Juliette Récamier

Jeanne Françoise Julie Adélaïde Récamier, os. Bernard, tunnettu nimellä Juliette (3. joulukuuta 1777 Lyon, Ranskan kuningaskunta – 11. toukokuuta 1849 Pariisi, Ranskan toinen keisarikunta) oli ranskalainen seurapiirinainen, jonka kirjallinen salonki houkutteli ihmisiä 1800-luvun alun Pariisin johtavista kirjallisista ja poliittisista piireistä.
Uusklassismin ikonina Récamier loi itsestään julkisen kuvan suurena kaunottarena, ja hänen maineensa levisi nopeasti kaikkialle Eurooppaan. Hän ystävystyi monien älymystön edustajien kanssa, istui aikansa parhaiden taiteilijoiden vastaanotoilla ja joutui kieltäytymään Preussin prinssi Augustin (1779–1843) avioliittotarjouksesta, joka oli Fredrik Suuren veljenpoika.
Suku ja koulutus.
Juliette oli notaari ja kuninkaan neuvonantaja Jean Bernardin ja Julie Mattonin ainoa lapsi. Vuonna 1784 hänen isänsä nimitettiin Calonnen johdolla rahapesänhoitajaksi. Hän sai lyhyen koulutuksen Couvent de la Désertessa luostarikoulussa Lyonissa, kunnes perhe muutti Pariisiin. Nimi "Juliette" syntyi nimen "Julie" deminutiivimuodosta. Kaunista, lahjakasta ja kirjallisuutta rakastavaa Juliette Bernardiniä kuvailtiin luonteeltaan ujoksi ja vaatimattomaksi.
Avioliitto.
Hän meni naimisiin 15-vuotiaana 24. huhtikuuta 1793 Jacques-Rose Récamierin (1751–1830) kanssa, joka oli häntä lähes kolmekymmentä vuotta vanhempi pankkiiri, gastronomi Jean Anthelme Brillat-Savarinin sukulainen. Kertoessaan ystävälleen uutisen tulevasta avioliitostaan Julietten kanssa Jacques kirjoitti:
"En ole rakastunut häneen, mutta tunnen häntä kohtaan aitoa ja hellää kiintymystä, joka vakuuttaa minut siitä, että tämä mielenkiintoinen olento on kumppani, joka varmistaa koko elämäni onnen, ja päätellen omasta halustani varmistaa hänen onnensa, josta näen hänen olevan täysin vakuuttunut, en epäile hetkeäkään, etteikö hyöty olisi molemminpuolinen ... Hänellä on hyveen ja periaatteiden alkio, jota harvoin nähdään niin pitkälle kehittyneinä niin nuorella iällä; hän on helläsydäminen, rakastava, hyväntekeväinen ja ystävällinen, rakastettu kotipiirissään ja kaikkien hänen tuntemiensa keskuudessa.Huhuttiin, että hänen aviomiehensä oli itse asiassa hänen biologinen isänsä, joka meni naimisiin Julietten kanssaan tehdäkseen tästä perillisensä. Heidän avioliittonsa tapahtui Ranskan vallankumouksen terrorin ajan huipulla, ja jos hänet teloitettaisiin, Jacques Récamierin aviovaimo perisi hänen rahansa. Vaikka monet elämäkerran kirjoittajat ovat antaneet uskoa tälle teorialle, se on todistamaton ja useat historioitsijat ovat kumonneet sen. On kuitenkin kummallista, että Jacques kirjoitti kerran ystävälleen, että hänen suhteensa Madame Bernardiin saattoi olla enemmän kuin platoninen:Voidaan sanoa, että tunteeni tytärtä kohtaan kumpuavat tunteistani hänen äitiään kohtaan; mutta kaikki talossa vierailevat tietävät hyvin, että minut sinne vei puhdas ystävyys, ystävyys, joka oli kasvanut mahdollisesti hieman lämpimämmästä tunteesta, jota minulla saattoi olla tuttavuutemme alkuaikoina. Tällä hetkellä, iän myötä, jolloin kaikki muut teeskentelyt ovat ohi, hän haluaa vain kasvattaa lastaan ja tehdä hänestä hyveellisen ja hyvän naisen.Avioliittoa ei koskaan pantu täytäntöön ja Récamier pysyi neitsyenä ainakin neljänkymmenen vuoden ikään asti. Kirjailija Prosper Mérimée levitti huhua, jonka mukaan Récamier kärsi fyysisestä sairaudesta, joka teki yhdynnästä kivuliasta. Tämä ei kuitenkaan vähentänyt hänen viehätysvoimaansa, sillä monien henkilöiden, kuten François-René de Chateaubriandin, kerrottiin olleen voimakkaassa tunnesuhteessa häneen. Chateaubriand vieraili säännöllisesti hänen salongissaan ja oli tavallaan talon isäntä.
Salonginpitäjä.
Direktorihallituksen ja konsulivallan aikana hän kokosi kirjalliseen salonkiinsa sen ajan huomattavimmat henkilöt.
Ranskan konsulivallan alkuajoista vuonna 1799 lähes heinäkuun monarkian vuonna 1848 loppuun madame Récamierin salonki Pariisissa oli yksi kirjallisen ja poliittisen seurapiirin tärkeimmistä paikoista, jotka seurasivat muotia. Récamierin talon vakituiseen henkilökuntaan kuului monia entisiä rojalisteja, ja toiset, kuten kenraali Jean Bernadotte (tuleva Kaarle XIV Juhana) ja kenraali Jean Victor Moreau, olivat enemmän tai vähemmän tyytymättömiä hallitukseen. Tämä seikka sekä hänen kieltäytymisensä toimia keisarinna Joséphine de Beauharnais'n hovineitona ja hänen ystävyytensä Germaine de Staëlia kohtaan saivat hänet epäilyksen alaiseksi. Vuonna 1800 Jacques-Louis David aloitti hänen muotokuvansa maalaamisen, mutta jätti sen keskeneräiseksi saatuaan tietää, että François Gérard oli saanut tilauksen muotokuvan maalaamisesta ennen häntä.
Juliette Récamier joutui Napoleonin epäluulojen alaiseksi, ja hänet karkotettiin Pariisista vuonna 1811. Hän keräsi uudelleen ympärilleen kirjallisen piirin, jonka keskuksena oli François-René de Chateaubriand. "Souvenirs et correspondance tirés des papiers de madame Récamier" julkaistiin vuonna 1859.
Madame de Staëlin kautta madame Récamier tutustui Benjamin Constant'iin, sveitsiläis-ranskalaiseen poliittiseen aktivistiin ja kirjailijaan, jonka poliittiset monitulkintaisuudet ja epäselvyydet Ranskan ensimmäisen keisarikunnan viimeisinä päivinä ja Bourbon-restauraation alussa on liitetty hänen vaikuttamisyrityksiinsä. Napoleon karkotti hänet lopulta Pariisista.
Vietettyään lyhyen aikaa kotikaupungissaan Lyonissa hän matkusti Roomaan ja lopulta Napoliin. Siellä hän oli erittäin hyvissä väleissä Napolin kuningas Joachim Murat'n ja tämän puoliso, kuningatar Caroline Bonaparten kanssa, jotka olivat tuolloin juonittelemassa Bourboneitten kanssa. Hän suostutteli Constant'n puolustamaan Murat'n vaatimuksia Wienin kongressille osoitetussa muistiossa ja sai hänet myös omaksumaan päättäväisen kannan Napoleonin paluuta vastaan seitsemännen liittokunnan sodassa.
Viimeiset vuodet.
Madame Récamierin aviomies oli kärsinyt raskaita taloudellisia tappioita vuonna 1805, ja hän vieraili madame de Staëlin luona Coppetissa Sveitsissä. Hänen avioeroaan suunniteltiin, jotta hän voisi mennä avioitua Preussin prinssi Augustin kanssa, mutta vaikka hänen aviomiehensä oli järjestelyyn halukas, sitä ei järjestetty. Myöhempinä vuosinaan hän menetti suurimman osan jäljellä olevasta omaisuudestaan, mutta jatkoi vierailijoiden vastaanottamista asunnossaan Abbaye-aux-Bois'ssa 1600-luvun luostarissa (purettu vuonna 1907) osoitteessa rue de Sèvres 16, Pariisi, jonne hän vetäytyi vuonna 1819.
Korkeasta iästä, huonosta terveydestä, osittaisesta sokeudesta sekä heikoista oloista huolimatta madame Récamier ei koskaan menettänyt viehätysvoimaansa, vaikka ainakin yksi hänet tavannut mies, taiteilija Guillaume Gavarni oli sitä mieltä, että tämä "haisi alemmalta keskiluokalta". Vaikka hänen ihailijoihinsa kuuluivat Mathieu de Montmorency, Lucien Bonaparte, Preussin prinssi August (jonka kosinnan hän hylkäsi), Pierre-Simon Ballanche, Jean-Jacques Ampère ja Benjamin Constant, kukaan heistä ei saanut häneen yhtä suurta vaikutusvaltaa kuin François-René de Chateaubriand, vaikka hän kärsi paljon miehen ylimielisestä luonteesta. Jos hänellä oli aitoa kiintymystä, se näyttää kohdistuneen Amable Guillaume Prosper Brugière'een paroni de Baranteen, jonka hän tapasi Coppetissa.
Juliette Récamier kuoli Pariisissa koleraan 71-vuotiaana toukokuussa 1849 ja hänet haudattiin Montmartren hautausmaalle, joka oli tuolloin kylä Pariisin pohjoispuolella.
Perintö.
"Récamier"-niminen roomalaistyyppinen sohva, jolla hän mielellään lepäsi, nimettiin hänen mukaansa.
Hänestä on tehtiy kaksi mykkäelokuvaa: saksalainen elokuva "Madame Récamier" vuodelta 1920, pääosassa Fern Andra ja ranskalainen elokuva "Madame Récamier" vuodelta 1928.