Andreas III

Andreas III Venetsialainen (unk. "III. Velencei András);" (n. 1265 Venetsian tasavalta – 14. tammikuuta 1301 Budan linna, Buda) oli Unkarin ja Kroatian kuningas vuosina 1290–1301. Hän oli Árpád-suvun viimeinen hallitsija. 
Suku.
Andreaksen isoisä (tai oletettu isoisä), kuningas Andreas II, oli vielä kuusissakymmenissä, vuonna 1234, solminut kolmannen avioliittonsa nuoren italialaisen Beatrice (lat. "Beatrix," tätä muotoa käytetään Unkarissa) d’Esten kanssa. Jo avioliiton aikana juoruiltiin kuningatar Beatricen suhteesta korkea-arvoisen hovimiehen, palatiini Dénesin kanssa, ja kun kuningas Andreaksen kuollessa 1235 Beatrice ilmoitti olevansa raskaana, kuninkaan vanhemmat pojat syyttivät häntä aviorikoksesta. Beatrice pakeni Saksaan, missä synnytti pojan, joka sai nimensä Unkarin kuningaskunnan perustajan Tapani I Pyhän mukaan: Tapani ("István, Stefano)" Postuumi (, 1236–1271).
Beatrice kuoli nuorena, jo vuonna 1245, ja poika kasvoi orpona äitinsä sukulaisten hoivissa Italiassa, pitämättä yhteyttä Unkariin, missä hallitseva kuningas Béla IV ei tunnustanut häntä veljekseen. Sukulaisten luota Ferrarasta hän päätyi Ravennaan, missä solmi ensimmäisen avioliittonsa sikäläisen ylimyksen tyttären Elisabetta Traversarin kanssa. Jonkin aikaa hän oleskeli myös Aragoniassa, jonka kuningattarena oli hänen sisarensa, Andreas II:n tytär toisesta avioliitosta, Violanta Unkarilainen. Palattuaan Italiaan ja ensimmäisen vaimonsa kuoltua hän meni naimisiin venetsialaisen mahtisuvun tyttären Tomasina Morosinin (noin 1250–1296/1297) kanssa. Tästä liitosta syntyi noin vuonna 1265 poika Andreas, joka sai nimensä isoisänsä mukaan. Tapani Postuumilla oli myös pienenä kuollut poika ensimmäisestä avioliitosta sekä kaksi aviotonta poikaa muista suhteista.
Kruununperillinen.
Testamentissaan 1271 Tapani Postuumi jätti pojalleen Slavonian herttuan arvonimen ja uskoi tämän äitinsä Tomasinan sekä tämän veljien holhoukseen. Rikas Morosinin suku tarjosi Andreas-pojalle kruununperillisen arvon mukaisen kasvatuksen. Vuonna 1278 unkarilaiset ”löysivät” Andreaksen, juuri samoihin aikoihin, kun kuningas Ladislaus IV:n ainoa, samoin Andreas-niminen veli kuoli vielä alaikäisenä. Ladislauksen hallitsemassa maassa todellinen valta oli paljolti keskenään kiistelevien ylimyssukujen käsissä, ja Kőszegin suku yritti käyttää löytämäänsä Árpádin suvun perillistä vastakuninkaana. Vasta kolmetoistavuotias Andreas tuotiin ”Slavonian, Kroatian ja Dalmatian herttuana” Unkariin, missä hänen kannattajansa etenivät Balatonin seuduille saakka mutta joutuivat sitten vetäytymään. Samantapainen yritys toistui vielä 1280-90-lukujen taitteessa, mutta todellisen mahdollisuuden valtaistuimelle nousuun tarjosi vasta Ladislauksen murha vuonna 1290.
Kuningas.
Kuningas Ladislaus IV:n kuoltua vailla perillistä Unkarin valtaistuimelle oli useita pyrkijöitä. Saksan Rudolf Habsburgilainen vaati kruunua pojalleen, Itävallan Albrekt I:lle, vedoten siihen, että mongolihyökkäyksen aikaan 1241 kuningas Béla IV oli tarjonnut Unkaria Saksan keisari Fredrik II:n vasallivaltioksi sotilaallista apua vastaan – jota Fredrik ei tosin ollut antanut. Tätä vaatimusta vastusti paavi, joka puolestaan tuki Kaarle Martelia, Napolin ja Sisilian Anjou-sukuisen Kaarle II:n ja hänen puolisonsa Unkarin Marian, Ladislauksen sisaren poikaa. Lisäksi kilpailuun ilmoittautui tuntematon seikkailija, joka väitti olevansa Ladislauksen vuonna 1278 kuollut Andreas-veli. Nopeimmin ehtivät toimia Andreas Venetsialaisen tukijat, jotka järjestivät hänet kruunattavaksi vain kolmetoista päivää Ladislauksen kuoleman jälkeen. Esztergomin arkkipiispa Lodomér kruunasi Andreaksen 23. heinäkuuta 1290. Ilmeisesti Andreas oli jo valmiiksi tuotu Unkariin odottamaan tilaisuutta.
Uusi kuningas otettiin Unkarissa enimmäkseen myönteisesti vastaan: hän ei ollut yhdenkään mahtavan ulkovallan edustaja (Venetsiaa ei pidetty niin vaarallisena), eikä hänellä myöskään ollut vahvoja yhteyksiä Unkarin sisäisten valtataistelujen eri osapuoliin, Kőszegin sukua lukuun ottamatta. Etenkin kirkko, joka oli ollut vaikeuksissa pakanallisia kumaaneja suosivan Ladislaus IV:n kanssa, suhtautui Andreakseen suurin odotuksin. Valtaan noustuaan Andreas alkoikin kehittää pohjoisitalialaisen mallin mukaista säätyvaltiojärjestelmää ja vahvisti aateliston ja papiston etuoikeudet.
Andreaksen hallitusaika alkoi hyvissä merkeissä myös siinä mielessä, että hän onnistui Wienin lähistöllä voittamaan Itävallan Albrektin, joka oli Ladislauksen hallinnon loppuaikoina valloittanut alueita Länsi-Unkarista. Pian kuitenkin Unkarin sisäiset kiistat ja ongelmat palasivat ja Andreasta alkuaikoina tukenut mahtisukujen yksimielisyys alkoi hajota. Esimerkiksi Kőszegit, joiden linnat olivat kärsineet sodasta Itävallan kanssa, siirtyivät yhdessä Kroatian ja Slavonian aateliston kanssa kannattamaan Kaarle Martelia (ja Kaarlen kuoltua 1295 tämän alaikäistä poikaa Kaarle Robertia). Vuodesta 1292 lähtien sisällissotia tai kapinoita oli Unkarissa lähes jatkuvasti. Andreaksen uskottavuutta heikensi myös se, että hän ei kahdesta avioliitostaan onnistunut saamaan poikaperillistä.
Kesällä 1300 Napolin Kaarle II lähetti pojanpoikansa Kaarle Robertin Unkariin vaatimaan kruunua. Jostain syystä Andreas ei ryhtynyt aktiivisesti estämään kruununtavoittelijan saattueen saapumista, ja tammikuussa 1301 Kaarle Robert kannattajineen oli jo Zagrebissa. Samaan aikaan, 14. tammikuuta, jo jonkin aikaa sairastellut Andreas III kuoli Budan linnassa vain noin 36-vuotiaana. Myöhemmin huhuttiin, että hänet olisi myrkytetty, mutta tälle väitteelle ei ole löytynyt todisteita. Andreaksen kuoleman myötä sammui Árpád-suvun mieslinja. Kaarle Robert kruunattiin ensimmäisen kerran 1301, mutta seurasi parinkymmenen vuoden sekava valtataistelujen aika, ennen kuin Anjou-suvun valta vakiintui.
Avioliitot ja jälkeläiset.
Ensimmäisen avioliittonsa Andreas solmi luultavasti valtaannousunsa aikoihin, noin vuonna 1290, maanpaossa elävän puolalaisen ylimyksen tyttären, herttuatar Fenenna Kujavialaisen (n. 1256–1295) kanssa. Tämän vanhemmat olivat Inowrocławin herttua Ziemomysł ja Salomea, Pommerin herttua Sambor II:n tytär.
Andreaksen ja Fenennan avioliitosta syntyi 1290-luvun alussa yksi tytär, Elisabet (unk. "Erzsébet"). Hänet kihlattiin vuonna 1298, siis jo lapsena Böömin kruununperillisen Václav (Venceslaus) III:n kanssa. Tämä kuitenkin purki kihlauksen vuonna 1305, ja tässä vaiheessa jo orvoksi jäänyt Elisabet meni Tössin (nyk. Sveitsin Winterthurissa) dominikaaniluostariin, jossa hän kuoli nunnana 1338.
Haudattuaan vanhat vihollisuutensa Itävallan Albrekt I:n kanssa Andreas avioitui toisen kerran Wienissä 13. helmikuuta 1296 herttuatar Agneksen (1280–1364) kanssa, joka oli Albrektin ja Elisabeth von Görz und Tirolin toiseksi vanhin tytär. Avioliitto, josta Andreas luultavasti toivoi lopultakin saavansa poikaperillisen, jäi lapsettomaksi. Agnes ei leskeydyttyään suostunut lukuisiin saamiinsa kosintoihin vaan vetäytyi vuonna 1317 perustamaansa Königsfeldenin klarissalaisluostariin, jossa hän myös kuoli 83-vuotiaana.