä monumentaalisesta portistaan, "torana", jotka on koristeltu näyttävästi.
Sanchi hylättiin 1300-luvulla. Sanchin monumentteihin kiinnitettiin uudelleen huomiota vuonna 1818, kun brittiläinen kenraali tuli alueelle. Kasvillisuus oli jo tällöin pitkälti peittänyt rakennukset. Monumentit kärsivät tämän jälkeen amatööriarkeologien ja aarteenmetsästäjien käsissä, ja vasta 1910-luvulla arkeologi John Marshallin johdolla Sanchi sai nykyisen kuntonsa.
Eirik Kvalfoss

Eirik Kvalfoss (s. 25. joulukuuta 1959) on entinen norjalainen ampumahiihtäjä ja olympiavoittaja.
Eirik Kvalfoss oli Norjan paras ampumahiihtäjä 1980-luvulla ja 1990-luvun alussa. Hän voitti urallaan 16 arvokisamitalia. Niistä neljä oli henkilökohtaisia kultamitaleja, arvokkaimpana olympiakulta 10 kilometrillä Sarajevon 1984 kisoissa.
Kvalfoss on kotoisin Vossin kaupungista kuten toinen ampumahiihdon maailmanmestari Odd Lirhuskin.
Antje Kempe

Antje Zöllkau s. Kempe (s. 22. kesäkuuta 1963 Saalfeld) on entinen itäsaksalainen keihäänheittäjä. 
Antje Kempe saavutti juniorien Euroopan-mestaruuskisoissa toisen sijan vuonna 1981. Vuotta myöhemmin hän oli aikuisten Euroopan-mestaruuskisojen hopealla. 
Maailmanmestaruuskisat 1983 olivat hänelle verrattaen kova pettymys hänen jäädessään 11. sijalle, eikä hänen yleisurheilu-uransa kestänyt vanhemmalle iälle huipputasolla. Omassa maassaan hän jäi pari vuotta vanhemman ja raamikkaamman Petra Felken varjoon. 
Vuonna 1983 Antje Kempe heitti kuitenkin tuloksen 71,00 vanhanmallisella keihäällä ylittäen 70 metrin haamurajan ensimmäisenä saksalaisnaisena. Hänen ennätyksensä keihäänheitossa on 72,16.
Antje Kempe edusti ensin Jenan joukkuetta, siirtyi OSC Berliniin ja myöhemmin länteen Mannheimiin. Antjella on poika Max Zöllkau, joka on syntynyt 1989.
Vladimir Melanin

Vladimir Mihailovitš Melanin (, 1. joulukuuta 1933 – 10. elokuuta 1994) oli Neuvostoliittoa edustanut ampumahiihtäjä ja olympiavoittaja.
Vladimir Melanin oli Neuvostoliiton ensimmäinen ampumahiihdon maailmanmestari ja olympiavoittaja. Maailmanmestariksi hän ylsi ensimmäisen kerran Courmayeurissa 1959, jossa hänen maanmiehensä Dmitri Sokolov jäi 20 kilometrin matkalla vain 10 sekuntia. Hämeenlinnan 1962 MM-kisoissa Melanin teki kaksi ohilaukausta ensimmäisellä ampumapaikalla mutta ampui sen jälkeen puhtaasti ja oli lopputuloksissa 38 sekuntia edellä Suomen Antti Tyrväistä. Kolmannen maailmanmestaruutensa hän otti 1963 Seefeldissä, jossa Tyrväinen hävisi tällä kertaa noin minuutin ja 40 sekuntia.
Ensimmäisissä olympiakisoissaan Squaw Valleyssa 1960 Melanin epäonnistui ammunnassa. Hän sai kahdeksan sakkominuuttia ja sijoittui neljänneksi noin 2,5 minuutin päässä voittajasta. Innsbruckin 1964 olympiakisoissa Melanin ampui nollille ja sai kultaa yli 3 minuutin erolla Aleksandr Privaloviin. Hiihtoajoissa hän hävisi Veikko Hakuliselle 49 sekuntia.
Natalia Makarova

Natalija (Natalia) Romanovna Makarova (; s. 21. marraskuuta 1940 Leningrad, Neuvostoliitto) on venäläinen balettitanssija, koreografi ja näyttelijä. Hän oli Kirovin baletin vakituinen tähti vuosina 1956–1970. 
Makarova loikkasi länteen 1970, ja kansainvälisellä urallaan hän menestyi American Ballet Theatren ja Lontoon Royal Balletin tähtenä. Hän on tunnetuin rooleistaan "Gisellen" ja "Joutsenlammen" kaltaisissa baleteissa, vaikka oli alun perin kiinnostunut nykyaikaisten koreografien teoksista. 
Makarova sai 1983 Tony-palkinnon. Hän palasi 1989 Neuvostoliittoon, ja hänen paluunsa dokumentoitiin elokuvassa. Makarova vetäytyi lopulta Kirovin baletista. Hänellä on liikemies Edward Karkarin kanssa vuonna 1978 syntynyt poika. Hänen omaelämäkertansa ilmestyi vuonna 1979.
Maija Plisetskaja

Maija Mihailovna Plisetskaja (; 20. marraskuuta 1925 Moskova – 2. toukokuuta 2015 München) oli venäläinen balettitanssija ja koreografi. 
Plisetskaja syntyi Moskovassa juutalaiseen taiteilijasukuun. Hän aloitti koulunkäynnin Huippuvuorilla, missä hänen isänsä työskenteli kaivoksen johtajana ja diplomaattina. Kun isä joutui teloitetuksi Stalinin vainojen yhteydessä vuonna 1938 ja äiti, elokuvanäyttelijä Rahil Messerer, karkotettiin Kazakstaniin, Maijan huoltajaksi ryhtyi hänen tätinsä, maineikas balettitanssija Sulamit Messerer. 
Moskovassa Plisetskaja sai opetusta Jelizaveta Gerdtiltä. Ensiesiintymisensä Bolšoi-teatterissa hän teki 11-vuotiaana. Hän valmistui koreografiakoulusta vuonna 1943 ja liittyi Bolšoin balettiin, jossa hän nousi sittemmin ensitanssijattareksi ja esiintyi aina vuoteen 1990 saakka. Hänet nimitettiin Neuvostoliiton kansantaiteilijaksi vuonna 1959, ja hän sai myöhemmin kolmesti Leninin kunniamerkin. Vuonna 1958 hän avioitui säveltäjä Rodion Štšedrinin kanssa. 
Plisetskaja sai kansainvälistä mainetta klassisista rooleistaan muun muassa baleteissa "Joutsenlampi" ja "Prinsessa Ruusunen". Hän työskenteli baletinjohtajana Roomassa 1983–1984 ja Madridissa 1988–1990. Vuonna 2006 Japanin keisari Akihito myönsi hänelle Praemium Imperialen.
Hasselt

Hasselt on kaupunki flaaminkielisessä osassa Belgiaa. Se on Limburgin provinssin pääkaupunki. Se sijaitsee Demerjoen varrella ja lähellä Albertin kanavaa. Kaupungin pinta-ala on 102,24 neliökilometriä ja väkiluku vuoden 2017 alussa 77 124.
Hasselt on perustettu jo 600-luvulla. Se on ollut vuosisatojen ajan hallintokeskus ja kauppakaupunki. Kun Kempenistä Hasseltin pohjoispuolelta alettiin 1900-luvun alussa kaivaa hiiltä, Hasseltin teollisuus alkoi kehittyä.
Kaupunki on tärkeä liikenneristeys. Kaupungin sisäinen julkinen liikenne oli vuosina 1997–2013 ilmaista. Tuona aikana bussien matkustajamäärät kasvoivat selvästi, vuonna 1997 matkustajia oli 1,5 miljoonaa ja vuonna 2006 4,6 miljoonaa. Käyttökustannuksetkin kasvoivat koko ajan, minkä takia kaupunginhallitus lakkautti ilmaisen liikenteen vuonna 2013. Kaupungin taloudellinen tilanne ei mahdollistanut liikenneyhtiö De Lijnin pyytämää suurempaa vuosittaista korvausta. Hasseltin kerrotaan olleen ensimmäinen kaupunki maailmassa, joka päätyi nollataksaan linja-autoliikenteessä.
Mechelen

Mechelen (), () on kaupunki Belgian Flanderissa Dylejoen varrella. Sen pinta-ala on 65,19 neliökilometriä ja väkiluku vuoden 2017 alussa 85 665.
Kaupunki sijaitsee Brysselin ja Antwerpenin välillä, kumpaankin kaupunkiin on noin 25 kilometrin matka. Kaupunkiin on tämän vuoksi sijoittunut yrityksiä, koska ne haluavat olla lähellä EU:n pääkaupunkia Brysseliä sekä Antwerpeniä, jossa on yksi Euroopan suurimmista satamista.
Historia.
Mechelen on kasvanut Dylejoen vasemmalle rannalle roomalaiskaudella perustetun kylän ympärille. Germaaniheimot valtasivat alueen 200- ja 300-luvuilla. Heidät käännytti myöhemmin kristinuskoon pyhä Rombout.
Mechelen kuului vuonna 915–1333 Liègen ruhtinaspiispakuntaan ja Flanderin kreivikuntaan vuosina 1333–1369. Kaupunki kasvoi ja vaurastui 1200- ja 1300-luvuilla tekstiiliteollisuuskeskuksena. Burgundin Alankomaiden hallitsija Kaarle Rohkea teki Mechelenistä Alankomaiden oikeuslaitoksen päämajan.
Mechelenin huippukausi osui Margareeta Itävaltalaisen aikaan. Hän teki kaupungista Alankomaiden hallituskaupungin vuosiksi 1507–1517 ja 1519–1530. Mechelenin tiede, kirjallisuus ja taide kukoistivat, ja kaupunkiin rakennettiin monia suuria rakennuksia. Kaarle V siirsi pian Margareetan kuoleman jälkeen pääkaupunkinsa Brysseliin.
Mechelen kärsi pahoin 1500–1700-luvuilla käytyjen sotien aikana. Kaupunki teollistui 1800-luvulla, ja Euroopan mantereen ensimmäinen rautatie kulki Brysselistä Mecheleniin. Kaupunkiin alkoi sen jälkeen kehittyä metalliteollisuutta.
Kortrijk

Kortrijk () on kaupunki hollanninkielisessä Belgiassa, Länsi-Flanderin provinssissa. Se sijaitsee Leiejoen varrella. Kaupungin pinta-ala on 80,02 km² ja väkiluku vuoden 2017 alussa 75 736. Lähialueineen siellä asuu noin 277 000 asukasta.
Historia.
Roomalaiset perustivat Kortrijkin paikalle Cortracumin. Kaupunginoikeudet Kortrijk sai vuonna 1190, ja se oli keskiajalla pellavasta tehtyjen damastien keskus. Ranskalaiset valtasivat kaupungin 1297, mutta aivan Kortrijkin kaupunginmuurien ulkopuolella heikosti varustautuneet flanderilaiset kukistivat vuonna 1302 ranskalaiset kultaisten kannusten taistelussa.
Saksalaiset valtasivat Kortrijkin ensimmäisessä maailmansodassa, ja se kärsi pahoin niin ensimmäisen kuin toisenkin maailmansodan pommituksissa.
Kulttuuri ja arkkitehtuuri.
Kortrijkin tunnetuimpia maamerkkejä ovat muun muassa vuosina 1191–1211 rakennettu Neitsyt Marialle pyhitetty Onze-Lieve-Vrouwekerk, jossa on Antoon van Dyckin maalaus, Broelbrugin silta noin vuodelta 1400, Pyhän Martinuksen kirkko ja flamboyant-tyyliä edustava kaupungintalo. 
Kaupungin läheisyydessä on Merkuriukselle omistettu ikivanha kellotorni, joka kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.