tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tahoejärvi

Tahoejärvi () on makeanveden järvi Sierra Nevadan vuorilla Yhdysvalloissa. Se sijaitsee Kalifornian ja Nevadan osavaltioiden välisellä rajalla, länteen Nevadan Carson Citystä. Järvi on tunnettu kirkkaasta vedestään ja ympäröivästä vuorimaisemastaan. Järveä ympäröivää aluetta kutsutaan Lake Tahoeksi tai lyhyemmin Tahoeksi.
Maantiede.
Tahoejärvi on syvimmillään 501 metriä syvä. Se on Oregonin Crater Laken (593 m) jälkeen Yhdysvaltain toiseksi syvin järvi. Koko maailmassa on 15 Tahoejärveä syvempää järveä.
Järvi on noin 35 kilometrin pituinen ja 19 kilometrin levyinen, ja sillä on rantaviivaa noin 116 kilometriä. Sen pinta-ala on 497 neliökilometriä, ja sen valuma-alueen pinta-ala on 1 298 neliökilometriä. Noin kaksi kolmasosaa rantaviivasta sijaitsee Kalifornian puolella. Eteläisellä rantaviivalla sijaitsee järveä ympäröivistä kaupungeista suurin, Kalifornian noin 24 000 asukkaan South Lake Tahoe. Järven ainoa saari on Fannette Island.
Julius Sang

Julius Sang (19. syyskuuta 1948 Kapsabet – 9. huhtikuuta 2004 Eldoret) oli kenialainen pikajuoksija ja olympiavoittaja. Hänen päämatkansa oli 400 metriä.
Sang voitti Münchenin 1972 olympialaisissa kultaa 4 × 400 metrin viestissä. Kenian joukkueessa juoksivat hänen lisäkseen Robert Ouko, Charles Asati ja Hezakiah Nyamau. Lisäksi hän voitti samoissa kisoissa pronssia 400 metrillä. Nämä jäivät hänen vuonna 1981 päättyneen juoksu-uransa ainoiksi arvokisamitaleiksi.
Sang kuoli äkilliseen sairauteen 9. huhtikuuta 2004.
Tuppinokat

Tuppinokat (Chionidae) on rantalintujen lahkoon ja kahlaajien alalahkoon kuuluva lintuheimo. Heimon nimesi Charles Lucien Bonaparte 1832 ja "Chionis"-suvun Johann Reinhold Forster 1788.
Tuppinokat ovat kokonaan valkoisia, paljasnaamaisia, lyhytsiipisiä, noin 40 cm:n kokoisia merilintuja. Ne elävät Etelämantereella ja mannerta ympäröivillä saarilla. Ne asuvat lintu- tai hyljeyhdyskunnissa. Ne ovat kaikkiruokaisia haaskansyöjiä. Pesä on maassa kolossa.
Tuppinokkia on ainakin kaksi lajia, keltatuppinokka ("Chionis alba") ja mustatuppinokka ("C. minor"). Toisinaan myös hopeakurmitsa ("Pluvianellus socialis") luetaan kuuluvaksi tuppinokkien heimoon.
Elastica

Elastica oli englantilainen brittipopyhtye. Musiikillisesti se sai suurimmat vaikutteensa punkista. Yhtye perustettiin vuonna 1992 ja se hajosi 2001. Perustajajäseniin kuuluivat Sueden ex-jäsen Justine Frischmann, joka lauloi ja soitti kitaraa, sekä rumpali Justin Welch, kitaristi Donna Matthews ja basisti Annie Holland. 
Elastica julkaisi kehutun esikoisalbuminsa "Elastican" vuonna 1995. Se menestyi hienosti etenkin Britanniassa. Lukuisten kokoonpanovaihdosten jälkeen yhtye sai seuraavan "The Menace" -levyn valmiiksi vasta vuonna 2000. Se ei kuitenkaan menestynyt enää esikoislevyn tavoin. Elastica hajosi seuraavana vuonna.
Allison Hayes

Mary Jane (Allison) Hayes (6. maaliskuuta 1930 – 27. helmikuuta 1977) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja vuoden 1949 Miss Americassa kilpaillut malli.
Vaikka Hayesistä ei tullut Miss Americaa, kilpailuun osallistuminen auttoi häntä saamaan töitä paikallisessa televisiossa. Hän muutti Hollywoodiin, jossa hänen onnistui saada sopimus Universal Picturesilta. Hän vaihtoi vuonna 1955 Columbia Picturesille. 
Eräs elokuvista, joissa Hayesillä oli olennainen rooli, oli "Jättiläisnaisen hyökkäys" (1958). 
Myöhemmän uransa aikana Hayes alkoi kärsiä oireista, jotka osoittautuivat todennäköisesti lyijymyrkytyksen aiheuttamiksi. Vuonna 1976 hänellä havaittiin leukemia, johon hän tehokkaasta hoidosta huolimatta menehtyi 27. helmikuuta 1977 Kaliforniassa vain 46 vuoden ikäisenä.
Yes sir, alkaa polttaa

20 suosikkia – Yes sir, alkaa polttaa on Einin kokoelma-albumi, joka julkaistiin 30. elokuuta 1996 levymerkillä Fazer Records.
Eisenhüttenstadt

Eisenhüttenstadt on kaupunki Saksassa, Brandenburgin osavaltiossa Oderin rannalla, noin 100 kilometrin matkan päässä Berliinistä. Vuoden 2018 joulukuussa siellä oli 24 633 asukasta. Kaupunki tunnetaan terästehtaistaan, ja siellä toimii ArcelorMittal Eisenhüttenstadt Gmbh:n terästehdas. 13. lokakuuta 1961 asti kaupunki oli nimeltään Stalinstadt. Kaupunki sijaitsee Oderin-Spreen kanavan itäpäässä. Vastaavalla kohdalla Oderin itärannalla Puolassa sijaitsee Kłopot.
Stalinistisen arkkitehtuurin ohella kaupungissa on muitakin nähtävyyksiä. Merkittävimpiä niistä ovat Fürstenbergin vanha kirkko, joka on valmistunut noin vuonna 1400, Diehloer kukkuloiden talviurheilukeskus, palokuntamuseo ja Saksan demokraattisen tasavallan arkielämää esittelevä dokumentaatiokeskus. Kulttuurielämän tärkein edustaja on vuonna 1955 avattu Friedrich Wolff -teatteri.
Historiaa.
Saksan demokraattisen tasavallan johtavan puolueen SED:n III puoluepäivillä 20. – 24. heinäkuuta 1950 tehtiin päätös terästehtaan ja siihen liittyvän asuinalueen rakentamisesta. Tehdas sai nimen "Eisenhüttenkombinat Ost", ja asuinalue, josta haluttiin tehdä ensimmäinen sosialistinen kaupunki Saksan maaperällä, sai nimen "Stalinstadt". Kaupunkia ei kuitenkaan perustettu asumattomalle seudulle, vaan paikalla on ollut asutusta jo kauan, ja noin vuodesta 1250 paikalla on sijainnut Fürstenbergin kaupunki. Lisäksi asiakirjat tuntevat alueella vuodesta 1268 sijainneen Neuzellen munkkiluostarin. Kolmikymmenvuotinen sota tuhosi seutua pahoin.
Rakennustyöt aloitettiin symbolisella ensimmäisen puun kaadolla 18. elokuuta 1950. Ensimmäiset kaupunkia koskevat suunnitelmat laati modernismia edustanut, Bauhaus -koulukuntaan kuulunut Franz Erlich. DDR:n hallitus kuitenkin hylkäsi suunnitelmat ja asemakaavan laati arkkitehti Kurt Walter Leucht. Aluksi kaupunki rakennettiin uusklassistisen stalinistisen tyylisuunnan mukaan, myöhemmin kaupunkiin rakennettiin taloja elementeistä (plattenbau).
Kaupungissa on paljon stalinistista arkkitehtuuria ja DDR:n valtiojohdon suosimien taiteilijoiden, kuten Walter Womackan töitä. Se on samankaltainen stalinistinen mallikaupunki kuin Puolan Nowa Huta ja Venäjän Magnitogorsk.
Vuonna 1988 kaupungissa oli 53 000 asukasta, mutta sittemmin asukasluku on kääntynyt laskuun. Tehtaalla oli kannattavuusvaikeuksia Saksojen yhdistyttyä ja SEV-talousyhteisön romahdettua, ja sieltä saneerattiin paljon työpaikkoja. Vuosina 1991–1992 Saksojen yhdistymisen jälkeen ihmisillä oli huoli tehtaan ja kaupungin tulevaisuudesta. Mielenosoitusten tunnuslauseena oli "Jos tehdas kuolee, kuolee kaupunki". Yksityistäminen kuitenkin takasi tehtaan ja kaupungin tulevaisuuden.
Euroopan Grand Prix 1984

Euroopan Prix 1984 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 7. lokakuuta 1984 Nürburgringilla Saksassa. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut Alain Prost, jolle voitto oli kauden kuudes.
Aika-ajo.
Lauantaina ajetussa aika-ajossa ei kukaan 26 kuljettajasta pystynyt sateen takia parantamaan perjantaina ajamaansa aikaa. Siksi perjantaina ajettu aika määräsi lähtöjärjestyksen. Sadekelin renkailla ajetut kierrosajat olivat noin 20 sekuntia hitaampia kuin perjantaina ajetut. Useat kuljettajat pyörähtelivät radalla lauantaina, mutta mitään vakavampaa ei tapahtunut.
Paalupaikan sai Nelson Piquet ajalla 1.18,871, joka merkitsi 207,315 km/h keskinopeutta. Paalupaikka oli Piquet'n kahdeksas kauden aikana. Piquet'n vierestä starttasi Alain Prost, joka oli ainoa jolla oli vielä mahdollisuus uhata Niki Laudan mestaruutta. Seuraavat lähtöruudut valtasivat Patrick Tambay, Keijo Rosberg ja Michele Alboreto. Lauda starttasi ruudusta 15.
Kilpailu.
Rengasvalinta kilpailuun oli vaikea, sillä kovimmalle joutui oikea eturengas ja vasen takarengas. Kilpailu ajettiin kylmässä poutasäässä. Prost ampaisi heti startista johtoon ja hän pystyi pitämään kärkipaikkansa kaikki 67 kierrosta. Koska yhden kierroksen pituus oli 4 542 metriä, oli kilpailun pituus 304,3 kilometriä. Prostin keskinopeus oli 191,751 km/h.
Niki Lauda ehti maaliin neljäntenä. Kilpailun 22. kierroksella hänelle oli käydä hullusti, sillä hän joutui ohitustilanteessa väistämään hitaampaa autoa. Paniikkijarrutuksen takia hänen autonsa pyörähti muutaman kierroksen, mutta hän pystyi jatkamaan kilpailua.
Joseph Juran

Joseph Moses Juran (24. joulukuuta 1904 – 28. helmikuuta 2008) oli tuotantotalousvaikuttaja, joka kuuluu 1900-luvun laatujohtamisen keskeisiin nimiin. Hän syntyi Brăilassa, Romaniassa juutalaiseen perheeseen, mutta asui vuodesta 1912 Yhdysvalloissa.
Juran valmistui Minnesotan yliopistosta. Hänen veljensä oli tunnettu elokuvaohjaaja Nathan Juran, joka kuoli 95 vuoden ikäisenä 23. lokakuuta 2002. 
Vilfredo Pareton elämäntyöhön perehdyttyään Juran kehitti Pareton periaatteen.
"Juran Institute" perustettiin vuonna 1979. Juran julkaisi Japanissa ja Yhdysvalloissa lukuisia kirjoja, joista eräs on omaelämäkerta "Architect of Quality" (2003). Ohjaajaveljensä tavoin hän oli erittäin pitkäikäinen; hän menehtyi 103-vuotiaana kärsittyään aivoverenkiertohäiriön.
Gustav Hartlaub

Karel Johan Gustav Hartlaub (8. marraskuuta 1814 Bremen – 29. marraskuuta 1900) oli saksalainen lääkäri ja eläintieteilijä.
Hartlaub opiskeli Bonnissa ja Berliinissä ja suoritti lääketieteen tohtorin oppiarvonsa Göttingenissä 1838. Hän avioitui Caroline H. Stachowin kanssa vuonna 1844. Hän alkoi vuonna 1840 perehtyä eksoottisiin lintulajeihin, jotka hän lahjoitti Bremenin luonnonhistorialliselle museolle. Hän kuvaili ja nimesi joitakin näistä lajeista ensimmäisenä, muun muassa mustatuppinokan. Yhdessä Cabaniksen kanssa Hartlaub perusti lintutieteellisen aikakauslehden "Journal für Ornithologie" vuonna 1852.
Vuonna 1857 hän teki retken Afrikkaan ja retken tuloksena syntyi Länsi-Afrikan linnustoa selvittävä teos "System der Ornithologie Westafrica’s" (1857), jossa hän kuvailee 758 lintulajia. Vuonna 1860 hän julkaisi Madagaskarin linnustoa esittelevän teoksen "Systematische übersicht der Vögel Madagascar's". Yhdessä Otto Finschin kanssa hän tutki Polynesian linnustoa.
Useita lintuja on nimetty hänen kunniakseen: namibianfrankoliini ("Francolinus hartlaubi"), kanelisorsa ("Pteronetta hartlaubii"), keniantrappi ("Lissotis hartlaubii"), namibianlokki ("Larus hartlaubii"), kenianturako ("Tauraco hartlaubi"), saotomenpöllönen ("Otus hartlaubi"), aarnitoko ("Tockus hartlaubi"), ruskoruostepyrstö ("Cercotrichas hartlaubi"), punasilmätimali ("Turdoides hartlaubii"), principenmedestäjä ("Anabathmis hartlaubii"), luhtapiispa ("Euplectes hartlaubi") ja kolumbiankerttulitangara ("Dacnis hartlaubi").
Nathan Juran

Nathan Juran (1. syyskuuta 1907 – 23. lokakuuta 2002) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hän syntyi Gura Humoruluissa, joka kuului vuoteen 1918 saakka Itävalta-Unkariin, mutta joka nyt sijaitsee Romaniassa.
Juran asui lähes koko ikänsä Yhdysvalloissa. Hänelle myönnettiin Oscar-palkinto vuonna 1942, ja hän oli jälleen ehdolla vuonna 1947. 
Juranin elokuvien joukkoon lukeutuvat "Jättiläisnaisen hyökkäys" (1958), "Sinbadin uudet seikkailut" (1958) ja "Ensimmäiset miehet kuussa" (1964). 
Kuollessaan Kaliforniassa 23. lokakuuta 2002 Juran oli 95-vuotias. Myös hänen taloustieteilijäveljensä Joseph Juran oli varsin pitkäikäinen: hän eli kyllin kauan viettääkseen 100-vuotispäiväänsä jouluna 2004, ja menehtyi 103-vuotiaana.
Lappi-areena

Lappi-areena (joskus myös Lappi Areena, lempinimeltään Kirnu) on Rovaniemellä sijaitseva monitoimihalli, jossa järjestetään urheilutapahtumia, konsertteja ja erilaisia messuja. Halli tunnetaan erityisesti Mestikstä pelaavan Rovaniemen Kiekon kotiareenana. Hallissa on 3 500 istumapaikkaa, jonka lisäksi hallin permannolle saadaan vielä 1 700 istumapaikkaa lisää. Esimerkiksi konserttien aikana hallissa voi olla yhtä aikaa jopa 4 780 katsojaa. Lappi-areena voidaan muuttaa jäähallista muun muassa konserttikelpoiseksi tilaksi noin neljässä tunnissa. 
Urheilukäytössä Lappi-areena palvelee lähinnä jääurheilun saralla, mutta siellä on pelattu myös muun muassa lentopallon SM-sarjan pelejä. Areenalla on kolme jäätä: kisakaukalo (28 × 58 metriä) sekä kaksi harjoituskaukalota eri harjoitushalleissa. Myös harjoituskaukaloissa voidaan pelata jääkiekko-otteluita. Areenalla on myös kolme ravintolaa ja muutamia VIP-tiloja, kuten muun muassa saunalla varustettu VIP-aitio. Areenan yhteydessä toimii myös crossfit-sali.
Lappi-areenalla säännöllisesti harjoittelevat Rovaniemen Kiekon edustusjoukkue (Roki Hockey Oy), Rovaniemen Kiekon juniorijoukkueet (Rovaniemen Kiekko ry), Rovaniemen Taitoluistelijat, Napapiirin Kaukalopallo (I-divisioona), Napapiirin Pantterit (juniorijoukkueet) ja Reidars Hockey Team (harrastesarja).
Adobe After Effects

Adobe After Effects on Adobe Systemsin kehittämä videonmuokkausohjelma, jolla tehdään digitaalisia kuvakompositioita ja erikoistehosteita. Ohjelma on tarkoitettu ammattilaiskäyttöön. Logiikaltaan se muistuttaa Photoshopia, lopullinen kuvakompositio kootaan useista päällekkäisistä kuvaraidoista eli tasoista (layers), joita voidaan animoida ja sekoittaa keskenään. Adobe After Effectsiä käytetään paljon tv-, musiikkivideo- ja elokuvatuotannossa. 
After Effectsiin on saatavilla runsaasti liitännäisohjelmia, joista tunnetuin lienee Trapcoden Shine-tehoste, jota käytetään runsaasti elokuvissa ja mainoksissa. Osa liitännäisistä toimii myös Adobe Premiere Pro -ohjelmistossa.
Rannikkosääasemat

Suomen rannikon säätilannetta havainnoidaan 38 rannikkosääasemalla. Ilmatieteen laitos päivittää säätiedot rannikkosääasemilta 24–144 kertaa päivässä; kerran tunnissa -periaatteesta 10 minuutin havainnointitiheyteen. Kaikilta asemilta ilmoitetaan lämpötila sekä tuulen suunta ja nopeus. Osalta asemista ilmoitetaan lisäksi vallitseva säätila ja näkyvyys.
Ilmatieteen laitos lopetti vuonna 2025 Kökarin Bogskärin, Helsingin majakan, Raaseporin Jussarön ja Kristiinankaupungin majakan sääasemien toiminnan.
Ilmatieteen laitoksen keräämien havaintojen lisäksi esimerkiksi satamilla on paikoin omia automaattisia sääasemiaan, joiden tietoa käytetään paikallisen päätöksenteon pohjana.
PowerLine

PowerLine on suomalainen varustamo. Varustamon omistaa kauhavalainen Lillbacka Powerco Oy.
Varustamo lopetti liikennöinnin joulukuussa 2005, mutta aloitti sen uudelleen kesäkuussa 2009.
PowerLine on operoinut kahdella ro-ro-aluksella, jotka ovat vuonna 1977 rakennettu M/S Global Freighter ja vuonna 1978 rakennettu sisaralus M/S Global Carrier. Alukset ovat kulkeneet Suomen lipun alla. Sittemmin PowerLine liikennöi esimerkiksi M/S Global Carrierilla Turusta Ruotsin Oxelösundiin. Liikenne Turusta lopetettiin 2011 joulukuussa. Alukset myytiin ja ne päätyivät romutettavaksi.
Keväästä 2011 lähtien varustamo liikennöi Maltan lipun alla purjehtivalla M/S Balticalla Helsingistä Saksan Lyypekin Travemündeen. Marraskuussa 2011 varustamo keskitti liikennöintinsä tälle linjalle; aluksi liikennöitiin kahdella aluksella. Kesällä 2012 liikenteessä oli enää yksi alus. Sittemmin, M/S Baltican ollessa huollettavana telakalla loppuvuodesta 2012, linjaliikenne Helsingistä Travemündeen oli poikki tovin (marraskuun 19. päivästä 2012-).
Philip Rabinowitz

Philip Rabinowitz (16. helmikuuta 1904 – 29. helmikuuta 2008) oli juoksija, joka pääsi 10. heinäkuuta 2004 Guinnessin ennätysten kirjaan maailman nopeimpana satavuotiaana. Hän kuoli 104 vuoden iässä vuonna 2008. 
Rabinowitz juoksi sadan metrin matkan ajassa 30,86 sekuntia. Vertailun vuoksi saman lajin miesten maailmanennätys on Usain Boltin saavuttama 9,58 sekuntia. 
Rabinowitz syntyi Liettuassa juutalaiseen perheeseen, mutta lähti 21-vuotiaana Etelä-Afrikkaan, johon hän asettui vakituisesti.
Mark Rakita

Mark Semenovitš Rakita (, s. 22. heinäkuuta 1938 Moskova) on entinen Neuvostoliittoa edustanut miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen aseenaan oli säilä.
Rakita voitti säilämiekkailun joukkuekilpailussa olympiakultaa Tokiossa 1964 ja Méxicossa 1968. Henkilökohtaisen kilpailun olympiahopeaa hän saavutti Méxicossa. Vielä Münchenin 1972 olympialaisissa hän sai hopeaa joukkuekilpailussa.
Henkilökohtaisen maailmanmestaruuden Rakita voitti vuonna 1967 Montréalin MM-kilpailuissa. Kolme vuotta myöhemmin Ankaran MM-kilpailuissa hän sijoittui hopealle.
Canon EF 17–40mm

Canon EF 17–40mm 4L USM on Canonin valmistama laajakulmainen zoom-objektiivi. Se on suunniteltu varsinkin digitaalisia järjestelmäkameroita ajatellen. Se on yhteensopiva Canonin EOS-kamerarunkojen kanssa.
Objektiivi kuuluu Canonin laadukkaisiin L-sarjan objektiiveihin ja on suunnattu ammattilaisille ja vaativille harrastajille. Se sopii esimerkiksi päivitykseksi useiden kameroiden mukana ns. kit-objektiivina tulevalle EF-S 18–55mm -objektiiville. Objektiivissa on äänetön ja nopea ultraäänimoottorilla toimiva USM-tarkennus ja se on suojattu kosteudelta ja pölyltä.
Casablanca-luokka

Casablanca-luokka oli Yhdysvaltain laivaston saattuetukialusluokka. Tämän luokan aluksia valmistettiin Kaiserin telakalla 50 kappaletta vajaan kahden vuoden aikana - 3. marraskuuta 1942 - 8. heinäkuuta 1944. Casablanca-luokka on lukumääräisesti suurin koskaan rakennettu lentotukialusluokka. Vain 5 alusta menetettiin toisessa maailmansodassa, mutta kaikki sodasta selvinneet alukset on joko romutettu tai upotettu harjoitusmaaleina. Ainuttakaan Casablanca-luokan alusta, kuten ei muitakaan saattuetukialuksia ole säilynyt.
Taustaa.
Yhdysvaltojen sitouduttua pitkittyvään Tyynenmeren sotaan Japania vastaan ja laivaston toimintatapa oli muodostunut niin todettiin tarvittavan lisää lentokoneiden kuljettamiseen kykeneviä aluksia. Lisäksi Britannian Kuninkaallisen laivaston lisääntynyt saattuelentotukialustarve Pohjois-Atlantin saattuereiteillä tuli täyttää.
Nopea palveluskäyttöön saaminen oli ensiarvoisen tärkeää ja siten Henry J. Kaiser esitti 1942 Yhdysvaltain hallinnolle alusten massatuotantoa, jonka perustana olisi S4 laivastorunko. Runko oli jo käytössä Kaiserin telakan valmistamissa kauppalaivoissa. Kaiser ehdotti kunnianhimoisen valmistussuunnitelman, jonka mukaan 50 alusta valmistettaisiin vuodessa yhdellä telakalla. Tähän suunnitelmaan ei hallitus uskonut. Laivat rakennettiin Kaiser Company, Incorporated'n Vancouverin telakalla, Washingtonin osavaltiossa.
Rakenne.
Casablanca-luokan alukset olivat hieman pienempiä kuin Bogue-luokan alukset, mutta alusten lentokonekapasiteetti oli sama. Aluksilla oli kaksi potkuria, joiden voimanlähteenä oli höyrykattilat. Parhaimmin alukset erottaa Bogue-luokasta perän perusteella: Bogue-luokan perä on pyöristetty, kun taas Casablanca-luokan alukset ovat tasaperäisiä. Molempien alusten komentosilta, "saari", on samanlainen, mutta Casablanca-luokan lentokansi ulottuu koko keulan pituudelle.
Alusten aseistuksena oli kaksiputkinen 40 millimetrin ja yksiputkiset 20 millimetrin ilmatorjuntatykit. Kaikkiin aluksiin asennettiin SC ilmavalvontatutka tai sen paranneltu versio SC-2, SK tai SK-2 sekä merivalvontatutka SG. Näiden lisäksi aluksille asennettiin laskeutumismajakka YE maston huippuun tukialuksen löytämisen ja laskeutumisen helpottamiseksi.
Alusten lentokonekoostumukseksi oli suunniteltu yhdeksän F4F hävittäjää sekä joko yhdeksän TBF torpedokonetta ja yhdeksän SBD syöksypommittajaa tai kahdeksantoista torpedokonetta.
Muutostyöt.
Sodan loppuun mennessä alusten ilmatorjunta-aseistusta oli vahvennettu jopa kahdeksalla kaksiputkisella 40 millimetrin ja 30 20 millimetrin ilmatorjuntatykillä, jotka oli asennettu hyllyille lentokannen tasalle. Alusten tutkavarustus säilyi ennallaan lukuun ottamatta yksittäisiä alkupään aluksia, joiden tutkat päivitettiin viimeisimpien tasolle.
Olena Hrušyna

Olena Eduardivna Hrušyna (, s. 8. tammikuuta 1975 Odessa) on ukrainalainen taitoluistelija ja olympiamitalisti, joka kilpaili jäätanssissa parinaan Ruslan Hontšarov. Grusinan suurin saavutus on jäätanssin olympiapronssi vuodelta 2006.
Grusina on ollut Hontšarovin parina vuodesta 1995 lähtien. Hänen muita saavutuksiaan ovat kaksi EM-hopeaa vuosilta 2005 ja 2006 ja yksi EM-pronssi 2004 ja MM-pronssi vuodelta 2005.
Viktor Sidjak

Viktor Aleksandrovitš Sidjak (, s. 24. marraskuuta 1943 Moskova) on entinen Neuvostoliittoa edustanut miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen aseenaan oli säilä.
Sidjak voitti säilämiekkailussa kultaa neljissä peräkkäisissä kesäolympialaisissa. Méxicossa 1968, Montréalissa 1976 ja Moskovassa 1980 hän voitti kultaa joukkuekilpailussa ja Münchenissä 1972 henkilökohtaisessa kilpailussa. Yhteensä hänellä on kuusi olympiamitalia.
Henkilökohtaisen maailmanmestaruuden Sidjak voitti vuonna 1969 Havannan MM-kilpailuissa. MM-hopeaa hän sai vuonna 1973 sekä MM-pronssia vuosina 1971 ja 1974. Lisäksi hän voitti maailmanmestaruuksia joukkuekilpailussa.
Naurattajat

Naurattajat – Suomalaisen komiikan tekijät 2007–1907 on tietokirja suomalaisesta komediasta elokuvissa ja televisiossa. Kirjan on tehnyt Tuomas Marjamäki ja sen on julkaissut Edita Publishing Oy vuonna 2007.
Naurattajissa lähes sata suomalaista koomikkoa, komedianäyttelijää tai -ohjaajaa kertoo työstään. Kirjassa on myös tietoiskuja, anekdootteja ja valokuvia.
Kirja on kirjoitettu käänteisessä aikajärjestyksessä. Se lähtee vuodesta 2007 ja päättyy vuoteen 1907. Luvut on jaksotettu vuosikymmenien mukaan.
Sisältö.
2007–2000 – Häpy endkö? Eli kuinka suomalainen komiikka pirstaloitui niin pieniksi palasiksi
Luku käsittelee suomalaisen komiikan pirstaloitumista, tulevaisuutta sekä ilmiöitä kuten stand up -komiikka, Star Wreck -elokuva, camp-huumori, elokuvien tuotteistaminen ja viimeinen Uuno Turhapuro -elokuva.
1999–1990 – Paluu menneisyyteen
Luku käsittelee Kummelin, Pekko Aikamiespojan ja Markku Pölösen kukoistuksen aikaa, imitaattoribuumia sekä poliittista huumoria, kuten "Hyvät herrat".
1989–1980 – Sketsikkoaika
Luku käsittelee sketsien kulta-aikaa, Aki Kaurismäen elokuvia ja lastenhuumoria.
1979–1970 – Jäniksen vuosikymmen
Luku käsittelee Neil Hardwickin tv-sarjoja, Risto Jarvan elokuvia, Uuno Turhapuroa ja Kivikasvoja.
1969–1960 – Vanhat kulissit kaatuvat
Luku käsittelee Spede Pasasen, Vesa-Matti Loirin ja Simo Salmisen suosion huippua, Leo Jokelaa, elokuva-alan lakkoa, televisioteatteria ja Komisario Palmu -elokuvia.
1959–1950 – Hyi ruma rillumarei!
Luku käsittelee elokuvakriitikkoja, Suomen Filmiteollisuuden Liisankadun elokuvastudioita, Matti Kassilan elokuvia, Pekka Puupää -elokuvia, rillumarei-ilmiötä sekä Tuntematon sotilas -elokuvaa.
1949–1940 – Naurua juoksuhaudoissa
Luku käsittelee Hannes Häyristä, Suomisen perhettä, totisia koomikoita ja sota-ajan komediatuotantoa.
1939–1930 – Sano se suomeksi!
Luku käsittelee Sotilasfarsseja, Valentin Vaalan elokuvia, Siiri Angerkoskea, Aku Korhosta ja Uuno Laaksoa, Lapatossu-elokuvia ja Suomen Filmiteollisuus oy:tä.
1929–1920 – Mykkä kausi
Luku käsittelee Erkki Karun elokuvia, Suomi-Filmi oy:tä, kadonneita mykkäelokuvia sekä ensimmäistä suomalaista näytelmäelokuvaa "Salaviinanpolttajat" (1907).
Daniel Revenu

Daniel Revenu (5. joulukuuta 1942 – 3. tammikuuta 2024) oli ranskalainen miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen aseenaan oli floretti.
Revenu voitti olympiakultaa florettimiekkailun joukkuekilpailussa Méxicossa 1968. Lisäksi hän sai neljissä peräkkäisissä kesäolympialaisissa yhteensä viisi pronssimitalia, kaksi niistä henkilökohtaisessa kilpailussa.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Revenu sai henkilökohtaisessa kilpailussa hopeaa Pariisissa vuonna 1965 maanmiehelleen Jean-Claude Magnanille hävinneenä. Joukkuekilpailussa Revenu voitti MM-kultaa vuosina 1971 ja 1975 sekä MM-pronssia vuosina 1963, 1965 ja 1974.
Edward German

Edward German (17. helmikuuta 1862 – 11. marraskuuta 1936) oli brittiläinen säveltäjä. Hän on säveltänyt muun muassa koomisia oopperoita.
German syntyi Whitchurchissa Shropshiressä ja oli vanhempiensa viidestä lapsesta toiseksi vanhin. Hän aloitti pianon- ja urkujensoiton viisivuotiaana kirkkourkuri-isänsä johdolla. Saatuaan yksityisopetusta Walter Haylta hän pääsi 18-vuotiaana Royal Academy of Musiciin, jossa hän opiskeli urkujensoiton ja sävellyksen ohella viulunsoittoa.
German sai vuonna 1885 mitalin teoksellaan "Te Deum". Sitä seurasivat ooppera "The Two Poets" (1886) ja ensimmäinen sinfonia (1887). Säveltäjästä tuli vuonna 1888 Globe Theatren kapellimestari ja musiikillinen johtaja Lontoossa. Hän oli teostensa suhteen ankara ja julkaisi niistä uudistettuja versioita jatkuvasti. 
German oli vanhoilla päivillään oikeasta silmästään sokea. Hänet lyötiin ritariksi vuonna 1928, ja hänelle myönnettiin Royal Philharmonic Societyn kultamitali vuonna 1934. Hän kuoli 74-vuotiaana Lontoossa.
Jean-Claude Magnan

Jean-Claude Magnan (s. 4. kesäkuuta 1941) on entinen ranskalainen miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen aseenaan oli floretti.
Magnan osallistui olympialaisten florettimiekkailuun ensimmäisen kerran Roomassa 1960 mutta jäi vielä mitalisijojen ulkopuolelle. Hän voitti olympiakultaa joukkuekilpailussa Méxicossa 1968. Lisäksi hän sai joukkuekilpailussa olympiapronssia Tokiossa 1964 ja Münchenissä 1972. Paras henkilökohtainen olympiasaavutus oli hopeamitali Tokiossa 1964, jolloin hän hävisi vain Puolan Egon Frankelle. Méxicossa 1968 Magnan sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa viidenneksi.
Henkilökohtaisen maailmanmestaruuden Magnan voitti Gdańskissa 1963 ja Pariisissa 1965. Moskovan MM-kilpailuissa 1966 hän hävisi Neuvostoliiton German Svešnikoville ja sai hopeaa. Joukkuekilpailussa Magnan voitti MM-kultaa vuonna 1971 sekä MM-pronssia vuosina 1963 ja 1965.
Risto Leppänen (taikuri)

Risto Leppänen on tuusulalainen taikuri ja koomikko, joka tunnetaan myös magikoomikkona. Hän on voittanut urallaan taikuuden suomenmestaruuksia ja näyttämötaikuuden Pohjoismaiden mestaruuspronssia vuonna 2011. Suomen Taikapiiri palkitsi Leppäsen 2015 Timo Tuomivaara -palkinnolla sinnikkäästä ja määrätietoisesta työstä taikuuden parissa. Leppänen on esiintynyt Suomen lisäksi myös ulkomailla. Vuonna 2021 hän nousi otsikoihin Brasiliassa ja Suomessa kadottamalla hetkeksi Rio De Janeiron Sokeritoppavuoren.
Nicolas de Staël

Nicolas de Staël (5. tammikuuta 1914 – 16. maaliskuuta 1955) oli ranskalais-venäläinen taidemaalari. Hän on abstraktia tyyliä käyttävä impressionisti, joka tunnetaan voimakkaista värien käytöstä ja paksuista öljymaalikerroksista, impastostoista, joita hän teki monesti palettiveistä käyttäen. Hänen aiheitaan olivat maisemat ja asetelmat.
Staël syntyi Pietarissa vuonna 1914 aristokraattiseen perheeseen. Hänen isänsä oli vuonna 1917 keisarin armeijan upseeri. Vuonna 1919 perhe joutui pakenemaan Venäjän vallankumousta Puolaan, jossa hänen vanhempansa kuolivat vuonna 1921. Heidän kuolemansa jälkeen hänet lähetettiin vuonna 1922 kahden sisarensa kanssa Brysseliin, jossa he asuivat venäläisessä perheessä. Hän opiskeli Brysselissä Académie Royale des Beaux-Artsissa arkkitehtuuria ja taidetta. 1930-luvulla hän asui Pariisissa. Hän matkusteli myös paljon Euroopassa. Myöhemmin Pohjois-Afrikassa etsiessään kirkasta valoa hän kohtasi vuonna 1936 Marokossa kumppaninsa Jeannine Guilloun. Vuonna 1939 hän vietti kesän Guilloun serkun Jean Deyrollen kanssa Concarneaussa, ja he kehittivät jälkikubistisen, geometrisen maalaustyylin.
Staël liittyi Ranskan Muukalaislegioonaan alkuvuodesta 1940, mutta se lopetettiin saman vuoden syyskuussa. Sen jälkeen Staël ja Guillou asuivat Nizzassa Vichyn Ranskan alueella natsi-Saksan miehitettyä Ranskan. Hän teki sisustussuunnittelijan töitä vuoteen 1943 asti, jolloin luopui toimeentulon taanneesta työstä. Hän muutti Pariisiin ja ryhtyi täysipäiväiseksi taiteilijaksi. Vuonna 1944 oli Jeanne Bucherin taidegalleriassa Staëlilla uran ensimmäinen näyttely yhdessä César Domelan ja Wassily Kandinskyn kanssa. Samana vuonna Pariisi vapautettiin. He elivät vaikeita aikoja, ja Guillou kuoli 1946. Staël jäi poikapuolen ja tyttövauvan yksinhuoltajaksi.
Staël sairasti masennusta ja teki itsemurhan 41-vuotiaana.
Christian Noël

Christian Noël (s. 13. maaliskuuta 1945) on entinen ranskalainen miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen aseenaan oli floretti.
Noël saavutti florettimiekkailun joukkuekilpailussa mitalin neljissä peräkkäisissä kesäolympialaisissa: kultaa hän voitti Méxicossa 1968 ja sai lisäksi kolme pronssia. Henkilökohtaisessa kilpailussa hän saavutti olympiapronssia Münchenissä 1972. Lisäksi hän sijoittui neljänneksi Méxicossa 1968 ja seitsemänneksi Montréalissa 1976.
Henkilökohtaisen maailmanmestaruuden Noël voitti Göteborgissa 1973 ja Budapestissa 1975.
Claude Arabo

Claude Arabo (3. lokakuuta 1937 Nizza – 3. heinäkuuta 2013) oli ranskalainen miekkailija. Hänen aseenaan oli säilä.
Arabo saavutti säilämiekkailun henkilökohtaisessa kilpailussa olympiahopeaa Tokiossa 1964. Ratkaisevassa ottelussa hän hävisi Unkarin Tibor Pézsalle osumapistein 5–2. Neljä vuotta aiemmin Rooman 1960 olympialaisissa Arabo sijoittui neljänneksi vaikka voittikin kultamitalin lopulta vieneen unkarilaisen Rudolf Kárpátin keskinäisessä ottelussa. Méxicossa 1968 Arabo oli yhdeksäs. Joukkuekilpailussa Arabon edustama Ranskan joukkue sijoittui viidenneksi Roomassa 1960 sekä neljänneksi Tokiossa 1964 ja Méxicossa 1968.
Buenos Airesin maailmanmestaruuskilpailuissa 1962 Arabo saavutti pronssia henkilökohtaisessa kilpailussa, ja myöhemmin kolme pronssia säilän joukkuekilpailussa.
Arabo kuoli 3. heinäkuuta 2013, 75-vuotiaana.
Tibor Pézsa

Tibor Pézsa (s. 15. marraskuuta 1935 Esztergom) on entinen unkarilainen miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen aseenaan oli säilä.
Pézsa voitti säilämiekkailun henkilökohtaisessa kilpailussa olympiakultaa Tokiossa 1964 vaikka hävisikin 19 ottelustaan seitsemän. Joukkuekilpailussa Unkarin joukkue sijoittui viidenneksi. Méxicon 1968 olympialaisissa Pézsa sai pronssia sekä henkilökohtaisessa kilpailussa että joukkuekilpailussa. Vielä Münchenin 1972 olympialaisissa hän sai joukkuekilpailussa pronssia.
Henkilökohtaisen maailmanmestaruuden Pézsa voitti Ankaran MM-kilpailuissa 1970. MM-hopeaa hän sai vuonna 1966 ja MM-pronssia vuonna 1967.
Kuka kukin luulee olevansa

Kuka kukin luulee olevansa on "Kuka kukin on" -tietokirjaa parodioiva teos. Sen ovat toimittaneet Esa Mäkinen ja Mikko Metsämäki ja kustantanut Ajatus Kirjat.
Kirja on julkaistu kahdesti, vuosina 2005 ja 2007.
"Kuka kukin luulee olevansa" esittelee tunnettuja suomalaisia matrikkelimaisesti kahdesta näkökulmasta: mitä he luulevat olevansa ja mitä he todellisuudessa ovat.
"Kuka kukin luulee olevansa '07" sisältää 600 suomalaisjulkkiksen kuvauksen. Kirja on kirjastoissa luokiteltu huumoriksi.
Highway

Highway on Jukka Kuoppamäen vuonna 1973 julkaistu albumi. Se on englanninkielinen versio "Valtatie"-albumista.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Mikko Huhto

Mikko Huhto (s. 23. maaliskuuta 1984 Parainen) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Suomi-sarjajoukkue HC Indians Kaarinassa. Hän toimii joukkueen kapteenina. Huhto on pelannut urallaan aiemmin myös ulkomailla Latvian, Tšekin ja Sveitsin sarjoissa.
Ura.
Seuraura.
Huhto on Turun Palloseuran kasvatti. Hän voitti joukkueessa B-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2001 ja A-nuorten SM-hopeaa vuonna 2002. Huhto toimi kaudella 2003–2004 TPS:n A-nuorten kapteenina ja hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 8+11=19. Huhto jakoi koko A-nuorten SM-liigan puolustajien pistepörssin kahdeksannen sijan neljän muun pelaajan kanssa. Hänellä oli myös TPS:n paras teholukema (+19). Kaudeksi 2004–2005 Huhto siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Kokkolan Hermekseen, jossa tulokaskausi toi 29 runkosarjaottelussa kaksi syöttöpistettä. Hänen kautensa päättyi kuitenkin polven sivusidevammaan tammikuussa 2005.
Kaudeksi 2005–2006 Huhto siirtyi kaksivuotisella sopimuksella TuToon. Hän pelasi joukkueessa lopulta vain viisi ottelua ja siirtyi kesken kauden Forssan Palloseuraan. Loukkaantumisten takia Huhto pelasi kuitenkin TuTossa ja FPS:ssä yhteensä vain 20 runkosarjaottelua tehden niissä kuusi syöttöpistettä. Kaudeksi 2006–2007 hän siirtyi Latvian pääsarjajoukkue DHK Latgalen paitaan. Huhto oli joukkueen tehokkain puolustaja ja kolmanneksi paras pistemies tehoilla 8+20=28, joilla hän jakoi liigan puolustajien pistepörssin viidennen sijan ASK Ogren Petr Chvojkan kanssa. Kaudeksi 2007–2008 Huhto siirtyi Tšekin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 1. Národní Hokejová Ligassa pelaavaan HC Havířoviin, jonka tehokkain puolustaja hän oli tehoilla 4+9=13. Kesken kauden 2008–2009, joulukuussa 2008 Huhto siirtyi sieltä Sveitsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle National League B -joukkue HC Thurgaun riveihin.
Huhto oli kauden 2009–2010 kokonaan pelaamatta, mutta kaudella 2010–2011 hän palasi kaukaloihin turkulaisen III-divisioonajoukkue HC Mean Machinen paidassa. Kaudella 2011–2012 Huhto toimi pelaamisen ohella myös joukkueen päävalmentajana. Kesken kauden hän siirtyi kuitenkin sarjatasoa ylemmäs II-divisioonajoukkue Kaarinan Kiekko-Poikiin. Kaudella 2012–2013 Huhto nousi joukkueen kapteeniksi ja hän oli KaKiPon paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies Topi Taavitsaisen jälkeen tehtyään pelipaikkaansa nähden hurjasti 36 runkosarjaottelussa tehot 16+45=61. Huhto voitti koko II-divisioonan puolustajien piste- ja syöttöpörssin. KaKiPo eteni jokaisella hänen kolmella kaudellaan lohkovoittoon ja Suomi-sarjan karsintoihin, mutta sarjanousu tapahtui lopulta keväällä 2014. Kaudeksi 2014–2015 joukkue lähti Suomi-sarjakauteen uudella HC Indians Kaarina -nimellä.
Maajoukkueura.
Huhto edusti Suomen Mestis-pelaajista koottua B-maajoukkuetta marraskuussa 2004, jolloin joukkue kohtasi Minskissä kahdesti Venäjän alle 20-vuotiaiden maajoukkueen.
Live from Radio City Music Hall

Live from Radio City Music Hall on heavy metal -yhtye Heaven and Hellin (eli Black Sabbath-yhtyeen vuosien 1980-1982 ja 1991-1992 kokoonpanon) vuonna 2007 julkaistu livealbumi. Se nauhoitettiin yhtyeen konsertissa New Yorkin Radio City Music Hallissa 30. maaliskuuta 2007.
Kiertueella yhtye promotoi "The Dio Years"-kokoelmaa, jossa oli materiaalia Dion aikaisilta Sabbath-albumeilta. Kokoonpano käytti nimeä Heaven and Hell väärinkäsitysten välttämiseksi, sillä alkuperäinen Sabbath-kokoonpano oli tehnyt edellisvuosina kiertueita vokalisti Ozzy Osbournen johdolla ja myös valittu vuonna 2006 Rock and Roll Hall of Fameen. Heaven and Hell-yhtyeen oli alun perin tarkoitus tehdä vain yksi kiertue kokoelman promotoimiseksi, mutta hyvän vastaanoton jälkeen yhtye jatkoi toimintaansa aina Dion kuolemaan (2010) saakka. Radio City Music Hallin taltioitu konsertti oli kiertueen alkupäästä. Yhtyeen oli tarkoitus soittaa pidempi setti, mutta New Yorkin kaupungin työntekijöiden liiton säännöt estivät sen. Tämän vuoksi kappale "Ear in the Wall"-kappale jäi pois konsertista.
Albumi julkaistiin alun perin sekä CD- että DVD-formaatissa ja siitä on myös saatavilla kummatkin formaatit sisältävä pakkaus, joka sisältää myös muita oheistuotteita. Vuonna 2008 konsertti julkaistiin editoituna 2LP-versiona ja vuonna 2011 HD-versiona (teräväpiirto) Blu-ray-formaatissa. Alun perin konsertti oli kuvattu HD-tekniikalla, mutta DVD-julkaisuissa kuvanlaatu oli kuitenkin vielä SD-tekniikalla (standardi-laatu) toteutettua.
Randy Turpin

Randolph Adolphus ”Randy” Turpin (7. heinäkuuta 1928 Royal Leamington Spa, Warwickshire, Englanti – 17. toukokuuta 1966) oli englantilainen keskisarjan ammattinyrkkeilijä. Häntä on pidetty yhtenä sarjansa parhaista eurooppalaisista nyrkkeilijöistä kautta aikojen. Hänen lempinimensä oli ”The Leamington Licker”.
Randy Turpin aloitti ammattilaisuransa Lontoossa vuonna 1946. Hän aloitti voitolla Gordon Griffithistä ja takoi 16 voittoa kotimaassaan peräjälkeen kunnes hävisi Albert Finchille.
Randy Turpin sai tunnetuimman saavutuksensa 10. heinäkuuta 1951 voittamalla silloisen maailmanmestarin Sugar Ray Robinsonin pistein 15-eräisessä ottelussa, Turpin kyllä menetti Robinsonille maailmanmestaruutensa takaisin jo 12. syyskuuta samana vuonna.
Turpin palasi vielä kehiin vaihtelevalla, mutta suhteellisen hyvällä menestyksellä. Hänelle kertyi paidattomana 75 ottelua. Näistä 66 hän voitti ja peräti 48 tyrmäyksellä. Hän koki vain kahdeksan tappiota ja yhden ratkaisemattoman.
Randy Turpin teki ampumalla itsemurhan.
Romanssi

Romanssi on kaunokirjallisuuden lajityyppi ja modernin romaanin edeltäjä, joka kuvaa idealisoidun sankarin fantastisia seikkailuja eksoottisessa tai maagisessa miljöössä. Alkuaan romanssilla tarkoitettiin keskiaikaisia seikkailutarinoita sodasta ja rakkaudesta. Uudella ajalla sanalla alettiin viitata keskiajan ritariromantiikasta ammentaviin, näennäishistoriallisiin teoksiin. Vaikutteita otettiin myös antiikin sankaritarinoista ja barokin kirjallisuudesta. Romanssista on johdettu adjektiivi "romanttinen"; ”romanssitarinoita muistuttava”.
Ritariromanssi nousi sydänkeskiajalta lähtien Euroopan suosituimmaksi romanssilajiksi. Aikakauden romanssit ovat yleensä runomuotoisia ja kuvaavat tarunomaisten ritarien seikkailuja. Rakkaus, ritarillisuus ja hovielämä ovat niiden keskeisiä teemoja. Sankarieepoksista romanssit eroavat kuitenkin siinä, että ne keskittyvät sotilaallisten sankaritekojen sijaan hovien ihannoituihin lemmenseikkailuihin (, ). Ritariromansseista ylivoimaisesti tunnetuimpia ovat legendat kuningas Arthurista ja Pyöreän pöydän ritareista. Renessanssiajalla lajityyppi kehittyi proosamuotoiseksi; Miguel de Cervantesin "Don Quijote" (1605–1615) parodioi edeltäneen vuosisadan pitkiä ja mahtipontisia romansseja. Genren aineksia on nähty myös William Shakespearen myöhäiskauden näytelmissä, joissa toistuvat taianomaiset silmänkääntötemput sekä uskomattomat yhteensattumat.
Romanssi käsitettiin 1700-luvulla romaanista erilliseksi genreksi. Englannissa romaani ("novel") tarkoitti aikalaisille tunnistettaviin puitteisiin sijoittuvaa realistista proosaa, joka saattoi pituudeltaan olla vain novellimittainenkin. Romanssi ("romance") taas oli eksoottinen, seikkailullinen ja avoimen sepitteellinen. Toisinaan edellisistä erotettiin vielä historia ("history"), joka saattoi tarkoittaa yhtä lailla tositarinaa kuin myös tositarinana esitettyä, fiktiivistä historiallista kertomusta. Määritelmiä hämärsi se, että kaikkea kaunokirjallisuutta oli tapana markkinoida tositarinoina, ja toisaalta realististakin proosaa saatettiin kuvailla romanssiksi. Jälkimmäinen pätee esimerkiksi Delarivier Manleyn satiiriin "The New Atalantis" (1709), joka kuvaa aikakauden mahtimiesten ja -naisten moraalista rappiota ja väärinkäytöksiä.
Romanssigenreä arvosteltiin usein epäuskottavuudesta ja sen modernisoiduksi versioksi kehittyi 1700-luvun alussa ”lemmenkirjallisuus” ("amatory fiction"), jossa korostuvat yksityiset, henkilökohtaiset ja eroottiset elementit. Vuosisadan lopussa romanssilla saatettiin viitata myös sellaiseen goottilaiseen kauhuun, jonka teksti yhdisteli proosaa ja runoutta. Nykyään romanssin piirteitä esiintyy esimerkiksi fantasia-, tieteis- ja rikoskirjallisuudessa. Puhutaan esimerkiksi planeettaromanssista, joka kuvaa vieraalle planeetalle joutuneen miekkasankarin urotöitä. Lajityypin perusteos on Edgar Rice Burroughsin "Marsin prinsessa" (1912).
Jean Charest

John James Charest, ranskalaisittain Jean Charest (s. 24. kesäkuuta 1958 Sherbrooke, Québec, Kanada) on Quebecin provinssin 29. pääministeri ja hallitsevan Quebecin liberaalipuolueen johtohenkilö. Hän oli aiemmin konservatiivien (Progressive Conservative Party of Canada) johtaja vuosina 1993–1998. 
Koulutukseltaan Charest on juristi. Hän on suorittanut lakitieteen tutkinnon Quebecin yliopistossa. Charest on aviossa Michèle Dionnen kanssa ja heillä on kolme lasta.
Niklas Pokki

Niklas Pokki (s. 27. huhtikuuta 1976 Mänttä) on suomalainen pianisti ja pianopedagogi. Hän on toiminut Mäntän Musiikkijuhlien taiteellisena johtajana vuodesta 1999. Hän on Nuorten pianoakatemia -hankkeen perustajajäsen ja koordinaattori. 
Niklas Pokki toimii Taideyliopiston Sibelius-Akatemian pianomusiikin aineryhmän johtajana ja pianomusiikin lehtorina, erityisalana pianopedagogiikka, ja opettaa Turun Konservatoriossa. Hän on opettanut myös Turun ammattikorkeakoulussa ja Käpylän musiikkiopistossa. Hän on pitänyt Turussa seitsemän lukuvuoden ajan pianonsoiton ammattiopiskelijoille suunnattua ympärivuotista luentosarjaa pianonsoiton harjoittelusta ja opettanut myös prima vista -soittoa. Useat hänen oppilaansa ovat menestyneet kansallisissa ja kansainvälisissä kilpailuissa. Pokki pitää vuosittain useita mestarikursseja, luentoja ja koulutuksia koti- ja ulkomaisissa oppilaitoksissa.
Pokki on esiintynyt omin resitaalein ja kamarimuusikkona Suomessa ja ulkomailla. Hän on esiintynyt muun muassa Baden-Badenin filharmonisen orkesterin, Tallinnan kamariorkesterin sekä useiden suomalaisorkesterien solistina. Hän on kantaesittänyt muun muassa Kalevi Ahon, Jean Sibeliuksen, Osmo-Tapio Räihälän ja Tõnu Kõrvitsin musiikkia sekä soittanut useissa radiokonserteissa (muun muassa YLE, SWR1 ja Eesti Klassikaraadio) sekä tehnyt nauhoituksia Yleisradiolle. Hän toimi yli kymmenen vuoden ajan aktiivisesti pianoduona yhdessä Sonja Fräkin kanssa. Pokin ohjelmisto ulottuu varhaisbarokista uusimpaan musiikkiin, mutta erityisesti hänet tunnetaan vaativan virtuoosimusiikin tulkkina. Hänen levyttämänsä Balakirevin Islamey-fantasia kuullaan suomalaisia nuoria pianisteja esittelevällä levyllä "Danse Infernale".
Pokki on opiskellut muun muassa Carlos Turriagon, Teppo Koiviston ja Matti Raekallion johdolla. Musiikin maisterin tutkintonsa jälkeen hän suoritti Karlsruhen musiikkikorkeakoulussa Saksan korkeimman musiikillisen jatkotutkinnon, Konzertexamenin, professori Carmen Piazzinin oppilaana. Pokki on täydentänyt opintojaan lukuisilla mestarikursseilla. Tärkeimpinä opettajina mainittakoon Emanuel Krasovsky, Erik T. Tawaststjerna, György Sebők, Lev Natochenny ja Sergio Perticaroli. Pokki on suorittanut taiteellisen tohtorintutkinnon Sibelius-Akatemian DocMus-tohtorinkoulutusyksikössä.
Sonja Fräki

Sonja Fräki (s. 11. kesäkuuta 1977 Helsinki) on suomalainen pianisti. 
Ura.
Opinnot ja työ.
Fräki opiskeli Helsingin konservatoriossa 1990–1997 ja Sibelius-Akatemiassa 1997–2003. Hän valmistui musiikin maisteriksi vuonna 2003 opettajanaan Teppo Koivisto. Vuosina 2001–2004 Fräki opiskeli Saksassa Karlsruhessa musiikkikorkeakoulussa (Hochschule für Musik). Siellä hän suoritti vuonna 2004 solistisen Konzertexamen-jatkotutkinnon opettajanaan professori Carmen Piazzini.
Fräki on osallistunut myös useille mestarikursseille, opettajinaan muiden muassa Emanuel Krasovsky, Peter Eicher, Matti Raekallio, Menahem Pressler, Bernard Ringeissen ja Eugen Indjic. Vuonna 2006 Fräki aloitti jatko-opinnot Sibelius-Akatemiassa. 
Fräki työskentelee säestyksen lehtorina musiikkiopisto Juvenaliassa, kamaripianistina Sibelius-Akatemiassa ja opettajana Metropolia-ammattikorkeakoulussa. Syksyyn 2012 saakka hän toimi pianonsoiton lehtorina musiikkiopisto Arkipelagissa ja säestäjänä Turun ammattikorkeakoulussa.
Esiintymiset.
Fräki on esiintynyt solistina useiden orkestereiden kanssa (Turun filharmoninen orkesteri, Sinfonia Lahti, Neue Philharmonie Westfalen, Pomeranian Philharmonic Orchestra, Mikkelin kaupunginorkesteri ja Joensuun kaupunginorkesteri). Hänet tunnetaan myös kokeneena kamarimuusikkona. Ulkomailla Fräki on konsertoinut muun muassa Ruotsissa, Saksassa, Alankomaissa, Italiassa, Portugalissa ja Venäjällä.
Fräki on esiintynyt muun muassa Mäntän Musiikkijuhlilla, Kallio-Kuninkalan musiikkifestivaalilla, Nauvon kamarimusiikkipäivillä, Kemiönsaaren musiikkijuhlilla, Pianoaura-festivaalilla sekä Lieksan Vaskiviikoilla. Hän esiintyy säännöllisesti yhdessä pianisti Niklas Pokin kanssa pianoduona sekä muun muassa viulisti Annemarie Åströmin ja Zagros Ensemblen kanssa.
Fräki on julkaissut oman soololevyn Schubert-Liszt keväällä 2013 Pilfink Records -levymerkille. Lisäksi hän on tehnyt useita nauhoituksia Yleisradiolle.
Kilpailut ja tunnustukset.
Vuonna 1998 Fräki palkittiin Paderewski-kilpailussa Puolassa. Vuonna 2003 hän sai neljännen palkinnon kansainvälisessä Franz Schubert -pianokilpailussa Dortmundissa Saksassa. Fräki palkittiin kansainvälisessä Maj Lind -pianokilpailussa Helsingissä vuonna 2007. Vuonna 2008 hän sijoittui kolmanneksi Wrocławissa Puolan kansainvälisessä Franz Liszt -pianokilpailussa.
Fräki on saavuttanut välieräpaikan muun muassa Valencian José Iturbi -pianokilpailussa, Ateenan Maria Callas Grand Prix´ssä ja Darmstadtin Chopin-kilpailussa. Hänelle myönnettiin 2003 Karlsruhen musiikkikorkeakoulun DAAD-palkinto. Marraskuussa 2004 hän soitti ensikonserttinsa Sibelius-Akatemian konserttisarjassa.
Bristolin ulosteskaala

Bristolin ulosteskaala () on tohtori K. Heringin Bristolin yliopistossa kehittämä malli, jota käytetään ulostetyyppien erittelemiseen..
Malli on tarkoitettu ihmisen ulosteen analysointiin. Ulosteen muoto ja tyyppi vaihtelevat sen mukaan, kuinka kauan se viipyy paksusuolessa.
Tyypit.
Tyypit 1 ja 2 ovat merkkejä ummetuksesta. Tyypit 3 ja 4 ovat normaaleja, 5 ja 6 merkitsevät laksatiivisia oireita. Tyyppi 7 on ripulia.
We Are the Strange

We Are the Strange on nimimerkki M dot Strangen ohjaama, tuottama, käsikirjoittama ja animoima elokuva. Elokuvassa on käytetty yksilöllistä animaatiotyyliä, jossa on yhdistetty stop motion, CG artwork ja Chroma key -efektit. Elokuvan ensi-ilta oli 19. tammikuuta 2007 Sundance-elokuvafestivaalilla. "We Are the Strangen" mainoslauseena käytettiin lausahdusta: ”"Monsterit Oy" kohtaa "Painajainen ennen joulua" -elokuvan japanilaisen retrovideopelin sisällä".
"We Are the Strange" on M dot Strangen mukaan ensimmäinen elokuva, joka on tyyliltään "Str8nime", mikä on sekoitus sanoja ”Strange”, ”8-Bit” ja ”Anime”. Elokuvassa on runsaasti Nintendo Entertainment System -pelikonsolin pelejä muistuttavaa tyyliä ja elokuvan hahmoissa, kuten päähahmo Bluessa, on havaittavissa japanilaisten anime-elokuvien vaikutus.
Elokuvaan on saatavilla 7 erilaista soundtrackia (joiden lisäksi myös tekijän kommenttiraita), mukaan luettuna Noise Inc. -soundtrack.
YouTubessa esitettiin traileri "We Are the Strangesta", jonka alussa soi remix t.A.T.u:n kappaleesta ”30 Minutes”. Kappaleesta teki ensimmäisenä vanhaa tietokonepeliä muistuttavan version YERZMYEY AY-RIDERS -yhtyeestä. Lauluraidan sisältävän remixin ”30 Minut – ZX Spectrum Mix” teki Carl/Micromusic vuonna 2003. Virallisessa trailerissa soi puolestaan uusi versio Konamin videopelistä "Dream penguin Adventure (Yume Penguin Monogatari)". 
Juoni.
"We Are the Strange" keskittyy kahteen vastakohtaiseen hylkiöön, jotka joutuvat taistelemaan henkiinjäämisestään vaarallisessa fantasiamaailmassa. He ovat kiusaamisen kohteeksi joutunut nainen Blue ja nukke nimeltään eMMM. Blue seuraa eMMM-nukkea Stopmo Cityyn etsimään tämän unelmia vastaavaa jäätelöannosta, mutta he joutuvatkin keskelle omituisten hirviöiden taistelukenttää. Heidän avukseen ilmestyy sankari nimeltään Rain.
Julkaisu.
M dot Strange halusi julkaista elokuvan näytettäväksi mieluummin Internetissä kuin elokuvateattereissa. Elokuva valmistui Sundance-elokuvafestivaaleille ja se julkaistiin Internetistä ladattavassa muodossa sekä kahden DVD-levyn painoksena elokuussa 2007. M dot Stange on ladannut elokuvan myös YouTube-sivustolle katsottavaksi. Myöhemmin YouTubeen tulivat myös viralliset fanien tekemät eri kielille käännetyt tekstitysversiot, joissa oli mukana myös elokuva suomeksi tekstitettynä.
Torrent-sivustoilla on julkaistu versio elokuvasta, joka sisältää YouTube-videon jossa M Dot Strange kertoo sen olevan ”torrentrical release” (sanaleikki, jossa on yhdistetty sanat "theatrical" ja "torrent"). Tämä versio on saanut lisää katsojia elokuvalle ja lisännyt siten myös DVD-julkaisun myyntiä.
Ruslan Hontšarov

 Ruslan Mykolajovytš Hontšarov (; s. 2. tammikuuta, 1973 Odessa) on ukrainalainen taitoluistelija ja viisinkertainen arvokisamitalisti, joka kilpaili jäätanssissa parinaan Olena Hrušyna. Hontšarovin suurin saavutus on olympiapronssi Torinosta 2006, ja hänen muita arvokisamitalejaan ovat kaksi EM-hopeaa 2005 ja 2006, EM-pronssi 2004, ja MM-pronssi vuodelta 2005. Hontšarov on ollut hänen parinaan 1985 lähtien.
Vincent Defrasne

Vincent Defrasne (s. 9. maaliskuuta 1977) on ranskalainen uransa lopettanut ampumahiihtäjä, olympiavoittaja, ja moninkertainen arvokisamitalisti. 
Defrasne voitti yllättäen olympiakultaa takaa-ajosta Torinossa 2006, jossa hän yllätti 2002 kultaa vieneen Norjan Ole Einar Björndalenin. Defrasne kertoi kilpailun jälkeen että "en olisi unissakaan osannut haaveilla voitosta". Lisäksi hän voitti pronssin viestistä ja 2002 myös viestipronssia. Hänellä on kuusi MM-mitalia, joista kaksi on kultaista, yksi hopeinen ja kolme pronssista.
Maailmancupissa Defrasne on voittanut kauden 2007–2008 jälkeen kolme osakilpailua, ollut kolme kertaa toinen ja kolmesti kolmas. Kauden 2005–2006 kokonaispisteissä hän sijoittui kuudenneksi.
Saavutuksia.
Talviolympialaiset
MM-kilpailut