tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
IRBM

IRBM () on keskipitkän matkan ballistinen ohjus. Sen kantomatka on 2 400–6 000 kilometriä. Useasti sekä IRBM- että MRBM-ohjuksia sanotaan yhdessä keskimatkan ohjuksiksi.
Keskimatkan ohjukset ovat olennaisia jonkin maailmankolkan voimatasapainon kannalta. Esimerkiksi Intian Agni-ohjus kantaa vain Pakistaniin ja Kiinaan. Näin ollen Intia uhkaa Kiinaa ja Kiina Intiaa omilla keskimatkan ohjuksilla.
1980-luvulla tyypillinen keskipitkän matkan ohjus oli Neuvostoliiton SS-20 eli RT-12M Pioneer. Monet sukellusveneestä laukaistavat ohjukset ovat olleet kantamaltaan keskimatkan ohjuksia vastaavia.
Vuonna 1987 solmittiin INF-sopimus, joka kielsi maasta laukaistavan keskimatkan ja keskipitkän matkan ballistisen ohjukset Neuvostoliitolta ja Yhdysvalloilta Euroopassa. Ranskalla oli käytössä siilosta laukaistava S3 IRBM-ohjus vuoteen 1996, jolloin se poistettiin käytöstä ja Ranskan ydinpelote jäi SLBM-ohjusten ja lentokoneista pudotettavien ydinpommien (AN-22 ja AN-52) varaan.
Temppeli

Temppeli eli pyhäkkö on tavallisesti jollekin jumaluudelle pyhitetty rakennus uskonnollisen palvonnan harjoittamista varten. Temppeli on paikka riittien suorittamiseen, kuten rukoiluun tai uhrauksiin. 
Useimmissa uskonnoissa on jonkinlaisia temppeleiksi katsottavia rakennuksia. Eri kulttuuripiireissä ja uskontoperinteissä on pyhille rakennuksille annettu omia nimityksiä, kuten kristinuskon kirkko, juutalaisten synagoga ja islamin moskeija.
Kreikkalais-roomalaiset temppelit.
Antiikin Kreikan ja Rooman temppelit olivat jumalien tyyssijoja, jonne pääsy oli pääsääntöisesti vain papeilla tai papittarilla ja auguureilla. Uhraaminen ja muut toimitukset suoritettiin ulkoilmassa ja yhteisön jäsenet seurasivat menoja pihamaalla.
Kreikkalainen temppeli oli yksinkertainen suorakaide, jonka sisällä oli karu ydinrakennus. 500-luvulta eaa. alkaen suurten temppelien ydinrakennuksen ympärille rakennettiin pylväskäytävä. Temppelin jumalankuva seisoi ydinhuoneen takaosassa vastapäätä sisäänkäyntiä. Temppeliä ympäröi pyhitetty alue, jonne kulku kävi usein pylväiden koristaman portin kautta. Alttari oli sijoitettu ulos itä-länsisuunnassa temppeliin nähden.
Roomalaiset temppelit muistuttivat monessa suhteessa kreikkalaisia, mutta varsinkin keisariajalla vallitseva tyyli oli mahtipontinen korinttilainen tyyli, kun taas Kreikassa suosittiin jykevää doorilaista ja hienostunutta joonialaista tyyliä. Roomalainen temppeli sijaitsi ympäristöä korkeammalla "podiumilla", jonne noustiin jyrkkiä portaita pitkin. Julkisivua koristi portiikki ja massiivinen päätykolmio friiseineen. Roomalaisten kehittynyt holvaustekniikka mahdollisti suurten katettujen tilojen rakentamisen, jolloin sisätilan merkitys korostui, mikä näkyy parhaiten Pantheonin temppelissä. Useimmat roomalaiset temppelit olivat kuitenkin kansalaisilta suljettuja arvoesineiden tai vanhan kreikkalaisen kuvanveistotaiteen säilytyspaikkoja.
Juutalaisuuden temppeli.
Juutalaisuudessa oli vain yksi temppelin asemassa ollut rakennus, Jerusalemin temppeli. Raamatun Vanhassa testamentissa on kuvattu Salomon temppeli, mutta siitä ei ole löydetty jäänteitä. Niin kutsuttu Jerusalemin toinen temppeli rakennettiin mahdollisesti 400-luvun loppupuolella eaa. Roomalaisajalla rakennettiin Jerusalemin kolmas temppeli eli Herodeksen temppeli.
Islamin moskeijat.
Muslimien pyhäkköä kutsutaan moskeijaksi. Moskeijalle on tyypillistä korkea ja kapea torni, minareetti. Minareetista "muessin" ilmoittaa, kun rukoushetki lähestyy. Moskeijassa ei ole kuvia, koska islam kieltää kuvainpalvonnan. Sen sijaan moskeija on koristeltu ei-esittävillä kuvioilla, arabeskeilla. Moskeijaan astuttaessa jalkineet on riisuttava. Moniin moskeijoihin ei päästetä muita kuin muslimeja. 
Moskeijoiden arkkitehtuurin kehitykseen vaikutti paljon Konstantinopolin valloitus 1453. Ottomaanien valtakunnassa jatkettiin bysanttilaista arkkitehtuuriperinnettä valloittajan tunnustaman islamin hengessä. Moskeijaksi muutettu Hagia Sofia toimi esikuvana Sinanin suunnittelemalle Suleimanin moskeijalle ja myöhemmälle Siniselle moskeijalle.
Mormonitemppelit.
Temppelit ovat olleet osa Myöhempien aikojen pyhien liikkeen uskonnonharjoitusta aina 1830-luvulta asti.
MRBM

MRBM (lyhenne sanoista "medium-range ballistic missile") on keskimatkan ballistinen ohjus. Sen kantama on 1 000–3 000 kilometriä. MRBM- ja IRBM-ohjuksia sanotaan yhdessä useasti keskimatkan ohjuksiksi. Ohjuksella on tyypillisesti alueellista strategista merkitystä, esimerkiksi Pakistanin Ghauri-ohjukset lukeutuvat tähän ryhmään, kuten myös Intian Agni-II ja Kiinan DF-21 eli CSS-5. Iranin Shahab-3 ja Sejil ovat keskimatkan ohjuksia. MRBM-ohjukset poistettiin Euroopasta, koska 1987 solmittiin ne kieltävä INF-sopimus. Niitä on edelleen Israelilla, Pohjois-Korealla, Saudi-Arabialla, Kiinalla, Intialla, Pakistanilla ja Iranilla.
Orgiat

Orgiat (kr. "orgia") olivat antiikin Kreikassa Dionysos-jumalan ekstaattisia ja mystisiä palvontamenoja. Roomassa vastaavia olivat Bacchukselle omistetut juhlat eli bakkanaalit.
Nykykielessä orgioilla tarkoitetaan yleensä mitä tahansa hillittömiä juhlia, joihin kuuluu etenkin seksin harrastaminen tai hurjat juomingit.
SRBM

SRBM (engl. "short-range ballistic missile") on lyhyen matkan ballistinen ohjus, joka kantaa alle 800 kilometriä. Varhaisimmat V-2-ohjukset lukeutuivat tähän luokkaan.
Alle 200 km:n kantaman lyhyen matkan ohjuksista käytetään englanninkielistä lyhennettä BRBM ("battlefield-range ballistic missile" "taistelukentän ballistinen ohjus").
Tuhka

Tuhka on orgaanisten aineiden, varsinkin kasvi- ja eläinsolukkojen mutta myös kivihiilen palaessa jäljelle jäävä jauhemainen palamisjäännös.
Puun tuhkaa voidaan käyttää lannoitteena. Sitä vastoin kivihiilen tuhka on kasveille myrkyllistä.
Myös vulkaanista tuhkaa kutsutaan tuhkaksi, mutta se koostuu kivi- ja lasihiukkasista, ei orgaanisista palamisjäänteistä. Tulivuoren tuhkasta syntynyttä kiveä sanotaan tuffiksi.
Koostumus.
Kasvien tuhka sisältää kaliumin, natriumin, kalsiumin, magnesiumin ja raudan silikaatteja, fosfaatteja, sulfaatteja ja karbonaatteja.
Puun palaessa tuhkaa muodostuu puulajista riippuen 0,43–1,82 prosenttia puun painosta.
Puun tuhkan koostumus riippuu myös palamis­lämpö­tilasta. Jos lämpötila on noin 600 °C, tuhka sisältää runsaasti kalium- ja kalsiumkarbonaattia. Jos se on merkittävästi korkeampi, jopa 1 400 °C, tuhka sisältää näiden sijasta pääasiassa kalium- ja kalsiumoksidia, sillä tarpeeksi korkeassa lämpötilassa karbonaatit hajoavat vastaaviksi oksideiksi sekä hiilidioksidiksi, joka kaasu­maisena aineena poistuu ilmaan. Lisäksi eräät tuhkan ainekset poistuvat korkeissa lämpö­tiloissa toisia herkemmin "lentotuhkana" savun mukana ilmaan, mikä sekin vaikuttaa osaltaan tuhkan koostumukseen.
Tärkeimpiä kasvien tarvitsemia ravinteita eri puiden sekä kivihiilen tuhka sisältää tyypillisesti seuraavina pitoisuuksina, prosentteina:
Vähäisessä määrin puun tuhka sisältää monia muitakin alkuaineita kuten rautaa, mangaania, booria, kuparia ja sinkkiä, usein myös raskas­metalleja. Typpeä tuhka ei sisällä, koska puun tai muun poltto­aineen palaessa siinä oleva typpi poistuu vapaana typpi­kaasuna ilmaan.
Käyttö.
Puun, turpeen tai eläin­peräisten aineiden poltosta syntyvää tuhkaa voidaan käyttää lannoitteena. Puun tuhkaa käytetään myös maaperän kalkitsemiseen. Lannoitteeksi se sopii erityisen hyvin hedelmäpuille ja marjapensaille. Emäksisyytensä vuoksi se ei kuitenkaan sovi käytettäväksi lannoitteena siellä, missä maaperä muutoinkin on emäksistä, koska tällöin ravinteet sitoutuvat tiukemmin maaperään eivätkä kasvit kykene käyttämään niitä hyväkseen. Tuhka ei myöskään sovi lannoitteeksi sellaisille kasveille, jotka paremmin menestyvät happamassa maaperässä. Sellaisia ovat esimerkiksi peruna sekä jotkin koristekasvit kuten alppiruusut ja hortensiat.
Maakasvien tuhkasta voidaan myös valmistaa uuttamalla potaskaa, meri­kasvien tuhkasta soodaa. Tuhkaa voidaan käyttää soraan ja murskeeseen sekoitettuna myös tien­rakennuksen materiaalina.
Teollisuusjätteiksi luokiteltavat tuhka ja kuona muodostavat lämpövoimaloiden jätteinä kokonaisjätteestä suuren osan erityisesti niissä maissa, joissa lämpövoimateollisuus käyttää suuria määriä heikkolaatuista hiiltä.
LRICBM

LRICBM (), rajoitetun kantomatkan ballistinen mannertenvälinen ohjus, on nimitys pitkien kantomatkojen IRBM:ille ja lyhyiden kantomatkojen ICBM:ille. LRICBM:n kantomatka on 3 500–8 000 km. Monet sukellusveneestä laukaistavat ballistiset ohjukset lukeutuvat tähän ryhmään.
Hohkakivi

Hohkakivi on hohkainen, runsaasti kaasurakkuloita sisältävä, lasiksi jähmettynyt laava. Se on mineraalikoostumukseltaan tavallisesti lipariittia tai trakyyttiä mutta siinä saattaa olla myös andesiittia ja dasiittia.
Hohkakiveä on vulkaanisessa pommimaisessa ilmaan lentäneessä tulivuoresta purkautuneessa laavassa. Se on vulkaanista kuonaa, joka on erittäin huokoista.Hohkakivi on vettä keveämpää ja kelluvaa. 
Siitä tehdään "hohkakivijauhetta" jota käytetään puupintojen hiomiseen, täyttämiseen ja metallien kiillotukseen. Samaa hohkakivijauhetta on käytetty myös lasin brilliant-hiontaan.
Hohkakiveä käytetään ihon kovettumien poistamiseen hieromalla pääasiallisesti jaloista.
SLBM

SLBM () on sukellusveneestä laukaistava ballistinen ohjus. Näillä ohjuksilla on usein pitkä kantomatka. Tunnetuin nykyisin käytössä oleva lienee Yhdysvaltojen Trident.
Ohjuksilla oli merkittävä rooli kylmässä sodassa. Sukellusveneistä laukaistavat ohjukset toimivat osana kauhun tasapainoa; vaikka joku sodan osapuolista olisi tuhonnut vastustajansa yhteiskunnan ja ydinasetukikohdat ydinasein, olisivat valtamerillä piilossa seilanneet sukellusveneet pystyneet tekemään iskun hyökkääjävaltioon.
Eri maiden ohjuksia.
Ranskalaisia ohjuksia.
Ranska otti omat sukellusveneistä laukaistavat MSBS-ydinohjuksensa käyttöön vuonna 1971. Ranskan ydinsukellusvenelaivasto käsittää 6 alusta, aluksi niitä oli 3-4. Nykyistä ohjusasetta käytettäneen aina 2040-luvulle saakka. Ranskan käyttämät SLBM-ohjukset olivat aluksi 2-vaiheisia, sittemmin 3-vaiheisia.
Napolin kuningaskunta

Napolin kuningaskunta (, , ) oli 1200–1800-luvuilla Apenniinien niemimaan eteläosan ja ajoittain Sisilian käsittänyt valtakunta. Vuonna 1130 Roger II yhdisti Etelä-Italian normanneille kuuluneet alueet ja Sisilian yhdeksi kuningaskunnaksi. Rogerin suvun sammuttua Hohenstaufien keisarisuku hallitsi kuningaskuntaa vuodesta 1194 ja Anjou-sukuinen Kaarle I vuodesta 1266. 
Sisilia erosi kuningaskunnasta vuoden 1282 kapinassa ja joutui Aragonialle. Napoli jäi Anjou-suvulle vuoteen 1435, mutta käytti edelleen nimeä Sisilian kuningaskunta. Napoli oli yhdistettynä sekä Sisiliaan että Aragoniaan 1442–1495, oli sitten Ranskan hallussa, kuului Ferdinand Katolilaisen valloitettua sen Espanjaan varakuningaskuntana 1504–1713, joutui Espanjan perimyssodassa Itävallalle, mutta Puolan perimyssodan aikana 1734 sekä Napoli että Sisilia (joka oli liitetty siihen 1720) joutuivat espanjalaisen Bourbonin sukuhaaran hallintaan. 
Ranskalaiset karkottivat 1799 kuningas Ferdinand IV:n Sisiliaan ja tekivät Napolista tasavallan. Se sortui jo muutaman kuukauden jälkeen kardinaali Ruffon johtamaan vastavallankumoukseen, jota tuki brittiamiraali Horatio Nelsonin merioperaatio. Ferdinand palasi tämän jälkeen uudelleen koko valtakunnan hallitsijaksi vuosiksi 1801–1806, minkä jälkeen vallankumoukselliset saivat mantereen puoleisen osan itselleen ja sitä hallitsivat Joseph Bonaparte (1806–1808) ja Joachim Murat (1808–1815). Vuonna 1815 Ferdinand sai takaisin valtakuntansa ja julistautui Molempain Sisiliain kuninkaaksi. Hän ja hänen seuraajansa hallitsivat taantumuksellisen aatteen mukaisesti, kunnes Giuseppe Garibaldi vapautti Sisilian ja valloitti Napolin 1860, jolloin kuningaskunta liittyi yhtyneeseen Italiaan.
August Mau

 August Mau (15. lokakuuta 1840 Kiel, Saksa – 6. maaliskuuta 1909 Rooma, Italia) oli saksalainen arkeologi. Hän tutki Pompejia ja sen seinämaalausten symboliikkaa ja tyylilajeja. Hänen teoksensa "Pompeji in Leben und Kunst" (Leipzig, 1900) oli merkittävä Pompejin tutkimuksen edistysaskel. Siinä jaoteltiin pompejilaiset maalaustyylit neljään kauteen. Tutkimukset auttoivat ymmärtämään antiikin Rooman ajan elämää laajemminkin.
Kipsi

Kipsi ("kalsiumsulfaattidihydraatti") on kivennäinen, vesipitoinen kalsiumsulfaatti (CaSO4 · 2 H2O). Puhtaana kipsi on valkoista, väritöntä tai harmaata, joko läpinäkyvää tai läpikuultavaa. Kiderakenne on monokliininen eli kipsiä löytyy yksinkertaisina kiteinä, rakeisena ja massiivisena. Kipsiä esiintyy sedimenttikerrostumissa samoissa paikoissa kuin kalkkikiveä, liuskeita ja savea. Puhtaanvalkoista ja hienorakeista kipsiä sanotaan alabasteriksi.
Kuumennettaessa eli poltettaessa kipsi menettää kidevetensä ja muuttuu jauheeksi. Kun poltettua kipsiä sekoitetaan veteen ja tämä seos valetaan muottiin, niin se kovettuu ja saadaan kipsivalos (kipsinvalanta). Täten valmistetaan kipsikuvia, koristeita ym. Kipsiä käytetään myös posliinin valmistukseen ja lannoitteena. Kipsistä voidaan tehdä naamioita. Kipsistä valmistetaan kipsilevyjä, joita käytetään laajasti rakentamisessa.
Kipsi on yksi kuvanveiston perusmateriaaleista, jota käytetään muottien tekemiseen ja veistomassaseoksiin. Kipsistä myös valetaan veistoksia.
Kipsiä voi ostaa rautakaupoista, keramiikkatukuista, taidetarvikeliikkeistä ja askarteluliikkeistä.
Kipsiä voidaan rakennuksissa sijoittaa niin ulos kuin sisällekin. Kipsiä voidaan laittaa lisäaineeksi myös sementtiin. Se ei pala ja on hajuton materiaali, eikä se myöskään vääntyile tai lahoa. Materiaalina kipsi ei aiheuta ongelmia allergisille.
Kipsiä käytetään lääketieteessä kipsauksessa ja käyttöä maatalouden fosforipäästöjen hillitsemisessä tutkitaan.
Merkittävimmät esiintymisalueet.
Kipsiä syntyy myös voimalaitosten rikinpoistolaitoksissa.
Faunus

Faunus oli muinaisitalialainen hedelmällisyyden ja metsän jumala sekä samalla paimenten, laidunten ja luonnon äänien jumala. Se samaistettiin suhteellisen varhain kreikkalaisten Paniin. Faunuun kultti on keskittynyt Palatiumille.
Myöhemmin Faunus samaistettiin kreikkalaisiin satyyreihin, minkä takia ajateltiin, että oli olemassa useita fauneja, Faunuksen seuralaisia. Satyyrien tapaan faunit olivat karvaisia pukinsorkkaisia olentoja. Faunin erottaa satyyrista, koska faunien yläruumis on sarvia lukuun ottamatta inhimillinen.
Fauni

Fauni on antiikin roomalaisessa tarustossa esiintyvä miespuolinen metsänhaltija, jolla on miehen ruumis ja miehen pää sekä pukin jalat, sorkat ja sarvet.
Faunit samastetaan kreikkalaisen taruston satyyreihin. Satyyreilla kerrottiin kuitenkin alun perin olevan faunista poiketen yleensä hevosen takajalat, häntä ja korvat, ja vain toisinaan pukin jalat mutta ei sarvia. Joissakin maljamaalauksissa ja veistoksissa fauneille kuvattiin miehen jalat.
Fauneilla kerrottiin olevan voimakas sukupuolivietti, vaikka ne eivät aina onnistuneetkaan nymfien ja ihmisnaisten tavoittelussaan.
Faunit saivat alkunsa kuvauksista Faunuksesta, joka oli kreikkalaiseen Paniin samastettu vanha roomalainen jumala. Roomalaiset kirjoittajat, kuten Lucretius teoksessaan "Maailmankaikkeudesta" ensimmäisellä vuosisadalla eaa., alkoivat kuvata fauneja ryhmänä pukinjalkaisia puolijumalia. Seuraavalla vuosisadalla esimerkiksi Ovidius mainitsee "Muodonmuutoksissa" satyyrien ja nymfien kanssa metsässä asustavat faunit.
Renessanssin aikana faunit palasivat jälleen kuvataiteiden aiheeksi. Yksi tunnettu esimerkki on Michelangelon veistos "Bacchus" (1497), jossa viininjumalan jalkojen juuressa seisoo virnuileva fauni. Nykyajan faunikuvauksista tunnetuimpia on Disneyn piirroselokuva "Fantasia" (1940). Toinen kuuluisa fauni esiintyy Narnian ensimmäisessä tarinassa.
MaRV

MaRV (MARV, MAnouverable Re-entry Vehicle, ) tarkoittaa ballistisen ohjuksen taistelukärkeä, jonka lentorataa voi muutella lennon loppuvaiheessa. Näin voidaan harhauttaa torjuntajärjestelmiä tai mahdollisesti ohjata kärki esimerkiksi tutkan avulla kohteeseen hyvin tarkasti, verrattuna siihen mihin pelkkä ballistinen suuntaus pystyy. Yhdysvaltalaiset MGM-31C Pershing II -ohjukset oli varustettu MARV-kärjillä.
Tasalämpöisyys

Tasalämpöinen eli homeoterminen eliö on eliö, joka pyrkii pitämään ruumiinlämpötilansa samana vaihtelevista ympäristöolosuhteista huolimatta. Toisin kuin vaihtolämpöisillä, tasalämpöisillä on tarvittava eristys esimerkiksi ihonalaisen rasvan tai karvapeitteen muodossa, jotta aineenvaihdunnassa syntyvä lämpö ei karkaisi ympäristöön, vaan eliö pystyisi säilyttämään vakaan ruumiinlämpötilan. Varsinainen tasalämpöisyys on kehittynyt vain kahdelle ryhmälle: nisäkkäille ja linnuille.
Tasalämpöisyydestä on monia etuja, mutta myös haittoja vaihtolämpöisyyteen verrattuna. Suurin etu on, että tasalämpöisten entsyymi- ja aineenvaihduntakoneisto voi erikoistua toimimaan suppealla lämpötila-alueella, jolloin niiden toiminta on tehokkaampaa. Tasalämpöiset eliöt pystyvät kehittyneemmän aineenvaihduntansa ansiosta kestämään rasitusta pidempään kuin vaihtolämpöiset eivätkä ne hidastu ilman kylmetessä. Haittana on, että tasalämpöiset eliöt tarvitsevat vaihtolämpöisiä enemmän ravintoa ja ovat alttiimpia kuolemaan paleltumiseen. 
Nisäkkäiden ruumiinlämpötila (ydinlämpötila) on yleensä 35–38 °C, lintujen 40–42 °C. Tasalämpöisyys ei tarkoita ruumiinlämpötilan pysymistä täysin vakaana. Ruumiinlämpötilassa on aina ajallista ja paikallista vaihtelua. Ruumiin ääreisosat ovat monesti viileämpiä kuin ydinosat ja niiden lämpötila vaihtelee enemmän. Ydinlämpötila on yleensä asteen–pari alempi lepoaikaan – myös ihmisellä. Molemmilla ryhmillä tavataan myös erilaisia horroksen muotoja, talvihorrosta etenkin nisäkkäillä ja lyhyaikaista (yöllistä) horrosta molemmissa ryhmissä. Horrostamalla eläimet voivat alentaa tasalämpöisyyden energiakustannuksia. Eräät suuret hyönteiset kuten kiitäjäperhoset ja kimalaiset tuottavat lentolihaksissaan niin paljon lämpöä, että ne voivat lennon aikana pitää yllä eräänalaista tasalämpöisyyttä. Ne myös joutuvat kylmällä säällä lämmittämään itseään lentolihasten supistuksilla, jotta lento olisi mahdollista. Niiden lentolihaksisto on siis itse asiassa sopeutunut toimimaan tasalämpöisten tavoin. Erona on se, että levossa ne toimivat kuten muutkin vaihtolämpöiset.
Liittolaissota

Liittolaissota tarkoittaa Rooman ja sen itaalisten liittolaisten sotaa vuosina 91 eaa. – 87 eaa. 
Kapina.
Rooman liittolaiset olivat vaatineet Rooman kansalaisoikeuksia. He kokivat tilanteen kestämättömäksi, koska heillä oli kannettavanaan Rooman määräämiä rasituksia, mutta ei valtaa eikä osuutta sotilaallisten voittojen tuomasta kunniasta. Kun Rooma kieltäytyi, nousivat liittolaiset kapinaan. Kapinaliike levisi Abruzzon vuoristosta yli Keski- ja Etelä-Italian, mutta osa liittolaisista pysyi uskollisina Roomalle. Kapinalliset eivät vain vaatineet tasa-arvoa roomalaisten kanssa, vaan perustivat myös oman valtion, Italian. Rooman esikuvan mukaan Italiaan valittiin senaatti, kaksi konsulia ja muut korkeat virkamiehet. Lyötettiin myös omaa hopearahaa. Sota alkoi sen jälkeen, kun rahaan oli lyöty leima, jossa sonni paiskaa Capitoliumin naarassuden maahan.
Sota.
Sodasta tuli verinen, ja roomalaiset joutuivat siinä ahtaalle. Silloin, vuonna 90 eaa., Roomassa päätettiin antaa täydet kansalaisoikeudet uskollisina pysyneille liittolaisille. Seuraavana vuonna päätettiin antaa kansalaisoikeudet myös niille liittolaisille, jotka laskisivat aseensa kahden kuukauden kuluessa. Sillä päätöksellä roomalaiset onnistuivat hajottamaan kapinallisten yhtenäisyyttä. Rooma voitti sodan, mutta joutui kuitenkin antamaan kansalaisoikeudet monille liittolaisistaan. Etelä-Italian kapinalliset kieltäytyivät tekemästä rauhaa Rooman kanssa.
Sotapäällikkö Sulla tuli kuuluisaksi tässä sodassa.
M. Night Shyamalan

Manoj Nelliyattu (M. Night) Shyamalan (s. 6. elokuuta 1970 Puducherry, Intia) on yhdysvaltalainen, intialaissyntyinen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja. Shyamalanin läpimurtoelokuva oli "Kuudes aisti" (1999). Shyamalanin elokuvia yhdistävät yliluonnolliset piirteet ja juonenkäänteiden käyttö tehosteena elokuvan lopussa.
Elämä ja ura.
Elokuvantekijänä.
Shyamalan syntyi Puducherryssa Intiassa ja varttui Philadelphian vauraassa esikaupungissa Penn Valleyssa. Hän sai kipinän jännityselokuvien tekemiseen Steven Spielbergin "Kadonneen aarteen metsästäjistä" (1981) ja oli tehnyt 17-vuotiaana jo 45 kotifilmiä. Hän kävi New Yorkin yliopiston taidekoulua ja otti niihin aikoihin toiseksi etunimekseen "Night".
Shyamalan teki ensimmäisen elokuvansa "Praying with Anger" vuonna 1992; se esitettiin Toronton elokuvajuhlilla. Hän saavutti menestystä kolmannella elokuvallaan "Kuudes aisti" (1999), josta hän sai parhaan ohjaajan ja käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuudet sekä useita muita palkintoja ja ehdokkuuksia.
Shyamalan torjui tarjoukset käsikirjoittaa neljäs Indiana Jones -elokuva ja ohjata kolmas Harry Potter -elokuva.
Shyamalan on filmannut kaikki elokuvansa ensimmäistä lukuun ottamatta Pennsylvaniassa, usein Philadelphiassa.
Yksityiselämä.
Shyamalan avioitui psykologi Bhavna Vaswanin kanssa 1993, ja hänellä on kolme tytärtä. Perhe asuu Pennsylvaniassa.
Meleguetapippuri

Meleguetapippuri ("Aframomum melegueta") on mauste, joka keskiajalla oli varsin suosittu Euroopassa. Se on inkiväärin ja kurkuman sukulaiskasvi ja kotoisin Länsi-Afrikasta. Keskiajalla sitä käytettiin varsin yleisesti korvaamaan pippuria, koska se on ilmeisesti ollut paljon edullisempi ja mausteen polte on hyvin pippurimainen. Aromi muistuttaa muuten melkoisesti pippuria, mutta sen maku on raaempi ja jälkipolte on pitkä ja kitkerähkö. Nykyään maustetta saatetaan käyttää kardemumman korvikkeena. Maustetta on ollut hyvin vaikea löytää Suomesta, mutta ulkomailta tätä maustetta voi tuoda Suomeen.
Nimet.
Mausteen englanninkieliset nimet ovat "alligator-pepper", "grains of paradise", "Guinea grains", ranskankieliset nimet "graines de paradis", "maniguette", "poivre de Guinée", espanjankielinen nimi "malagueta" ja saksankielinen nimi "Malagettapfeffer".
Yhteinen tilastollisten alueyksiköiden nimikkeistö

Yhteinen tilastollisten alueyksiköiden nimikkeistö (NUTS) on Euroopan unionin käyttämä alueluokitusjärjestelmä. Lyhenne tulee ranskan kielen lauseesta ”Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques”, mutta samat kirjaimet löytyvät englanninkielisestä käännöksestä ”Nomenclature of Territorial Units for Statistics”.
Alueluokituksen merkitys.
NUTS-tilastoluokituksen perusteella Euroopan unioni seuraa sosiaalista ja taloudellista kehitystä ja sen perusteella hyväksyy jäsenmaiden esitykset aluetueksi neuvotteluissa. Aluetukia maksetaan mm. ESR-, EAKR-, EMOTR- ja KOR-rahastoista ohjelmakaudeksi sovittavin kriteerein, minkä jakamiseksi säädetään EU-ohjelmakauden alkuun kansalliset lait yritystuista ja muista ohjelmista. Suomen ensimmäinen ohjelmakausi oli 1995–1999 ja toinen 2000–2006. Kolmas ohjelmakausi käsittää vuodet 2007–2013. EU:n laajentuessa tuet suuntautuvat pääasiassa kansantuloltaan uusien köyhien maiden alueille rikkaiden maiden kehitysalueiden sijasta, koska EU:n budjettiosuutta jäsenmaidensa kansantulosta ei haluta kasvattaa.
Aluejakotasot.
NUTS-järjestelmässä on kolme tasoa, NUTS 1, NUTS 2 ja NUTS 3. Niiden sisällön nimitykset vaihtelevat jonkin verran maittain. Periaate on, että isompi alue jaetaan aina pienempiin seuraavan tason NUTS-alueisiin.
Aikaisemmin tasoja oli viisi, mutta sittemmin kaksi viimeistä tasoa korvattiin paikallisilla hallinnollisilla yksiköillä ("Local administrative unit", LAU). NUTS 4 -tason tilalle muodostettiin LAU 1 -taso ja NUTS 5 -tason tilalle LAU 2 -taso. LAU 1 -taso ei ole käytössä jokaisessa Euroopan unionin maassa.
NUTS-aluejako maittain.
Suomen NUTS- ja LAU-alueet.
Suomessa Manner-Suomi ja Ahvenanmaa muodostavat NUTS 1 -tason. NUTS 2-tason muodostavat suuralueet ja NUTS 3 -tason maakunnat. NUTS 3 -tasoa seuraa LAU 1 -taso, jonka Suomessa muodostavat seutukunnat. Viimeinen taso on LAU 2 -taso, joka muodostuu Suomen kunnista.
Sérgio Vieira de Mello

Sérgio Vieira de Mello (15. maaliskuuta 1948 – 19. elokuuta 2003) oli brasilialainen diplomaatti, joka työskenteli Yhdistyneissä kansankunnissa yli 30 vuotta. Vieira de Mello syntyi Rio de Janeirossa, opiskeli filosofiaa Sorbonnen yliopistossa Pariisissa, ennen kuin aloitti uransa YK:ssa 21 ikäisenä.
Hän aloitti työskentelynsä YK:n pakolaiskomissiossa ("UNHCR") 1969 ja oli Bangladeshissa sen itsenäistyessä 1971. Hän toimi Kyproksella 1974 Turkin miehityksen jälkeen ja vietti kolme vuotta Mosambikissä UNHCR:n toiminnoista vastaavana maan itsenäistymistä 1975 seuranneen sisällissodan aikana. Seuraavat kolme vuotta hän oli Perussa.
Vieira de Mello toimi YK:n erityislähettiläänä Kamputseassa, ja on ainoa YK:n edustaja, joka on neuvotellut Puna-khmerien kanssa. Hänestä tuli YK:n tilapäinen poliittinen neuvonantaja Libanonissa 1981–1983, jonka jälkeen hän palasi UNHCR:hen. 1990-luvun alussa hän oli järjestämässä miinojen raivausta Kamputseassa ja sen jälkeen Jugoslaviassa ja pakolaisavussa Keski-Afrikassa.
Vuonna 1996 hänestä tuli YK:n pakolaisavun varakomissaari ja humanitaarisen ja hätäavun varapääsihteeri kaksi vuotta myöhemmin. Hän oli YK:n erikoislähettiläs Kosovossa sodan jälkeen 1999. Joulukuusta 1999 toukokuuhun 2002 YK:n väliaikainen hallintojohtaja Itä-Timorilla.
Toukokuussa 2003 Vieira de Mello nimitettiin YK:n erityislähettilääksi Irakiin. Hän sai surmansa hyökkäyksessä Canal-hotelliin Bagdadissa 19. elokuuta 2003. Irakin al-Qaida ilmoitti tehneensä itsemurhaiskun.
Vieira de Mellon kuolemaa surtiin Brasiliassa virallisella kolmen päivän suruajalla. Itä-Timorin pääkaupungissa hänelle omistettiin katu. Vieira de Mello oli naimisissa ja hänellä on kaksi poikaa. Hänet haudattiin Geneven "Cimetière des Rois"'lle (Ritarien hautausmaa).
Hundertwasserhaus

Hundertwasserhaus on vuosina 1983–1986 rakennettu, taiteilija Friedensreich Hundertwasserin ja arkkitehti Joseph Krawinan suunnittelema persoonallinen asuinkerrostalo Wienissä. Yhdeksi Itävallan pääkaupungin maamerkeistä muodostunut rakennus sijaitsee Wienin 3. kaupunginosassa osoitteissa Kegelgasse 34-38 ja Löwengasse 41-43.
Hundertwasser oli modernin arkkitehtuurin teräväsanainen kriitikko. Hänen mukaansa koti oli ihmisen "kolmas iho" varsinaisen ihon ja vaatteiden jälkeen, ja sen tuli mukautua elämään ja uudistua ihmisen mukana. Sen sijaan "viivoittimella murhattu" moderni arkkitehtuuri tukahduttaa ihmisen luovuuden. Hundertwasser sai ainutlaatuisen tilaisuuden toteuttaa persoonallisia ideoitaan, kun Wienin kaupunki antoi hänen suunniteltavakseen suuren tontin aivan keskustassa. Hän ei ottanut suunnittelustaan maksua, koska halusi näin estää "jonkin ruman" rakentamisen samalle paikalle.
Hundertwasserhaus sisältää 52 huoneistoa, neljä toimistoa sekä 16 yksityistä ja kolme yhteistä terassia, jotka ovat kaikki pohjapiirustuksiltaan erilaisia. Talon huoneet ovat eri muotoisia kuten kolmi- ja vinokulmaisia, sen lattiat ja käytävät ovat epätasaisia ja käyriä. Rakennuksen ulkoseinässä eri huoneistot on maalattu eri väreillä, ja asukkailla on "ikkunaoikeus" eli lupa koristella talon julkisivua niin pitkälle kuin he omasta ikkunastaan ylettyvät. Rakennuksen katolla on multaa ja siellä kasvaa ruohoa, lisäksi talossa on yhteensä 250 puuta ja pensasta; Hundertwasser halusi antaa puille ja pensaille takaisin sen tilan, joka niiltä oli viety kun tontti rakennettiin. Lisäksi paikalla aiemmin sijainneesta talosta on jätetty yksi kulma osaksi Hundertwasserhausia, jotta kummitukset voisivat muuttaa vanhasta talosta uuteen.
Hundertwasserhaus on Wienin kaupungin vuokratalo.
Muut Hunderwasserhausit.
Samantyyppisiä rakennuksia on rakennettu ainakin Plochingeniin (1992), Wittenbergiin (1999), Darmstadtiin (1999) ja Magdeburgiin (2004).
Galantti tyyli

Galantti tyyli on taidemusiikin eräs tyylikausi. Aikakausi sijoittuu ajanjaksolle n. 1720–1775. 
Rokokoota musiikissa vastannut galantti tyyli sai alkunsa Ranskasta. Tyylille on tunnusomaista muodon kepeys, vapautuneisuus, laulavuus ja kuulijan tunteisiin vaikuttaminen. Barokin tyyliin verrattuna galantti tyyli ei ollut enää sidonnainen kenraalibassoon eikä polyfonisiin rakenteisiin. Galanttia tyyliä esiintyi yhtä aikaa perinteisen barokin kanssa, sekä myös koko siirtymäkauden klassismiin asti.
Lukija-asiamies

Lukija-asiamies toimii sovittelijana sanomalehden ja sen lukijoiden välisissä lehden journalistista sisältöä koskevissa kiistoissa.
Suomessa ensimmäisen lukija-asiamiehen (läsarombudsman) nimitti Hufvudstadsbladet, lähinnä ottamaan vastaan palautetta lehden ulkoasu-uudistuksesta. Hufvudstadsbladetin lukija-asiamies nimitettiin lehden toimituksen sisältä. Suomen ensimmäinen lehden toimituksesta riippumaton lukija-asiamies oli Keskisuomalaisen vuoden 1999 alussa nimittämä Kalevi Kivistö. Nyt Keskisuomalaisen lukija-asiamiehenä toimii Arvi Lind.
Maailmalla lukija-asiamiehiä ovat nimittäneet mm. ruotsalainen Dagens Nyheter, brittiläinen Guardian ja yhdysvaltalainen New York Times.
Kirchhoffin piirilait

Kirchhoffin piirilait ovat sähködynamiikan peruslakeja yhdessä Ohmin lain kanssa. Kirchhoffin lakeja on kaksi: Kirchhoffin virtalaki ja Kirchhoffin jännitelaki. Kirchhoffin lait kertovat, miten sähkövarauksen ja energian säilymislakeja voidaan soveltaa virtapiirien suunnitteluun. Kirchhoffin ja Ohmin lakien perusteella voidaan periaatteessa ratkaista jokainen virtapiirejä koskeva tehtävä.
Preussilainen fyysikko Gustav Kirchhoff esitteli virtapiirejä koskevat lauseet vuonna 1845. Hän esitti ensimmäisenä tavan analysoida sähköisiä virtapiirejä käyttäen solmupisteitä ja virtasilmukoita sellaisissa monimutkaisissa tilanteissa, joissa Ohmin laki ei riitä. Kirchhoffin piirilakeja on kaksi: virta- ja jännitelaki. Kumpikin pätee sekä vaihto- että tasavirtapiireille.
Kirchhoffin virtalaki.
Kirchhoffin virtalakia kutsutaan myös nimellä Kirchhoffin ensimmäinen laki. Kirchhoffin virtalain mukaan sähkövirtaa ei tule mihinkään pisteeseen enempää kuin sieltä poistuu. Virtapiirin johtimet muodostavat verkon, jonka haarat liittyvät toisiinsa haaroitus- eli solmupisteissä. Näin ollen Kirchhoffin virtalain mukaan sähkövirtaa ei häviä eikä synny johtimien risteyskohdissa.
Täten missä tahansa sähköjohtimien liitoskohdassa toteutuu:
 formula_1
Eli solmupisteeseen tulevien ja siitä poistuvien virtojen erotus on nolla.
Kirchhoffin jännitelaki.
Kirchhoffin jännitelaki tunnetaan myös nimellä Kirchhoffin toinen laki. Jännitelaki perustuu energian säilymislakiin. Sähkövarauksen jännitelähteestä saama potentiaalienergia kuluu sähkövirran kulkuun kaikkien virtapiirin vastusten läpi. Tästä seuraa, että kuljettaessa täysi kierros virtapiirin ympäri potentiaalierojen summan pitää olla nolla.
Kirchhoffin jännitelain mukaan jokaiselle suljetulle silmukalle on toteuduttava:
formula_2
Eli suljetussa virtapiirissä lähdejännite on yhtä suuri kuin jännitehäviöiden summa.
Laskentamenetelmä.
Kirchhoffin piirilakeihin perustuu laskentamenetelmä, jolla voidaan ratkaista monimutkaisempienkin virtapiirien virtoja sekä myös impedansseja. Menetelmässä hyödynnetään sekä Kirchhoffin virta- että jännitelakia.
Jänniteyhtälöt saa kirjoittaa mille tahansa reitille, kunhan jokaisen virtapiirin haaran kautta kuljetaan kerran.
Laskuesimerkki.
Esimerkissä on esitetty vaihtovirtapiiri, mutta menetelmä pätee myös tasavirtapiireissä.
formula_3
formula_4
formula_5
formula_6
Ampèren laki

Ampèren laki on André-Marie Ampèren (1775–1836) havaitsema fysiikan laki. Laki kuvaa sähköjohtimessa kulkevan sähkövirran ja johtimen ympärille muodostuvan magneettikentän matemaattista yhteyttä. Käytännössä, Ampèren lain mukaan, sähkövirta muodostaa kulkiessaan ympärilleen magneettikentän, jonka suunta voidaan määrittää niin sanotun oikean käden säännön mukaan. Muodostuvan magneettikentän suunta riippuu siis sähkövirran suunnasta.
Laki yhdistää suljetun silmukan läpi kulkevan virran ja magneettivuon tiheyden polkuintegraalin silmukan ympäri yhtälöllä. Ampèren laista voidaan päätellä, että virran kasvaessa magneettivuo kasvaa. Ampèren laki on Gaussin sähkökenttälaille analoginen fysiikan laki. Yleistetty Ampèren laki on yksi Maxwellin yhtälöistä. 
formula_1,
missä
Ampèren laki voidaan esittää myös differentiaalimuodossa yhtälöllä 
formula_10,
missä siis formula_11 on magneettivuon tiheyden roottori ja formula_12 on virtatiheys.
Yleistetty Ampèren laki.
James Clerk Maxwell havaitsi loogisen ristiriitaisuuden soveltaessaan Ampèren lakia varautuvaan kondensaattoriin ja siten päätteli tämän lain olevan puutteellinen. Ratkaistakseen ongelman hän keksi kenttämuutosvirran (siirtymävirran) käsitteen ja loi näin yleistetyn version Ampèren laista, joka sisällytettiin Maxwellin yhtälöihin. Yleistetty yhtälö tyhjiössä on:
formula_13
missä formula_14 on sähkövuo mielivaltaisen, käyrän "C" rajoittaman pinnan läpi (eli sähkövuon tiheyden pintaintegraali).
Stokesin lausetta sekä virrantiheyden ja sähkövuon määritelmää käyttäen laki voidaan kirjoittaa muodossa
formula_15,
missä "A" on käyrän "C" rajoittama pinta, formula_16 on virrantiheys ja 
formula_11 on magneettivuon tiheyden roottori. Koska integraalimuoto pätee "kaikille" suljetuille pinnoille, "Ampère-Maxwellin" laki voidaan kirjoittaa osittaisdifferentiaalimuodossa
formula_18,
missä yhtälön oikean puolen toinen termi kuvaa kenttämuutosvirtaa. Sen pois jättäminen antaa alkuperäisen Ampèren lain differentiaalisen muodon. Yleensä laki kirjoitetaan magneettikentän voimakkuuden H ja sähkövuon tiheyden D avulla muodossa
formula_19.
Magneettikentänvoimakkuuden pyörre aiheutuu virrantiheydestä ja sähkövuontiheyden muuttumisesta.
Käytännön sovellukset.
Amperén laista on johdettu Biot’n ja Savartin laki, joka kuvaa virta-alkioiden välistä voimavaikutusta. Biot-Savartin lakia voidaan käyttää esimerkiksi kahden virtajohtimen välisen voiman laskemiseen. Käytännössä lakia on sovellettu muun muassa solenoidin ja toroidin käyttöön.
Pujottelu (alppihiihto)

Pujottelu (joskus käytetään myös norjalaisperäistä sanaa slalom) on alppihiihdon kilpailumuoto, jossa tarkoituksena on suoriutua kepein merkitystä radasta mahdollisimman nopeasti. Porttien vuoksi urheilijan reitti radalla ei ole suoraviivainen.
Pujottelu mainittiin ensimmäisen kerran norjalaisen Ry Florensin artikkelissa vuonna 1879. Kuusi vuotta myöhemmin Husebyssä järjestettiin ensimmäiset pujottelukilpailut. Mathias Zdarsky järjesti ensimmäiset pujottelukilpailut Itävallassa vuonna 1905. Pujottelun toi urheiija ja liikemies, alppihiihdon pioneeri Erkki U. Penttilä vuonna 1934 Kanadasta Suomeen, Kuopion Puijolle, jossa järjestettiin Suomen ensimmäiset pujottelukilpailut samana vuonna.
Yleistä.
Pujottelu on alppihiihdon kilpailulajeista teknisin. Siinä kilpailija pyrkii tulemaan mahdollisimman nopeasti läpi vuorotellen kahden punaisen ja kahden sinisen pujottelukepin muodostaman portin. Portteja on miehillä 55–75 ja naisilla 45–65 ja ne eivät saa olla 75 senttimetriä lähempänä toisiaan eikä kahden portin välimatka saa olla yli 13 metriä: portinvälit on alppihiihtolajeista lyhyimmät. Nykyiset carving-tyyppiset pujottelusukset, joissa on enemmän leikkausta, mahdollistavat nopeamman käännösrytmin ja suuremman laskunopeuden.
Kilpailulasku kestää yleensä 50 sekunnista minuuttiin. Kilpailussa on kaksi kierrosta, joiden yhteisaika ratkaisee voittajan. 
Pujottelusukset ovat useimmiten 155–165 senttimetrin mittaiset. Niissä on alppilajien kilpailuissa käytettävistä suksista eniten sivuleikkausta. Suksien malli nykyiseen leikkaavaampaan tapahtui kausien 1997–1998 ja 1999–2000 välisenä aikana. 
Suomalaisista Kalle Palander on voittanut pujottelun maailmanmestaruuden vuonna 1999 ja pujottelun maailmancupin kokonaiskilpailun kaudella 2002–2003 sekä Tanja Poutiainen pujottelun maailmancupin kokonaiskilpailun kaudella 2004–2005.
Luxembourgin palatsi

Luxembourgin palatsi () on historiallinen palatsi Pariisin kuudennessa piirissä (arrondissement), Luxembourgin puiston pohjoispuolella. Vuodesta 1958 lähtien siellä on kokoontunut Ranskan senaatti.
Palatsi edustaa ä. Sen rakennutti alun perin Maria de Medici, Ludvig XIII:n äiti vuonna 1625. Sen koristelivat taiteilijat Nicolas Poussin ja Philippe de Champaigne. Palatsissa asui myös Napoleon Bonaparte.
Hasselpähkinä

Hasselpähkinä on pähkinäpensaan ("Corylus") hedelmä eli pähkinä. Se on kuiva, kovakuorinen ja aukeamaton yksisiemeninen hedelmä, jonka sisällä on rasvapitoinen ruskeakuorinen siemen. Hasselpähkinöitä syövät linnut ja oravat. Niitä kerätään ja viljellään ihmisravinnoksi. Hasselpähkinästä voi poistaa metalli-ioneja kelatoivaa fytiinihappoa liottamalla pähkinöitä ennen syöntiä.
Ravintokasvina viljeltyjä pähkinäpensaita ovat lajit euroopanpähkinäpensas ("Corylus avellana") ja isopähkinäpensas ("Corylus maxima") ja risteymälajikeryhmä hasselpähkinäpensas ("Corylus" Hasselpähkinä-ryhmä). Kaupoissa myytävät hasselpähkinät ovat yleensä peräisin isopähkinäpensaasta ("Corylus maxima"). 
Tärkeimmät hasselpähkinöiden tuotantoalueet ovat Turkki ja Italia, joista Turkki vastaa valtaosaa maailman tuotannosta.
Ravintosisältö.
Hasselpähkinä sisältää noin 60 % rasvaa, kuidun osuus on noin 18 % ja proteiinin 14 %. Hasselpähkinä sisältää myös runsaasti kaliumia, magnesiumia ja kalsiumia. 
Noin puolet hasselpähkinän rasvasta on kertatyydyttymätöntä ja 7 % monityydyttymätöntä. Suurin osa hasselpähkinän sisältämästä rasvasta on oleiinihappoa, joka on luonnon yleisin rasvahappo. Sen osuus on keskimäärin 78 %, linolihapon 13 ja palmitiinihapon noin 5 prosenttia.
Cannibal Corpse

Cannibal Corpse on yhdysvaltalainen Buffalossa, New Yorkissa vuonna 1988 perustettu death metal -yhtye. Yhtyeen albumien maailmanlaajuiset myyntiluvut ylittivät miljoonarajan vuonna 2003 ja pelkästään Yhdysvalloissa äänitteitä on myyty yli puoli miljoonaa.
Yhtye on tunnettu väkivaltaisista sanoituksista, mutta on kertonut, että sanoitukset pulppuavat suoraan kauhuelokuvista ja että niitä ei tarvitse ottaa liian vakavasti. Yhtyeen tunnetuin kappale lienee "Hammer Smashed Face", joka on myös elokuvassa "Ace Ventura – lemmikkidekkari" (1994); kyseisessä elokuvassa pääosaa näytellyt Jim Carrey on kertonut Cannibal Corpsen olevan hänen lempiyhtyeensä. Yhtyettä ei alun perin kaavailtu elokuvaan, ohjaaja vain oli pyytänyt Metal Blade Records -levy-yhtiöltä "jotain Cannibal Corpsen tyylistä", ja levy-yhtiö oli lähettänyt paikalle yhtyeen itsensä. 
Yhtyeen albumien kannet on piirtänyt Vince Locke. Kolmen ensimmäisen studioalbumin, "Eaten Back to Life", "Butchered at Birth" ja "Tomb of the Mutilated", kansitaide oli kielletty muun muassa Saksassa. Samaisilta levyiltä ei saanut myöskään soittaa esimerkiksi Saksassa yhtään kappaletta radiossa tai konserteissa ennen vuotta 2006, jolloin kielto kumottiin. 2006 vuoden "Kill"-albumin kannessa ei ole erikoisia graafisia piirroksia.
Jäsenet.
Nykyiset
Entiset
Diskografia.
Studioalbumit
Livealbumit
EP:t
Demot
Musiikkiboksit
Singlet
Place de la Concorde

Place de la Concorde (vuoteen 1792 asti "Place Louis XV," vuoteen 1795 asti "Place de la Révolution") on aukio Pariisissa, Ranskassa. Se sijaitsee Seinen pohjoisrannalla välittömästi Tuileries-puiston länsipuolella, ja aukiolta länteen johtaa Pariisin valtakatu Avenue des Champs-Élysées.
Historia, 1700-luku.
Aukion alkuperäinen nimi oli "Place Louis XV" silloisen kuninkaan mukaan. Sen suunnitteli arkkitehti Jacques Ange Gabriel vuonna 1755. Aukio oli vallihaudan reunustama kahdeksankulmio, ja sen nurkissa olivat pylväät, joihin myöhemmin nostettiin kahdeksan maakunnan symbolit. Vallihauta täytettiin myöhemmin.
Ranskan vallankumouksen aikana kuningas Ludvig XV:n vuonna 1766 pystytetty ratsastajapatsas kaadettiin vuonna 1792. Aukio nimettiin uudelleen Vallankumouksen aukioksi ("Place de la Révolution") ja sinne pystytettiin giljotiini ensin tammikuussa 1793 Ludvig XVI:n teloitukseen ja sitten uudellen 11. toukokuuta 1793 ja oli paikalla 9. kesäkuuta 1794 asti. Siellä teloitettiin vuoden aikana yli 1 000 ihmistä. Sen jälkeen se siirrettiin pois kaupungin keskustasta Place de la Bastillelle alle viikon ajaksi ja sitten Place du Trône-Renversélle (Place de la Nation) kesä-heinäkuuksi 1794. Giljotiini palasi takaisin 28. heinäkuuta 1794 ja oli paikalla marraskuuhun 1794 saakka, jolloin se siirrettiin Place de Grèvelle. 
Päänsä menettivät hurraavan väkijoukon edessä muun muassa: 
Ahkerimmassa käytössä giljotiini oli kesällä 1794, jolloin kuukaudessa teloitettiin yli 1 300 henkilöä. Poliittisen tilanteen vakiinnuttua hallitus nimesi aukion vuonna 1795 virallisesti Place de la Concordeksi eli Yhteisymmärryksen aukioksi.
1800-1900 -luku.
Aukion patsaista ja suihkulähteistä tunnetuin on sen keskellä kohoava, hieroglyfein koristeltu Luxorin obeliski. Ranskan kuningas Kaarle X laski ensimmäisen peruskiven Ludvig XVI:n tulevalle monumentille, joka ei kuitenkaan koskaan valmistunut. Vuodesta 1836 lähtien perustus on ollut Luxorin obeliskin jalustana. 
Sen pohjoislaidalla sijaitsevat muun muassa vuonna 1907 hotelliksi muutettu Hôtel de Crillon palatsi ja Yhdysvaltain suurlähetystö sekä vuoteen 2015 saakka laivastoministeriönä toiminut Hôtel de la Marine palatsi. 
Aukiolta pohjoiseen johtavan lyhyen Rue Royalin päässä sijaitsee La Madeleine kirkko ja vastapäätä Seinen toisella puolella Palais Bourbon.
Aukion itälaidalla sijaitsevat Tuileries'n puisto sekä Jeu de Paume ja Musée de l'Orangerie -museot.
Oliivit

Oliivit eli oliivipuut, öljypuut ("Olea") on oliivikasveihin (Oleaceae) kuuluva kasvisuku. Suvun tärkein laji on viljelty oliivi ("Olea europaea"), jonka hedelmistä eli oliiveista ("öljymarjoista") voidaan puristaa oliiviöljyä.
Lajit.
Oliivipuihin kuuluu 12 lajia.
Yamoussoukro

Yamoussoukro on Norsunluurannikon virallinen pääkaupunki. Vuoden 2014 väestönlaskennassa Yamoussoukrossa oli 212 670 asukasta.
Maantiede ja ilmasto.
Yamoussoukro sijaitsee 270 kilometriä luoteeseen maan suurimmasta kaupungista Abidjanista. 
Yamoussoukrossa on trooppinen ilmasto, talvella eli marraskuusta helmikuuhun sataa paljon vähemmän kuin kesällä.
Kaupungissa sijaitsee yksi maailman suurimmista kirkoista, vuonna 1990 paavi Johannes Paavali II:n käyttöön vihkimä basilika Notre Dame de la Paix de Yamoussoukro.
Historia.
Norsunluurannikon itsenäistymisestä vuonna 1960 alkaen Yamoussoukro toimi maan kakkoskaupunkina. Yamoussoukrosta tuli maan pääkaupunki maaliskuussa 1983, kun presidentti Félix Houphouët-Boigny oli määrännyt pääkaupungin siirrettäväksi kotikyläänsä. Käytännössä kuitenkin hallintotoiminnot siirtyivät hitaasti, ja maan suurin kaupunki Abidjan toimi pääkaupunkina 2000-luvulle asti.
Palvelut.
Yamoussoukron lentoasemalla on yksi kiitotie, joka on kolme kilometriä pitkä. Kiitotie rakennettiin niin pitkäksi, että tarvittaessa sille voitaisiin lentää Concordella. Kaupungissa toimii maan ensimmäisen presidentin mukaan nimetty teknillinen korkeakoulu, Félix Houphouët-Boignyn kansallinen polyteknillinen korkeakoulu (INP-HB).
Bataatti

Bataatti ("Ipomoea batatas") on makea- ja suurimukulainen viljelyskasvi. Kasvin mukulat muistuttavat perunaa ("Solanum tuberosum"), joka kuuluu kiertokasvien lähisukuiseen heimoon koisokasveihin. Köynnöstävä koristekasvi kirjopäivänsini ("Ipomoea tricolor") puolestaan kuuluu samaan sukuun bataatin kanssa.
Bataatin syötävän juurimukulan kuori voi olla väriltään punainen, violetti, ruskea tai valkoinen. Tavallisimpia ovat oranssinväriset mukulat, joiden väri johtuu niiden suuresta beetakaroteenipitoisuudesta, samoin kuin porkkanankin. Bataatin violetin värinen lajike sisältää suurempia määriä antioksidantteja, joiden katsotaan ehkäisevän sydän- ja verisuonitauteja ja syöpää. Violettia bataattia myydään myös purppurabataatin nimellä. Bataatti on parhaimmillaan isohkona.
Levinneisyys ja viljely.
Bataatti kasvaa luonnonvaraisena Keski- ja Etelä-Amerikassa, missä sitä on viljelty ainakin 5 000 vuoden ajan. Sen viljely oli levinnyt koko trooppiseen Amerikkaan, Karibialle ja Polynesiaan jo ennen eurooppalaisten tuloa alueelle. Bataatin viljelys Polynesiassa olikin yhtenä perusteena Thor Heyerdahlin teorialle, jonka mukaan polynesialaisten esi-isät olisivat saapuneet Etelä-Amerikasta. Nykyisin pidetään kuitenkin todennäköisempänä, että kasvi olisi levinnyt sinne alkujaan merivirtojen mukana ja otettu sen jälkeen viljelykseen.
Nykyisin bataattia viljellään lähes kaikilla maailman lämpimillä alueilla, joilla sen kasvattamiseen riittää vettä. Joitakin lajikkeita voidaan kasvattaa huonekasveina.
Bataatti on monivuotinen köynnös, mutta koska se ei kestä alle 10 °C:n lämpötiloja, sitä kasvatetaan muun muassa Yhdysvalloissa yksivuotisena. Sitä levitetään varsi- tai juuripistokkaista tai rönsyistä. Bataatti viihtyy parhaiten noin 24 °C:n keskilämpötilassa. Siemeniä käytetään vain jalostukseen. Bataatti ei muodosta kukkia, jos valoisaa aikaa on yli 11 tuntia, eli ei tropiikin ulkopuolella. Lajikkeesta riippuen bataatin juurimukulat kypsyvät 2–9 kuukaudessa.
FAO:n mukaan 98 % maailman bataattisadosta tuotetaan kehitysmaissa, yksin Kiinassa 83 %. Kiinan tuotannosta tosin lähes puolet käytetään karjan rehuna. Yhdysvaltojen eteläosassa tuotetaan bataattia Pohjois-Amerikan ja Euroopan tarpeisiin. 40 prosenttia Yhdysvaltain bataateista tuotetaan Pohjois-Carolinan osavaltiossa.
Bataatti ravintona.
Bataatin mukulat sisältävät runsaasti sekä tärkkelystä että sokeria ja ovat selvästi energiapitoisempia kuin perunat. Niissä on myös paljon ravintokuitua, C-vitamiinia, A-vitamiinin esiastetta beetakaroteenia sekä B6-vitamiinia. Mukulat, lehdet ja versot ovat kaikki syötäviä, ja niitä käytetään myös eläinten rehuna. Mukuloista voi tehdä jauhoa ja alkoholia. Useimmiten niitä kuitenkin syödään soseena tai sosekeittona, paistettuina kuutioina tai keitettyinä.
Taiwanilaisessa keittiössä usein valkosipulin ja kasviöljyn kanssa keitetyt bataatinlehdet ovat yleinen lisuke. Tarjoiltaessa niiden päälle tavallisesti ripotellaan suolaa.
Afrikassa bataatin syöntiä pyritään edistämään myös siksi, että se sisältää A-vitamiinia, jonka puutteesta monet lapset edelleen kärsivät.
Piinapenkki

Piinapenkki on vanha ja raaka kidutusväline. Sitä on käytetty paljon etenkin keskiajan vankiloissa.
Kuuluisimpia piinapenkin uhreista oli Henrik VIII:n valtakaudella vääräuskoisuudesta ja maanpetturuudesta syytetty Anne Askew, jota kuukausien ajan kiduttaen yritettiin saada tunnustamaan. Myös vuoden 1606 ruutisalaliittoon kuulunut Guy Fawkes joutui piinapenkkiin, jotta hän paljastaisi muiden salaliittolaisten nimet.
Toiminta.
Piinapenkki on puinen alusta, jonka molempiin päihin tai ainoastaan toiseen oli kiinnitetty rulla, johon oli solmittu naruja. Narujen toiset päät solmittiin kidutettavan raajoihin ja rullia alettiin hitaasti veivaamaan, vetäen uhrin raajoja erilleen. Jos uhri ei ole yhteistyöhaluinen, pyörittämistä jatketaan kunnes raajojen nivelet antavat periksi ja irtoavat kehosta. Tässä vaiheessa uhri on suurissa tuskissa ja kuolee hitaasti veren valuessa kehosta. Yleensä muita vankeja tuotiin katsomaan kidutusta. Tämän oli tarkoitus luoda psykologista pelkoa vankien keskuudessa ja heitä oli tällöin helpompi käsitellä.
Piinapenkistä on useita versioita. Joskus piinapenkkiin kiinnitettiin piikikkäitä rullia. Tämä aiheutti sen, että kun uhri venyi jo entisestäänkin kivuliaalla tavalla, selkänojan piikit repivät selän nahkaa ja lihaksistoa auki.
Rautaneitsyt

Rautaneitsyt (myös rautarouva, rautaleski tai rautaneito) on populaarikulttuurissa elänyt kidutusväline, jollaista ei todennäköisesti ole koskaan oikeasti käytetty. Se on metallista tai puusta valmistettu kaappi, jonka sisäpinnoissa olevat piikit lävistävät uhrin kaapin ovet suljettaessa. Uhri olisi kuulemma elänyt muutaman päivän kunnes kuolee verenhukkaan. Joissakin rautaneitsyissä olisi ollut pohjalla reikä, josta veri pääsi pois, tai avattava luukku, jolla ruumis pudotettiin pois. Johann Philipp Siebenkees -niminen henkilö esitteli tämän vekottimen Nürnbergissä 1700-luvun lopulla väittäen sitä keskiaikaiseksi. Todennäköisesti hän kuitenkin rakensi sen itse. Tätä aiemmalta ajalta laitteesta ei ole mitään tietoa tai mainintoja. 
Rautaneitsyen todellinen lähtökohta lienee ollut jalkapuun tapainen häpeäviitta. Se oli eräänlainen tynnyri, jonka sisään häpeärangaistukseen tuomittu suljettiin, eikä siinä ollut piikkejä. Siebenkeesin esittelemästä vekottimesta tuli kuitenkin "keskiaikaisen näyttelyn" hitti ja pian vastaavia laitteita "löydettiin" muualta. Myyttiä rautaneitsyestä ovat ruokkineet populaarikulttuuri, kuten rockyhtye Iron Maidenin nimivalinta laitteen mukaan. Siebenkeesin esittelemä Nürnbergin rautaneitsyt tuhoutui toisessa maailmansodassa liittoutuneiden pommituksissa. Sen kopio on kuitenkin nykyään nähtävillä Rothenburgin "keskiaikaisessa" rikosmuseossa.