Roadrunner

Roadrunner on suomalaisen Hurriganes-yhtyeen loppuvuodesta 1974 julkaistu toinen albumi. Sitä on pidetty suomalaisen rockmusiikin mahdollisesti merkittävimpänä albumina. "Roadrunner" oli Suomen myydyin kotimainen äänite vuoteen 1985 asti, ja sitä on myyty maassa yli 170 000 kappaletta. Levyn kappaleet ovat pääosin nopeatempoista rock and rollia, mutta mukana on myös esimerkiksi 1950-luvun teinipoppia ja 1960-luvun rautalankamusiikkia. Erityisen tunnettu on A-puolen päättävä ”Get On”, joka äänitettiin alun perin vain albumin täytteeksi.
Levyn materiaali äänitettiin Tukholmassa, ja "Roadrunner" oli samalla Hurriganesin ensimmäinen Ruotsissa julkaistu albumi. Levy myös kaiverrettiin Ruotsissa, minkä vuoksi siitä saatiin äänenvoimakkuudeltaan yhdeksän desibeliä muita suomalaislevyjä kovempi.
Risto Vuorimiehen ottamassa kansikuvassa yhtyeen jäsenet istuvat basisti Cisse Häkkisen Cadillacin takapenkillä Helsingin Ruskeasuolla. Se on valittu lukuisia kertoja Suomen parhaaksi levynkanneksi.
Taustaa.
Hurriganesin esikoisalbumi, sekä studio- että livemateriaalia sisältänyt "Rock and Roll All Night Long" (1973), oli menestynyt hyvin ja oli muun muassa levy-yhtiö Love Recordsin siihen mennessä myydyin LP-julkaisu. Menestystä täydensi singlemenestys ”Blue Suede Shoes”, joka vielä elokuussa oli listakolmosena, vaikka itse albumi oli jo pudonnutkin listalta. Syksyyn mennessä Hurriganes oli menettänyt Suomen ykkösyhtyeen aseman Hullujussille, mikä ärsytti Hurriganesia ja sen innokkaimpia faneja.
Hurriganesilla oli valmiina joitakin levytyskelpoisia lainakappaleita, joita se oli soittanut esiintymisissään. Yksi niistä oli Freddy Cannonin ”Tallahassee Lassie”, johon oli lisätty tempoa. Basisti Cisse Häkkisen laulamia kappaleita olivat alun perin Jim &amp; The Beatmakersin esittämä ”My Only One” sekä tanskalaisen The Lollipopsin ”I’ll Stay by Your Side”, joka Hurriganesin esittämänä tunnettiin nimellä ”I Will Stay”. Yhtyeellä oli myös omia kappaleita, joita yritettiin hioa valmiiksi konserteissa. Yhtye vuokrasi harjoittelua varten Ruskeasuon K-kaupan kellaritilan.&lt;ref name="Aal/140"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 140.&lt;/ref&gt;
Uuden albumin tuottajaksi lupautui englantilainen Richard Stanley, joka oli innostunut Hurriganesista kuultuaan yhtyeen esikoisalbumin. Stanley sai yhtyeeltä myös demonauhan, jolla oli kappaleet ”Roadrunner”, ”Tallahassee Lassie” sekä erilaisia boogieriffejä, joista yhdestä muotoutui lopulta albumin ensimmäiseksi kappaleeksi päätynyt ”It Ain’t What You Do”. Stanley päätti kirjoittaa yhtyeelle kaksi omaa kappaletta.
Äänitykset.
Love Recordsilla tuottajana ja äänittäjänä työskennelleen Måns Groundstroemin ehdotuksesta "Roadrunner" päätettiin levyttää Marcus Österdahlin johtamalla Marcus Music -studiolla Tukholmassa. Marcus Musicin puitteet mahdollistivat suomalaisia studioita paremman äänentoiston,&lt;ref name="Aal/134"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 134.&lt;/ref&gt; ja esimerkiksi studion 16-raitatekniikka edusti aikansa huippuluokkaa. Kansainvälisille markkinoille pääsemisen uskottiin edellyttävän myös teknisesti ja äänitykseltään korkeatasoisia albumeja. Lisäksi tuottaja Richard Stanley halusi käyttää moniraitastudiota, jotta hän voisi tallentaa yhtyeen livesoundin. Hurriganesin levy-yhtiö Love Records oli jo tehnyt Marcus Musicin kanssa jonkin verran yhteistyötä, mutta Hurriganes oli ensimmäinen Loven yhtye tai artisti, joka äänitti albuminsa kyseisessä studiossa.
Hurriganes matkusti Tukholmaan 16. syyskuuta 1974.&lt;ref name="Aal/139"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 139.&lt;/ref&gt; Mukaan lähtivät yhtyeen ja Stanleyn lisäksi roudari Kuivis Koskiluoto sekä Love Recordsin johtoportaaseen kuulunut Otto Donner. Yhtyeelle oli varattu studioaikaa neljä päivää. Taloudellisista syistä työt aloitettiin illalla ja niitä jatkettiin myöhään yöhön. Äänittäjänä toimi nuori Leif Måses.&lt;ref name="Aal/141"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 141.&lt;/ref&gt; Måses ei ollut aiemmin äänittänyt raskasta rock ’n’ rollia, mutta hän oli kokeilunhaluinen ja taitavaksi luonnehdittu.&lt;ref name="Aal/142"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 142.&lt;/ref&gt; Hän siirtyi myöhemmin työskentelemään Abban studioille.&lt;ref name="Aal/143"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 143.&lt;/ref&gt;
Rajallisen studioajan vuoksi kappaleet oli äänitettävä nopeasti. Solisti-rumpali Remu Aaltonen lauloi kappaleet vain yhdellä tai kahdella otolla.&lt;ref name="Aal/144"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 144.&lt;/ref&gt; Lisäksi tuottaja Stanley antoi Albert Järvisen soittaa jokaisesta kitarasoolosta korkeintaan kaksi ottoa. Tämä oli Måns Groundstroemin Stanleylle antama neuvo, sillä Järvinen oli käyttänyt studioaikaa runsaasti sooloalbuminsa "Ride On" äänityksissä.&lt;ref name="Aal/147"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 147.&lt;/ref&gt; Kiire ei kuitenkaan juuri haitannut, sillä yhtye oli esittänyt useita levyn kappaleita aiemmin keikoillaan, joten äänitykset sujuivat pitkälti rutiinilla.&lt;ref name="Aal/144"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 144.&lt;/ref&gt; 
Järvinen ei pitänyt Stanleyn asenteesta, ja eräänä päivänä hän ei suostunut soittamaan sooloja lainkaan vaan ilmoitti soittavansa kaikki soolot peräkkäin seuraavana päivänä. Muiden hämmästykseksi näin myös tapahtui. Kappaleen ”Roadrunner” alkuun yhtye yritti luoda The Whon ja Jimi Hendrixin tyylistä kakofoniaa, mutta ongelmaksi muodostui Järvisen Fender Stratocaster, joka ei pysynyt vireessä. Ainoaksi vaihtoehdoksi jäi äänittää alkuosa ja varsinainen kappale erikseen, ja Stanley antoi Järvisen soittaa alusta poikkeuksellisesti kolme tai neljä ottoa.
Kappaleessa ”In the Nude” Aaltonen soitti Stanleyn ehdotuksesta erääseen osaan kaksi rumpuraitaa päällekkäin. Hän ei onnistunut soittamaan tuplausta rytmissä, mutta lopputulokseen oltiin silti tyytyväisiä. Aaltonen innostui, ja hänen ehdotuksestaan joissain kappaleissa myös Cisse Häkkisen bassoraitoja tuplattiin. ”Mister X” -kappaleen kanssa ilmaantui ongelmia, koska yhtye ei ollut esittänyt sitä konserteissa ja Stanley oli kirjoittanut sanoituksen, joka oli Aaltoselle liian vaikea. Aaltosella oli lauluosuutta äänittäessä vaikeuksia lausua hänelle haastavia sanoja ja tavuja, eikä hän ollut harjoitellut kappaletta ennakkoon.&lt;ref name="Aal/145"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 145.&lt;/ref&gt; Lopulta basisti Häkkinen ehdotti Stanleylle, että tämä tekisi Aaltoselle malliksi eräänlaisen demolaulun. Stanley lauloi kappaleen yhdellä otolla, ja Aaltonen halusikin tulkinnan levylle sellaisenaan.&lt;ref name="Aal/146"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 146.&lt;/ref&gt; Kappale ”Get On” puolestaan äänitettiin albumin täytteeksi, kun sen huomattiin jäävän muuten kestoltaan liian lyhyeksi. Aaltonen lauloi sanat sattumanvaraisesti omasta päästään. 
Lopulta materiaalia jäi ylikin. Studiossa äänitettiin esimerkiksi yhtyeen oma versio The Spencer Davis Groupin kappaleesta ”Somebody Help Me”, alkujaan Chuck Berryn esittämä instrumentaali ”Guitar Boogie” sekä yhtyeen oma ”Boogie Woogie Morning”, joka oli tyylillisesti lähellä ”Get On” -kappaletta. ”Guitar Boogie” julkaistiin vuonna 2000 Albert Järvisen tuotantoa esittelevällä "Patchy Moss – 30 Big Ones" -kokoelmalla.&lt;ref name="Aal/152"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 152.&lt;/ref&gt; 
Viimeinen studiopäivä oli 20. syyskuuta. Nauhoitusten päätyttyä Hurriganes palasi Suomeen laivalla. Yhtye oli epävarma aikaansaannoksestaan, joten albumin varhaista miksausta päätettiin testata laivan diskossa kasetilta soitettuna. Yleisön reaktio oli hyvä, ja kotimaassa myös Love Recordsin Atte Blom piti kuulemastaan. Remu Aaltonen ei puolestaan ollut täysin vakuuttunut kuullessaan "Roadrunnerin" koelevyä ystävänsä luona eikä olisi edes halunnut julkaista albumia. Hän oli pettynyt muun muassa bassosoundiin, joka kuului lujempaa kuin studiossa. 
Stanley palasi vielä Tukholmaan, sillä albumi kaiverrettiin paikallisessa Cutting Roomissa. Koska kaiverrus tehtiin Finnvoxin sijaan Ruotsissa, "Roadrunnerille" saatiin yhdeksän desibeliä – eli kolme kertaa – kovempi äänenvoimakkuus kuin muilla suomalaisilla levyillä.
Musiikki.
Albumin tyyli.
"Roadrunner" on musiikillisesti monipuolinen mutta samalla kokonaisvaltaisempi kuin esikoisalbumi "Rock and Roll All Night". Raa’aksi kutsutun rock and rollin ja rockin lisäksi levyllä on pienemmissä määrin rhythm and bluesia sekä nostalgisia vaikutteita 1950-luvun teinipopista ja 1960-luvun rautalangasta. Monista tyyleistä huolimatta albumi on kiinteä kokonaisuus, ja yhtyeen oma tuotanto on "Roadrunnerilla" entistä merkittävämmässä roolissa. Albumin kappaleille on tyypillistä intensiivisyys sekä nopea tempo – suurin osa kappaleista kestää alle kolme minuuttia.&lt;ref name="Fag/124"&gt;Fagerholm &amp; Riihimaa 2011, s. 124.&lt;/ref&gt;
Albumin kappaleita yhdistää Hurriganesille tyypillinen käsittelytapa ja äänimaailma, joissa aiemman kopioimisen sijaan tuodaan esiin moninainen kokonaisuus 1970-luvun hengessä.&lt;ref name="Aal/149–150"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 149–150.&lt;/ref&gt; Levyn yleisilmeelle on ominaista voimakas kompressointi. Albert Järvisen kitarasoundi on puolestaan hänen aikaisempiin levytyksiinsä verrattuna selvästi hyökkäävämpi. Sooloissa on käytetty vähemmän säröä kuin kompeissa. Järvinen soitti albumilla Fender Stratocasteria ja Gibson ES-355:tä.
Kappalemateriaali.
Albumin avauskappale on bluespohjainen ”It Ain’t What You Do”, jota Hurriganes soitti säännöllisesti konserteissa. Yhtyeen roudarin Hande Mertasen mukaan kappale perustui hänen ehdotukseensa tehdä jotain Status Quo -tyyppistä ”ränttätänttää”. Sanoitus on lainattu yhdysvaltalaisen The J. Geils Bandin samannimisestä kappaleesta, mutta siitä tuli silti yksi suomalaisen rockin merkkiteoksista. Se oli myös Albert Järvisen suosikkikappale. Musiikillisesti nostalgisessa ”Hey Groupiessa” lauletaan bändäreistä. Sanoitus on melko viaton, mutta aihe ei ollut suomalaisessa rockissa kovin yleinen. ”Tallahassee Lassie” on rankalla otteella esitetty versio Freddy Cannonin vuonna 1959 levyttämästä rock and roll -kappaleesta.&lt;ref name="Aal/150"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 150.&lt;/ref&gt;&lt;ref name="Fag/125"&gt;Fagerholm &amp; Riihimaa 2011, s. 125.&lt;/ref&gt;
”The Phone Rang” on Richard Stanleyn kirjoittama nopeatempoinen kappale, jonka laulaa basisti Häkkinen. Häkkinen laulaa myös seuraavan kappaleen, ”I Will Stay”, joka on Hurriganesin versio The Lollipops -yhtyeen vuonna 1965 levyttämästä hitistä ”I’ll Stay by Your Side”. Remu Aaltonen käski Häkkisen laulamaan kappaleen erityisen melankolisesti, jotta siihen saataisiin oikeanlainen tunnelma. Kohtalokasta ilmapiiriä tehostaa akustinen kitara, jota Häkkinen soittaa kappaleen alussa ja lopussa. Albumin A-puolen päättää perusrock ”Get On”. Joskus on väitetty, että kappale olisi ideoitu vasta studiossa, mutta Hurriganes oli esittänyt sen varhaisversiota jo kesän 1974 konserteissaan. Myös Richard Stanley oli saanut yhtyeeltä samana kesänä demokasetin, jossa oli ”Get Onin” kaltainen kappale. Yhtyeen roudari Kuivis Koskiluoto on sanonut, että ”Get On” oli alkujaan keikkoja edeltävissä soundcheckeissä käytetty kappale, jota ei esitetty varsinaisessa konsertissa. Kappaleen sanoitus on joka tapauksessa improvisoitu studiossa. Remu Aaltosen mukaan Cisse Häkkinen soitti kappaleeseen kaksi bassoraitaa päällekkäin.
B-puolen aloittaa vähemmälle huomiolle jäänyt instrumentaali ”In the Nude”. Kyseessä on Joe Garlandin swing-jazz-kappale ”In the Mood”, jonka Glenn Miller teki tunnetuksi 1940-luvulla. Hurriganesin versio on hyvin samantapainen kuin The Shadowsin versio, joka julkaistiin vuonna 1964 yhtyeen albumilla "Dance with The Shadows". Richard Stanleyn mukaan ”In the Nude” oli täytekappale, joka olisi todennäköisesti jätetty pois levyltä, ellei siinä olisi ollut hänen ideoimaansa ”tuplarumpuefektiä”. Stanley oli aiemmin käyttänyt samaa efektiä työskennellessään Lontoossa. ”Mister X” on ”The Phone Rangin” ohella albumin toinen kappale, jonka työstämisessä Stanley on ollut mukana. Hän myös laulaa sen, sillä Stanleyn kirjoittama sanoitus osoittautui Remu Aaltoselle liian vaikeaksi. Musiikillisesti kappale on jossain määrin perusrockista eroava Bo Diddley -tyylinen rhythm and blues.&lt;ref name="Aal/145"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 145.&lt;/ref&gt;
Remu Aaltonen ja Albert Järvinen olivat esittäneet Little Richardin ”Slippin’ and Slidin’” -kappaletta jo ennen Hurriganesia Kalevala-yhtyeessä. Hurriganesin version alkuriffi on lainattu Otis Rushin kappaleesta ”Homework”, jota muun muassa Fleetwood Mac -yhtye esitti 1960-luvun lopulla. Suurimpana vaikutteena toimi kuitenkin J. Geils Bandin vuoden 1970 versio. Hurriganesin versiossa Järvisen soittaa slide-kitaraa. Nopeatempoisen ”Oowee–Oohlan” sanoitus on "Hurriganes"-kirjan kirjoittajan, Honey Aaltosen, mukaan ”rock and roll -hölynpölyä”. A-osan laulaa Remu Aaltonen, ja B-osassa Cisse Häkkinen imitoi Elvis Presleytä. Kappale tunnettiin vielä studiossa nimellä ”Boston Town”.
Albumin päättää nimikappale ”Roadrunner”. Sen on levyttänyt ensimmäisenä Bo Diddley vuonna 1960, mutta Hurriganesin esikuvana oli The Pretty Things -yhtyeen versio vuodelta 1965. Sen rakenne on erilainen kuin muissa kappaleissa, sillä tuottaja Stanley halusi albumille muutakin kuin perusrockia. Kappaleessa on esimerkiksi taukoja, joiden esikuvana toimi The Who -yhtyeen kappale ”My Generation”. ”Roadrunnerin” alun kakofonian äänittäminen osoittautui hankalaksi. Albert Järvinen sai sen aikaan sahaamalla kieliä plektralla pitkittäissuuntaan sahaten ja vääntämällä kampea, mutta samalla kitara meni jatkuvasti epävireeseen. Kappaleen alku- ja loppuosat jouduttiin äänittämään eri otoissa ja editoimaan lopuksi yhteen, mikä erosi tuottaja Stanleyn linjasta albumilla.
Kansitaide.
"Roadrunnerin" kannet kuvasi Risto Vuorimies, joka oli varsin arvostettu kansitaiteilija. Hän oli kuvannut Hurriganesin esikoisalbumin lisäksi myös esimerkiksi Albert Järvisen "Ride Onin", Rauli Badding Somerjoen "Muotokuva 1:n" ja "Näin käy rock &amp; rollin" kannet.&lt;ref name="Aal/156"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 156.&lt;/ref&gt; 
Kansikuvat otettiin Helsingin Ruskeasuolla sijaitsevalla Ratsastiellä myöhään illalla 23. lokakuuta 1974. Helsingin ratsastustallien läheisyydessä sijaitseva rauhallinen tie valittiin kuvauspaikaksi, koska Remu Aaltonen asui lähistöllä Mannerheimintiellä. Paikalla oli myös Richard Stanley. 
Kuvaukset ideoivat Vuorimies, Aaltonen ja Cisse Häkkinen, vaikkakaan niitä ei juuri mietitty etukäteen. Autoa pidettiin tyhjäkäynnillä siten, että peräpää oli suunnattu Ruskeasuon ratsastushallin suuntaan. Etukannessa yhtye on kuvattuna Häkkisen vuoden 1954 Cadillac Series 62 Sedanin takapenkillä vain auton- ja katuvalojen valaisemassa yössä.&lt;ref name="Aal2/174"&gt;Aaltonen 2011, s. 174.&lt;/ref&gt; Takakannessa on kuva auton kojetaulusta, ja siinä erottuvat myös tuhkakuppi, Brylcreem-tuubi sekä mittaritaulussa palava jarruvalo. Kuvat otettiin nopeasti 6 x7 Pentax-kameralla ja Vuorimiehelle tyypillisesti pelkässä luonnonvalossa ilman salamaa tai keinovaloa. Valoa saatiin lisää irrottamalla Cadillacin kattovalon kupu. Välillä soittajat vaihtoivat paikkoja ja vaatetusta. Kuvia otettiin jonkin verran myös auton ulkopuolella.
Alkuperäisessä vinyylipainoksessa oli avattavat kannet, ja sisäkannen kuvaan oli kerätty erilaisia esineitä, kuten Järvisen Fender Stratocaster -kitara sekä Cisse Häkkisen Remu Aaltoselle kirjoittama muistilappu, jossa on avauskappaleen ”It Ain’t What You Do” sanat niiden ääntämistä mukaillen: "”Aiv biin traing foor a veri long taim / Ty get mai bisnes, mai bisnes streit...”" Osa esineistä oli pelkkää taskuntäytettä, ja ne aseteltiin Saftra-valokuvaosuuskunnan tilojen työpöydälle. Myöhemmissä painoksissa kuvat hieman eroavat toisistaan, koska alkuperäisessä painoksessa käytetty kuva on kadonnut. Esimerkiksi vuoden 2001 CD-painoksessa käytettiin saman session vaihtoehtoista kuvaa.&lt;ref name="Kontiainen/81"&gt;Kontiainen 2020, s. 81.&lt;/ref&gt;
Vuorimies on kertonut, että hänellä oli tapana suunnitella ja työstää kansikuvat kokonaan itse alusta loppuun. Tällä kertaa yhtyeen ja albumin nimen fontit valitsi kuitenkin Richard Stanley. Myöhemmin Vuorimies on kehunut lopputulosta.
"Roadrunner" oli ainoa suomalainen albumi, jonka kansi otettiin mukaan Hipgnosisin ja Roger Deanin vuonna 1977 julkaisemaan teokseen "Album Cover Album". Se on valittu lukuisia kertoja Suomen kaikkien aikojen parhaaksi levynkanneksi, kuten huhtikuussa 2012 "Soundin" ja Kiasman järjestämässä äänestyksessä. Vuonna 1991 levynkeräilijöiden ja musiikinharrastajien "Rare"-lehden mukaan ”tylyä rock ’n’ roll -romantiikkaa tihkuvassa kannessa yhdistyvät taiteelliset lähtökohdat ja omaperäinen toteutus hienostuneesti kaupallisiin päämääriin”.&lt;ref name="Aal2/113"&gt;Aaltonen 2011, s. 113.&lt;/ref&gt;
Julkaisu ja vastaanotto.
Myynti ja listamenestys.
"Roadrunnerin" julkaisi Love Records vuoden 1974 lopulla. Tarkemmasta ajankohdasta on vaihtelevaa tietoa: osa lähteistä ilmoittaa levyn ilmestyneen marraskuussa, mutta Hurriganesin diskografiaan ja oheistuotteisiin erikoistuneen Hurriganes-keräilysivun mukaan albumi olisi julkaistu vasta 7. joulukuuta. 
Albumi menestyi erinomaisesti myyntilistoilla. Mitä Suomi soittaa -listalla se nousi joulukuussa 1974 toiseksi ja seuraavan vuoden tammi-helmikuussa ykköseksi. Albumi pysyi 20 myydyimmän albumin joukossa 11 kuukauden ajan. "Suosikki"-lehden listalla "Roadrunner" oli kärjessä helmi- ja kesäkuussa 1975 ja 20 myydyimmän joukossa koko vuoden. "Seuran" myyntilistalla albumi ylsi joulukuussa 1974 viidenneksi, tammi-helmikuussa 1975 toiseksi ja lopulta huhti-toukokuussa ykköseksi. Tälläkin listalla "Roadrunner" pysyi vuoden verran, josta 11 kuukautta kymmenen myydyimmän joukossa.&lt;ref name="Kontiainen/82"&gt;Kontiainen 2020, s. 82.&lt;/ref&gt; Vuonna 1988 julkaistiin vinyylinä uusintapainos yhtyeen tekemän comebackin kunniaksi, ja silloin albumi nousi listasijalle 12 sekä "Suosikin" listalla ensin 17:nneksi ja seuraavassa kuussa 27:nneksi. Vuoden 2011 uusintapainos ylsi parhaimmillaan sijalle 37. Albumille oli vuoteen 2020 mennessä kertynyt yhteensä 62 listaviikkoa.
Albumi myi kultaa pian julkaisunsa jälkeen, ja timanttilevyyn oikeuttavat 50 000 kappaletta ylittyi parissa kuukaudessa. "Roadrunnerin" kappaleet soivat jatkuvasti radion harvoissa musiikkiohjelmissa, ja Hurriganes nousi lopullisesti Suomen suosituimmaksi rock-yhtyeeksi,&lt;ref name="Ran/81"&gt;Rantanen 2005. s. 81.&lt;/ref&gt; myös ulkomaiset esittäjät huomioon otettuna.&lt;ref name="Aal/158"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 158.&lt;/ref&gt; "Roadrunner" on Love Recordsin ylivoimaisesti myydyin äänite, ja se oli Suomessa myydyin kotimainen albumi vuoteen 1985 asti. Sitä oli myyty Suomessa yli 170 000 kappaletta vuoteen 2013 mennessä ja levy oli silloin yhdeksänneksi myydyin kotimainen albumi.
Albumi sai yleisesti myös hyvät arvostelut.&lt;ref name="Aal/154"&gt;Aaltonen ym. 2007, s. 154.&lt;/ref&gt;
"Roadrunner" oli ensimmäinen Hurriganes-albumi, joka ilmestyi myös Ruotsissa, jossa sen julkaisi vuoden 1975 puolella Sonet-yhtiö. Julkaisun myötä yhtye alkoi kerätä suosiota paikallisten raggarien keskuudessa, ja levyä myytiin siellä 30 000 – 40 000 kappaletta. Albumi ilmestyi samana vuonna myös Ranskassa, julkaisijana oli RCA Victor.
Merkitys.
"Roadrunneria" pidetään kenties merkittävimpänä suomalaisena rockalbumina. Honey Aaltosen, Vesa Kontiaisen ja Kjell Starckin kirjoittaman "Hurriganes"-kirjan (2007) mukaan "Roadrunner" on albumi, josta on puhuttu, kirjoitettu ja ammennettu vaikutteita enemmän kuin mistään muusta suomalaisesta rocklevystä.
"Roadrunner" teki rock and roll -musiikkia tunnetuksi koko Suomessa, sillä 1950-luvulla sitä oli harrastettu vain suurimmissa kaupungeissa. 1960-luvulla yleisö oli kiinnostuneempi aluksi rautalankamusiikista ja myöhemmin The Beatlesista. Hurriganesin albumin ilmestymisen myötä suomalaisen rockmusiikin harrastajien ei tarvinnut enää tuntea alemmuutta ulkomaisten ihanteiden rinnalla. "Roadrunner" sai muusikot uskomaan, että myös Suomessa on mahdollista tehdä omaperäistä, myyvää musiikkia, joka parhaassa tapauksessa kuulostaa jopa paremmalta kuin ulkomailla suurella budjetilla luodut myyntivaltit.
"Roadrunner" sisältyy vuonna 2010 julkaistun "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään" -kirjan suomenkieliseen painokseen. Siinä albumista kirjoittaa Pekka Laine, jonka mukaan albumi toi rock ’n’ rollin Suomeen, sillä aiemmat rokkarit eivät olleet päässeet esittämään musiikkiaan ilman iskelmäteollisuuden ”vesittävää panosta”. Laineen mielestä levyn ylivoimaisuus perustuu paitsi Hurriganesin soittoenergiaan, myös sen tuotantoon. Hän nostaa esiin myös Albert Järvisen, sillä ”ilman hänen äärimmäisen sulavaa kitarointiaan levyä ei palvottaisi suomalaisen perusrockin ylimpänä klassikkona”.
Cisse Häkkisen mielestä "Roadrunnerilla" vallitsee muista yhtyeistä eroava Hurriganes-soundi, mikä tekee levystä poikkeuksellisen. Levyn tuottanut Richard Stanley on sanonut albumia ”fantastiseksi”, koska sitä äänittäessä kaikki onnistui. Love Recordsilla työskennelleen Otto Donnerin mukaan Hurriganes ylitti albumilla kaikki odotukset ja ”tavallaan räjäytti potin”. Albert Järvinen ei ollut yhtä vakuuttunut, sillä hänen mielestään levyllä oli ”vähän sellaisia falskeja kohtia”. Vuonna 1982 hän kuitenkin sanoi haastattelussa sen olevan ”kaikkein kovin” Hurriganes-albumi. Soundit ovat alkeelliset, ”mutta jytinää ja tunnetta löytyy”. Remu Aaltonen sanoi vuonna 1975, että ”ei "Roadrunner" loppujen lopuksi mikään ihmeellinen LP ollut”. Hän ihmetteli albumin suosiota vielä paljon myöhemminkin:
"Roadrunnerin" julkaisun myötä alemmuudentunnosta kärsivän suomalaisen rockmusiikin aika oli väistymässä. Hurriganesista kasvoi levyn ilmestyttyä myös suomalaisten teinien idoli. Yhtyeen elämänasenne edusti kapinaa vanhempia polvia vastaan, minkä lisäksi se innosti tuhannet nuoret musiikkiharrastuksen pariin. Aloittelevat soittajat saivat esikuvan ja todisteen siitä, että itseään voi ilmaista myös yksinkertaisen ja helposti opeteltavan musiikin kautta. Lisäksi kotimaisen esikuvan saattoi nähdä konsertissa useammin kuin ulkomaalaisen vastaavan.
Singlet.
Myöhemmin on ilmestynyt muitakin singlejä. Sonet julkaisi singlen "Get On / Kenny at the Corner" Englannissa, Ranskassa ja Länsi-Saksassa vuonna 1977. Vuonna 1992 Love puolestaan julkaisi Suomessa singlet "Get On / Tallahassee Lassie" ja "Roadrunner / My Only One".
Tekijät.
Muusikot
Muut
Painokset.
"Roadrunnerin" alkuperäisessä vinyylipainoksessa kappaleet oli kirjoitettu takakanteen väärässä järjestyksessä, minkä lisäksi kansikuvasta vastanneen Risto Vuorimiehen nimessä oli kirjoitusvirhe, ”Risto Vuoromies”. Vuorimiehen mukaan hänen nimensä kirjoitti väärin tekijätiedot teettänyt Richard Stanley. Virheet korjattiin ensimmäiselle uusintapainokselle. Alkupään painoksissa esiintyy kuitenkin kansiversioiden ja etikettien kanssa jonkin verran päällekkäisyyksiä muun muassa sen vuoksi, että vaikka kannesta tehtiin uusi painos, varastossa oli vielä vanhoja etikettejä, jotka käytettiin ennen uusia. Albumin vinyyliversiosta on sittemmin otettu lukuisia uusintapainoksia. Vuonna 2021 julkaistiin versio kuvallisella vinyylillä ja 2024 50-vuotisjuhlapainos. 
C-kasettipainoksissa kappaleet ”Hey Groupie” ja ”Tallahassee Lassie” sekä ”Slippin’ and Slidin’” ja ”Oowee–Oohla” olivat vinyyliversioon nähden keskenään päinvastaisessa järjestyksessä. Ruotsalaisessa kasettipainoksessa kappalejärjestys eroaa suuresti muista painoksista.
Ensimmäinen CD-painos albumista julkaistiin vuonna 1988. Remasteroitu painos ilmestyi 2001 ja monikanavainen, pienen painoksen SACD-versio 2007.