Simpukan- ja kotilonkuorirahat

Simpukankuoriraha tai simpukkaraha (engl. "cowrie, cowries") on monilla alueilla historiallisesti käytetty vaihdon väline. Niitä kutsutaan myös valuuttana sanalla kaurikotilo tai kauri. Simpukankuorirahat olivat yleensä joko kokonaisia merisimpukoita tai niiden osia, jotka usein työstettiin helmiksi tai muotoiltiin muilla tavoin. Kaurikotiloiden käyttö kaupankäynnissä alkoi tavaran vaihtona, jolloin kuorilla oli arvo kehon koristeina. Talousantropologit ovat keskustelleet helmien eroista hyödykkeinä ja rahana.
Simpukan- ja kotilonkuoria on käytetty rahana Amerikassa, Aasiassa, Afrikassa ja Australiassa. Maailmanlaajuisesti yleisimmin käytetty laji oli "Cypraea montea" -kotilo. Tätä lajia esiintyy eniten Intian valtameressä, ja sitä on kerätty Malediiveilla, Sri Lankassa, Malabarin rannikolla, Borneossa ja muilla Indonesian saarilla sekä useilla Afrikan rannikon alueilla Ras Hafunista Mosambikiin. Kotilonkuorirahalla oli merkittävä osuus Afrikan, Etelä- ja Itä-Aasian välisissä kauppayhteyksissä.
On kuitenkin kiistanalaista, voidaanko tällaisia "primitiivisiä" rahoja pitää rahana sanan täydessä merkityksessä. On viitattu siihen, että niitä käytettiin kyllä esimerkiksi avioliitosta sovittaessa tai vastalahjaksi saaduista lahjoista, mutta ei maksuvälineenä päivittäisissä ostoksissa, sillä peruselintarvikkeet ja monet muut hyödykkeet tuotti kukin talous itse. Lisäksi niitä käytettiin, paitsi maksuvälineinä, myös koruina ja arvoaseman merkkeinä. Toisaalta on pidetty ilmeisenä, että rahan tavoin nekin ovat toimineet, paitsi vaihdon välineinä, myös arvon mittana ja erityisesti arvon säilyttäjänä.
Pohjois-Amerikassa.
Pohjois-Amerikan itärannikolla useat intiaanikansat käyttivät vaihtovälineenä wampumeja, eräänlaisia kampavenussimpukan ("Mercenaria mercenaria") kuorista valmistettuja helminauhoja ja -vöitä. Varsinkin irokeesiliittoon kuuluneet heimot valmistivat niistä lankaan pujottamalla nauhoja ja kiinnitettäviä koristeellisia vöitä. Alun perin niitä käytettiin lähinnä seremoniallisiin tarkoituksiin, mutta myöhemmin rannikolla asuneet heimot alkoivat käyttää niitä myös vaihdon välineinä varsinkin käydessään kauppaa sisämaassa asuneiden heimojen kanssa. Koska ensimmäisillä alueelle muuttaneilla eurooppalaisilla siirtolaisilla ei ollut käytössään metallirahaa, alkuaikoina hekin käyttivät wampumeja rahana, sillä ne olivat arvokkaita, melko harvinaisia mutta kuitenkin saatavilla.
Pohjois-Amerikan länsirannikolla Alaskasta pohjois-Kaliforniaan saakka arvostetuin kuori oli 
dentalium, erään hammaskotiloajin ("Scaphopoda") kuori. Tämän kotilon kuori on luonnostaan avoin kummastakin päästä, ja niitä voidaan helposti pujottaa langan ympärille. Tällaisen rahan arvo määräytyi sen pituuden, ei kotoloiden lukumäärän mukaan; suurimpana rahayksikkönä oli "ligua", joka vastasi noin 1,83 metrin pituista nauhaa.
Kalifornian keski- ja eteläosissa oliivikotelon "Olivella biplicata" kuoresta on valmistettu helmeä muistuttavia esineitä jo ainakin 9000 vuoden ajan. Vanhemmista arkeologisista kohteista niitä on kuitenkin löydetty vain pieniä määriä, mikä viittaa siihen, ettei niitä alun perin käytetty rahana vaan ainoastaan koriste-esineinä. Mutta hieman yli 1000 vuotta sitten chumashit Santa Barbaran kanaalin saarilla alkoivat veistää helmiä oliivikotelon kuorista niin suuria määriä, että samalla syntyneistä jätteistä muodostui metrin korkuisia kasoja. Pyöreitä helmiä alettiin käyttää rahana kaikkialla nykyisen Etelä-Kalifornian alueella.. Suunnilleen vuodesta 1500 aina 1800-luvun lopulle saakka Keski-Kalofornian miwok-, ohlone-, patwin-, pomo- ja wappo-kansat käyttivät kaksikuorisen "saxidomus"-simpukan kuorista valmistettuja rahoja.
Afrikassa.
Afrikassa simpukan- ja kotilonkuoria käytettiin laajalti rahana 1800-luvun puoliväliin saakka. Kongon kuningaskunnassa rahoina käytettiin pienen "Olivella nana" -kotilon säihkyviä kuoria, joita kerättiin Ilha de Luandan saarella. Ne levisivät käyttöön laajemmallekin, aina Beniniin saakka. Kongossa ne tunnettiin nimellä "znimbu" tai "zimbo". Myös suuren maakotelon "Achatina monetaria" kuoria käytettiin rahoina Benguelassa renkaiksi leikattuina. Ugandan siirtomaavallan alussa brittiläiset upseerit saivat päivärahaa kauriokotiloissa, jotta he saattoivat osta elintarvikkeita paikallisilta markkinoilta, vaikka heidän varsinainen palkansa maksettiin Euroopan valuutassa.
Länsi-Afrikassaa kaurikotiloita käytettiin maksuvälineenä laajalla alueella. Niitä saatettiin käyttää päivittäistavaroiden ja työkalujen ostamiseen, sekä verojen ja kunnianosoitusten maksamiseen viranomaisille. Kaurikotiloita käytettiin myös työntekijöiden palkkaamiseen. 
Orjakaupassa.
Kaureja maksuksi vaativat myös orjien myyjät. Orjuuttamista motivoi halu ansaita yhä suurempia rahavaroja, jonka takia kaurikotilot olivar arvokasta valuuttaa, jonka sosiallinen hinta oli huomattavan vähäinen verrattuna kaupankäynnin nimellisarvoon. 
Kauririkotiloiden käyttöä rahana orjakaupassa tutkineet Jan Hogdendorn ja Marion Johnson toteavat:Kaikista orjakaupassa vaihdetuista ulkomaisista hyödykkeistä simpukkarahat koskettivat yksilöitä kaikkein laajimmin ja useimmin heidän päivittäisessä elämässään. Erityisesti tulotasoltaan alimmassa osassa väestöä ihmiset, jotka eivät koskaan omistaneet muita tuontitavaroita, käyttivät usein kaurikotiloiden valuuttaa paikallisilla markkinoilla ruoan ja muiden välttämättömyyksien ostamiseen. Orjakaupan monista seurauksista simpukkavaluutalla oli kaikkein yleisin vaikutus, joka ulottui laajimmalle alueelle ja vaikutti tavallisiin länsiafrikkalaisiin.
Länsi-Afrikassa.
Merikotiloiden kuoria käytettiin rahana myös Länsi-Afrikan sisämaassa, kaukana meren rannasta. Myös eurooppalaiset toivat simpukoita Intiasta Länsi-Afrikkaan Pohjois-Afrikan ja Saharan kautta jo ennen vuotta 1000. Portugalilaiset aloittivat simpukkojen kauppaamisen vuodesta 1515 alkaen suuremmissä määrin Länsi-Afrikkaan, kun Intiasta palaavat laivat saivat käyttää niitä painolastina. Valkeita pieniä simpukoita, varsinkin Malediiveilta tuotua "Cypraea monetaa" oli käytetty rahana jo satoja vuosia Kiinassa. Simpukoita alettiin käyttää varsinkin Beninissä, Jorubalandissa ja Orjarannikolla. Dahomeyssa ne olivat ainoa valuutta. Kotiloita käytettiin myös koristeina.
Jo vuonna 1520 portugalilaiset toivat kaurikotiloita vuosittain. He varastoivat niitä São Toméen, joissa niitä käytettiin pääasiassa siepattujen orjien ostamiseen Gwatónissa, ja jotka sitten vietiin Elminaan myytäviksi. Se oli helppoa portugalilaisille, koska he lastasivat Goaan purjehtivat ja sieltä palaavat Intian laivat Malediveilta saaduilla kotiloilla. Ne tuotiin takaisin laivojen painolastina Hyväntoivonniemen ympäri kaupankäyntiä varten Länsi-Afrikkaan. Beninissä orjaksi otetun hinta vuosina 1522 - 1527 kohosi simpukankuorissa maksettuna 15 prosenttia, kun taas jamssin hinta kohosi 8 000:sta 89 000:n. Kun vielä 1520-luvulla kotiloila ostettuja tuontitavaroita arvioitiin kuvaamalla kotiloiden määrää, 1530-luvulla niitä arvioitiin painon mukaan. Eräässä laivassa vuonna 1529 oli 27 Portugalin "guintaisi"n arvosta kaureja, kun taas vuonna 1540 eräässä laivassa niitä oli neljän sadan "guintaisin" arvosta. 
1500-luvun puoleen väliin mennessä portugalilaiset kuljettivat 130 miljoonaa simpukankuorta vuodessa Afrikkaan myytäväksi rahana. Hollanti, Englanti ja Ranska tulivat mukaan tähän ilmeisen kannattavaan toimintaan. Vuonna 1773 eräs 260 tonnin ranskalainen orjalaiva toi 35 miljoonaa lankoihin pujotettua simpukankuorta Ouidahiin. Hollantilaiset ja englantilaiset toivat yli 10 miljardia simpukankuorta Länsi-Afrikkaan vuosina 1700-1790. Englantilaiset toivat vuosina 1800-1850 5,5 miljardia. Kotilokaupan loppuessa 1900-luvun alkuun mennessä eurooppalaiset olivat purkaneet lasteissaan Afrikkaan 50 miljardia simpukankuorta.
Esimerkiksi Länsi-Afrikassa simpukankuoret olivat vielä 1880-luvulla yleisesti käytettyjä rahoja pienissä ostoksissa. 40 simpukankuorta muodostivat "nauhan", ja 50 nauhaa oli yhden sillingin arvoinen. Vangituista ihmisistä eli orjista tuli 1600-luvulla Orjarannikon alueen hallitseva vientituote. Heistä saatiin vastineeksi tekstiileitä ja sipukankuoria, sekä monia muita kauppatavaroita. Afrikkaan tuotiin etenkin Euroopassa ja Itä-Aasiassa valmistettuja tuotteita.
Simpukankuorirahan edut vaikuttivat sen laajaan käyttöönottoon. Laskentayksikkö oli yhtenäinen useilla eri alueilla ja simpukankuorirahoja laskettiin usein yksin kappalein, kymmenittäin tai kahdenkymmenen kappaleen kokonaisuuksina. Sitä voitiin käyttää myös pienissä kaupoissa, eikä sitä pystytty väärentämään.
Määrien vaihtelu Dahomeyssa.
Kaurikotiloiden määrä nauhoissa vaihteli. Dahomeyssa 1700-luvulla nauhojen 40 kappaleen oletusarvosta vähennettiin yksi, joka oli palkkio nauhan tekijälle, joka lävisti ja pujotti ne. Kuninkaan palatsissa naisten pujottamissa nauhoissa saattoi olla kolmesta kuuteen vähemmän kaureja. Näin palatsi, joka teki hankintoja markkinoiden nimellisarvoon, saattoi hankkia tavaroita aina 15 prosentin alennuksella. Tätä "kuninkaallista" nauhaa on verrattu Ashantien kuninkaan kultapainoihin, jotka olivat raskaampia kuin tavallisten ihmisten kulta. Dahomeyssa 1800-luvun lopulla inflaatio lisäsi kaurien määrää nauhoissa aina 50 kappaleeseen. Ouidahissa määrä oli 50, kun taas Alladassa ja Abomeyssa 46, mutta "kuninkaallisessa" nauhassa määrä laski noin 40 kappaleeseen.
Käytön loppu.
Kaurien käyttö rahana loppui Afrikassa 1920-luvulta alkaen. Niitä käytettiin pisimpään Ranskan pohjoisilla miehitysalueilla, joissa niiden arvo osoittautui vakaammaksi kuin frangin setelien. Kaurien käyttö oli loppunut esimerkiksi Timbuktussa 1940-luvulla. Togossa niitä ei enää käytetty 1920-luvulla, eikä Dahomeyssakaan samoihin aikoihin. Igbojen maassa Etelä-Nigeriassa niitä kierrätettiin vielä 1920-luvulla. Nigerian pohjoisseudulla Nupessa kaurien käyttö heräsi henkiin Suuren talouslaman aikoihin. Ghanassa kaurien käyttö rahana alkoi olla vähäistä syrjäisimmilläkin seuduilla 1960-luvulla.
Aasiassa.
Kiinassa varhaisimmat kirjalliset maininnat simpukankuorten käytöstä rahoina ovat Shang-dynastian ajalta (1765–1122 eKr.) Simpukankuorien merkitystä kuvaa sekin, että klassinen kiinalainen rahaa tarkoittava kirjoitusmerkki, 貝 (bèi), esittää tyyliteltyä simpukankuorta.
Intiassa olivat jo varhain käytössä hopea- ja kuparirahat, mutta niiden ohella myös kaurikotiloiden kuoria käytetiin pitkään pikkurahoina. Ne tunnettiin nimellä "kaudi", ja Bengalissa ne voitin vaihtaa rupioihin siten, että yksi rupia vastasi 2560 kaudia. Vuosittain niitä tuotiin Malediiveilta Bengaliin 30 000 rupian arvosta. Yksi orja maksoi noin 25 000 simpukankuorta. Odishassa Brittiläinen Itä-Intian kauppakomppania poisti kaudit käytöstä vuonna 1805, jolloin niiden tilalle tuli hopearaha. Tämä vaikutti osaltaan Paika-kapinan puhkeamiseen vuonna 1817.
Thaimaassa vahvistettiin, että noin 16 gramman (yhden ticalin) painoisen posliinikotilon kuoren arvo oli 1/6400 bahtia. 
Oseaniassa ja Australiassa.
Australian pohjoississa eri heimot käyttivät eri simpukka- ja kotilolajien kuoria. Yhden heimon käyttämä laji saattoi toisen heimon silmissä olla täysin arvoton.
Uuden-Guinean pohjoispuolella olevilla saarilla kuoret hajotettiin ohuiksi liuskoiksi, joiden läpi puhkaistiin reiät niin, että ne voitiin pujottaa pitkään nuoraan. Tällaisen nuoran arvo määräytyi sen pituuden mukaan, joka mitattiin sormilla. Näillä saarilla käytettiin kahdenlaisia kuorirahoja. Toiset saatiin erään Uuden-Guinean rannoilla esiintyvästä kotilosta, toiset taas tavallisesta helmisimpukasta. 
Eteläisillä Tyynenmeren saarilla oliivikotilo "Oliva carneola" oli yleisimmin kuorirahan valmistukseen käytetty kotilolaji. Vielä vuonna 1882 Salomonsaarilla paikallisessa kaupassa käytettiin maksuvälineenä kotilonkuoren palasia, jotka naiset olivat suurella vaivalla hajottaneet tarvittavan kokoisiksi kappaleiksi. Koska niiden valmistus oli työlästä, niitä ei tehty enempää kuin tarvittiin ja täten ne pysyivät arvossaan.
Nykyaikaiset kolikot syrjäyttivät kotilonkuoret nopeasti, mutta eivät täydellisesti, sillä Salomoninsaarilla niitä käytetään yhä jonkin verran. Kuoret työstetään koristeellisiksi liuskoiksi, joiden arvo kuvaa niiden valmistukseen käytettyä työmäärää.
Itäisen Uuden-Britannian saarella Papua-Uudessa-Guineassa kuorirahoja käytetään edelleen, ja ne voidaan vaihtaa Papua-Uuden-Guinean kinoihin.
Lähi-idässä.
Paikoitellen Länsi-Aasiassa rengaskotilon ("Cyprea annulus") kuoria on muinoin käytetty yleisenä maksuvälineenä. Nimensä tämä kotilo on saanut kuoren yläpinnalla olevasta kirkkaan oranssinvärisestä rengasta. Monia kappaleita löysi Austen Henry Layard kaivauksillaan Nimrudissa vuosina 1845–1851.