Madhhab

Maḏhab eli madhhab (, mon. , "maḏāhib") tarkoittaa islamilaisen lain eli "šarian" koulukuntaa. Kaikki nykyiset "madhabit" muodostuivat jo keskiajalla. Koulukunnilla on islamissa suuri merkitys, sillä pyhä laki muodostaa islaminuskon ytimen ja ohjaa tavallisen muslimin elämää pieniä yksityiskohtia myöten. Lakikoulukunnat syntyivät keskiajalla islamilaisessa abbasidikalifaatissa ratkaisuna lainsäädännön ja oikeudenkäytön kysymyksiin. Lait saivat uskonnollisen luonteen ja tuomiovalta kuului uskonnollisille tuomareille "(qadi)." 
Islamilaiset lakikoulukunnat eroavat toisistaan lakien tulkinnassa, mutta ne voivat erota myös siinä, mitä tekstejä ne hyväksyvät islamiin pyhiksi kirjoituksiksi. Uskonnollinen laki kehittyi islamissa maantieteelliseltä pohjalta eri suuntiin, sillä se nojautui osittain myös paikallisiin tapoihin. Myös nykyisin "madhabeilla" voi erottaa omat hallitsevat alueensa. 
Nykyään islamin piirissä hyväksyttyjä "madhabeja" on kahdeksan. Jos koulukunta sammuu, se menettää asemansa eikä sitä voi uudelleen herättää henkiin. Sunni-islamissa on nykypäiviin säilynyt neljä "madhabia", mutta ennen vuotta 1300 niitä oli vielä seitsemän. Näitä neljää "madhabia" pidetään sunnalaisuudessa keskenään tasa-arvoisina. Viides suuri lakikoulukunta on šiialainen "ja'fari." Niiden lisäksi oikeauskoisina pidetään kolmea pienempää "madhabia." 
Lakikoulukunnat.
Seuraavat neljä ovat suuria sunnalaisia koulukuntia:
Noin 75 % näiden sunnikoulukuntien lakimääräyksistä on kaikille neljälle yhteisiä. Viides suuri lakikoulukunta on šiialainen, mutta sekin jakaa useimmat sunnalaisten "madhabien" lakimääräyksistä: 
Näiden lisäksi Ammanin julistus vuodelta 2004 hyväksyy islamilaisiksi lakikoulukunniksi seuraavat kolme pienempää "madhabia": 
Koulukuntien synty.
Islamilaisen lain eri koulukunnat syntyivät 700-luvun lopulta alkaen abbasidien noustua hallitsijoiksi. Ne edustivat islamin uutta kehitysvaihetta, jossa koko Jumalan laki johdettiin profeetta Muhammedista, joko hänen ilmoituksistaan (Koraani) tai hänen esikuvastaan "(sunna)," mistä "hadithit" kertovat. Paikalliseen oikeudenkäyttöön perustuvat traditiot alkoivat keräytyä lakikoulukunniksi, jotka ryhmittyivät jonkin auktoriteetin nimen ympärille. 
Koulukunnat syntyivät alueelliselta pohjalta. Damaskos, Kufa, Basra ja Medina kehittivät kukin omat traditionsa. Basran ainoa myöhempiin aikoihin säilynyt koulukunta olivat ibadiitit. Kufassa sai alkunsa hanafi-koulukunta, mutta myös useat shiilaiset suuntaukset, kuten imamit, zaydit ja ismailiitit. Medinaan on sijoitettu malikiittien sekä shafi'i-koulukunnan alkuvaiheet. Suurista koulukunnista hanbali on myöhäisin ja liittyy Medinan traditioon. 900-luvun loppuun mennessä neljä suurta sunnikoulukuntaa olivat siinä määrin vakiinnuttaneet asemansa, että uusia lakikoulukuntia ei enää syntynyt uudella tuhatluvulla. Yleisten lakiperiaatteiden kehitys oli näin päättynyt, vaikka lain tulkitseminen luonnollisesti jatkui. 
Islamin lakikoulukunnat nojautuvat Koraaniin ja profeetta Muhammedista kertovaan "hadith"-kirjallisuuteen, jonka pohjalta ne tulkitsevat ihmiskunnalle annettua Jumalan ikuista lakia eli šariaa. Lukumäärältään tuhansiin nousseet "hadith"-kertomukset koottiin kokoelmiksi, joiden joukossa sunnalaisuus hyväksyy tärkeimmäksi niin sanotut kuusi kirjaa ("kutub al-sittah"). Myös šiialaisuus hyväksyy nämä kirjat siinä määrin kuin ne eivät ole ristiriidassa šiialaisen perinteen kanssa. Eri koulukunnat painottavat hieman eri tavalla näitä kokoelmia, mikä aiheuttaa eroja laintulkinnassa, sillä "hadith"-kertomuksissa on paljon ristiriitaisia tietoja.
Imaami Shafi’i loi 800-luvulla opin, jonka mukaan kelvollisen "hadithin" piti aina sisältää todistajaketju ("isnad"), joka johti Muhammediin itseensä. Useiden lakikoulukuntien synty johtui kalifaatin laajuudesta 700-luvulla. Tämä johti paikallisten käytäntöjen kirjaamiseen lakiteksteihin. Joseph Schachtin mukaan haditheihin liitetyt pitkät todistajaketjut olivat todellisuudessa keksittyjä, eikä yhtään kiistattomasti Muhammediin johtavaa ketjua ollut olemassa. Schacht havaitsi, että mitä myöhemmin "hadith" oli kirjattu, sitä useammin siihen liitetty nimiketju päätyi Muhammediin asti. Näin "hadithille" haettiin suurempaa arvovaltaa.
Suuret lakikoulukunnat.
Hanafi.
Irakissa vallinnut Kufan koulukunta kehittyi Abu Hanifan mukaan nimetyksi "hanafi"-koulukunnaksi, joka levisi Irakin lisäksi Syyriaan, Afganistaniin, Intiaan ja Keski-Aasiaan. Siitä tuli vallitseva koulukunta Seldžukkien valtakunnassa ja Osmanien valtakunnassa.
Maliki.
"Maliki"-koulukunta otti ohjenuorakseen Malikin kirjoittaman teoksen "Muwatta." Koulukunnan syntysijoja olivat Medina ja Egypti, mistä se levisi Pohjois-Afrikkaan ja Espanjaan.
Shafi'i.
"Shafi'i"-koulukunta sai alkunsa Kairossa, missä al-Shafi’i eli viimeiset vuotensa. Koulukunta levisi Egyptiin, Hijaziin, ja Itä-Afrikkaan, kuten Somaliaan. Koulukunta levisi myös Irakiin ja sen kannattajia ovat melkein kaikki muslimit Indonesiassa, Malesiassa ja muualla Kaakkois-Aasiassa.
Hanbali.
"Hanbali"-koulukunta ei muiden tavoin levinnyt määrätylle alueelle, vaan sai kannattajia eri puolilta, kuten Bagdadissa, joka oli ibn Hanbalin kotikaupunki. 1300-luvulta lähtien koulukunta näytti vähitellen katoavan, mutta elpyi uudelleen 1700-luvulla puritaanisena wahhabilaisena liikkeenä. Tämän liikkeen perustaja oli al-Wahhab (k. 1787). Koulukunnan tärkein alue on nykyisin Saudi-Arabia.
Pienet lakikoulukunnat.
Zaidilaisuus.
Zaidilaisuus on islamin šiialaisuuden suuntaus. Zaidilaiset erkanivat šiialaisten pääsuuntauksesta kaksitoistašiialaisuudesta, koska he olivat eri mieltä viidennestä imaamista, joka on zaidilaisten mukaan Zayd ibn Ali, kun taas pääsuuntaus pitää viidentenä imaamina hänen veljeään Muhammad al-Baqiria. Zaidilaisuutta esiintyy Pohjois-Jemenissä. Noin kolmannes jemeniläisistä on zaideja.
Ibadilaisuus.
Ibadilaisuus on ikivanha islamin suuntaus, jolla on vajaat kolme miljoonaa kannattajaa. Heistä valtaosa asuu Omanissa, jonka väestöstä he muodostavat eri lähteiden mukaan 45–75 %. Libyassa on 300 000–400 000 ibadiittia ja heitä asuu myös Afrikan itärannikolla, etenkin Sansibarissa, joka kuului Omanin sulttaanikuntaan 1600-luvulta 1800-luvulle.
Ibadiitit eivät ole sunneja eivätkä šiioja vaan muodostavat oman ryhmänsä islamin sisällä. Erot uskonnossa ovat kuitenkin pieniä. Ibadiitit nojautuvat Koraaniin ja "haditheihin," mutta heidän "hadith-"kokoelmansa ovat suppeampia kuin sunneilla. He jakavat 800-luvun mutazaliittien käsityksen siitä, että Koraani on luotu, kun taas muut muslimit pitävät sitä luomattomana. Ibadiittien johtaja on imaami, jonka uskonoppineet valitsevat. Ibadiitit eivät tunnusta oppia yhdestä ainoasta kalifaatista vaan pitävät kiinni oikeudesta valita oma johtajansa. Tämä itsenäisyyden korostus lienee tärkein erottava tekijä. Nykyään ibadiitit ovat opillisesti lähellä sunnalaisuutta. 
Thahiri.
Thahiri () on 800-luvulla syntynyt lakikoulu, jonka perustaja oli Dawud al-Thahiri. Sille on ominaista kirjaimellinen lain tulkinta, jossa tilaa tulkinnalle on mahdollisimman vähän. Koulukunta hylkäsi sen takia myös analogisen päättelyn ("qiyyas"). Koulukunta esiintyi Córdoban kalifaatissa, katosi almoravidien myötä, ja elpyi uudelleen 1900-luvulla. Salafistien ajattelussa on jälkiä tästä ajattelusta, jossa profeetan "sunna" nousi tärkeään asemaan. Vaatimalla paluuta suoraan Koraaniin ja sunnaan liike edustaa radikaalia tulkintaa, joka haluaa sysätä syrjään klassisen ajattelun. Thahiri-koulukunnan on toisinaan katsottu joutuneen islamin ulkopuolelle, koska se on hylännyt analogisen päättelyn, mutta Ammanin sopimuksessa se hyväksyttiin islamilaiseksi.""