tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Viktor I

Pyhä Viktor I (k. 198 tai 199) oli Rooman paavi vuosina 189–198. Hän oli syntyperältään berberi ja ensimmäinen afrikkalainen paavi. Viktor I siirtyi nuorena kirkollisten opintojen mukana Roomaan ja tuli valituksi paaviksi vuonna 189. Hän kärsi marttyyrikuoleman vuonna 198 oltuaan paavina lähes kymmenen vuotta. Hänen muistopäivänsä on 28. heinäkuuta.
Viktor I oli ensimmäinen paavi, joka tunsi asemansa niin vahvaksi, että antoi koko kristikuntaa koskevia määräyksiä. Hän muun muassa katkaisi Rooman välit Vähän-Aasian seurakuntiin, jotka eivät viettäneet pääsiäistä roomalaisen käytännön mukaisesti. Tosin tämä hänen ukaasinsa ei tuottanut toivottua tulosta.
Calixtus I

Pyhä Calixtus I (n. 155–222) oli katolisen kirkon johtaja eli paavi vuosina 217–222. Syntymäajasta- ja paikasta ei ole varmaa tietoa, mutta mahdollisesti hän kuoli Roomassa noin vuonna 222.
Eero Hämeeniemen romaani Pyhän Calixtuksen lähde sisältää myös historiallista tietoa Calixtuksen elämästä.
Pyhä Urbanus I

Pyhä Urbanus I (k. 23. toukokuuta 230) oli katolisen kirkon johtaja eli paavi vuosina 222–230. Hänen synnyinajastaan ja -paikastaan ei ole tietoa. Urbanus I kuoli luultavasti Roomassa vuonna 230. Hän toimi paavina kahdeksan vuotta. Katolinen kirkko pitää häntä pyhimyksenä. Hänen muistopäivänsä on 25. toukokuuta, joka on myös Suomessa Urpon nimipäivä.
Anterus

Pyhä Anterus (k. 3. tammikuuta 236) oli katolisen kirkon johtaja eli paavi 21. marraskuuta 235 – 3. tammikuuta 236. Hänen paaviuskautensa jäi hyvin lyhyeksi, sillä hän koki edeltäjänsä tavoin marttyyrikuoleman 3. tammikuuta 236. Hänet haudattiin ensimmäisenä paavina pyhän Callistuksen katakombiin.
Fabianus

Fabianus (k. 20. tammikuuta 250) oli katolisen kirkon johtaja, eli paavi tammikuusta 236 – 20. tammikuuta 250 asti. Hänen paaviutensa kesti 14 vuotta. Hänet pidätettiin ja mestattiin Deciuksen vainojen alkuvaiheessa vuonna 250 Roomassa. 
Fabianuksen aikalainen Cyprianus kuvaa häntä vertaansa vailla olevaksi mieheksi, joka eli hyvän ja puhtaan elämän.
Vladimir–Suzdal

Vladimir–Suzdal (usein myös pelkästään Vladimir tai Vladimirin ruhtinaskunta) oli Vladimirin kaupungin ympärille kehittynyt historiallinen valtio Keski-Venäjällä vuosina 1157–1318. Vladimir–Suzdalin hallinnon keskus oli sen pääkaupunki, Vladimir.
Vuonna 1318 Vladimir–Suzdal joutui Moskovan ruhtinaskunnan valtaan ja näin ollen osaksi myöhemmin perustettua Moskovan Venäjää.
Juha (nimi)

Juha on suomalainen miehen etunimi. 
Juha on lyhentymä suomalaisesta etunimestä Juhani, joka on palautettavissa heprealaisperäiseen nimeen Johannes, joka merkitsee 'Jahve on armollinen'. Juhan, kuten Juhanin ja Johanneksenkin, nimipäivää vietetään vanhana juhannuspäivänä 24. kesäkuuta.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 62 284 miestä ja ainakin kolme naista on saanut ensimmäiseksi tai muuksi etunimekseen Juhan. Juha on perinteikäs nimi, sillä se on ollut käytössä jo 1800-luvulla, mutta sen suurinta suosiota kesti 1950-luvun lopulta 1980-luvun alkuun. Vuosina 1960–1979 sen sai peräti noin 32 800 henkilöä. Vuosi 2005 oli vuoden 1940 jälkeen ensimmäinen kalenterivuosi, jolloin Suomessa nimen Juha sai alle 100 poikaa. Johanneksen lyhyet muodot Juha ja Juho näyttävät vuorottelevan keskenään suosiossa. Pian sota-ajan jälkeen Juha ohitti Juhon suosiossa ja 1980-luvulla Juho puolestaan Juhan, vaikkakin vielä 2010-luvulla Juha-nimen sai Suomessa 664 henkilöä.
Juha-Matti ja Juha-Pekka kuuluvat Suomen yleisimpiin yhdysnimiin.
Seppo Urpela

Seppo Ilmari Urpela (22. tammikuuta 1937 Nivala – 2. toukokuuta 1993 Nivala) oli suomalainen kirjailija.
Urpela jätti oppikoulun kesken neljännellä luokalla ja meni 17-vuotiaana armeijaan. Sen jälkeen hän hankki elantonsa hanttihommilla ja toimittajana. Hänen ainoaksi koulutuksekseen jäi opiskelu Työväen akatemiassa Kauniaisissa.
Urpelaa pidettiin erittäin taitavana novellistina. Hänen tuotantoonsa kuuluu myös muutama romaani sekä kuunnelmia. Urpelaa verrattiin usein Pentti Haanpäähän. Satiirisissa kuvauksissa pääosassa on yleensä suomalainen mies. Jakomäen kaudella Seppo kertoi maalta kaupunkiin muuttaneista miehistä, joille luonto ja vihreät arvot olivat tärkeitä. Urpela muuttikin lopulta takaisin Nivalaan ja asettui asumaan itse rakentamaansa pieneen jalasmökkiin.
Urpelan kuunnelmia on esitetty ainakin Yleisradiossa. Tekstejä on käännetty viidelle kielelle. Kuunnelma ”Matti Joenmutka matkalla Jäämeren tielle” edusti Suomea Euroopan Yleisradioliiton EBU:n kuunnelmakatselmuksessa Ranskassa. TV 2 on esittänyt pienoisnäytelmäsarjan ”Joo, kyllä minä kansani tunnen”, joka pohjautuu kuuteen Urpelan novelliin. Myös romaanista "Tuuli leppeä lounaasta" on tehty televisioelokuva.
PTRS

PTRS (Protivotankovoje samozarjadnoje ružjo, obr. 1941 g. sistemy Simonova), , , oli neuvostoliittolainen 14,5 mm puoliautomaattinen panssarintorjuntakivääri. 
Historia.
Neuvostoliitossa oli kokeiltu pst- kivääreitä 1930- luvun alkupuolella. Rukavisnikovin 14,5 mm ase oli hyväksytty, mutta ei otettu käyttöön. Neuvostoliiton tiedustelu erehtyi Saksan panssarivaunut todellista lujemmiksi ja kivääri arvioitiin jo tehottomaksi. Kun Natsi-Saksan hyökkäys alkoi Panzerkampfwagen I, II ja III tyyppien todettiin olevan torjuttavissa pst-kiväärillä. Sergei Simonov ja Vasili Degtjarjov suunnittelivat nopeasti aseet jotka tulivat tuotantoon Elokuussa 1941. Simonovia valmistanut tehdas evakuoitiin Ural-vuoriston taakse, mutta seuraavan vuoden aikana tuotettiin 63 000 asetta.
Ominaisuuksia.
PTRS on kaasumäntä-toiminen ja puoliautomaattinen. Se käyttää samaa 1938 kehitettyä 14,5 mm x 114 mm patruunaa kuin PTRD. Luotityyppejä oli kaksi B-32 joka oli panssarisytytysluoti teräsytimellä ja B-41 volframikarbidi-ytimellä. Luodit painoivat 64 ja 65 grammaa vastaavasti. Lähtönopeus oli n. 1000 m/s.
PTRS:ssä on viiden patruunan lipas, joka kiinnittyy aseen rungon alapuolella olevaan, kannella sulkeutuvaan lipaskuiluun. Patruunat ovat kahdessa rivissä ja kulmassa syötön helpottamiseksi.
Viimeisen laukauksen jälkeen lukko jää taka-asentoon. Lipas voidaan irrottaa vain kun lukko on takana. Kivääri on purettavissa kahteen osaan kuljetuksen helpottamiseksi. Patruunan syöttö oli likaisena ja pakkasessa häiriöaltis johtuen osaksi karkeasta viimeistelystä. Kivääriä oli edelleen mahdollista käyttää käsisyöttöisenä kuten PTRD - asetta. Ase painoi 20,9 kg. Paras läpäisy oli n. 30 mm 100 metrin etäisyydeltä.
Panssarivaunujen kehittyessä PTRS jäi tehottomaksi, mutta sitä käytettiin kevyesti panssaroituja ja panssaroimattomia ajoneuvoja vastaan sekä pesäkkeiden ja materiaalin tuhoamiseen sodan loppuun asti.
Toisen maailmansodan aikana Saksa sai sotasaaliiksi monia PTRS-41:iä. Saksalaiset nimesivät nämä Panzerbüchse 784(r):ksi eli PzB 784(r):ksi.
Korean sodan aikana PTRS-41 ja samantyyppisiä aseita annettiin Pohjois-Korean joukoille, jotka käyttivät niitä kevyiden panssareiden ja muiden ajoneuvojen tuhoamiseen. Niitä käytettiin myös jopa pitkän matkan tarkkuuskivääreinä. Joidenkin maiden inventaarioissa PTR - tyyppiset aseet pidettiin 1980-luvulle. Patruuna on edelleen käytössä nykyaikaisissa raskaissa kivääreissä.
Venturan piirikunta

Venturan piirikunta () on piirikunta eteläisessä Kaliforniassa Yhdysvalloissa. Sen pääkaupunki on Venturan kaupunki. Vuonna 2010 piirikunnassa oli asukkaita noin 820 000. Lähes kaikki asutus on piirikunnan eteläosassa, pohjoisen ollessa asumatonta vuoristoa ja metsää.
Kaupunkeja.
Suuruusjärjestyksessä:
Danny Carey

Daniel Edwin "Danny" Carey (s.10. toukokuuta 1961) on Tool-yhtyeen rumpali. Carey on syntynyt Lawrencessa, Kansasissa.
Elämäkerta.
Carey aloitti rumpujen soiton 10-vuotiaana liittymällä koulun yhtyeeseen. Carey aloitti myöhemmin soittamisen aidolla rumpusetillä. Hänellä oli yksityinen opettaja. High schoolissa Carey liittyi jazz-yhtyeeseen. Päästyään high schoolista ja myöhemmin yliopistosta ryhtyi hän opettelemaan soittamaan lyömäsoittimia.
Carey päätti muuttaa Kansasista Los Angelesiin, missä hän toimi Carole Kingin studio-rumpalina ja Pigmy Love Circusin live-rumpalina. Myöhemmin hän löysi tiensä Tooliin tapaamalla Maynard James Keenanin ja Adam Jonesin. Carey soittaa edelleen rumpuja Toolin lisäksi myös Pigmy Love Circusissa sekä Zaumissa.
Hämeenlinnan maalaiskunta

Hämeenlinnan maalaiskunta (lyhenne Hämeenlinnan mlk, ) oli Hämeen läänissä sijainnut Suomen kunta. Maalaiskunta lakkautettiin 1. tammikuuta 1948 lukien ja sen alue jaettiin Hämeenlinnan kaupungin, Rengon ja Vanajan kesken. Kun Vanajan kunta lakkautettiin 1967, osa entisistä maalaiskunnan alueista liitettiin Hattulaan. Kun Renko yhdistyi Hämeenlinnaan vuonna 2009, entisen maalaiskunnan alue kuuluu Hattulaan liitettyä aluetta lukuun ottamatta Hämeenlinnan kaupunkiin.
Nimestään huolimatta Hämeenlinnan maalaiskunta ei ollut Hämeenlinnan kaupunkia joka puolelta ympäröinyt reikäleipäkunta, vaan kaupunki rajoittui siihen vain pohjoisessa; muilla suunnilla kaupunki sen sijaan rajoittui Vanajan kuntaan. Kaupungin koillis- ja luoteispuolella maalaiskunnan alue ulottui pitkänä ja kapeahkona kaistaleena Vanajan ja Hattulan välissä idässä Hauhon ja lännessä Rengon rajalle saakka.
Hämeenlinnan maalaiskunnan alue oli sama kuin Hämeenlinnan maaseurakunnan, joka vuonna 1778 erotettiin Vanajan seurakunnasta ja johon siirrettiin Vanajan pitäjän viisi pohjoisinta kylää. Seurakunnalla oli yhteinen kirkkoherra Hämeenlinnan kaupunkiseurakunnan kanssa. Aiheena alueen erottamiseen eri seurakunnaksi oli se, että kulkuyhteys näistä kylistä Vanajan kirkolle kävi suoraan Hämeenlinnan keskustan kautta ja niiden asukkaat olivat jo ennestään yleisesti käyneet Hämeenlinnan kirkossa. Kun maaseudulle 1860-luvulla perustettiin kunnallishallinto, määräytyi kuntajako aluksi seurakuntajaon mukaan, minkä vuoksi Hämeenlinnan maaseurakunnan alueestakin muodostettiin oma kuntansa, Hämeenlinnan maalaiskunta.
Kylät.
Ojoinen, Hätilä, Luhtiala, Kirstula, (Pikku-)Parola, Vuorentaka, Järviöinen
Kajaanin maalaiskunta

Kajaanin maalaiskunta (lyh. Kajaanin mlk, ) oli Kainuussa sijainnut Suomen kunta. Kajaanin maalaiskunta liitettiin pakkoliitoksella Kajaanin kaupunkiin vuonna 1977. Liitos vahvisti olennaisesti Kajaanin asemaa Kainuun maakunnan keskuksena. Kajaanin maalaiskunnan naapurikuntia olivat Kajaani, Paltamo, Sotkamo, Sonkajärvi, Vaala ja Vuolijoki. 
Historiaa.
Paltamon emäseurakunnasta erotettiin Hyrynsalmen kirkkoherrakunta 1786. Samalla lakkautettiin pieni ja kitulias Kajaanin kaupunkiseurakunta.
Kajaanin maalaiskunnan voidaan perustellusti sanoa kuuluneen Paltamon emäpitäjään ainakin vuoteen 1786. Tällöin Paltamon emäseurakunnasta erotettiin "yhteinen Kajaanin kaupunki- ja maaseurakunta". Siihen kuuluivat Kajaanin kaupungin alueen lisäksi Jormuan, Kuluntalahden, Kivimäen, Mainuan, Lehtovaaran, Murtomäen ja Vuottolahden kylät. 
Vuonna 1835 Kajaanin maaseurakuntaan liitettiin aiemmin Sotkamoon kuuluneet Lahnasjärven ja Raudanveden kylät.
Vuonna 1865 säädettiin uusi kunnallisasetus. Yhteisestä "kunnallishallinnosta" Kajaanin maaseurakunta ja Paltamo erotettiin 1870. Jotkut katsovat eron tapahtuneen 1869.
Maalaiskunnasta liitettiin Vuottolahden kylä 1897 samana vuonna perustettuun Säräisniemestä erotettuun Vuolijoen kappeliseurakuntaan. Vuolijoen kunta toimi vuosina 1915–2006.
Aiemmin Paltamoon kuuluneet Paltaniemen, Uudenkylän (myöhemmin Nakertaja) ja Kirkkoahon (Linnantaus) kylät liitettiin Kajaanin maalaiskuntaan 1954.
Kajaanin maalaiskunnasta liitettiin kaupunkiin Kylmä ja Parkinniemi 1967. 
Kunnan keskus muodostui kaupungin keskustaajaman osaksi Kajaaninjoen pohjoisrannalle Teppanaan, minne muutti ihmisiä myös Kajaanin kaupungista. Myöhemmin taajama-asutus laajeni itään Kuurnaan ja pohjoiseen Komiaholle.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Kajaanin maalaiskunnan taajamat olivat Heinisuo (501 asukasta), osa Kajaanin keskustaajamasta (2 544 asukasta), Linnantaus (228 asukasta), Nakertaja (1 428 asukasta) ja Paltaniemi (220 asukasta). Näistä Kajaanin keskustaajama sijaitsi pääosin Kajaanin kaupungin puolella.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Kajaanin maalaiskunnan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970 ja lisäksi vuoden 1975 väkiluku.
Vuonna 1915 Kajaanin maalaiskunnasta liitettiin Vuolijokeen alue, jossa oli 578 asukasta. Vuonna 1954 Kajaanin maalaiskuntaan liitettiin Paltamosta alue, jossa oli 1 653 asukasta.
Lohjan kunta

Lohjan kunta (, vuosina 1926-1977 Lohjan maalaiskunta, lyh. Lohjan mlk, "Lojo landskommun") oli Uudellamaalla sijainnut Suomen kunta. Sen keskustaajama muutamine lähialueineen erotettiin vuonna 1926 Lohjan kauppalaksi, joka myöhemmin muutettiin kaupungiksi. Vuoden 1997 alusta Lohja ja Lohjan kunta yhdistyivät Lohjan kaupungiksi.
Lohjan kunnan naapurikunnat Lohjan kaupungin lisäksi olivat Inkoo, Karjaa (aiemmin Karjaan mlk), Karjalohja, Nummi-Pusula (aiemmin Nummi), Sammatti, Siuntio ja Vihti.
Lohjan kunta oli kaksikielinen kunta, jossa enemmistön kielenä oli suomi. Vuoden 1995 lopussa kunnassa asui 1 135 ruotsinkielistä, joiden osuus väestöstä oli 6,0 prosenttia. Kunnan pääosin ympäröimä Lohjan kaupunki oli puolestaan yksikielinen suomenkielinen kunta. Vuoden 1995 lopussa siellä asui 472 ruotsinkielistä, mikä vastasi 3,1 prosenttia kaupungin asukkaista.
Lohjan kaupungilla ja kunnalla oli yhteinen evankelis-luterilainen seurakunta; Lohjan maaseurakunta -nimistä seurakuntaa ei siis ollut olemassa.
Lohjan maalaiskuntaan liitettiin vuonna 1953 Siuntion pohjoisosassa sijainnut Nummenkylä ja sitä ympäröiviä alueita. Virkkalan laitamilta liitettiin Siuntiosta pieni alue vuonna 1975. Myös Lohjan kaupunkiin liitettiin 1990 pieni metsäalue asuinaluetta varten.
Vuonna 1995 Lohjan kaupungissa ja kunnassa pidettiin kansanäänestys kuntaliitoksesta, ja kunnat yhdistyivät jälleen 1. tammikuuta 1997 Lohjan kaupungiksi. Uusi kaupunki on kaksikielinen ja se otti käyttöönsä Lohjan kunnan vaakunan.
Naantalin maalaiskunta

Naantalin maalaiskunta (lyh. "Naantalin mlk", ) oli Varsinais-Suomessa sijainnut Suomen kunta. Nykyisin maalaiskunta on osa Naantalin kaupunkia. Kuntaan kuuluivat kaupunkia ympäröivät alueet, pääasiassa Luonnonmaan saari ja kaupungin pohjoispuoliset alueet.
Naantalin maalaiskunnan naapurikunnat olivat Naantalin kaupungin lisäksi Masku, Merimasku, Raisio, Rymättylä ja Turku.
1960-luvulle tultaessa kaupunkimainen asutus oli levinnyt kauas maalaiskunnan rajojen sisäpuolelle, ja maalaiskunnan väkiluku oli ylittänyt kaupungin väkiluvun. Vuonna 1964 talousvaikeuksista kärsinyt Naantalin maalaiskunta ja huomattavasti väkimäärältään ja pinta-alaltaan pienempi kaupunki yhdistyivät Naantalin kaupungiksi.
Kylät.
Ajonpää, Asikko, Haijainen, Herttula, Immanen, Inttilä, Isokylä, Jaakkola, Kaivola, Karvetti, Keitilä, Kirstilä, Kuivalahti, Kultaranta, Kunnainen, Kuostano, Käkölä, Ladvo, Lapila, Latonpää, Lietsala, Luikkio, Luolala, Löytäne, Metsä-Jukola, Miekkula, Nuhjala, Porhonkallio, Pyöli, Ruona, Ruuhimäki, Saksila, Sammalkallio, Soikallio, Soininen, Taimo, Tammisto, Tupavuori, Vadjo, Viiala, Villa, Vähäkallio
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Naantalin maalaiskunnassa oli kolme taajamaa: Kultaranta (501 asukasta 2,5 neliökilometrillä), Lietsala (701 asukasta 2,0 neliökilometrillä, osa Raision puolella) ja Taimo (629 asukasta 1,9 neliökilometrillä). Lisäksi osa Naantalin keskustasta sekä "Satama – Imatran Voima" -nimisestä taajamasta sijaitsi maalaiskunnan puolella.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Naantalin maalaiskunnan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960.
Nurmeksen maalaiskunta

Nurmeksen maalaiskunta (lyh. "Nurmeksen mlk", ) oli Pohjois-Karjalassa sijainnut Suomen kunta. 1. tammikuuta 1973 maalaiskunta liitettiin Nurmeksen kauppalaan, joka muuttui kaupungiksi 1. tammikuuta 1974. Nykyisin maalaiskunta ja kauppala ovat osa Nurmeksen kaupunkia. Nurmeksen kauppalalla ja maalaiskunnalla oli yhteinen evankelis-luterilainen seurakunta; Nurmeksen maaseurakunta -nimistä seurakuntaa ei siis ollut olemassa.
Nurmeksen maalaiskunta ympäröi kauppalaa joka puolelta, ja muut naapurikunnat olivat Juuka, Kuhmo, Pielisjärvi (vuodesta 1973 Lieksa), Rautavaara, Sotkamo ja Valtimo.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Nurmeksen maalaiskunnan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Vuonna 1876 perustettu Nurmeksen kauppala sisältyy Nurmeksen maalaiskunnan lukuihin vuosina 1880–1940. Vuonna 1908 Nurmeksen maalaiskunnasta erotettiin Valtimon kunta.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Nurmeksen maalaiskunnan taajamat olivat Lehtovaara (577 asukasta), Nurmeksen keskustaajama (19 asukasta), Porokylä (2 392 asukasta) ja Savikylä (201 asukasta). Näistä Lehtovaara ja Nurmeksen keskustaajama sijaitsivat osin Nurmeksen kauppalan puolella, ja niiden kohdalla on mainittu pelkästään maalaiskunnan puolella asunut asukasmäärä.
Seinäjoen maalaiskunta

Seinäjoen maalaiskunta (lyh. Seinäjoen mlk, , vuoteen 1930 "Seinäjoki") oli Etelä-Pohjanmaalla sijainnut Suomen kunta. Seinäjoen kauppala erotettiin Seinäjoen maalaiskunnasta vuonna 1930. Tätä ennen kunnan nimenä oli pelkästään "Seinäjoki", mutta maalaiskunnan erottamiseksi kauppalasta nimeksi vaihdettiin "Seinäjoen maalaiskunta". Oli harkittu myös koko Seinäjoen kunnan muuttamista kauppalaksi, mutta tämä ei toteutunut. Maalaiskunnan kunnantalona oli Törnävän kartano sekä Keskustalon nimellä tunnettu rakennus Suupohjantien läheisyydessä. Maalaiskunnan keskusta oli nykyinen Törnävän kaupunginosa.
Seinäjoen maalaiskunta liitettiin takaisin Seinäjoen kauppalaan 1. tammikuuta 1959. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun maalaiskunta-sanaa nimessään kantanut kunta liitettiin kokonaan kaupunkiin tai kauppalaan. Vuonna 1960 Seinäjoesta tuli kaupunki.
Maalaiskunnan kyliä olivat mm, Ämmälänkylä, Törnävä, Soukkajoki, Alakylä, Heikkilänmäki, Jouppila
Olli Ohtonen

Olli Ohtonen (s. 27. huhtikuuta 1979 Helsinki) on suomalainen valmentaja ja uransa lopettanut maastohiihtäjä 
Ohtonen edusti urallaan Vuokatti Ski Team Kainuuta ja hänen valmentajanaan toimii Jouko Käsmä. Maastohiihdon maailmancupissa Ohtosen paras osakilpailusijoitus on 16:s. Olli Ohtonen päätti aktiivisen kilpailu-uransa kauteen 2009–2010, mutta kilpaili vielä 50 kilometrin SM-kilpailussa vuonna 2015.
Ohtonen on opiskellut Jyväskylän yliopiston liikuntabiologian laitoksella. Hän väitteli liikuntatieteen tohtoriksi vuonna 2019. Väitöskirjassaan hän tutki biomekaanisesta näkökulmasta luisteluhiihdon vaatimuksia erilaisissa nopeus- ja väsymystilanteissa. Ohtonen valmentaa olympiavoittaja Iivo Niskasta. Kesällä 2014 hänet nimettiin Suomen hiihtomaajoukkueeseen sprinttihiihtäjien valmentajaksi.
Suomen Valmentajat ry valitsi Ohtosen vuoden valmentajaksi joulukuussa 2017. Tammikuussa 2018 hänet valittiin myös Suomen urheilugaalassa Vuoden valmentajaksi yhden äänen erolla Henrik Dettmanniin. Joulukuussa 2018 Suomen Valmentajat ry valitsi Ohtosen toista kertaa peräkkäin vuoden valmentajaksi.
Sundom

Sundom on kylä Pohjanmaan maakunnassa ja nykyisin yksi Vaasan suuralueista. Sundomin kylä kuului Sulvan kuntaan ja liitettiin Vaasan kaupunkiin 1. tammikuuta 1973. Sundomin väestöstä valtaosa on ruotsinkielisiä. Kylässä sijaitsee pieni Öjbergetin hiihtokeskus.
Vaasan kaupunginhallinnon tilastoalueista Sundom muodostaa oman suuralueensa, johon kuuluu Yttersundom, Översundom ja Sundomin saaristo. Vuonna 2016 suuralueella oli 2 530 asukasta.
Osa-alueet ja kaupunginosat.
Sundomin suuralue jakautuu kolmeen tilastolliseen pienalueeseen ja kolmeen asemakaavoitettuun kaupunginosaan.
Sundomin pienalueet ovat seuraavat:
Suuralueella sijaitsee Vaasan kaupunginosat 50–52. Björsinkallion asuinalue on 50. kaupunginosa, Sundomin keskustan palvelukeskittymä muodostaa 51. kaupunginosan ja Kronvikin alueella sijaitsee 52. kaupunginosa.
Taajama.
Sundom muodostaa tilastollisen taajaman, jossa asui vuoden 2023 taajamarajauksessa 2 436 asukasta. Sundom on Vaasan kaupungin alueella sijaitsevista taajamista toiseksi suurin keskustaajaman jälkeen. Aiemmin Sundom muodosti yhteisen taajaman viereisen Sulvan kylän kanssa nimeltä Sundom-Sulva. Tässä yhteistaajamassa asui Vaasan puolella 2 362 asukasta vuonna 2020.
Uudenkaupungin maalaiskunta

Uudenkaupungin maalaiskunta (lyh. "Uudenkaupungin mlk", ) oli Varsinais-Suomessa sijainnut Suomen kunta, joka liitettiin Uuteenkaupunkiin vuonna 1969. Kuntaan kuuluivat useimmat Uudenkaupungin edustalla olevat saaret sekä mantereen puolelta Vohdensaaren ja Sundholman alueet.
Uudenkaupungin maalaiskunnan evankelis-luterilaiset asukkaat kuuluivat Uudenkaupungin maaseurakuntaan, joka oli kirkonkirjanpidollisesti erillinen kaupunkiseurakunnasta, mutta hallinnollisesti ne olivat yksi yhteinen seurakunta. 
Uudenkaupungin maalaiskunta oli pitkään väkiluvultaan pienin kunta, joka käytti nimessään sanaa maalaiskunta.
Väestö.
Väestö asui hajallaan laajalla alueella, jonka kaupunki jakoi kahtia pohjoiseen ja eteläiseen osaan. Kaupunkiin maalaiskunta rajoittui etelässä Velluanjoen kohdalla ja pohjoisessa Hiun kohdalla. Muut naapurikunnat olivat Kalanti, Kustavi, Lokalahti ja Pyhämaa.
Kunnan tärkein teollisuudenala oli kiviteollisuus, jota harjoitettiin eritoten Lepäisissä. Myös laivanrakennusta harjoitettiin, mutta lähinnä vain omiin tarpeisiin. Kaupankäynti oli hyvin vähäistä, ja kuntalaiset menivät yleensä kaupungin puolelle tekemään ostoksia. Kirkossa maalaiskuntalaiset kävivät Uudessakaupungissa. 
Maalaiskunnan kunnantalo sijaitsi kaupungin puolella. Kunta teki kaupungin ja Kalannin kanssa yhteistyötä monella saralla, esimerkiksi lääkäripalveluissa. Uudenkaupungin maalaiskunnalla ei ollut omaa vahvistettua vaakunaa, ja se oli Koijärven ohella ainoa vielä 1960-luvulla olemassa ollut vaakunaton kunta.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Uudenkaupungin maalaiskunnan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960.
Vuonna 1923 Uudenkaupungin maalaiskuntaan liitettiin Kalannista alue, jossa oli 436 asukasta.
Historia.
Kun Uusikaupunki perustettiin, sen saaristo oli edelleen Kalannin seurakunnan alainen. Koska oli vaivalloista mennä asioimaan kirkkoon kauas sisämaahan asti, Turun piispa määräsi vuonna 1630 nämä alueet liitettäväksi Uudenkaupungin seurakuntaan. Alueesta tuli oma kuntansa vuonna 1869, kun Suomen paikallishallinto erotettiin kirkosta.
Aluksi maalaiskunnan kattoi maa-alueita kaupungin luoteis- ja kaakkoispuolella, mutta Sundholman ja Arvassalon kylät kaupungin eteläpuolella liitettiin Kalannista maalaiskuntaan vuonna 1936. Asukkaat olivat ajaneet asiaa jo 1800-luvulta lähtien, mutta liitos toteutui vasta tuolloin. Lisäksi Iso-Kaskisen ja Korsaaren lähialueita siirrettiin Kalannista Uudenkaupungin maalaiskuntaan vuonna 1942.
1950-luvulta lähtien laki alkoi vaatia kunnilta aiempaa enemmän erilaisia peruspalveluita, minkä seurauksena pieni kunta ei tullutkaan enää taloudellisesti toimeen. Uudet hankkeet kuten Velhonveden–Ruotsinveden makeavesiallas olivat liian suuria panostuksia kunnalle. Maalaiskunta kärsi lisäksi muuttotappiosta nuorten muuttaessa kaupunkiin. Lopulta Uudenkaupungin maalaiskunta liittyi Uuteenkaupunkiin vuoden 1969 alussa.
Kylät.
Arvassalo, Haimio, Halola, Hiu, Kittamaa, Lepäinen, Lyökki, Oksalanpää, Perkko, Saarnisto, Salmi, Sundholma (Vanhakartano vuodesta 1961), Vaakua, Vohdensaari
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Uudenkaupungin maalaiskunnassa ei ollut lainkaan taajamia.
Svetlana Žurova

Svetlana Sergejevna Žurova (; s. 1. kesäkuuta 1972) on venäläinen pikaluistelija, joka on erikoistunut sprinttimatkoille.
Žurova on kilpaillut kansainvälisellä tasolla vuodesta 1989 lähtien. Kaudella 1995-1996 hän voitti maailmancupin 500 metrillä. Matkakohtaisissa MM-kisoissa hän on saavuttanut 500 metrillä kultaa vuonna 1996, hopeaa vuosina 1998–2000 ja pronssia vuonna 2001. Sprintterien maailmanmestaruuden hän voitti vuonna 2006.
Talviolympialaisiin Žurova on osallistunut neljästi, mutta saavutti ensimmäisen mitalinsa vasta 34-vuotiaana 2006 Torinon kisoista, jossa voitti 500 metrin kilpailun. Hän aikoi lopettaa uransa jo vuonna 2003 saatuaan lapsen, mutta aviomiehensä kannustuksesta päätti menestyksekkäästi jatkaa uraansa.
Cicinho

Cicinho, oikealta nimeltään Cícero João de Cézare, (s. 24. kesäkuuta 1980 Pradópolis, São Paulon osavaltio, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, joka pelasi kotimaansa lisäksi Espanjassa, Italiassa ja Turkissa. Cicinhon pelipaikka oli oikea laitapuolustaja.
Vuonna 2005 Cicinho oli Brasilian maajoukkueessa voittamassa Maanosaliittojen cupia. Samana vuonna hän voitti myös seuratasolla São Paulossa Copa Libertadoresin ja seurajoukkueiden maailmanmestaruuden. Joulukuussa 2005 hän teki sopimuksen espanjalaisen Real Madridin kanssa. 172 senttimetriä pitkä Cicinho on tunnettu periksiantamattomasta pelaamisestaan.
Cicinho loukkasi oikean polvensa eturistisiteen vakavasti kauden 2006–2007 neljännellä kierroksella. Hän teki paluun pelikentille kuuden kuukauden kuntoutusjakson jälkeen maaliskuussa 2007 ja pääsi kauden päätteeksi juhlimaan Espanjan pääsarjamestaruutta. Elokuussa 2007 Cicinho siirtyi Romaan.
Tammikuussa 2011 hän siirtyi loppukauden kestävällä lainasopimuksella Villarrealiin.
Cicinhon ensimmäinen maaottelu oli 27. huhtikuuta 2005 Guatemalaa vastaan.
Paraisten maalaiskunta

Paraisten maalaiskunta (lyh. "Paraisten mlk", ) oli Varsinais-Suomessa sijainnut Suomen kunta. Kunnan pinta-ala vuonna 1966 oli 248,1 km2 ja kunnassa oli 3 792 asukasta maassa asuvaa väestöä vuoden 1965 lopussa.
Nimitys Paraisten maalaiskunta otettiin käyttöön vuonna 1948, kun Paraisten kunnasta erotettiin Paraisten kauppala. Vuonna 1967 maalaiskunta yhdistyi kauppalan kanssa. Kuntien ero kesti ainoastaan 19 vuotta. Kauppalasta tuli Paraisten kaupunki 1. tammikuuta 1977.
Kunnaksi Parainen perustettiin vuonna 1870. Kunnan edeltäjänä ollut Paraisten kirkkopitäjä perustettiin keskiajalla ja ensimmäinen maininta historiallisissa lähteissä siitä on vuodelta 1329.
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Paraisten maalaiskunnassa oli yksi taajama: Ersby, jossa oli 323 asukasta ja pinta-ala oli 3,2 neliökilometriä. Lisäksi osa Paraisten keskustasta sijaitsi maalaiskunnan puolella, ja osa Ersbystä puolestaan kauppalan puolella.
Äänekosken maalaiskunta

Äänekosken maalaiskunta (lyh. "Äänekosken mlk", ) oli Keski-Suomessa sijainnut Suomen kunta. Vuonna 1932 erotettiin Äänekosken kunnan keskustaajama Äänekosken kauppalaksi ja Suolahden taajama Suolahden kauppalaksi, ja jäljelle jääneen kunnan nimi vaihdettiin Äänekosken maalaiskunnaksi. Maalaiskunta liitettiin Äänekosken kauppalaan vuonna 1969, ja Äänekosken kauppalasta tuli kaupunki vuonna 1973. Maalaiskunnan vanha kunnantalo seisoo edelleen valtateiden 4 ja 13 risteyksessä Honkolan kylässä.
Äänekosken maalaiskunnan naapurikunnat olivat Äänekosken ja Suolahden lisäksi Konginkangas, Laukaa, Saarijärvi, Sumiainen ja Uurainen.
Äänekosken kauppalalla ja Äänekosken maalaiskunnalla oli yhteinen evankelis-luterilainen seurakunta eikä Äänekosken maaseurakunta -nimistä seurakuntaa ollut olemassa. Myös Suolahden kauppala kuului aluksi Äänekosken seurakunnan alueeseen, kunnes vuonna 1946 perustettiin Suolahden seurakunta. Vuonna 2007 Suolahden seurakunta, johon Sumiaisten seurakunta oli liittynyt edellisenä vuonna, liittyi kuntaliitoksen myötä takaisin Äänekosken seurakuntaan.
Entisen Äänekosken maalaiskunnan Koivistonkylässä sijaitsee Venäläiskivi-niminen siirtolohkare, muinaisena uhripaikkana toiminut Ristinhauta sekä Koiviston kahakan muistomerkki, joka on pystytetty vuonna 1958.
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Äänekosken maalaiskunnassa ei ollut taajamia, mutta osa pääosin Äänekosken kauppalassa sijainneesta Kierälahden taajamasta osa ulottui maalaiskunnan puolelle.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Äänekosken maalaiskunnan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1910–1960.
Äänekosken seurakunta muodostettiin vuonna 1909 liittämällä siihen Laukaasta 3 376 asukasta ja Saarijärveltä 1 481 asukasta. Äänekosken ja Suolahden kauppalat perustettiin vuonna 1932, mutta niiden väestö on tilastoitu Äänekosken maalaiskunnan yhteydessä vielä vuonna 1940.
Iisalmen maalaiskunta

Iisalmen maalaiskunta (ruots. "Idensalmi landskommun") oli Pohjois-Savossa sijainnut Suomen kunta. Nykyisin se on osa Iisalmen kaupunkia.
Iisalmen maalaiskunta ympäröi kaupunkia joka puolelta, ja muut naapurikunnat olivat Kiuruvesi, Lapinlahti, Pielavesi, Sonkajärvi ja Vieremä.
Historia.
Iisalmen kirkko- ja hallintopitäjä perustettiin vuonna 1627, ja se käsitti aluksi koko Ylä-Savon. Iisalmen pitäjä alkoi hajota 1800-luvulla: Ensin siitä erosi Pielavesi vuonna 1811, sitten Lapinlahti 1858 ja Kiuruvesi 1862. Iisalmen epäitsenäinen kauppala perustettiin Iisalmen pitäjän Haukiniemelle vuonna 1860, ja vuonna 1891 siitä tuli kaupunki.
Vuonna 1865 annettiin Suomessa kunnallisasetus, jonka perusteella maallinen ja kirkollinen hallinto erotettiin toisistaan. Asetuksen voimaansaattamisessa meni pitkiäkin aikoja, ja niinpä Iisalmen maalaiskuntakin aloitti toimintansa vasta vuonna 1873, jolloin pidettiin ensimmäinen kuntakokous. Iisalmen maalaiskunnasta erotettiin Sonkajärven ja Vieremän kunnat vuonna 1922. Maalaiskunta liitettiin Iisalmen kaupunkiin vuonna 1970.
Paikallisuudesta puhuttaessa paikannimestä Iisalmi käytettiin Iisalmen maalaiskuntaa tarkoitettaessa ulkopaikallissijoja: Iisalmella, Iisalmelle, Iisalmelta. Sen sijaan kaupungista käytettiin sisäpaikallissijoja kuten vieläkin käytetään: Iisalmessa, Iisalmeen, Iisalmesta.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Iisalmen maalaiskunnan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960.
Iisalmen kaupunki on tilastoitu erikseen vuodesta 1900 lähtien. Vuonna 1920 Iisalmen maalaiskunnasta erotettiin Sonkajärvi, jonka alueella oli 5 889 asukasta. Vieremä erotettiin vuonna 1921.
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Iisalmen maalaiskunnan taajamat olivat Peltosalmi (402 asukasta), Runni (383 asukasta) ja Soinlahti (245 asukasta). Lisäksi osa Iisalmen keskustan taajamasta ulottui maalaiskunnan puolelle.
Karjaan maalaiskunta

Karjaan maalaiskunta (lyh. Karjaan mlk, ) oli Uudellamaalla sijainnut Suomen kunta, josta kirkonkylä erotettiin 1930 kauppalaksi. Erilliset kunnat palautettiin yhteen, kun maalaiskunta liitettiin Karjaan kauppalaan vuonna 1969. Kauppala muuttui kaupungiksi 1977. Vuonna 2009 tapahtuneessa kuntaliitoksessa syntyi Raaseporin kaupunki, johon yhdistyivät Karjaa, Tammisaari ja Pohja. Muun muassa Mustion kartano ja ruukki sijaitsevat entisen Karjaan maalaiskunnan alueella.
Kunta oli kaksikielinen. Vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 81,5 prosenttia Karjaan maalaiskunnan asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia.
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Karjaan maalaiskunnan taajamat olivat Mustion asema (469 asukasta, osittain Inkoon puolella) ja Mustion tehdas (321 asukasta). Lisäksi osa Karjaan kauppalan keskustasta sijaitsi maalaiskunnan puolella.
Inzell

Inzell on kunta Traunsteinin piirikunnassa Baijerin osavaltiossa Saksassa. Se sijaitsee Itävallan rajan lähellä 693 metrin korkeudella merenpinnasta. Kunnan pinta-ala on 45,35 neliökilometriä ja sen asukasluku oli vuoden 2020 lopussa 4 836. Inzellin pormestarina toimii Hans Egger.
Inzell tunnetaan erityisesti luonnonkauniilla paikalla sijaitsevasta Max Aicher Arena -nimisestä pikaluisteluradasta, jolla on käyty monia lajin arvokilpailuja. Areena valmistui vuonna 1965, jolloin se oli kattamaton ulkorata. Vuosina 2009–2011 areenaa kunnostettiin ja se katettiin.
Kemijärven maalaiskunta

Kemijärven maalaiskunta (lyh. "Kemijärven mlk", ) oli Peräpohjolassa Lapin läänissä sijainnut Suomen kunta.
Kemijärven seurakunta erotettiin Kemin seurakunnasta vuonna 1779 ja Kemijärven kunta perustettiin vuonna 1871. Vuonna 1957 Kemijärven kunnan keskustaajama lähialueineen erotettiin siitä Kemijärven kauppalaksi ja siihenastisen Kemijärvi-nimisen kunnan nimi muutettiin Kemijärven maalaiskunnaksi. Tämä oli viimeinen kerta, kun Suomen kunnan nimeen lisättiin sana maalaiskunta. Kemijärven maalaiskunta -nimellä kunta ehti olla olemassa vain 16 vuotta, sillä vuonna 1973 maalaiskunta liittyi kauppalaan samalla kun kauppalan kuntamuoto muuttui kaupungiksi. Kemijärven seurakunta pysyi jakamattomana myös kunnallisen eron aikana.
Kemijärven maalaiskunta ympäröi Kemijärven kauppalaa joka puolelta, ja muut naapurikunnat olivat Pelkosenniemi, Posio, Rovaniemen maalaiskunta, Salla ja Sodankylä.
Kemijärven maalaiskunnan suurin asutuskeskittymä kauppalan erottamisen jälkeen oli Kemijärven itärannalla sijaitseva Isokylä, jossa asui liki neljännes kunnan väestöstä. Kunnan länsiosassa sijaitsi Raajärven kaivosalue, jonka malmiot löydettiin vuonna 1958. Itse kaivos aloitti toimintansa vuonna 1965 ja se suljettiin vuonna 1975. Lähellä Raajärven kaivosta sijaitsi vuosina 1959–1967 toiminut Kärväsvaaran kaivos, jonka malmiesiintymä oli löydetty jo 1920-luvulla. Isonkylän tuntumaan rakennettu Kemijärvi Oy:n sulfaattiselluloosatehdas sekä Suomutunturin hiihto- ja matkailukeskus kunnan kaakkoisosassa avattiin samoin vuonna 1965. 
Kemijärven maalaiskunnan alueella sijaitsivat Pohjolan Voima Oy:n omistama, vuonna 1954 valmistunut Jumiskon voimalaitos ja Kemijoki Oy:n omistama Seitakorvan voimalaitos, joka otettiin käyttöön vuonna 1963.
Kenttätykistön käyttämä Rovajärven ampuma-alue sijaitsi suurelta osin Kemijärven maalaiskunnan alueella. Pyhätunturin kansallispuisto ulottui eteläosiltaan Kemijärven maalaiskunnan puolelle.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Kemijärven maalaiskunnan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Kemijärven kauppala erotettiin Kemijärven maalaiskunnasta vuonna 1957.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Kemijärven maalaiskunnan taajamat olivat Isokylä (1 428 asukasta) ja Joutsijärvi (204 asukasta). Vuonna 1960 Isokylässä oli 1 054 asukasta ja Joutsijärvellä 380 asukasta. Vuoden 1960 rajauksessa taajamia olivat lisäksi 293 asukkaan Juujärvi ja 201 asukkaan Soppela, jotka eivät olleet taajamia enää 1970.
Kuusjärvi

Kuusjärvi voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Järvi.
Usean järven nimi Suomessa, esimerkiksi:
Newcombin paradoksi

Newcombin paradoksi on ajatuskoe ja paradoksi, joka on nimetty keksijänsä, fyysikko William Newcombin mukaan. Sen teki tunnetuksi filosofi Robert Nozick.
Paradoksi kuuluu seuraavasti: Mahtiolento toisesta galaksin osasta antaa sinulle kaksi laatikkoa: ensimmäinen on avoin ja toinen on suljettu. Avoimessa laatikossa on tuhannen dollarin seteli. Suljetussa laatikossa on joko miljoona dollaria tai ei mitään. Saat valita joko molemmat laatikot tai pelkästään suljetun laatikon.
Olento on kykenevä ennustamaan hyvin luotettavasti, mitä kuka tahansa ihminen päättää tehdä. Jos päätät ottaa pelkän avaamattoman laatikon, laittaa olento siihen miljoonan; jos päätät ottaa molemmat laatikot, jää suljettu laatikko tyhjäksi. Koe on toistettu 999 ihmisellä eikä olento ole erehtynyt vielä kertaakaan.. Kannattaako sinun siis valita suljettu laatikko vai molemmat?
Toisaalta todisteet osoittavat, että jos otat pelkän suljetun laatikon, saat miljoona dollaria, ja jos otat molemmat, saat tuhat. Olisi täten typerää valita molemmat laatikot. Toisaalta jo joutuessasi valinnan eteen, on suljetussa laatikossa valmiiksi joko miljoona, tai sitten ei. Oli suljettu laatikko tyhjä tai ei, ansaitset kummatkin laatikot valitessasi tuhat dollaria enemmän kuin valitsemalla vain suljetun laatikon.
Garden City (Kansas)

Garden City on kaupunki Kansasin osavaltion länsiosassa Yhdysvalloissa. Kaupungin asukasluku oli 26 658. Kaupunki on Finneyn piirikunnan keskus, ja siellä sijaitsevat Garden City Community College kampusalueineen sekä "Lee Richardson Zoo", joka on läntisen Kansasin suurin eläintarha.
Maantiede ja liikenne.
Yhdysvaltain tilastokeskuksen mukaan kaupungin pinta-ala on 22,1 km². 
Kahdella lentoyhtiöllä on päivittäisiä lentoja kaupungin lentokentälle, Garden City Regional Airportille. Kaupungin läpi kulkee myös rautatieyhtiö BNSF Railwayn ratalinja. Ratalinja on alun perin ollut osa Atchison Topeka &amp; Santa Fe -yhtiön Chicagon ja Los Angelesin välistä rataa. Junaliikenne on vähäistä. Amtrakin "Southwest Chief" -henkilöjunat pysähtyvät Garden Cityn asemalla. Paikallista rautatien tavaraliikennettä hoitaa Pioneer Railcorpin omistama Garden City Western Railway.
Tilastotietoa.
Vuoden 2000 väestönlaskennan tietojen mukaan kaupungissa asuu 26 658 asukasta 9 338 taloudessa, joista perhetalouksia on 6 760. Väestötiheys on 1 287,8 asukasta/km² Kaupungissa on 9 907 asuntoa keskimääräisen asuntotiheyden ollessa 448,4 asuntoa/km².
68,8 % asukkaista on valkoihoisia, 1,49 % afroamerikkalaisia, 1,06 % alkuperäiskansoihin kuuluvia, 3.55 % aasialaisia, 0,09 % Tyynenmeren alueelta kotoisin olevia, 22,28 % muihin rotuihin kuuluvia, ja 2,73 % kahteen tai useampaan rotuun kuuluvia. 43,91 % väestöstä on sukujuuriltaan latinoita.
Kaupungin 9 338 taloudesta 43,1 % on sellaisia, joissa asuu ainakin yksi alle 18-vuotias. 56,4 % talouksista on aviopareja, 10,8 % naispuolisia yksinhuoltajia, ja 27,8 % ruokakunnista on sellaisia joiden jäsenet eivät kuulu samaan perheeseen. 22,1 % talouksista on yhden hengen ruokakuntia, ja 7,7 % talouksista asuu ainakin yksi yli 65-vuotias. Ruokakunnan keskimääräinen koko on 2,99 henkeä ja keskimääräinen perheen koko on 3,51 henkeä.
Kaupungin ikäjakauma
Väestön iän mediaani on 29 vuotta. Jokaista 100 naista kohti kaupungissa asuu 102,5 miestä.
Ruokakuntien tulojen mediaani on 37 752 USD, ja perheiden tulojen mediaani on 43 471 USD. Miesten tulojen mediaani on 29 343 USD, naisten tulojen mediaanin ollessa 21 247 USD. Keskimääräiset tulot asukasta kohden ovat 15 200 USD. Köyhyysrajan alapuolella elää 14,3% koko väestöstä sekä 9,9% perheistä. Koko väestöstä 17,7% alle 18-vuotiaista sekä 12,8% yli 65-vuotiaista elää köyhyysrajan alapuolella.
Tammisaaren maalaiskunta

Tammisaaren maalaiskunta (lyhenteeltä Tammisaaren mlk, ruots. "Ekenäs landskommun") oli Uudellamaalla sijainnut Suomen kunta. Kunta lakkautettiin 1. tammikuuta 1977, kun Tammisaaren maalaiskunta yhdessä Snappertunan kanssa liittyi Tammisaaren kaupunkiin. Tvärminnen kylä liitettiin kuitenkin samassa yhteydessä Hangon kaupunkiin. Vuodesta 2009 lähtien kunnan entinen alue kuuluu Raaseporiin.
Tammisaaren mlk:n naapurikunnat olivat Tammisaaren kaupunki sekä Bromarvin, Karjaan, Pohjan, Snappertunan ja Tenholan kunnat.
Tammisaaren mlk:n vaakunan suunnitteli A. W. Rancken ja se vahvistettiin vuonna 1953. 
Tammisaaren maaseurakunta muodostui, kun Tammisaaren kaupunkiseurakuntaan yhdistettiin vuonna 1695 joukko kyliä Suomenlahden suulta ja saaristosta. Tammisaaren pitäjästä harjoitettiin talonpoikaispurjehdusta etenkin Tallinnaan, jonne vietiin kalaa ja maataloustuotteita. Vuonna 1775 Tammisaaren pitäjässä oli noin 750 asukasta, vuonna 1850 asukasluku oli 1 254 ja 1900-luvun alussa se oli noussut 2 050:n tienoille.
Alueen vanhaa teollisuutta on edustanut vain Jussarön rautakaivos, joka löydettiin vuonna 1834 ja joka toimi vankityövoimalla vuoteen 1861. Hästö-Busön saari kuului ensimmäisen maailmansodan aikana venäläisten linnoitussuunnitelmiin, jolloin sen asukkaat häädettiin ja sinne rakennettiin puolustuslaitteita ja kasarmeja, jotka on sittemmin hävitetty. Helsingin yliopiston eläintieteen professori Johan Axel Palmén perusti Tvärminneen vuonna 1902 luonnontieteellisen aseman, jonka hän sittemmin testamenttasi yliopistolle. Entisen Tammisaaren mlk:n alueella sijaitsee Tammisaaren saariston kansallispuisto (aiemmin Jussarön luonnonpuisto).
Vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 88 prosenttia Tammisaaren mlk:n asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia. Kunta muuttui kaksikieliseksi vuonna 1963.
Kylät.
Alglo, Backa, Busö, Danskog, Dragsvik, Elgö (Älgö), Espingskär, Getskär, Grevö, Gullö, Hermansö, Hästö, Kopparö, Kurö, Leksvall, Nabben, Odensö, Skåldö, Sköldargård (Skällargård), Sommarö, Sundom, Tovö, Trollböle, Tvärminne, Västerby, Ängholm, Överby.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Tammisaaren maalaiskunnan ainoa taajama oli Österby (1 079 asukasta), minkä lisäksi Tammisaaren keskustaajaman asukkaista kahdeksan asui maalaiskunnan puolella.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Tammisaaren maalaiskunnan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970 ja lisäksi vuoden 1975 väkiluku.
Missionsprovinsen

Missionsprovinsen (epävirallinen suomennos: Lähetyshiippakunta), viralliselta nimeltään "Missionsprovinsen i Sverige" ("Ruotsin lähetyshiippakunta"), on kristillinen organisaatio Ruotsissa. Siihen kuuluu useita luterilaisia pappeja, maallikkoja sekä jumalanpalvelusyhteisöjä ("koinonioita"), jotka eivät hyväksy Ruotsin kirkon ja Suomen evankelis-luterilaisen kirkon uusimpia linjauksia vaan kannattavat perinteistä raamatuntulkintaa. "Missionsprovinsen" pitää itseään "yhden, pyhän, yhteisen ja apostolisen kirkon" vapaana kirkkoprovinssina Ruotsissa luterilaisen tunnustuksen perustalla. Se katsoo jatkavansa Ruotsin kirkon hengellistä perintöä (traditiota). Suomen Luther-säätiö oli Missionsprovinsenin tukijäsen vuodesta 2005 vuoteen 2013, jolloin Suomen evankelisluterilainen lähetyshiippakunta perustettiin.
Historia.
Eniten julkisuutta Missionsprovinsen on saanut helmikuussa 2005, kun se ensimmäistä kertaa alkoi vihkiä piispoja ja muita pappeja ilman Ruotsin kirkon suostumusta. Pappisvihkimyksen suoritti evankelisluterilainen piispa Walter Obare Keniasta. Piispa Obare vihki Arne Olssonin Missionsprovinsenin piispaksi; samassa yhteydessä hän vihki muutamia ruotsalaisia ja yhden suomalaisen miehen papiksi. Ruotsin kirkko ei hyväksy näitä pappeja työhönsä, eikä Suomen evankelis-luterilainen kirkkokaan hyväksy heitä omiksi papeikseen. Ruotsin kirkko erotti piispa Arne Olssonin Ruotsin kirkon papin tehtävästä, ja Ruotsin kirkon silloinen arkkipiispa K. G. Hammar ilmoitti, että Missionsprovinsen ei enää ole osa Ruotsin kirkkoa.
Suomessa Missionsprovinsenin tukijäseniin lukeutui muun muassa Luther-säätiö vuosina 2005–2013. Missionsprovinsenin Suomen piispana toimi vuosina 2010–2013 Matti Väisänen. Tänä aikana Missionsprovinsenin virallinen nimi oli Missionsprovinsen i Sverige och Finland. Suomen evankelisluterilainen lähetyshiippakunta perustettiin keväällä 2013, ja sen piispaksi tuli Risto Soramies. Soramies menetti nimityksen jälkeen luterilaisen kirkon pappisoikeudet.
Teologia.
Missionsprovinsenin mukaan Ruotsin kirkko ei enää opeta oikeaa kristinuskoa, koska se niin monella kohdalla poikkeaa Raamatun apostolisesta opista. Eniten julkisuutta ovat saaneet kysymykset naispappeuden sekä samaa sukupuolta olevien liittojen osalta. Missionsprovinsen ei hyväksy naispappeutta, ei-selibaatissa elävien homoseksuaalien pastorien toimimista Ruotsin kirkon työntekijöinä, Ruotsin kirkon vuonna 2006 käyttöön ottamaa samaa sukupuolta olevien parien siunauskaavaa eikä Ruotsin kirkon ja valtion yhteistä hanketta samaa sukupuolta olevien parien vihkimiseksi kirkollisesti avioliittoon. Myös se, kuinka Ruotsin kirkon piispat ovat ottaneet etäisyyttä kristinuskon opetuksiin, on herättänyt kritiikkiä. Teologinen linja on sama Suomenkin puolella.
Piispat.
Missionsprovinsen käyttää johtavasta piispastaan nimitystä "missionsbiskop" (). Lisäksi Missionsprovinsenilla on "avustavia piispoja" ().
Cindy Klassen

Cindy Klassen (s. 12. elokuuta 1979 Winnipeg) on kanadalainen pikaluistelija ja olympiavoittaja.
Klassen aloitti uransa jääkiekkoilijana, mutta koska häntä ei valittu 1998 Naganon olympialaisiin, hän vaihtoi lajia ja osoittautui lahjakkuudeksi.
Klassen saavutti pronssia matkakohtaisten MM-kilpailujen 1 500 metrillä 2001. Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002 hän luisteli 3 000 metrillä pronssille ja saavutti samana vuonna hopeaa yleisluistelijoiden MM-kisoissa. 1 500 metrin maailmancupissa hän oli kolmas. Vuonna 2003 hän voitti yleisluistelun maailmanmestaruuden ja saavutti sprintterien MM-kisoista hopeaa. Matkakohtaisissa MM-kilpailuissa hän sai pronssia 1 000 metrillä. Hän voitti 1 500 metrin maailmancupin ja oli yhdistetyssä 3 000 ja 5 000 metrin cupissa kolmas.
Kaudella 2003–2004 Klassen oli pitkään sivussa kolaroituaan harjoituksissa toisen luistelijan kanssa ja luistimen terän viillettyä syvän haavan hänen käteensä. Hän kuitenkin palasi kilparadoille entistä ehompana ja saavutti matkakohtaisissa MM-kisoissa 2004 hopeaa 1 500 ja pronssia 1 000 metrillä. Seuraavana vuonna hän voitti kultaa 1 500 ja 3 000 metrillä ja hopeaa joukkuetakaa-ajossa. Yleisluistelun MM-kisoissa hän sai hopeaa. Lisäksi hän voitti 1 500 metrin maailmancupin.
Torinon olympialaisissa 2006 Klassen saavutti viisi mitalia: kultaa 1 500 metrillä, hopeaa 1 000 metrillä ja joukkuetakaa-ajossa sekä pronssia 3 000 metrillä ja 5 000 metrillä. Kisojen päättäjäisissä hän kantoi Kanadan lippua. Samana keväänä hän voitti lisäksi yleisluistelijoiden maailmanmestaruuden oltuaan nopein jokaisella matkalla. Hän voitti myös 3 000/5 000 metrin maailmancupin ja sijoittui 1 500 metrin cupissa toiseksi. Vuonna 2007 hän saavutti pronssia sekä sprinttereiden että yleisluistelijoiden MM-kilpailuissa. Matkakohtaisissa MM-kilpailuissa hän sai hopeaa 1 500 ja pronssia 3 000 metrillä. Vuonna 2011 hän voitti joukkuetakaa-ajon maailmanmestaruuden ja sai 2012 samassa lajissa MM-hopeaa.
Henkilökohtaiset ennätykset.
Ennätyksillään Klassen on naisten aateliskalenterin kärkisijalla.
Virtual Boy

Virtual Boy, myös VR-32, koodinimeltään "VU", on Nintendon valmistama kotipelikonsoli. Se esiteltiin ensimmäisen kerran Japanissa 15. lokakuuta 1994 Famicom Spaceworld '94 -messuilla. Varsinainen julkaisupäivä oli 21. heinäkuuta 1995 Japanissa ja 16. elokuuta 1995 Yhdysvalloissa. Nintendo lopetti Virtual Boyn markkinoimisen julkaisua seuranneena vuonna. Virtual Boy oli Nintendolle harvinainen floppi, joka myi noin 770 tuhatta yksikköä. Japanin ja Yhdysvaltain markkinoilla epäonnistunutta laitetta ei koskaan julkaistu Euroopassa. Sen heikko menestys oli niin kova isku laitteen suunnittelusta vastanneelle Gunpei Yokoille, että hän teki vain yhden Game Boy Colorin ja erosi Nintendolta.
Virtual Boy poikkesi paljon muista oman aikakautensa pelikonsoleista. Laite oli paristokäyttöinen (6 kpl AA-paristoja). Sitä pidettiin silmillä, ja pelikuva heijastui silmikkoon. Vain yksi henkilö kerrallaan pystyi pelaamaan konsolilla. Moninpelilinkki oli suunnitteilla, mutta sitä ei koskaan julkaistu.
Suomessa Super Power -lehti näki monia syitä Virtual Boyn heikkoon myyntiin. Virtual Boy pystyi tuottamaan vain punamustaa grafiikkaa, joka aiheutti osalle pelaajista päänsärkyä ja silmien vuotamista. Kun konsolia esiteltiin marraskuussa 1994, Nintendoa syytetiin "halpahintaisesta huomionkalastelusta lähestyvien Sonyn ja Segan 32-bittisten julkaisujen edellä". Kun Virtual Boy julkaistiin, kuluttajat ostivat mieluummin joko samoihin aikoihin ilmestyneen PlayStationin tai Saturnin, joiden tuottama grafiikka näytti paljon kauniimmalta siihen verrattuna. Konsolille julkaistiin vähän pelejä, eikä niiden nähty eroavan aiemmista Nintendon peleistä eikä niissä hyödynnetty kunnolla paljon mainostettua kolmiulotteisuutta. Myös tulevan Nintendo 64:n nähtiin syövän Virtual Boyn mahdollisuuksia markkinoilla. Virtual Boy nähtiin poikkeuksellisena: "Jos Virtual Boyn olisi lanseerannut joku vähemmän tunnettu japanilainen elektroniikkayhtiö, niin kukaan ei olisi kiinnittänyt siihen mitään huomiota. Koska kyseessä oli yksi maailman arvostetuimmista yhtiöistä, niin hämmennys oli valtaisa."
12. syyskuuta 2025 Nintendo ilmoitti julkaisevansa Virtual Boy -pelejä uudelleen Nintendo Classics -palvelun kautta, joka on saatavilla Nintendo Switch Online + Expansion Pack -palvelun tilaajille Nintendo Switch:lle ja Nintendo Switch 2:lle. Pelatakseen näitä pelejä pelaajat asettavat konsolinsa joko muoviseen lisävarusteeseen, joka on mallinnettu alkuperäisen Virtual Boyn mukaan, tai pahvikoteloon stereoskooppisen pelaamisen mahdollistamiseksi. Ensimmäisten pelien on tarkoitus julkaista 17. helmikuuta 2026, ja palveluun on tarkoitus lisätä ajan myötä lisää pelejä.
Tekniikka.
Virtual Boy oli Nintendon ensimmäinen 32-bittinen konsoli.
Pelilistat.
Virtual Boylle julkaistiin yhteensä 22 peliä (mukaan lukien sekä Japanissa että USA:ssa julkaistut). Peleistä löytyy myös eri versioita.
Lisäksi kaksi erilaista demo-moduulia.