Marcel Petiot

Marcel André Henri Félix Petiot, "capitain Valéry", "Docteur Satan"; (17. tammikuuta 1897 Auxerre, Yonne, Ranska – 25. toukokuuta 1946 La Santén vankila, Pariisi, Ranska) oli ranskalainen yleislääkäri ja sarjamurhaaja, joka tuomittiin kuolemaan 26 ihmisen murhasta, jotka oli tehty Pariisissa osoitteessa Rue Le Sueur 21.
Lapsuus ja nuoruus.
Marcel Petiot'n vanhemmat Félix ja Clémence Petiot työskentelivät postin palveluksessa. Marcel oli perheen esikoinen ja pitkään ainoa lapsi. Nuorempi veli Maurice syntyi 12 votta myöhemmin. Hänen äitinsä halusi olla puhelinasentaja-miehensä mukana tämän työmatkoilla, joten 2-vuotiaana Marcel lähetettiin asumaan tätinsä Henrietta Bourdonin ja tämän palvelijattaren Marie Gastonin luo. Naisten kertoman mukaan Marcel oli kuriton ja vilkas lapsi, jolla oli inkontinenssiongelmia vielä yli 10-vuotiaana; raivokohtauksia, jolloin hän puri ihmisiä sekä myös tapana kiduttaa hyönteisiä ja pikkulintuja. Poika tukehdutti kissansa, koska ei onnistunut heittämään sitä kiehuvaan veteen. Marcelia rangaistiin viemällä hänet kirkkoon katumaan pahoja tekojaan aamumessuun ja pitämällä puutarhaporttia aina lukossa. 
Marcel jäi 17-vuotiaana kiinni varastettuaan kirjeitä postilaatikosta kehittämällään ongella. Äiti oli kuollut kaksi vuotta aiemmin syöpään 36-vuotiaana. Lapsipsykologi diagnosoi hänellä tuolloin perinnöllisiä mielenterveyden ongelmia, josta Marcelin isä raivostui ja väitti ettei kellään hänen suvussaan ollut sellaisia ongelmia. Myöhemmät kertomukset esittävät erilaisia ​​väitteitä Petiot'n nuoruuden aikaisesta rikollisuudesta ja laittomuuksista, mutta ei tiedetä, keksittiinkö ne myöhemmin julkisuuden tarpeisiin. Psykiatri vahvisti Petiot'n mielenterveysongelman 26. maaliskuuta 1914 ja katsoi ettei poika voinut tulla oikeudessa tuomituksi. Hänet oli koulussa todettu erittäin älykkääksi ja hän oppi lukemaan sujuvasti jo viisivuotiaana. Tultuaan erotetuksi kurittoman käytöksensä vuoksi eri kouluista useita kertoja, hän päätti koulutuksensa erityiskoulussa Pariisissa heinäkuussa 1915. Hän jatkoi lukio-opintoja kotonaan kaksi vuotta ja suoritti ylioppilastutkinnon hyvin arvosanoin tavoitteenaan tulla jonain päivänä lääkäriksi. Hänen isänsä vähätteli poikaansa, ja sanoi ettei tästä koskaan tulisi yhtään mitään.
Sotakokemukset ja mielisairaalat.
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Marcel Petiot liittyi vapaaehtoisena armeijaan ja aloitti palveluksen tammikuussa 1916. Suurin osa hänen sotilasurastaan kului kuitenkin erilaisissa mielenterveyslaitoksissa. Hän haavoittui kranaantin sirpaleesta jalkaansa ja sai taistelukaasua Aisnen toisessa taistelussa, ja hän osoitti lisääntyviä mielenterveysongelmien oireita. Petiot lähetettiin useisiin lepokoteihin, joissa hänet pidätettiin armeijan peittojen, morfiinin ja muiden armeijan tarvikkeiden sekä lompakoiden, valokuvien ja kirjeiden varastamisesta ja hänet vangittiin. Fleury-les-Aubrais'n psykiatrisessa sairaalassa Petiotilla diagnosoitiin uudelleen erilaisia ​​mielenterveysongelmia, mutta hänet palautettiin rintamalle kesäkuussa 1918. Hänet siirrettiin kolme viikkoa myöhemmin väitettyään loukanneensa jalkansa kranaatin sirpaleesta, hän todennäköisesti ampui jalkaansa itse, hänet lähetettiin uuteen rykmenttiin syyskuussa, jossa hän sai hermoromahduksen. Uusi diagnoosi riitti siihen, että hänet kotiutettiin vuonna 1920 työkyvyttömyyseläkkeeseen oikeutettuna ja suosituksena passitus mielisairalaan. Hän sai eläkettä vielä vuosina 1922–1923, jolloin hän toimi jo lääkärinä.
Lääkäri?
Sodan jälkeen Petiot nähtävästi aloitti sotaveteraaneille tarkoitetun nopeutetun koulutusohjelman, suoritti lääketieteellisen tiedekunnan opinnot hämmästyttävän lyhyessä ajassa eli kahdeksassa kuukaudessa ja siirtyi harjoittelijaksi Évreux'n mielisairaalaan. Hän suoritti lääketieteen tutkintonsa joulukuussa 1921 ja muutti Villeneuve-sur-Yonneen, jossa hän sai aiheettomasti kaksinkertaisen korvauksen palveluistaan ​​sekä potilailta että valtion lääketieteellisen avun rahastoista. Tuolloin Petiot käytti jo riippuvuutta aiheuttavia huumausaineita. Työskennellessään Villeneuve-sur-Yonnessa hän sai maineen kyseenalaisista lääketieteellisistä käytännöistä, kuten huumausaineiden määräämisestä ja laittomien aborttien tekemisestä, sekä näpistyksistä. Hän varasteli jatkuvasti, mutta luotti siihen että mielenvikaisuus diagnoosi pelastaisi hänet vankeudelta.
Vuonna 1922 Petiot palasi Auxerreen mukanaan kirje, jossa hänen todistettiin suorittaneen lääkärintutkinnon. Hän ei näyttänyt tutkintotodistustaan. On epäselvää, suorittiko Petiot todellisuudessa koskaan lääketieteen opintojaan loppuun asti. Vielä tänäkin päivänä on mysteeri, miten hän saattoi opiskella lääketiedettä ollessaan mielisairaaloissa potilaana vuosina 1915–1921. Vaikka hän olisi hyötynyt entisille sotilaille tarjotuista lyhennetyistä ja nopeutetuista opinto-ohjelmista, hänen tai kenenkään muun olisi silti ollut vaikeaa, ellei mahdotonta, saada lääketieteen tutkintoa vajaassa kahdessa vuodessa. Vuonna 1919 hän oli vielä palvellut armeijassa; vuonna 1920 hänet oli laitoshoidossa Orléansin kaupungin mielisairaalassa, mutta jos häneen olisi uskominen joulukuussa 1921, hän oli "lääketieteen tutkinnon suorittanut".
Toukokuussa 1926 hänen rakastajattarensa Louise Delaveau katosi salaperäisesti. Nainen oli kertonut ystävättärelleen, että oli raskaana ja että tohtori Petiot aikoi tehdä hänelle abortin. Naapurit olivat nähneet Petiot'n lastaavan yöllä isoa tavara-arkkua kuorma-autoon ja läheisestä joesta löytyi muutaman viikon kuluttua tavara-arkkuun sullottu päätön naisen ruumis. Lisäksi Louisen äidin kotiin oli tehty murto ja se oli sytytetty tuleen. Paikallissviranomaiset eivät kuitenkaan voineet mielestään tutkia juttua todisteiden puutteessa ja asia kuitattiin sillä että Louise Delaveau oli vain karannut tiehensä.
Vuonna 1926 Petiot pyrki Villeneuve-sur-Yonnen pormestariksi ja palkkasi jonkun häiritsemään poliittista väittelyä vastustajansa kanssa katkaisemalla sähkövirran koko kylän alueelta. Hän voitti vaalin ylivoimaisesti ja virassa ollessaan kavalsi kaupungin varoja. Vuonna 1927 Petiot meni naimisiin Georgette Lablais'n kanssa, joka oli varakkaan maanomistajan, teurastajan ja pariisilaisen ravintoloitsijan 23-vuotias tytär Seignelaysta. Heidän poikansa Gerhardt syntyi huhtikuussa 1928.
Maaliskuussa 1930 tulipalo tuhosi yöllä meijerin omistavan liikemies Armand Debauven yrityksen ja kodin. Vaimo Henriette löydettiin keittiön lattialta kuolleena, pää murskattuna tylpällä esineellä. Poliisi epäili ryöstömurhaa, koska 20 000 frangin ilmoitettiin kadonneen. Jalanjäljet ​​johtivat läheisten peltojen yli kohti Villeneuve-sur-Yonnea. Huhuttiin, että Henriette Debauve oli ollut tohtori Petiot'n rakastajatar ja että tämä nähtiin talon lähellä rikosiltana. Todistajaksi ilmoittautunut läheisen bistron omistaja Frascot teki kohtalokkaan vierailun tohtori Petiot'n vastaanotolle, josta hän haki hoitoa reumaansa. Hän sai pistoksen ja kuoli kolme tuntia myöhemmin. Petiot allekirjoitti kuolintodistuksen pitäen kuolinsyynä aneurysmaa.
Huhtikuussa 1930 Armand Debauve puhui poliisille ja kertoi, että eräs Villeneuve-sur-Yonnen asukas oli väittänyt pystyvän tunnistamaan tohtori Petiot'n Henrietten tappajaksi. Paikalliset santarmit pyysivät apua Pariisin poliisipäämajasta, mutta kansio oli jostain syystä "kadonnut" ja pysyi kadoksissa aina huhtikuuhun 1946 asti. Siihen mennessä tohtori Petiot'ta syytettiin jo useista murhista Pariisissa, eikä kukaan näyttänyt olevan kiinnostunut avaamaan Debauve-tutkintaa uudelleen.
Yonnen prefektinvirasto sai paljon valituksia Petiot'n varkauksista ja epäilyttävistä taloudellisista toimista. Hänet pidätettiin pormestarin virasta elokuussa 1931, ja hän joutui eroamaan. Petiot'lla oli kuitenkin edelleen monia kannattajia, ja kylävaltuusto erosi myös myötätunnosta häntä kohtaan. Viisi viikkoa myöhemmin 18. lokakuuta, hänet valittiin Yonnen departementin valtuutetuksi. Vuonna 1932 häntä syytettiin sähkön varastamisesta kylästä, ja hän menetti valtuustopaikkansa. Vuonna 1933 hän oli jo muuttanut perheineen Pariisiin.
Pariisi.
Pariisissa Petiot houkutteli potilaita väärennetyillä henkilöllisyystodistuksilla ja levittämällä uskomattomia väitteitä itsestään lääkärinä sisältäviä lentolehtisiä. Hän rakensi vaikuttavan maineen vastaanotolleen osoitteessa Rue de Caumartin 66, jossa hän hoiti kymmenen vuoden aikana yli 2 000 potilasta nähtävästi moitteettomasti tai ainakaan ilman valituksia. Hänen nimilaattansa vastaanoton ulkopuolella sisälsi niin paljon epämääräiiä lääketieteellisiä titteleitä ja tutkintoja, että siitä teki kollega valituksen lääkäreitten yhdistykselle ja laatta poistettiin.
Huhuja kuitenkin liikkui laittomista aborteista ja riippuvuutta aiheuttavien lääkkeiden liiallisesta määräämisestä. Vuonna 1936 Petiot nimitettiin "médecin d'état-civil" lääkäriksi, jolla oli valtuudet kirjoittaa kuolintodistuksia. Huhtikuussa 1936 hänet pidätettiin myymälävarkaudesta ja vapautettiin mielenvikaisuuden vuoksi. Hänen vaimonsa laittoi hänet yksityiseen hoitolaitokseen lyhyeksi aikaa kleptomanian vuoksi ja hänet vapautettiin helmikuussa 1937. Hän jatkoi veronkiertoa systemaattisesti.
Lääkärintoimillaan hän keräsi niin paljon rahaa, että pystyi sijoittamaan kiinteistöihin mm. kokonaiseen taloon, jossa oli 21 vuokra-asuntoa. Hän hankki lokakuussa 1941 omistukseensa rapistuneen, kolmikerroksisen 1800-luvun asuintalon ulkorakennuksineen ja talleineen Pariisin 16. hienostokaupungiosassa osoitteessa Rue Le Seur 21, jota remontoitiin hänen toiveittensa mukaisesti. Toiseen ulkorakennukseen remontoitiin lääkärin vastaanotto ja toisessa ulkorakennuksessa oli pieni kulmikas huone, joka oli äänieristetty, seinässä metallirenkaita ja ovessa kurkistusaukko. Muuten talo pysyi asumattomana.
Saksan miehitettyä Ranskan vuonna 1940, Ranskan kansalaisia ​​kutsuttiin pakkotyöhön Saksaan. Petiot antoi väärennettyjä lääketieteellisiä työkyvyttömyystodistuksia kutsutuille. Hän hoiti myös palanneiden työntekijöiden sairauksia. Heinäkuussa 1942 hänet tuomittiin huumausaineiden liiallisesta määräämisestä, vaikka kaksi häntä vastaan ​​todistanutta narkomaania Marthe Khaït ja Jean-Marc Van Bever olivat oudosti kadonneet maaliskuussa 1940. Petiot sai sakkoa 2 400 frangia. Heidän jäännöksensä löytyivät pari vuotta myöhemmin Rue Le Seur 21:stä.
Saksalainen komissaari, Gestapon agentti Robert Jodkum kertoi Petiot'n murhien motiivin sekä vahvisti tiedon Petiot'n kahdeksan kuukauden vankeudesta Gestapon hallussa Fresnen vankilassa lähellä Pariisia, jossa tätä myös kidutettiin tuloksetta. Petiot oli pidätetty toukokuussa 1943 kolmen muun henkilön kanssa epäiltynä juutalaisten salakuljetuksesta miehitetystä Ranskasta. Poliisi löysi todistajien verkkoja etsiessään Pariisissa asuvan henkilön, joka aikoi paeta, mutta muutti mielensä. Hän kertoi Marcel Petiot'n tarjonneen matkaa Etelä-Amerikkaan kaikkine tarvittavine matkustuspapereineen 25 000 frangilla. Yksi Petiot'n palveluksia käyttäneistä ja ikuisiksi ajoiksi kadonneista oli juutalainen turkkuri Joachim Guschinov. Kadotessaan tammikuussa 1942 Guschinovilla oli mukanaan noin 500 000 frangia käteistä, viisi erittäin arvokasta soopeliturkkia sekä kultaa, hopeaa ja timantteja jopa 700 000 frangin arvosta.
Petiot ja hänen kaksi apuriaan, asiakkaita hänelle välittänyt parturi Raoul Fourrier ja työtön kabareelaulaja Edmond Pintard vapautettiin saksalaisille hyödyttöminä helmikuussa 1944. Kolmas apuri oli itsekin juutalainen, romanialaisyntyinen Eryane Kahan.
Murhat.
Maaliskuussa 1944 Petiotin Rue Le Seur 21:ssa Pariisin 16. hienostokaupunginosassa sijaitsevan talon savupiipusta oli tuprunnut hiiltyneen pihvin, toffeen ja kumin hajuista mustaa savua jo viisi päivää. Lopulta vastapäinen naapuri kyllästyi pahaan hajuun ja soitti paikalle poliisit. Oveen oli jätetty lappu, jossa sanottiin omistajan olevan poissa kuukauden verran ja kehotettiin olemaan kirjeitse yhteydessä Auxerressä sijaitsevaan osoitteeseen.
Naapurit kertoivat poliisille, että talon omistajalla, tohtori Marcel Petiot'lla, oli erillinen asunto kolmen kilometrin päässä osoitteessa Rue Caumartin 66. Jotkut olivat panneet merkille salaperäisen vierailijoiden jatkuvan virran tohtori Petiot'n tyhjään taloon viimeisen kuuden kuukauden aikana ja hevoskärryillä liikkuneen tuntemattoman henkilön yölliset vierailut. Muutamaa kuukautta aiemmin kaksi kuorma-autoa oli pysähtynyt numeroon 21, joista ensimmäinen vei pois 47 matkalaukkua, toinen toi 30–40 raskasta säkkiä, joissa oli jotain tuntematonta. 
Kun talon omistaja Marcel Petiot'ille soitettiin, tämä kysyi olivatko he menneet jo sisälle ja kehotti viranomaisia olemaan tekemättä mitään ennen kuin hän tulisi itse pian paikalle. Koska savu ei hälvennyt ja vain kasvoi, paikalle kutsuttiin palokunta mahdollisen savupiippupalon vuoksi.
Kun sisään lopulta päästiin ensimmäisen kerroksen ikkunasta, palomiehet kohtasivat karmivan näyn. Kellarista löytyi kaksi luurankoa, kasa luita ja lihankappaleita. Vedenlämmitysjärjestelmään kuuluvassa uunissa paloi yhä tuli ja kun sen luukku avattiin, ulos tipahti hiiltynyt käsi. 
Suuren ihmisjoukon lisäksi paikalle saapui puhelimitse tavoitettuna myös Marcel Petiot. Poliiseille hän väitti olevansa talon omistajan veli ja että ruumiit olivat Ranskaa miehittäviä saksalaisia ja maanpettureita. Hän antoi ymmärtää, että vastarintaliike oli paljastuksen johdosta vaarassa ja että hänen oli kiirehdittävä tuhoamaan 300 sen jäsenen arkistokorttia. Isänmaalliset ja saksalaismiehityksen katkeroittamat poliisit uskoivat Petiotin tarinan ja päästivät tämän poistumaan.
Kellarista löytyneiden ihmisen jäänteiden lisäksi niitä löydettiin lisää autotallista osittain sammutetulla kalkilla täytetystä kuopasta ja kangaspussista. Hänen kodistaan ​​löydettiin riittävästi ruumiinosia ja vaatteita ainakin kymmenelle uhrille. Veli Maurice Petiot tunnusti hankkineensa sammutetun kalkin ja nähneensä 16 mustunutta ruumista talossa, hoitaessaan sitä veljensä vankeuden aikana vuonna 1943. Paloiteltuja ja päättömiä ruumiita oli nostettu myös Seine-joesta vuosina 1942-1943.
Petiot, hänen vaimonsa Georgette ja heidän 16-vuotias poikansa katosivat saman tien. Vaimo pidätettiin muutama päivä myöhemmin Auxerressa. Todellisuudessa ruumiit kuuluivat varakkaille juutalaisille, pikkurikollisille ja vastarintaliikkeen jäsenille, joita Petiot apureineen oli houkutellut luokseen lupaamalla auttaa heitä pakenemaan Ranskasta 25 000 - 50 000 frangin korvausta vastaan. Ohjeistukseksi oli annettu varata mukaan kaksi matkalaukkua täynnä arvotavaraa ilman henkilöpapereita tai muita tunnisteita. Pako Etelä-Amerikkaan vaati kuitenkin rokotuksia trooppisia tauteja vastaan, jotka Petiot oli myös luvannut hoitaa. Sukulaisten epäilyt Petiot vakuutti kirjoituttamalla uhreillaan postikortteja, joissa nämä totesivat olevansa turvassa.
Seitsemän kuukauden ajan Petiot piileskeli ystäviensä luona väittäen, että Gestapo halusi pidättää hänet, koska hän oli tappanut saksalaisia ​​ja ilmiantajia. Lopulta hän alkoi asua potilaansa Georges Redoutén luona, antoi partansa kasvaa ja otti käyttöön useita salanimiä. Pariisin vapauttamisen aikana elokuussa 1944 Petiot otti käyttöön nimen "Henri Valeri" ja liittyi Ranskan sisäisiin joukkoihin ("Forces françaises de l'Intérieur") kansannousussa. Hänestä tuli vastavakoilusta ja vankien kuulusteluista vastaava kapteeni.
Poliisit saivat tutkimuksissaan selvitettyä että Petiot oli lähetyttänyt 47 matkalaukkua erääseen osoitteeseen. Matkalaukkujen sisältö ei tuonut lisäselvitystä – Petiot oli edelleen kateissa. Niinpä poliisit turvautuivat juoneen; Pariisi oli vapautettu ja poliisi pyysi "Résistance"-lehteä kirjoittamaan artikkelin, jossa Petiot leimattiin saksalaisten kätyriksi. Juoni toimi ja parin päivän päästä lehden toimitukseen saapui Petiotin käsin kirjoittama kirje, jossa hän edelleen väitti kuuluvansa vastarintaliikkeeseen. Poliisi lähetti kopioita kirjeestä vastarintaliikkeelle ja pian hänen käsialansa tunnistettiinkin. Petiot jäi kiinni 31. lokakuuta 1944 pariisilaiselta metroasemalta vain muutamaa päivää ennen aiottua pakoaan Ranskasta. Hänen omaisuutensa joukossa olivat pistooli, 31 700 frangia ja 50 henkilöllisyystodistusta kuudelle eri nimelle.
Yli 11 kuukautta kestäneiden kuulustelujen loppupuolella Marcel Petiot kieltäytyi enää vastaamasta kysymyksiin. Myös veli Maurice Petiot oli syytettynä rikoskumppanuudesta osallisuudestaan murhiin, mutta häntä ei tuomittu kuolemaan. Hän kuoli 37-vuotiaana kaksi kuukautta veljensä teloituksen jälkeen mahasyöpään.
Oikeudenkäynti ja tuomio.
Syyttäjä vaati Marcel Petiot'ta tilille 27 murhasta ja arviolta noin 200 miljoonan frangin ryöstöstä. Ranskan vastarintaliike kumosi kaikki Petiot'n väitteet yhteistyöstä heidän kanssaan. Maaliskuussa 1946 alkaneen oikeudenkäynnin aikana ylimielisesti käyttäytynyt Petiot herätti suurta huomiota mediassa muun muassa torkkumalla ja piirtelemällä pilakuvia asianajajista istuntojen aikana. Hän myönsi tappaneensa 19 talostaan ​​löydetystä 27 uhrista ja väitti heidän olleen saksalaisia ​​ja näiden yhteistyökumppaneita – osa yhteensä 63 vuosina 1940–1945 likvidoimistaan "vihollisista". Hänen murhista saamansa rahallinen hyöty on arvioitu olleen noin 1,82 miljoonaa frangia, joka hänen vaimonsa ja täysi-ikäisen poikansa määrättiin maksamaan korvauksina uhrien omaisille.
Petiot oli todennäköisesti murhannut yli 50, johon lukuun syyttäjä tyytyi ja mahdollisesti jopa 150 ihmistä, mutta hänet kyettiin todistamaan syylliseksi ainoastaan 26 murhaan. Petiot ei räpäyttänyt silmäänsäkään kuunnellessaan kuolemantuomionsa julistamista.
Marcel Petiot sai rangaistukseksi kuolemantuomion, joka pantiin täytäntöön giljotiinilla La Santén vankilassa Pariisissa 25. toukokuuta 1946. Papille hän kertoi ennen teloitusta omantuntonsa olevan puhdas.
Hänen vaimonsa ja poikansa muuttivat Etelä-Amerikkaan. Poika Gerhardt Petiot kuoli vuonna 2011.
Perintö.
Vuonna 1980 entinen Yhdysvaltain vakoilupäällikkö eversti John F. Grombach mainitsi Marcel Petiot'n toisen maailmansodan aikaisena lähteenä. Grombach oli perustanut ja komentanut pientä itsenäistä vakoilupalvelua, joka tunnettiin myöhemmin nimellä "The Pond" ja toimi vuosina 1942–1955. Grombach väitti, että Petiot oli raportoinut Katynin joukkomurhasta, Saksan ohjuslaitoksesta Peenemündessä ja Yhdysvaltoihin lähetettyjen Abwehrin agenttien nimistä. Vaikka näitä väitteitä eivät vahvistaneet muiden tiedustelupalvelujen tiedot, vuonna 2001 löydettiin joitakin "Pond"-asiakirjoja, kuten sähke, jossa mainittiin Petiot.
Populaarikulttuurissa.
Hänen rikoksensa olivat inspiraationa Henri Troyatin romaanille "La Tête sur les épaules" (1951; "Hyvä pää hartioilla") ja elokuvalle "Docteur Petiot" (1990).