Klassisen mayakulttuurin romahdus

Klassisen mayakulttuurin romahdus oli mayojen korkeakulttuurin klassisen kauden viimeinen vaihe 700-luvun lopulta noin vuoteen 900. Mayojen asuttamat alankoalueet Mesoamerikan eteläosissa autioituivat lähes kokonaan. Romahdukselle on esitetty useita selityksiä, joista uskottavimpia ovat voimakas väestönkasvu, metsäkadon ja ryöstöviljelyn aiheuttama eroosio, kuivuuden aiheuttamat katovuodet ja kaupunkivaltioiden välisestä kilpailusta seuranneet sodat. Romahdus ei merkinnyt mayakulttuurin täydellistä tuhoa. Guatemalan ja Etelä-Meksikon ylängöllä sekä Jukatanin niemimaalla maya-asutus oli tiheää 1500-luvun espanjalaisvalloituksiin saakka.
Historia.
Mayojen korkeakulttuurin klassinen kausi ajoitetaan noin vuosiin 250–900. Klassinen kausi jaetaan edelleen varhaiseen (n. 250–600) ja myöhäiseen (600–900) vaiheeseen. Myöhäisvaiheesta voidaan edelleen erottaa klassisen mayakulttuurin romahdus, niin kutsuttu pääte- tai epiklassinen vaihe.
Maya-alueella oli useita suuria kaupunkivaltioita mutta ei yhtenäistä valtakuntaa. Suurimmassa kaupungissa Tikalissa oli yli asukasta. Yli asukkaan kaupunkeja olivat ainakin Palenque, Piedras Negras ja Copán. Maanviljelijät asuivat kylissä kaupunkien lähettyvillä. Kaupungeissa käydessään he osallistuivat torikauppaan ja uskonnollisiin menoihin. Kaupunkivaltioiden suhteet heikkenivät 700-luvun jälkipuoliskolla, kauppa väheni, sodat yleistyivät eikä uusia kaupunkeja enää rakennettu. Romahdus alkoi maya-alueen länsiosasta noin 790 ja eteni seuraavan 40 vuoden aikana itään. Kuolleisuus kasvoi, eikä maya-alueen keskiosissa enää rakennettu uusia rakennuksia vuoden 830 jälkeen. Mayojen monumenteissa oli usein kirjoitusta ja päiväys. Alamaiden viimeiset päiväykset ovat noin vuodelta 910. Maya-alueen pohjoisosissa osa kaupungeista pysyi asuttuina ja menestyi entiseen tapaan. Myös Keski-Meksikon ylänköalueella ja Meksikonlahden rannikolla mayakulttuuri menestyi edelleen.
Eteläisellä alamaalla tuho oli lähes täydellinen. Yhteiskuntien romahtaessa ja infrastruktuurin rapautuessa kynnelle kykenevä väestö siirtyi pohjoiseen ja etelään. Jäljelle jääneet asettuivat pikkukyliin viljelemään maata. Siirtomaa-ajalla laaditut jukatekinkieliset kronikat ”suuren laskeutumisen” ja ”pienen laskeutumisen”. Jukatanille suuntautuneesta muuttoliikkeestä ei kuitenkaan ole löydetty arkeologisia todisteita. Tiedetään vain, että yli neliökilometriä mayojen asuttamaa alankoa autioitui lähes täysin. Väestö ei koskaan toipunut romahduksesta. Vuoden 800 tienoilla mayojen ydinalueen väestöntiheys oli arviolta 120–150 henkeä neliökilometrillä, 1500-luvun alussa vain 5–10. Laajat alueet autioituivat kokonaan. Kaupunkeja hylättiin, jolloin niiden alue metsittyi ja niiden historia unohtui. Michael D. Coe on kuvaillut mayakulttuurin romahduksen lukeutuvan ”ihmiskunnan historian täydellisimpiin yhteiskunnallisiin ja demografisiin katastrofeihin.
Mayakulttuurin romahdus ei ollut täysin ennennäkemätön tapahtuma. Asutuskeskuksia oli hylätty jo varhais- ja keskiklassisella kaudella, mutta autioituminen oli silloin tapahtunut pienemmässä mittakaavassa. Lopullinen romahdus tapahtui suhteellisen hitaasti noin vuosina 760–910. Mayakulttuurin hallitseva asema Mesoamerikassa päättyi, ja keskeiseksi kohosi tolteekkien sivilisaatio, jonka pääkaupunki oli Keski-Meksikon Tula. Eteläiseen Mesoamerikkaan tolteekit saapuivat mayakalenterin mukaan vuonna 987, ja heidän vaikutustaan on havaittavissa esimerkiksi Chichén Itzán arkkitehtuurissa. Jukatanin mayakaupungit solmivat 1100-luvulla liiton Chichén Itzáa vastaan ja tuhosivat sen. Sen jälkeen Jukatanin suurin kaupunki oli Mayapán, joka kukistui vasallikaupunkiensa kapinoissa vuonna 1441.
Romahdus ei merkinnyt täydellistä tuhoa, ja Mesoamerikassa asuu edelleen miljoonia mayoja. Guatemalan ja Etelä-Meksikon ylänköalueilla mayakaupungit pysyivät asuttuina espanjalaisten valloituksiin saakka. Myös Jukatanissa mayoilla oli suuria kaupunkeja.
Syyt.
Mayakaupunkien autioitumista on yritetty selittää 1800-luvulta lähtien, jolloin Amerikan eurooppalaistaustainen väestö löysi ne. Romahduksen syyksi on ehdotettu esimerkiksi vallankumousta, kuivuutta, nälänhätää, kulkutauteja, liikakansoitusta, kauppareittien katkeamista, maanjäristystä, pyörremyrskyjä ja ulkopuolisen vihollisen hyökkäystä. Mayojen omat kirjoitukset eivät käsittele aihetta, joten tieteelliset selitysmallit perustuvat arkeologisiin löytöihin.
Romahdus tapahtui noin 150 vuoden aikana. Hidasta ja pitkään jatkunutta kehitystä ei voi selittää äkillisellä onnettomuudella, kuten kulkutaudilla tai luonnonmullistuksella. Yksittäisten onnettomuuksien romahduttama väestö yleensä sitä paitsi nopeasti palautuu, mutta maya-alueella väkiluku jäi pysyvästi alhaiseksi.
Nykyajan tutkijat näkevät mayakulttuurin romahdukselle kolme pääasiallista syytä: sodat, liikaväestön ja kuivuuden. Klassisen kauden mayat rakensivat suuria kaupunkeja. Väestön kasvaessa viljelysmaiden, metsien ja vesistöjen kantokyky ylittyi. Arkkitehtuurin muutokset myöhäisklassisella kaudella osoittavat, että mayoilla oli pulaa kunnollisesta tukkipuusta. Viljely perustui kaskeamiseen, jonka kestävä harjoittaminen edellyttää pitkiä lepokausia. Väestön kasvaessa oli siirryttävä ryöstöviljelyyn, mikä köyhdytti maaperän ja altisti sen eroosiolle. Kestävä kaskiviljely kykenee Mesoamerikan olosuhteissa elättämään enintään 60–70 henkeä neliökilometrillä. Lisäksi vuosina 800–1050 koettiin useita kuivuuskausia. Osa joista ja järvistä kuivui kokonaan, mutta jotkin kaupungit selvisivät vähemmällä. Toistuvat katovuodet ja sateen puute heikensivät uskonnollisen eliitin arvovaltaa, mikä johti levottomuuksiin ja yhteiskuntien lamaantumiseen. Ongelmien kasaantuessa väestö kärsi nälänhädästä ja kulkutaudeista.
Klassisen kauden alkupuolella sodat olivat yleensä pienimuotoisia, ja sotavangeiksi otettiin lähinnä hallitsijoita ja muita merkkihenkilöitä. Myöhäisklassisella kaudella sota muuttui raaemmaksi. Siihen liittyi aluevalloituksia ja suurten sotavankijoukkojen uhraamista. Kiihtyneen kilpailun taustalla saattoi vaikuttaa luonnonvarojen hupeneminen. Ihmisuhreilla pyrittiin ehkä miellyttämään jumalia ja palauttamaan aiempi suuruuden ja vakauden aika. Käytännössä sodat kuitenkin tuhlasivat jo entuudestaan niukkoja voimavaroja ja tekivät kaupungeista turvattomia. Sodat toisaalta myös pahensivat maatalouden kriisiä. Dynastiset sodat kiihtyivät 700- ja 800-luvuilla, mikä teki alueella perinteisesti harjoitetusta peltoviljelystä mahdotonta. Pysyviä viljelmiä ei kyetty kunnolla ylläpitämään, mikä pakotti lisäämään kaskeamisen osuutta ravinnon tuotannossa. Kaskiviljelyn edellyttämä kiertävä elämäntapa johti samalla pysyvien asutuskeskusten hylkäämiseen.
Seibalista löydetty Wat’ul-niminen hahmo saattaa kuvata ulkopuolelta saapunutta valloittajaa. Hahmolla on mayavaatteet mutta mayakulttuurille epätyypilliset viikset ja kampaus. Myös epiklassisen kauden aineellisessa kulttuurissa on havaittavissa pohjoisemmasta saatuja vaikutteita: mayakirjoitukseen kuulumattomia merkkejä, keskimeksikolaisen Ehecatl-jumalan naamio ja Meksikonlahden rannikon oranssia keramiikkaa. Vieras vaikutus ilmaantui läntiselle maya-alueelle samoihin aikoihin, kun monumenttirakentaminen lakkasi. Ulkopuolisen vaikutuksen merkkejä on kuitenkin melko vähän, ja vain harvat kaupungit tuhottiin tahallisesti. Pohjoisempaa saapunut uudisasutus ja valloitukset olivat mayojen heikkouden seuraus eivätkä syy.
Kompleksisuuden aleneva rajahyöty.
Yhdysvaltalainen antropologi Joseph Tainter analysoi mayojen korkeakulttuurin tuhoa teoksessaan "Kuinka yhteiskunnat romahtavat" (1988). Yleiseen kompleksisten yhteiskuntien romahdusta käsittelevään teoriaansa nojaten hän ei pidä kuivuutta, maaperän köyhtymistä tai sotia sinänsä kulttuurin romahduksen syynä, vaikka ne näennäisesti sen aiheuttivatkin. Tainter väittää arkeologisten todisteiden osoittavan, että mayat olisivat edelleen teknisesti kyenneet nostamaan satojaan viljelyn intensiteettiä kohottamalla ja siten vastaamaan ympäristöongelmien ja sotien haasteisiin. Hän katsoo romahduksen olleen seurausta kompleksisuuteen suunnattujen investointien alenevasta rajahyödystä, minkä seurauksena uusien investointien lisähyöty ei enää kattanut kustannuksia. Tällöin yhteiskunta heikentyi ja altistui romahdukselle.