Raoul Palmgren

Raoul Oskar Gånge-Rolf Armin Palmgren (12. tammikuuta 1912 Karjaa – 10. maaliskuuta 1995 Tampere) oli suomalainen tietokirjailija, toimittaja, kirjallisuudentutkija ja professori.
Nuoruus ja sotavuodet.
Vuonna 1926 Palmgrenin vanhemmat muuttivat Orivedelle, ja Raoul lähti koulutielle Tampereelle. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen klassillisesta lyseosta. Palmgren opiskeli historiaa, estetiikkaa ja sosiologiaa Helsingin yliopistossa. Vuonna 1940, juuri valmistuneena filosofian kandidaattina, hänet valittiin Tampereen kaupunginkirjaston johtajaksi.
Palmgren kuului Katri Valan ihailijoihin. Tietämättä Valan 1930 solmimasta avioliitosta Armas Heikelin kanssa hän lähetti Valalle kosimakirjeen, ja nolo tapaus vaikutti myöhemminkin heidän väleihinsä. Palmgren oli sittemmin kolmesti avioliitossa. Ensimmäinen puoliso oli toimittaja Irja Laurikainen 1936–1953, toinen teatteriohjaaja Ilmi Parkkari 1953–1979 ja viimeinen Marja-Leena Palmgren (o.s. Vainionpää). Palmgrenilla on neljä lasta: Marius (s. 1941), Oliver (s. 1945), Nina (s. 1957) ja Laura (s. 1959). Yksi hänen lapsenlapsistaan on näyttelijä-kirjailija Reidar Palmgren.
Palmgren osallistui talvisotaan, mutta kirjoitti myöhemmin, että koki olleensa väärällä puolella. Kieltäydyttyään jatkosodasta hän painui "maan alle". Maaliskuussa 1942 Raoul ja Irja Palmgren sekä Arvo Turtiainen pidätettiin. Raoul Palmgren tuomittiin sotilaskarkuruudesta ja valtiopetoksen valmistelusta neljäksi ja puoleksi vuodeksi kuritushuoneeseen. Suomen ja Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuran johtoon kuulunut Irja Palmgren tuomittiin valtiopetoksen valmistelusta kuudeksi kuukaudeksi kuritushuoneeseen. Vankeusaikansa Raoul Palmgren oli aluksi Pelson ja myöhemmin Sukevan vankilassa. Raskaat ulkotyöt huonolla ravinnolla olivat viedä hengen, mutta pääsy kirjuriksi ja johtajan sihteeriksi pelastivat. Sotien jälkeen Palmgren katsoi yhdeksi keskeiseksi tehtäväkseen "tilinteon sotaan johtaneen 1930-luvun ja sen fasistisen ilmapiirin kanssa". Vuonna 1953 hän julkaisi näistä teemoista kertovan avainromaanin "1930-luvun kuvat" nimimerkillä R. Palomeri. Palmgren on kertonut romaanin päähenkilön Rolf Pahlmanin olevan tarkka kuvaus hänestä itsestään.
Kirjallinen toiminta.
Palmgrenista kehittyi 1930-luvun mittaan aikansa johtava kirjallisuuskriitikko, jota luettiin arvostaen ja arvostellen sekä vasemmistossa että oikeistossa. Sosiologi Risto Alapuro luonnehti Palmgrenin kirjallista toimintaa kollegansa Perry Andersonin teoriaan viitaten seuraavasti:
”Häneen sopii ehkä parhaiten Andersonin ajatus, että olennaista oli marxilaisen teorian ja porvarillisen teorian, ei marxilaisen teorian ja proletaarisen käytännön välinen suhde. Hänen tutkimukselliset kirjoituksensa olivat keskustelua porvarillisten tulkintojen kanssa esimerkiksi Kalevalasta ja kansallisesta noususta.”
Palmgren toimi aktiivisessa yhteydessä kulttuuriyhdistys Kiilaan ja johti 1930-luvulla Akateemista Sosialistiseuraa (ASS). Hänen puheenjohtajakaudellaan ASS alkoi suomentaa marxilaista kirjallisuutta, muun muassa Karl Marxin ja Friedrich Engelsin "Kommunistisen puolueen manifestin" vuonna 1935 ja seuraavana vuonna Marxin teokset "Gothan ohjelman arvostelua" ja "Palkkatyö ja pääoma". Pari vuotta myöhemmin Palmgren toimitti ASS:n opintokerhoalustusten pohjalta oppikirjan "Marxilaisuus: Dialektisen materialismin sovellutuskokeita". Palmgrenin lisäksi kirjaan kirjoittivat Helmer Adler, Olavi Selin, Jarno Pennanen, Mauri Ryömä, Reino Oittinen, Maija Savutie ja Cay Sundström freudilaisuudesta, luonnontieteistä ja työväenliikkeen taktiikasta sekä marxilaisesta valtio- ja historiankäsityksestä, sosiologiasta, talousopista ja estetiikasta. Kirja myytiin muutamassa kuukaudessa loppuun, eikä siitä otettu uusia painoksia. 
Palmgrenin vaikutuksesta kirjailijajärjestö Tulenkantajat ja sosiaalidemokraattisena järjestönä aloittanut Akateeminen Sosialistiseura suuntautuivat jyrkästi vasemmalle. Eräät Palmgrenin "Soihtu"-lehdessä vuonna 1937 julkaisemat lokakuun 1917 vallankumousta ylistäneet kirjoitukset johtivat siihen, että yleinen syyttäjä nosti häntä vastaan syytteen ”laillisen yhteiskuntajärjestelmämme halventamisesta”, mutta oikeus vapautti Palmgrenin. 
Sodan jälkeen Palmgren toimi Kansankulttuuri Oy:n kirjallisena johtajana ja vuosina 1945–1952 "Vapaa Sana" -lehden kulttuuritoimittajana ja päätoimittajana sekä vuodesta 1957 ensin Kemin ja sitten Vaasan kirjastojen kirjastonjohtajana. Kolme vuotta väitöskirjansa valmistumisen jälkeen, vuonna 1968, hänet valittiin Oulun yliopiston kirjallisuustieteen professoriksi.
Vuonna 1972 Palmgrenille myönnettiin arvokkaasta julkaisutoiminnasta Eino Leinon palkinto, jota jakaa Eino Leinon Seura vuosittain kotimaisen kirjallisuuden tai sen tutkimuksen alalta.
Poliittinen toiminta.
Palmgren liittyi Suomen Kommunistiseen Puolueeseen loppusyksyllä 1944 heti vapauduttuaan vankeudesta. Hän alkoi työskennellä lehtimiehenä. Hän ei kuitenkaan täysin hyväksynyt puolueen eikä Neuvostoliiton politiikkaa. Hän protestoi sitä, että puolueen ”venäläisillä” eli Neuvostoliiton puoluekoulun käyneillä oli ylivalta. Palmgren oli kuitenkin kylmän sodan asetelmassa voimakkaasti Neuvostoliiton puolella: Neuvostoliiton aseet puolustivat rauhaa, kun taas Yhdysvallat valmisteli sotaa. Marsalkka Mannerheimin kuolema vuonna 1951 nosti esille Palmgrenissa vihamielisyyttä, vaikka se kansan valtaosassa herätti kunnioitusta ja arvostusta marsalkkaa kohtaan. Lopulta vuonna 1952 Palmgren erosi SKP:stä, jolloin hänet erotettiin Vapaan Sanan päätoimittajan tehtävästä. Eroa edelsi titolaisuuden tuomitsemisesta syntynyt konflikti SKP:n johdon kanssa. Vielä muutaman viikkoja ennen Berliinin muurin murtumista vuonna 1989 Palmgren kirjoitti SKP:n entiselle puheenjohtajalle Arvo Aallolle kirjeen, jossa hän totesi, että reaalisosialismin konkurssista jäi käteen vain ”marxilaiset aivot”.