Regina Linnanheimo

Axa Regina Elisabeth Linnanheimo (vuoteen 1924 saakka Leino, vuodesta 1948 Mörner; ) oli suomalainen elo­kuva­näyttelijä ja -käsikirjoittaja. Elo­kuvauransa jälkeen hän toimi kääntäjänä.
Regina Linnan­heimo oli yksi suomalaisen elo­kuvan kulta­kauden tähdistä ja kuului niihin aikansa harvoihin elo­kuva­näyttelijöihin, joilta puuttui teatteri­tausta. Linnan­heimo erikoistui romanttis-historiallisiin puku- ja melo­draamoihin. Hänen tunnettuja elo­kuviaan ovat muun muassa epookki­romanssit "Kaivopuiston kaunis Regina", "Kulkurin valssi" ja "Katariina ja Munkkiniemen kreivi". Näyttelijän­työn ohella Linnan­heimo käsi­kirjoitti useita Teuvo Tulion elo­kuvia ja esiintyi myös niiden pää­osissa.
Linnan­heimo sai Jussi-palkinnon vuonna 1946 elo­kuvista "Levoton veri" ja "Rakkauden risti". Hän lopetti elo­kuva­uransa vuonna 1956 ja työskenteli sen jälkeen kielen­kääntäjänä Yleisradiossa nimellä Regina Mörner. Luonteeltaan introvertti ja julkisuutta parhaansa mukaan vältellyt Linnan­heimo oli yleisön sekä lehdistön juorujen kohteena vielä pitkään tähti­aikansa jälkeen.
Lapsuus ja nuoruus.
Regina Linnan­heimo syntyi seitsen­lapsisen perheen nuorimmaksi syys­kuussa 1915 Helsingin Ensi-sairaalassa. Hänen vanhempansa olivat kiinteistö­nvälittäjä ja liike­mies Johan Gustaf Leino (alk. Grön­roos) ja Aksa Johanna Grön­lund. Molemmat olivat alkujaan Turusta, ja he olivat avioituneet juhannuksena 1899. Reginalla oli neljä sisarta: Ragnhild, Ellen, Ester ja Rakel sekä kaksi veljeä, Eino Leinon mukaan nimetty Eino ja Reino. Eino kävi aikoinaan Suomen Näyttämöopiston, muttei omistautunut näyttelemiselle. Regina oli ilta­tähti: hänen kuusi sisarustaan olivat syntyneet melko lyhyin välein, kun taas Reginan syntyessä hänen vanhempansa olivat jo neli­kymmen­vuotiaita. Toiseksi nuorin eli Rakel oli Reginan syntyessä seitsemän­vuotias.
Leinon perhe oli muuttanut Turusta Helsinkiin vuonna 1911. Mukana seurasi Aksa Grön­lundin naimaton sisar Aina, josta tuli lapsille kuin toinen äiti. Perhe asui Helsingin kanta­kaupungissa, jossa Reginakin omaksui ruotsin toiseksi kielekseen. Jo lapsena ohi­kulkijat ihastelivat sini­silmäistä ja vaalea­hiuksista Reginaa. Hänen äiti­suhteensa oli läheinen läpi elämän. Kun häneltä toisen maailman­sodan vuosina kysyttiin, ketä hän eniten ihailee, vastaus tuli heti: ”Mammaa.” Lapsuuden kesät kuluivat Uuden­maan maa­seudulla. Sisällis­sota­vuonna 1918 Johan Leino oli hankkinut perheelleen kesä­paikan Pornaisten Lauk­koskelta. Hän löysi paikan paetessaan takaa-ajajia reellä yli Kotojärven. Korjausten jälkeen Leinojen kesä­asunnossa oli 24 huonetta. Lisäksi heillä oli muutaman vuoden ajan Teri­joella täysi­hoitola Meri­harju, joka oli etenkin viipurilaisten näyttelijöiden suosima loma­paikka.
Linnan­heimon lapsia yhdisti kiinnostus teatteriin, mitä heidän isänsä ei hyväksynyt lainkaan. Hänestä moinen ammatti ei sopinut kunniallisen perheen lapsille. Lopulta Linnan­heimojen tyttäristä peräti neljä päätyi näyttelijöiksi. Reginan ensi­kosketus teatteriin tuli kuusi­vuotiaana. Hänen sisarensa Ragnhild Peit­salon kesäinen teatteri­kiertue ulottui Pornaisiin. Kaksi­kymppinen Ragnhild näytteli äitiä, ja Regina oli avustamassa hänen poikansa roolissa. Näyttämöllä Regina kuitenkin jäi katselemaan yleisöä mietteissään ja unohtui näyttämölle yksin, kunnes Ragnhild haki kyyneleisen sisarensa pois. Muutama vuosi myöhemmin Regina toimi kuiskaajana, mutta epä­onnistui pahoin. Jo tuolloin hän päätti pysyä erossa teattereista.
Regina Leino aloitti koulu­tiensä seitsemän­vuotiaana Helsingin Saksalaisessa koulussa. Oppilaat tunsivat mannermaisen muodin ja musiikin viimeisimmät virtaukset. Vuonna 1924 Leinon perheen suku­nimi muutettiin Linnan­heimoksi. Teini-ikäisenä Regina Linnan­heimo kulutti tasku­rahansa elo­kuviin: hänen ihanteitaan olivat Greta Garbo ja Colleen Moore.
Elokuvaura.
Alku.
Linnan­heimon vanhin sisar Ragnhild kuoli marraskuussa 1931 keuhkokuumeeseen. Häneltä jäi Virosta adoptoitu tytär Liisa, joka siirtyi Linnan­heimon perheen hoiviin. Edellistalvena oli kuvattu "Jääkärin morsianta", jossa Regina Linnan­heimo oli siskonsa Rakelin sijais­näyttelijänä mäen­lasku­kohtauksessa. Rakel oli jo aiemmin kuvannut kyseisen kohtauksen, mutta se jouduttiin uusimaan eikä Rakel ollut enää saatavilla. Aksa Linnan­heimo keksi, että Regina voisi tuurata siskoaan. Regina haettiin koulusta kesken oppitunnin kuvaus­paikalle Santahaminaan, ja hän puki ylleen siskonsa hankkimat rooli­vaatteet. Hänet nähdään elo­kuvassa vain takaa­päin hiihtämässä mäkeä alas. Myöhemmin Linnan­heimo kutsui tuota hetkeä filmi­uransa iki­muistoisimmaksi. Hän halusi nimenomaan elo­kuva­näyttelijäksi eikä ollut kiinnostunut Näyttämö­opistosta ja teattereiden lavoista.
Linnanheimon seuraavat elo­kuva­työt olivat pikkuosia Theodor Tugain (myöhemmin Teuvo Tulio) ja Valentin Vaalan elo­kuvissa. Tugai kävi Saksalaista koulua, kuten Reginakin, mutta he tapasivat vasta, kun Rakel Linnan­heimo esitteli heidät toisilleen. Keväällä 1931 Linnanheimo lopetti koulun ja meni konttoristiksi toimistoon. Hän vietti paljon aikaa Vaalan ja Tugain seurassa. Ystävysten kanta­paikka oli Kluuvikadun Fazer. Vuonna 1933 Rakel Linnan­heimo ilmoitti sisarensa Miss Suomi -kilpailuihin Munkki­niemen Golf-kasinolla. Regina ei viihtynyt yleisön arvioitavana eikä sijoittunut kolmen kärkeen. Saman vuoden syksynä alettiin kuvata äänielokuvaa "Helsingin kuuluisin liikemies", jonka tuotannossa Linnan­heimo hermoili suoriutumistaan Maikin roolissa. Vahva itse­kriittisyys oli Linnan­heimolle ominaista läpi hänen uransa.
Kohti suuria rooleja.
Suurempiin ympyröihin Linnan­heimo pääsi, kun Suomi-Filmin johtaja Risto Orko otti hänet jännitys­elo­kuvan "VMV 6" nais­pää­osaan vuonna 1935. Hänen suosionsa kasvoi kohisten, ja elo­kuva­lehdet luonnehtivat häntä ”Suomen ensimmäiseksi filmi­tähdeksi” ja ”Suomen ainoaksi filmi­tähdeksi”. Samoja luonnehdintoja käytettiin myös muun muassa Hanna Tainista ja Ansa Ikosesta. Linnan­heimoa pyydettiin 1930-luvun lopulla teatteriin, jolloin hänestä olisi tullut tuolloisen ajattelun mukaan ”oikea näyttelijä”. Hän kieltäytyi tarjouksesta.
Lehdistö kiinnostui Linnan­heimosta "VMV 6:n" myötä, mutta hän suhtautui mediaan penseästi eikä mielellään antanut haastatteluja. Linnan­heimo oli pettynyt toimittajiin, jotka kysyivät vain kauneuden­hoito­vinkkejä ja mahdollisia Hollywood-haaveita. Se saatiin tietää, että hän harrasti uintia, hiihtoa ja kirjallisuutta. "Elokuva-Aitta"-lehti julkaisi useaan otteeseen Linnan­heimon koti­osoitteen, joten ihailijat parveilivat tuolloin vielä vanhempiensa luona asuneen tähden kodin ympärillä. Ajan näyttelijättärille tyypillisesti myös Linnan­heimon ikä oli salaisuus. Vuoden 1935 "Elo­kuva-Aitassa" hänen arveltiin olleen alle kahden­kymmenen, seitsemän vuotta myöhemmin tähden iäksi arvioitiin noin kaksikymmentä vuotta.
Regina Linnan­heimon ensimmäinen merkittävä tehtävä oli Annin rooli elo­kuvassa "Taistelu Heikkilän talosta" vuonna 1936. Elokuvan ohjaaja Teuvo Tulio uskoi Linnan­heimon kykenevän myös rooleihin, joita ei rakennettu pelkästään hänen ulko­näkönsä varaan. Linnan­heimo oli mukana elokuvan kuvaus­paikkojen ja näyttelijöiden valinnassa sekä käsi­kirjoituksen luomisessa. Hän kertoi "Naamio"-lehden toimittajalle Annin roolista: ”Siinä osassa oli sisältöä. Minulla oli tehtävänä todellisen ihmisen elämä ja kohtalo, eikä pelkkää persoonatonta, kuten muissa esittämissäni osissa.” Monet epäilivät Linnanheimon kykyjä niin vaativaan osaan, mutta hän halusi todistaa olevansa näyttelijä eikä pelkkä tusinatähtönen, ja elo­kuvasta tuli hänen todellinen läpi­murtonsa. ”Hänen osa­suorituksessaan on nuoren tytön herkkyyttä, rakastavan naisen alttiutta, kotinsa ja lapsensa puolesta taistelevan äidin voimaa ja luja­luonteisen ihmisen päättäväisyyttä”, hehkutti "Elo­kuva-Aitta".
Vaalan ohjaama komediaelokuva "Mieheke" sai ensi-iltansa joulun alla 1936. Linnan­heimo tulkitsi sivu­osassa tyhjä­päistä laulajatar­diivaa, jolloin hän osoitti kykynsä myös komediennena. "Miehekkeen" pää­osassa oli Tauno Palo, johon Linnan­heimo oli tutustunut jo kuvatessaan "Jääkärin morsianta".
1930-luvun loppu­puolella Linnan­heimo näytteli pää­osan kahdessa Tulion elo­kuvassa. Linnan­heimo oli aktiivisesti mukana elo­kuvien käsi­kirjoitusten työstämisessä. "Nuorena nukkuneeseen" hän kirjoitti seitsemän eri käsi­kirjoitus­versiota, ja elo­kuvassa "Laulu tuli­punaisesta kukasta" hän toimi yhtenä kolmesta käsi­kirjoittajasta. Linnan­heimo ei näytellyt jälkimmäisessä lainkaan, nais­pää­osassa oli hänen siskonsa Rakel. Suurin osa Linnanheimon ja Tulion varhaisista elo­kuva­töistä on kuitenkin kadonnut. "Taistelu Heikkilän talosta" -elokuvan luultiin tuhoutuneen Adams Filmin tulipalossa vuonna 1959, mutta vuonna 2007 Elo­kuva-arkistosta löytyi filmikela, jossa ovat säilyneinä katkelmat elo­kuvan alusta ja lopusta.
Jouluna 1937 ensi-iltaan tullut "Nuorena nukkunut" aiheutti aikanaan pahennusta uskaliaiden kohtaustensa vuoksi. Närkästystä herättivät Siljan ja Armaksen rakkaus­kohtaus ladossa sekä kohtaus, jossa Nukarin isäntä tirkistelee saunassa peseytyvää Siljaa. Keskustelu "Nuorena nukkuneen" ”turmiollisesta vaikutuksesta” jatkui lehtien palstoilla viikkoja. Sensuuri katsoi lopulta parhaaksi lyhentää mauttomina pidettyjä kohtauksia. Linnanheimo koki hartaan ja sielukkaan Siljan roolin niin ikään haastavaksi ja piti kohua elo­kuvan ympärillä käsittämättömänä. "Nuorena nukkunut" loi myytin suomalaisesta heinä­lato­romantiikasta, ja Regina Linnan­heimosta tuli kotimaisen elo­kuvan ensimmäinen ”heinä­kasa­tyttö”. Niin ikään Adams Filmin palossa tuhoutuneeksi luullun "Nuorena nukkuneen" 20-minuuttinen pätkä löytyi vuonna 2015 Ranskan elo­kuva-arkistosta.
Suomen Filmiteollisuuden kassamagneetti.
Regina Linnan­heimo siirtyi Suomen Filmi­teollisuuden palvelukseen kesällä 1938, samaan aikaan kuin Tauno Palo ja Jorma Nortimo. Johtaja T. J. Särkkä suostui rahoittamaan näyttelijöille opinto­matkan ulkomaille. Matkustelu yli­päänsä oli tuohon aikaan harvinaista, ja lopulta kuukauden pituiselle matkalle Pariisiin lähti iso ryhmä näyttelijöitä: Palo ja Nortimo puolisoineen, Regina ja Rakel Linnan­heimo sekä Eino Salmelainen. Yhdessä seurue tutustui Pariisin yö­elämään, nähtävyyksiin ja kauppoihin. Matkan koho­kohta oli vierailu paikallisilla elo­kuva­studioilla. Pariisista siskokset siirtyivät Berliiniin, jossa he kävivät tutustumassa Babels­bergin studioihin.
Syksyllä Linnan­heimo jatkoi filmaus­töiden parissa. Talvella 1939 ensi-iltansa saivat Hella Wuoli­joen tekstiin perustuva "Eteenpäin – elämään" ja historiallinen kuvaelma "Helmi­kuun manifesti", jotka tekivät Linnan­heimosta ja Palosta valko­kankaiden valo­voimaisen tähti­parin. Wuoli­joki-filmatisoinnissa Linnan­heimo näytteli nuorta pää­henkilöä, Justiinaa, josta tarinan kuluessa kasvaa vahva aikuinen nainen. "Helmi­kuun manifestissa" Linnan­heimon rooli oli pienehkö, mutta hänet mainitaan alku­teksteissä ensimmäisenä. Samana vuonna Linnan­heimo näytteli Olavin äitiä nuoren viulu­mestari Heimo Haiton elämään perustuvassa elo­kuvassa "Pikku pelimanni", jossa Olavia esitti Haitto itse. Työteliäimpinä aikoina SF:llä Linnanheimo kuului samanaikaisesti peräti kolmeen eri kuvausryhmään.
Talvi­sodan ensimmäisenä päivänä, 30. marras­kuuta 1939, Linnan­heimon veli Reino sai surmansa Helsingin pommituksessa. Perhe muutti Helsingistä Pornaisiin, sillä heidän asuntonsa sijaitsi keskellä kaupunkia Bulevardilla talossa, joka kansan suussa sai nimen ”Linnan­heimon talo”. Ankaran sota­talven aikana Regina Linnan­heimo ompeli vaatteita evakko­lapsille. Välirauhan aikana oli kysyntää todellisuus­pakoisille elo­kuville. Niiden pää­aiheina olivat sosiaaliset luokka­erot sekä rakkaus, joka voittaa kaikki esteet. Lisäksi niihin kuului runsaasti puku­loistoa. Linnan­heimo näytteli uransa hohdokkaimmat tyttö­osat romanttisissa epookkielo­kuvissa "Suo­torpan tyttö" ja "Kaivopuiston kaunis Regina". Molemmissa hänen vasta­näyttelijänään oli Tauno Palo.
Selma Lagerlöfin romaaniin perustuva "Suo­torpan tyttö" ei kiinnostanut aikalaiskriitikkoja epäajankohtaisen aiheensa takia, mutta sai hyvän yleisömenestyksen. "Kaivo­puiston kaunis Regina" taas perustui lehtiromaanina julkaistuun tuhkimotarinaan, josta Särkkä muokkasi elo­kuva­käsi­kirjoituksen. Hyväksi ennakko­mainonnaksi osoittautui pää­henkilön nimen muuttaminen Elsasta Reginaksi. Kohtauksessa, jossa Linnan­heimon rooli­henkilö hyppää laivan kannelta mereen, käytettiin sijais­näyttelijää. Kohtaus kuitenkin aiheutti Linnan­heimolle kiusallista huomiota loppu­iäksi. Hänet sekoitettiin jatkuvasti urheilija­tyttöön, joka oli veteen hypännyt. Linnan­heimo sai rooli­staan hyvät arviot, mutta kriitikot pitivät itse tarinaa liian imelänä. Suomalaisen elo­kuva­historian katsotuimpiin kuuluvassa "Kulkurin valssissa" vuonna 1941 Linnan­heimo näytteli sivu­osassa tulista viettelijätärtä Rosinkaa, jota on pidetty kulkurin nais­puolisena vastineena. Rooli ei kaikkien arvostelijoiden mielestä sopinut hänen näyttelijän­laatuunsa.
Syksyllä 1940 Linnan­heimo osallistui Ylioppilas­talolla pidettyihin myyjäisiin, jossa kerättiin rahaa sodassa haavoittuneiden hyväksi. Jatko­sodan aikana kesällä 1941 Linnan­heimo liittyi mukaan sota­ponnistuksiin. Hän teki kesän ajan maa­töitä Pornaisissa miesten jouduttua armeijaan. Sen jälkeen hän työskenteli muutaman kuukauden Helsingissä lottana. Vuoden­vaihteen jälkeen 1942 alettiin kuvata elo­kuvaa "Onni pyörii". Linnan­heimon ja Palon yleisön­suosiosta haluttiin ottaa kaikki irti ja Mika Waltari käsi­kirjoitti teoksen erityisesti heitä varten. Siinä Linnan­heimon rooli on vaihteeksi epä­määräinen nainen.
Elokuvan "Katariina ja Munkkiniemen kreivi" mies­pää­osassa oli Leif Wager. Teema oli tuttu: köyhän orpo­tytön rakkaus ylä­luokkaiseen mieheen. Eskapistinen puku­draama valloitti yleisön, mutta sai kriitikoilta nuivan vastaan­oton. Linnan­heimoa itseään seitsemän vuotta nuoremman Wagerin parina pidettiin epä­uskottavana. Elo­kuva sai aikaan juorun Linnan­heimon ja Wagerin sala­kihloista. Toinen, paljon sitkeämpi juoru lähti liikkeelle samaan aikaan. Linnan­heimon väitettiin synnyttäneen pojan vuonna 1943. Syys­kesällä 1942 kuvatuissa kohtauksissa hän näyttää hieman pyöristyneen, ja elo­kuvassa hän synnyttää potran pojan. Linnan­heimo oli kuitenkin lapseton. Elo­kuvan myötä Linnan­heimon suosio oli huipussaan. Hän oli kuitenkin edelleen toivoton haastateltava ja mieluiten kartteli lehti­väkeä. Linnan­heimon valo­kuvia oli lehdissä tuon tuostakin, mutta hän ei suostunut haastatteluihin.
Linnan­heimo noudatti näyttelijän­työssään teatterista periytyviä käytäntöjä, kuten hänen aktiivi­aikanaan oli tapana suomalaisessa elo­kuvassa. Ilmeiden ja äänen tuli välittyä viimeistä penkki­riviä myöten. Hänelle leimallisiin maneereihin kuului ”oikean kulma­karvan kohottaminen, pään kallistaminen sivulle ja verkkaan puhkeava hymy”. Linnanheimo itse oli tyytymätön siihen, että huomio kiinnitettiin usein ennen kaikkea hänen ulko­näköönsä.
Regina Heimo.
Syksyllä 1942 Saksan Filmi­kamari kutsui joukon elo­kuva­näyttelijöitä ja ohjaajia kahden viikon pituiselle vierailulle Saksaan. Mukana oli viisi suomalaisen elo­kuvan tähti­näyttelijää: Regina Linnan­heimo, Lea Joutseno, Helena Kara, Irma Seikkula ja Leif Wager sekä kolme ohjaajaa: Wilho Ilmari, Hannu Leminen ja Ilmari Unho. Matka toteutettiin 10.–24. marras­kuuta 1942. Sen kohteina olivat elo­kuva­studiot Berliinissä, Münchenissä ja Wienissä. Linnan­heimo, Kara ja Leminen päättivät matkustaa lento­koneella, kun muu ryhmä lähti matkaan laivalla. Lento­matkan aikana tuli alin­omaa ilma­hälytyksiä, ja kone joutui lopulta laskeutumaan Danzigiin. Sen jälkeen edessä oli raskas juna­matka Berliiniin, jossa seurue vietti viikon erilaisten vierailujen ja juhlien merkeissä. Matkaan kuului muun muassa ministeri Joseph Goebbelsin vastaan­otto, ja vierailu sai runsaasti huomiota saksalaisessa lehdistössä. Myös paikallinen radio kiinnostui suomalaisista vieraista. Saksan­kielen­taitoinen Linnan­heimo joutuikin suoraan radio­haastatteluun, jota hän vielä vuosien päästä muisteli kauhulla.
Berliinistä ryhmä siirtyi Münchenin kautta Wieniin. Tunnelma siellä oli loistelias verrattuna Berliinin ja Münchenin täyden pimennyksen tunnelmiin, joissa kaupunkien valot oli sammutettu (sodan aikaisen järjestelyn tarkoituksena oli suojautua vihollisen pommeilta). Wienissä ryhmä kävi muun muassa tee­kutsuilla kirjailija Gerhart Hauptmannin kotona sekä Burg-teatterin ja Wienin valtionoopperan näytöksissä. Linnan­heimo jäi Saksaan koe­kuvauksiin muun seurueen palattua Suomeen. Ufan studioilla Berliinissä hän sai yllätyksekseen itse päättää, mitä näyttelisi koe­kuvauksessa. Hän valitsi kaksi kohtausta parhaillaan kuvattavasta elo­kuvasta "Nacht ohne Abschied". Saksan tappion sodassa häämöttäessä kaatuivat suunnitelmat ”Regina Heimosta”, millä nimellä Linnan­heimon oli määrä esiintyä Saksassa.
Suomi-Filmissä.
Keväällä 1943 Linnan­heimo siirtyi Risto Orkon johtamaan Suomi-Filmiin. Merkittävin syy oli Orkon tarjoama kuukausi­palkka, joka oli noin kaksin­kertainen muiden nais­tähtien palkkoihin verrattuna. Samana vuonna myös Tauno Palo kiinnitettiin Suomi-Filmiin kuukausi­palkalla. Linnan­heimo ja Palo jatkoivat yhteis­työtään seikkailu­elo­kuvassa "Herra ja ylhäisyys", jonka meksikolais­maisemat kuvattiin Nummelan hiekka­kuopille rakennetussa lavaste­kaupungissa sekä Yyterin hiekka­rannoilla. Meksikolaisen doña Camillan roolia varten Linnan­heimo värjäytti hiuksensa mustiksi.
Kaikkiaan Linnan­heimo näytteli Tauno Palon kanssa kymmenessä elo­kuvassa. Yleisö palvoi heitä yhdessä, ja yhteis­työ oli mieluisaa näyttelijöillekin. Linnan­heimo oli ystävystynyt Palon kanssa, joka kutsui häntä ”oikeaksi ladyksi”. Reginasta ja Taunosta ei kuitenkaan tullut samanlaista käsitettä kuin Ansasta ja Taunosta. Linnan­heimoa on luonnehdittu etäisemmäksi kuin naapurin­tyttömäistä Ansa Ikosta. Linnan­heimon rooli­hahmoihin rakastuneet miehet yleensä ajautuvat jonkin­laiseen kriisiin tai jopa tuhoon, kun taas Ikonen kuten Helena Karakin ovat pää­asiassa onnellisten loppujen sankarittaria.
Jännityselokuvassa "Kuollut mies vihastuu" (1944) Linnanheimo nähtiin niin ikään tummahiuksisena vampin osassa. "Uuden Suomen" arvion mukaan Linnanheimo onnistui luomaan pinta­puolisesta roolistaan tenhoavan ja kohtalon­tuntuisen henkilö­kuvan. Helsingin suur­pommitusten kohtalokkaina päivinä talvella 1944 kuvattiin Vaalan elo­kuva "Linnaisten vihreä kamari", jossa Linnan­heimo näytteli viileää aatelis­neito Annaa. ”Kerrankin kunnon rooli. En halua olla mikään pylväs­pyhimys”, hän totesi kiitollisena. Pommi­hälytys keskeytti kuvaukset, mutta sirpale­suojaan ei päästy ja Linnanheimo joutui jäämään kuvaus­ryhmineen kylmään käytävään. Hän lähti Munkki­saaren studioilta vähä­pukeisena harhailemaan liekehtivään kaupunkiin ja vilustui niin pahoin, että joutui puoleksi vuodeksi sairaalaan. Kun tuotantoa päästiin viimein jatkamaan, Linnan­heimo oli laihtunut monta kilo­grammaa sairautensa jäljiltä. Hänen rooli­suoritustaan pidettiin kuitenkin onnistuneena. "Linnaisten vihreä kamari" sai neljä Jussi-palkintoa ja oli myös Linnan­heimon viimeinen elo­kuva­työ Suomi-Filmissä.
Taiteellinen täyskäännös.
Sodan jälkeen Linnan­heimo jätti Suomi-Filmin ja siirtyi Teuvo Tulion palvelukseen. Yhteistyö Tulion kanssa merkitsi luopumista kuukausi­palkasta, mutta myös uusia haasteita. Hän sai jatkaa työtään käsi­kirjoittajana ja etsiä rajojaan näyttelijänä. Tulion ja Linnan­heimon tiivis yhteistyö kesti aina Linnan­heimon filmiuran loppuun asti. Alku­vuodesta 1945 Linnan­heimo matkusti Tukholmaan opiskelemaan puhe­ilmaisua riikinruotsiksi ooppera­laulajatar Marianne Mörnerin johdolla. Tulion kaksi seuraavaa elo­kuvaa oli tarkoitus tehdä Ruotsissa, ja Linnan­heimo halusi päästä eroon suomen­ruotsalaisesta korostuksestaan, joka ei ruotsalaisten korviin kuulostanut hienolta. Sikäläisen filmi­lakon takia suunnitelmat muuttuivat ja molemmat elokuvat ruotsin­kielisine versioineen kuvattiin Suomessa.
Tulion uusista elo­kuva­hankkeista tuli ennalta julkisuuteen vain tieto, että Linnan­heimo esiintyisi molempien pää­osissa. Tulio nosti esille Linnan­heimon sensuellin ja viettelevän eroottisen puolen. "Rakkauden risti" valmistui keväällä 1946 ja toi valko­kankaille aivan uudenlaisen Regina Linnan­heimon. Hän luopui tavara­merkeiksi muotoutuneista maneereistaan ja flegmaattiseksikin sanotusta näyttelemis­tyylistään. Tilalle tuli turmiollisten ja moni­ulotteisten nais­hahmojen tulkitsija. Tässä elo­kuvassa hän esitti viettelykseen lankeavaa naista, patriarkaalisen suvaitsemattomuuden viatonta uhria, jolla oli vähän mahdollisuuksia palata kunniallisuuden pariin. Osa elo­kuva­yleisöstä kuvitteli näyttelijät kulloistenkin rooli­hahmojensa kaltaisiksi. Niinpä Linnan­heimon luultiin langenneen hyveellisestä neitsyestä paheelliseksi viettelijättäreksi. Hän sai postia, jossa hänen kuviteltua moraalittomuuttaan paheksuttiin. Niin ikään keväällä 1946 ensi-iltansa sai "Levoton veri", jossa Linnan­heimo näytteli hulluuteen asti musta­sukkaista vaimoa. Elo­kuvan suora eroottisuus kuohutti moraalin­vartijoita.
Vuosi 1946 oli Linnan­heimon elo­kuvauran koho­kohta. Hän voitti parhaan nais­pää­osan Jussi-patsaan yhteisesti "Levottomasta verestä" ja "Rakkauden rististä". Samana kesänä kuvattiin kymmenen vuoden takaisen "Heikkilän talon" uusi laitos "Intohimon vallassa". Linnan­heimon vasta­näyttelijänä oli Kullervo Kalske sekä suomen- että ruotsin­kielisessä versiossa.
1940-luvun lopussa Linnan­heimo teki vielä kaksi elo­kuvaa muille yhtiöille. Näitä olivat SF:n viulun ihmelapsesta kertovan elo­kuvan jatko-osa "Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi" sekä Fenno-Filmin tuottama "Vain kaksi tuntia". 1950-luvulta alkaen hän näytteli enää ainoastaan Tulion elo­kuvissa.
Ms. Leenanhaymo.
”En ole koskaan, en Lapissakaan, tuntenut itseäni niin perusteellisesti syvä­jäädytetyksi kuin noiden kuukausien aikana”, Linnan­heimo kuvaili Roylle eli lavastaja Tapio Vilpposelle Englannin-matkaansa. Englanti hytisi ennätys­kylmän talven kourissa vuonna 1947. Samaan aikaan toteutui Linnan­heimon pitkään haaveilema matka Britannian saari­valtakuntaan. Hän halusi kohentaa englannin kielen taitoaan ja tutustua sikäläiseen elo­kuvan­tekoon. Suomi-Filmin "Uutisaitta"-lehden pää­toimittaja Roy pyysi Linnan­heimoa kirjoittamaan matka­kirjeitä Lontoosta. Puolen vuoden oleskelu ulko­mailla oli tuohon aikaan jotain erikoista, ja ihmisiä kiinnostivat filmi­tähden ulko­maan­kuulumiset. Myös sikäläinen lehdistö huomioi ”Ms. Regina Leenanhaymon” saapuneen Lontooseen. Linnan­heimo ihastui suur­kaupunkiin ja viehättyi saarelaisten elämän­menosta. Eagle-Lionin studioilla hän näki uusimmat englantilaiset elo­kuvat. Kylmää talvea seurasi kuuma kesä, jonka aikana Linnan­heimo matkusteli ympäri Etelä-Englantia.
Myöhempi ura.
Vuonna 1948 Linnan­heimo poikkesi teatteri­taiteen puolelle ja alkoi valmistella näyttämö­kiertuetta lankonsa Rauli Tuomen kanssa. Näytelmänä oli Jacinto Graun "Kohtalo". Elo­kuva­rintamalla Linnan­heimo jatkoi Tulion kanssa tutulla linjalla. Iitin Mankalan­koskella alettiin kuvata "Hornankoski"-nimistä kolmio­draamaa. Elo­kuvasta tehtiin myös ruotsin­kielinen versio nimellä "Forsfararna". Linnan­heimo toisti käsi­kirjoituksessa mieli­teemaansa: nuoren naisen kasvu­tarinaa. Pari­kymppinen Åke Lindman teki elo­kuvassa valko­kangas­debyyttinsä. "Hornankoski" sai sekä Suomessa että Ruotsissa vielä nuivemman vastaan­oton kuin "Into­himon vallassa".
1950-luvun alussa Linnan­heimo valmisteli samanaikaisesti kahta elo­kuva­käsikirjoitusta. Toisen työ­nimi oli "Eeva" tarinan pää­henkilön mukaan. Kesällä 1951 tarina toteutettiin elo­kuvaksi, joka sai nimekseen "Rikollinen nainen". Käsi­kirjoituksessa Linnan­heimo loi synkeän kuvan avio­liitosta ja perinteisestä pari­suhteesta. Hän kuvasi avio­liiton naisen vankilaksi, mutta elo­kuvan feministinen painotus jäi vähälle huomiolle. Olympia­kesänä 1952 kuvattiin toisinto "Levottomasta verestä" nimellä "Musta­sukkaisuus". Elo­kuvaa ei pidetty kovin onnistuneena. Linnan­heimon toista käsi­kirjoitusta alettiin työstää elo­kuvaksi vuonna 1953, mutta koko teos saatiin valmiiksi vasta vuoden kuluttua. Viimeiseksi jääneessä elo­kuvassaan "Olet mennyt minun vereeni" Linnan­heimo loi vielä synkemmän kuvan pari­suhteista. Kun elo­kuva tuli lopulta ensi-iltaan vuonna 1956, se oli taloudellinen fiasko ja sai edellisiäkin heikommat arviot. 1950-luvun puoli­välissä Linnan­heimo lopetti elo­kuva­työt ja vetäytyi julkisuudesta.
Linnan­heimo ja Tulio tekivät sodan jälkeen yhdessä seitsemän elo­kuvaa. Kaikista kuvattiin myös ruotsinkieliset versiot. Kahdeksaskin elo­kuva oli työn alla. Linnan­heimon kirjoittamaa tarinaa Lapista ehdittiin kuvata kaksi viikkoa Saana­tunturilla, mutta työ jäi kesken. "Rakkauden ristin" ja "Levottoman veren" jälkeen kriitikot eivät enää jaksaneet innostua Linnan­heimon ja Tulion elo­kuvista, jotka toistivat loputtomiin samoja aiheita ja ideoita. Kevyttä romantiikkaa suosinut aikalaisyleisökään ei käynyt katsomassa niitä. 1950-luvulla Linnan­heimo kirjoitti Tapio Ilo­mäen synopsiksen pohjalta käsi­kirjoituksen "Maija Kahvi­tyttö", josta Roy muokkasi kuvaus­käsi­kirjoituksen elo­kuvaan "Tähtisilmä" (1955).
Tähtikuva ja yleisönsuosio.
Regina Linnan­heimo kuului Lea Joutsenon ja Helena Karan ohella niihin suomalaisiin vanhan elo­kuvan näyttelijöihin, jotka tekivät pitkän elo­kuva­uran ilman yhteyksiä teatteriin. Tuohon aikaan pelkästään elo­kuvissa esiintyviä ei mielletty ammatti­näyttelijöiksi, vaan he olivat leimallisesti filmi­tähtiä. Vaikka Linnan­heimo ei näytellytkään teatterissa, hänen töissään näkyy aikansa teatteri­peräiset käytännöt: kasvojen ilmeiden tuli näkyä ja korostusten kuulua. Linnan­heimo ei ajan mitta­puun mukaan yli­näytellyt edes Tulion kaikista melo­dramaattisimmissa kohtauksissa.
Regina Linnanheimo oli varsinkin sota-ajan elo­kuva­yleisön ihanne­tyttö, johon liitettiin suurta glamouria. Osa katsojista luuli hänen olevan yhtä varakas kuin Hollywood-tähdet, minkä vuoksi hän sai mittavan ihailija­postin ohessa myös rahan­pyyntö­kirjeitä. Elo­kuva­lehdissä Linnan­heimon koti­olot esiteltiin tavallista hohdokkaampina: häntä ei kuvattu tekemässä arki­askareita, vaan ennemmin lukemassa romaaneja tai ulkoiluttamassa Kiri-koiraansa. Luotiin kuva, että puute ja säännöstely eivät koskeneet filmi­tähteä. Siksi yleisön oli vaikea uskoa, että Linnan­heimo kärsi ruoka- ja tupakka­pulasta muiden kansalaisten tavoin ja että sota oli repinyt hänenkin perhettään. Linnanheimon tähtikuvaan liitettiin myös salaperäisyys, mikä johtui hänen tavastaan vältellä julkisuutta.
Linnan­heimo edusti valko­kankaalla eroottista ja aistillista nais­tyyppiä. Tällaisia rooleja olivat muun muassa "Nuorena nukkuneen" Silja sekä "Kulkurin valssin" Rosinka. Linnan­heimon viehätyksen on sanottu olleen vaarallista ja polttavaa, sillä hänen rooli­hahmojensa rakkaus­tarinat päättyivät usein onnettomasti. Linnan­heimon olemus jakoi kriitikoiden mieli­piteitä. Osa arvostelijoista piti häntä lyyrisiin ja maalaisiin osiin vieraana, toisten mielestä hänen olemuksensa sopi niin salonkiin kuin heinä­kasaankin. Vuonna 1940 "Elo­kuva-Aitassa" todettiin Linnan­heimon olevan parhaimmillaan realistisissa osissa, kuten Heikkilän Annina. Raoul af Hällström kirjoitti vuonna 1937: ”Regina Linnan­heimo ei kuitenkaan vaaleudestaan huolimatta ole tyypiltään lainkaan pohjois­mainen. Tuo rohkea lintu­profiili voisi varsin hyvin kuulua jollekulle etelän naiselle. Hänessä on uhkeutta, raikasta sensualiteettia ja voimaa. – – Hän sopeutuu ihan itsestään kansain­väliseen ympäristöön.” Linnan­heimon suosio perustuikin ulkonäön lisäksi hänen rooliensa moninaisuuteen.
Uransa alussa Linnan­heimo esitti Vaalan kaupunki­komedioiden moderneja neitoja. Hän todisti näyttelijän­kykynsä Tulion melo­draamoissa, jotka toivat hänen tähti­kuvaansa tummempia sävyjä. Suomen Filmi­teollisuuden leivissä hän loisti puku­elo­kuvissa, jotka tarjosivat katsojille pakoa sota-ajan ankeudesta. Suomi-Filmillä hän oli yleensä tyylikäs maailmannainen. "Kaivo­puiston kauniista Reginasta" tuli Linnan­heimon tähti­kuvan kiteytymä, joka vakiinnutti hänen asemansa sota­vuosien ikonina ja kiintotähtenä. Suomalaisen elo­kuva­taiteen klassikoiksi nousseet "Kaivo­puiston kaunis Regina" ja "Katariina ja Munkki­niemen kreivi" olivat Linnan­heimon suurimpia menestyksiä. 1930-luvun laman jälkimainingeissa ja sota-aikana hänen elo­kuvansa antoivat katsojille toivoa paremmasta. SF:llä Linnan­heimo kuitenkin kyllästyi rooleihin, joissa hänen tarvitsi lähinnä näyttää kauniilta mies­vasta­näyttelijän rinnalla.
Linnan­heimon suosio elo­kuva­yleisön parissa kääntyi laskuun hänen siirryttyään Suomi-Filmistä Tulion leipiin. Vuonna 1947 hän oli "Elo­kuva-Aitan" yleisö­äänestyksessä Ansa Ikosen jälkeen suosituin nais­näyttelijä. Vuonna 1949 Linnan­heimo oli vielä kymmenen suosituimman joukossa, mutta seuraavana vuonna putosi listalta. Hän karisti lopullisesti yltään sodan aikaisen tähti­kuvansa elokuvissa "Rikollinen nainen" ja "Olet mennyt minun vereeni". Linnan­heimon esittämät hahmot olivat hänen ja Tulion tyylille uskollisesti itsenäisiä ja seksuaalisesti aktiivisia naisia, mutta joko onneton rakkaus tai alkoholi koituivat heidän kohtalokseen. Linnan­heimo tulkitsi itse luomansa roolit into­himolla, näytellen ilmeiden, eleiden ja tunteiden koko asteikolla. Hänen tähtensä oli kuitenkin jo hiipunut, ja elo­kuvat menettivät yleisönsä.
Kun Linnan­heimolta tiedusteltiin hänen mahdollista paluutaan valko­kankaalle vuonna 1957, hän tokaisi: ”Vastasin joitakin aikoja sitten "Elo­kuva-Aitan" haastattelijalle, hänen heittäessään minulle tuon kysymyksen: ’jo riittää!’. Ja minun oli helppo sanoa näin, koska kukaan ei ole minua parin viime vuoden aikana filmiin pyytänytkään.”
Merkitys.
Regina Linnan­heimon silmät ovat herättäneet huomiota myöhempien polvien elo­kuvien katsojissa. Pitkä, rävähtämätön katse kameraan oli kuulunut Linnan­heimon maneereihin ilmeisesti jo Tulion kadonneissa 1930-luvun elo­kuvissa. Myytti hänen silmistään tuli 1980-luvulla Tulion elo­kuvien televisio­esitysten myötä. Organ-yhtye teki vuonna 1982 aiheesta kappaleen, jossa muun muassa lauletaan ”Niin kauhea silmissä synti on syvä”. Walter de Campin mukaan ”neuro­kaunottaren silmät voivat tuijottaa ja pälyillä lautasina”. Elo­kuvakriitikko Markku Varjola on kirjoittanut Linnan­heimosta, että tämä on ”Tulion palava pensas, meedio, jonka sisäänpäin kääntyneessä katseessa elämän­vietti taistelee sielullisen vamman kanssa”.
Kääntäjänä.
Elo­kuva­uran jälkeen Linnan­heimo työskenteli kääntäjänä. Hän viihtyi uudessa ammatissaan – yhdistyiväthän siinä hänen kaksi rakkauttaan: kielet ja elo­kuvat. Linnan­heimo käänsi ulkomaisia elo­kuvia sekä suomeksi että ruotsiksi. 1960-luvun alussa hän toimi freelancerina ja vuodesta 1963 Yleisradion vakituisena kääntäjänä. Televisio­ruuduissa näkyi lähes joka ilta nimi Regina Mörner, mutta vain harva tiesi, kuka nimen takana oli. Hän suomensi muun muassa monia jaksoja sarjoista "Ashtonin perhe", "Lucy Show" ja "Wagon Train".
1960-luvulla Linnan­heimo katsoi elämänsä julkisuuden henkilönä päättyneen uuden ammatin myötä. Häntä verhosi sala­peräisyys, ja 1970-luvulla häntä kutsuttiin ”mystiseksi kuin Greta Garbo”. Joka kerta, kun televisiossa esitettiin Linnan­heimon kulta­kauden elo­kuvia, häneltä tivattiin haastatteluja. Lähes joka kerta hän kieltäytyi haastattelusta. ”En jaksa käsittää miksi minusta ollaan yhä kiinnostuneita”, hän virkkoi vaatimattomasti.
Sala­peräisyyden myötä Linnanheimoon alettiin liittää kaikenlaisia huhuja. Hänen väitettiin asuvan Töölössä erakkona suuressa asunnossa, jossa ei ollut lainkaan peilejä. Näin hän välttyisi näkemästä ”vanhenevia kasvojaan”. Todellisuudessa hänellä oli runsaasti peilejä, joista saattoi tarkistaa vaatteiden juuri oikean istuvuuden. Toinen huhu väitti hänen liikkuvan ulkona vain pimeällä kaula­huivi kasvoillaan, jottei häntä olisi tunnistettu. ”Töölön erakon” ystävä­piiri oli sangen laaja – siihen lukeutuivat muun muassa Marjatta ja Mika Waltari – ja hänen luokseen päädyttiin usein jatkoille juhlien jälkeen. Erityisen läheinen ystävä Linnan­heimolle oli Yleis­radioon vuonna 1966 kääntäjäksi tullut nuori Annikki Malinen (myöhemmin Annikki Suni).
Vuonna 1972 Linnan­heimo suomensi poliittisesti aran musikaalin "Silkkisukat". Sen pelättiin loukkaavan Neuvostoliittoa, joten Yleis­radio ei esittänyt sitä. Mainos­televisio kuitenkin esitti elokuvan. Sen seurauksena järjestettiin eduskuntakysely, Tehtaan­kadun Neuvosto­liiton lähetystössä nähtiin punaista ja ohjelma­neuvostossa käytiin kuumina.
Linnan­heimo näyttäytyi Risto Orkon 75-vuotisjuhlissa vuonna 1974, sen jälkeen hän kieltäytyi vuosien ajan kaikesta julkisuudesta. Hän suutahti, jos häntä yritettiin valokuvata ja useat myöhemmät valokuvat oli yleensä otettu niin kaukaa, ettei niissä olevaa naista voinut edes varmasti tunnistaa Linnanheimoksi.
Yksityiselämä.
Avioliitto.
Vuonna 1948 Linnanheimo avioitui ruotsalaisen sisustus­arkkitehdin, kreivi Carl Robert Mörnerin (1896–1952) kanssa, jolloin hänestä tuli kreivitär Mörner af Morlanda. Linnanheimo oli tavannut hänet puhe­tekniikan opettajansa Marianne Mörnerin kautta, joka oli kreivi Mörnerin serkku. Tukholmassa pääsiäispyhinä solmittu avio­liitto tuli täytenä yllätyksenä kaikille, mutta tapansa mukaisesti Linnan­heimo ei puhunut yksityis­asioistaan edes lähi­piirilleen. Paris­kunta lähti hää­matkalle Italiaan, josta Linnan­heimo palasi Suomeen jatkamaan filmaus­töitä. Kreivi Mörner puolestaan joutui auto-onnettomuuteen palatessaan Kööpenhaminan kautta Ruotsiin, ja joutui kuukausiksi sairaala­hoitoon.
Kesällä 1949 aviopari Mörner teki kierto­matkan Euroopassa. Linnan­heimoon vaikutti syvästi etenkin sisilialaisen Taorminan kauneus. Noihin aikoihin hänen suhteensa lehdistöön oli avoimempi kuin milloinkaan. Hän kirjoitti pakinoita "Uutisaittaan" ja toimi valo­kuva­mallina. Hän jopa esitteli ulkomaisia vaate­hankintojaan julkisuudessa. "Uutis­aitan" toimittaja Royn muutettua Brasiliaan hän huomasi, ettei muihin toimittajiin kannattanut luottaa ja sulkeutui lehdistöltä.
Avioituminen ei juurikaan muuttanut Linnan­heimon elämää; hän asui Helsingissä ja kävi miehensä luona Tukholmassa kun töiltään ehti. Avio­liitto päättyi Carl Mörnerin kuolemaan kesällä 1952. Linnan­heimon äiti Aksa Linnan­heimo kuoli seuraavana vuonna. Leskeksi jäänyt Juho Linnan­heimo muutti pysyvästi Pornaisiin, ja Regina Linnan­heimo löysi uuden kodin Etu-Töölöstä.
Linnan­heimo ja Teuvo Tulio (1912–2000) olivat paitsi pitkä­aikaisia työ­tovereita, myös elin­ikäisiä rakastavaisia. Elo­kuva­kiinnostuksen kautta heistä tuli ystäviä ja vähitellen myös epä­sovinnainen pari. Linnan­heimo ja Tulio eivät koskaan avioituneet, menneet kihloihin tai edes asuneet yhdessä. He eivät myöskään julkisesti tunnustaneet suhdettaan, joten se ei ollut kovinkaan yleisessä tiedossa.
Eläkevuodet.
Linnan­heimo jäi Yleis­radion palveluksesta eläkkeelle loppu­vuodesta 1980. Hän muutti Etu-Töölössä lyhyen matkan uuteen asuntoon Temppeli­kadulle. Vuonna 1983 hän oli viimeisen kerran julkisuudessa Suomi-Filmin juhlassa, johon oli kutsuttu monia suomalaisen elo­kuvan vaikuttajia. Myös Rakel Linnanheimo oli eläkkeellä ja sisarukset matkustelivat paljon. Molempien suosikki­kohde oli Italia. Regina Linnanheimo oli kääntäjän­vuosinaan hankkinut hyvän italian kielen taidon. Isänsä kuoleman jälkeen Linnan­heimon siskokset viettivät Pornaisten huvilalla kesiä kahdestaan.
Linnan­heimo oli elin­ikäinen tupakoitsija ja ennen kuolemaansa jo vakavasti sairas. Regina Linnan­heimo kuoli tiistaina 24. tammi­kuuta 1995, 79-vuotiaana. Hänet haudattiin Linnan­heimojen suku­hautaan Pornaisiin lähelle Koto­järveä ja Linnan­heimolle rakasta huvilaa.
Perintö.
Helsingin keskustakirjasto Oodissa sijaitseva, vuonna 2019 avattu Kansallisen audio­visuaalisen instituutin Kino Regina -elo­kuva­teatteri on nimetty Regina Linnan­heimon mukaan.