Oscar Levertin

Oscar Ivar Levertin (17. heinäkuuta 1862 Gryt – 22. syyskuuta 1906 Tukholma) oli ruotsalainen runoilija, kirjallisuus- ja taidehistorioitsija ja kriitikko. Hän valmistui filosofian lisensiaatiksi 1887, oli Tukholman korkeakoulussa kirjallisuushistorian dosentti vuodesta 1889, saman aineen professori vuodesta 1899. Ahkeruutensa ansiosta hän ehti omistautua sekä tieteelliselle tutkimukselle että runoudelle mutta oli sen ohessa "Svenska Dagbladetin" kirjallisuusarvostelijana.
Levertinin tieteellisen työn tunnusmerkit olivat perinpohjaisuus, joka perustui hänen lukeneisuuteensa, rehellinen ja puolueeton oikeamielisyys hänen arvostellessaan eri ilmiöitä – tosin nuorempana häntä syytettiin joskus liiasta subjektiivisuudesta – sekä loistava esitystapa. Hänen lukuisista kirjallisuushistoriallisista tutkielmistaan merkittäviä ovat varsinkin esseekokoelmat "Diktare och drömmare" (1898), "Svenska gestalter" (1903) sekä tutkielmat 1700-luvun henkisestä elämästä ("Teater och drama under Gustaf III", "Gustaf III som dramatisk författare", "Från Gustaf III:s dagar", "Niclas Lafrensen"). Suurta, kauan suunnittelemaansa Carl von Linnén monografiaa hän ei ehtinyt laatia, vaan siitä on vain lyhyehkö luonnos.
Suoranaisessa arvostelijatoiminnassaan, jossa Levertin ennen pitkää saavutti johtoaseman, hän seurasi erityisesti kahta näkökohtaa: hän tahtoi tutustuttaa ruotsalaisia Euroopan kulttuurin eräisiin ilmaisumuotoihin sekä herättää rakkautta ruotsalaiseen, vallankin vanhempaan kirjallisuuteen. Nämä hänen kriittiset tutkielmansa sekä päivälehtien muut kirjoitelmat on hänen kuolemansa jälkeen koottu sarjaan "Samlade skrifter".
Luovana taiteilijana Levertin on 1890-luvun merkittävimpiä. Julkaistuaan aikaisemmin muutamia novellikokoelmia ajan realistiseen ja harmaaseen henkeen hän paljasti lyyrisessä esikoisteoksessaan "Legender och visor" (1891) ne puolet, jotka ovat hänen myöhemmälle tuotannolleen ominaisimmat: kauneudenpalvonnan, uneksuvan raskasmielisyyden, mustan ja purppuraisen väriasteikon, rytmin raskaasti loisteliaan poljennon ja runokuvien rikkauden. Hänen legendoistaan ja keskiaikaisista kuvistaan heijastuu mystis-romanttinen haaveilu ja tunnehehku. Hänen seuraavan runokokoelmansa sävy ("Nya dikter", 1894) on hiukan valoisampi, mutta siinäkin asuu pohjalla sama raskasmielisyys, joka osittain johtui hänen juutalaisuudestaan aiheutuvasta vierauden tunteesta – miten ruotsalaiseksi hän itsensä tunsikin. Suurpiirteisimmän ilmaisumuotonsa tämä melankolia saa hänen kolmannessa kokoelmassaan ("Dikter" 1901), jossa on useita Ruotsin runouden kirkkaimpia helmiä, sekä sikermässä "Kling Salomo och Morolf" (1905), jossa Levertin antaa kuningas Salomon tulkita omaa elämänviisauttaan, surumielistä alistumista.
Levertinin proosatuotanto ei ehkä ole samalla tasolla kuin hänen lyriikkansa. Poikkeuksena on "Rococonoveller" (1899), jossa ajan henki on tavoitettu mestarillisesti ja kerrontatapa sovellettu sen mukaan. "Lifvets fiender" (1891) ja "Magistrarne i Österås" (1900) sisältävät kauniita yksityiskohtia, joskaan ne eivät kokonaisuutena ole täysin tyydyttäviä. Vuonna 1906 ilmestyi jälkipoimintona "Sista noveller", jossa on muutamia Levertinin kypsimpiä novelleja.