Friedrich Melchior von Grimm

Friedrich Melchior Grimm, vuodesta 1775 von Grimm (26. joulukuuta 1723 Regensburg, Baijerin vaaliruhtinaskunta, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta – 19. joulukuuta 1807 Gotha, Thüringen) oli saksalaissyntyinen paroni, journalisti, taidekriitikko, ensyklopedisti, diplomaatti ja ranskalainen kirjailija. 
Grimmin maine perustuu hänen vuodesta 1753 lähettämiinsä uutiskirjeisiin "Correspondance littéraire" (julkaistu 1812–1814), jotka abbé Raynal eli Guillaume Thomas Raynal oli aloittanut. Grimm lähetti joka kuukauden 1. ja 15. päivänä käsinkirjoitettuja tiedonantoja kirjallisuuden, taiteen, politiikan, muodin alalta ja skandaaleista useisiin hoveihin, muun muassa Pietariin ja Tukholmaan sekä useille yksityishenkilöille. 
Uutiskirjettä lähetettiin vain muutamille henkilöille, joihin Grimm luotti puhtaasti yksityishenkilöinä, vaikkakin hyvin palkattuna tiedustelupalveluna. Yhdessä vaiheessa 16 ruhtinasta sai kirjeenvaihtoa, kuten Fredrik Suuri, kuningatar Lovisa Ulrika, kuningas Kustaa III ja Venäjän Katariina II Suuri. 
Grimmin eduksi on sanottu, ettei hän käyttänyt väärin asemaansa panetteluun ja ilkeämieliseen arvosteluun. Hän oli oman aikansa Ranskan yhteiskuntaoloihin perehtynein henkilö, ja hänen niistä antamansa kuvaukset ovat osuvia. Jo varhain hän lausui julki pelkonsa lähestyvästä vallankumouksesta ja sen seurauksista. Grimm edisti merkittävällä tavalla ranskalaisen kirjallisuuden leviämistä Euroopassa. Hän luovutti vuonna 1774 kirjeenvaihdon sveitsiläisen sihteerinsä Jacques-Henri Meisterin (1744–1826) käsiin, jolloin uutiskirje alkoi ilmestyä kerran kuukaudessa.
Grimm oli myös useiden hovien valtiollinen agentti ja salainen tiedonantaja. Erityisen läheisessä yhteydessä hän oli Katariina II:n kanssa. Hän kävi Venäjällä vuonna 1773 ja 1776 ja sai Katariinalta runsaita suosionosoituksia. Grimm sai vuonna 1775 tehtäväksi edustaa Gothan hovia Pariisissa, ja hänellä oli huomattava asema Pariisin seuraelämässä. Hän pakeni Pariisista vuonna 1792 menetettyään omaisuutensa. Katariina II määräsi vuonna 1795 hänet suurlähettilääkseen Hampuriin. Hänen kirjeenvaihtonsa on julkaistu vuosina 1812–1814 nimellä "La correspondance littéraire, philosophique et critique".
Suku ja koulutus.
Hänen vanhempansa olivat pastori Johann Melchior Grimm (1682–1749) ja Sibylle Margarete Koch (1684–1774). 
Lukiolaisena Friedrich Melchior Grimm kävi luterilaista kunnallista poeticum-koulua. Hän asui veljensä Regensburgin pastori ja yli-intendentti Ulrich Wilhelm Grimmin (1716–1778), ja tämän vaimon kanssa Palais Löschenkohlissa Neupfarrplatzilla. Myös Saksin vaaliruhtinaskunnan lähettiläs Johann Friedrich von Schönbergin perhe asui samalla alueella, ja hänen poikansakin kävivät poeticum-koulua. Jo kouluaikanaan Melchior Grimm osoitti vilkasta kiinnostusta kirjallisuushistoriaan, luki esseen kriittisestä runoudesta, tutustui Voltaireen ja aloitti pitkän kirjeenvaihdon Johann Christoph Gottschedin ja tämän vaimon Luise Adelgunde Victorie Gottschedin kanssa.
Hän opiskeli vuosina 1742–1745 teologiaa veljensä Ulrich Grimmin tavoin ja oikeustiedettä Leipzigin yliopistossa, mutta oli kiinnostuneempi kirjallisuudesta ja filosofiasta. Häneen vaikuttivat eniten Johann Christoph Gottschedin ja teologi Johann August Ernestin (1707–1781), jolle hän oli suurelta osin kiitollisuudenvelassa klassisen kirjallisuuden kriittisistä arvioistaan. 
Ura.
Kahden vuoden opiskelun jälkeen hän palasi Regensburgiin, jossa hän työskenteli neljä vuotta vaikutusvaltaisen kreivi Schönbergin taloudessa kotiopettajana. Vuonna 1748 hän seurasi ystäväänsä Gottlob Ludwig von Schönbergiä ja oppilastaan, tämän nuorempaa veljeä Pariisiin. Siellä kreivi August Heinrich von Friesen (1727–1755) nimitti hänet sihteerikseen. Jean-Jacques Rousseau kirjoitti "Tunnustuksissaan""," että Grimm soitti cembaloa ja toimi myös lukijana nuoren Saksi-Gothan perintöruhtinas Friedrich Ludwgin (1735–1756), Saksi-Gotha-Altenburgin herttua Friedrich III:n vanhimmalle pojalle. 
Hänen tuttavuutensa Rousseaun kanssa, molemminpuolisen musiikkiin ja teatterin liittyvän kiintymyksen kautta, kypsyi pian läheiseksi ystävyydeksi ja johti läheiseen yhteyteen ensyklopedistien kanssa. Hän tutustui Denis Diderot'hon, paroni Paul Thiry d'Holbachiin, matemaatikko Jean le Rond d'Alembertiin, Jean-François Marmonteliin, ekonomisti André Morellet'iin (1727–1819) ja Claude Andrien Helvétiukseen, jotka kokoontuivat salonginpitäjä, kreivitär Boufflersin eli Marie-Charlotte Hippolyte de Campet de Saujonin (1725–1800) kotona. Hän hankki nopeasti perusteellisen ranskan kielen tuntemuksen ja omaksui niin täydellisesti sen yhteiskunnan sävyn ja tuntemukset, jossa hän liikkui, että kaikki merkit hänen ulkomaisesta alkuperästään ja koulutuksestaan ​​näyttivät pyyhkiytyvän pois. Nokkela pamfletti nimeltä "Le Petit Prophète de Boehmischbroda" (1753), jonka hän kirjoitti puolustaakseen italialaista oopperaa ranskalaista oopperaa vastaan, vakiinnutti hänen kirjallisen maineensa, varsinkin kun Voltaire ylisti niitä. On mahdollista, että pamfletin alkuperä johtuu osittain hänen kiihkeästä intohimostaan italialaisen seurueen primadonnaa, laulajatar mademoiselle Marie Feliä kohtaan. 
Vuonna 1753 Grimm aloitti abbé Raynalin esimerkkiä seuraten kirjeenvaihdon useiden Saksan hallitsijoiden kanssa. Raynalin kirjeet, "Nouvelles littéraires" loppuivat vuoden 1755 alussa. Ystäviensä, erityisesti ensyklopedisti Denis Diderot'n ja kirjailija Louise d'Épinayn avulla Grimm itse jatkoi kirjeenvaihtoa, joka koostui kahdesta kirjeestä kuukaudessa, vuoteen 1773 asti, ja lopulta Katariina II liittyi hänen tilaajiensa Puolan kuningas Stanislaus Poniatowskin sekä monien pienempien Saksan valtioiden ruhtinaiden joukkoon. Uutiskirje lähetettiin tilaajille diplomaattipostina. 
Lopulta Grimmin uutiskirjeen tilaajien määrä oli 16 (tai 25): prinsessa Luise Dorothea von Sachsen-Gotha-Altenburg, prinsessa Karoline Luise von Hessen-Darmstadt, Preussin prinsessa ja Ruotsin kuningatar Lovisa Ulrika, Preussin prinssi Heinrich, Venäjän keisarinna Katariina II, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Leopold II, Ruotsin kuningas Kustaa III sekä monia pienempien Saksan valtioiden ruhtinaita, kuten Badenin suurherttua Karl Friedrich, Saksi-Weimar-Eisenachin suurherttua Karl August, Brandenburg-Ansbachin rajakreivi Karl Alexander, Nassau-Saarbrückenin prinssi Wilhelm Heinrich ja Zweibrückenin pfalzikreivi Friedrich Michael. Vuosina 1763–1766 Grimm yritti värvätä Preussin kuningas Fredrik Suurta tilaajakseen, hänen kaksi sisarustaan olivat jo tilaajia.
Todennäköisesti vuonna 1754 Rousseau esitteli Grimmin Pariisin kirjallisten piirien mesenaatti madame d'Épinaylle, jonka kanssa hän pian muodosti suhteen ja joka oli hänen rakastajattarensa 30 vuoden ajan, mikä johti lopulliseen välirikkoon hänen ja Rousseaun välillä. Kauna sai Rousseaun antamaan "Tunnustuksissaan" täysin valheellisen kuvan Grimmin luonteesta. Kreivi Friesenin kuoltua vuonna 1755, joka oli marsalkka Saxen veljenpoika ja Ranskan armeijan upseeri, Grimmistä tuli komentajan sihteeri Orléansin herttua Louis Philippe I:lle (1725–1785), ja tässä ominaisuudessa hän seurasi marsalkka Louis Charles César Le Tellieriä, herttua d'Estrées'tä (1695–1771) Westfalenin sotaretkellä seitsenvuotisen sodan aikana vuosina 1756–1757. Hänet nimitettiin Frankfurtin vapaakaupungin lähettilääksi Ranskan hoviin vuonna 1759, mutta erotettiin virastaan, koska hän arvosteli herttua Victor François de Broglie'ta kuningas Ludvig XV:n vakoojien sieppaamassa lähetyksessä. Itävallan arkkiherttuatar Maria Teresia teki hänestä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan vapaaherran eli paronin vuonna 1775. 
Hän tutustui Venäjän keisarinna Katariina II Suureen vuonna 1773, kun hän oli Hessen-Darmstadtin prinsessa Wilhelminen Luisen (1755–1776) seurueessa tämän saapuessa kesäkuussa Pietariin tsarevitš Pavel Petrovitšin kihlattuna. Hessen-Darmstadtin herttuatar nimitti hänet paroniksi vuonna 1772. Hänet nimitettiin Venäjän tiedeakatemian jäseneksi kuten myös kaupungissa tuolloin keisarinnan kutsumana olllut Denis Diderot. Hänestä tuli Saksi-Gothan suurlähettiläs Ranskan hoviin vuonna 1776. Vuonna 1777 hän lähti jälleen Pariisista vierailulle Pietariin, jossa hän oli lähes vuoden ajan päivittäisessä kanssakäymisessä keisarinna Katariinan kanssa ja pelasi tämän kanssa korttia ja shakkia sekä tutustutti tämän Rousseaun ajatuksiin. Hän toimi keisarinnan Pariisin edustajana taideteosten ostossa ja toteutti tälle monia luottamuksellisia toimeksiantoja. Hänen ansioistaan Diderot'n ja Voltairen jäämistöjen kirjastot hankittiin Eremitaasin kokoelmiin. Vuonna 1783 ja seuraavana vuonna hänen kaksi läheisintä ystäväänsä, madame d'Épinayn ja Diderot'n kuolivat. Hän hoiti vuodesta 1779 lähtien sairastellutta Louise d'Épinayta tämän viimeisinä vuosina aina kuolemaan asti. 
Vuonna 1792 hän muutti pois ja asettui seuraavana vuonna Gothaan, missä keisarinna Katariina helpotti hänen köyhyyttään ja nimitti hänet vuonna 1795 valtioneuvokseksi ja vuonna 1796 Venäjän suurlähettilääksi Hampuriin. Keisarinna Katariina Suuren kuoltua hän pakeni turvaan madame d'Épinayn tyttärentyttären, Bueilin kreivitär Émilie de Belsuncen luokse. Saksi-Gotha-Altenburgin herttua Ernst II kutsui hänet Gothaan.
Hän kuoli lähes sokeutuneena Gothassa 83-vuotiaana 19. joulukuuta 1807.
Perintö.
Grimmin kirjeenvaihto oli ehdottoman luottamuksellista, eikä sitä julkaistu hänen elinaikanaan. Se kattaa lähes koko ajanjakson 1750–1790, mutta myöhemmät niteet, vuosilta 1773–1790, olivat pääasiassa hänen sveitsiläisyntyisen sihteerinsä Jakob Heinrich Meesterin työtä. Aluksi hän tyytyi luettelemaan kirjallisuuden ja taiteen tärkeimmät ajankohtaiset näkemykset ja mainitsemaan hyvin vähän tärkeimpien uusien kirjojen sisällöstä, mutta vähitellen hänen kritiikkinsä laajeni ja terävöityi, ja hän käsitteli lähes kaikkia aiheita – poliittisia, kirjallisia, taiteellisia, sosiaalisia ja uskonnollisia – jotka kiinnostivat aikansa Pariisin seurapiirejä. 
Hänen huomionsa aikalaisistaan ovat jonkin verran ankaria, ja hän osoittaa sen yhteiskunnan heikkouksia ja itsekkyyttä, jossa hän liikkui; mutta hän oli puolueeton kirjallisissa arvioissaan, ja aika on vain vahvistanut hänen kritiikkiään. Tyyliltään ja ilmaisutavaltaan hän on läpikotaisin ranskalainen. Hän on yleensä hieman kylmä arvostuksissaan, mutta hänen kirjallinen makunsa on herkkä ja hienovarainen. Kirjallisuuskriitikko Charles Augustin Sainte-Beuve oli sitä mieltä, että hänen ajattelunsa laatu parhaimpina hetkinään ei vedä vertoja edes Voltairen ajattelulle. Hänen uskonnolliset ja filosofiset mielipiteensä olivat täysin kielteisiä.