tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Schortens

Schortens on kaupunki Frieslandin piirikunnassa Ala-Saksin osavaltiossa Saksan luoteiskolkassa.
Maantiede.
Schortens sijaitsee Friisian historialliseen alueeseen kuuluvalla niemellä lähellä Pohjanmeren rantaa kymmenisen kilometriä Wilhelmshavenista länteen. Etäisyys Bremenistä on noin 80 kilometriä luoteeseen ja Hampurista noin 135 kilometriä länteen. Schortensin lähin naapurikaupunki on Jever luoteessa; kaupungit ovat kasvaneet lähes kiinni toisiinsa.
Schortensin sijainti on siinä määrin pohjoinen, että päivän pituus vaihtelee vuoden aikana lähes kymmenen tuntia. Kesäpäivänseisauksessa se on noin 17 tuntia, talvipäivänseisauksessa noin 7½ tuntia. Auringon kulma on joulun alla korkeimmillaankin vain 13,1°.
Historia.
Ensimmäinen kirjallinen maininta Schortensista on vuodelta 1158. Keskiajalla paikkakunta oli kuulu hevoskasvatuksestaan, ja tuolta ajalta periytyy myös kaupungin vaakunassa oleva hevosenkuva. Hevosilla oli tärkeä osa Schortensin elämänmenossa myös keskiajan jälkeen. 1800-luvun puolivälissä alkoi nopea kasvu, johon vaikutti tieyhteyden Oldenburg–Jever valmistuminen 1837 ja rautatieyhteys, joka avattiin 1871. Tärkeintä Schortensin kasvulle oli kuitenkin Wilhelmshavenin voimakas kehittyminen 1800-luvun lopulla.
Toisen maailmansodan jälkeen Schortensiin asettui yli 4 000 pakolaista. Roffhausenin kaupunginosaan aivan Wilhelmshavenin rajan tuntumaan rakennettiin kirjoituskoneita valmistaneen Olympia-Werken tuotantolaitos, mikä edelleen avitti Schortensin kehitystä. Kaupungin väliluku ylitti 10 000:n rajan 1960-luvun alussa. Ala-Saksin aluereformin yhteydessä 1972 Schortensiin liitettiin Sillensteden maalaiskunta.
Schortens sai kaupunkioikeudet 21. tammikuuta 2005.
Schortens kuului keskiaikana Friesische Freiheit -alueeseen, jossa ruhtinaiden ja kreivien sijasta hallitsivat päälliköt. Kun viimeisen päällikön tytär, Maria von Jever kuoli 1575, Schortens joutui Oldenburgin kreivikunnan alaisuuteen. Keskiajalta periytyvät St.-Stephanus-kirkko (1153) ja St.-Florian-kirkko (1233). Uudempaa arkkitehtuuria edustaa Accumer Mühle, joka on Accumin kylässä sijaitseva tuulimylly vuodelta 1746.
Talous ja liikenne.
Entisen Olympia-Werken tuotantolaitosten alueella on teollisuusalue Technologie Centrum Nordwest. Logistiikkayritys Nordfrost pitää pääkonttoriaan Schortensissa.
Schortensin rautatieasemalla liikennöi yksityinen NordWestBahn. Lähin moottoritie on Bundesautobahn 29.
Backaviken

Backaviken on noin 13 hehtaarin laajuinen ruovikkorantainen matala kluuvijärvi Inkoon länsiosassa läntisellä Uudellamaalla. Järveen virtaa vettä Bruksträsketistä ja Svartträsketistä. Backavikenistä on yhteys puroa pitkin Suomenlahteen kuuluvaan Lillsundetiin.
Pirunnuijat

Pirunnuijat ("Oplopanax") on araliakasvien heimoon kuuluva kasvisuku, jonka vain kolme lajia esiintyvät luonnonvaraisina Itä-Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Yksi näistä lajeista, pirunnuija ("Oplopanax horridus"), on myös yleinen koristekasvi puistoissa ja puutarhoissa näyttävien hedelmiensä vuoksi.
Ulkonäkö ja koko.
Kasvutapa ja lehdet.
Pirunnuijat ovat kesävihantia, vähän haarautuvia pensaita. Niiden jäykissä, paksuhkoissa oksissa on tiheässä jopa 1,5 senttimetrin pituisia karvoja.
Vuorottaisilla lehdillä on paksuhko lehtiruoti ja sormijakoinen lehtilapa. 5–7-sormiset lehdet ovat pyöreitä-munanmuotoisia ja kourasuonisia. Lehdet ovat sahalaitaisia; korvakkeet puuttuvat.
Kukat ja hedelmät.
Pirunnuijien säteittäiset, viisiteräiset kukat kasvavat oksankärkiin 8–15 senttimetrin pituisiin kaksoisterttuihin. Vihertävänvalkoiset, pienehköt ja huomaamattomat kukat ovat kaksineuvoisia tai hedekukkia. Verhiö koostuu viidestä huomaamattomasta, hammasmaisesta verholehdestä. Yksikehäisessä kukassa on viisi hedettä. Kehänalainen sikiäin on monilohkoinen; vartaloita on kaksi.
Marjamaisten, kaksilohkoisten luumarjojen läpimitta on noin kahdeksan millimetriä; luumarjat ovat pyöreän munanmuotoisia, hieman litistyneitä ja kypsinä kirkkaan helakanpunaisia. Molemmat kivet ovat litteitä.
Levinneisyys.
Suvun kolme lajia kasvavat luonnonvaraisina Aasiassa Koillis-Kiinassa, Kaakkois-Venäjällä sekä Koreassa ja Japanissa. Pohjois-Amerikassa pirunnuijia kasvaa subarktisessa Alaskassa sekä Yukonissa, joskus myös etelämpänä Kanadan Brittiläisen Kolumbian, Albertan ja Ontarion provinsseissa sekä Yhdysvaltain Washingtonin, Oregonin, Idahon, Montanan ja Michiganin osavaltioissa.
Luokittelu.
Suvun kuvasi ensimmäisenä Friedrich Anton Wilhelm Miquel vuonna 1863. Tieteellisen nimen "Oplopanax" alkuosa tulee muinaiskreikan asetta tarkoittavasta sanasta "hópia" ja viittaa kasvin piikkeihin; loppuosa tulee ginsengien eli ginsengjuurten ("Panax") suvun tieteellisestä nimestä, jolloin nimen merkitys on "ginsengjuuren sukulainen, jossa on piikkejä". Basionyymi on "Panax"-sukuun määrittelemätön taksoni "Oplopanax" &amp; , jonka tyyppilaji on "Oplopanax horridus" . Suku kuuluu araliakasvien heimon Aralioideae-alaheimoon.
Lajit.
Suku sisältää vain kolme lajia:
Käyttö.
Sukuun kuuluvaa pirunnuijaa ("Oplopanax horridus") käytetään koristekasvina näyttävien hedelmiensä vuoksi.
Oplopanax japonicus

Oplopanax japonicus on araliakasvien heimoon ja pirunnuijien sukuun kuuluva kasvilaji, jolla ei ole suomenkielistä nimeä. Kasvia pidetään koristeellisena, mutta se on tiheästi kiusallisten piikkien peittämä.
Ulkonäkö ja koko.
"Oplopanax japonicus" on kesävihanta pensas, joka voi kasvaa jopa kolmen metrin korkuiseksi. Kasvi on tiheästi kiusallisten piikkien peittämä; se on luultavasti piikikkäin araliakasvi. Laji muodostaa harvaan ja sattumanvaraisesti haarautuneita noin metrin pituisia oksia. Kookkaissa oksissa on kiinteitä keltaoransseja piikkejä; varsi on piikikäs ja tanakka. Niin ikään tiheäpiikkiset lehtiruodit ovat 3–10 senttimetriä pitkiä. Noin 15–30-senttinen pyöreähkö lehtilapa jakautuu 5–7 osaan. Osat ovat kolmiomaisia tai leveitä. Lehden tyvi on herttamainen; lehti on epäsäännöllisesti hammaslaitainen, kärki terävä tai pyöreä. Lehdet ja varret ovat piikikkäitä. Korvakkeet puuttuvat.
"Oplopanax japonicus"in kukat ovat tavallisesti kaksineuvoisia; niissä on siis sekä heteitä että emejä. Kukinto on 8–25 senttimetrin mittainen piikikäs terttu tai sarja, jota peittää tiheä karvakerros. Sarjojen leveys on 0,9–1,3 senttimetriä. Yhdessä kukinnossa on tavallisesti 6–12 kukkaa, joiden halkaisija on 2,5 senttimetriä. Verhiö on viisihampainen ja karvaton. Vartalot ovat yhteenkasvaneet. Hedelmä on kypsänä kellanpunainen luumarja, joka on tavallisesti munanmuotoinen tai litteä mutta joskus pallomainen.
Levinneisyys ja elinympäristö.
"Oplopanax japonicus" kasvaa luonnonvaraisena Japanissa. Runsaimmin sitä kasvaa Pohjois-Japanin varjoisissa havumetsissä.
Sitkeä ja pakkasenkestävä "Oplopanax japonicus" viihtyy metsäpuutarhoissa ja puolivarjoisilla tai varjoisilla reuna-alueilla, muttei syvässä varjossa. Paras kasvatusympäristö on kostea, hyvin kuivuva ja pidättävä maaperä.
Käyttö.
"Oplopanax japonicus"ta käytetään koristekasvina. Kasvin lehtiä ja juuria voidaan käyttää ravintona; nuoret versot on kuorittava huolellisesti ja keitettävä ennen syömistä. Juuria voi syödä raakoina tai keitettyinä. Muiden pirunnuijien tavoin "Oplopanax japonicus" sisältää ruuansulatuselimistölle myrkyllistä kalsiumoksalaattia, jota on myös mm. raparperissa, pinaatissa ja käenkaalissa.
Kasvia käytetään myös yrttilääketieteessä. Kasvista voidaan eristää eräitä seskviterpeenejä, joiden ketonimuodon synteettisiä johdannaisia on käytetty Japanissa yskänlääkkeenä. Eräs kasvista eristetty seskviterpeeni on nimeltään oplopanoni.
Tuoksumyrtit

Tuoksumyrtit ("Comptonia") on suomyrttikasvien heimoon kuuluva kasvisuku, jossa on vain yksi elossa oleva laji: tuoksumyrtti ("Comptonia peregrina"). Suvun tieteellinen nimi tulee Lontoon piispan Henry Comptonin (1662–1713) nimestä. Pohjois-Amerikan itäosissa kasvavan tuoksumyrtin lisäksi tunnetaan useita sukuun kuuluvia fossiileja, pääasiassa mioseenikaudelta.
Nietospensaat

Nietospensaat ("Deutzia") on hortensiakasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Nietospensaat ovat läheistä sukua jasmikkeille ("Philadelphus"), ja eräät suvun lajit ovat suosittuja koristekasveja.
Ulkonäkö ja koko.
Nietospensaat ovat kesävihantia, tavallisesti pystykasvuisia pensaita, joilla on pyöreät oksat. Oksat ovat tavallisesti onttoja tai hohkaisia. Kuori on ohut ja pitkittäin halkeileva. Silmut ovat 3–7 millimetriä pitkiä, soikeita tai pitkähköjä, joskus nelikulmaisia ja kaikki suunnilleen samankokoisia; silmusuomut ovat teräväkärkisiä. Lehtisuonet ovat V:n muotoisia ja niissä on jälkiä kolmesta lehtisuonikimpusta. Vastakkaiset lehdet ovat lyhytvartisia, soikeita-peitsimäisiä, hammaslaitaisia; hampaat osoittavat lehden kärkeen. Lehden molemmat puolet ovat tähtikarvaisia; korvakkeet puuttuvat.
Nietospensaiden kukkien halkaisija on 1–2,5 senttimetriä. Kukat ovat järjestäytyneet terttu- tai huiskilomaisiin kukintoihin lyhyiden, lehtevien sivuversojen kärkiin; yhdessä kukinnossa on muutamasta 25:een kukkaan. Verhiö on kellomainen ja viisilohkoinen. Viisi kattotiilimäistä tai saranallista terälehteä ovat lastamaisia tai munanmuotoisia, valkoisia-vaaleanpunaisia. 10–15 hedettä ovat terälehtiä lyhyempiä; ponnet ovat naskalimaisia tai soikeita, loppupäässä haaroittuvia. Vartalot eivät ole kasvaneet yhteen. Kehänalainen sikiäin on 3–5-lohkoinen; siemenaiheet ovat poikittaisia. Hedelmä on kota. Lukuisat, 0,5–3 millimetriä pitkät siemenet ovat siivekkäitä.
Nietospensaiden kromosomiluvut ovat n = 13, 26, 39, 52 ja 65.
Levinneisyys.
Nietospensaiden levinneisyysalue on hajanainen ja ulottuu Meksikosta Aasian (mm. Korea, Japani, Taiwan, Filippiinit, Kiina) kautta Himalajalle. Suvun monimuotoisuuskeskus on Kiinassa.
Luokittelu.
Suvun kuvasi ensimmäisenä ruotsalainen kasvitieteilijä Carl Peter Thunberg vuonna 1781. Tieteellinen sukunimi "Deutzia" on annettu suvulle hollantilaisen raatimiehen ja Thunbergin tukijan Johann von der Deutzin (1743–1788) kunniaksi.
Lajeja.
Sukuun kuuluu kaikkiaan noin 60 lajia, jotka ryhmitellään kolmeen sektioon ("Neodeutzia", "Mesodeutzia" ja "Deutzia"), kuuteen alasektioon ja kuuteentoista sarjaan. Plantlistin mukaan sukuun kuuluvat seuraavat lajit:
Käyttö.
Nietospensaita kasvatetaan usein koristepensaina valkoisten kukkiensa vuoksi. Puutarhakäyttöön on jalostettu useita lajikkeita ja risteymiä, joista osa on kerrannaiskukkaisia. Esimerkiksi sulonietospensas ("Deutzia" × "lemoinei") on lajien "Deutzia gracilis" ja "Deutzia parviflora" risteytys, kun taas tarhanietospensas ("Deutzia" × "hybrida") tulee lajeista "Deutzia discolor" ja "Deutzia longifolia". Lajien tunnistaminen voi olla vaikeaa, koska monet nimellä "Deutzia scabra" myytävät kasvit kuuluvat tosiasiassa lajiin "Deutzia crenata" tai sen risteymiin.
Lauantaipussi

Lauantaipussi on Cloetan Malaco-brändin alla valmistama karkkipussi. Lauantaipussi kehitettiin oululaisessa Rettig/Merijalin makeistehtaalla, ja kauppoihin se tuli vuonna 1983. Pussin taustalla oli 1970-luvun loppupuolella Suomessa vakiintunut käsite karkkipäivästä, jonka tarkoitus oli hillitä lasten karkinsyöntiä. Ensimmäisessä pussissa oli muun muassa tikkari, karkkiaski ja hedelmä- ja salmiakki-irtokarkkeja. Vuonna 1995 pussiin lisättiin ksylitolipurkka.
Vuonna 2006 Lauantaipussi oli kappalemäärältään Suomen myydyin makeispussi.
Hryhori Misjutin

Hryhori Anatolijovytš Misjutin (, , s. 29. joulukuuta 1970 Aleksandrija, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen ja ennen maansa itsenäistymistä Neuvostoliittoa ja Yhdistynyttä joukkuetta edustanut, kilpauransa päättänyt telinevoimistelija, olympiamitalisti ja maailmanmestari. Hän kilpaili kesäolympialaisissa 1992 ja 1996.
Tapauskuolleisuus

Tapauskuolleisuus (, lyhennys CFR) kertoo tietyn sairauden aiheuttamien kuolemien määrän verrattuna kaikkiin todennettuihin sairauteen sairastuneisiin tiettynä ajanjaksona. Tapauskuolleisuus esitetään perinteisesti sairauden vakavuutta kuvaavana prosenttilukuna. 
Esimerkiksi elokuussa 2010 Kenian länsiosissa esiintyi koleraa, joka on "Vibrio cholerae" -bakteerin aiheuttama sairaus. Sairastuneita oli yhteensä 114, joista 10 kuoli. Tämän koleraepidemian tapauskuolleisuus oli (10/114) * 100 % = 8,8 %.
Tapauskuolleisuus ja kuolleisuus.
Tapauskuolleisuus on eri asia kuin infektiokuolleisuus, IFR, joka on todellinen kuolleisuus sairastunutta kohden. 
Käsitteiden tapauskuolleisuus ja kuolleisuus ero käy ilmi seuraavasta esimerkistä. Oletetaan että tarkastellaan 10 000 jäsenen populaatiota, josta 1 500 sairastuu erään kesän aikana ja heistä 300 kuolee. Tällöin kuolleisuus on 300/10000=0,03 eli 3 %. Tapauskuolleisuus on puolestaan 300/1500= 0,20 eli 20 %. 
Tapauskuolleisuus voi olla hyvin erilainen eri aineistoissa. Sairastuneiden muut perussairaudet voivat riskitekijöinä nostaa esimerkiksi jonkin potilasryhmän kuolleisuutta. Siksi esimerkiksi iäkkäille, joista monella on usein yksi tai useampi pitkäaikainen perussairaus, vakavat hengitystieinfektiot aiheuttavat merkittävän kuolemisen lisäriskin. Esimerkiksi Kiinasta raportoitiin yli 80-vuotiaiden ikäryhmässä koronaviruksen aiheuttaman covid-19-taudin tapauskuolleisuuden olleen noin 15 prosenttia helmikuun lopulla 2020. Kuukautta myöhemmin Italian kansanterveyslaitoksen (ISS) mukaan covid-19-tautiin Italiassa alkuvuonna sairastuneiden aineistossa (73 780 ihmistä) oli paljon iäkkäitä, sillä 26. maaliskuuta 2020 mennessä laboratoriovarmennetun diagnoosin saaneiden sairastuneiden keski-ikä oli 62 vuotta. Tässä aineistossa vähintään 80-vuotiaiden tapauskuolleisuus oli jo 24 prosenttia tai yli (aineistossa oli 3 310 kuollutta tässä ikäluokassa).
T. H. Vinayakram

Thetakudi Harihara "Vikku" Vinayakram (s. 11. elokuuta 1942 Tiruchirappalli, Tamil Nadu) on intialainen karnaattisen musiikin lyömäsoittaja.
Vinayakram sai ghataminsoiton opetusta ensin isältään T. R. Harihara Sarmalta ja suoritti sitten muodolliset opintonsa Chennain Sri Jaya Ganesh Tala Vadya Vidyalaya -oppilaitoksessa, jonka rehtoriksi itse pääsi vuonna 1978. Vinayakram on säestänyt ghatamilla monia karnaattisia muusikoita, kuten Semmangudi Srinivasa Iyeriä, G. N. Balasubramaniamia, Madurai Mani Iyeriä, M. S. Subbulakshmia ja Maharajapuram Santhanamia. Hän on lisäksi tehnyt yhteistyötä esimerkiksi fuusioyhtye Shaktin kanssa. Hän on luennoinut lyömäsoitosta intialaisissa ja ulkomaalaisissa instituutioissa.
Ensimmäisenä eteläintialaisena muusikkona Vinayakram sai vuonna 1991 Grammy-palkinnon, joka myönnettiin osallistumisesta Mickey Hartin levytykseen "Planet Drum". Vinayakram on saanut myös Sangeet Natak Akademin palkinnon (1988), Padma Shrin (2002) ja Padma Bhushanin (2014). Vuonna 2012 hän pääsi Sangeet Natak Akademin jäseneksi.
Boris Björkelund

Boris Björkelund (Борис Владимирович Бьеркелунд, 21. syyskuuta 1893 – 25. huhtikuuta 1976) oli suomalainen Venäjän keisarillisen laivaston aliluutnantti ja yksi niin kutsutuista Leinon vangeista. Björkelund syntyi suomenruotsalaisille vanhemmilla, ja perhe muutti Pietariin hänen olleessaan lapsi. Keisarikunnan kaaduttua hän palasi Suomeen, työskenteli vakoojana sekä piti Helsingissä Oy Combe Ab -nimistä antiikkiliikettä.
1920-luvulta alkaen Björkelund toimi vakoojana Suomen yleisesikunnan ja antibolševististen venäläisemigrattien hyväksi. Hänen peiteroolinansa oli Suomen ulkoasiainministeriön diplomaattikuriirina toimiminen.
Björkelundin antiikkiliike menestyi varsin hyvin. Kun valvontakomissio määräsi omaisuutta takavarikkoon, häneltä vietiin ulkomaan valuuttaa, jalokiviä ja koruja noin 300 000 markan arvosta. Myytävää tavaraa saatiin antiikkiliikkeeseen etenkin Pietarista, jonne Björkelund teki usein työmatkoja.
Suomen sisäministeriö pidätti Leinon vangit ja luovutti heidät ilman kuulusteluja 21. huhtikuuta 1945 Neuvostoliiton viranomaisille. Leinon vangeista vain pieni osa palasi Suomeen. Björkelund oli yksi palanneista (marraskuussa 1955). Hän kirjoitti kokemuksistaan muistelman "Stalinille menetetyt vuoteni" (WSOY, 1966).
Sechurankettu

Sechurankettu eli atamarankettu ("Lycalopex sechurae") on osissa Perua ja Ecuadoria tavattava eteläamerikankettu. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen silmälläpidettäväksi lajiksi.
Koko ja ulkonäkö.
Sechurankettu on kooltaan eteläamerikanketuista pienin. Lisäksi naaraat ovat hieman uroksia pienempiä. Sechuranketut painavat 2,2–4,2 kg. Niiden ruumiin pituus on 50–78 cm ja korkeus 22–36 cm. Turkki on harmahtava ja pohjavilla valkoinen. Ruumiin alapuoli on valkoinen tai kermanvärinen. Pää on pieni ja kuono lyhyt ja kapea. Naama on harmaa ja kuono musta. Ylähuuli ja leuka ovat valkoiset. Silmien ympärillä on punertavanruskea rengas. Suuret korvat ovat takaa ruskeahkot. Jalat ovat yläosastaan punertavat ja alaosasta valkoiset. Häntä on pitkä ja hännänpää musta.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Sechuranketun levinneisyysalue käsittää osia Perusta ja Ecuadorista. Perussa sitä tavataan Andien länsirinteillä suurin piirtein Limasta Ecuadorin rajalle. Ecuadorissa sen levinneisyysalue käsittää osan maan lounaisosasta. 
Sechuranketun elinympäristö käsittää alueita harvakasvuisilta hiekka-aavikoilta kuiviin metsiin ja maatalousalueille merenpinnan tasosta mahdollisesti aina 2 000 metrin korkeuksiin saakka. Lajista tehdään usein havaintoja etenkin maaseudulla.
Elintavat.
Sechurankettu elää yleensä yksin, mutta joskus se saattaa liikkua pareissa tai poikasten kanssa. Aktiivisia ne ovat yleensä öisin ja ne viettävät päivät maahan kaivamissaan pesäkoloissa. 
Sechurankettu on kaikkiruokainen ja käyttää ravinnokseen esimerkiksi hedelmiä, jyrsiöitä, lintuja, matelijoita, hyönteisiä, skorpioneja, raatoja ja rapuja. Etenkin rannikolla saaliiksi joutuvat merilinnut ja niiden munat. Sechurankettua tavataan alueilla, joilla ei ole juurikaan juomaveden lähteitä. Se pystyykiin selviytymään pitkiäkin aikoja juomatta. Sechuranketun mahdollisia petoeläimiä ovat puuma, jaguaari ja kuningasboa. Ne eivät kuitenkaan ole erityisen yleisiä sechuranketun levinneisyysalueella. 
Sechuranketun lisääntymisestä tiedetään vain hyvin vähän. Se lisääntyy oletettavasti elokuun paikkeilla. Tiineys kestää noin 55–60 päivää ja poikaset syntyvät lokakuun ja tammikuun välillä. 
Uhat ja suojelu.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sechuranketun silmälläpidettäväksi lajiksi. Sen levinneisyysalue ei ole kovin suuri ja koko kannan kooksi on arvioitu alle 15 000 aikuista yksilöä. Kannan odotetaan laskevan tulevaisuudessa. Lajin tärkeimpiä uhkia on sen metsästys ja hävittäminen. Sitä pidetään haittaeläimenä ja uhkana kotieläimille. Sitä on myös metsästetty erilaisten käsitöiden, kuten amulettien valmistamiseksi. Muita uhkia ovat esimerkiksi ihmisasutuksen ja maatalouden leviäminen, sekä elinympäristöjen katoaminen.
Laji ei ole osa CITES-sopimusta. Perussa se on luokiteltu silmälläpidettäväksi lajiksi ja Ecuadorissa vaarantuneeksi lajiksi. Lajin suojelutoimiin on ryhdytty vasta suhteellisen hiljattain. Lajilla käytävä kauppa kiellettiin Perussa vuonna 2000. Lajia tavataan useilla suojelluilla alueilla Perussa ja Ecuadorissa. Sitä on myös muutamissa eläintarhoissa Perun pääkaupunki Limassa.
Fortunatus

Fortunatus on saksalainen kansankirja, joka on sepitetty 1500-luvun alussa. Sen vanhin tunnettu painos ilmestyi Augsburgissa 1509. Se on luultavasti syntynyt ulkomaisen mallin mukaan, ainakin käyttämällä tunnettuja kertomusaineksia. Tekijä on tuntematon. 
Kirjan sankari Fortunatus saa haltuunsa kukkaron, joka ei koskaan tyhjene, sekä taikalakin, jonka avulla hän silmänräpäyksessä voi siirtyä minne tahtoo. Hänen pojilleen nämä taikaperinnöt koituvat onnettomuudeksi.
Tarinan dramatisoi ensiksi Hans Sachs (1553) ja sittemmin englantilainen Thomas Dekker nimellä "The pleasant comedie of old Fortunato" (1600). Kiertelevät englantilaiset näyttelijät toivat sen 1600-luvulla Saksaan, missä se pysyi pitkään nukketeatterin ohjelmistossa. Vapaasti aihetta on käsitellyt Ludwig Tieck teoksessaan "Phantasus" (3. osa) ja Adelbert von Chamisso nuoruudenteoksessaan "Fortunati Glücksäckel und Wunschhütlein" (Kosemannin julkaisema 1895).
Lihamuki

Lihamuki on lahtelaisena pidetty grilliruoka, joka koostuu yleensä pahvimukiin asetellusta kebablihasta. Makkaraperunoiden tapaan sitä pidetään myöhäisillan ruokana, mutta sitä on myyty myös eineksenä. Toisin kuin muun muassa Saksassa myytävät vastaavat kebabruoat, lihamuki ei yleensä sisällä esimerkiksi ranskalaisia perunoita tai riisiä, vaan koostuu yksinomaan kebablihasta ja kastikkeesta. Lihamukiin on tapana laittaa esimerkiksi jogurtista ja kuminasta tehtävää kastiketta.&lt;ref name="https://www.hs.fi/ruoka/reseptit/art-2000005503486.html"&gt;&lt;/ref&gt;
Lahdessa on järjestetty myös leikkimielisiä lihamukin syömisen MM-kisoja.
Vety ja atomi

Vety ja atomi ovat lappeenrantalaisena erikoisuutena pidettyjä lihapiirakoita. Niitä on perinteisesti tapana nauttia kauppatorilla ja Lappeenrannan satamassa. Vety on lihapiirakka, joka sisältää keitto- tai savukinkkua ja kananmunaa, atomi jompaakumpaa. Lihapiirakoita on myyty samalla nimellä myös muualla Suomessa.
Atomi- ja vety-nimisinä paikallisruokia on myyty 1950-luvulta lähtien. Herkut nimesi kauppatorin kahvikojunpitäjä Taimi Laakko. Hänen kerrotaan todenneen, että parempi syödä kuin sotia. Nimille on haettu tuloksetta tavaramerkkisuojaa.
Vedyn ja atomin mausteet ovat sinappi, ketsuppi, kurkkusalaatti, sipuli ja majoneesi.
Tondabayashi

Tondabayashi () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Osakan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin kaakkoisosassa Yamatojoen sivujoen Ishin varrella. Kaupungin länsiosat ovat kukkulaisia, itäosissa on tasankoa. Tondabayashissa on 110 825 asukasta (helmikuussa 2020) ja sen pinta-ala on 39,72 neliökilometriä.
Tondabayashin kaupungin historia juontaa juurensa vuoteen 1560, kun aiemmin autioituneelle alueelle perustettiin buddhalaisen Ikkō-shū-koulukunnan temppeli. Kaupunki kasvoi tämän Kōshō-ji betsuinin temppelin ympärille. Myöhemmin Edo-kaudella siitä tuli myös merkittävä paikallinen kaupan keskus. Monet vanhat temppelikaupungin ("jinaichō") piirteet ovat säilyneet, ja Tondabayashin vanhakaupunki onkin suojeltu. Perinteisiä elinkeinoja olivat "sudare"-bambusermien ja lasiesineiden valmistus. Nykyisin kaupungissa on myös elektroniikka-, tekstiili-, kemian- ja huonekaluteollisuutta. Maaseutualueilla viljellään "mikan"-mandariineja ja vihanneksia, kuten munakoisoja, kurkkuja ja härkäpapuja. Kaupunkioikeudet Tondabayashille myönnettiin vuonna 1950. Tämän jälkeen se on kasvanut voimakkaasti Osakan esikaupunkina, osin suurten lähiörakentamishankkeiden ansiosta.
Tondabayashin rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat historiallisen temppelikaupungin lisäksi 800-luvun alussa perustettu Takidani Fudō-myōō-jin temppeli, Ryūsen-jin temppeli puutarhoineen ja Nishikiori-jinjan pyhäkkö. Habikinon kukkuloilla toimii Perfect Liberty -uususkonto, jonka ympärille on rakentunut oma kaupunginosansa. Tondabayashia palvelevat Kintetsu-rautateiden Nagano-linja ja kaupungin länsirajalla myös Nankai-rautateiden Kōya-linja.
Brasiliankettu

Brasiliankettu tai pienihammaskettu ("Lycalopex vetulus") on osissa Brasiliaa tavattava eteläamerikankettu. Sitä esiintyy etenkin maan keskiosan cerradon alueella. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen silmälläpidettäväksi lajiksi.
Koko ja ulkonäkö.
Brasiliankettu on pienin Brasiliassa esiintyvä koiraeläin. Sen naaraat ovat hieman uroksia pienempiä. Urosten paino on 2,5-4,1 kg ja ruumiin pituus 49-71,5 cm. Naaraiden vastaavat lukemat ovat 3-3,6 kg ja 51-66 cm. Korkeutta niillä on 32,7-37,5 cm. Turkki on ruumiin yläpuolelta harmaa ja alapuolelta kellertävä tai vaaleanruskea. Jotkin yksilöt saattavat olla lähes kokonaan mustia tai hyvin tummia. Kaulassa on valkoista karvoitusta ja rinnassa kellertävän ruskeaa. Pää on pieni ja kuono lyhyt. Alaleuka on musta ja korvan takana on kellertävä laikku. Jalat ovat kellertävänruskeat tai punertavat. Hännän pää ja yläpuoli ovat mustia. 
Levinneisyys ja elinympäristö.
Brasiliankettua tavataan Brasiliassa alueella, joka käsittää osia Minas Geraisin, São Paulon, Mato Grosso do Sulin, Mato Grosson, Tocantinsin, Goiásin, Bahian ja Piauín osavaltioista.
Brasilianketun erlinympäristö käsittää etenkin cerradoa eli avointa ruohikkomaastoa Brasilian keskiosissa. Lajia esiintyy myös maatalouskäytössä olevilla alueilla. Sen sijaan metsäalueilla ja tulvatasangoilla sitä tavataan paljon harvemmin.
Elintavat.
Brasiliankettua tavataan yleensä lisääntyvinä pareina. Vanhemmat liikkuvat usein täysikasvuistenkin poikastensa kanssa. Se on aktiivinen yleensä päivisin, mutta liikku myös hämärässä ja pimeyden laskeuduttua. Brasilianketut ovat ilmeisesti erikoistuneet käyttämään ravinnokseen termiittejä. Niiden pienet hampaat ja pieni kuono soveltuvat hyvin pienten hyönteisten syömiseen. Termiittien ohella ne syövät esimerkiksi heinäsirkkoja, lantakuoriaisia, pieniä nisäkkäitä ja hedelmiä.
Brasilianketun mahdollisia petoeläimiä ovat harjasusi ja koira. Ne voivat kärsiä myös verivamppyyreistä. Tavallisesti suhteellisen arat brasilianketut puolustavat esimerkiksi pentujaan hyvin aggressiivisesti.
Brasilianketut lisääntyvät toukokuun ja kesäkuun välisenä aikana. Tiineys kestää 50–60 päivää ja pentuja syntyy kerrallaan 2–5. Pennut kasvavat usein vyötiäisten hylkäämissä pesäkoloissa. Emo imettää poikasiaan 120 päivää ja ne elävät vankeudessa suurin piirtein 8-vuotiaiksi saakka.
Uhat ja suojelu.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt brasilianketun silmälläpidettäväksi lajiksi. Sitä tavataan suhteellisen laajalla alueella ja paikoitellen runsaasti. Maatalous leviää brasilianketun elinympäristöön kuuluvalla cerradolla, mutta laji selviytyy myös esimerkiksi karjankasvatukseen valjastetulla alueella. Brasiliassa laji on luokiteltu elinvoimaiseksi, mutta Minas Geraisin osavaltiossa sitä pidetään silmälläpidettävänä lajina. Lajia on muutamissa Brasilialaisissa eläintarhoissa.
Otto Wänni

Otto Adolf Wänni (22. kesäkuuta 1872 Loimaa – 17. huhtikuuta 1918 Hämeenlinna) oli suomalainen leipuri ja liikemies, joka toimi Loimaan punakaartin päällikkönä. Sosialidemokraatteja edustanut Wänni oli Loimaan kuntakokouksen jäsen, ja kuului myös Loimaan Osuuskaupan johtoon.
1890-luvulla Wännillä oli leipomo Loimaan asemanseudulla, ja 1910-luvun alussa hän perusti Vesikosken kylään Leipomo, konditoriliike ja virvoitusjuomatehdas O. Wännin. Lisäksi Wännin omistuksessa oli lyhyen aikaa toiminut Loimaan Uusi Virvoitusjuomatehdas. Vuonna 1914 hän perusti elokuvateatteri Lyyran, joka oli Loimaan ensimmäinen elokuvateatteri. Wänni kiersi näyttämässä elokuvia myös lähipitäjien Ypäjän, Metsämaan ja Mellilän työväentaloilla. Ennen sisällissotaa hänellä oli yhteistä liiketoimintaa myös Loimaan suojeluskunnan myöhemmän päällikön Kalle Pikin kanssa.
Vuoden 1905 suurlakon aikana Wänni valittiin Loimaalle muodostetun kansalliskaartin päälliköksi, ja hän toimi myös syksyllä 1917 perustetun työväen järjestyskaartin päällikkönä. Marraskuun 1917 yleislakon aikana Wänni johti järjestyskaartia Vesikosken kahakkana tunnetussa välikohtauksessa, ja jatkoi kaartin johdossa kun se tammikuussa 1918 uudelleenorganisoitiin Loimaan punakaartiksi. 
Sisällissodan aikana Wänni ei tiettävästi osallistunut taisteluihin. Lehtitietojen mukaan hän sai surmansa yrittäessään estää Raumalta ja Uudestakaupungista vetäytyneitä punakaartilaisia ryöstämästä Loimaan osuuskauppaa. Syntyneessä välikohtauksessa Wänniä ammuttiin vatsaan ja hän ilmeisesti kuoli haavoittuneena Hämeenlinnassa, jonne punaiset pakenivat Loimaalta. Toisen tiedon mukaan Alastaron naiskaartin jäsen olisi ampunut Wänniä junassa tämän aikaisemmin puututtua kauppojen ryöstelyyn. Suomen sotasurmat -tietokantaan Wännin on merkitty kuolleen 17. huhtikuuta Hämeenlinnassa. Hänet on haudattu perhehautaan Kanta-Loimaan kirkon hautausmaalle.
Tanskan kansanterveyslaitos

Tanskan kansanterveyslaitos (; lyhennys SIF) on Kööpenhaminassa Tanskassa toimiva alkujaan vuonna 1950 perustettu valtiollinen tutkimuslaitos. Se on hallinnollisesti osa Etelä-Tanskan yliopistoa (). 
Tanskassa toisella valtiollisella tutkimuslaitoksella, Tanskan terveysministeriön alaisella ja SIFiä suuremmalla Tanskan valtion seerumi-instituutilla (, lyhennys SSI, voisi suomentaa myös [Tanskan] Valtion seerumilaitokseksi) on kansallinen infektiotauteihin liittyvään valmiusosasto sekä bioturvallisuus- ja valmiuskeskus. SSI on koonnut päivittäisiä yhteenvetoraportteja Tanskan covid-19-tautiin varmistetusti sairastuneista vuoden 2020 koronavirusepidemian aikana.
Harsh Vardhan

Harsh Vardhan (s. 13. joulukuuta 1954) on intialainen poliitikko, joka toimii maansa tiede- ja terveysministerinä. Koulutukseltaan hän on otorhinolaryngologiaan erikoistunut kirurgi. Hän on toiminut poliitikkona Lok Sabhassa kaksi kautta vuodesta 2014. Aikaisemmin hän oli viiden kauden ajan lainsäätäjänä Delhin paikallisparlamentissa vuosina 1993–2014.
Poliittinen ura.
Kouluttauduttuaan lääketieteen alalla hän siirtyi politiikkaan Intian kansanpuolueen (BJP) ehdokkaana vuonna 1993, jolloin hänet valittiin Delhin paikallisparlamentin lainsäätäjäksi. Hänet valittiin Delhin terveysministeriksi samana vuonna. Hän toimi virassa vuoteen 1998, jolloin kongressipuolue voitti vaalit. India Today -lehti kirjoitti vuonna 1999 hänen olevan puolueensa paras ehdokas Delhin pääministeriksi. Artikkeli nosti esille myös hänen lapsuuteensa asti ulottuvat yhteydet hindunationalistiseen Rashtriya Swayamsevak Sangh (RSS) -järjestöön. Hän johti puolueensa Delhin paikallisosastoa vuonna 2003 koetun vaalitappion jälkeen. Hänen kyvykkyytensä Delhin puoluetoiminnan organisoijana sai osakseen kiitosta jopa pääministeri Atal Bihari Vajpayeelta. Vuonna 2007 hänet valittiin kolmannelle kaudelleen Delhin yksikön johtajaksi.
Delhin terveysministerinä hänelle myönnettiin maailman terveysjärjestön palkinto taistelusta poliota vastaan vuonna 1998. Hän myös vaikutti Delhin tupakka- ja huumausainelainsäädännön kehittämiseen. Hänen tekemänsä tupakoinninvastaiset lait saivat korkeimman oikeuden julistamaan jokaiselle osavaltiolle kehotuksen pyrkiä samaan. Vuonna 2013 hänet valittiin puolueensa ehdokkaaksi Delhin pääministeriksi RSS:n ja pääministeriehdokas Narendra Modin tarjoaman tuen turvin. Hän kuitenkin hävisi vaalit, joiden voittajaksi selvisi Arvind Kejriwal. Vaalien jälkeen hänet valittiin uudelleen johtamaan puolueensa Delhin paikallisyksikköä. 
Intian kansanpuolueen voitettua vuoden 2014 parlamenttivaalit pääministeri Modi valitsi hänet terveysministerikseen. Myöhemmin hän sai vastuulleen tiedeministeriön. Ympäristöministeri Anil Madhav Daven kuoltua vuonna 2017 hänestä tuli väliaikainen ympäristöministeri. Tiedeministerinä hän aiheutti kohua vuonna 2018 väittämällä, että kuollut kosmologi Stephen Hawking olisi joskus uskonut veda-kirjojen olevan tieteellisempiä kuin Einsteinin suhteellisuusteorian.
Vannasrausku

Vannasrausku ("Dipturus oxyrinchus") on rauskujen (Rajidae) heimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö.
Vannasrausku voi maksimissaan kasvaa 1,5 metrin mittaiseksi. Koiras on naarasta pienempi. Lajin ruumis muistuttaa muodoltaan hieman vinoneliötä. Yläpuoli väritykseltään ruskea vaaleilla pilkuilla. Se on nuorilla yksilöillä sileä, mutta se muuttuu kalan iän myötä karheaksi. Vatsapuolen väritys vaihtelee tumman ruskeasta siniharmaaseen. Kuono on terävä ja sen pituus on viisi kertaa silmien väliä suurempi. Pyrstö on kapea, ruumista lyhyempi ja siinä on piikkejä, jotka kuitenkin katoavat kalan vanhetessa.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Vannasrauskua tavataan Atlantin valtameren itäosassa Finnmarkista Marokon rannikolle asti. Se on levinnyt myös Färsaarten ympäristöön, Skagerrakiin, Britteinsaarten ympäristöön, Välimereen sekä Kanariansaarten ja Madeiran ympäristöön. Se elää rannikon läheisyydessä hiekka- ja kalliopohjalla 90–900 metrin syvyydessä vedenpinnasta. Yleisimmin sitä tavataan 200 metrin syvyydessä, vaikka nuoremmat yksilöt oleilevatkin joskus vain 50 metrin syvyydessä.
Ravinto ja elintavat.
Vannasrauskun ravintoa ovat pohjaeläimet ja pienet kalat. Erityisen paljon se syö katkarapuja, rapuja, pieniä haita, merikokkeja, simppuja ja mustekaloja. Laji on pohjakala. Koiras tulee sukukypsäksi keskimäärin 70–80 ja naaraat yli 90 senttimetrin mittaisena. Kutu tapahtuu keväällä tai alkukesällä, Välimerellä jo helmikuusta alkaen. Naaras laskee 14–23 senttimetrin mittaiset ja 11–12 senttimetrin levyiset munakotelot vedenpohjalle ja peittää ne hiekalla tai mudalla, missä ne pysyvät paikoillaan niiden terävissä kulmissa olevien piikkien ansiosta.
Vuosaaren ratapiha

Vuosaaren ratapiha () on rautatieliikennepaikka Vuosaaren satamaradalla Helsingin Niinisaaressa. Se palvelee Vuosaaren satamaa ja siellä on vain tavaraliikennettä. Ratapihan rakentaminen aloitettiin vuonna 2003, ja se avattiin liikenteelle 28. marraskuuta 2008. 
Vuosaaren ratapihan pohjoispäässä oli junien läpivalaisemiseen tarkoitettu läpivalaisulaite. Se kuitenkin siirrettiin Vainikkalaan vuonna 2015.
Ballokume

Ballokume (), myös Ballokume Elbasan () ja Ballakume () tai Ballakume Elbasan () on aito albanialainen jälkiruoka, perinteinen makea leivonnainen, keksi tai pikkuleipä, jonka valmistaminen sai alkunsa Elbasanista, Albaniassa, ja joka on suosittu koko maassa, Kosovossa ja muualla albaaniyhteisöissä. Ballokume valmistetaan joka vuosi 14. maaliskuuta kansallisen kesäpäivä-juhlan (””) kunniaksi; se on kesäpäivän symboli ja Elbasanin kaupungin perinnettä. Yleensä osa herkuista lähetetään sukulaisille ja ystäville, jotka eivät ole lähtöisin Elbasanista.
Kesäpäivä-juhlalla on historiallisesti hyvin varhainen, muinaispakanallinen alkuperä, ja se oli valtakunnallinen lomapäivä, jota vietettiin sekä pohjoisessa että etelässä, mutta maakuntien mukaan erilaisin menoin. Muinaisina aikoina juliaanisen kalenterin mukaan maaliskuu oli vuoden ensimmäinen kuukausi, kesäkuu kirsikkakuukausi ja heinäkuu satokuu, kunnes Euroopassa otettiin käyttöön gregoriaaninen kalenteri vuonna 1582. "Kesäpäivä” on päivä, joka ilmoittaa kevään saapumisesta ja talven lähdöstä. Sinä päivänä albanialaiset esivanhemmat ennen kristinuskon leviämistä juhlivat roomalaisten ja muinaisten kreikkalaisten kanssa kukkajumalien ja pajujen kunniaksi. "Kesäpäivä"-juhlan uskotaan saaneen alkunsa Elbasanin kaupungin laitamille Çermenikë-ylängölle Zana-jumalattarelle rakennetusta muinaistemppelistä tai pyhätöstä. Mytologinen Zana on metsästyksen, metsien, vuorten, kasvillisuuden ja koko luonnon jumalatar ja legendan mukaan tämä haltijatar tulee ulos pyhäköstään 14. maaliskuuta.
Elbasanissa kesäpäivä-juhlan valmistelut kuitenkin alkoivat vuoden alusta varaamalla tai ostamalla maissijauhoja ja voita. Valmistusrituaalit suoritettiin huolellisesti ja kokin tehtävät sai perheen vanhin vaimo tai isoäiti, jota perheen miehet auttoivat tunnin ajan kestävässä taikinan sekoittamisessa sen jälkeen, kun sokeri oli sulanut voissa.
Ballokumetta voi valmistaa jälkiruoaksi minä päivänä tai milloin tahansa. Resepti vaatii kärsivällisyyttä ja huolellisuutta aineksien valinnasta ja niiden käsittelystä alkaen, jotka sitten yhdistetään, maustetaan ja lopuksi tehdään lopullinen kypsennys. Jälkiruoka valmistetaan maissijauhopohjaisesta pääraaka-aineesta, vuohenvoista, talonpojan kananmunista ja sen valmistukseen on erityinen kaava, jonka vain paikalliset tuntevat. Raaka-aineiden tulisi olla viileitä, sokeri siro, voin pitäisi olla keltaista ja maukasta. Ballokumen taikina on valmistettava suurissa päällystämättömissä kupariruukuissa ja vatkattava käsin, tiiviisti ja puulusikalla. Ennen leivonnaisten paistamista puilla lämmitettävässä uunissa taikinan annetaan jäähtyä noin 15 minuuttia huolimatta siitä, että se voi näyttää kuohkealta. Tämän verran aikaa on riittävä jauhohiukkasille imeäkseen seoksen kosteutta. Nämä leivokset eivät tarvitse muotoilua, koska ne ottavat muotonsa paistumisen aikana. Alkuperäinen resepti sisältää myös erikoisen finja-veden (ns. (- eli lipeä-veden) käytön. Tuhka kaadetaan kirkkaaseen veteen, seosta jäähdytetään muutaman minuutin ja sitten valutetaan. Sen sijasta voi kyllä lisätä maitoakin.
Dipturus

Dipturus on rauskujen (Rajidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen luokitellaan seuraavat 41 lajia:
Lämpölux

Lämpölux, viralliselta nimeltään Suomen Lämpöikkuna Oy, on Oulussa vuonna 2007 perustettu osakeyhtiö, joka nykyisin kuuluu ruotsalaisen Inwidon tytäryhtiöön, Pihla Group Oy:öön. Yhtiön päätoimiala on Rauta- ja rakennustarvikkeiden yleisvähittäiskauppa.
Vuonna 2018 yhtiön liikevaihto oli 30,4 miljoonaa euroa ja sillä oli 215 työntekijää.
Historia.
Yhtiö aloitti toimintansa vuonna 2007 nimellä Ecolator Finland, ja tuolloin keskittyi haja-asutusalueiden kiinteistöjen jätevesihuoltoon. Toiminnan perustana oli vuonna 2004 voimaan tullut hajajätevesiasetus, jonka mukaan kaikkiin vanhoihin kiinteistöihin tuli rakentaa jäteveden puhdistus- tai talteenottolaitteisto 10 vuoden siirtymäajan aikana.
Kesällä 2010 eduskunta päätti hajajätevesiasetuksen lieventämisestä ja siirtymäajan pidentämisestä, jolloin Ecolator Finland vaihtoi rajun saneerauksen sekä useiden markkinaselvitysten tuloksen pohjalta toimintansa ikkuna- ja oviremontteihin. Uusi liiketoiminta käynnistyi vuonna 2011, jolloin yhtiö osti Lämpölux Ikkunat Oy:n saaden näin itselleen Lämpölux-tuotemerkin.
Vuonna 2014 pääomasijoituskonserni CapMan Oyj tuli yhtiön pääomistajaksi ostettuaan Sponsor Capitalin osakeosuuden Lämpöluxista.
Lämpölux siityi Euroopan suurimman ikkunoita ja ovia valmistavan yhtiön, Inwido AB:n, omistukseen vuonna 2016, kun se osti CapMan Oyj:n hallinnoimalta rahastolta sen omistamat osakkeet. Lämpölux siirrettiin osaksi Inwidon suomalaista tytäryhtiötä, Inwido Finland Oy:tä. 1.7.2019 Inwido Finland Oy vaihto nimekseen Pihla Group Oy. Pihla Groupiin kuuluu Lämpöluxin lisäksi muita suomalaisia tuotemerkkejä kuten Pihla, Tiivi, Klas1 sekä Sydänpuu.
Radio Keskisuomalainen

Radio Keskisuomalainen on Jyväskylässä toimiva kaupallinen paikallisradio, joka aloitti lähetykset 6. toukokuuta 2020 kello 12.
Ensimmäisenä kappaleena kanavalla soi Keski-Suomen kotiseutulaulu Siiri Kankaan esittämänä. Avajaislähetyksessä paljastettiin myös, että Tuomas Heikkilä selostaa JYP:n ottelut kaudella 2020-2021. Se kuuluu Jyväskylässä taajuudella 95,9 MHz. Marraskuussa 2022 kanavan kuuluvuus laajeni Jämsään taajuudelle 92,8 MHz sekä Pihtiputaalle taajuudelle 95,4 MHz. 
Radion päätoimittaja on Jari Lindström. Lähetyksiä juontavat Lindströmin lisäksi Joni Pakarinen, Timo Lievemaa ja Maria Markus.
 Musiikissaan Radio Keskisuomalainen on erikoistunut soittamaan ulkomaalaisten ja tunnettujen suomalaisartistien lisäksi keskisuomalaisten sekä keskisuomalaistaustaisten artistien musiikkia. Keskiviikon illoissa klo 18–19 ja uusinnassa lauantain iltapäivässä 14–15 musiikin erikoisohjelma Keski-Suomesta Kajahtaa!-soittaa paikallista alueen musiikkia tunnin ajan, juontajanaan Juho Hämäläinen. . 
Mediatalo Keskisuomalaisen radiokanavilla Radio Keskisuomalainen, Savon Aallot, Radio Tempo, Karjalainen Syke ja Radio Voima tulee sunnuntai-aamuissa sekä uusintoina tiistai- ja torstai-illoissa Heikki ”Hector” Harman juontama musiikin erikoisohjelma Pop eilen – toissapäivänä, jossa soitetaan 50-, 60- ja 70-lukujen musiikkia.
Radio Keskisuomalaisen omistaa mediakonserni Keskisuomalainen Oyj.
Phar Lap

Phar Lap (4. lokakuuta 1926 Seadown, Timaru, Eteläsaari, Uusi-Seelanti – 5. huhtikuuta 1932) oli laukkahevonen, joka syntyi Uudessa-Seelannissa mutta koulutettiin ja kilpaili Australiassa.
Phar Lapin kilpailu-uralla oli 51 lähtöä, joista se voitti 37, oli kolmessa lähdössä toinen ja kahdessa kolmas. Se valittiin Australian Racing Hall of Fameen vuonna 2001.
Phar Lapin isä oli Night Raid ja emä Entreaty. Sen talja on nykyisin esillä täytettynä Melbournen museossa ja sen sydän, joka painaa 6,35 kilogrammaa eli 1,5 kertaa tavallisen hevosen sydämen verran, on näytillä Australian kansallismuseossa Canberrassa.
Erään teorian mukaan Phar Lapin hyvä menestys johtuu epätavallisen suuren sydämen aiheuttavasta geenivirheestä, joka välittyy sukupolvelta seuraavalle naaraslinjan välitykseltä, ja jonka Phar Lap on saanut sukulaisensa Eclipsen kautta.
Mark Blum

Mark Blum (14. toukokuuta 1950 Newark, New Jersey – 25. maaliskuuta 2020 New York, New York) oli yhdysvaltalainen urallaan Obie-palkinnon voittanut teatterinäyttelijä, joka näytteli myös elokuvissa ja televisiossa. 
Hänen ehkä tunnetuimpia elokuvaroolejaan olivat "Missä olet, Susan?" jossa hän näytteli yhdessä Madonnan kanssa, sekä "Krokotiilimies". Hän näytteli useissa tv-sarjoissa muun muassa Suomessakin esitetyissä "NYPD Blue"- ja "Kova laki" -sarjoissa.
Blum kuoli koronaviruksen aiheuttamiin komplikaatioihin 69-vuotiaana.
Kansankirja

Kansankirja tarkoittaa keskiajalta ja renessanssista periytyvien eeppisten runoelmien proosamuunnelmia ja mukaelmia, jotka ilmestyivät 1400-1500-luvuilla kirjamuodossa. Kansankirjojen tekijät olivat yleensä anonyymejä. Kansankirjoiksi luetaan kaikki sellaiset aikakauden teokset, jotka sisältävät kertomuksia, satuja, tarinoita, legendoja, kronikoita, rikos- ja kummitusjuttuja, ennustuksia, unien selityksiä jne. Kansankirjoissa näkyi myös vaikutteita keskiaikaisista ranskalaisista tai saksalaisista runoromansseista.
Kirjallisuushistoriallisesti merkittäviä kansankirjoja olivat esimerkiksi tuntemattoman tekijän "Till Eulenspiegel" (noin 1515) sekä "Das Faustbuch" eli "Historia von D. Johann Fausten" (1587), jotka antoivat runsaasti virikkeitä tulevalle kirjallisuudelle. Muita kansankirjoja olivat muun muassa "Sieben weise Meister" (1473), "Fortunatus und seinen Söhnen" (1509) ja "Schönen Magelonna" (1527). Kansankirjat edistivät kertovan proosan leviämistä ja siten valmistivat tietä romaanin kehitykselle.
Käsitteen loi Joseph von Görres teoksessaan "Die teutschen Volksbücher" (1807).
Saurer

Saurer oli Sveitsin Arbonista kotoisin ollut konevalmistaja, joka teki muun muassa kuorma-autoja, linja-autoja, panssarivaunuja ja kutomakoneita. Yritys toimi itsenäisenä yhtiönä vuoteen 2006, jolloin OC Oerlikon osti Saurerin jäljellä olevat toiminnot, erilaisiin tekstiilikoneisiin kuten kutomakoneisiin liittyvän liiketoiminnan.
Vuonna 2012 Saurer siirtyi kiinalaisen Jinsheng Groupin omistukseen. Saurerin liikevaihto on 1,2 mrd. euroa. Yhtiö on kiinalainen pörssiyhtiö.
Historiaa.
Saurerin historian katsotaan alkaneen vuonna 1853, jolloin Franz Saurer perusti metallivalimon nykyisen Sankt Gallenin St. Georgeniin. Vuonna 1862 yritys siirtyi Arboniin ja laajensi toimintaansa konepajaksi. Franz Saurerin pojat laajensivat toimintaa kutomakoneiden rakentamiseen. Saurer rakensi ensimmäisen petrolimoottorinsa vuonna 1888. Moottori soveltui kiinteisiin asennuksiin teollisuudessa ja muun muassa laivoissa.
Kuorma- ja linja-autot.
Vuonna 1903 valmistui Saurerin ensimmäinen, bensiinimoottorilla toimiva kuorma-auto. Seuraavana vuonna valmistettiin ensimmäinen Saurer-henkilöauto. Seuraavina vuosikymmeninä yritys kehitti erityisesti kuorma-autotekniikkaa, muun muassa suoraruiskutustekniikalla toimivan dieselmoottorin. Kuorma-autoja rakennettiin 1930-luvulta alkaen lisenssillä muun muassa Italiassa ja Englannissa.
Saurerista tuli 1950-luvulla Sveitsin johtava kuorma- ja linja-autojen sekä sotilasajoneuvojen valmistaja. Menestys perustui ajoneuvojen teknisiin parannuksiin kuten itsekantavat rakenteet, turbomoottori ja ilmajousitus. Vientiyritykset eivät onnistuneet, mutta vuosina 1970-luvun lopulla Saurer uudisti vielä kerran kuorma- ja linja-automallistonsa. Sveitsin armeijalle myytyjen sotilasajoneuvojen mallisto uusittiin viimeisen kerran 1980-luvun alussa.
Saurerin pienet tuotantosarjat tulivat suhteellisen kalliiksi, ja vuonna 1982 Saurerin hyötyajoneuvotoiminnot siirrettiin osaksi Mercedes-Benzin perustamaa Nutzfahrzeuggesellschaft Arbon und Wetzikon (NAW) -yhtiötä.
Kutomakoneet.
Erilaiset tekstiilien käsittelykoneet ovat olleet Saurerin tuotantovalikoimassa alusta alkaen. Vuonna 1869 Franz Saurer rakensi käsikäyttöisen brodeerauskoneen. Vuonna 1912 Hippolyt Saurer kehitti vastaavan automaattikoneen. Yrityksen merkittävimpiä keksintöjä oli 1930-luvulla kehitetty modulaarinen kutomakone. Vuosikymmenten mittaan Saurer osti useita alan yhtiöitä: Allma (v. 1960), Hamel ja Volkmann (v. 1990), ja siitä tuli maailman suurin tekstiilikoneiden tekijä.
Uninvited (videopeli)

Uninvited on ICOM Simulationsin kehittämä ja Mindscapen ja Kemcon julkaisema point and click -seikkailupeli. Peli julkaistiin vuonna 1986 Macintoshille ja käännettiin myöhemmin muille alustoille parannetuilla grafiikoilla ja väreillä.
Juoni.
Pelin sankari joutuu autolla kolariin, joka räjähtää törmäyksessä. Kun sankari on selviytynyt onnettomuudesta, hän huomaa sisarensa kadonneen (tarkempi sisar riippuu pelin versiosta).
Vastaanotto.
Pelin Amiga-versio on saanut "Commodore User" -lehden arvostelussa arvosanaksi 7/10.
Vulpes vulpes indutus

Vulpes vulpes indutus on ketun Kyproksella tavattava alalaji. Sitä pidetään saarella elinvoimaisena lajina, mutta kannat ovat kuitenkin laskeneen parin viimevuosikymmenen aikana.
Taksonomia.
"Vulpes vulpes indutus" on ketun alalaji. Ketun eri alalajien olemassaoloa ei ole kuitenkaan varmistettu geneettisin analyysein. Kyproksen alalajia on pidetty endeemisenä lajina saarella. Joidenkin tutkijoiden mukaan kanta on kuitenkin tuotu saarelle ihmisten mukana vähintään kahteen eri otteeseen ja saaren ketut polveutuvat useammista eri kannoista muualla.
Koko ja ulkonäkö.
"V. v. indutus" on ketun alalajiksi suhteellisen pieni. kooltaan se vastaa suurin piirtein Sardinialla esiintyvää alalajia. Urokset painavat 5-7 kg ja naaraat 4,5-6,5 kg. Ruumiin pituus on 59-64 ja korkeus 35-50 cm. Turkin väritys vaihtelee keltaisenruskeasta ruosteenpunaiseen ja harmaaseen. Kaula, rinta ja ruumiin alaosa ovat yleensä valkoisia. Jalat ovat pitkät, hoikat ja väriltään tummat. Päässä kuono on kapea ja terävä. Ylähuuli on valkoinen. Korvat ovat suhteellisen suuret ja pystyt.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Alalajia "V. v. indutus" tavataan Kyproksen saarella. Kyproksesta poiketen kettuja ei tavata esimerkiksi Kreetalla tai Egeanmeren pienemmillä saarilla. Se viihtyy hyvin erilaisissa ympäristöissä koko saaren alueella rannikoilta vuorille ja tiheistä metsistä pensaikoille ja puistoihin. Kettuja tavataan myös hyvin lähellä ihmisasutusta.
Elintavat.
Kyproksella ketut elävät yleensä yksin tai lisääntyvänä parina. Ketut kaivavat omia pesäkolojaan, tai asuttavat olemassaolevia luolia ja onkaloita. Pesäkolossa on tyypillisesti useita eri uloskäyntejä. Ketut ovat aktiivisia yleensä öisin. Kuumat ja kosteat yöt ovat ketulle parasta saalistusaikaa, kun taas kylmempinä öinä se liikkuu vähemmän. Se saalistaa esimerkiksi jyrsijöitä, jäniksiä, lintuja ja linnunmunia, hyönteisiä, matelijoita ja kilpikonnien munia. Maakotka saattaa ottaa kettuja saaliikseen.
Kyproksella ketut lisääntyvät tammikuun ja helmikuun välisenä aikana. Tiineys kestää 50–55 päivää ja pentuja syntyy kerrallaan 3–8. Pennun syntyvät sokeina ja niiden silmät avautuvat 11–14 päivän kuluttua. Emo imettää pentujaan 42–84 päivää ja molemmat vanhemmat osallistuvat pentujen kasvatukseen. Itsenäisiä pennuista tulee syksyisin ja sukukypsiä 9-kuukauden ikäisinä.
Uhat, suojelu ja ihminen.
Kettua pidetään Kyproksella elinvoimaisena lajina. Sitä tavataan ympäri saarta, mutta sen kantojen on uskottu laskeneen parin viimevuosikymmenen aikana. Kettuun on liitetty usein monia ennakkoluuloja. Sitä on pidetty uhkana erityisesti kotieläimille, minkä takia sitä on metsästetty surutta. Ekologit pitävät sitä kuitenkin tärkeänä lajina saaren ekosysteemille. Kettu on nykyisin suojeltu laji Kyproksella, mutta joskus on esitetty niiden lisäämistä riistaeläimeksi. Kettuja kuolee myös liikenteessä.