tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Giacomo Leopardi

Giacomo Taldegardo Francesco di Sales Saverio Pietro Leopardi (29. kesäkuuta 1798 Recanati, Marche – 14. kesäkuuta 1837) on italialaisen runouden suurimpia nimiä.
Elämä.
Leopardi syntyi pienessä Recanatin kaupungissa. Hänen vanhempansa olivat ankaria katolilaisia kristittyjä, jotka torjuivat vapaan ja uuden ajattelun, eikä kotikaupunkikaan ollut henkisesti samalla tasolla kuin hän. Nuori Leopardi sulkeutui siksi omaan maailmaansa ja keskittyi tutkimaan kreikkalaisia ja latinalaisia kirjailijoita. Liiallinen rasitus heikensi hänen terveytensä. Hän kirjoitti latinaksi ja italiaksi tutkimuksia ensimmäisen ja toisen vuosisadan reettoreista ja kirkkoisistä. Tämän ajan tutkimuksista huomattavin on "Saggio sugli errori popolari degli antichi" (1815). Vuonna 1817 Leopardi tutustui elinikäiseen ystäväänsä ja tukijaansa Pietro Giordaniin (1774–1848).
Leopardi ryhtyi runoilijaksi ja alkoi samaan aikaan kannattaa liberaaleja ja patrioottisia aatteita. Isänmaallisuus henkii jo hänen ensi canzoneistaan "All’Italia" ja "Sopra il monumento di Dante" (1818). Mutta jo hänen kolmannessa isänmaallisessa canzonessaan "Ad Angelo Mai" (1820) ilmenee maailmantuskaa, mikä sitten synkkänä pohjavirtauksena kulkee kaikissa hänen runoissaan ("Canzoni e versi", 1824–1826. "Canti" 1831–1835).
Perhe oli taloudellisessa ahdingossa ja pelkäsi, että nuori Leopardi voisi yhteiskunnallisten vakaumuksiensa vuoksi joutua vaaroihin. Tämän vuoksi hänen täytyi 24-vuotiaaksi pysyä Recanatissa omaistensa valvonnan alaisena, sairaana ja synkkämielisenä. Vuonna 1822 hän viimein pääsi lähtemään kotoa, siirtyi Roomaan, missä ei viihtynyt ja palasi 1823 kotiin. Milanolainen kustantaja Stella kutsui hänet 1825 Milanoon ja antoi hänelle vaatimattoman toimen kustantamossaan. Myöhemmin Leopardi oleskeli Bolognassa, Firenzessä ja Pisassa. Hän tutustui kirjailija Alessandro Manzoniin ja historioitsija Pietro Collettaan.
Leopardin ystävä paroni Bunsen oli hankkinut hänelle yliopistonopettajan paikan Bonnissa, mutta hän hylkäsi tarjouksen terveyssyistä. Kun Leopardi ei enää jaksanut lukea eikä kirjoittaa, hän joutui purkamaan Stellan kustannusliikkeen kanssa tekemänsä sopimuksen ja palaamaan jälleen Becanatiin. Hän viipyi siellä vuoteen 1830, ja napolilainen Pietro Colletta antoi hänelle vuoden ajan rahallista tukea. Becanatista Leopardi palasi Firenzeen, missä hän 1831 omisti "Cantinsa" toscanalaisille ystävilleen.
Kun Colletta ei enää voinut avustaa Leopardia, hänelle avasi kotinsa Napolissa toinen italialainen kirjailija, Antonio Ranieri. Tämän talossa Leopardi eli kuolemaansa asti. Leopardin kuoleman jälkeen Ranieri julkaisi teoksen "Sette anni di sodalizio con Giacomo Leopardi", jota arvosteltiin Leopardin esittämisestä liian nurjassa valossa.
Runojen lisäksi Leopardi julkaisi filosofisia tutkielmia sekä suorasanaisia, lähinnä dialoginmuotoisia kirjoitelmia "0peretti morali", joiden perussävy on moraalinen.
Leopardin elämä päättyi kesällä 1837, vain 38 vuoden iässä, koleraepidemian seurauksena. Hänet on haudattu Napoliin lähelle Vergiliuksen hautaa.
Elokuva "Leopardi – runoilijan elämä" ("Il Giovane favoloso", 2014) kertoo Leopardin elämästä.
Suuontelo

Suuontelo () on suuaukon ja nielun välinen ruoansulatuskanavan osa. Sitä rajoittavat ylhäältä suulaki, alhaalta kieli ja alaleukaluu sekä sivuilta posket. Suuontelo päättyy etummaisten kitakaarteen kohdalle, josta jatkuu taaksepäin suunielu. Hammasrivi jakaa nisäkkäiden suuontelon kahteen osaan: huulien ja poskien sekä hampaiden väliseen suun eteiseen () ja hampaiden sisäpuolella olevaan varsinaiseen suuonteloon (). Suuontelossa tapahtuu ruoan hienontaminen samalla kun siihen sekoittuu sylkeä. Nisäkkäiden suuontelo toimii imupumppuna poikasen imiessä maitoa emonsa nisistä. Imemisliike syntyy kielen ja poskien liikkeiden avulla. Lisäksi suuontelolla on tärkeä tehtävä äänen muodostuksessa. Suuontelon pintaa peittää limakalvo, joka pitää suuontelon kosteana. 
Suuonteloon avautuu pieniä ja suuria sylkirauhasia. Pieniä sylkirauhasia löytyy joka puolelta suuonteloa ja niiden erite on limaista mukoosia sylkeä. Suuria sylkirauhasia ovat leuanalussylkirauhanen ja kielenalussylkirauhanen, joiden erite on joko seroosia sylkeä tai seroosin ja mukoosin syljen sekoitusta, sekä korvasylkirauhanen, joka erittää seroosia sylkeä.
Anton Delvig

Anton Antonovitš Delvig (von Delwig) (); (17. elokuuta 1798 Moskova, Venäjän keisarikunta – 26. tammikuuta 1831 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen runoilija ja journalisti. 
Suku ja koulutus.
Anton Delvig syntyi baltiansaksalaiseen vapaaherralliseen (Baron) aatelissukuun. Perhe oli niin venäläistynyt, että Delvig ei osannut lainkaan saksaa. Isä kenraalimajuri, vapaaherra Anton Antonovitš von Delwig (1773-1828) oli Astrahanin rykmentin komentava upseeri. Äiti Ljubov Matvejevna Krasilnikova (1777-1859) oli Moskovan liittopankin johtajan, valtioneuvoston jäsenen Matvei Andrejevitš Krasilnikovin tytär ja tähtitieteilijä Andrei D. Krasilnikovin tyttärentytär. 
Delvig oli 1811-1817 Aleksandr Puškinin koulutoveri Tsarskoje Selon lyseossa ja hyvä ystävä. Koulussa hän menestyi huonosti ja häntä pidettiin älykkäänä mutta laiskanpulskeana oppilaana. 
Delvig meni naimisiin vuonna 1825 Sofia Mihailovna Saltykovan (1806-1888), senaattori Mihail A. Saltykovin tyttären kanssa. 
Kirjallinen ja virka-ura.
Delvig palveli kaivos- ja suola-asioiden osastolla virkamiehenä, josta hän siirtyi valtiovarainministeriön toimistoon. Vuosina 1821-1825 hän oli apulaiskirjastonhoitaja Ivan Krylovin johtamassa Keisarillisessa lainauskirjastossa eli Pietarin julkisessa kirjastossa. Delvig palveli elämänsä loppuun asti virkamiehenä sisäministeriössä.
Hän toimi idylli- ja laulurunoilijana, lehtimiehenä ja pietarilaisen kirjallisuussalongin isäntänä. Delvigien talosta ​​tuli yksi Pietarin kirjallisista salongeista. Runoilijan ystävät Aleksandr Puškin, Jevgeni Baratynski, Vasili Žukovski, Pjotr Pletnjov ja Nikolai Jazykov kokoontuivat sinne kirjallisiin iltoihin. 
Delvig ylläpiti runoudessaan venäläistä uusklassisista perinnettä. Hän oli kiinnostunut kansanrunoudesta, kirjoittaen myös itse kansanrunoutta matkivaa runoutta. 
Vuosina 1825-1830 hän toimitti vuosikirjaa "Severnyje tsvety" (ven. Северные цветы, 'Pohjolan kukkia'), joka keskittyi Venäjän parhaisiin romanttisiin kirjailijoihin ja ulkomaisten kirjailijoiden käännöksiin. Lehden päätoimittajana Delvig joutui arvostelun kohteeksi ja sensuurin kanssa syntyneiden ongelmien selvittäjäksi. 
Hän toimitti vuosina 1830-1831 Puškinin kanssa myös Liternaturnaja gazeta -lehteä. 
Perintö.
Delvig kuoli lavantautiin ennen aikojaan, minkä romantikot kokivat korvaamattomana menetyksenä. Delvigin kuolinvuosi 1831 ajoittuu yhteen romantiikan valtakauden päättymisen kanssa. 
Puškin omisti vuonna 1830 kirjoittamansa runon "Delvig"y (ven. Дельвигу, Delvigille) hänelle. Myös Wilhelm Küchelbecker omisti hänelle vuonna 1820 kirjoitetun runonsa "O Delvig, Delvig"! (ven. О Дельвиг, Дельвиг!..)
Daran Norris

Daran Norris (oikea nimi: Daran Morrison Nordlund, s. 1. marraskuuta 1964 Femdale, Washington, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt äänirooleja, muun muassa animaatiosarjassa "Fairly Odd Parents".
Elämäkerta.
Norris syntyi Daran Morrison Nordlundina marraskuussa 1964 Washingtonissa Femdalessa, jossa hän myös valmistui paikallisesta high schoolista vuonna 1983.
Norris on ollut naimisissa Mary Elizabeth McGlynnin kanssa vuodesta 1988.
Ura.
Äänirooleistaan tunnettu Norris on tehnyt urallaan näytelmärooleja, joista ensimmäinen oli vuonna 1988. Aluksi hänen roolinsa olivat pieniä, sittemmin televisiosarjoissa kuten Veronica Mars ja Ned's Declassified Norrisin rooli on ollut merkittävämpi. Hän teki ensimmäisen ääniroolinsa vuonna 1992, jonka jälkeen Norris on tehnyt useita äänirooleja animaatiosarjoja ja videopelejä, kuten Aikamatka, Dexterin laboratorio, Samurai Jack, ja Megas XLR. Lisäksi Norris on tehnyt dubbauksia animesarjoihin. Norris oli myös vanhemman Obi-Wan Kenobin äänenä videopelissä "".
Paul Ljungberg

Paul Martialis Ljungberg () oli suomalainen jääkäriratsumestari (kapteeni). Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä eskadroonan päällikkönä, missä toimessa hän kaatui Vesilahden taistelussa. 
Perhe ja koulutus.
Ljungbergin vanhemmat olivat kultaseppä Reinhold Edvard Ljungberg ja Olga Josefina Stenholm. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Viipurin ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1914 ja liittyi Viipurilaiseen osakuntaan. Ennen jääkärikoulutukseen lähtemistään hän kerkesi aloittaa jatko-opinnot Högre svenska handelsläroverket i Helsingfors nimisessä oppilaitoksessa. 
Jääkärikausi.
Ljungberg liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. 
Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 10. syyskuuta 1915 alkaen. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Myöhemmin hänet siirrettiin 2. heinäkuuta 1917 alkaen pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin edelleen pataljoonan ratsuosaston suomalaiseksi päälliköksi. 
Suomen sisällissota.
Ljungberg astui Suomen armeijan palvelukseen ratsumestariksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan eskadroonan päälliköksi Uudenmaan rakuunarykmentin 1. eskadroonaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Länkipohjassa, Kuhmalahdella, Eräjärvellä, Orivedellä ja Vesilahdella, missä hän lopulta kaatui taistelussa 8. huhtikuuta 1918. Kuollessaan hän oli naimaton ja kirjoilla Viipurissa ja hänet haudattiin Imatran sankarihautaan.
Denis Pankratov

Denis Pankratov (, s. 4. heinäkuuta 1974, Volgograd) on entinen venäläinen uimari ja olympiavoittaja. Hän oli maailman paras perhosuimari 1990-luvun taitteessa.
Ura.
Pankratov syntyi heinäkuussa 1974 Volgogradissa. Hän voitti 16-vuotiaana junioreiden Euroopan mestaruuden perhosuinnissa, ja vuotta myöhemmin teki saman uudestaan. Ensimmäisen kerran aikuisten tason kansainvälisissä kilpailuissa, kesäolympialaisissa 1992 Pankratov osallistui 200 metrin perhosuintiin ja sijoittui siinä kuudenneksi. 
Vuonna 1993 Pankratov voitti ensimmäiset kansainväliset aikuisten arvokilpailumitalinsa pitkän radan EM-kilpailuista, sijoituttuaan ensimmäiseksi 200 metrin perhosuinnissa ja 4 × 100 metrin sekauintiviestissä, ja toiseksi 100 metrin perhosuinnissa. Kaksi vuotta myöhemmin Wienissä Pankratov voitti samat kaksi matkaa, ja kirkasti vielä 100 perhosuinnin hopeansa kullaksi. Samalla hän rikkoi Pablo Moralesin yhdeksän vuotta vanhan ME-ajan, ajalla 52,32. Hän piti ennätystä yli kahden vuoden ajan. Hän oli jo aikaisemmin samana vuonna rikkonut 200 metrin perhosuinnin maailmanennätyksen pitkällä radalla, ajalla 1.55,22, ja se säilyi ennätyksenä viiden vuoden ja kolmen päivän ajan. Uransa aikana Pankratov rikkoi myös 50, 100 ja 200 metrin perhosuintien maailmanennätykset lyhyellä radalla.
Vuonna 1994 pitkän radan MM-kilpailuissa Roomassa Pankratov voitti 200 metrin perhosuinnin, sijoittui toiseksi 4 × 100 metrin sekauintiviestissä ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä, sekä sai pronssia 100 metrin perhosuinnissa. Hän hallitsi maailman perhosuinteja seuraavien kahden vuoden ajan, ja kruunasi uransa voittamalla kesäolympialaisissa 1996, Atlantassa 100 ja 200 metrin perhosuinnit, ja sijoittumalla toiseksi 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Hän 100 metrin perhosuintinsa jäi uintihistoriaan unohtumattomana, sillä hän sukelsi ensimmäisestä altaanvälistä 45 metriä, uiden viisi metriä ja kääntyen seuraavalle altaanvälille, ja sukeltaen seuraavat 35 metriä, ja uiden loppumatkan maaliin. Tämän uinnin seurauksena FINA asetti sallituksi liu'un pituudeksi 15 metriä.
Pankratov lopetti uransa vuoden 2000 kesäolympialaisiin Sydneyssä. Hän sijoittui siellä 100 perhosuinnissa seitsemänneksi. Hän ui uransa aikana yhteensä seitsemän maailmanennätystä, kolme pitkällä radalla ja neljä lyhyellä. Hänet valittiin vuosina 1995 ja 1996 maailman parhaaksi miesuimariksi Swimming World Magazine -lehden äänestyksessä.
Alessandro Manzoni

Alessandro Francesco Tommaso Manzoni (7. maaliskuuta 1785 Milano – 22. toukokuuta 1873 Milano) oli italialainen runoilija ja kirjailija ja italialaisen romanttisen koulukunnan johtohahmo. 
Manzonin äidinpuoleinen isoisä oli kuuluisa poliittinen filosofi Cesare Beccaria (1738–1794). Manzoni ei ollut erityisen menestyksekäs opinnoissaan, mutta alkoi jo 15-vuotiaana kirjoittaa ansiokkaita runoja.
Runojen lisäksi Manzoni kirjoitti draamat "Il Conte di Carmagnola" (1819) ja "Adelchi" (1822). Hänen teoksensa on niin ikään tunnetuimpiin italiankielisiin romaaneihin kuuluva "Kihlautuneet".
Manzoni sairastui aivokalvontulehdukseen ja kuoli 88-vuotiaana. Giuseppe Verdi omisti requieminsa (1874) erityisesti hänelle. Säveltäjä oli tavannut Manzonin vuonna 1868.
Manzoni suoritti opintonsa Milanossa ja Paviassa, meni 1805 Pariisiin, missä hänen lahjakas äitinsä, merkittävän lainoppineen Beccarian tytär saattoi hänet kirjailijoiden ja filosofien piireihin. Hän meni 1808 naimisiin Louise Blondelin (k. 1833) kanssa, joka kääntyi protestanttisesta katoliseen uskoon ja sai vähitellen miehensäkin muuttumaan vapaa-ajattelijasta hartaaksi katolilaiseksi. Manzoni eli sittemmin syrjäänvetäytyneenä Milanossa tai huvilassaan Brusugliossa, vuodesta 1837 toisissa naimisissa. Jyrkästä katolilaisuudestaan huolimatta Manzoni kannatti innokkaasti Italian yhtenäisyyttä, sekä valtiollista että kielellistä, ja sai 1860 italialaisen senaattorin arvon.
Manzoni on italialaisen uusromantiikan alkuunpanija. Hänen ensimmäiset runoyrityksensä, kuten voltairelainen allegoria "Trionfo della libertá" (1801), "Versi sciolti" (1806) ja mytologinen idylli "Urania" (1809), olivat 1700-luvun tyylisiä eivätkä herättäneet paljon huomiota. Mutta hänen kääntymyksensä jälkeiset hartaat hymnit "Inni sacri" (1812–1822) ovat kauneinta italialaista hengellistä lyriikkaa. Lyyrinen kauneus ja ylevä isänmaallisuus kannattaa niinikään hänen kahta murhenäytelmäänsä, "Il conte di Carmagnola" (1820) ja "Adelchi" (1822), varsinkin niiden kuoro-osia. Näissä näytelmissä Manzoni hylkää jäykän ranskalaisen klassisuuden ja tavoittaa omaa kansallista näytelmätyyliä. Suurta ihailua herätti hänen oodinsa "Il cinque maggio" Napoleonin kuoleman johdosta. Kuuluisin kaikista Manzonin teoksista on "I promessi sposi" (täydellisenä 1827; suom. "Kihlautuneet"), italialaisen kirjallisuuden suurimpia historiallisia romaaneja, joka Walter Scottin kertomusten esikuvan mukaan kuvaa erinomaisesti 1600-luvun italialaista elämää.
Manzonin kootut teokset "Opere complete" ilmestyivät 1904 alkaen.
Erkki Merikallio

Erkki Johannes Merikallio () oli suomalainen lakitieteen ylioppilas ja jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana. 
Perhe ja koulutus.
Merikallion vanhemmat olivat kruununjyvästön varastonhoitaja Alexander Hellman ja Edla Erika Ahlberg. Merikallio kirjoitti ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta reaalilyseosta vuonna 1913 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1914–1915.
Jääkärikausi.
Merikallio toimi aktiivisena jääkärivärvärinä Oulun seudulla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 18. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota.
Merikallio astui Suomen armeijan palvelukseen vänrikiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 6. Jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Muolaan pitäjän Hotakan kylässä, missä hän haavoittui 25. huhtikuuta 1918. Hänet vietiin Heinjoen kenttäsairaalaan, missä hän lopulta menehtyi haavoihinsa 27. huhtikuuta 1918. Samassa taistelussa kaatui myös muun muassa jääkärivääpeli Armas Sihvo ja haavoittui komppanian päällikkö jääkäriluutnantti Lennart Hannelius ja jääkärivääpeli Pehr-Axel Wahren (pistintaistelussa). Kaikkiaan tässä taistelussa 18. jääkäripataljoonan (Nordenswan) 1. komppanian (Kaarlo Heiskanen) kaatuneet olivat 1 upseeri, 1 vääpeli, 1 kersantti, 20 sotamiestä sekä haavoittuneina menetykset olivat 40 sotamiestä. Merikallio oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Oulussa, jonne hänet myös haudattiin.
Cecelia Ahern

Cecelia Ahern (s. 30. syyskuuta 1981 Dublin) on suosittu irlantilainen kirjailija. Hänen esikoisromaaninsa "P.S. Rakastan sinua" (2004) on käännetty 50 kielelle ja siitä on tehty myös samanniminen elokuvasovitus. Ahern oli myös yksi ABC:n komediasarjan "Samantha" (2007–2009) käsikirjoittajista.
Elämä.
Kirjailijan ura.
Ennen kirjailijan uraa Ahern suoritti journalistiikan loppututkinnon Griffith Collegessa Dublinissa. Vuonna 2002, Cecelia Ahernin ollessa 21-vuotias, hän kirjoitti ensimmäisen kirjansa, "P.S. Rakastan sinua", joka julkaistiin vuonna 2004 ja oli myydyin kirja Irlannissa (19 viikkoa), Isossa-Britanniassa, Yhdysvalloissa, Saksassa ja Alankomaissa. Kirjaa on myyty yli 40 maassa ja siitä on tehty Richard LaGravenesen ohjaama elokuva, jonka pääosissa näyttelevät Hilary Swank ja Gerard Butler.
Yksityiselämä.
Cecelia Ahernin isä on Irlannin entinen pääministeri Bertie Ahern. Cecelian vanhempi sisar Georgina Ahern on naimisissa Westlifesta tunnetuksi tulleen laulaja Nicky Byrnen kanssa.
Vuonna 2000 Ahern kuului Irlannin Eurovision laulukilpailun karsinnoissa kolmanneksi tulleeseen yhtyeeseen Shimma.
Joulukuussa 2009 Ahernin kerrottiin synnyttäneen hänen ja kumppaninsa David Keoghanin esikoistyttären.
Suojeluspyhimys

Suojeluspyhimys on pyhimys, jonka uskotaan suojelevan esimerkiksi jotakin tiettyä paikkakuntaa, kirkkoa, ammattikuntaa tai yksityistä henkilöä. Esimerkiksi Pyhää Luciaa pidetään sokeiden suojeluspyhimyksenä.
Britta Johansson Norgren

Britta Johansson Norgren (o.s. Norgren, s. 30. maaliskuuta 1983 Bälinge) on ruotsalainen maastohiihtäjä.
Johansson Norgren on kilpaillut kansainvälisellä tasolla kaudesta 2001–2002 lähtien. Hän oli Torinon olympialaisten 2006 10 kilometrin kilpailussa yhdestoista, sprintissä kolmastoista ja takaa-ajossa viidestoista, lisäksi hän hiihti kolmannen osuuden Ruotsin 4×5 kilometrin viestijoukkueessa, joka sijoittui neljänneksi.
Sapporon MM-kilpailuissa 2007 Johansson Norgren hiihti ankkuriosuuden Ruotsin 4×5 kilometrin viestijoukkueessa, joka oli jälleen neljäs. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän hiihti toisen osuuden Ruotsin saadessa viestipronssia. Oslon MM-kisoissa 2011 hän oli kolmannella osuudella Ruotsin hopeajoukkueessa. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli vapaan hiihtotavan sprintissä neljästoista.
Maailmancupissa Johansson Norgren on ollut voittamassa kahta joukkuekilpailua: Hän hiihti ankkuriosuuden Ruotsin voittaessa viestikilpailun Davosissa helmikuussa 2007. Saman vuoden lokakuussa hän voitti Charlotte Kallan kanssa parisprintin Düsseldorfissa.
Vuodesta 2014 lähtien Johansson Norgren on keskittynyt maratonmatkojen Ski Classics -sarjaan. Hän on voittanut sarjan kokonaiskilpailun kausilla 2015–2016, 2016–2017 ja 2017–2018. Tammikuuhun 2019 mennessä hän on voittanut sarjassa 16 osakilpailua ja on sarjan voittotilaston kärjessä.
Väinö Kamppuri

Väinö Kamppuri (11. elokuuta 1891 Viipuri – 10. heinäkuuta 1972 Hattula) oli suomalainen taidemaalari. 
Kamppuri oli viipurilaisen vahtimestarin poika, joka opetteli ensin ammattimaalariksi, mutta toimi myös valokuvien retusoijana. Taideopintonsa hän aloitti Viipurin taiteenystäväin piirustuskoulussa 1907 ja jatkoi niitä Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1912–1914. Opinnot jäivät lyhyiksi taloudellisten vaikeuksien takia ja seuraavat kymmenen vuotta Kamppuri vietti satunnaisia töitä tehden. Taiteilijan uransa hän aloitti varsinaisesti vasta 1924. Kamppuri piti ensimmäisen yksityisen näyttelynsä 1926 Helsingin Taidesalongissa. Kamppurin maalausten aiheita olivat hämäläinen kulttuurimaisema ja melankoliset kaupunkikuvat. Hän asui vuodesta 1938 kuolemaansa saakka eli yli 30 vuotta Hämeessä Hattulan Mierolassa. Kamppuri maalasi kuitenkin myös Lapin maisemia, esimerkiksi kesät 1936–1938 hän maalasi Petsamossa. Kamppuri matkusti toisaalta paljon muun muassa Ranskassa ja Espanjassa sekä muualla Euroopassa ja sai näiltä matkoilta vaikutteita omaan työhönsä. Teollisuusmies Jalo Sihtola oli Kamppurin mesenaatti.
Kamppuri palkittiin vuonna 1954 Pro Finlandia -mitalilla. Hän sai professorin arvonimen 1967.
Step Up (elokuva)

Step Up on vuonna 2006 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen romanttinen tanssielokuva, jonka on ohjannut Anne Fletcher. Pääosia näyttelevät Channing Tatum ja Jenna Dewan. 
Juoni.
Elokuva kertoo köyhästä pojasta, joka asuu kasvattivanhempiensa luona slummissa ja rikkaasta tytöstä, joka asuu hienossa talossa äitinsä kanssa. Heitä molempia yhdistää rakkaus tanssiin. Tyler joutuu tuhoamansa koulun teatterinlavan seurauksena yhdyskuntapalveluun siivoamaan rikkaiden taidekouluun, jossa Nora opiskelee. Nora tarvitsee kipeästi tanssiparia oman parinsa loukattuaan jalkansa, ja ilmenee, että Tylerkin rakastaa tanssia, muttei balettia kuten Nora, vaan hip hoppia. Lopulta he yhdistävät baletin ja hip hopin loppuesitykseen, ja näin erilaiset nuoret tuovat tanssiin omaa tyyliään, ja lopulta he rakastuvat toisiinsa.
Pål Gunnar Mikkelsplass

Pål Gunnar Mikkelsplass (s. 29. huhtikuuta 1961) on norjalainen entinen maastohiihtäjä.
Saavutukset.
Mikkelsplass kilpaili hiihdon maailmancupissa vuosina 1982–1996. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa parhaimmillaan kolmanneksi vuonna 1988. Samana vuonna hän voitti hopeaa Calgaryn olympiakisoissa 15 kilometrin hiihdossa. Vuotta myöhemmin hän voitti niin ikään hopeaa Lahden MM-kisoissa. Oslon ja Seefeldin MM-kisoissa Mikkelsplass oli mukana kultaa voittaneessa Norjan viestihiihtojoukkueessa.
Banc d’Arguinin kansallispuisto

Banc d’Arguinin kansallispuisto () sijaitsee Mauritanian länsirannikolla. Se on tärkeä lintujen talvehtimis- ja pesimäalue. Yli kaksi miljoonaa pohjoiseurooppalaista lintua talvehtii vuosittain puiston alueella. Puistossa pesii 25 000–40 000 paria noin viidestätoista lajista: flamingoja, pelikaaneja ja tiiroja. Puiston ytimen muodostaa joukko pieniä saaria ja hiekkasärkkiä. Niitä ympäröivät rikkaat kalavedet. Matalat, saviset rannat ovat tärkeä ruokailualue myös muualla pesiville linnuille. 
Puisto on UNESCOn maailmanperintökohde.
Walter Hudson

Walter Hudson (1944 Brooklyn, Yhdysvallat – 24. joulukuuta 1991 New York, Yhdysvallat) oli maailman neljänneksi painavin ihminen. Hän painoi vuonna 1987 noin 543 kiloa. Hudsonin vyötärönympärys oli 302 senttimetriä. Se oli enemmän kuin kenelläkään muulla oli mitattu.. Hudsonin kerrotaan syöneen päivittäin kaksi pussillista nakkeja, puoli kiloa pekonia, 12 munaa, yhden kokonaisen leivän, neljä hampurilaista, neljä juustopurilaista, kahdeksan annosta ranskalaisia, kolme pihviä, kaksi kanaa, neljä uuniperunaa, neljä bataattia, neljä parsakaalin päätä ja lähes kokonaisen kakun. Lisäksi hän joi päivittäin seitsemän litraa virvoitusjuomia. 
Hudson vietti 27 vuotta elämästään makuuhuoneessaan. Hän tuli kuuluisaksi jäätyään jumiin oviaukkoon, ja irrottamiseen tarvittiin kahdeksan palomiestä kolme tuntia kestäneessä operaatiossa. Hän perusti postimyyntiyrityksen, joka myi vaatteita isokokoisille naisille. Hudson kuoli 46-vuotiaana sydänkohtaukseen jouluaattona 1991, jolloin hän painoi 410 kiloa. Hudson saatiin pois makuuhuoneestaan 1,8 metriä ison aukon kautta. Hänet haudattiin 1,4 metriä leveässä, metrin syvyisessä ja 2,2 metriä pitkässä metalliarkussa.
Osun-Osogbo

Ọsun-Osogbo on pyhä lehto Nigeriassa Osun-joen varrella Osogbon kaupungin ulkopuolella. Se on Etelä-Nigerian ainoita saarekkeita lähes koskematonta ikimetsää. Se on myös yksi viimeisistä jäljellä olevista joruboiden pyhistä metsistä. 
Metsän läpi mutkittelee Osun-joki, jokijumalatar Osunin hengellinen asuinpaikka. Pyhässä lehdossa on neljäkymmentä Osunin ja muiden jorubajumalien kunniaksi pystytettyä pyhäkköä, veistosta ja taideteosta, joista monet on luotu viimeisten neljänkymmenen vuoden aikana. Joen rannoille on pystytetty kaksi palatsia, viisi pyhää paikkaa ja yhdeksän alttaria, joilla on nimetyt papit ja papittaret.
Lehtoon asennettu uusi taide on myös erottanut sen muista lehdoista: Osogbo on nyt ainutlaatuinen siinä mielessä, että siellä on paljon 1900-luvun veistoksia, jotka on luotu vahvistamaan ihmisten ja jorubaperinteen välisiä siteitä sekä tapaa, jolla jorubakaupungit yhdistivät perustamisensa ja kasvunsa metsän henkiin.
Taiteilijoiden toteuttama lehdon ennallistaminen on antanut lehdolle uuden merkityksen: siitä on tullut pyhä paikka koko jorubamaalle ja identiteetin symboli laajemmalle jorubadiasporalle.
Jokapäiväisen uskonnonharjoittamisen lisäksi lehdossa pidetään vuosittain 12 päivää kestävä uskonnollinen juhla, jossa ihmiset kohtaavat perinteiset jumalansa. Juhla järjestetään elokuussa, ja siihen osallistuu noin 100 000 ihmistä. 
Aiemmin tällainen lehto oli jokaisen jorubien asuinpaikan liepeillä. Lehto on UNESCOn maailmanperintökohde vuodesta 2005 alkaen.
W-kansallispuisto

W-kansallispuisto on yksi Nigerin huomattavimmista kansallispuistoista. Sen muodostaa pätkä Niger-joen vartta, joka mutkittelee kuin kirjain W. Puisto ulottuu hiukan myös naapurimaiden, Beninin ja Burkina Fason puolelle. Fulanit laiduntavat siellä karjaansa muuttaessaan vuosittain alueelta toiselle. 
Puisto ulottuu savannilta metsäalueelle, ja se tunnetaan suurista nisäkkäistä: paviaaneista, afrikannorsuista, leopardeista, leijonista, virtahevoista ja gepardeista. Päivisin aktiivisia nisäkäslajeja on laskettu yli seitsemänkymmentä.
Ranskan ulkoministeriön mukaan aseellisten terroristiryhmien mahdollisten tunkeutumisten ja hyökkäyksen tai sieppauksen riskin vuoksi on erittäin suositeltavaa olla matkustamatta Burkina Fason raja-alueille, suureen osaan Nigeristä ja osaan Nigeriasta, mukaan lukien Pendjarin ja W:n kansallispuistot, sekä näiden puistojen läheisille alueille.
Black Majesty

Black Majesty on australialainen power metal -yhtye, joka perustettiin vuonna 2001 Melbournessa (nimellä Kymera). Yhtyeen levy-yhtiö on saksalainen LMP Records, jonka kanssa yhtye teki sopimuksen vuonna 2002. Tällä hetkellä yhtyeellä ei ole vakituista basistia.
Black Majestyn mukaan heihin vaikuttaneita yhtyeitä ovat muun muassa Iron Maiden, Judas Priest sekä Helloween.
Matti Kokko

Matti Leonard Kokko () oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Kokko ja Maria Sorvo. 
Opinnot.
Kokko kirjoitti ylioppilaaksi Oulun reaalilyseosta vuonna 1913 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1913–1914 ja Teknillisen korkeakoulun maanmittausosastolla vuonna 1915. 
Jääkärikausi.
Kokko liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 9. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui Polangenissa vuonna 1917 järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi). 
Suomen sisällissota.
Kokko saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin 24. maaliskuuta 1918 komppanianvääpeliksi 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla ja Tampereella, missä hän kaatui taistelussa 3. huhtikuuta 1918 takaapäin ammuttuun räjähtävään luotiin. Kokko oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Paavolassa. Hänet haudattiin Paavolan sankarihautaan.
Veikko Kerttula

Veikko Juhani Kerttula (23. heinäkuuta 1940 Tampere – 11. marraskuuta 2022 Espoo) oli suomalainen elokuvaohjaaja, televisio-ohjaaja ja näyttelijä. 
Elämä.
Kerttula suoritti humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa, näytteli Ylioppilasteatterissa ja työskenteli 1960–70-luvuilla ohjaajana Mainos-TV:ssä ja 1980-luvulla Yleisradiossa. Tuloksena oli yli 30 tv-näytelmää kuten "Tarinoita kerrottavaksi", minisarja "Kunnon sotamies Svejkin seikkailuja", "Oikeamieliset" (1969), "Taksikuski" (1969) ja "Kämppä (1970)". Seuraavalla vuosikymmenellä Kerttula ohjasi televisiolle muun muassa elokuvat "Se tavallinen tarina" (1972) ja "Simpauttaja" (1975), jotka palkittiin parhaan ohjauksen Jusseilla. Edellinen perustuu Hannu Salaman samannimiseen romaaniin, jälkimmäinen Heikki Turusen. Kerttulan ainoa pitkän teatterielokuvan ohjaustyö on Veijo Meren romaaniin "Jääkiekkoilijan kesä" perustuva "Iso vaalee" (1983).
Näyttelijänä Kerttula muistetaan erityisesti pääosastaan Mikko Niskasen elokuvassa "Hopeaa rajan takaa" (1963). Hänen vastanäyttelijöinään olivat Jaakko Pakkasvirta ja Pertti Pasanen. Lisäksi Kerttula näytteli pienen roolin Matti Ijäksen elokuvassa "Katsastus" (1988).
Veikko Kerttulan puoliso oli Tupuna Vaissi vuosina 1964–1984.
Kerttula menehtyi 82-vuotiaana pitkään sairastettuaan. Hänet on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle Tampereelle.
Erkki Ruokokoski

Erkki Ruokokoski (20. huhtikuuta 1938 Rovaniemi – 11. heinäkuuta 2005 Rautalampi) oli suomalainen näyttelijä.
Erkki Ruokokoski kasvoi ensimmäiset vuotensa Oulussa, josta hänet lähetettiin isän kaaduttua sotalapseksi Ruotsiin, jossa hän eli kuusi vuotta. Ruokokoski valmistui opettajaksi ja humanististen tieteiden kandidaatiksi Jyväskylän yliopistosta. Hän aloitti opiskeluvuosina näyttelemisen, joka muuttui vuonna 1974 ammattinäyttelijän työksi ensin Joensuussa, sitten Kouvolassa ja Kuopiossa vuonna 1985.
Erkki Ruokokoski oli omimmillaan sellaisissa rooleissa, joissa pitää nähdä ihmisen sisälle. Ihmiselon inhimillisiä ja vajavaisia puolia esille tuovissa rooleissa hän oli paikallaan. 
Ruokokoski muistetaan esiintymisistä Timo Koivusalon elokuvissa "Rentun ruusu" (2001) ja "Sibelius" (2003), mutta hänen muistetuin roolinsa taitaa olla puliukko Tenun rooli televisiosarjassa "Reinikainen" (1982). Tämä lisäksi hän on näytellyt muun muassa Mikko Niskasen elokuvissa "Pulakapina" (1977) ja "Syksyllä kaikki on toisin" (1978).
M/S Clipper Racer

M/S "Clipper Racer" () on brittiläisen Seatruck Ferries Shipholding Ltd:n omistama ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 1997 Huelvassa Espanjassa. "Clipper Racer" on rekisteröity Maltan lipun alle ja sen kotipaikka on Valletta. 
"Clipper Racerin" sisaraluksia ovat M/S "Clipper Ranger", M/S "Arrow" ja M/S "Hildasay".
Käyttöhistoria.
1997–2004.
Lokakuussa 1997 vastavalmistunut alus luovutettiin Estonian Shippingin omistukseen, joka rekisteröi aluksen "Lehola"-nimisenä Viron lipun alle. Kotipaikaksi tuli Tallinna. Tämän jälkeen alus aloitti liikennöinnin linjalla Tallinna–Helsinki–Kööpenhamina–Århus. Elokuussa 1998 Lehola aikarahdattiin Czar Peter Linen Kronstadtin ja Moerdijkin väliseen liikenteeseen. Helmikuussa 1999 rahtaaja vaihtui: alus siirtyi Delom-varustamon liikenteeseen linjalle Sete–Marseille–Tunis. Lokakuussa 2000 laiva siirtyi Tallinnan ja Kielin väliseen liikenteeseen.
2005–.
Tammikuussa 2005 Lehola aikarahdattiin P&amp;O Ferriesin liikenteeseen linjalle Zeebrugge/Rotterdam–Hull. Kreikkalainen Elmira Shipping osti aluksen 11. heinäkuuta ja rekisteröi sen Maltan lipun alle. Kotipaikaksi tuli Valletta. Laiva rekisteröitiin 15. elokuuta 2005 Triumph Navigationin omistukseen "RR Triumph" -nimisenä. Lippuvaltiona säilyi edelleen Malta. "RR Triumph" oli 15. heinäkuuta 2006 viimeistä päivää Zeebruggen ja Hullin välisessä liikenteessä, jonka jälkeen se siirtyi liikennöimään Liverpoolin ja Dublinin välille. Helmikuussa 2007 rahtaussopimus P&amp;O Irish Sean kanssa päättyi ja suurempi M/S "Global Freighter" korvasi aluksen. Sopimuksen päätyttyä "RR Triumph" aikarahdattiin Balearian liikenteeseen Espanjaan. Seatruck Ferries Shipholding Ltd. osti 30. lokakuuta 2007 aluksen ja joulukuussa se sai nimen "Triumph". Helmikuusta maaliskuuhun 2008 alus oli aikarahdattuna Condor Ferriesin liikenteeseen, jonka jälkeen Isle Of Man Steam Packet aikarahtasi aluksen. Heinäkuussa 2008 alus sai nimen "Clipper Racer". Jälleen huhtikuussa 2009 "Clipper Racer" aikarahdattiin espanjalaisen Balearian liikenteeseen.
Wanda Dubiel

Wanda Agnieszka Dubiel (s. 15. marraskuuta 1974 Mikkeli) on suomalainen näyttelijä.
Ura.
Dubiel valmistui Teatteri­korkea­koulusta 1998. Hän oli 12 vuotta kiinnitettynä näyttelijänä Kansallis­teatterissa ennen siirtymistään freelanceriksi vuonna 2011.
Teatterin lisäksi Dubiel on esiintynyt pienissä rooleissa muun muassa elo­kuvissa "Paratiisin lapset" (1994), "Levottomat" (2000), "Rakkauden rasvaprosentti" (2012) ja "Ei kiitos" (2014) sekä televisiosarjoissa "Tahdon asia" (2005), "Isänmaan toivot" (1998) ja "Täysin työkykyinen" (2003). Hän näytteli Nelosella maalis­kuussa 2014 alkaneessa draama­sarjassa "Mustat lesket".
Yksityiselämä.
Wanda Dubielin isä on puolalainen jazzmuusikko ja äiti suomalainen. Dubiel on myös Puolan kansalainen. Hän on kuitenkin asunut koko ikänsä Suomessa eikä puhu puolaa.
Janne Auvinen

Janne Auvinen (s. 16. elokuuta 1965 Tampere) on Tampereen Työväen Teatterin toimitusjohtaja. Koulutukseltaan hän on teatteritaiteen maisteri (1995). Hän opiskeli teatterikorkeakoulussa 1988–1992. 
Auvinen valittiin Tampereen työväen teatterin toimitusjohtajaksi huhtikuussa 2024 . Sitä ennen, syksystä 2019, hän toimi hämeenlinnalaisen tapahtumatalon Verkatehtaan toimitusjohtajana sekä tapahtumakeskus Logomon tapahtumajohtajana vuodesta 2012.
Auvinen on tehnyt töitä lähes kaikissa kotimaan teattereissa, opettanut ja luennoinut alan oppilaitoksissa, kursseilla, seminaareissa ja konferensseissa Suomessa ja maailmalla. Valon ja äänen lisäksi hän suunnittelee erilaisia esitystoimintaan käytettäviä tiloja – sekä toiminnallisia että teknisiä ympäristöjä.
Auvisen vanhemmat ovat ohjaaja Vili Auvinen ja näyttelijä Eila Roine. Hänen isoäitinsä isän puolelta oli näyttelijä-ohjaaja Hellin Auvinen-Salmi, isoisänsä näyttelijä Vilho Auvinen ja isoisä äidin puolelta näyttelijä Eero Roine.
Auvinen esiintyi lapsena televisiossa, ensimmäisen kerran muutaman kuukauden ikäisenä televisiosarjan "Heikki ja Kaija" jaksossa, jossa hänet kastettiin. Jakso oli sarjan ensimmäinen, jonka suora lähetys myös nauhoitettiin ja tallennettiin arkistoon.
Phoenix Pictures

Phoenix Pictures on yhdysvaltalainen elokuvayhtiö, joka on perustettu vuonna 1995. Yhtiön perustivat sen nykyinen puheenjohtaja Mike Medavoy ja nykyinen johtaja Arnold Messer. Phoenix tekee yhteistyötä Sony Pictures Entertainmentin, Onexin, FremantleMedian ja Showtimen kanssa. 
Yhtiön ensimmäiset tuotannot saivat ensi-iltansa 1996 lopulla. Ne olivat Barbra Streisandin ohjaama ja tähdittämä "Tilaa rakkaudelle" sekä Milos Formanin "Larry Flynt – minulla on oikeus".
Aimo Räsänen

Aimo ”Ami” Räsänen (s. 26. joulukuuta 1965 Vehmersalmi) on suomalainen näyttelijä, joka on ollut kiinnitettynä Tampereen Työväen Teatterissa aina 1990-luvulta. Televisiosta Räsänen muistetaan etenkin "Uusi päivä" -sarjan hahmosta Otso Karhu. 
Ura.
Aimo Räsänen on näytellyt teatterissa, elokuvissa ja tv-sarjoissa. Hän halusi jo nuorena näyttelijäksi, mutta valmistui ensin mielenterveyshoitajan ammattiin. Hän pääsi teatterikouluun 25-vuotiaana.
Räsänen on ollut kiinnitettynä Tampereen Työväen Teatteriin vuodesta 1995. Räsänen on vieraillut myös muissa teattereissa, kuten Tampereen Komediateatterissa, Lahden kaupunginteatterissa ja Turun kaupunginteatterissa. Vuonna 2025 Räsänen esiintyy Pyynikin kesäteatterissa "Tuntematon sotilas" -juhlanäytelmässä. 
Television puolelta Räsänen tunnetaan etenkin "Uusi päivä" -sarjan hahmosta Otso Karhu (2010–2018).
Yksityiselämä.
Räsänen on kotoisin Vehmersalmelta, jossa hän syntyi pienviljelijän perheeseen. Räsäsen ollessa kaksivuotias tapahtui koko kylää järkyttänyt tragedia: hänen tätinsä sytytti talonsa rakennukset tuleen tehden itsemurhan. 
Räsäsen pojat ovat jääkiekkoilijoita, joista vanhin, Aapeli Räsänen voitti vuonna 2016 alle 18-vuotiaiden MM-kultaa, jonka jälkeen lähti pelaamaan Yhdysvaltoihin. Myös toinen poika, Iivari Räsänen pääsi veljensä tavoin pelaamaan Yhdysvaltoihin.
Ursula Rainio

Ursula Rainio (alk. Merja Hannele Rainio; s. 1950 Rovaniemi) on suomalainen missi, malli ja näyttelijä. Vuodesta 2000 hän on työskennellyt kiinteistönvälittäjänä.
Rainio oli vuoden 1970 Miss Suomi. Hän oli valintansa aikaan rovaniemeläinen ja ainut pohjoisesta tullut missi. Hän on näytellyt muun muassa Spede Pasasen elokuvassa "Kahdeksas veljes" (1971) sekä Seppo Huunosen elokuvassa "Piilopirtti" (1978).
Ursula Rainio oli alun perin Merja Rainio, mutta jo nuorena hän halusi muuttaa nimensä Ursulaksi. Ennen missivuottaan hän oli ehtinyt esiintyä mannekiinina ja työskennellä kalatehtaalla Norjan Hammerfestissa. Miss Universum- ja Miss Eurooppa -kilpailut menivät ilman sijoitusta, mutta Miss Skandinavia -kilpailuista tuli 4. perintöprinsessan titteli. 
Kuwaitissa Ursula oli avaamassa Haimi-huonekalutaloa ja Pan Am -lentoyhtiön kanssa syntyi vuosia jatkunut malli- ja mainossopimus. Vuonna 1979 Ursula muutti Yhdysvaltoihin, ja vuonna 1980 hän avioitui liikemies Leif Lindbergin kanssa, joka sittemmin tuomittiin muun muassa valuuttarikoksesta. Avioliitto kesti kymmenisen vuotta. Tämän jälkeen Rainio asui Ruotsissa ja siirtyi verkostomarkkinoinnin pariin. 
Ursula Rainio oli todellinen kohumissi. Hän salasi työväenluokkaisen äitinsä, teki sitten tämän kanssa "Hymyn" sivuilla sovinnon, poseerasi alasti "Hymyn" kannessa, aiheutti kohua rakkausjutuillaan ja seurusteli hetken "Hymyn" kustantajan Urpo Lahtisen kanssa.
Seppo Huunonen

Seppo Sakari Huunonen (19. huhtikuuta 1939 Viipuri – 25. helmikuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja sekä kuvanveistäjä.
Ura.
Huunonen ohjasi kolme pitkää elokuvaa. Niistä menestynein on esikoiselokuva "Lampaansyöjät" (1972), joka oli Veikko Huovisen samannimiseen romaaniin perustuva veijaritarina kahdesta lampaanmetsästäjästä. Pääosia näyttelivät Leo Lastumäki ja Heikki Kinnunen. Myös Spede Pasanen oli kiinnostunut romaanin filmatisoinnista, mutta Huunonen ehti ennen häntä. Elokuva oli yksi 1970-luvun suomalaisen elokuvan suurimmista yleisömenestyksistä.
Lampaansyöjien lisäksi Huunonen ohjasi elokuvat "Karvat" (1974) ja "Piilopirtti" (1978). "Karvat" perustui Lionel Whiten romaaniin, jonka pohjalta Jean-Luc Godard ohjasi elokuvansa "Hullu Pierrot" (1965). Huunosen versiossa Jean-Paul Belmondon korvasi Tampereen työväenteatterin näyttelijä Mikko Majanlahti. "Piilopirtti" puolestaan oli Huunosen yritys tehdä uudestaan Lampaansyöjien kaltainen komedia. "Karvat"-elokuvan menestys oli tekijöilleen pettymys, sillä sai reilut 60 000 katsojaa eli vain noin viidenneksen "Lampaansyöjien" katsojaluvusta. "Piilopirtti" oli yli 230 000 katsojallaan ensi-iltavuotensa toiseksi paras yleisömenestys. 1970-luku jäi Huunosen ainoaksi vuosikymmeneksi elokuvaohjaajan roolissa.
Ohjaamiensa elokuvien lisäksi Huunonen oli mukana niiden käsikirjoitustyössä. "Karvat" hän kirjoitti yksin, mutta "Lampaansyöjät" hän kirjoitti yhdessä Pekka Hakalan kanssa. "Piilopirtissä" hänen käsikirjoituskumppaneinaan toimivat Vesa Nuotio ja Pertti Reponen.
Huunonen suunnitteli yhdessä Henri Torrin kanssa Seattlen maailmannäyttelyn Suomen osaston 1960-luvun alussa.
Kalevala.
Huunonen lavasti ja suunnitteli puvut Paavo Liskin vuonna 1985 ohjaamaan "Kalevala"-draamaan, jonka ensi-ilta oli 6.7.1985. Näytelmä oli maailman ensimmäinen täysmittainen Kalevala-dramatisointi. Sitä esitettiin Bomban talon kesäteatterissa kolmena kesänä. Huunonen oli myös Matti Kuuselan ja Liskin ohella yksi näytelmän käsikirjoittajista. Huunonen asui Nurmeksessa vuosina 1981–1988.
Huunonen toimi Kalevalaisen kulttuurin liiton puheenjohtajana. Hän on julkaissut teoksen "Uuden laulun Kalevala: Mythologia Fennica epos" (Kalevalaisen kulttuurin liitto, Helsinki 2004).
Kuolema.
Huunonen kuoli vuonna 2023 Orion-elokuvateatterissa, jossa oli juuri esitetty hänen elokuvansa "Lampaansyöjät". Ohjaaja Anssi Mänttäri oli haastattelemassa Huunosta, kun tämä yllättäen tuupertui ja menehtyi siihen paikkaan. Hän oli kuollessaan 83-vuotias.
Huunonen on haudattu Tainionkosken hautausmaalle Imatralle.
Mikko Majanlahti

Mikko Erkki Arvo Einari Majanlahti (vuoteen 1948 Mansikka, 29. elokuuta 1933 Jääski – 14. toukokuuta 2023 Tampere) oli suomalainen teatterinjohtaja, -ohjaaja ja näyttelijä.
Evakkomatkallaan sotien aikana Mikko Majanlahti päätyi Kokemäen ja Pirkkalan kautta Tampereelle. Majanlahti sai ensimmäiset näyttämökokemuksensa Tampereen työväenopiston näytelmäpiirissä ja raittiusseuran näytelmäkerhossa 1950-luvun alkuvuosina. Teatterikoulun jälkeen hänen ensimmäinen kiinnityksensä oli Lappeenrannan kaupunginteatterissa, jossa hän toimi vähän aikaa myös virkaatekevänä johtajana. Vuonna 1961 hän siirtyi näyttelijäksi Tampereen teatteriin ja sieltä vuonna 1965 Tampereen Työväen Teatteriin. Samalla Teatterikoulun kurssilla Majanlahden kanssa opiskelivat muiden muassa Jarno Hiilloskorpi, Liisa Roine, Seppo Mäki ja Esko Salminen.
Majanlahti johti Tampereen Työväen Teatteria vuosina 1981–1986 ja Turun kaupunginteatteria vuosina 1986–1990. Tämän lisäksi hän toimi näyttelijänä useissa näytelmissä, elokuvissa ja televisiosarjoissa. Hänet muistetaan muun muassa rooleista Mika Kaurismäen elokuvasta "Klaani" (1984) sekä Erkko Kivikosken elokuvasta "Kesyttömät veljekset" (1969). Hän teki päärooleja muun muassa televisionäytelmässä "Taide pitkä, elämä lyhyt" (1967) ja Seppo Huunosen elokuvassa "Karvat" (1974).
Majanlahti muisteli, että 1970-luvun taistolaisuus näkyi selvästi Tampereen teattereissa. Teatterikorkeakoulun opettajana ja rehtorina 1980-luvulla toimineen Jouko Turkan opetusmenetelmät herättivät runsaasti huomiota julkisuudessa, mutta Majanlahden mukaan ne eivät näkyneet teatterien näyttämöillä.
Majanlahden puoliso oli näyttelijä Maija-Liisa Majanlahti (1939–2017) ja poika näyttelijä Antti Majanlahti (1966–2017). Myös tytär Sanna Majanlahti (s. 1962) on näyttelijä.
Majanlahti menehtyi 89-vuotiaana äkilliseen sairauskohtauksen Kuuselan palvelutalossa Tampereella. Hänet on haudattu vaimonsa Maija-Liisan ja poikansa Antin viereen Vatialan hautausmaalle Kangasalle.
Maija-Liisa Majanlahti

Maija-Liisa Majanlahti (o.s. Sivonen, ) oli suomalainen näyttelijä.
Ura.
Maija-Liisa Majanlahti kävi keskikoulun ja opiskeli Teatterikoulussa 1957–1961 ja sitten Yhteiskunnallisen Korkeakoulun Draamastudiossa.
Majanlahti näytteli niin teatterissa, elokuvissa kuin televisiossakin. Hänet muistetaan muun muassa Tapio Suomisen televisiosarjoista "Kovaa maata" (1994–1997) ja elokuvasta "Kivenpyörittäjän kylä" (1995) sekä lukuisista teatterinäytelmistä. 
Televisiosarjassa "Arvokkaasti" (2000) Majanlahti näytteli aviovaimoa vastanäyttelijänään miehensä Mikko Majanlahti. Majanlahti näytteli myös televisiosarjassa "Uusi päivä" Siiri-vanhusta. Lastenohjelmassa "Sirkuspelle Hermanni" hän esitti voimanaista, jonka näkyi ensimmäisen kerran jaksossa "Voimanainen kosii Hermannia" 20. marraskuuta 1981 ja viimeisen kerran jaksossa "Hermanni kipsissä" 16. tammikuuta 1987.
Yksityiselämä.
Majanlahti oli naimisissa näyttelijä ja teatteriohjaaja Mikko Majanlahden kanssa. Heillä on kaksi lasta, jotka ovat myös näyttelijöitä, sittemmin kuollut Antti Majanlahti (1966–2017) ja Sanna Majanlahti (s. 1962).
Maija-Liisa Majanlahti kuoli vakavaan sairauteen 26. tammikuuta 2017.
Francesco Hayez

Francesco Hayez (10. helmikuuta 1791 – 21. joulukuuta 1882) oli italialainen romantiikan ajan taidemaalari. Hän syntyi Venetsiassa ranskalaistaustaiselle isälle sekä muranolaiselle äidille ja kasvoi näiden viidestä pojasta nuorimpana.
Hayez aloitti opintonsa nuorena ja sai vuonna 1809 Venetsian akatemiasta stipendin vuoden opintoihin Accademia di San Lucassa. Hän oli Roomassa vuoteen 1814 ja muutti sen jälkeen Napoliin. Hänestä tuli vuonna 1850 Breran akatemian johtaja Milanossa. 
Hayez kuoli Milanossa tuohon aikaan hyvin korkeassa 91 vuoden iässä. 
Hayez tunnetaan muun muassa taidokkaista muotokuvamaalauksistaan.
Jean Moréas

Jean Moréas oik. Ioánnis A. Papadiamontópoulos, ; ( 1856 Ateena, Kreikka – 1910 Pariisi, Ranska) oli kreikkalainen pääosin ranskaksi kirjoittanut runoilija ja prosaisti. Hän syntyi Ateenassa mutta asui vakituisesti vuodesta 1882 Pariisiissa, jossa hän oli opiskellut oikeustiedessä Pariisin yliopistossa. Ranskaan lähdettyään Moréas alkoi liikkua kirjallisissa piireissä.
Moréas'sta tuli ajan johtavia symbolistisia runoilijoita sen jälkeen kun hän oli 1886 julkaissut "Le Figarossa" manifestin ja perustanut "Le Symboliste" -nimisen aikakauslehden. Hänen sittemmin perustamansa romaaninen koulukunta sai vaikutteensa antiikista ja Pierre de Ronsardilta.
Moréas julkaisi yhteistyössä Paul Adamin kanssa romaanit "Les Demoiselles Goubert" ja "Le thé chez Miranda".
Keijo Romppainen

Keijo Romppainen on suomalainen näyttelijä. Romppainen on esiintynyt televisiosarjassa "" kahdessa jaksossa esittäen Kuusjärveä, kahdessa elokuvassa, "Joulupukin päänsärky" (1998) ja "Kuolema käy kuusi beessä" (1993). Hän on näytellyt myös kesäteattereissa, muun muassa Elimäellä ja Lapinjärven kesäteatterissa näytelmässä "Vihtorin harha-askel" (2006) ja "Votkaturistit" (2007).
Hän on myös tehnyt dubbauksia, ja näytellyt äänellään muun muassa elokuvissa "Ruohometsän kansa" (Kenraali Ratamo, Threarah), "Fievel matkalla Amerikkaan", "Fievel matkalla villiin länteen", "Basil Hiiri – Mestarietsivä" (Rattigan), "Taika-Trollit" (Gorko), televisiosarjassa "Fragglit", ja piirrossarjassa "Sandokan". Hän on myös ohjannut näytelmiä.
Riitta Björn

Riitta Annikki Björn, o.s. "Juntunen", (s. 5. joulukuuta 1965 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on opiskellut Teatterikorkeakoulun täydennyskoulutuskeskuksen kaksivuotisessa näyttelijätyön koulutusohjelmassa 1998–1999. Pohjakoulutukseltaan hän on ylioppilas (1984).
Sauna (vuoden 2008 elokuva)

Sauna on suomalainen kauhuelokuva, joka tuli ensi-iltaan 24. lokakuuta 2008. Elokuvan ohjaaja on A.-J. Annila ja sen on käsikirjoittanut Iiro Küttner. Elokuva sijoittuu vuoteen 1595.
Juoni.
Kaksikymmentäviisivuotinen sota, pitkä viha, on päättynyt Ruotsin ja Venäjän välillä. Täyssinän rauhansopimuksessa sovittua rajaa maastoon merkitsemään määrätään sekä ruotsalaisista että venäläisistä koostuvia ryhmiä, joista yhteen osallistuvat suomalaiset veljekset Erik ja Knut Spore. Erik on pitkän sodan kovettama, Knut Tukholmassa opiskellut kartanpiirtäjä. Matkalla veljekset surmaavat talonpojan ja jättävät tämän tyttären kellariin kuolemaan, mutta pohjoisen soilla tytön aave palaa vainoamaan heitä. Pian he saapuvat nimettömään kylään suon keskellä. Kylän laidalla sijaitsee ikivanha sauna, jossa kylää aiemmin asuttaneiden munkkiveljien uskomuksen mukaan synnit on mahdollista pestä pois.
Jussi-palkinnot ja -ehdokkuudet.
Elokuva palkittiin vuonna 2009 kolmella Jussi-palkinnolla:
Lisäksi elokuva oli ehdokkaana parhaasta miespääosasta (Ville Virtanen), parhaasta miessivuosasta (Tommi Eronen) ja parhaasta leikkauksesta.
Levitys.
Elokuva tuli kaupalliseen teatterilevitykseen Ruotsissa seuraavana vuonna (25. lokakuuta 2009), ja sitä esitettiin useilla elokuvajuhlilla. Elokuva on julkaistu DVD:nä Pohjoismaissa sekä muun muassa Saksassa, Yhdysvalloissa, Australiassa ja Isossa-Britanniassa sekä blu-rayna Saksassa.