Kuntaliitos Suomessa

Tämä artikkeli käsittelee Suomessa tapahtuneita kuntaliitoksia sekä vireillä olevia kuntaliitosselvityksiä. Kuntaliitos on kahden tai useamman kunnan hallinnollinen ja alueellinen yhtyminen yhdeksi kunnaksi. Liitoksesta päättävät yhdistyvien kuntien hallintoelimet, mutta on myös keskusteltu mahdollisuudesta, että valtio voi tehdä pakkoliitoksen. Kuntaliitoksen syinä ovat yleensä taloudelliset ja toiminnalliset, toisinaan myös aluepoliittiset syyt. Menettelytavasta säädetään kuntajakolaissa.
Kuntajakolain (29.12.2009/1698) 3 § kuntaliitoksesta käytetään nimitystä kuntien yhdistäminen, joka voidaan toteuttaa kolmella tavalla:
Kunnan osan siirtämisellä toiseen kuntaan tarkoitetaan kuntajaon muuttamista, jossa kuntien lukumäärä ei muutu. Tällöin on kyseessä osakuntaliitos.
Kuntaliitokset samoin kuin pientenkin alueiden siirrot kunnasta toiseen määrätään aina tulemaan voimaan vuodenvaihteessa. Joskus kuntaliitokset ovat astuneet voimaan kunnallisvaaleja seuraavan vuoden alusta, jolloin vaaleissa on jo valittu yhdistetylle kunnalle yhteinen valtuusto.
Historiaa.
Osakuntaliitoksia Suomessa tehtiin jo 1800-luvulla: esikaupunkeja liitettiin kaupunkeihin. Tosin kovin monta niitä ei tehty, sillä tuolloin kaupungin piti itse omistaa koko maa-alueensa. Autonomian ajan Suomen merkittävin osakuntaliitos tapahtui vuonna 1877, jolloin Kyttälän alue liitettiin Messukylästä Tampereeseen, sinne äskettäin valmistunut rautatieasema kun sijaitsi keskellä hökkelikylää ja katsottiin, että tämän vuoksi oli ryhdyttävä poikkeuksellisiin toimiin. 1900-luvulla Suomen itsenäistyttyä tehtiin lisää osakuntaliitoksia, joissa esikaupunkeja liitettiin kaupunkeihin.
Suomen ensimmäinen kokonaisen kunnan liittäminen toiseen kuntaan tapahtui vuoden 1934 alussa, jolloin Kyyrölä liitettiin Muolaaseen, ja pian sota-ajan jälkeen 1940-luvulla tehtiin muutamia kokokuntaliitoksia, joista pääosa tapahtui vuoden 1946 alussa, mm. Helsingin alueen moninkertaistanut Helsingin suuri alueliitos, joka tosin oli samalla osakuntaliitos: Helsinkiin liitettiin Huopalahden, Kulosaaren ja Oulunkylän kunnat sekä Haagan kauppala kokonaan ja lisäksi suuri osa Helsingin maalaiskunnasta eli nykyisestä Vantaasta.
Viimeisen kerran Suomeen perustettiin uusi maalaiskunta vuoden 1941 alussa, jolloin Pohjaslahti erotettiin Ruovedestä. Sen sijaan kauppaloita erotettiin maalaiskunnista vielä 1950-luvullakin, esim. Kymistä Karhulan kauppala ja Tuusulasta Järvenpään kauppala vuoden 1951 alussa sekä Kemijärven maalaiskunnasta (siihenastisesta Kemijärven kunnasta) Kemijärven kauppala vuoden 1957 alussa. Vielä 1960-luvun alussa suunniteltiin Tapiolan ja Leppävaaran erottamista Espoosta kauppaloiksi, mutta suunnitelmaa ei toteutettu.
Suomessa oli tarkoitus toteuttaa Ruotsissa tehtyjä uudistuksia muistuttava suuri kuntauudistus 1960-luvun lopulla. Silloisen hallituksen asettama virkamiestyöryhmä esitti lakia, joka mahdollistaisi pakkoliitokset, mutta laista ei päästykään eduskunnassa yksimielisyyteen, ja hanke raukesi. Tästä huolimatta 1960-luvun loppupuolella ja 1970-luvulla nähtiin todellinen kuntaliitosten suma. Varsinkin vuosien 1969, 1973 ja 1977 alussa, edellisen vuoden kunnallisvaalien jälkeen, astui voimaan monia kuntaliitoksia. Monet pienet kunnat hakeutuivat yhteen suurempien naapureidensa kanssa ilmeisesti peläten, että valtiovalta pakottaisi ne liitoksiin. Nämä 1960-luvun jälkipuoliskon ja 1970-luvun kuntaliitokset johtivat siihen, että toisen maailmansodan syttymisen jälkeinen kuntien määrän kasvu kumoutui Tuusulan ja Järvenpään tapausta lukuun ottamatta. Niinpä vuoden 1967 alussa Paraisten maalaiskunta, josta vuoden 1948 alussa oli erotettu Paraisten kauppala, liitettiin Paraisten kauppalaan, vuoden 1973 alussa Kemijärven kauppala ja maalaiskunta yhdistyivät Kemijärven kaupungiksi ja Pohjaslahti liitettiin Vilppulaan ja Virtoihin, ja vuoden 1977 alussa Karhula ja Kymi liitettiin Kotkaan. Jonkin verran tehtiin myös pakkoliitoksia; ainakin mainittu Kymin ja Karhulan liittäminen vuonna 1977 Kotkaan tapahtui pakkoliitoksella ja samaan aikaan Kajaanin maalaiskunta pakkoliitettiin Kajaanin kaupunkiin. 1970-luvun lopulta lähtien kuntaliitoksia tehtiin melko vähän, kunnes 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen puolenvälin tienoilla kunta- ja palvelurakenneuudistuksen myötä alkoi uusi, edellistä tiheämpi kuntaliitosten suma. Se laantui seuraavan vuosikymmenen lopulla ja palautui 1980–1990-luvun tilanne, jossa kuntaliitoksia tehtiin vain silloin tällöin. Nyt Suomen kuntarakenne on melko vakaa, eikä kovin suuria muutoksia siihen ole odotettavissa lähivuosina. Aluehallintouudistus kevensi kuntien tehtäviä ja siten paransi pienten kuntien mahdollisuuksia jatkaa itsenäisinä.
Kunta- ja palvelurakenneuudistus.
Valtioneuvosto käynnisti keväällä 2005 kunta- ja palvelurakenneuudistushankkeen, jonka tavoitteena on selvittää miten kuntapalveluiden saatavuus, laatu ja tuottavuus voidaan turvata tulevaisuudessa. Tarkastelu käsittää kuntarakenteen muutokset sekä kuntien yhteistyön kaikilla aluetasoilla. Hallituspuolueet sopivat kesällä 2006 kuntaremonttia ohjaavasta puitelaista, joka rohkaisee kuntia liitoksiin, mutta ei pakota niihin. Puitelaki velvoittaa kuntia muodostamaan riittävän vahvoja palvelualueita vastaamaan sosiaali- ja terveyspalveluista.
Kunta- ja palvelurakenneuudistus sysäsi liikkeelle lukuisia kuntaliitoshankkeita, mutta monia toteutettiin ja käynnistettiin myös muista syistä, joista painavimpia oli valtion maksama korotettu ”porkkanaraha”. Liitosten taustalla vaikutti kuitenkin kuntakentän yleinen liikehdintä. Kuntien heikentynyt talous ja tulevaisuuden haasteet, muun muassa väestön ikääntyminen ja siitä johtuva kustannusten nousu, ajoivat etsimään uusia ratkaisuja. Kuntaliitosten vastustajat ovat perustelleet kantaansa muun muassa kunnallisen demokratian kaventumisella. Kuntaliitoksen vaihtoehtona pidetään kuntien yhteistyön tiivistämistä, johon 2000-luvun kunta- ja palvelurakenneuudistuskin tähtää. Valtioneuvosto on osaltaan rohkaissut kuntia yhteistyöhön muun muassa vuonna 2000 perustetun seutuhankkeen avulla.
Vuonna 2009 toteutetuissa 32 kuntaliitoksessa oli mukana 99 kuntaa ja kuntien määrä väheni 67:llä. Vuoden 2010 neljässä kuntaliitoksessa oli mukana kymmenen kuntaa ja kuntien luku väheni kuudella. Vuonna 2011 toteutui kuusi kuntaliitosta, joissa oli mukana kaksitoista kuntaa ja kuntien luku väheni kuudella. Vuonna 2013 toteutui kymmenen kuntaliitosta ja kuntien määrä väheni kuudellatoista. Vuoden 2012 loppuun mennessä toteutettu Kunta- ja palvelurakenneuudistus vauhditti kuntaliitoskehitystä.
Kuntaliitosten määrä on vuoden 2013 jälkeen laskenut huomattavasti ja vuosina 2015–2017 tapahtui vain yhdeksän kuntaliitosta. Vuosina 2014, 2018 ja 2019 ei tapahtunut yhtäkään kuntaliitosta. Kolmen vuoden tauon jälkeen, 1. tammikuuta 2020 kuitenkin tapahtui taas yksi kuntaliitos, kun Valtimon kunta liitettiin Nurmeksen kaupunkiin.
Taulukko kuntaliitoksista vuodesta 1934.
Kuntaliitosten ohella kuntien lukumäärä väheni vuonna 1948, jolloin kokonaan tai suurimmaksi osaksi Neuvostoliitolle vuosina 1940 ja 1944 luovutetut kunnat lakkautettiin. Artkkelista Luovutetut alueet löytyy taulukko näistä kunnista. Kuntien nimien perässä on mainittu suluissa niiden kolminumeroiset kuntanumerot.