Esseitä (Michel de Montaigne)

Esseitä ("Essais") on vuosina 1580–1588 ilmestynyt kolmiosainen kokoelma ranskalaisen filosofin Michel de Montaignen esseitä.
Sisältö ja tyyli.
"Esseiden" teemoja ovat moraalifilosofia, tavat ja tottumukset sekä itsensä tuntemus ja kuvaaminen. Teos on aikansa mittapuulla vapaamielinen ja se korostaa moniarvoisuutta, suhteellisuutta ja suvaitsevaisuutta. Toisaalta nykynäkökulmasta sitä on pidetty myös patriarkaalisena.
"Esseitä" ei ole kirjoitettu vakiintuneen mallin mukaisesti vaan Montaigne loi teostaan varten uuden kirjallisuuden lajin, esseen, jonka tarkoitus oli kokeilu ja tutkiskelu. "Esseiden" teksti on omakohtaista. Montaignen kirjallinen kehitys tulee ilmi teoksen kuluessa: teoksen alkuosassa hän taustoittaa kaikki huomionsa viittaamalla antiikin auktoriteetteihin, mutta loppua kohden tyyli vapautuu ja hän viittaa enemmän omiin havaintoihinsa. Auktoriteetteja, joihin "Esseissä" viitataan, ovat muun muassa Seneca ja Plutarkhos. Kirjailija vähättelee itseään, teostaan ja sen tyyliä teoksen lomassa, mutta toisaalta hän myös tuo ylpeänä esille teoksensa arvon ja ainutlaatuisuuden omakuvana.
"Esseiden" ensimmäinen osa on katkonainen ja epäyhtenäinen ja sitä sävyttää Montaignen kuolleen ystävän Étienne de La Boétien muisto. Teoksen toisen osan keskellä on osio nimeltä ”Apologia eli Raimond Sebondin puolustus”, joka voidaan lukea myös itsenäisenä teoksena. Se kattaa kolmanneksen toisen osan tekstistä ja Montaigne osoittaa siinä, että ihmisen käsitys itsestään luomakunnan kruununa on perusteeton eikä ihmisellä ole oikeutta eläinten hyväksikäyttöön. "Esseiden" kolmannessa osassa on pitkiä, harhailevia esseitä, jotka keskittyvät kirjailijaan itseensä.
Kirjoitushistoria.
Montaigne vetäytyi hallintovirastaan vuonna 1571 ja aloitti "Esseiden" kirjoittamisen. Vetäytyessään hän teki asiasta juhlallisen ilmoituksen, joka on yhä hänen linnansa tornin kirjastohuoneessa. Ilmoitukseen viitataan "Esseissä".
Montaigne muokkasi "Esseitä" kuolemaansa saakka ja teoksesta on julkaistu editioita, joista tekstin kerroksellisuus tulee ilmi. Montaigne testamenttasi "Esseensä" adoptiotyttärelleen ja kirjalliselle suojatilleen Marie de Gournaylle, joka julkaisi Pierre de Brachin avustamana teoksen postuumin edition. Uusimmassa tutkimuksessa käytetään alkuperäisenä pidettyä, Montaignen omakätisesti laatimaa Bordeaux’n painosta vuodelta 1588.
Vaikutukset, arvostelut ja tulkinnat.
"Esseitä" paheksuttiin pitkään siitä, että sen katsottiin olevan maallinen ja sopimaton. Blaise Pascal piti teosta ”typeränä”, Voltaire taas hurmaavana. "Esseitä" vaikutti vahvasti Jean-Jacques Rousseauhon, joka lainaa teosta läpi koko tuotantonsa ja pohjaa oman ajattelunsa Montaignen teokseen samaan tapaan kuin Montaigne pohjasi "Esseensä" antiikin auktoriteetteihin. Rousseaun suhtautuminen "Esseisiin" oli kuitenkin ristiriitainen eikä hän katsonut Montaignen olleen teoksessa täysin rehellinen. 1900-luvun Ranskassa "Esseiden" merkitys nykyaikaiselle ajattelulle ja minäkuvalle tunnistettiin lopullisesti. Yleisesti esseitä pidetään Ranskassa kiistämättömänä klassikkona.
Tutkimusteoksessaan "Mimesis" Erich Auerbach käsittelee "Esseiden" suhdetta kirjoitusaikaansa. Auerbachin jälkeen moni "Esseiden" tulkitsija on painottanut Montaignen käsitysten nykyaikaisuutta. Ranskalainen kirjallisuudentutkimus pitää "Esseitä" usein omaelämäkertojen lajityypin ensimmäisenä ranskalaisena teoksena.
Suomennokset.
Montaignen esseitä suomensi 1920-luvulla Edwin Hagfors ja 1950-luvulla Marketta Enegrén. Renja Salmisen 2000-luvulla ilmestynyt suomennos on käännös teoksesta kokonaisuudessaan. Se on käännetty kriittisten ja kommentoitujen laitosten pohjalta ja varustettu suomentajan esipuheella. Salmisen suomennos perustuu Bordeaux’n painokseen. Salmiselle myönnettiin kolmannen osan suomennoksesta J. A. Hollon palkinto. Palkintoraati katsoi, että ”kolmas osa kruunaa WSOY:n ja Renja Salmisen ansiokkaan hankkeen, jonka myötä Montaignen esseetuotanto on saatu ensi kertaa kokonaisuudessaan suomen kielelle”. Palkintoperusteluiden mukaan ”sivistynyt alkuteos on – – vihdoin saanut yhtä sivistyneen suomennoksen”. Raati piti Salmisen kieltä tarkkana ja vivahteikkaana.
Aiheesta muualla.