tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jemenin parlamentti

Jemenin parlamentti (arabiaksi: Majlis) on Jemenin kaksikamarinen valtion lakeja säätävä elin. 
Parlamentti koostuu alahuoneesta eli eduskunnasta nimeltä edustajainneuvosto ("Majlis" "al-Nuwaab / al-Nawab / Annowab"), jossa on 301 kansanedustajaa ja ylähuoneesta nimeltä neuvoa-antava neuvosto ("Majlis al-Shura / Alshoora"), jossa on 111 jäsentä. Neuvoa antavalla neuvostolla on sananvaltaa, mutta ei valtaa tehdä päätöksiä. "Parlamentista" puhuttaessa tarkoitetaan tavallisesti vain edustajainneuvostoa.
Perustuslain mukaan yli puolet 301 kansanedustajista on oltava paikalla, jotta parlamentti voi tehdä päätöksiä.
Edustajainneuvoston kansanedustajat valitaan suoralla kansanvaalilla ja heidän toimikautensa on kuusi vuotta kerrallaan. Vaaleissa on käytössä yksinkertainen enemmistövaalitapa. Presidentti valitsee neuvoa-antavan neuvoston jäsenet. Neuvoa-antavan neuvoston jäsenet on tapana valita rikkaista perheistä ja vaikutusvaltaisista ryhmistä.
Helmikuusta 2008 lähtien parlamentin puheenjohtajana on toiminut Jahja al-Ra'i. Pääsihteerinä toimii Abdulla Ahmed Sofan.
Vuonna 2003 miesten osuus parlamentissa oli 99,7 % (300 miestä) ja naisten osuus 0,3 %. (1 nainen).
Ehdolle asettuminen ja äänestäminen vaaleissa.
Ehdolleasettumisikäraja on 25 vuotta ja ehdolle asettuvan täytyy olla lukutaitoinen ja kirjoitustaitoinen Jemenin kansalainen, jolla on "hyvä moraali". Hänellä ei saa olla suorittamatonta tuomiota moraalittomasta rikoksesta. Äänestysikäraja on 18 vuotta ja äänestävän ihmisen täytyy olla Jemenin kansalainen, joka asuu Jemenissä.
Historia.
Parlamentti perustettiin vuonna 1990, kun Etelä-Jemenin ja Pohjois-Jemenin parlamentit yhdistyivät.
Huhtikuun 2009 (27. huhtikuuta) parlamenttivaaleja siirrettiin perustuslain muutoksella järjestettäväksi 27.huhtikuuta 2011. Vaaleja ei kuitenkaan järjetetty, vaan kansanedustajat pidensivät kauttaan uudelleen kahdella vuodella. Vaalit piti järjestää 25. helmikuuta 2014, mutta niitä siirrettiin jälleen vuodella 23. helmikuuta 2015 järjestettäviksi. Tammikuussa 2014 Kansallinen vuoropuhelukokous (NDC) pidensi kansanedustuskautta, kunnes uusi perustuslaki tulisi voimaan vuonna 2015.
Helmikuussa 2015 kapinoivat huthit hajottivat parlamentin.
Parlamentti (143 kansanedustajaa) kokoontui seuraavan kerran 13. elokuuta 2016 huthien hallitsemassa pääkaupunki Sanaassa. Parlamentti kokoontui sen jälkeen, kun huthit ja entisen presidentti Ali Abdullah Salehin johtama Yleinen kansankokous-puolue olivat nimittäneet Ylimmän poliittisen neuvoston hoitamaan Jemenin asioita ja torjuivat Yhdistyneiden kansakuntien ehdotuksen rauhansuunnitelmaksi. Parlamenttirakennusta vartioivat Salehille uskolliset aseistetut joukot. Kaikki kokoontuneet kansanedustajat kannattivat luottamuslausetta Ylimmälle poliittiselle neuvostolle. Huthien syrjäyttämä presidentti Abdrabuh Mansur Hadi ei pitänyt kokoontumisesta, vaan kutsui sitä perustuslain loukkaukseksi ja rangaistavaksi rikokseksi. Hänen mukaansa kokoontuneen parlamentin toiminnalla ei ole laillisia vaikutuksia, eikä sen päätöksiä voida toimeenpanna.
Eero Pokela

Eero Pokela (s. 7. kesäkuuta 1944 Sievi) on suomalainen Oulussa asuva kirjailija.
Henkilöhistoria.
Sievissä syntynyt Pokela on asunut Oulussa vuodesta 2000. Hän on työskennellyt Osuuspankin ja Kansaneläkelaitoksen palveluksessa ja toiminut Rautaruukin koulutus- ja viestintätehtävissä, samoin kuin useiden eri lehtien päätoimittajana. Hänelle myönnettiin kirjailijaprofessorin arvonimi vuonna 2014 tunnustuksena työstään.
Teoksia.
Pokela on kirjoittanut useita romaaneja ja näytelmiä, tehnyt musiikkisanoituksia ja toimittanut Eija Malmbergin kanssa Rautaruukin Oulaisten tehtaan historiikin "Rautaruukki, Oulaisten tehdas 20 vuotta" (1997) ja Tiina Ullvén-Putkosen kanssa Hilja-Kyllikki Hakkaraisen musitelmat "Koivuneuvos Hilja-Kyllikki Hakkaraisen elämä sahayrittäjänä Jumalan johdatukseen luottaen" (2014). Hänen teoksiaan ovat:
Ursula Franklin

Ursula Franklin (16. syyskuuta 1921 – 22. heinäkuuta 2016) oli Saksassa syntynyt kanadalainen metallurgian ja materiaalitieteen professori. Näiden tieteenalojen lisäksi hän oli kehittämässä fysikaalisia menetelmiä arkeologisten kohteiden iän määrittämiseksi, ja tutki teknologian sosiaalisia vaikutuksia. Franklin oli myös vakaumuksellinen pasifisti, feministi ja kveekari.
Franklin syntyi Münchenissä Saksassa ja aloitti opintonsa Berliinissä. Natsien valtaan nousu keskeytti hänen opintonsa, ja hän joutui työleirille 18 kuukaudeksi. Vapauduttuaan hän jatkoi opintojaan, väitteli vuonna 1948 kokeellisesta fysiikasta ja lähti Kanadaan tekemään väitöstyön jälkeisiä opintojaan. Hän aloitti työskentelyn Toronton yliopiston metallurgian ja materiaalitieteen laitoksella vuonna 1967, ja sai professorin viran vuonna 1973. Franklin julkaisi yli 70 tieteellistä artikkelia ja useita kirjoja.
Louise Bryant

Louise Bryant (5. joulukuuta 1885 – 6. tammikuuta 1936) oli yhdysvaltalainen toimittaja, kirjailija ja feministi. Hän raportoi amerikkalaisiin lehtiin Venäjän vallankumouksesta matkustellessaan Venäjällä toisen aviomiehensä John Reedin kanssa.
Bryant syntyi Nevadassa ja opiskeli Oregonissa. Hän meni naimisiin portlandilaisen hammaslääkärin Paul Trullingerin kanssa, ja tutustui tämän vasemmistolaisystäviin. Hänestä tuli aktiivinen Oregonin naisten äänioikeutta ajavassa liikkeessä vuonna 1912.
Tutustuttuaan John Reediin Bryant erosi Trullingerista ja muutti Reedin kanssa New Yorkin Greenwich Villageen. He matkustivat Venäjälle 1917. Bryant kirjoitti matkakokemuksista kirjan "Six Red Months in Russia".
Reed kuoli vuonna 1920, ja Bryant jatkoi toimittajan uraansa. Hän haastatteli aikansa kuuluisuuksia Enver paššasta Benito Mussoliniin. Hän meni kolmannen kerran naimisiin vuonna 1923, sai tyttären, mutta menetti tämän huoltajuuden kitkerässä avioerossa vuonna 1930.
Vuoden 1981 elokuvassa "Punaiset" Bryantin hahmoa esitti Diane Keaton.
Lehtisaaret

Lehtisaaret on kolmen saaren ryhmä Espoon Suvisaariston kaakkoisosassa. Siihen kuuluu Iso Lehtisaari, Pieni Lehtisaari ja Sumparen. Maankohoamisen myötä saaret ovat kasvaneet lähes kiinni toisiinsa.
Maantiede ja luonto.
Pieni Lehtisaari sijaitsee Ison Lehtisaaren itäpuolella, saaria yhdistää kapea silta. Sumparen puolestaan sijaitsee Ison Lehtisaaren kaakkoispuolella. Muutaman kymmenen metrin päässä Ison Lehtisaaren lounaisrannalta sijaitsee kaksi pikkusaarta: Lilla Grötholmen ja Stora Grötholmen. Etelässä sijaitsee Tirrevet, sekin aivan Ison Lehtisaaren kupeessa. Joitakin satoja metrejä Isosta Lehtisaaresta lounaaseen sijaitsee Gåsgrund, jonne kulkee kesäisin yhteysalus. Kilometrin verran Pienestä Lehtisaaresta itäkoilliseen sijaitsee Torra Lövö, joka on Gåsgrundin lailla Espoon kaupungin ulkoilusaari. Pienempänä itänaapurina on vajaan hehtaarin laajuinen Östergrundet, kaakossa ovat Inre Notgrundet ja Notgrundet.
Ison Lehtisaaren keskiosassa on laaja pirunpelto. Saaren sisäosan metsät ovat vanhoja, ne edustavat sekä rehevää käenkaali-mustikkatyypin kangasta että karua kalliometsää. Alueella on paikka paikoin suuria siirtolohkareita. Ison ja Pienen Lehtisaaren välinen salmi eli flada on maankohoamisen seurauksena muuttunut merenlahdeksi. Flada on tätä nykyä tavanomaista maatuvaa, ruovikoitunutta merenlahtea tervaleppävyöhykkeineen.
Historia.
Lehtisaarilla oli jonkin verran virolaisasutusta 1700-luvun jälkipuoliskolla. Pienen Lehtisaaren länsiosassa on kalliokaiverrus muistona 1750-luvulla alueelle muuttaneista virolaisista. Ison Lehtisaaren ruotsalainen nimi, (Stora) Löv-ö, on varsin tyypillinen saaren nimi Uudellamaalla. Sen kirjoitusasu on vaihdellut 1560-luvulta alkaen: Lövön, Löfföön, Löföö ja Stor Löfö. Sumparenin varhaisin kirjoitusasu puolestaan on Såmper, nimen alkuperä saattaa olla kalasumpuissa ja kalakaupassa.
Pienessä Lehtisaaressa sijaitsee arkkitehti Karl Lindahlin 1910 suunnittelema Villa Zilliacus. Sumparenissa toimi 1960-luvulle asti Tuomelan pienveneveistämö. Lehtisaarten ympäristössä on muutamia hylkyjä, kuten alkuvuodesta 1961 uponnut jahti Alexandra. Saarilla kuvattiin 1960-luvun puolessavälissä osa Jörn Donnerin ohjaamasta elokuvasta "Täällä alkaa seikkailu".
SBT PaPo

SBT PaPo eli Salibandy Team Parkanon Ponteva on parkanolainen salibandyseura, jonka miesten edustusjoukkue pelaa III-divisioonassa ja naisten edustusjoukkue I-divisioonassa. SBT PaPolla on juniorijoukkueet P16, T14 ja P14 junioreille. 
Miehet.
PaPo:n miesten joukkue pelaa kaudella 2022-2023 III-divisioonaa salibandyliiton Sisä-Suomen alueella. 
Naiset.
PaPo:n naisten joukkue pelaa kaudella 2022-2023 I-divisioonaa noustuaan sinne kauden 2020-2021 päätteeksi II-divisioonasta. Naiset pelaavat lohkossa A. 
Kauden 2022-2023 jälkeen naisten sarjajärjestelmä muuttuu. Kaudella 2023-2024 naisten 1. divisioona on sarjajärjestelmässä Naisten Divari ja vanha 1. divisioona on Suomisarja. SBT PaPon naisten joukkue ei ole ilmoittanut itseään nousukyvykkääksi joukkueeksi, vaan tavoittelee paikkaa tulevassa Suomisarjassa.
Joukkueet.
Vuonna 2022 SBT PaPolla on 5 joukkuetta, jotka pelasivat Salibandyliiton alaisia sarjoja. Lisäksi PaPolla on salibandykerhoja junioreille.
Logot ja peliasujen väritykset.
PaPo:n tunnuksena toimii urheiluseura Parkanon Pontevan puoli seppele -tunnus, jonka sisällä lukee Pa-Po-lyhenne. SBT PaPolla on myös salibandyjaoston oma tunnus, jossa kahtia jaettuun vaakunaan on sijoitettu PaPo:n tunnuksen lisäksi salibandypallo sekä Parkanon vaakunassakin oleva mänty. Salibandyjaoston tunnusta on käyttänyt pelkästään seuran miesten edustusjoukkue.
SBT PaPo:n joukkueet käyttävät peliasuinaan virallisissa otteluissa joko musta-punaista tai koko mustaa väritystä. SBT PaPo on käyttänyt alkuperäisin kelta-mustaa väritystä peliasuissaan. Tästä värityksestä kuitenkin luovuttiin, kun suomalainen salibandyvalmistaja Fat Pipe teki yhteistyösopimuksen SBT PaPon kanssa.
Parkanon Urheilutalo.
SBT PaPo pelasi aiemmin kotiottelunsa Parkanon Urheilutalossa, joka sijaitsee Parkanon vesitornin juurella. Parkanon Urheilutalo on rakennettu vuonna 1978 ja peruskorjattu vuonna 2000. Urheilutalolla on aiemmin ollut parkettilattia, mutta nykyään alustana toimii parketin päälle asennettu Taraflex-muovimatto. Parkanon Urheilutalo vetää noin 300 katsojaa salibandyotteluissa. Vuoden 2019 syksyllä Parkanoon avautui uusi koulu- ja kulttuurikeskus Kaarna, jossa PaPo pelaa jatkossa kotiottelunsa ja suurin osa harjoitusvuoroista järjestetään.
Tero Liimatainen

Tero Liimatainen (s. 17. joulukuuta 1995) on suomalainen jääpalloilija. Hän edustaa Elitserienissä pelaavaa Hammarby IF:ää. Pelipaikaltaan Liimatainen on keskikentän ja hyökkäyksen pelaaja.
Liimatainen aloitti Bandyliigauransa kaudella 2013–2014. 
Tero Liimatainen on pelannut myös kaukalopalloa Lauritsalan Visan joukkueessa. Hänet on valittu kaksi kertaa, 2016 ja 2017, TUL:n parhaaksi kaukalopalloilijaksi, 
Kevään 2022 Suomen mestaruuden jälkeen Liimatainen siirtyi Ruotsin Elitserienin Frillesås BK:hon. Molemmilla kausillaan Frillesås BK:ssa Liimatainen oli joukkueensa paras pistemies. 
Kahden Frillesås BK:ssa vietetyn kauden jälkeen Liimatainen siirtyi Hammarbyhyn.
Saavutukset.
Maajoukkueessa
Seurajoukkueissa
Henkilökohtaisesti
Isolde Holderied

Isolde Holderied (s. 7. marraskuuta 1966 Oberammergau, Saksan liittotasavalta) on uransa päättänyt saksalainen ralliautoilija. Hän oli yksi harvoista säännöllisesti rallin MM-sarjaan osallistuneista naiskuljettajista. Hän osallistui uransa aikana 24 MM-osakilpailuun ja 38 EM-osakilpailuun. MM-sarjassa hän ajoi pisteille vain Argentiinan rallissa 1994 sekä Monte Carlo -rallissa 1995. EM-sarjassa hän kirjasi kahdeksan palkintopallisijaa ja voiton vuoden 1993 Ala-Saksin rallista. MM-sarjassa vuosina 1993–1995 hänen kartanlukijanaan toimi ruotsalainen Christina Thörner.
Aktiiviuransa jälkeen Holderied on osallistunut 2012 ja 2014 Saksan MM-ralliin nolla-auton kuljettajana.
Ciriaco de’ Pizzicolli

Cyriacus Anconalainen (, tai Ciriaco d'Ancona 31. heinäkuuta 1391 – 1453/1455) oli paljon matkustanut italialainen humanistioppinut ja antikvaristi. Cyriacus oli syntyisin rikkaasta anconalaisesta kauppiassuvusta. Häntä on kutsuttu arkeologian isäksi.
Louise Aitken-Walker

Louise Aitken-Walker (s. 21. tammikuuta 1960) on uransa lopettanut brittiläinen ralliautoilija. Aitken-Walker oli yksi harvoista naispuolisista rallikuljettajista, joille maksettiin ajamisesta. 
Ura.
Aitken-Walker kilpaili rallin MM-sarjassa pääasiallisesti vain kotimaansa RAC-rallissa, mutta kaudella 1990 hän kiersi ruotsalaisen kartanlukijansa Christina Thörnerin kanssa seitsemän MM-rallia ajokkinaan etuvetoinen Opel Astra GSI. Kauden päättäneestä RAC-rallista tuloksena oli yleiskilpailun 17. sija ja luokan A7 voitto.
Seuraavan vuoden RAC-ralliin, joka jäi myös hänen uransa viimeiseksi, Aitken-Walker sai ensi kertaa alleen nelivetoisen A-ryhmän Ford Sierran. Pari Aitken-Walker ja Thörner tulivat maaliin yleiskilpailun 10. sijalla, mikä oli myös Aitken-Walkerin paras sijoitus MM-ralleissa.
Vuonna 1990 Aitken-Walker voitti naisten mestaruuden rallissa. Hän sai MBE-tunnustuksen vuonna 1992. Hän on saanut Segrave Trophy -palkinnon. Vuonna 1990 hän ja Thörner ajoivat ulos Portugalin rallissa, jossa auto upposi järveen. Tämän jälkeen hän keräsi kaudella neljä luokkavoittoa ja nousi ensimmäiseksi brittiläiseksi rallin maailmanmestariksi.
Jaakko Ohtonen

Jaakko Ohtonen (s. 25. elokuuta 1989 Oulu) on suomalainen näyttelijä.
Ura.
Ohtonen opiskeli Voionmaan opiston elokuvanäyttelijälinjalla 2008–2009. Sen jälkeen hän opiskeli Tampereen yliopiston näyttelijäntyön laitoksella ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi 2015. Valmistuttuaan hän on työskennellyt vapaana näyttelijänä. Ryhmäteatteri Meriteatterissa Ohtonen aloitti 2015. Hän on näytellyt myös Tampereen Teatterissa ja ryhmäteatteri Siperiassa.
Valkokankailla Ohtonen nähtiin jo opiskeluaikanaan. Hänellä oli sivurooli draamaelokuvassa "Väärät juuret" vuonna 2009. Yle TV2:n draamakomediassa "Mun ainoot 30 minsaa" Ohtosella oli Mikon rooli. Draamakomediassa "Klikkaa mua" hänellä oli yhden jakson rooli Kekenä. 
Ohtonen antoi äänensä "Big Brotherille" kausilla 2019–2021. 
Ohtonen nähtiin Netflixin ja MGM:n "Viikingit: Valhalla" -sarjassa vuonna 2022.
Ohtonen esittää Jeesusta Mel Gibsonin ohjaamassa tulevassa elokuvassa "The Resurrection of the Christ". Elokuvan kuvaukset alkoivat vuonna 2025, ja elokuva on tarkoitus julkaista vuonna 2027.
Yksityiselämä.
Ohtosen aviopuoliso on radio- ja televisiojuontaja Alma Hätönen.
Chevrolet Uplander

Chevrolet Uplander on tila-auto jota yhdysvaltalainen Chevrolet valmisti vuosina 2004–2008. Autoa koottiin Doraville Assembly -tehtaalla, Doravillen kaupungissa, Georgiassa, Yhdysvalloissa. Uplander korvasi Chevrolet Venturen, jonka valmistus päättyi 2005.
Autoa myytiin Yhdysvalloissa, Kanadassa, Chilessä, Meksikossa, Euroopassa ja Lähi-idässä.
Edith Roosevelt

Edith Roosevelt (6. elokuuta 1861 – 30. syyskuuta 1948) oli Yhdysvaltojen presidentin Theodore Rooseveltin toinen vaimo. Hänen aikanaan presidentin vaimon ("First Lady", 'ensimmäinen nainen') roolista tuli julkinen valtiollinen tehtävä.
Edith Carow tunsi tulevan aviomiehensä lapsuudesta asti ja oli etenkin tämän sisaren Corinnen läheinen ystävä ja koulutoveri. Theodore Roosevelt ja hänen ensimmäinen vaimonsa Alice Lee Roosevelt olivat naimisissa vuodesta 1880 Alice Leen kuolemaan vuonna 1884 asti. Heille syntyi tytär, joka sai nimen Alice.
Theodore ja Edith Roosevelt menivät naimisiin vuonna 1886. Edith tuli raskaaksi häämatkalla ja keskittyi äidin rooliin. 
Kun Theodore Roosevelt pyrki varapresidentiksi vuonna 1900, Edith pysyi sivussa kampanjasta, mutta hänellä oli näkyvä rooli virkaanastujaisissa. Puoli vuotta myöhemmin presidentti William McKinley murhattiin, ja Roosevelteistä tuli presidenttipari.
Monet aikaisemmatkin presidenttiparit olivat valittaneet virka-asunnon ahtaudesta, mutta Rooseveltit rakennuttivat taloon länsisiiven ("West Wing"), johon toimistotilat siirtyivät niin että vanhan osan toinen kerros jäi kokonaan presidentin perheen asuinkäyttöön. Talo sai viralliseksi nimekseen "White House", Valkoinen talo. Edith Roosevelt muokkasi talon sisustusta ja huonejärjestelyä muutenkin. Hänen silmissään talo ei ollut vain perheen koti vaan myös valtion näyteikkuna, jonka julkisten tilojen sisustus muutettiin korostamaan Yhdysvaltojen uutta suurvalta-asemaa. Edith Roosevelt keksi laittaa kaikkien presidenttien puolisoiden muotokuvat ja aikaisempina vuosikymmeninä käytetyt juhla-astiastot esille sen niiden käytävien varrelle, joiden kautta vierailijat tulevat Valkoiseen taloon.
Edith Roosevelt palkkasi ensimmäisenä Valkoiseen taloon tiedottajan, joka vastasi kirjeenvaihdosta ja hoiti suhteita lehdistöön. Virkaa on jatkettu myöhempien presidenttikausien aikana. Hän itse ei pitänyt haastatteluista ja valokuvattavana olemisesta ja kielsi lehtiä kuvailemasta kovin tarkkaan, millaisia asuja oli käyttänyt missäkin tilaisuudessa. Useammin olivat kuvattavina Rooseveltien viisi yhteistä lasta ja Alice, jota lehdistö kutsui "Alice-prinsessaksi".
Havaijin lippu

Havaijin lippu (, havaijiksi "Ka Hae Hawaiʻi" ) on Yhdysvaltain Havaijin osavaltion virallinen lippu. Samaa lippua käyttivät aikoinaan myös Havaijin kuningaskunta, protektoraatti, tasavalta ja territorio. Havaijin lippu on ainoa Yhdysvaltain osavaltion lippu, joka sisältää toisen valtion lipun, tässä tapauksessa Yhdistyneen kuningaskunnan lipun. 
Ylösalaisin käännetty Havaijin lippu on paitsi kansainvälinen hätäsignaali, mutta myös tapa protestoida niin osavaltion kuin liittovaltion hallintoa vastaan. Ylösalaisin käännetty lippu on myös Havaijin itsenäisyysliikkeen käyttämä symboli. 
Lipun historia ja kuvaus.
Kertoman mukaan brittiläinen tutkimusmatkailija George Vancouver tarjosi Ison-Britannian lippua Kamehameha Suurelle, joka oli yhdistämässä Havaijia yhtenäiseksi kuningaskunnaksi. Union Jack oli käytössä vuoteen 1816 asti, kunnes Kamehamehan länsimaalaiset neuvonantajat ehdottivat kuningaskunnalle omaa lippua. Sekä britit että amerikkalaiset olivat vuoroin nostaneet omia lippujaan salkoihin Havaijilla, ja jännitteitä purkaakseen Kamehameha Suuri päätti ottaa lippuunsa mallia molempien maiden lipuista.
Vuonna 1843, ns. Pauletin tapauksen jälkeen, kuningas Kamehameha III antoi virallisen kuvauksen lipusta: lipussa on kahdeksan raitaa, jotka kuvaavat kahdeksaa suurinta Havaijin saarta. Raidat seuraavat ylhäältä alas seuraavassa järjestyksessä: valkoinen, punainen, sininen, valkoinen, punainen, sininen, valkoinen, punainen.
Havaijin lipun päivä.
Vuonna 1990 Havajin kuvernööri John Waihe‘e julisti heinäkuun 31. päivän Havaijin lipun päiväksi (). Siitä lähtien päivää on juhlittu joka vuosi. Päivää juhlitaan lippuseremonian lisäksi myös mm. työpajoin, konsertein ja osavaltion laulun laulamalla.
Kanaka Maoli -lippu.
Vuonna 2001 Gene Simeona esitteli Honolulussa lipun, joka sai nimekseen "Kanaka Maoli" (). Se perustui Simeonan mukaan kaivauksista löydettyyn alkuperäiseen Havaijin kuningaskunnan lippuun, jonka brittiläinen George Paulet oli hävittänyt vallankaappauksensa aikana. Simeona väittää myös, että lippu oli Kamehameha Suuren henkilökohtainen lippu ennen länsimaalaisten saapumista.
Jimin

Park Ji-min (; s. 13. lokakuuta 1995, Busan, Korean tasavalta), tunnetaan myös etunimellään Jimin, on eteläkorealainen laulaja ja tanssija. Hän on yksi poikabändi BTS:n seitsemästä jäsenestä.
Varhaiset vaiheet.
Park Ji-min syntyi 13. lokakuuta vuonna 1995 Busanissa, Korean tasavallassa. Hän on kahdesta lapsesta vanhempi, ja hänen nuorempi veljensä on nimeltään Ji-hyun. Park on harrastanut tanssia kahdeksannelta luokalta asti ja aloitti yläkoulun jälkeen Busanin taidelukiossa. Hän kuitenkin vaihtoi myöhemmin musiikkiuransa vuoksi Soulin taidelukioon, josta hän valmistui toisen BTS:n jäsenen Kim Tae-hyungin kanssa vuonna 2014.
Ura.
Park kiinnostui laulamisesta nähtyään eteläkorealaisen Rainin esiintymisen, ja hänen tanssinopettajansa Busanin taidelukiossa suosittelikin koe-esiintymistä levy-yhtiö Big Hit Entertainmentille. Vuonna 2012 Parkista tuli harjoittelija kyseisessä yhtiössä, ja vuonna 2013 hän debytoi poikabändi BTS:n kanssa. Laulajan mukaan hänen alkunsa Big Hit Entertainmentilla ei ollut helppo, sillä hänet melkein potkaistiin bändistä ulos kahdeksan kertaa. Hänen roolinsa yhtyeessä on vokalisti, ja hän kuuluu myös yhtyeen päätanssijoihin yhdessä J-Hopen, Jungkookin ja V:n kanssa. Laulajana hän erottuu yhtyeessä korkealla äänialallaan. 
Park oli mukana soolokappaleensa "Lie" kirjoittamisessa. Hänen muita BTS:n albumeilla julkaistuja soolokappaleitaan ovat "Serendipity" ja ”Filter”. Vuonna 2018 Jimin julkaisi myös soolokappaleen "Promise", jossa hän oli mukana sekä säveltäjänä että sanoittajana. 2022 huhtikuussa Jimin julkaisi “With you” -nimisen kappaleen, jossa on mukana laulaja laulunkirjoittaja Ha Sung Woon. Kappale on k-draama “Our blues”:n ääniraitaan kuuluva. 
Viimeisin teos häneltä on face- niminen sooloalbumi, joka on julkaistu 24. maaliskuuta 2023. Albumin ennakkojulkaisu "Set me free pt.2" rikkoi monia ennätyksiä k-pop genren alla. 
Yksityiselämä.
Parkin esikuvia ovat Rain, Taeyang ja Chris Brown. Hän on kertonut julkisesti kovasta itsekuristaan ja perfektionismistaan sekä siitä, miten hän varsinkin uransa alussa harjoitteli toistuvasti yömyöhään. Hän on myös kokenut stressiä ulkonäöstään ja kamppaillut paljon kehonkuvansa kanssa. Park kertoo BTS:n vuonna 2017 julkaisemassa kirjassa "Wings Concept Book", miten hän saattoi toisinaan pyörtyä tanssiharjoituksissa ankaran laihduttamisen seurauksena.
Juana Inés de la Cruz

Juana Inés de la Cruz (1648 tai 1651–1695) oli nykyisessä Meksikossa elänyt nunna, runoilija ja näytelmäkirjailija. 
Sisar Juanaa arvostetaan suuresti Meksikossa. Hänestä kertova kirja ja elokuva ovat lisänneet hänen mainettaan, mutta osa todellisista yksityiskohdista hänen elämässään on unohtunut.
Sisar Juanan syntymävuodesta ei ole varmuutta, eri lähteiden mukaan 1648 tai 1651. Hänen isänsä oli espanjalainen ja äitinsä Meksikossa syntynyt espanjalainen ("criolla"). Hän ei käynyt juuri kouluja, vaan opiskeli itsekseen. Hänen älykkyytensä ja lahjakkuutensa huomattiin varhain. Juana halusi mennä luostariin, ettei avioliitto estäisi häntä oppimasta.
Sisar Juana kirjoitti kaikkia runouden lajeja kuten sonetteja ja balladeja, ja monia näytelmiä. Hänen teoksistaan tuli kuuluisia Meksikossa ja Espanjassa, mutta kuuluisuus johti hakauksiin kirkon kanssa.
Casper Herler

Max Johan Casper Herler (s. 1. marraskuuta 1975 Vaasa) on suomalainen asianajaja ja varatuomari sekä Borenius Asianajotoimisto Oy:n toimitusjohtaja. 
Herlerin erikoisalaan kuuluvat yleisen ympäristöoikeuden ohella lupaprosessit, kaavoitus, ympäristövastuut, luonnonsuojelu, jäte- ja kemikaalikysymykset sekä kaivostoiminta. Herler on toiminut myös ympäristökonsultointialalla, yliopistossa ja ympäristöministeriössä.
Herler on vuonna 2008 väitellyt oikeustieteen tohtoriksi pilaantuneiden maa-alueiden vastuukysymyksistä Helsingin yliopistossa. Hän luennoi säännöllisesti omaan erityisosaamiseensa liittyvistä aiheista ja on julkaissut artikkeleita laajalti eri ympäristöoikeudellisista kysymyksistä. 
Herler on ollut Borenius Asianajotoimisto Oy:n osakas vuodesta 2010.
Elis James

Owain Elis James (s. 3. marraskuuta 1980) on walesilainen koomikko, näyttelijä ja radiojuontaja. 
Ura.
James aloitti uransa koomikkona vuonna 2005, mutta siirtyi ammattilaiseksi vasta vuonna 2008. Ennen ammattilaisuraansa James soitti cardiffilaisessa indie/punk-yhtyeessä Heck.
James on tehnyt kolme sooloesitystä Edinburghin Fringe-komediafestivaaleilla: "The Most Cautious Little Boy In Wales" vuonna 2009, "Daytripper" vuonna 2010 ja "Speaking As a Mother..." vuonna 2012. James esittää stand up -komiikkaa sekä englannin että kymrin kielellä. 
2010 James esiintyi lämmittelijänä walesilaisen koomikko-kollegansa Rhod Gilbertin Britannian-kiertueella.
Vuodesta 2014 James on esittänyt yhtä kolmesta päähahmosta BBC:n sitcomissa "Josh".
Helmikuusta 2014 alkaen James on juontanut viikoittaista radio-ohjelmaa "Elis James and John Robins" yhdessä ystävänsä ja kollegansa John Robinsin kanssa brittiläisellä indie rock -musiikkiin erikoistuvalla kaupallisella Radio X -kanavalla. Vuonna 2016 he kiersivät Britanniaa nimellä "The Elis James and John Robins Experience". Maaliskuussa 2017 ohjelma voitti Chortle award -palkinnon.
2017 James ja englantilainen koomikko Miles Jupp tekivät BBC:lle neliosaisen sarjan "James &amp; Jupp", jossa he kiertävät Walesiä. 
Yksityiselämä.
James syntyi Haverfordwestissä Etelä-Walesissä, mutta kasvoi Carmarthenin kaupungissa. Hän on kaksikielinen ja puhuu äidinkielenään sekä kymriä että englantia.
James on opiskellut nykyhistoriaa ja politiikkaa Cardiffin yliopistossa.
James on kihloissa englantilaisen näyttelijä-koomikon Isy Suttien kanssa. Pari asuu Lontoossa ja heillä on vuonna 2014 syntynyt tytär.
Ansekülan majakka

Ansekülan majakka () on Saarenmaalla Sõrven niemimaan itärannikolla, sen kapeimmalla kohdalla Ansekülasta pohjoiseen. Saksalaiset tuhosivat aiemmin paikalla olleen kirkon vuonna 1944 pois lähtiessään, sen torni toimi aiemmin merimerkkinä.
Historia.
Aiemmin, ennen toista maailmansotaa merimerkkinä oli Ansekülan kirkon torni jonka saksalaiset tuhosivat poistuessaan vuonna 1944. Neuvostoliittolaiset sotilaat rakensivat 22 metriä korkean majakan kirkon paikalle vuonna 1952 tai 1953. Majakan torni on nelikulmainen ja se on väriltään alaosasta valkoinen ja ylempää on musta. Sen korkeus merenpinnasta oli 33 metriä, mutta sitä on korotettu useita kertoja puiden kasvamisen vuoksi. Vuonna 1961 valon korkeus oli 35 metriä meren pinnasta, vuonna 2006, valo oli korotuksen jälkeen 44,1 metriä meren pinnasta. 
Ansekülan-majakka on 3128 metrin päässä Lõun majakasta, joka myös sijaitsee Sõrven niemimaan länsipuolella.
Nur Jahan

Nur Jahan (1577–1645) oli Intian suurmogulihallitsijan Jahangirin aviopuoliso. Nur Jahanin onnistui hallita miestään, joka oli maansa hallitsija vain nimellisesti. Jahangirin kuollessa valtaan nousi kuitenkin Nur Jahanin suosiman perillisen sijaan Shah Jahan. Nur Jahan kuoli vuonna 1645.
Elämäkerta.
Nur Jahan eli alkuperäiseltä nimeltään Mihr al-Nisa syntyi Kandaharissa vuonna 1577 ja hänen isänsä oli persialainen Ghiyath Beg. Hänen ensimmäinen aviomiehensä oli samoin persialaistaustainen Ali Kuli Beg. Ali oli toimi suurmoguli Akbarin armeijassa saavuttaen mainetta rohkeudellaan. Lopulta hän joutui kuitenkin salamurhan uhriksi. Murhan motiivi on epäselvä. Syyksi on esitetty esimerkiksi epäilyjä Alin petturuudesta, tai vaihtoehtoisesti sen syynä on saattanut olla Mihr al-Nisan uusi suhde. Neljä vuotta myöhemmin vuonna 1611 Mihr al-Nisasta tuli nimittäin Jahangirin vaimo, jolloin aiemmin nimeä Nur Mahall käyttänyt Nur otti nimen Jahan.
Nur Jahania kuvailtiin erittäin kauniiksi ja hän oli myös tuon ajan naisille epätyypillisesti myös hyvin lukenut. Kunnianhimoisena naisena Nur Jahan hallitsi myös miestään, josta tuli pian lähinnä nimellinen hallitsija vaimonsa alaisuudessa. Hän löi omissa nimissään kolikoita ja antoi jopa omia säädöksiään ("farman") Nur Jahanin neuvonantajina toimivat hänen isänsä ja veljensä Asaf Khan. Hänen asemansa heikkeni huomattavasti hänen isänsä kuoltua, minkä lisäksi hänen veljensä alkoi tukea Khurramia hallitsijan seuraajaksi Nur Jahanin tukeman Shahryar Mirzan sijaan. Nur Jahan oli naittanut aiemmasta liitostaan syntyneen tyttärensä Shahryarille. Jahangirin ja Nur Jahanin liitosta ei syntynyt lapsia. Perillisten välinen kiista puhkesi avoimeksi kapinaksi vuosien 1622 ja 1625 välillä. Jahangir kuoli vuonna 1627 Khurram voitti Shahryarin ja nousi valtaistuimelle hallitsijanimellä Shah Jahan. Nur Jahan kuoli vuonna 1645, mutta aikalaislähteet kirjoittivat hänen viimeisestä kahdeksastatoista vuodestaan vain vähän.
Nur Jahanin hautarakennus valmistui hänen kuolinvuotenaan 1645 ja se sijaitsee Lahoressa.
Lotta Jurica

Lotta Jurica (o.s. Onttonen) on suomalainen vaatesuunnittelija. Hän näytteli vuosina 1994–1995 Missu Hurmalaa televisiosarjassa "Blondi tuli taloon". Jurica opiskeli sarjan kuvausten päätyttyä teolliseksi muotoilijaksi ja muutti miltei saman tien Saksaan. Hän työskentelee Adidaksen suunnittelujohtajana. Juricalla on kaksi tytärtä. Hän ei ole enää yhdessä lastensa isän kanssa. Jurican isä oli teatteri- ja elokuvaohjaaja Markku Onttonen.
Salima Ghezali

Salima Ghezali (; s. 1958 Bouira, Ranskan Algeria) on algerialainen toimittaja ja ihmisoikeusaktivisti, joka kirjoitti Algerian sisällissodan aikana maan ihmisoikeustilanteesta. Hän on ollut aktiivinen myös Algerian naisliikkeessä.
Elämä.
Ghezali on ollut 1980-luvulta alkaen mukana Algerian naistenliikkeessä. Hän perusti vuonna 1989 naisjärjestön, jonka tarkoituksena oli vastustaa alistavaa perhelakia. Vuonna 1991 hän puolestaan perusti "Nyssa"-nimisen feministisen sanomalehden, joka lopetti varojen puutteen takia toimintansa 18 numeron jälkeen.
Ghezali toimitti vuodesta 1994 alkaen ranskankielistä viikkolehteä "La Nationia", joka oli maan luetuin viikkolehti. Lehti oli ainoa, joka kritisoi vuonna 1991 alkaneen sisällissodan molempia puolia, hallitusta ja islamistisia ryhmittymiä. Se pyrki poliittiseen vuoropuheluun, edistämään ihmisoikeuksia ja mielipiteenvapautta. "La Nation" joutui useasti keskeyttämään toimintansa. Se kiellettiin vuonna 1996, kun Ghezali oli kirjoittanut "Le Monde diplomatique" -lehteen raportin Algerian ihmisoikeustilanteesta.
Ghezali palkittiin vuonna 1997 Euroopan parlamentin Saharov-palkinnolla ja vuonna 1998 Olof Palme -palkinnolla. Olof Palme -palkinnon perusteluiden mukaan Ghezalilla on ollut ”rohkeutta jatkaessaan vaaroista huolimatta puolueetonta raportointiaan Algerian kansalle tehdyistä väkivaltaisuuksista”.
Eila Uitto

Eila Kyllikki Uitto (o.s. "Friman", vuodesta 1944 "Rissanen", vuodesta 1962 "Uitto"; 11. huhtikuuta 1923 Hollola – 29. toukokuuta 2012) oli suomalainen yritysjohtaja ja kauppaneuvos.
Uitto kävi kansakoulun ja suoritti sen jälkeen erilaisia vaatetusalan kursseja. Hän työskenteli vaatetusalan perheyhtiöissä Vestio Oy:ssä 1966–2005 ja Minkki Oy:ssä toimitusjohtajana ja johtokunnan jäsenenä 1971–1989. Kauppaneuvoksen arvon hän sai 1974.
Eila Uiton puoliso vuodesta 1962 oli kauppaneuvos Olavi Uitto.
Sirkku Uusitalo

Sirkku Uusitalo ("Sirkka-Liisa Uusitalo", o.s. "Aspelund", 7. maaliskuuta 1937 Säkkijärvi – 9. joulukuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja valtiotieteiden maisteri. Hän oli erikoistunut asumis- ja sisustusasioihin.
Uusitalo työskenteli toimittajana Viikkosanomissa, Suomen Kuvalehdessä, Eevassa (päätoimittajana), Avotakassa (toimituspäällikkönä) ja Makasiinissa (päätoimittajana). Uusitalo julkaisi viisi kirjaa, muun muassa teoksen "Koti kauniiksi". Sisustuksesta tuli vähitellen hänen erikoisalansa kirjoittajana. Sisustamiseen liittyi myös hänen yritystoimintansa, design­yritys "Harmonia", jonka erikoisuutena oli vanhasta, harmaaksi patinoituneesta mäntypuusta valmistetut huonekalut. 
Vuonna 2001 Uusitalolle myönnettiin opetusministeriön ylimääräinen sanomalehtimieseläke.
Sirkku Aspelund avioitui diplomi-insinööri Pekka Uusitalon kanssa vuonna 1963, ja perheeseen syntyi kaksi poikaa.
Tomi Männistö

Tomi Matti Männistö (s. 3. lokakuuta 1964 Tampere) on Helsingin yliopiston ohjelmistotuotannon professori. Männistön puoliso vuodesta 1989 on tutkimuspäällikkö Satu Männistö (o.s. Vuori).
Tutkimus ja opetus.
Tomi Männistö tutkii ja opettaa ohjelmistotuotantoa, erityisesti ohjelmistoarkkitehtuureja, vaatimustenhallintaa sekä ohjelmistojen varioituvuutta. Hän toimi ohjelmistoarkkitehtuurien maailman pääkonferenssin WICSA (nykyisin ICSA) ja Euroopan konferenssin ECSA yhteiskonferenssin puheenjohtajana vuonna 2012. Männistö on julkaissut yli 100 tieteellistä artikkelia. Artikkelit käsittelevät , sekä . Hänen tutkimusryhmänsä ESE (Empirical Software Engineering) tutkii myös ohjelmistojen suunnittelua laajemmin, kuten ns. jatkuvan eksperimentoinnin (engl. continuous experimentation) käyttämistä ohjelmistojen kehittämisessä. 
Männistö on mukana kansainvälisessä ohjelmistotuotannon tutkijaverkostossa ISERN (International Software Engineering Research Network) sekä IFIP:n (International Federation for Information Processing) ohjelmistoarkkitehtuurien työryhmän WG 2.10 jäsen. 
Ura.
Männistö valmistui Tampereen teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1990. Hän valmistui tekniikan lisensiaatiksi 1998 ja väitteli tekniikan tohtoriksi Teknillisessä korkeakoulussa vuonna 2000. Post-doc-vuoden hän oli vierailevana tutkijana MIT:ssä ja Nokian tutkimuskeskuksessa Bostonissa Yhdysvalloissa. Männistö työskenteli Procons-yhtiössä suunnittelijana 1988–1991 ja Teknillisessä korkeakoulussa tutkijana 1991–2000, opettavana tutkijana 2000–2004, määräaikaisena professorina 2004–2007 ja professorina vuodesta 2008. Hän siirtyi Helsingin yliopiston professoriksi vuonna 2013.
Korkman

Korkman on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Begum Samru

Begum Samru tai Begum Sumru oli suurmogulien alaisen Sardhanan "parganan" hallitsijan vaimo ja miehensä kuoltua itse sen hallitsija. Brittien vallattua alueen Begum sai pitää maansa ja pienen armeijansa. Alun perin muslimitaustainen Begum kääntyi katolilaisuuteen ja rakennutti esimerkiksi katedraalin. Hän kuoli vuonna 1836.
Elämäkerta.
Begum Samru oli taustaltaan muslimi. Hänen isänsä oli Suurmogulien valtakunnan ylimystöön kuulunut Latif Ali. Begum ja hänen äitinsä heitettiin kuitenkin ulos kodistaan ja perhe päätyi asumaan Delhin kaduille. Begumin äiti kuoli hieman myöhemmin. Begumista tuli tanssija tuolloin kuuluisan kurtesaanin Khanum Bain koulutuksessa.
Myöhemmin hän avioitui eurooppalaisen seikkailija Walter Reinhardt Sombren eli paikallisesti Samrun kanssa. Reinhardt hallitsi Sardhanan "parganaa" suurmoguli Shah Alam II:n alaisuudessa. Reinhardtin kuollessa Begum peri nyt käytännössä omaksi ruhtinaskunnakseen muodostuneen Sardhanan. Sardhanalla oli esimerkiksi oma 300 henkinen eurooppalaisista ja sekarotuisista paikallisista muodostettu armeijansa. Vuonna 1792 Begum avioitui ranskalaisen palkkasotilas Levassaultin kanssa. Vuonna 1793 yksi Reinhardtin pojista, Zafar-yab Khan, kaappasi vallan Sardhanassa ja Levassault sai surmansa kaappauksen aikana.
Begum sai asemansa Sardhanassa takaisin irlantilaisen seikkailija George Thomasin avustuksella ja brittien vallatessa doabin alueen Begum liittoutui heidän kanssaan. Britit sallivat hänen pitää maansa ja pienen armeijansa. Begum kääntyi katolilaisuuteen vuonna 1781. Sardhanan hallitsijana Begum rakennutti katedraalin, joka valmistui vuonna 1820. Katedraali sai myös oman piispansa. Nykyinen kristillinen toiminta Doabin alueella on paljolti hänen aikaansaannostaan. Hänen rakennuttamastaan palatsista Sardhanassa tuli myöhemmin katolilainen koulu. Begumin omistamaa palatsia Delhissä käytettiin puolestaan Sepoykapinan aikana ruutitehtaana.
Begum kuoli 27. tammikuuta 1836 ja hänen Sardhanan maansa päätyi valtiolle. Hänen suuri yksityisomaisuutensa päätyi monimutkaisten oikeustaistelujen jälkeen eri tahoille.
Margaret Fuller

Margaret Fuller (23. toukokuuta 1810 – 19. heinäkuuta 1850) oli yhdysvaltalainen kirjallisuuskriitikko, kirjailija ja opettaja. 
Fullerin isä oli lakimies ja senaattori, ja hän järjesti tyttärelleen määrätietoisesti hyvän koulutuksen, aloittaen latinanopetuksesta kuusivuotiaana. Margaret Fuller oppi pian myös kreikkaa ja ranskaa, ja aikuisena hän opiskeli lisäksi saksaa. Hän luki nuorena poliittisia elämäkertoja ja klassista kirjallisuutta. Goethen teoksista tuli erityisen rakkaita, ja hän käänsi Goethen teoksia englanniksi ja aloitti kirjoittaa tämän laajaa elämäkertaa.
Vuonna 1835 Fuller tapasi Ralph Waldo Emersonin joka esitteli hänet Bostonin muille älyköille, jotka muodostivat Yhdysvaltojen transsendenttisen liikkeen. Transsendentit uskoivat yksilön henkiseen kasvuun yli uskonnollisten dogmien. Emerson tarjosi Fullerille töitä transsendenttien lehden "The Dial" toimittajana vuonna 1839. Fuller ei samaistunut kaikkiin transsendenttien aatteisiin, mutta tapasi useimmat liikkeen johtohahmot ja kirjoitti näiden kanssa käymistään keskusteluista teoksen ‘Summer on the Lakes‘ (1844).
Fuller järjesti Bostonissa naisille keskusteluiltoja, joiden aiheina olivat kirjallisuus, koulutus, mytologia ja filosofia. Tarkoituksena oli rikastuttaa naisten elämää ja lisätä heidän yhteiskunnallisen asemansa arvostusta. Samaan pyrki Fullerin kuuluisin teos "Woman in the Nineteenth Century", joka ilmestyi vuonna 1845. Teoksen julkaisi Horace Greeley. Vuodesta 1844 alkaen Fuller toimi Greeleyn julkaiseman lehden New York Tribune kirjallisuuskriitikkona.
Fuller lähetettiin Roomaan New York Tribunen kirjeenvaihtajaksi. Hän meni siellä naimisiin, sai poikalapsen ja kirjoitti käsikirjoituksen Italian epäonnistuneesta vallankumouksesta. Paluumatkalla laiva, joka kuljetti Fulleria ja hänen perhettään, haaksirikkoutui hurrikaanin kynsissä, ja Fuller perheineen ja käsikirjoitus hukkuivat näköyhteyden päässä rannikosta.
Fuller oli keskeinen hahmo transsendenttisessä liikkeessä. Hänen arvonsa unohdettiin jossain määrin 1900-luvulla, mutta hän nousi uudelleen kiinnostuksen kohteeksi 1970-luvulta alkaen.
Tampereen Höyrypolttimo

Tampereen Höyrypolttimo Oy – Tammerfors Ångbränneri Ab oli Tampereella vuosina 1873–1919 toiminut raakaväkiviinaa ja siitä jalostettuja alkoholijuomia valmistanut yritys.
Yhtiön perusti 1873 apteekkari Edvard Julius Granberg yhdessä kauppias Emil Hagelbergin ja kapteeni Anselm Grahnin kanssa. Granberg oli jo vuonna 1866 perustanut Tampereelle väkiviinatehtaan sen jälkeen kun viinan kotipoltto oli kielletty 1866. Uuden tehtaan rakennukset valmistuivat Näsijärven rannalle lähelle Tammerkosken niskaa. Vuonna 1880 yhtiöön liitettiin Tampereella Kauppakadun ja Hämeenpuiston kulmauksessa niin sanotun Spriitehtaan talon tontilla sijainnut väkiviinantislaustehdas joka valmisti jalostettuja juomia raakaspriistä. Vuonna 1879 valmistui uusi raakaväkiviinatehdas Näsijärven rantaan vastapäätä Pajasaarta. Kun Porin rata valmistui 1893 uusi tehdas jäi radan pohjoispuolelle aivan radan viereen. Alkuperäisen polttimon rakennukset jäivät radan eteläpuolelle. Kauppakadulla sijainnut jalostustehdas siirrettiin 1910-luvulla Näsijärven rantaan Onkiniemeen jonne myös polttimo oli tarkoitus siirtää myöhemmin mutta tämä ei toteutunut. Työntekijöitä oli 1878 17 henkilöä ja 1908 noin 30 henkilöä.
Tampereen Höyrypolttimo valmisti viljasta 60–96 % raakaväkiviinaa ja siitä edelleen jalostettuja 30–50% vahvuisia alkoholijuomia kuten paloviinaa (tuotemerkit "Suomi Wiina", "Fahlu", "Annis", "Kumina", "Pomeranssi") sekä erilaisia värjättyjä viinoja kuten "konjakkia", "rommia", likööriä ja punssia. Raakaväkiviinaa laimennettiin jalostuksen aikana vedellä, poistettiin siitä epäpuhtaudet tislaamalla ja lopuksi lisättiin siihen mausteita, uutteita ja väriaineita. Vaikka näitä viinoja myytiin konjakkina tai rommina ne oli valmistettu kokonaan eri raaka-aineista.
Vuonna 1897 Tampereen Höyrypolttimoon liitettiin Emil Hagelbergin 1868 perustama "Emil Hagelberg &amp; Co:s Ångbränneri Ab" jonka polttimorakennus sijaitsi lähellä Tampereen Höyrypolttimon tehdasta sekä Konstantin Hakulinin vuonna 1868 Tampereelle perustama toinen viinanpolttimo. Vuoden 1900 tienoilla yhtiö hankki vielä O. S. Mellgrenin 1868 perustaman "Tammerfors Spritförädlings Ab" viinanjalostustehtaan. 
Tampereen kunnallisen kieltolain ollessa voimassa 1903 yhtiö valmisti puhdistettua ja tislattua väkiviinaa teknisiin tarkoituksiin. Valtakunnallisen kieltolain tultua voimaan 1919 loppui viinanvalmistus ja 1920-luvulla valmistettiin enää mietoja mallasjuomia. Yhtiön Tammerkosken niskalla sijainneet tehdasrakennukset jotka sijaitsivat Tampereen kaupungilta vuokratulla maalla purettiin 1929.
Tampereella oli toiminut ensimmäinen kruunun omistama viinanpolttimo jo 1778–1785 sen jälkeen kun kuningas Kustaa III oli julistanut viinan polton kruunun yksinoikeudeksi 1775. Polttimo työllisti yli 100 henkilöä ja se oli Tampereen merkittävin teollisuuslaitos. Polttimon yhteyteen perustettiin myös kruununmakasiini jonka ansiosta Tampereesta tuli sisämaan viljakaupan merkittävä keskus. Polttimon lopetettua toimintansa sen rakennukset myytiin huutokaupalla 1801 ja myöhemmin polttimon paikalle rakennettiin Finlaysonin puuvillatehdas.
Norfolkinsaaren lippu

Norfolkinsaaren lippu on Norfolkinsaaren kansallistunnus. Norfolkinsaaren neuvosto hyväksyi sen 6. kesäkuuta 1979. Lipussa on kahden vihreän raidan välissä valkoinen keskiraita, jonka sisällä on norfolkinaraukaria ("Araucaria heterophylla").
Tibor Bogányi

Tibor Bogányi (s. 1975 Vác, Unkari
) on unkarilainen kapellimestari ja sellisti, joka on toiminut monien suomalaisten orkestereiden johdossa. Hän työskenteli Sinfoniaorkesteri Vivon taiteellisena johtajana vuosina 1999–2002, Turun filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina 2003–2006 ja Lappeenrannan kaupunginorkesterin taiteellisena johtajana vuosina 2008–2016. Syksystä 2018 alkaen hänet on nimitetty Pori Sinfoniettan ylikapellimestariksi kahden vuoden ajaksi. Lisäksi Bogányi on toiminut kotimaassaan Unkarissa Pannon-filharmonian (ent. Pécsin filharmoninen orkesteri) ylikapellimestarina vuodesta 2011 lähtien.
Bogányi on johtanut useimpia muitakin suomalaisorkestereita ja Suomen Kansallisoopperaa sekä muun muassa Staatsphilharmonie Rheinland-Pfalzia, Orchestre National du Capitole de Toulousea, Kööpenhaminan filharmonista orkesteria, Shanghain oopperaa, Unkarin kansallisoopperaa ja Meksikon kansallista sinfoniaorkesteria. Hän on esiintynyt myös sellistinä eri puolilla maailmaa.
Bogányin perhe muutti vuonna 1987 Unkarista Suomeen Forssaan, jossa hänen vanhempansa työskentelivät musiikinopettajina. Bogányi opiskeli Sibelius-Akatemiassa sellonsoittoa Hannu Kiisken johdolla ja orkesterinjohtoa Jorma Panulan ja Leif Segerstamin oppilaana. Kapellimestariopintoja hän jatkoi János Fürstin, Colin Davisin ja Juri Simonovin johdolla.
Bogányi asuu perheineen Wienissä. Hänen vaimonsa on kuvataiteilija Ágnes Zászkaliczky. Heillä on kaksi poikaa. Tibor Bogányin veljiä ovat pianisti ja pianonsuunnittelija Gergely Bogányi ja fagotisti Bence Bogányi, ja hänen sisarensa on huilisti Bernadett Bogányi.
Ville Saukkonen

Ville Saukkonen on suomalainen oopperaohjaaja, joka on vuodesta 2016 toiminut Opera BOXin taiteellisena johtajana. Saukkonen valmistui oopperaohjaajaksi Moskovan teatteritaiteen akatemiasta vuonna 1993. Sen jälkeen hän on ohjannut yli 140 ensi-iltaa eri puolilla Suomea. 
Saukkosen tuotanto käsittää teoksia barokista kantaesityksiin ja harvinaisista opereteista oopperakirjallisuuden suuriin klassikoihin.
Hänen yhteistyökumppaneitaan ovat olleet useat musiikkiopistot ja konservatoriot, Sibelius-Akatemia, Suomalainen Kamariooppera, Savonlinnan Oopperajuhlat, Kansallisooppera sekä lukuisat vapaankentän oopperaryhmät, kuten Turun-, Porin-, Mikkelin-, Jyväskylän-, Lahden ja Vaasan oopperat.
Suomen lisäksi Saukkosen ohjauksia on nähty Virossa, Venäjällä ja Saksassa. Luennoitsijana ja opetustehtävissä hän on toiminut muun muassa Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa ja Viron teatteri- ja musiikkiakatemiassa. Vuonna 2000 Suomen Wagner-seura myönsi hänelle Bayreuth-stipendin ensimmäisenä suomalaisena oopperaohjaajana, ja vuonna 2019 hän sai Pacius-palkinnon Suomen oopperakulttuurin kehittämisestä.
Nukkemurhaaja

Nukkemurhaaja () on yhdysvaltalainen ns. slasher-elokuviin kuuluva kauhuelokuva. Elokuvan ohjasi William Lustig vuonna 1980. 
Uudelleenfilmatisointi.
Elokuvasta julkaistiin vuonna 2012 uudelleenfilmatisointi (Maniac, 2012), jonka tuotti Alexandre Aja ja ohjasi Franck Khalfoun. Uudelleenfilmatisointi ei saanut Suomessa levitystä elokuvateattereissa, mutta julkaistiin DVD ja Blu-Ray -tallenteina 2013. 
Juoni.
Frank Zito(Joe Spinell) joutui jo lapsena prostituoituna työskentelevän äitinsä kaltoin kohtelemaksi ja kasvaa aikuisena nuoria naisia murhaavaksi ja skalpeeraavaksi sarjamurhaajaksi, joka asettelee murhaamiensa naisten päänahan hiuksineen mannekiininukeille. Onnettomuudessa kuollutta julmaa äitiään silti ikävöivä Frank kokee, että kauniiden nuorten naisten rangaistus kauneudestaan on kuolema.
Frank murhaa ja liittää karmeaan kokoelmaansa useita naisia ennen kuin kohtaa valokuvaaja Annan (Caroline Munro), jonka kanssa Frank kuvittelee, että voisi edetä suhteeseen. Frank vie Annan vierailulle äitinsä haudalle ja hyökkää hautausmaalla Annan kimppuun. Anna onnistuu kuitenkin pakenemaan vahingoitettuaan hyökkääjäänsä lapiolla. Frank palaa epätoivoisena kotiinsaja siellä harhakuvitelmissaan kuvittelee joutuvansa oman mannekiinikokoelmansa uhriksi näiden repiessä ja raastaessa Frankia tämän omilla työkaluillaan. 
Seuraavana aamuna poliisien saapuessa Frankin asuntoon he löytävät Frankin vuoteestaan itsemurhan tehneenä.
Vastaanotto.
"Maniac" oli ehdolla maineikkaan Saturn-palkinnon saajaksi pienen budjetin elokuvien kategoriassa (Best Low-Budget Film) vuonna 1981.
Kohtelu Suomessa.
Valtion elokuvatarkastamo asetti elokuvalle ennakkotarkastuksessa ikärajan KK (Kokonaan Kielletty) vuonna 1989, kun elokuvan myyntiin ja vuokraukseen tarkoitettu VHS-tallenne pyrki Suomen markkinoille. Ikärajan vuoksi elokuvaa ei sannut Suomessa levittää eikä esittää. Täyskielto kumoutui vasta vuonna 1.1.2001 kuvaohjelmien tarkastusta koskevan lakimuutoksen yhteydessä. Mielenkiintoisesti elokuvasta on olemassa suomalainen jopa yli viisi minuuttia leikattu 1983 julkaistu VHS-julkaisu, jonka kansitaide on sensuroitu (irti leikattu pää on hävitetty) ja jonka takakannessa on maininta elokuvan olevan ikärajalla Kokonaan kielletty.
Opera Box

Opera BOX ry on vuonna 2016 perustettu, Helsingin Aleksanterin teatterissa toimiva suomalainen oopperayhdistys. Sen taiteellisena johtajana toimii ohjaaja Ville Saukkonen ja oopperanjohtajana tenori Ville Salonen. Yhdistys on ollut Opera Europan jäsen vuodesta 2019. Opera BOX järjesti vuonna 2018 Suomen ooppera-alan ensimmäisen Aino-gaalan.
Tuotannot.
Lähde:
Curaçaon lippu

Curaçaon lippu on Curaçaon autonomisen alueen kansallistunnus. Se oli myös Curaçaon valtion lippu ennen sen lakkauttamista. Lippua ei kuitenkaan käytetty Curaçaon ja alusmaiden herttuakunnan lippuna vaan sen lippuna käytettiin Alankomaiden lippua. 
Lipussa on keltainen raita ja kaksi tähteä sen yläpuolella. Sininen tausta kuvaa merta ja taivasta. Keltainen raita kuvaa kirkasta aurinkoa, joka paistaa saarelle. Tähdet kuvaavat Curaçaoa ja Klein Curaçaoa mutta myös rakkautta ja iloa. Tähtien viisi sakaraa kuvaavat maanosia, joista curaçaolaiset ovat kotoisin. 
Lipun suunnitteli Martin den Dulk vuonna 1984. Curaçao oli järjestänyt pienen kilpailun lipun valitsemiseksi. Martin den Dulk oli yksi lukuisista osanottajista, mutta tuomarit olivat vaikuttuneita hänen lipustaan.
Sen jälkeen kun Aruba sai lippunsa, vaikka se oli vielä osa Alankomaita, Curaçao sai luvan omaan lippuun. Neuvostolle lähetettiin kaksituhatta lippua, joista kymmenen pääsi jatkoon. Neuvosto teki päätöksen 29. marraskuuta 1982. Pienten muutoksien jälkeen lippu otettiin käyttöön 2. heinäkuuta 1984.
Sylvia Burka

Sylvia Burka (s. 4. toukokuuta 1954 Winnipeg, Manitoba, Kanada) on 1970-luvun jälkipuoliskolla menestynyt kanadalainen pikaluistelija. Hän voitti maailmanmestaruuden sekä yleisluistelussa että sprinttimatkoilla.
Burka kilpaili olympialaisissa ensimmäisen kerran Sapporossa 1972 ja sijoittui parhaimmillaan 1 000 metrillä kahdeksanneksi. Vuonna 1973 hän luisteli tammikuussa Davosissa sprinttimatkojen maailmanennätyspisteet 175,050, voitti Assenissa juniorien yleisluistelun maailmanmestaruuden ja sijoittui Oslossa naisten sprintterien MM-kilpailuissa neljänneksi. Vuonna 1974 hän oli sprintterien MM-kilpailuissa Innsbruckissa kahdeksas.
Vuonna 1976 Burka sijoittui Innsbruckin olympialaisissa 1 000 metrillä neljänneksi, 3 000 metrillä kahdeksanneksi, 1 500 metrillä yhdeksänneksi ja 500 metrillä 11:nneksi. Yleisluistelun MM-kilpailuissa Gjøvikissä hän voitti kultaa ja sprintterien MM-kilpailuissa Berliinissä hän saavutti pronssia. Hän luisteli vielä maaliskuussa Inzellissä yleisluistelun maailmanennätyspisteet 176,468. Vuonna 1977 Burka ei menestynyt yleisluistelun MM-kilpailuissa mutta voitti sprintterien maailmanmestaruuden Alkmaarissa oltuaan nopein molemmilla 1 000 metrin matkoilla ja sijoituttuaan 500 metrillä kolmanneksi ja toiseksi.
Burka saavutti yleisluistelun MM-kilpailuissa vielä pronssia Den Haagissa 1979 sekä sijoittui kuudenneksi Helsingissä 1978 ja Hamarissa 1980. Sprintterien MM-kilpailuissa hänen viimeiset esiintymisensä toivat tulokseksi kymmenennen sijan Lake Placidissä 1978, viidennen sijan Inzellissä 1979 ja seitsemännen sijan West-Allisissä 1980. Kolmansissa olympialaisissaan Lake Placidissa 1980 hän oli 1 000 metrillä seitsemäs, 500 metrillä yhdeksäs, 1 500 metrillä kymmenes ja 3 000 metrillä kahdestoista.