tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Masturbaatio ilman käsiä

Masturbaatio ilman käsiä on Klamydian vuonna 1993 julkaisema albumi. Levy nousi albumilistalla kakkossijalle kesällä 1993 eli korkeammalle kuin mikään muu Klamydian levy ennen vuoden 2007 levyä, joka toisti saman saavutuksen.
Albumin kaksi viimeistä kappaletta julkaistiin alun perin singlenä. Kappaleisiin "Jaatinen" ja "Pilke silmäkulmassa" on olemassa pienen budjetin musiikkivideot, joita yhtye on levittänyt nettisivuillaan. 
"Masturbaatio ilman käsiä" on myynyt tähän mennessä yli 20 000 kappaletta, minkä johdosta se on saanut kultalevyn.
John Bardeen

John Bardeen (23. toukokuuta 1908 – 30. tammikuuta 1991) oli yhdysvaltalainen fyysikko. Hän on ainoa, joka on saanut Nobelin fysiikanpalkinnon kahdesti, ensin transistorista 1956 ja sitten suprajohtavuuden BCS-teoriasta 1972.
Bardeen opiskeli diplomi-insinööriksi Wisconsinin yliopistossa, meni töihin öljy-yhtiöön, kyllästyi työhön ja meni jatkamaan opintojaan Princetonin yliopistoon. Siellä hän opiskeli sekä matematiikkaa että fysiikkaa ja väitteli matemaattisesta fysiikasta 1936. Hänen kiinteän olomuodon fysiikkaan liittyvän väitöskirjansa ohjasi Eugene Wigner, joka palkittiin myöhemmin Nobelin fysiikanpalkinnolla. Sodan jälkeen Bardeen meni töihin Bell Labsiin.
Bell Labsissa Bardeen ja Walter Brattain keksivät kärkitransistorin, jota he esittelivät vuonna 1947. Tämän jälkeen William Shockley kehitti liitostransistorin. Shockley, Bardeen ja Brattain saivat Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1956 transistorin kehittämisestä ja puolijohteita koskevista tutkimuksistaan.
Bardeen palasi akateemiseen maailmaan 1951 siirtyessään Illinoisin yliopistoon Urbana-Champaigniin. Hänen ensimmäinen jatko-opiskelijansa oli Nick Holonyak, joka keksi myöhemmin LEDin. Bardeen työskenteli Leon Cooperin ja Robert Schriefferin kanssa kehittääkseen suprajohtavuudelle mikroskooppisen teorian, joka perustuisi aineen perusosasten, elektronien ja atomiydinten ominaisuuksiin. He julkaisivat teoriansa vuonna 1957. Tämä työ, jota kutsutaan heidän nimiensä alkukirjainten mukaan BCS-teoriaksi, toi Bardeenille, Cooperille ja Schriefferille Nobelin palkinnon vuonna 1972.
Rautakloridi

Rautakloridi voi viitata ainakin seuraaviin yhdisteisiin:
Candace Bushnell

Candace Bushnell (s. 1. joulukuuta 1958 Glastonbury, Connecticut, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija ja sanomalehtikolumnisti. 
Ura.
Candace Bushnell tunnetaan etenkin seksikolumnistaan "The New York Observer" -lehdessä ja kirjastaan "Sinkkuelämää" (Sex and the City). Hän alkoi kirjoittaa kolumnia 1993. Vuonna 1996 osa kolumneista julkaistiin kirjana. Kirjan pohjalta tehtiin suosittu televisiosarja "Sinkkuelämää".
Sittemmin Bushnell on kirjoittanut useita romaaneja, muun muassa "Reittä pitkin" (Trading Up) ja "Kynsin hampain" (Lipstick Jungle). Romaanin "Kynsin hampain" pohjalta on tehty televisiosarja "Lipstick Jungle". Vuonna 2010 Bushnell julkaisi "Sinkkuelämää"-sarjan Carrie Bradshaw’n lukioaikoihin sijoittuvan nuortenromaanin "Carrien nuoruusvuodet" (The Carrie Diaries). Bushnellissa ja Carrie Bradshaw’ssa on nähty paljon samaa: he ovat kummatkin seksikolumnisteja ja nauttivat New Yorkin yöelämästä.
Yksityiselämä.
Candace Bushnell meni naimisiin balettitanssija Charles Askegardin kanssa vuonna 2002. Pari asui Manhattanilla New Yorkissa. Bushnell ja Askegard erosivat vuonna 2011. Bushnell asuu nykyään maalla ja harrastaa ratsastusta.
Kaikkeudenhistoria

Kaikkeudenhistoria tarkoittaa kaikkeuden historiaa käsittelevää historian alaa. 1980-luvulla kehittynyt monitieteinen ala tutkii historiaa laajimmalla mahdollisella avaruus- ja aikaulottuvuudella.
Ajallinen asteikko alkaa kosmologian mukaisesta alkupisteestä eli alkuräjähdyksestä ja päättyy nykyhetkeen. Avaruus käsittää kaikki osat alkeishiukkasista koko universumiin saakka. Kaikkeudenhistoriassa pyritään löytämään yhteisiä teemoja ja rakenteita eri aika- ja avaruusskaaloista. Kaikkeudenhistoria on ”historiaa” vain nimellisesti, sillä siinä hyödynnetään muun muassa fysiikan, biologian, arkeologian ja antropologian uusimpia löytöjä.
Kaikkeudenhistoria syntyi vastareaktioksi 1900-luvun yleiselle erikoistumiselle ja sulkeutuneisuudelle. Toisaalta sen mahdollisti nimenomaan lisääntynyt erityisalojen tieto, joka mahdollistaa kokonaiskuvien hahmottelun.
Historia.
Ensimmäiset kokeiluluontoiset kurssit kaikkeudenhistoriasta piti John Mears 1980-luvun lopulla Southern Methodist Universityssä Dallasissa Texasissa ja David Christian Macquarie Universityssä Australiassa ja myöhemmin San Diego State Universityssä. Sittemmin muutamat muut yliopistot ovat tarjonneet vastaavia kursseja.
Ensimmäinen kaikkeudenhistoriaa käsittelevä kirja Fred Spierin "The Structure of Big History: From the Big Bang until Today" julkaistiin 1996. Siinä puolustettiin alaa ja konstruoitiin yhtenäinen kaikki aikaskaalat kattava historia.
2005 ilmestyi David Christianin "Maps of Time: An Introduction to Big History", joka esittelee historian alkaen ensimmäisistä alkuräjähdyksen jälkeisistä sekunneista ja aurinkokunnan synnystä aina elämän syntyyn, ihmisen evoluutioon, maatalouden syntyyn ja moderniin maailmaan. Christian esittelee laajan skaalan rakenteita ja teemoja sekä tarjoaa perspektiiviä aikaskaaloihin.
Җ

Җ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy dungaanin, kalmukin ja tataarin aakkosiin. Se kuului myös turkmeenin kyrillisiin aakkosiin vuosina 1938–1991, kunnes kirjaimisto vaihdettiin latinalaiseen. Kirjaimen pohjana on kyrillinen ж, johon on lisätty alapidennys.
Ääntäminen.
Җ ääntyy dungaanissa soinnittomana palatoalveolaarisena affrikaattana // tai soinnittomana retroflektisenä affrikaattana //, kalmukissa soinnillisena postalveolaarisena affrikaattana //, tataarissa soinnillisena palatoalveolaarisena frikatiivina //. Turkmeenissa kirjaimella merkittiin soinnillista postalveolaarista affrikaattaa //. Nykyisessä latinalaisiin kirjaimiin pohjautuvassa aakkostossa äänteen merkkinä on ž.
Cap Bon

Cap Bon ( "Ras at-Tib") on 80 kilometrin pituinen niemi Tunisian koillisnurkassa, Sisiliaa vastapäätä.
Maantiede.
Cap Bon on niemimaa Tunisian koillisosassa Välimeren rannikolla Hammametinlahden ja Tunisianlahden välissä. Pituutta sillä on noin 80 kilometriä ja leveyttä noin 32 kilometriä. Pinta-alaa niemimaalla on noin 600 km². Se on osa Tunisian selännettä ja maastoltaan kukkulaista. Niemimaan länsi- ja etenkin sen pohjoisosissa on myös leveitä tasankoja. Sen kärki on Afrikan läheisin osa Sisiliaa. 
Ilmasto alueella on välimerellinen ja se saa kohtalaisesti sateita.
Niemimaalla on useita pieniä ja keskikokoisia kaupunkeja, joiden joukossa ovat esimerkiksi Grombalia, Tunisia, Soliman, Menzel Bouzelfa, Hammamet, Menzel Temime, Kélibia ja Nabeul. Nabeul on alueen hallinnollinen keskus. Kélibia ja Hammamet ovat satamia. Niemimaa tunnetaan puutarhoistaan, joilla kasvatetaan esimerkiksi sitrushedelmiä ja oliiveja. Niiden ohella alueella on kalasatamia, rantalomakohteita ja maakaasuesiintymiä.
Historia.
500-luvulla eaa. niemimaalle muodostui Kerkuanen puunilainen satamakaupunki.
Arabit valtasivat niemaan Bysantin valtakunnalta Šarik al-Absin johdolla vuonna 647–648. Niemimaata on jutsuttu hänen mukaansa arabiaksi nimellä "Jazirat Šarik". Bysanttilaiset pystyivät kuitenkin tuolloin valtaamaan sen takaisin vielä vuonna 649 edelleen hallitsemastaan Karthagosta käsin. Arabien sotaretket alueelle jatkuivat ja seutu oli vallattu lopulta vuoteen 681 mennessä, mikä vakiinnutti alueen muslimivallan ja loi edellytykset laajenemiselle Sisiliaan.
Niemimaa oli monien mereltä saapuvien valloittajien kohde. Normannit hallitsivat sitä vuosien 1148–1160 välillä. Myöhemmin seutu olie espanjalaisten ja osmanien välisen kamppailun näyttämö. Vieraiden valloittajien ohella niemimaa tuli tunnetuksi eri kapinallisien tukialueena. Niemaan kukkulat tarjosivat hyvän piilottelupaikan keskusvallalta. Etenkin 1300-luvulta lähtien aluetta käyttivät myös merirosvot, joiden iskut Välimerellä aiheuttivat tuhoisia kostoiskuja espanjalaisilta, venetsialaisilta, genovalaisilta ja muilta Euroopan valtioilta.
Toisen maailmansodan Tunisian taistelujen aikana niemimaa oli viimeinen akselivaltojen hallussaan pitämä osa Afrikkaa ja paikka, jossa noin 250,000 Afrikassa taistelutta saksalaista ja italialaista antautuivat vuonna 1943.
Alea iacta est

Alea iacta est on latinankielinen lentävä lause. Se tarkoittaa sanantarkasti ”Noppa on heitetty”, mutta se suomennetaan yleisesti ”"Arpa on heitetty"”.
Roomalaisen kirjailijan Suetoniuksen mukaan "Alea iacta est" ovat Julius Caesarin lausumat sanat, kun hän ylitti joukkoineen Rubikonin ja lähti Roomaan kaapatakseen vallan. Tämä tapahtui tammikuun kymmenentenä päivänä (tai 11. päivänä) vuonna 49 eaa. Tarinan mukaan Caesar seisoi Rubikon-joen pohjoisrannalla 5 000 miehen joukko-osaston kanssa. Tilanne oli viimeinen mahdollisuus kääntyä takaisin, sillä joen ylittäminen olisi sodanjulistus, koska tällöin astuttiin provinssista Rooman alueelle. Pohtiessaan seuraavaa siirtoa sanotaan paikalla olleen Caesarin armeijaan kuulumattoman hahmon ottaneen torven Caesarin armeijaan kuuluneelta mieheltä, ja puhaltaneen hyökkäysmerkin. Tämä käsitettiin korkeammilta voimilta tulleena merkkinä, jolloin Caesar Plutarkhoksen mukaan lausui kreikaksi ”heitettäköön arpa” () ja Suetoniuksen mukaan latinaksi ”arpa on heitetty”, minkä jälkeen joen ylitys alkoi.
Howrah

Haora () eli Howrah on teollisuuskaupunki Howrahin piirikunnassa Länsi-Bengalin osavaltiossa Intiassa. Kaupunki sijaitsee Hoogli-joen varrella Kalkutan vieressä.
Kaupungin nimi juontaa mahdollisesti juurensa paikalla aiemmin olleeseen kylään, jonka nimi oli "Harirah". Kirjallinen maininta tunnistettavasta paikasta nimeltä "Bator" on vuodelta 1578 jaa. Vuonna 1713 (Englannin) Itä-Intian kauppakompanian Bengalin neuvosto pyysi hallitsija Farrukshiyarilta lupaa perustaa kauppa-asema viidelle paikkakunnalle, joista yksi oli Harirah (Howrah). Lupa saatiin ja tämän seurauksena kaupungin kehitys sai vauhtia. Vuosina 1854 ja 1862 kaupunkiin perustettiin rautatieasema.
Kaupunki on väkiluvultaan osavaltionsa suurimpia. Väkiluku on kehittynyt väestönlaskentojen mukaan seuraavasti: 950 435 (vuonna 1991), 1 007 532 (2001) ja 1 077 075 (2011).
Harissa

Harissa on pohjoisafrikkalainen, erittäin tulinen punainen tahna, joka valmistetaan chilistä ja muista mausteista. Sitä käytetään muun muassa tunisialaisessa, algerialaisessa ja marokkolaisessa keittiössä.
Harissa maustetaan valkosipulilla, kuminalla, roomankuminalla, korianterilla ja oliiviöljyllä. Joskus siihen käytetään chilin lisäksi myös tomaattia.
Harissaa käytetään sekä ruoanvalmistuksessa että pöytämausteena. Pohjoisafrikkalaisessa kuskusissa harissalla on tärkeä rooli. Sitä käytetään paljon myös voileipien täytteenä ja tunisialaisissa pastaruoissa.
Valmista harissaa myydään peltipurkeissa ja tuubeissa. Purkki-harissaan voi olla syytä lisätä oliiviöljyä, jos se tarjoillaan pöytämausteena. Öljykerros harissan päällä myös parantaa sen säilyvyyttä avatussa purkissa.
Ali Reza Asgari

Ali Reza Asgari (1952–2010) ( ) oli iranilainen kenraali ja vuoteen 2005 Iranin apulaispuolustusministeri, jonka uskotaan siirtyneen länteen toimittuaan vuosia yhteistyössä tietojen tuottamiseksi Iranin puolustuksesta. Asgari katosi Istanbulissa 7. helmikuuta 2007.
Sanomalehti Haaretzin mukaan hänellä voisi olla tietoa Iranin ydinohjelmasta ja hän olisi siirtynyt Turkista vapaaehtoisesti. Sen sijaan iranilaisten tiedotusvälineiden mukaan Mossadin tai CIA on saattanut kidnapata Asgarin Turkista.
Taiga (draamasarja)

Taiga-draama on japanilainen televisio-ohjelmagenre. Draamaa toimintaan yhdistävät historialliset sarjat sijoittuvat maan historian romantisoiduimpiin vaiheisiin.
Vuodesta 1963 lähtien Japanin yleisradioyhtiö NHK on tuottanut joka vuodelle uuden taiga-draaman. Periodidraama-elokuvien ("jidaigeki") suosio on Japanissa ollut korkeaa kautta aikain. Näiden sarjojen modernisoitu klassinen estetiikka kiinnostaa laajempaa nyky-yleisöä kuin riisutumpi ja vakavampi, 1900-luvun puolivälissä kultakauttaan elänyt "jidaigeki"-elokuva. 
Useimmat NHK:n taiga-sarjat sijoittuvat Sengoku- tai Azuchi-Momoyama-kausille tai Edo-kauden alkuun, eli historian sotaisiin tai muutoin kiihkeisiin muutoskausiin. Sarjojen juonet ovat uudelleenkerrontoja klassisista, historiallisiin tapahtumiin perustuvista kabuki-näytelmistä tai romaaneista. Päähahmot kuuluvat historiallisiin aatelis- ja samuraisukuihin. Esimerkkinä vuoden 2005 sarja Yoshitsune, jonka pääjuoni kertoo Minamoto-klaanin kenraalista. Sama tarina oli myös vuoden 1966 taiga-sarjan pohjalla.
Taigalla on myös ulkomaisia faneja. Sarjoja on esitetty myös Japanin ulkopuolella, Suomessa esitettiin vuonna 1988 tuotettu Takeda Shingen 13-osaisena 1990-luvun alkupuolella.
Shōtōkan

Shōtōkan () on japanilainen kamppailulaji ja karaten tyylisuunta. Gichin Funakoshi (1868–1957) kehitti suunnan yhdessä poikansa Gigō Funakoshin (1906–1945) kanssa.
Shōtōkan on suosittu karaten tyylisuunnista.
Nimi ja symboliikka.
Funakoshin käytti kirjoittaessaan nimimerkkinä Shōtō (松濤), jota hän käytti runollisissa ja filosofisissa kirjoituksissaan oppilailleen. "Shōtō" tarkoittaa "mänty-aallot" tai männyn neulojen liikettä tuulen puhaltaessa niiden läpi. "Kan" (館) tarkoittaa harjoittelun "taloa" tai "hallia".
Funakoshi asui Okinawalla linnoituskaupunki Shurissa, jota ympäröivät mäntymetsät ja runsas kasvillisuus. Eräs vuorista oli Funakoshille erityisen tärkeä, Tarao-vuori, joka oli erittäin kapea ja näytti sivusta katsottuna tiikerin hännältä. Funakoshin ystävä ja opiskelija Hoan Kosugi rohkaisi Funakoshia kirjoittamaan karatesta perusteoksen. Funakoshi julkaisi vuonna 1922 maailman ensimmäisen karatea käsittelevän kirjan. Kosugi suunnitteli ja piirsi kirjan kanteen Shotokan-tiikerin, joka on viittaus "Tora no makiin," "tiikerikääröön", joka on pitkä kääröön kirjoitettu mestariteksti.
Shōtōkan oli Funakoshin ensimmäisen virallisen dojon nimi, joka valmistui vuonna 1939 Mejiroon, Tokion lähettyville. Funakoshin oppilaat loivat opettajaansa kunnioittaen kyltin, jossa luki ”Shōtōkan” ja asettivat sen Funakoshin opettaman salin sisäänkäynnin yläpuolelle. Funakoshi itse ei koskaan antanut tyylisuunnalleen nimeä, vaan kutsui sitä pelkästään karateksi. Dojo tuhoutui vuonna 1945 ilmapommituksessa. 
Piirteet.
Maailmansodan jälkeen Shōtōkanin tekniikat ovat olleet suhteellisen syviä ja tukevia seisontoja, jotka mahdollistavat voimakkaita liikkeitä ja vahvistavat jalkoja. Käsitekniikat painottuvat hivenen enemmän alkeisopetuksessa samoin suuret liikeradat perustekniikassa.
Kata.
Shōtōkanissa harjoiteltavat katat pohjautuvat vanhoihin okinawalaisiin liikesarjoihin. Tyylissä harjoitellaan yleisesti 26 kataa: Heian shodan, Heian nidan, Heian sandan, Heian yondan, Heian godan, Bassai dai, Jion, Empi, Kanku dai, Hangetsu, Jitte, Gankaku, Tekki shodan, Tekki nidan, Tekki sandan, Nijūshiho, Chinte, Sōchin, Meikyō, Unsu, Bassai shō, Kanku shō, Wankan, Gojūshiho shō, Gojūshiho dai ja Jiin.
Vyökoejärjestelmät.
On olemassa useita erilaisia ​​Shotokan-järjestöjä, joiden vyökoejärjestelmät vaihtelevat. Vyökokeita varten voi olla vaatimuksia esimerkiksi harjoituksiin osallistumisesta, ja että edellisestä vyökokeesta on kulunut tietyn verran aikaa. Korkeampia vyöarvoja varten voidaan myös vaatia osallistumista harjoitusten pitämiseen.
Eräiden suurien Shotokan-järjestöjen vyökoejärjestelmiä:
Ennen vyökokeeseen osallistumista kokelaalla on oltava riittävät taidot. Vyökokeessa arvioidaan kihon (perustekniikat), kumite (pariharjoittelu) ja kata.
Kuuluisia Shōtōkanin harjoittajia.
Toimintaelokuvien näyttelijöillä Jean-Claude Van Dammella, Wesley Snipesilla ja Michael Jai Whitellä on musta vyö Shōtōkanissa. Urheilumaailmassa vapaaottelussa ottelevilla Lyoto Machidalla, Antonio Silvalla, Vitor Belfortilla, Antonio Carvalholla, Mark Holstilla ja Assuerio Silvalla on myös Shōtōkan-tausta.
Degerby (Föglö)

Degerby on Föglön kunnan keskuspaikka. Kylä oli aina Maarianhaminan perustamiseen saakka vuonna 1861 Ahvenanmaan saariston keskus ja 1920-luvulle asti asukasluvultaan suurin kylä. Degerby tunnetaan kapteenintaloistaan. Kylän laidalla sijaitsee 1600-luvulla perustettu kestikievari Enigheten, joka on toiminut myös käräjätalona.
 Degerbystä on tiheä lauttayhteys Ahvenanmaan pääsaarelle Svinöseen. 
Vuonna 2014 kylässä oli 187 asukasta.
Auni Nuolivaara

Auni Elisabeth Nuolivaara (vuoteen 1906 Lagus, vuoteen 1909 Hirvensalo; 22. toukokuuta 1883 Korpilahti – 26. lokakuuta 1972 Tampere) oli suomalainen kirjailija, taidemaalari ja kuoronjohtaja. Hänet muistetaan lähinnä teoksestaan "Paimen, piika ja emäntä", jolla hän voitti kustannusliike Otavan suuren romaanikilpailun 1936.
Henkilöhistoria.
Nuolivaaran vanhemmat olivat lehtori Selim Johan Evert Lagus ja Lydia Aleksandra Dahlstöm. Hän tuli ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta tyttökoulusta 1903 ja valmistui kansakoulunopettajaksi Heinolan seminaarista 1905. Nuolivaara toimi opettajana ensin Savonlinnassa ja sitten Mikkelin lähellä Otavan kansanopistossa. Hän meni naimisiin Otavan kansanopiston johtajan Armas Isak Nuolivaaran kanssa 1909. 1910-luvulla Nuolivaara teki useita opintomatkoja ja oleskeli Roomassa 1914–1915 opiskellen taidetta sekä Genevessä Sveitsissä 1916–1917 opiskellen laulua. Otavan kansanopiston opettajana hän toimi vuoteen 1925 saakka ja sen jälkeen 1926–1927 Oriveden kansanopiston opettajana. Taidenäyttelyt Nuolivaara järjesti Mikkelissä 1920 ja Kotkassa ja Savonlinnassa 1921. Hän toimi myös useiden kuorojen johtajana.
Kanslianeuvos Lauri Hirvensalo oli Nuolivaaran veli.
Kirjallinen tuotanto.
Ensimmäisen kirjansa Nuolivaara julkaisi 1927 ja ennen Otavan romaanikilpailun voittoa 1936 hän ehti julkaista kolme kirjaa. Mainitun kilpailun voittanut teos "Paimen, piika ja emäntä" kertoo päähenkilön Katrin noususta piikatytöstä suuren talon emännäksi ja noudattaa 1930-luvun lukevan yleisön enemmistön kirjallista makua. Traditionaaliseen maalaiskuvaukseen yhdistettiin myös nykyaikaisempia aineksia eli itsenäinen naispäähenkilö, mutta perinteiset arvot säilyivät kunniassa. Nuolivaaran kirjasta ja sen kahdesta jatko-osasta "Isäntä ja emäntä" ja "Päivä ja ehtoo" julkaistiin Saksassa lyhennetty versio 1940 nimellä "Kleine standhafte Katri" ja sitä painettiin 155 000 kappaletta vuoteen 1952 mennessä. "Paimen, piika ja emäntä" käännettiin myös viron, latvian, unkarin, norjan, hollannin ja japanin kielelle. Vuonna 1984 Nippon Animation teki kirjan pohjalta Japanissa 49-osaisen piirrosanimaatiosarjan "Makiba no shōjo Katri". Nuolivaara julkaisi voittonsa jälkeen vielä neljä romaania, mutta ne eivät saavuttaneet vastaavaa suosiota.
Romaanin "Paimen, piika ja emäntä" tapahtumat ja henkilöt perustuivat Längelmäellä syntyneen Kustaava Helanderin (1873–1948) kirjallisiin ja suullisiin muistiinmerkintöihin 1800-luvun kansanelämästä Längelmäellä. Helander asui sittemmin 1930-luvulla Viipurissa Auni Nuolivaaran pihapiirissä ja kävi iltaisin tarinoimassa Nuolivaarojen luona. Armas Nuolivaaran ehdotuksesta Auni Nuolivaara alkoi kirjoittaa romaaniansa Kustaava Helanderin aiheista. Kustaava Helander avusti kirjoitustyötä ja antoi ilmeisesti omia käsikirjoituksiaankin Auni Nuolivaaran käyttöön. Palkkioksi hän sai 10 prosenttia kirjan tuotosta itselleen.
Ferrari F40

Ferrari F40 on Ferrarin 40-vuotisjuhlamalli ja myös F41-mallia valmistettiin vuosina 1987–1992 ja se oli aikanaan Ferrarin valmistamista malleista nopein, tehokkain ja kallein. Se oli viimeinen Ferrari, jolle Enzo Ferrari antoi virallisen siunauksensa sairasvuoteeltaan, tosin itse autoa koskaan näkemättä. Vaikka auton virallinen teho 7000 rpm:llä on 352 kW/478 hv, on silti olemassa erilaisia ​​versioita, jotka eroavat suuresti suorituskyvyiltään. 
Yleistä.
Auto esiteltiin Ferrarin 40-vuotisen tuotantohistorian juhlavuotena 1987. Itse tuotanto käynnistyi vuonna 1988. Auton suunnittelusta vastasi Nicola Materazzi ja muotoilusta Pininfarina.
Ferrari F40-mallia useasti verrataan Porschen 959-malliin, joka on toinen samoihin aikohin ilmestynt 80-luvun superauto. Itse F40-mallia ei ollut rakennettu päämäräisesti vastaukseksi 959-mallille. Ferrarin markkinointiosaston Giovanni Perfetti oli vuonna 1988 vastannut että "F40 on innostuneimmille omistajillemme, jotka haluavat pelkkää suorituskykyä. Se ei ole tulevaisuuden laboratorio, kuten 959 on. Se ei ole "Star Wars-auto". Ja sitä ei luotu, koska Porsche rakensi 959:n. Se olisi tapahtunut joka tapauksessa."
Auto on 1311 kappaleeseen rajoitetusta valmistusmäärästä johtuen arvokas keräilykohde. Kaikki autot myytiin etukäteen ennen niiden valmistumista. F40:ää on valmistettu vain punaisena.
Suomessa Ferrari F40:n omistavat Vesa Keskinen ja Juha Kankkunen.
Moottori.
Autossa on ohjaamon taakse pitkittäin sijoitettu V8-moottori, jonka perusta on jo aikaisemmin nähty GTO-moottori. Iskutilavuutta kuitenkin suurennettiin 2,9 litraan. Kummassakin sylinteririvissä on kaksi kannen yläpuolista nokka-akselia (DOHC) ja venttiilejä on neljä per sylinteri. Moottorissa on kaksi IHI:n valmistamaa turboahdinta.
Suorituskyky.
Auto pääsi myös Guinnessin ennätysten kirjaan aikansa nopeimpana sarjavalmisteisena urheiluautona.
Ferrari F40 LM (1988).
Auton kilpaversiot kehitti Michelotto Padovassa, ja niitä valmistettiin vuodesta 1989 eteenpäin. Autosta valmistettiin myös kilparadoille tarkoitettua LM-versiota, jonka ensitestit suoritettiin vuonna 1988. Aerodynamiikan osalta katu- ja ratamallin välillä eroja oli muun muassa säädettävässä takasiivessä ja etuvalaisimissa. Moottorin viritysastetta muutettiin niin, että tehoa irtosi vähintään 728 hv, mutta aika-ajoja varten oli mahdollisuus saavuttaa jopa yli 900 hv teholukemat. Lisäksi sisustusta oli riisuttu ja kojelauta käytännössä kokonaan poistettu.
Näiden lukumäärästä on ristiriitaista tietoa, Ferrarin nettisivujen mukaan "F40 LM/Competizionea valmistettiin yhteensä noin kymmenen kappaletta". Toiset lähteet ilmoittavat, että F40 LM -mallien valmistusmäärä on noin 19 autoa.
Ferrari F40 GTE (1994).
Vuonna 1994 BPR Championship -sarjaa varten valmistettiin vielä F40:n GTE-versioita. Alkuperäistä 2,9-litraista moottoria kasvatettiin ensin 3,5 litraan ja myöhemmin vielä 3,6 litraan. Tehoa saavutettiin noin 660 hv. Seuraavien kausien aikana autossa esiteltiin vielä lukuisia muutoksia, kuten kuusiportainen vaihdelaatikko ja keraamiset jarrulevyt.
Ben Browder

Ben Browder (s. 11. joulukuuta 1962 Memphis, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa astronautti John Crichtonina scifi-sarjassa "Farscape" ja everstiluutnantti Cameron Mitchellinä sarjassa "Tähtiportti".
Browder syntyi Memphisissä Tennesseessä ja varttui Charlottessa Pohjois-Carolinassa. Hän kävi Furman Universitya Etelä-Carolinassa ja opiskeli myöhemmin näyttelemistä Lontoossa Central School of Speech and Drama -koulussa. Siellä hän tapasi myös tulevan vaimonsa Francesca Bullerin.
Browder näytteli Sam Brodya "Viiden juttu" -sarjassa ohjelman kolmannella tuotantokaudella. Hän muutti vaimonsa ja kahden lapsensa kanssa Australiaan "Farscape"-sarjan kuvausten ajaksi vuosiksi 1999–2003. Myös Francesca-vaimo teki "Farscapessa" roolitöitä satunnaisesti . Perhe muutti takaisin Yhdysvaltoihin vuonna 2003 Farscapen tuotannon loputtua, joskin Browder palasi vielä Australiaan kuvaamaan "Farscape"-minisarjan, joka sitoi yhteen sarjan avoimiksi jääneet juonikuviot.
John Chrichtonin roolista Browder sai kahtena vuonna Saturn Awards -palkinnon parhaasta näyttelijäntyöstä televisioroolissa.
"Farscapen" jälkeen Browder muun muassa näytteli kahdessa elokuvassa, luki romaanin äänikasetille ja teki ääniroolin animaatiosarjan.
Vuonna 2005 Browder liittyi vakituisesti "Tähtiportti"-sarjaan, jossa myös hänen entinen "Farscape"-kollegansa Claudia Black oli vakionäyttelijä.
Damage Done

Damage Done on death metal -yhtye Dark Tranquillityn 20. elokuuta 2002 julkaistu kuudes studioalbumi.
Levyltä on julkaistu videona kappale ”Monochromatic Stains”. Se on toteutettu monokromaattisessa formaatissa ja muistuttaa niin visuaalisesti kuin temaattisestikin "Tri Caligarin kabinetti" -elokuvaa. Levyn japanilainen versio sisältää bonusraidan ”The Poison Well”. Levy on julkaistu myös vinyylinä.
Vastaanotto.
Levy on saanut "Soundin" arvostelussa neljä tähteä viidestä. Imperiumin arvostelussa albumi sai arvosanaksi 9-/10
Nouvelair

Nouvelair () on tunisialainen tilauslentoyhtiö, jonka pääkonttori sijaitsee Monastirissa. Yhtiö on perustettu vuonna 1989 nimellä Air Liberté Tunisie, nykyään Nouvelair.
Nouvelair lentää Euroopassa ja Tunisiassa. Nouvelair hoitaa myös matkatoimisto Deturin lomalentoja Helsingistä ja Oulusta Tunisiaan.
Laivasto.
Heinäkuussa 2016:
Urpojugend

Urpojugend on Klamydian vuonna 2004 julkaisema albumi. Albumin kappaleet on julkaistu alun perin vuonna 2003 ilmestyneellä "Piikkinä lihassa" -kokoelmalla.
Kappaleet.
Sävellykset Jokinen – Helin, sanoitukset Jokinen, sovitukset Klamydia.
Character

Character on death metal -yhtye Dark Tranquillityn 25. tammikuuta 2005 julkaistu seitsemäs studioalbumi. Levyltä on julkaistu videona aiemmin samannimisellä EP:lläkin julkaistu ”Lost to Apathy” ja myöhemmin ”The New Build”.
Albumi ylsi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen listan sijalle 30 ja pysyi listalla kolme viikkoa.
Her Name Is Nicole

Her Name Is Nicole on The Pussycat Dolls -yhtyeen päälaulajan ja Eden's Crush -yhtyeen laulajan Nicole Scherzingerin julkaisematta jäänyt sooloalbumi.
Albumilta julkaistiin kaikkiaan viisi singleä, joista ensimmäinen oli heinäkuussa 2007 Yhdysvalloissa ja Euroopassa ilmestynyt ”Whatever U Like”. Toisena ilmestyneen ”Baby Love” -singlen jälkeen loput julkaistiin digitaalisesti iTunesissa. Singlejen saamasta huonosta vastaanotosta johtuen albumin julkaisemista lykättiin useasti ennen sen julkaisu lopulta peruutettiin kokonaan.
"Her Name Is Nicolen" jäätyä julkaisematta Scherzingerin debytoi soolouralla vasta vuonna 2011 ilmestyneellä albumilla "Killer Love".
Nimi muutettu

Nimi muutettu on Absoluuttisen Nollapisteen vuonna 2002 ilmestynyt kuudes studioalbumi. "Nimi muutettu" on puoliksi konseptialbumi, jonka teemana on riippuvuus. Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla yhdeksän, ja se oli yhtyeen ensimmäinen albumilistalle noussut albumi.
Levyn ensimmäinen kappale "Pyhä Nynny" aloittaa Jumalan suhdetta ihmiseen käsittelevän jatkumon, johon palataan myöhemmissä kappaleissa "Liukuovet" ja "Pyhä Nynny II". Myös muissa kappaleissa on viitteitä riippuvuuteen. Levyllä on myös teemasta irrallisia pop-kappaleita kuten "Eräät tulevat juosten" ja "Irene Kaktus".
Albumin kappale "Eräät tulevat juosten" pääsi kahdensadan parhaan kappaleen joukkoon YleX:n järjestämässä "Kaikkien aikojen kotimainen biisi" -äänestyksessä.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltäneet Tommi Liimatta ja Aki Lääkkölä sekä sanoittanut Liimatta. Sovitukset Lääkkölä, Otsala, Krutsin ja Eskelinen, paitsi 10 Lääkkölä.
Haven (Dark Tranquillityn albumi)

Haven on death metal -yhtye Dark Tranquillityn 25. heinäkuuta 2000 julkaistu viides studioalbumi. Albumilla yhtyeen kokoonpano on muuttunut edellisen "Projectorin" äänityksen aikaisesta ja yhtyeen tyyli palasi osittain raskaampaan tyyliin. Jälkikäteen albumia on kutsuttu välivaiheeksi kokeellisen "Projectorin" ja seuraavan "Damage Done" -albumin välillä kun yhtye etsi oikeaa balanssia.
Axel Slangus

Axel Slangus (23. syyskuuta 1890 Pyhtää – 13. syyskuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Slangus työskenteli Helsingin Svenska Teaternissa 1912–1913 ja Åbo Svenska Teaterissa Turussa 1913–1918. Seuraavalla vuosikymmenellä hänestä tuli yksi suomalaisen mykkäelokuvan merkittävimmistä näyttelijöistä. Hän esiintyi muun muassa Erkki Karun elokuvissa "Nummisuutarit" (1923) ja "Meidän poikamme" (1929). Edellistä on pidetty parhaana elokuvasovituksena Aleksis Kiven samannimisestä näytelmästä. Jälkimmäinen oli samaan aikaan ensimmäinen suomalainen sotilasfarssi, mutta myös puolidokumentaarinen elokuva Suomen armeijasta. Näissä elokuvissa Slangus osoitti komedianäyttelijän taitonsa. Näiden elokuvien välissä Slangus esiintyi myös John W. Bruniuksen "Vänrikki Stoolin tarinat" -elokuvassa (1926), jossa näytteli Sven Dufvaa.
Slangus näytteli vielä parissa 1930-luvun äänielokuvassa, jonka jälkeen palasi kokonaan teatterinäyttelijäksi eikä esiintynyt valkokankaalla uudestaan kuin vasta 20 vuotta myöhemmin. 1950-luvulla hän esiintyi muutamassa ruotsalaisessa elokuvassa. Ruotsin kautensa tunnetuin elokuvatyö oli sillanvartijan rooli Ingmar Bergmanin elokuvassa "Neidonlähde" (1960), joka jäi myös Slanguksen viimeiseksi roolisuoritukseksi.
Slangus kokeili myös elokuvaohjaamista yhdessä Wilho Ilmarin kanssa elokuvan "Tukkijoella" (1928) parissa. Slangus huolehti myös elokuvan leikkauksesta.
Slangus palkittiin Pro Finlandia -kunniamerkillä vuonna 1952.
Projector

Projector on death metal -yhtye Dark Tranquillityn 10. elokuuta 1999 julkaistu neljäs studioalbumi. Se on yhtyeen ensimmäinen albumi, joka julkaistiin heidän nykyisen levy-yhtiönsä Century Media Recordsin kautta. Albumi on varsin kokeellinen ja erityylinen kuin yhtyeen aiemmat julkaisut, koska "Projectorilla" Dark Tranquillityn pyrkimyksenä oli irrottautua niin sanotusta Göteborg-soundista. Kokeiluihin kuuluivat muun muassa ensi kertaa pääroolia ottaneet Mikael Stannen puhtaat laulut. "Projectorilla" esiintyy myös viimeistä kertaa yhtyeen pitkäaikainen kitaristi Fredrik Johansson. Albumilta julkaistu video "ThereIn" muokkautui Ruotsissa radiohitiksi, ja "Projector" oli myös Grammis-ehdokkaana.
The Gallery

The Gallery on death metal -yhtye Dark Tranquillityn vuonna 1995 julkaistu toinen studioalbumi. Albumia pidetään yhtenä niin sanotun Göteborg-soundin merkkiteoksina In Flamesin The Jester Racen ja At the Gatesin Slaughter of the Soulin rinnalla.
Albumia on sanottu yhtyeen parhaimpiin kuuluvana ellei parhaimpana.
Polttolaiva

Polttolaiva oli purjelaivojen aikakaudella käytetty taisteluväline.
Eräs ensimmäisiä sen käyttäjiä oli Sir Francis Drake; Calaisin taistelussa hän täytti neljä pahiten vaurioitunutta pientä alustaan palavilla aineilla, hinautti ne ankkuroituneen espanjalaisen Voittamattoman Armadan lähelle ja sytytti polttolaivat; tuloksena oli paniikki vastapuolella ja taistelun ratkaisu.
Polttolaivana käytettiin yleensä pienikokoista prikiä tai kuunaria; alus lastattiin täyteen pikeä, tappuroita ja muita mahdollisimman kovalla liekillä palavia aineita. Ruumanluukut jätettiin auki vedon lisäämiseksi. 
Yleensä erillisellä palkkiolla tehtäväänsä kannustettu vapaaehtoinen miehistö, joka oli supistettu pienimmäksi mahdolliseksi, ohjasi aluksen kohti ankkuroitua vihollislaivaa tai -laivastoa; kun oli varmaa, että polttolaiva osuisi tarkoitettuun kohtaan, lasti sytytettiin palamaan. Loputkin luukut ja tykkiportit avattiin vedon lisäämiseksi. Pääosa miehistöstä evakuoitiin nyt isommalla perässä hinatulla veneellä, vain pari miestä jäi aivan viime hetkeen asti hoitamaan ruoria. Kun osuminen oli jo vuorenvarmaa, ruori kiinnitettiin varta vasten asennetuilla lukkotapeilla paikalleen ja viimeiset miehet poistuivat jollalla. 
Osuessaan vihollislaivaan palava polttolaiva sytytti senkin palamaan, ja tällaisen palon sammuttaminen oli likipitäen mahdotonta. Siksi menetelmä olikin äärimmäisen pelätty; englantilaisista tuli sen käytön varsinaisia asiantuntijoita. Menetelmä syrjäytyi konealusten tullessa, koska nämä pystyivät tarvittaessa väistämään polttolaivaa. Viimeisen kerran polttolaivoja käytettiin Krimin sodassa.
Choeung Ek

Choeung Ekin kuoleman kentät sijaitsevat noin 17 kilometriä Kambodžan pääkaupunki Phnom Penhistä etelään. Punaisten khmerien hallinnon aikana tuhansien Tuol Slengissä olleiden vankien elämä päättyi, kun heidät kuljetettiin teloitettaviksi Choeung Ekin kuolemankentille. Kyse oli raa’asta teurastuksesta: kallisarvoisia luoteja säästääkseen vanginvartijat yleensä hakkasivat vangit kuoliaaksi lapioilla tai hakuilla ennen kuin viskasivat ruumiit valtaviin joukkohautoihin. Joukkohautoja on alueelta löydetty kaikkiaan 129 kappaletta. Vuonna 1998 uhrien muistolle pystytettiin paikalle muistokappeli, stupa. Muistokappelin keskellä on lasivitriinien takana esillä yli 8 000 uhrin pääkallot.
Paikalla oli alkujaan puutarha ja kiinalainen hautausmaa.
Tapahtumat ovat olleet aiheena Roland Joffén ohjaamalle elokuvalle "Kuoleman kentät".
Kalervo Kallio

Niilo Kalervo Kallio (28. maaliskuuta 1909 Nivala – 2. marraskuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä. Kalliota on kuvattu kansainvälistyvän ajan kansainväliseksi taiteilijaksi, joka matkusteli tilaustöitä tehden muun muassa Yhdysvalloissa, Euroopassa ja Afrikassa. Ulkomailla häntä työllistivät muotokuvatilaukset ja kotimaassa suuret muistomerkkihankkeet. 
Kallion isä oli presidentti Kyösti Kallio. Kalervo Kallio on Walter Runebergin ohella toinen kuvanveistäjä, joka on tehnyt oman isänsä muistomerkin Helsinkiin.
Musō Shinden-ryū

Musō Shinden-ryū () on yksi yleisimmin harjoiteltavista iaidō-koulukunnista maailmassa. Juurensa Musō Shinden-ryūlla on Musō Jikiden Eishin-ryūssa, josta kyseinen tyylisuunta ("ryū-ha") haarautui 1700-luvulla kahden kilpailevan päämestarin (soke) erimielisyyksien johdosta. Eishin-ryūn (Shimomura-ha) ryūhasta Nakayama Hakudō kehitti nykyisen Musō Shinden-ryūn koska hänellä ei ollut Eishin-ryūn opetusoikeutta. Nakayama Hakudō (1869–1958) toimi päämestarina Musō Shinden-ryūssa.
Katasarjat.
Tachiuchi no kurai (太刀打之位).
Lähde:
Valkeakosken kanava

Valkeakosken kanava on Valkeakosken kaupungin keskustassa sijaitseva Mallasveden ja Vanajaveden yhdistävä 495 metriä pitkä kanava. Kanava rakennettiin 1866–1869, jolloin siihen tuli kaksi sulkua, joiden pituudet olivat 35,6 metriä ja leveydet 7,55 metriä. Kanavan kautta alkoi heti sen valmistuttua vilkas tavaraliikenne, jota tosin haittasi laivareitin matala, noin 1,5 metrin syväys.
Uittoliikenteen lisääntyessä 1950-luvulla vanha kanava osoittautui huonosti tähän käyttöön sopivaksi, ja niinpä sen eteläpuolelle rakennettiin 1950–1955 uusi uittokanava, jossa oli yksi 160 metriä pitkä, 8 metriä leveä ja 2,5 metrin syvä sulku. Vanha kanava täytettiin maalla uuden kanavan valmistuttua. Uudessa kanavassa sulkuportit ovat tekniikaltaan sektoriportteja, joiden koneistot ovat sähkömekaanisia.
Uitot loppuivat Valkeakosken kanavassa 1960-luvun lopulla, ja siitä lähtien se on palvellut lähinnä huviveneliikennettä. 2000-luvun alussa myös osa täytetystä vanhasta kanavasta kaivettiin esiin, ja siitä tehtiin matkailunähtävyys.
Kanava on itsepalvelukanava, jonka valvonta suoritetaan Muroleen kanavalta käsin. Kanavan käyttö- ja kunnossapitotehtävistä vastaa Väyläviraston urakoitsijana Arctia Meritaito Oy.
Niklas Sundin

Niklas Sundin (s. 13. elokuuta 1974) on ruotsalainen muusikko. Hän on yhtyeen Dark Tranquillity perustajajäsen ja entinen kitaristi. Hän soitti yhtyeess perustamisvuodesta 1989 vuoteen 2020. Hän on soittanut kitaraa myös yhtyeessä Laethora.
Sundin oli yksi Dark Tranquillityn perustajajäsenistä. Dark Tranquillityn ohella hän on soittanut kitaraa vuosina 1993–1995 Hammerfallissa ja tehnyt sanoituksia In Flamesille. Sundin on ammatiltaan graafinen suunnittelija ja on suunnitellut lukuisille yhtyeille kansitaidetta. Sundin on suunnitellut Dark Tranquillityn levyjen kansikuvat vuodesta 1999 lähtien. Hän on suunnittelustudio Cabin Fever Median perustaja.
Tom McEvoy

Tom McEvoy (s. 14. marraskuuta 1944, Grand Rapids, Michigan) on yhdysvaltalainen pokeriammattilainen ja -kirjailija. Hän on vuoden 1983 World Series of Pokerin (WSOP) pääturnauksen voittaja.
McEvoy oli alkuperäiseltä ammatiltaan kirjanpitäjä, mutta hän siirtyi pokeriammattilaiseksi vuonna 1978. McEvoy voitti pokerin epävirallisen maailmanmestaruuden eli WSOP:n pääturnauksen vuonna 1983 lyöden lopussa seitsemän tuntia kestäneen kaksinpelin jälkeen Rod Peaten. Se oli WSOP-historian pisin kaksinpeli aina vuoteen 2006 asti. McEvoy oli ensimmäinen satelliittiturnauksen kautta pääturnaukseen selvinnyt ja sen voittanut pelaaja. McEvoy ansaitsi kisasta 540 000 dollaria. Kaikkiaan McEvoy on voittanut neljä WSOP-ranneketta ja osallistuu turnauksiin edelleen - hän sijoittui rahoille muun muassa vuoden 2006 pääturnauksessa.
Vuonna 1995 McEvoy voitti Inglewoodissa pelatun World Championship of H.O.R.S.E. -turnauksessa sekä razz- että omaha hi/lo -kisan. Maaliskuussa 2005 McEvoy oli ykkönen Professional Poker Tourilla (PPT) Bay 101 Shooting Stars of Poker -turnauksen päätöspäivänä. Hän ansaitsi voitostaan 225 000 dollaria. 
Tom McEvoy vastustaa tupakanpolttoa turnauksissa. Vuonna 1998 hän auttoi ensimmäisen savuttoman pokeriturnauksen järjestämisessä. Vastustuksesta huolimatta turnaukseen osallistui paljon pelaajia ja näin ollen vahvisti, että savuttomat turnaukset ovat tarpeellisia. Vuodesta 2002 WSOP on ollut savuton turnaus.
McEvoy on kirjoittanut yksin ja yhdessä muiden kanssa (muun muassa T. J. Cloutier, Brad Daugherty, Don Vines ja Max Stern) useita pokerikirjoja. Hän on kolumnistina "CardPlayer"-lehdessä ja edustaa PokerStars-nettipokerihuonetta. Toukokuussa 2007 Mc Evoyn pokeriuran turnausansiot ylittivät 2,6 miljoonaa dollaria.
Mika Kurvinen

Mika Kurvinen (s. 2. marraskuuta 1983 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän teki tunnetuimman roolinsa televisiosarjassa "Salatut elämät", jossa hän esitti Teemu Korhosta vuosina 2000–2003. Ruudusta hän poistui keväällä 2004.
"Salattujen elämien" jälkeen Kurvinen on näytellyt muun muassa elokuvissa "Sooloilua" ja "Elokuu" sekä televisiosarjoissa "Tappajan näköinen mies" ja "Toisen kanssa". Kesällä 2007 Kurvinen teki The Voice TV:lle "Jäämerelle ja takaisin" -nimisen ohjelman yhdessä Heikki Paasosen kanssa, jossa he ajoivat moottoripyörällä jäämeren rannalle.
Näyttelijän toiden lisäksi Kurvinen on työskennellyt myös kameran toisella puolella, ohjaten musiikkivideoita ja toimien tv-sarjojen ohjaajana ja käsikirjoittajana. Hän on ohjannut videoita muun muassa Olavi Uusivirralle, Sunrise Avenuelle ja PMMP:lle. PMMP:n "Viimeinen valitusvirsi" -kappaleen musiikkivideosta Kurvinen sai kunniamaininnan Oulun musiikkivideofestivaaleilla vuonna 2010.
Gigolo

Gigolo on maksullinen miesseuralainen, kuten ammattimainen tanssipartneri tai miesprostituoitu. Gigolo elää naisten kustannuksella, ja joidenkin gigolojen tavoitteena on päästä naimisiin rikkaiden naisten kanssa. Gigolot ovat tyypillisesti olleet hyvinpukeutuneita ja hienostuneita miehiä. Nykyaikaina gigolo-nimitystä ei enää paljonkaan käytetä.
Jo ennen kuin sana "gigolo" oli keksitty, eurooppalaismiehillä oli toisinaan tapana palkata vaimoilleen miesseuralaisia siksi aikaa, kun isäntä oli matkoilla. Gigolon edeltäjiä olivat myös 1800-luvun "dandyt" eli keikarit, jotka pyrkivät usein rikkaisiin naimisiin. Sana "gigolo" on ranskaa ja tarkoitti alun perin 1800-luvun puolivälissä tanssitytön ("gigolette") poikaystävää. Kun tanssisalit yleistyivät Ranskassa, ne palkkasivat ammattitanssijoita tanssittamaan naisia. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen gigoloita tarvittiin jazz- ja tanssiklubeilla.
Gigolot hakeutuvat rikkaiden naisten (tai miesten) seuraan. He pukeutuvat tyylikkäästi, käyttäytyvät hienostuneesti ja osaavat keskustella nokkelasti ja naista imarrellen. Usein gigololla on ystäväpiiri, joka auttaa häntä osoittamaan viehätysvoimaansa. Jotkut gigolot väittävät olevansa aatelissukuisia.
Nainen hoitaa maksun yleensä hienotunteisesti ja epäsuorasti maksamalla gigolon ruoat ja juomat sekä ostamalla hänelle erilaisia kalliita lahjoja. Joskus nainen avaa gigololleen oman pankkitilin. Gigolo seurustelee yhden naisen kanssa vain niin kauan kuin tämä käyttää häneen rahaa.
Bas Heymans

Bastiian ”Bas” Heymans (s. 21. maaliskuuta 1960 Veldhoven, Alankomaat) on alankomaalainen Aku Ankka- ja Mikki Hiiri -piirtäjä ja tunnetumman ankkapiirtäjän Mau Heymansin veli. Hän piirtää kyseisiä sarjakuvia yleensä Aku Ankka -lehteen, ja hänen piirrostyylinsä on melko samanlainen kuin veljellään, mutta ne voi erottaa sillä, että Bas Heymans ei piirrä ankoille sieraimia, mutta Mau piirtää. 
Bas Heymans aloitti uransa värittämällä veljensä Mau Heymansin tarinoita. Basin tyyli onkin samantyyppistä kuin Maun. Eniten sarjoja Bas on tehnyt Frank Jonkerin kanssa, mutta tarinoita on kertynyt myös veljen Maun, Comicup Studion, Paul Hoogman ja Jan Krusen kanssa.
Pianokonsertto nro 2 (Rahmaninov)

Sergei Rahmaninovin pianokonsertto nro 2 c-molli op. 18 on romantiikan aikakauden tunnetuimpia pianokonserttoja. 
Rahmaninov sävelsi konserton vuosina 1900–1901 ja omisti sen psykiatri Nikolai Dahlille (1860–1939), joka oli auttanut häntä neljän vuoden ajan. Toinen ja kolmas osa valmistuivat vuonna 1900 ja ensimmäinen osa vuonna 1901. Kantaesitys oli 9. marraskuuta (27. lokakuuta) 1901 Moskovassa. Kantaesityksen johti Aleksandr Ziloti ja Rahmaninov oli itse solistina.
Kalakastike

Kalakastike on maustekastike, joka valmistetaan hapatettujen kalojen käymisliemestä. Se on keittiön tärkein perusmauste monessa Kaakkois-Aasian alueen keittiössä, erityisesti Vietnamissa ja Thaimaassa. Vietnamissa se kulkee nimellä nước mắm ja Thaimaassa nam pla (น้ำปลา). Myös Laosissa, Kambodžassa, Burmassa ja Filippiineillä kalakastikkeella on perinteisesti ollut tärkeä sija keittiön perusmausteena. 
Hyvin suolaista ja voimakkaan hajuista kalakastiketta käytetään soijakastikkeen tapaan, ja se korvaa pitkälti suolan käytön ruoanvalmistuksessa. Ruokaan sekoitettuna sen maku on miedompaa. Kalakastiketta käytetään kala-, liha-, muna- ja vihannesruokien sekä riisin maustamiseen.
Kalasaalis – pääasiassa pieniä kaloja – puhdistetaan ja joko ladotaan heti tuoreeltaan puusammioihin kerroksittain suolan kanssa tai kalojen annetaan aloittaa hapatusprosessi ja ne laitetaan sammioihin vasta parin, kolmen päivän kuluttua. Suhde on yksi osa suolaa ja kolme osaa kalaa.
Vietnamilaiset itse ovat vakuuttuneita, että nước mắm on paitsi herkullista, myös ravitsevaa ja terveellistä. Siinä on tallella tiivistetyssä muodossa kaikki kalan tärkeät ravintoaineet. Yksi arvostetuimmista kalakastikkeen valmistuspaikoista on Phú Quốcin saari Siaminlahdella.
Kalakastike Euroopassa.
Antiikin Roomassa valmistettiin vastaavaa kalakastiketta, jolloin se tunnettiin nimellä garum. Euroopassa kalakastikkeen valmistamisen perinne katkesi antiikin Rooman tuhouduttua.
Inkerin Kirkko

Inkerin Kirkko on Inkerin kirkon lehti, joka perustettiin joulukuussa 1991 jo ennen kuin Inkerin kirkko itsenäistyi Viron evankelis-luterilaisen kirkon rovastikunnasta itsenäiseksi Venäjän federaation alueella toimivaksi kirkokseen.
Lehden perusti Inkerin rovastikunta ja sen ensimmäinen päätoimittaja oli Leino Hassinen ja toimitussihteeri Tatjana Paas. Aluksi lehti ilmestyi 18-sivuisena suomen- ja venäjänkielisenä painoksena, minkä jälkeen 1994 ne yhdistettiin yhdeksi kaksikieliseksi painokseksi, jonka sivumäärä oli 28. Päätoimittajaksi tuli Aarre Kuukauppi. 1996 toimitussihteeriksi tuli Timo Kivioja ja vastaavaksi toimittajaksi Tatjana Paas. 
2001 lehti jakautui jälleen suomen- ja venäjänkieliseksi painokseksi ja toimitussihteerinä oli 2001–2003 Svetlana Kuukauppi. Kahden vuoden ajan lehteä julkaisi moskovalainen Luterilainen tunti, joka liitti siihen omia sivujaan.
2004 venäjänkielisen painoksen vastaavaksi toimittajaksi tuli Pavel Krylov ja suomenkielisen Sisko Pörsti. Svetlana Kuukauppi palasi 1. huhtikuuta 2007 venäjänkielisen lehden toimittajaksi. Vuoden 2009 alusta suomenkielisen lehden vastaava toimittaja on Tuulikki Vilhunen ja toimittaja Kristiina Paananen.
Wendy Pini

Wendy Pini (s. 4. kesäkuuta 1951) on yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä. Wendy ja Richard Pinin tunnetuin sarjakuva on Elfquest. Richard Pini kirjoittaa Elfquest-tarinat, joihin Wendy Pini luo kuvituksen. Sarjakuvaa on julkaistu jo vuodesta 1978 lähtien.
Wendy Pini (omaa sukuaan Fletcher) syntyi San Franciscossa. Hän vietti lapsuutensa Kalifornian maaseudulla, Gilroyssa. Wendy aloitti taiteilijanuransa 1960-luvun puolivälissä julkaisemalla töitään mm. ns. fanzine-lehdissä. Vuonna 1972 Wendy avioitui Richard Pinin kanssa. Kaksi vuotta myöhemmin hän alkoi ammattikuvittajaksi science fiction -lehtiin. Vuonna 1977 Wendy ja Richard Pini aloittivat yhdessä laajan Elfquest-projektinsa. Wendy Pinin 1980- ja 1990-luvun oheisprojekteja ovat olleet mm. "Beauty and the Beast" sarjakuva-albumit. Tämän lisäksi hän on tehnyt lukuisia kuvituksia Marvel Comicsin ja DC Comicsin kaltaisille suurille sarjakuvakustantamoille.
Richard Pini

Richard Pini (s. 19. heinäkuuta 1950) on yhdysvaltalainen sarjakuvakäsikirjoittaja.
Hänen tunnetuin luomuksensa on yhdessä vaimonsa Wendy Pinin kanssa v. 1978 luotu Elfquest. Pinien sarjakuvia julkaisi alkujaan heidän itse v. 1977 perustamansa pienkustantamo Warp Graphics.
Richard Pini syntyi New Havenissa, Connecticutin osavaltiossa. 
Hän opiskeli astrofysiikkaa MIT:ssä. Valmistuttuaan hän työskenteli Bostonin Hayden planetaariossa luennoijana, valokuvaajana jne. Richard tutustui vaimoonsa Wendyyn alun perin Silver Surfer -sarjakuvalehden lukijakirjeosaston kautta.
Pariskunta avioitui vuonna 1972. Vuonna 1977 Richard ja Wendy alkoivat työskennellä Elfquest-tarinan parissa. Elfquestista kasvoi vähin erin miljoonamyynteihin yltänyt menestystarina. Richard luopui kuitenkin 
päivätyöstään IBM-yhtiössä vasta vuonna 1981. Tämän jälkeen hän toiminut päätoimisesti sarjakuva-alalla: käsikirjoittajana, kustantajana, markkinoijana jne.
Terminen diffuusiokerroin

Terminen diffuusiokerroin kuvaa materiaalin lämmönjohtavuuden suhdetta tilavuudelliseen ominaislämpökapasiteettiin. Kutsuttu myös "lämpötilanjohtavuudeksi". Sen SI yksikkö on m²/s. Materiaalit, joilla on suuri terminen diffuusiokerroin saavuttavat nopeasti ympäristön lämpötilan, koska niiden lämmönjohtavuus on suuri verrattuna ominaislämpökapasiteettiin eli lämmönvarauskykyyn.
formula_1
Hans Lund

Hans ”Tuna” Lund (23. syyskuuta 1950 – 6. marraskuuta 2009) oli yhdysvaltalainen pokeriammattilainen.
Lund aloitti turnauspokerin vuonna 1977 ja voitti World Series of Pokerin (WSOP) 1 500 dollarin no limit hold'em -turnauksen vuonna 1978. Vuosikymmentä myöhemmin hän oli toinen samassa turnauksessa vuoden 1988 WSOP:ssa.
Vuonna 1990 WSOP:n pääturnauksessa hän pääsi aina lopun kaksinpeliin asti, jossa hävisi Mansour Matloubille. Oltuaan johdossa, hän meni "all-in" A9-kädellä Matloubin kymppiparia vastaan. Turnilla tuli ässä, mutta riverin kymppi vei potin Matloubille. Myöhemmin peli päättyi Matloubin kuutosparilla Lundin nelosparia vastaan. Lund oli rahoilla myös WSOP:n vuosien 1991 (19.) ja 1992 (kolmas) pääturnauksessa.
Lund voitti toisen WSOP-rannekkeensa 1 500 dollarin Ace to Five Draw -turnauksessa vuonna 1996.
Lund lopetti säännöllisen turnauspelaamisen vuonna 1997, mutta senkin jälkeen pelasi sijoittuen useasti rahasijoille muun muassa WSOP- ja WPT-turnauksissa. Lund kuoli syöpään 59-vuotiaana marraskuussa 2009. Siihen mennessä hän oli ansainnut pokerilla liki kolme miljoonaa dollaria.
Hopes and Fears

Hopes And Fears on brittiyhtye Keanen esikoisalbumi, joka julkaisuvuonnaan 2004 nousi parhaiten myydyksi albumiksi Britanniassa, ja on sen jälkeen myynyt kahdeksankertaista platinaa. Helmikuussa 2005 albumi palasi listaykköseksi saatuaan Brit Awardsissa palkinnon parhaasta albumista. Viidellä ja puolella miljoonalla myydyllä kappaleella "Hopes And Fears" on toistaiseksi vuosituhannen 16. myydyin albumi Britanniassa.
Kappaleet.
"Kaikki kappaleet ovat Tim Rice-Oxleyn, Tom Chaplinin ja Richard Hughesin käsialaa, sekä kappaleiden 6, 8, 9 ja 12 teossa on ollut mukana myös James Sanger."
Britannian versio.
Britannian versiossa levyn kansi on vihreä.
Kansainvälinen/Yhdysvaltojen versio.
Kansainvälisessä versiossa levyn kansi on punaruskea ja Yhdysvaltojen valkoinen.