The Analysis of the Self

The Analysis of the Self on itävaltalais-amerikkalaisen psykoanalyytikon Heinz Kohutin ensimmäinen monografia, joka julkaistiin vuonna 1971. Hänen elämäkerturinsa Charles B. Strozier on luonnehtinut sitä mestariteokseksi.
Kohut kirjoitti teoksen ollessaan jo lähestymässä 60:tta ikävuottaan 1960-luvun lopulla. Hän lähetti valmiin käsikirjoituksen kustantajalleen keväällä 1970. Kyseessä on freudilaisen egopsykologian viitekehyksessä kirjoitettu teos, jossa hän luopuu viettiteoriasta ja tarkastelee narsismia monesta eri näkökulmasta. Hän avaa uuden näkökulman ihmisen kehitykseen ja tekee oidipuskompleksista irrelevantin. Hän esittelee kliinisiä ideoita, joiden avulla voi hoitaa paljon pahemmin häiriintyneitä potilaita, kuin mikä oli klassisen psykoanalyysin puitteissa mahdollista.
Kohut käsittelee teoksessaan uutta potilastyyppiä, narsistisesti häiriintyneitä potilaita, tai vähintäänkin kyseessä oli vanha potilaiden kategoria, jota ei aiemmin ollut kyetty hoitamaan psykoanalyysin puitteissa ja joka nyt nähtiin erilaisessa valossa.
Teos jakautuu kolmeen osaan, joita edeltää yhteenvedonomainen johdanto. Johdannon Kohut kirjoitti viimeisenä, saatuaan nuoremmilta analyytikoilta kommentteja, että teoksen alussa olisi hyvä olla tiivistelmä koko teoksesta.
Teos käsittelee ns. narsistisia transferensseja. Osassa I käsitellään idealisoivaa, analyytikkoon kohdistuvaa transferenssia, joka syntyy, kun potilaan ns. omnipotentti objekti tulee aktivoiduksi analyysin puitteissa. Osassa II käsitellään ns. peilitransferensseja, jotka syntyvät silloin, kun potilaassa aktivoituu grandiooseja tunteita ja niiden mukana peilitransferenssi jossain sen kolmesta esiintymismuodosta. Kolmannessa osassa käsitellään kliinisiä ja teknisiä ongelmia, joita esiintyy narsististen transferenssien kohdalla. Ennen Kohutia ei kukaan ollut hahmottanut analyysipotilaitten narsistisia asenteita ja ongelmia tällaisten käsitteiden avulla.
Kohutin teoria on yhtälailla fenomenologinen kuin kehityspsykologinen katsanto. Sen tavoitteena on esittää, miten narsismi muodostaa oman kehityslinjansa, joka on eri asia kuin perinteinen freudilainen käsitys objektirakkauden kehityksestä. Kohut esittää, että narsismin kehityslinja on rinnakkainen objektirakkauden kehityslinjalle, mutta tämä on vain silmänlumetta, jonka tarkoituksena oli rauhoittaa ortodoksianalyytikkoja, jotka muussa tapauksessa olisivat nousseet takajaloilleen.
"Analysiksella" on sama merkitys narsismille kuin mikä Sigmund Freudin "Unien tulkinnalla" oli tiedostamattomalle. ”Tässä teoksessa luodaan ajatus ihmisen itsestä erillisenä, holistisena käsitteenä, joka on relevantti meidän aikamme psykologisessa diskurssissa. Vietit ja vaistot katoavat taka-alalle, kun Kohut käsittelee ihmisiä ihmisinä pikemminkin kuin viettiensä tahdottomina uhreina”, kirjoittaa Kohutin elämäkerturi Charles B. Strozier. Teoksesta nousee käytäntö, jossa analyytikko osallistuu emotionaalisesti potilaan elämään. Kohutin teoria taas on joustava ja avoin jatkokehittelyille, ja se on vuorovaikutteinen ja empaattinen.
Kohut on kiinnostunut siitä, millä tavalla me olemme suhteissa toisten ihmisten kanssa, eikä pelkästään siitä, onko tällaista suhdetta joidenkin ihmisten kohdalla olemassa vai ei. Tämä on eräs hänen keskeisimpiä kontribuutioitaan psykoanalyysille. Kohutin tärkein ajatus lienee, että mitään ihmisen itseä ei ole olemassa muualla kuin ihmissuhteiden muodostamassa kontekstissa. Ihminen käyttää muita ihmisiä luodakseen itseksi kutsutun psyykkisen struktuuriston, ja osana tätä prosessia kehittyvä ihminen kokee muut ihmiset osaksi itseään. Tätä tarkoitetaan termillä ”selfobjekti”. Ihmisen kehityksen päämäärässä, silloin kun ihminen on valmiiksi kehittynyt, ei ole olemassa mitään autonomiaa tai erillisyyttä, vaan yhä syvällisempää yhteyttä toisten ihmisten kanssa. Ihmisellä on aina tarve omata selfobjekteja ja olla kompleksisissa suhteissa heidän kanssaan.
Kohutin narsistisesti häiriintyneet potilaat kärsivät ihmissuhteista, joissa objektit on katektoitu arkaaisella narsistisella libidolla, ja sen vuoksi nämä objektit koetaan osana omaa itseä. Nämä potilaat ovat juuttuneet kiinni arkaaiseen kehitysvaiheeseen, ja sitä kautta arkaaisiin itsen konfiguraatioihin, mutta tärkeää on myös se, että häiriöihin liittyy mahdollisuus kehitykseen ja näin ollen myös parantumiseen.
Narsistiset potilaat kertovat usein tyhjyyden ja masentuneisuuden tunteista, jotka helpottavat, kun narsistinen transferenssi on muodostunut. Kun transferenssisuhteeseen tulee katkoksia, potilaat tuntevat olonsa epätodelliseksi ja tylsistyneeksi, ja heillä esiintyy hypokondrisia pelkoja, ja heidän energisyytensä on yleisesti ottaen kadoksissa. Potilaiden keskeinen ongelma on heidän itsetunnossaan, joka on joko huono tai ailahtelevainen, ja he ovat erittäin haavoittuvaisia ja ärsyyntyvät helposti.
Narsistiset transferenssit ovat lapsuuden pieleen menneiden ihmissuhteiden uusia ilmentymiä. Grandioosin itsen kohdalla itseen kohdistuva asenne on sisällöltään ”minä olen täydellinen”, kun taas idealisoidun vanhemman imagon kohdalla asenne on ”sinä olet täydellinen, mutta minä olen osa sinua”. Asenteet esiintyvät lapsilla ja analyysipotilailla, kun he ovat saavuttaneet koheesiivisen itsen tason. Suotuisan kehityksen myötä grandioosiudesta kehittyvät aikuisen ihmisen ambitiot ja idealisoivasta asenteesta ihmisen syvimmät arvot eli ideaalit, joita vastaan arvioimme itseämme ja joilta odotamme ohjausta ja suuntaa toiminnallemme. Lapsuudessa koetut traumat häiritsevät kehityksen tapahtumista, jolloin nämä konfiguraatiot eivät voi integroitua osaksi persoonallisuutta, vaan ne vajoavat torjuttuun tilaan, jolloin niihin sitoutunut energia ei ole persoonallisuuden käytössä. Tästä seuraa huono itsetunto. Nämä vahingoittuneet itsen struktuurit mobilisoituvat selfobjektitransferensseissa ja tulevat muuntavan sisäistämisen piiriin ja analyysin myötä ennen pitkää tuottavat ihmiselle terveemmän itsetunnon.
Lapsen kehitys kohti aikuisuutta ja analyysipotilaan parantuminen tapahtuvat optimaalisen turhautumisen ja muuntavan sisäistämisen prosessien kautta, vähä vähältä. Idealisoivan transferenssin kohdalla potilas vähitellen vetää idealisoivaa asennettaan pois analyytikosta, jolloin syntyy uusia psyykkisiä struktuureja ja funktioita.
"The Analysis of the Self" on kirjoitettu viettiteorian kielellä. ”Itse asiassa Kohutin teoria perustuu niin läpikotaisin viettiteoriaan, että se näyttää jopa vaativan sitä perustakseen. Anna Freudista, Heinz Hartmannista, Kurt Eisslerista ja monista muista alan johtohahmoista, ja ehdottomasti Kohutista itsestään näytti siltä, että viettiteoria oli näin noussut aivan uudelle hienostuneisuuden tasolle,” kirjoittaa Strozier, mutta hän sanoo sitten, että teos
Strozier kirjoittaa lisäksi, että
Vastakkaiset näkemykset.
Otto Kernberg on Kohutin tavoin merkittävä psykoanalyytikko, joka on tutkinut narsistisia, rajatilaisia ja psykoottisia häiriöitä. Heidän teoriansa eroavat merkittävästi: Kohutin Self psychology painottaa minän eheyttä ja itsensä ilmaisemista, kun taas Kernberg pysyi uskollisena freudilaiselle metapsykologialle, keskittyen sisäisiin ristiriitoihin rakkauden ja aggression välillä.
Molemmat pitävät toistensa lähestymistapoja puutteellisina. Kohutin mukaan Kernbergin tulkitseva tyyli koetaan narsistisesti haavoittuvien potilaiden taholta hyökkäyksenä, mikä voi pahentaa heidän oireitaan. Kernberg puolestaan näkee Kohutin empaattisen otteen liian myötäsukaisena, mikä tukee potilaan harhakuvia eikä edistä todellista muutosta.