tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
M/S TransPulp

M/S TransPulp () on ruotsalaisen Rederi AB Transatlanticin omistuksessa oleva ro-ro-alus. Alus on rakennettu vuonna 2006 Aker Yardsin Rauman telakalla. TransPulp on rekisteröity Ruotsin lipun alle, ja sen kotisatama on Skärhamn. Nykyisin alus kuljettaa suomalais-ruotsalaisen metsäteollisuusyritys Stora Enson tuotteita.
TransPulpin sisaraluksia ovat M/S TransPaper ja M/S TransTimber.
Käyttöhistoria.
Alus luovutettiin 8. joulukuuta 2006 Baltic Container Shippingin (Rederi AB Transatlantic) omistukseen. Alus rekisteröitiin Ruotsin lipun alle ja kotisatamaksi tuli Skärhamn. Tämän jälkeen Rederi AB Transatlantic aloitti kuljettamaan Stora Enson tuotteita TransPulpilla.
Heinäkuussa 2009 TransPulp ajoi karille Saksan Travemündessa.
Bob Fosse

Robert Louis ”Bob” Fosse (23. kesäkuuta 1927 Chicago, Yhdysvallat – 23. syyskuuta 1987 Washington, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen musikaalien koreografi ja ohjaaja sekä elokuvaohjaaja.
Ura.
Fossen tunnetuimpia musikaaleja ovat "The Pajama Game" (1954) ja "Damn Yankees" (1955). Hänen osin omaelämäkerrallinen elokuvansa "Syke ei sammu" (1979) palkittiin Cannesin elokuvajuhlien Kultaisella palmulla. Hän sai urallaan kahdeksan Tony-palkintoa, kolme Emmy-palkintoa ja vuonna 1972 parhaan ohjauksen Oscarin ja Bafta-palkinnon elokuvasta "Cabaret".
Fosse ihaili Fred Astairea.
Yksityiselämä.
Fosse oli nuorin norjalaisen isänsä ja irlantilaisen äitinsä kuudesta lapsesta. Fosse oli naimisissa kolmeen otteeseen. Kaksi ensimmäistä avioliittoa päättyivät avioeroon; kolmas kesti virallisesti Fossen kuolemaan saakka, mutta pari asui jo erillään. Fosse kuoli sydäninfarktiin 60-vuotiaana.
Joel Grey

Joel David Grey (s. 11. huhtikuuta 1932) on yhdysvaltalainen näyttelijä. 
Grey syntyi Joel Katz -nimisenä Clevelandissa, Ohiossa. Hänen äitinsä oli Grace ja isänsä Mickey Katz. Hän valmistui Beverly Hills High Schoolista Kaliforniassa vuonna 1950. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella. 
Grey sai Tony-palkinnon roolistaan musikaalissa "Cabaret" (1966). Hän sai "Cabaret’n" elokuvaversiosta niin ikään parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon vuonna 1972. Hän on esiintynyt myös televisiossa.
Grey oli vuosina 1958–1982 naimisissa Jo Wilderin kanssa; avioliitto päättyi eroon. Parille syntyi kaksi lasta, tytär Jennifer ja poika James, joista ensin mainitusta tuli näyttelijä ja viimeksi mainitusta kokki.
Ernő Dohnányi

Ernő Dohnányi (27. heinäkuuta 1877 – 9. helmikuuta 1960) oli unkarilainen säveltäjä, kapellimestari ja pianisti. 
Dohnányi syntyi nykyisessä Bratislavassa. Hänen isänsä oli sellonsoittoa harrastanut matematiikanprofessori, jolta saamiensa alkeisopintojen jälkeen nuori säveltäjä pääsi opiskelemaan Hans von Koesslerin johdolla. Johannes Brahmsin järjesti Dohnányin ensimmäisen julkaistun sävellyksen, pianokvintetto c-molli, ensiesityksen Wienissä.
Opiskeltuaan lyhyesti Eugen d'Albertin johdolla Dohnányi debytoi Berliinissä 1897, ja pian hän saavutti pianistina mainetta eri puolilla Eurooppaa. Hän ei rajoittunut resitaaleihin tai orkesterien solistinosiin, vaan esitti myös kamarimusiikkia. Hän selvisi toisen maailmansodan kotimaassaan, mutta siirtyi sen jälkeen Yhdysvaltoihin. Hän kuoli keuhkokuumeeseen New Yorkissa 82-vuotiaana. 
Dohnányin viimeinen esiintyminen tapahtui kapellimestarina 30. tammikuuta 1960. Hänen tuotantonsa säveltäjänä on muodoltaan monipuolista: siihen kuuluu mm. oopperoita, kuoromusiikkia, orkesteriteoksia, konserttoja, kamarimusiikkia ja pianokappaleita. Vaikutteita on haettu paitsi perinteisestä eurooppalaisesta taidemusiikista, myös kotiseudun kansanmusiikista sekä myöhemmin amerikkalaisesta kansanmusiikista ("American Rhapsody") ja jazzista. 
Muuta.
Ernő Dohnányin poika Hans von Dohnányi oli juristi, joka teloitettiin huhtikuussa 1945 osallisena Adolf Hitlerin salamurhayritykseen. Murhayritys tunnetaan paremmin nimellä heinäkuun 20. päivän salaliitto. 
Hans von Dohnányin poika Christoph von Dohnányi (s. 1929) on kapellimestari, joka on toiminut mm. Clevelandin orkesterin johtajana.
Valli Raita

Valli Vaijolette Raita (o.s. Vuorinen, 6. heinäkuuta 1905 Turku – 3. tammikuuta 1977) oli suomalainen näyttelijä. Hänen aviomiehensä oli näyttelijä Eino Raita. Pariskunnan tytär Marjatta Raita oli myös näyttelijä. Valli Raidan ainoa elokuvarooli oli elokuvassa "Rantasuon raatajat" vuonna 1942.
Valli Raita aloitti näyttelijäuransa vuonna 1935 kotikaupunkinsa Turun Työväenteatterissa, jossa hän työskenteli ensin vuodet 1935–1937 ja sitten 1939–1941 palattuaan Kotkan Maakuntateatterista. Vuosina 1941–1946 hän näytteli Porin Teatterissa ja palasi taas Turkuun, nyt vastaperustettuun kaupunginteatteriin. Turussa hän teki myös lausunta- ja tanssiesityksiä ja ohjasi vuodesta 1953 amatöörinäyttämöiden tuotantoja.
Eugen d’Albert

Eugen Francis Charles d’Albert (10. huhtikuuta 1864 – 3. maaliskuuta 1932) oli skotlantilaissyntyinen saksalainen säveltäjä ja pianisti.
D'Albert syntyi Glasgow’ssa. Hän opiskeli isänsä johdolla, kunnes pääsi stipendillä Lontoon Royal College of Musiciin, jossa häntä opettivat Ernst Pauer, Ebenezer Prout, John Stainer ja Arthur Sullivan. Myöhemmin hän opiskeli Weimarissa iäkkään Lisztin johdolla. D’Albert saavutti jo nuorena laajalti mainetta erinomaisena pianistina, vaikka hän tulikin sittemmin tunnetuksi ennen kaikkea oopperasäveltäjänä. Häntä on pidetty huomattavimpana veristisen oopperatyylin omaksuneena saksalaisena säveltäjänä.
D’Albertin ansiokkaimpia teoksia ovat hänen useat oopperansa, jotka eivät ole kuitenkaan jääneet vakio-ohjelmistoihin. Muuhun tuotantoon kuuluu esimerkiksi sinfonia, kaksi pianokonserttoa, sellokonsertto, lauluja ja pianomusiikkia. Hän oli elämänsä aikana kuudesti naimisissa; yksi puolisoista oli venezuelalainen pianisti Teresa Carreño. D’Albert oli läpi elämänsä hyvin työteliäs ja kirjoitti sävellyksiä viimeisiin elinpäiviinsä saakka.
D’Albert kuoli Riiassa ja sai hautapaikan Morcotesta Sveitsistä.
Emmerich Kálmán

 
Emmerich Kálmán (myös Imre Kálmán, 24. lokakuuta 1882 Siófok – 30. lokakuuta 1953 Pariisi) oli unkarilainen säveltäjä. 
Kálmán syntyi Siófokissa juutalaiseen perheeseen. Hän haaveili konserttipianistin urasta, mutta tämän esti varhain puhjennut artriitti. Hän päätyi opiskelemaan musiikin teoriaa ja sävellystä Franz Liszt -musiikkiakatemiaan Budapestiin. 
Kálmán oli tuottelias operettisäveltäjä. Hän asettui Wieniin, jossa hän työskenteli vuoteen 1938. Saksan miehítettyä Itävallan Kálmán siirtyi Pariisiin. Hän pakeni toisen maailmansodan aikaisesta Euroopasta ja sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1942. Hän palasi Eurooppaan vuonna 1949 ja kuoli Pariisissa 71-vuotiaana. Kálmánia pidetään Franz Lehárin ohella ns. wieniläisen valssioperetin etevimpänä edustajana.
Far Out

Far Out on vuosina 2001–2002 MTV3-kanavalla esitetty matkailuaiheinen kilpailuohjelma. Ohjelmassa seurattiin viikoittain kahden kilpailijaparin seikkailuja eri puolilla Eurooppaa. Heille annettiin tehtäviä suoritettavaksi, ja yleisö päätti viikottain äänestämällä kumman kahdesta parista halusi tippuvan suoritusten perusteella.
"Far Outia" tehtiin kolme tuotantokautta. Ensimmäinen kausi esitettiin lauantai-iltaisin 31.3.–19.5.2001. Suuren suosion saavuttamana toinen kausi esitettiin jo saman vuoden syksyllä perjantai-iltaisin 21.9.–23.11.2001. Kolmas kausi esitettiin 22.3.–17.5.2002. Ohjelmaa juonsivat Jaana Pelkonen, Wallu Valpio, Tuomas Enbuske (kausi 1) ja Tatu Ferchen (kaudet 2-3).
"Far Out" oli kevään 2001 suosituimpia ohjelmia. Ohjelma voitti vuoden viihteen Venlan ja Formaatti-Finlandia-palkinnon. Se oli ensimmäisiä suomalaisia tv-formaatteja mitä myytiin ulkomaille; Norjassa "Far Outia" tehtiin yksi kausi syksyllä 2001. Syyskuun 11. päivän terrori-iskut kuitenkin romahduttivat paikasta toiseen lentämiseen perustuvan ohjelman markkinat.
"Far Outin" ensimmäisen tuotantokauden voittaneet Tatu Ferchen ja Eeka Mäkynen nousivat yleisön suosioon ja ponnahtivat kuuluisuuteen sarjan myötä. Heitä pidetään Suomen ensimmäisinä tosi-tv-tähtinä.
Carl Tausig

Carl Tausig (4. marraskuuta 1841 Varsova – 17. heinäkuuta 1871 Leipzig) oli puolalainen säveltäjä ja pianisti.
Tausig syntyi Varsovassa juutalaisille vanhemmille ja sai varhaisimman opetuksensa isältään, pianisti Aloys Tausigilta. Hän tutustui 14-vuotiaana Lisztiin ja 16-vuotiaana Wagneriin. 
Tausigin lupaavasti alkaneen uran sekä säveltäjänä, esiintyvänä taiteilijana että musiikinopettajana keskeytti lavantauti, johon hän kuoli Leipzigissa vain 29-vuotiaana. Koko säilynyt sävellystuotanto koostuu pianomusiikista.
Rauman vanha rautatieasema

Rauman vanha rautatieasema sijaitsee Rauman keskustan tuntumassa Karjalankadun varrella. Matkustajaliikenne asemalle lakkautettiin toukokuussa 1988. Nykyisin asemarakennuksessa on liikehuoneistoja. Rauman ratapihan tavaraliikenne hoidetaan läheiseltä tavara-asemalta.
Uusrenessanssia edustava puinen asemarakennus on vuodelta 1897 ja sitä on laajennettu vuonna 1910. Aseman suunnittelijaa ei tunneta. Kokonaisuuteen liittyvät myös talousrakennus, asemapuisto sekä radan toisella puolella asemaa vastapäätä sijaitsevat tavaramakasiinit.
Aseman edustalla olevalla aukiolla on vuonna 1962 Rauman radan 65-vuotisjuhlassa paljastettu radanrakentajien muistomerkki. Sen on suunnitellut kuvanveistäjä Uno Aro.
Museovirasto on vuonna 2009 määritellyt rautatieaseman ympäristöineen valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Asemalle on liikennöity satunnaisesti matkustajajunilla; esimerkiksi vuonna 2023 VR järjesti muutaman kaukojunavuoron Raumanmeren juhannuksen tarpeisiin.
Otanlahti

Otanlahti on Rauman kaupunginosa, joka sijaitsee samannimisen merenlahden rannalla kaupungin keskustan luoteispuolella. Suuri osa Otanlahdesta on ulkoilu- ja virkistysalueena. Sen rakennuskanta koostuu lähinnä pientaloista. 
Otanlahti on tullut tunnetuksi Raumanmeren juhannuksen pitopaikkana vuosina 1999–2007 sekä jälleen vuodesta 2016 lähtien. Kaupunginosassa sijaitsevat muun muassa Rauman Lyseon lukio, Otanlahden urheilukeskus, Poroholman leirintäalue ja yleinen uimaranta. Otanlahden pohjoispuolella sijaitsevalla Fåfängan alueella toimivat Rauman maauimala sekä Rauman kesäteatteri. Syväraumanlahti erottaa Otanlahden Syvärauman kaupunginosasta.
Teresa Carreño

María Teresa Carreño García de Sena (22. joulukuuta 1853 Caracas – 12. kesäkuuta 1917 New York) oli venezuelalainen pianovirtuoosi. Hän muutti New Yorkiin 1862 ja esiintyi vuonna 1863 Abraham Lincolnille Valkoisessa talossa ja 53 vuotta myöhemmin Woodrow Wilsonille. 
Carreño muutti vuonna 1866 Eurooppaan ja palasi synnyinmaahansa vasta 1885. Hän oli neljään otteeseen naimisissa; yksi puolisoista oli saksalainen säveltäjä Eugen d’Albert. 
Carreño oli myös säveltäjä, jonka tuotanto, noin 75 teosta, koostuu suurimmilta osin pianomusiikista. Hän kuoli asunnollaan New Yorkissa 63-vuotiaana. Hänen mukaansa on nimetty Teresa Carreñon kulttuurikeskus Caracasissa ja pianokilpailu Miamissa.
M/S Boge

M/S Boge oli panamalaisen Boge Transport Inc.:n omistama alus, joka oli valmistettu Ruotsissa Sölvesborgin telakalla Sölvesborgissa vuonna 1956.
Valmistus.
Alus tilattiin Sölvesborgs Varvilta Sölvesborgista. Sen köli laskettiin 17. lokakuuta 1955 telakkanumerolla 45 ja alus laskettiin vesille 28. toukokuuta 1956 nimellä "Boge". Alus luovutettiin 19. heinäkuuta Rederi Ab Slitelle, joka oli sen toinen omistaja. Toisena omistajana oli Rederi Ab Jan.
Käyttöhistoria.
Alus aloitti 23. kesäkuuta 1961 liikennöinnin reiteillä Simpnäs (Norrtälje) / Norrtälje – Maarianhamina. Se poistettiin liikenteestä 26. elokuuta 1963 ja aluksen matkustajatilat poistettiin. Alus myytiin syyskuussa göteborgilaiselle Kihlbergs Fartygs agentur Ab:lle, joka nimesi aluksen "M/S Mariniksi".
Alus myytiin maaliskuussa 1966 Partrederi Åke G. Petterssonille Skärhamniin, jolloin se nimettiin "S/S Marineksi". Alus siirrettiin 1968 ÅSP Rederi Ab:lle Skärhamniin nimen säilyessä ennallaan. Se myytiin marraskuussa 1976 Cia Scanow Star SA:lle Panamaan, joka nimesi sen "M/S Mariner IV:ksi". Seuraavan vuoden heinäkuussa alus myytiin Sun Coast Limitedille Road Harbouriin Tortolaan ja se nimettiin "M/S Sun Coastiksi". Alus myytiin vielä kerran vuonna 1979 Boge Transport Inc.lle Panamaan ja se sai nimen "M/S Boge". Alus upposi Port Limonin satamaan 19. kesäkuuta 1981.
Nimilaki

Nimilaki (, ) oli laki, joka velvoitti jokaiselle kansalaiselle sukunimen ja etunimen. Se oli voimassa 1. tammikuuta 1986 lähtien. Lain mukaan jokaisella tulee olla sukunimi ja henkilö, jolla ei ole sukunimeä, on velvollinen sen ottamaan. Laissa säädettiin muun muassa lapsen sukunimestä, nimiasioista avioliittoon liittyen ja sukunimen muuttamisesta.
Uusi etu- ja sukunimilaki (946/2017) tuli voimaan 1.1.2019. Siinä on merkittäviä muutoksia lakiin, kuten sukunimiyhdistelmän ottaminen käyttöön. Laki ei sisällä välinimen käyttöä.
Ensimmäinen sukunimilaki säädettiin Suomessa 1920. Siinä määrättiin sukunimi pakolliseksi, joskin sukunimen käyttö oli yleistynyt jo 1800-luvun loppupuolella.
Lapsen sukunimen valinta.
Poikkeustilanteet.
12-vuotiaan tai vanhemman lapsen nimeä ei saa muuttaa ilman hänen suostumustaan. Lapsiin liittyvät nimiasiat hoidetaan väestörekisterin pitäjän kanssa.
Sukunimen valinta avioliittoon mennessä.
Avioliiton solmivat puolisot
Avioliittoihin liittyvät nimiasiat hoidetaan väestörekisterin pitäjän kanssa.
Sukunimen valinta avioeron yhteydessä.
Avioeron yhteydessä
Sukunimen vaihtaminen.
Sukunimen saa vaihtaa, jos
Sukunimen muuttamisasiat hoidetaan Digi- ja väestötietoviraston kanssa.
Sukunimeä koskevat rajoitukset.
Uusi sukunimi ei saa olla 
Vain ensimmäinen näistä kohdista on aivan ehdoton, muista voi perustellusta syystä poiketa.
Mike Nichols

Mike Nichols (synt. Michael Igor Peschkowsky, 6. marraskuuta 1931 Berliini, Saksa – 19. marraskuuta 2014 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen ohjaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja. Hän työskenteli sekä elokuvien parissa että teatterissa. Nicholsin vuoden 1967 elokuva "The Graduate" (Miehuuskoe) oli yksi merkittäviä Hollywoodin uuden aallon elokuvia.
Varhainen elämä.
Nichols syntyi saksalais-venäläiseen juutalaisperheeseen. Hän pakeni vuonna 1939 perheensä kanssa Yhdysvaltoihin ja sai maan kansalaisuuden vuonna 1944. Hän opiskeli jonkin aikaa Chicagon yliopistossa lääketiedettä, muuta hylkäsi akateemisen uran pyrkiäkseen New Yorkissa näyttelijäksi. 
Yhteistyö Elaine Mayn kanssa.
Ennen kummankin erillisiä ohjaajauria Mike Nichols ja Elaine May tunnettiin komediallisesta yhteistyöstään teatterissa, yökerhoissa ja televisiossa. Se alkoi vuonna 1955 "The Compass Players" -nimisessä improvisaatioryhmässä Chicagossa. Heidän välinen kemiansa auttoi heitä tekemään nopeaälyisiä improvisaatioita, jotka parodioivat aikansa tv-haastatteluja ja ihmisten keskusteluja ajankohtaisista aiheista. Heitä alettiin kutsua vierailijoiksi kymmeniin televisio- ja radio-ohjelmiin. Heidän Broadway-näytelmänsä pysyi vuonna 1961 näyttämöllä kokonaisen vuoden 1961. Menestys jatkui seuraavilla kausilla muun muassa Robert Redfordin kanssa.
Elokuvaura.
Teatterimenestysten jälkeen Nichols pääsi ohjaamaan elokuvia. Esikoisohjaus vuonna 1966 perustui Edward Albeen näytelmään "Kuka pelkää Virginia Woolfia?" ja sen pääosia esittivät Elizabeth Taylor ja Richard Burton. Filmi sai viisi Oscar-palkintoa, mutta Nichols sai tällöin vain ehdokkuuden.
Ohjaajana Nicols pystyi luomaan vaivattomasti etenevän tarinan. Hänellä oli tarkka yksityiskohtien taju ja tehokas kyky työskennellä näyttelijöiden kanssa. Ohjaukset ovat tarkkaan harkittuja ja mekaanisilta ajoituksiltaan lähellä täydellisyyttä.
Palkintoja.
Nichols sai uransa aikana kaikki neljä merkittävintä yhdysvaltalaista viihdemaailman palkintoa: Emmyn (neljä kertaa), Grammyn, Tonyn (kahdeksan kertaa) ja Oscarin. Vuonna 2001 hänelle myönnettiin National Medal of Arts ja vuonna 2010 Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto.
Nichols sai vuonna 1967 elokuvastaan "Miehuuskoe" (1967) Oscarin parhaasta ohjauksesta ja seuraavana vuonna Golden Globen. Hän oli Oscar-ehdokkaana myös elokuvista "Kuka pelkää Virginia Woolfia?" (1966), "Tapaus Silkwood" (1983) ja "Working Girl – tieni huipulle" (1988). Nichols ohjasi myös monia menestysnäytelmiä Broadwaylla. Hänen viimeisemmät ohjauksensa olivat "Iholla" (2004) ja "Charlie Wilsonin sota" (2007).
Nichols kuoli kotonaan 83-vuotiaana sydänkohtaukseen.
Crystal Empire

Crystal Empire on saksalaisen power metal -yhtyeen Freedom Callin vuonna 2001 julkaistu toinen studioalbumi.
Good Vibrations

Good Vibrations on Beach Boysin musiikkikappale ja single vuodelta 1966. Kappaleen on säveltänyt Brian Wilson ja sanoittanut Mike Love.
Ilmestyessään vuonna 1966 "Good Vibrations" oli aikaansa edellä sävellyksenä, sovituksena ja äänityksenä. "Good Vibrationsissa" on harvinaisen monimutkainen rakenne ja monta erilaista osaa, mikä oli Brian Wilsonin tuon ajan lauluille tyypillistä. Sovitus oli myös uraauurtava, Elektro-Thereminin esiintyminen Amerikan listaykkössinglellä oli ja on edelleen ainutkertaista. Kappale hyödynsi moniraitatekniikkaa ja orkestraatioita, joista samplereiden ja sekvenssien myötä tuli vasta noin 20 vuotta myöhemmin populaarimusiikin arkipäivää. Merkittävyydessään "Good Vibrations" mielletään usein Beach Boysin parhaaksi yksittäiseksi kappaleeksi.
"Good Vibrationsista" tuli suuri hitti. Beach Boysin edellinen levy, "Pet Sounds" oli ollut amerikkalaiselle yleisölle liian surumielinen ja omituinen. Levy-yhtiö Capitol painosti Beach Boysia tekemään varmemmin myyviä singlejä. "Good Vibrations" tuli bändin uralla ajallisesti juuri oikeaan saumaan ja nousi Yhdysvaltojen lisäksi listaykköseksi muun muassa Britanniassa ja Ranskassa.
Good Vibrationsin piti alun perin päätyä "Smile"-albumille. Levyn työstäminen jäi kuitenkin kesken ja kappale julkaistiin singlenä lokakuussa 1966. Kappale ilmestyi 11 kuukautta myöhemmin "Smiley Smile"-albumilla, jolla oli muitakin alkuperäiselle Smilelle tarkoitettuja sävellyksiä.
"Good Vibrations" on erilaisilla kriitikoiden listoilla ollut maailman arvostetuimpia pop-kappaleita. "Mojo Magazine" valitsi Good Vibrationsin vuonna 1997 kaikkien aikojen parhaaksi singleksi. Se oli sijalla kuusi "Rolling Stonen" listalla "The Greatest Songs of All Time". Kriitikoiden kaikkien aikojen listauksia kokoavalla Acclaimed Music -verkkosivustolla "Good Vibrations" on sijalla neljä.
SOFIA

SOFIA (Stratospheric Observatory for Infrared Astronomy, 'Stratosfäärinen infrapuna-observatorio') on Nasan ja DLR:n (Saksan ilmailu- ja avaruustutkimuslaitos) yhdessä rakentama lentävä infrapunaobservatorio.
Rakenne.
Observatorio on rakennettu alun perin Pan Amille kuuluneeseen Boeing 747SP -lentokoneeseen. ("”Clipper Lindbergh” Charles Lindberghin kunniaksi)". Kone on ollut Nasan hallussa vuodesta 1996, ja koneelle on tehty merkittäviä rakenteellisia muutoksia. Koneen peräpäähän on asennettu 2,5 metrin peilillä varustettu infrapunateleskooppi. Koska koneen halutaan olevan ilmassa mahdollisimman kauan kerrallaan, on kaikki järjestelmät tehtävä mahdollisimman kevyiksi. Siksi alun perin neljä tonnia painaneen peilin alapintaa on kevennetty porauksin. Näin peili on kevennetty 960 kilon painoiseksi. Kokonaisuutena teleskooppi painaa noin 20 tonnia, ja kone voi olla ilmassa noin kymmenen tuntia kerrallaan.
Lentokoneteleskoopin etuja.
SOFIA ei ole ensimmäinen laatuaan, mutta kooltaan ylivoimainen. 
Infrapuna-aaltoalueen tutkiminen maan pinnalla on vaikeaa, koska maan ilmakehän vesihöyry suodattaa infrapuna-alueen suurelta osin. Spitzer-avaruusteleskooppi ohitti tämän ongelman, mutta avaruusteleskooppi on kallis lähettää, ja koska huolto on mahdotonta, sen käyttöikä on noin viisi vuotta.
SOFIA nousee 11–13 kilometrin korkeuteen, jossa on jo lähes kuivaa, joten sillä pystytään tekemään havaintoja IR-alueella. Koska teleskooppia voidaan huoltaa aina koneen ollessa maassa, sen käyttöiän odotetaan olevan parisen kymmentä vuotta. Lisäksi lentokoneen käyttäminen observatoriona on pitkänkin käyttöajan kuluessa edullisempaa kuin avaruusteleskoopin lähettäminen avaruuteen.
Verrattuna Spitzer-avaruusteleskooppiin SOFIAN suuri peili on kooltaan kolminkertainen, jolloin kuvien laatu on huomattavasti parempi. SOFIAn odotetaan tekevän suoria havaintoja eksoplaneetoista.
Ongelmia.
Suuren peilin pitäminen vakaana lennon aikana on ongelmallista. Teleskooppia ympäröikin tehokkaalla iskunvaimennuksella varustettu tukirakennelma. Lisäksi teleskooppia pitää oikeassa asennossa kolme gyroskooppia.
Teleskoopin ollessa käytössä koneen kylkeen avataan 4x4 metrin aukko. Näin suuri aukko aiheuttaa vaaran koko lentokoneen rakenteiden murtumiselle. Tämän johdosta koneen rakenteita on vahvistettu.
Toiminta.
SOFIA lentänee aikanaan keskimäärin joka toisena yönä. Lennon aikana kerätyt tiedot taltioidaan, ja koneen laskeuduttua data siirretään koneen tietokoneista tutkittavaksi. Ensimmäiset testilennot lennettiin vuonna 2007. Erinäisten viivästysten jälkeen kone lienee täydessä toimintakunnossa vuonna 2014.
Katsuni

Katsuni (oikealta nimeltään Céline Tran, s. 9. huhtikuuta 1979, Lyon, Ranska) on ranskalainen näyttelijä, kamppailulajien harrastaja, bloggaaja ja entinen pornonäyttelijä. Hänellä on ranskalaiset ja vietnamilaiset juuret. Elokuussa 2013 Katsuni ilmoitti lopettavansa pornonäyttelijän uransa ja saman vuoden joulukuussa hänet nimettiin AVN:n (Adult Video Newsin) kunniagalleriaan. Lopettamisensa jälkeen Katsuni on ollut osallisena muissa taidelajeissa oikealla nimellään, kuten kauhusarjakuva "DoggyBagsin" käsikirjoittajana ja näyttelijänä toimintaelokuvissa (mm. "Jailbreak").
Hänellä on yli 30 kansainvälistä erotiikan alan palkintoa, mukaan lukien 12 AVN Awardia. Katsuni muun muassa sai ”Best Europan Starlet” (2002), ja on voittanut kolme AVN Awardia luokassa "Female Foreign Performer of the Year" vuosina 2005, 2006 ja 2007. Katsuni on poseerannut "Penthouse"-lehdessä. Vuonna 2018 hän julkaisi omaelämäkertansa "Ne dis pas que tu aimes ça".
Nova Gorica

Nova Gorica on kaupunki ja kunta läntisessä Sloveniassa, Italian rajan läheisyydessä. Kaupunki perustettiin vuonna 1948, kun alueen pääkaupunki Gorica (ital. "Gorizia") oli Pariisin rauhansopimuksessa liitetty Italiaan. Nova Gorican kaupunkikeskuksessa oli noin 13 000 asukasta vuoden 2020 arvioiden mukaan, kun koko kunnan alueella asukkaita on oli noin 31 900.
Kostanjevican kukkulalla, kaupungin eteläosissa, sijaitsevan Marian ilmestyspäivän kirkon kryptaan on haudattu Ranskan kuningas Kaarle X perheineen. Kaupungin pohjoislaidalla kohoaa 682 metrin korkeuteen Sveta Gora ("Pyhä vuori"), jossa on käynyt pyhiinvaeltajia 450 vuoden ajan. Vuorelta näkee kirkkaalla säässä Istriaan, Venetsiaan ja Dolomiiteille saakka. Vuoren huipulla sijaitsevat basilika, fransiskaaniluostari sekä Isonzon taisteluiden museo.
Walter Womacka

Walter Womacka (22. joulukuuta 1925 Horni Jiretin, Obergeorgenthal, nykyisessä Tšekin tasavallassa – 18. syyskuuta 2010) oli saksalainen kuvataiteilija. Hän oli Saksan demokraattisen tasavallan (DDR) johtajien suosiossa ja Saksojen yhdistyttyä monia hänen teoksiaan väheksyttiin niiden poliittisen sisällön takia. Muutamien töiden arvo on ymmärretty ja vuonna 2003 hänen suurikokoinen teoksensa Berliinin Opettajien talon (Haus des Lehres) ulkoseinässä kunnostettiin.
Womacka kävi Teplicessä sijainnutta valtion keramiikkakoulua vuosina 1940–1943, kunnes joutui Saksan armeijaan ja toiseen maailmansotaan. Sodassa Womacka haavoittui ja joutui sotavangiksi. Vapauduttuaan sotavankeudesta vuonna 1945 hän työskenteli maatyöläisenä. Taideopintoja piti jatkaa sodan jälkeen Saksassa, sillä hänen kotiseutunsa Sudeettimaa oli liitetty Tšekkoslovakiaan ja saksalaisperäinen väestö oli karkotettu.
Womacka opiskeli taidetta useissa eri oppilaitoksissa. Ensiksi vuonna 1946 hän opiskeli käsitöitä Braunschweigissa ja siirtyi vuonna 1948 Weimariin Hochschule für Baukunst und Bildende Künsteen. Weimarin opintojen päätyttyä hän jatkoi opintojaan Dresdenissä vuosina 1951–1952 opettajinaan Fritz Dähn ja Rudolf Bergander.
Womackan ura lähti melko nopeasti nousuun, sillä vuonna 1956 hän valmisti suuren mosaiikkityön Eisenhüttenstadtiin ja kolmen vuoden kuluttua hän sai DDR:n valtion taidepalkinnon. Womacka palkittiin vuonna 1963 Johannes R. Becher -mitalilla ja vuonna 1969 hänestä tuli DDR:n taideakatemian jäsen. Hän sai myös harvinaislaatuisen tilaisuuden pitää näyttelyn Länsi-Saksan pääkaupungissa Bonnissa. Kun Womacka täytti 60 vuotta, hän sai taiteellisista ansioistaan DDR:n ensimmäisen luokan kansallispalkinnon. Womacka oli DDR:ää hallinneen sosialistisen yhtenäisyyspuolueen (SED) jäsen.
Womacka vietti eläkepäiviään Berliinissä. Vuonna 2002 hänen teoksiaan on ollut näytteillä Taipeissa Taiwanissa.
Womackan tunnettuja teoksia ovat edellä mainittu Alexanderplatzin Haus des Lehrersin ulkoseinässä oleva suuri maalaus ja nyttemmin puretussa Tasavallan palatsissa (Palast der Republik) sijainnut maalaus "Kun kommunistit uneksivat..." ("Wenn Kommunisten Träumen...") vuodelta 1975. Laajimmalle on levinnyt Womackan teos "Rannalla" ("Am Strand"). Maalauksesta tehtiin DDR:ssä postimerkki, josta otettiin 12 miljoonan kappaleen painos.
Womacka kuoli 18. syyskuuta 2010.
Paneurooppalainen piknikki

Paneurooppalainen piknikki oli Itävallan ja Unkarin välisellä rajalla Sopronin kaupungin lähellä 19. elokuuta 1989 pidetty mielenosoitus rauhan ja vapaan liikkumisen puolesta. Maiden yhteisesti hyväksymänä symbolisena rauhaneleenä Sankt Margarethen im Burgenlandin (Itävallassa) ja Sopronkőhidan (Unkarissa) välisen tien sulkeva raja avattiin kolmeksi tunniksi.
Jo aiemmin 27. heinäkuuta 1989 Itävallan ulkoministeri Alois Mock ja hänen unkarilainen virkaveljensä Gyula Horn murtautuivat yhdessä raja-aidan läpi korostaakseen Unkarin 2. toukokuuta 1989 tekemää päätöstä purkaa rajalla olleet valvontajärjestelmät.
Piknikkiä pidetään merkittävänä tapahtumana ketjussa, joka lopulta johti Saksan jälleenyhdistymiseen. Tapahtuman järjestivät Unkarin oppositiopuolueen Demokraattisen foorumin jäsenet yhdessä kansainvälisen Paneurooppa-liikkeen kanssa. Tapahtumaan osallistuivat Paneurooppa-liikkeen puheenjohtaja Otto von Habsburg, Unkarin ulkoministeri Gyula Horn ja Unkarin järjestelmämuutoksessa vaikuttanut reformikommunisti Imre Pozsgay. Paneurooppa-liikkeen apulaispääsihteeri Walburga Habsburg Douglas toimi piikkilangan leikkaajana ja avasi rajan. Muistotapahtumaa paikalla vietetään vuosittain 19. elokuuta.
Erich Honecker kuvasi tapahtumaa Daily Mirror -lehdelle 19. elokuuta 1989 seuraavasti:
Yli 600 itäsaksalaista käytti tilaisuutta kulkea Rautaesirippuun syntyneen aukon läpi ja paeta länteen. Tilaisuuden järjestäjät olivat jakaneet mainoksia tiedottaakseen asiasta. Kasvavasta väkimäärästä ja saamistaan käskyistä huolimatta unkarilaiset rajavartijat pysyivät rauhallisina eivätkä ampuneet rajan yli pyrkineitä.
Ylesieurooppalaisen piknikin jälkeen Unkari sulki rajansa kolmeksi vikoksi. Tässä vaiheessa hieman kauempana tuhansia itäsaksalaisia odotti vuoroaan, mutta he eivät uskoneet, että raja tultaisiin avaamaan. Rajan ylittäneiden määrä jäi muutamaan sataan. Seuraavina päivinä Unkari lisäsi rajavartijoiden määrää, ja vain muutamia ihmisiä pääsi rajan yli. 11. syyskuuta 1989 pääministeri Miklós Némethin päätöksellä Unkari lopulta avasi rajansa pysyvästi Saksan demokraattisen tasavallan kansalaisille.
Dance with Me (DJ Bobo)

Dance with Me on DJ Bobon debyyttialbumi, joka on julkaistu vuonna 1993. Albumilta löytyvät muun muassa eurodanceklassikoihin lukeutuvat "Somebody Dance with Me", "Take Control" ja "Everybody".
There Is a Party

There Is a Party on DJ Bobon toinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1994.
Levyltä löytyvät muun muassa eurodanceklassikoihin lukeutuvat kappaleet "Let the Dream Come True", "There Is a Party" ja "Freedom".
May Pihlgren

May Eleonora Pihlgren-Ehrström (6. tammikuuta 1904 Helsinki – 29. lokakuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän opiskeli Helsingin Ruotsalaisen teatterin oppilaskoulussa vuosina 1922–1924 ja kuului sen jälkeen teatterin vakituiseen näyttelijäkuntaan, pian yhtenä sen kantavista voimista. Ensimmäinen elokuvarooli hänellä oli vuonna 1924 Adolf Lindroosin ja Karl Fagerin ohjaamassa "Polyteekkarifilmissä", ja hänen viimeinen elokuvansa oli Åke Lindmanin ohjaamassa elokuvassa "Harjunpää ja ahdistelija" (1985). 
Pihlgren esiintyi Ruotsalaisessa teatterissa yli kuuden vuosikymmenen ajan. Hänen viimeiset roolinsa olivat Bo Carpelanin "Jouluaatossa" vuonna 1984 ja Lorcan klassikkonäytelmässä "Bernarda Alban talo" vuonna 1985.
Pihlgrenin puoliso oli näyttelijä Sven Ehrström. Pihlgrenille myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1954.
Irjanne

Irjanne on Eurajoella sijaitseva kylä ja taajama. Vuoden 2021 lopussa Irjanteen taajamassa oli 279 asukasta, ja sen maapinta-ala oli 2,58 neliökilometriä. Irjanne sijaitsee Eurajoen varressa Eurajoen kirkonkylästä kuusi kilometriä koilliseen Harjavallan suuntaan yhdystien 2170 varrella. Sen lähimpiä naapurikyliä Eurajoella ovat etelässä Kirkonkylän suunnassa joen eteläpuolella Kainu ja joen pohjoispuolella Lavila, joka jo liittyy kirkonkylän taajamaan. Lännessä lähin naapurikylä on Mullila ja koillisessa Huhta. Kaakossa hieman kauempana on Kaukomäki.
Irjanteen kirkko on rakennettu vuonna 1731, ja se on Satakunnan vanhin puukirkko. Kirkkoon mahtuu noin 200 henkeä. Irjanteella toimivat Eurajoen museoista maatalous-, kotiseutu-, ase- ja koulumuseo, sekä kulttuurihistoriallisesti arvokas erittäin hyvin säilynyt vesivoimalla toimiva yksityinen sahamuseo. Museovirasto on luokitellut Irjanteen kylän valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi ja kylän läpi kulkeva yhdystie 2170, jonka osoiteniminä Irjanteella ovat "Kirkkotie" ja "Huhdantie", on osa vuonna 2010 matkailutieksi perustettua Pohjanlahden rantatietä. Parin kilometrin päässä kirkosta sijaitsee vuonna 1892 avattu Irjanteen hautausmaa.
Irjanteella on parturi, kaksi hevostalliyritystä sekä useita muita pienyrityksiä. Kylässä on Eläinten hyväksi ry:n löytöeläinkoti vanhan kyläkaupan tiloissa ja väkivallan uhriksi joutuneitten ihmisten hoitokoti. Kesäisin on auki itsepalvelumattopesula Irjanteen koskella, josta on muokattu ympäristökeskuksen avustamana kalastuspaikka. Kylän läpi kulkee harju, jossa on sorakuoppia.
Irjanteella on Eurajoen kylistä eniten hevosia.
Moments

Moments on kosketinsoittaja-laulaja Jukka Gustavsonin kuudes soololevy. Levyn päättävää Beatles-coveria "Yesterday" lukuun ottamatta levyllä ei ole laulua. Kappale "Time Must" on uusi versio kappaleesta "Ajan täytyy", jonka Gustavson teki Radiomafian Hipnoosi-ohjelmaan joulukuussa 1991. Levyn kokoonpano soitti joitain konsertteja nimellä "Jukka Gustavson Moments". 
Kappaleet.
Kaikki kappaleet on säveltänyt ja sovittanut Jukka Gustavson, ellei toisin mainittu.
Hanne (laulaja)

Hanne (oik. Eija Hannele Höynälä, myöh. Klötzner; 6. heinäkuuta 1954 Aavasaksa – 10. maaliskuuta 2010 Valkeakoski) oli suomalainen iskelmälaulaja, joka julkaisi vuosina 1975–1984 useita albumeja ja singlejä. 
Ura.
Finnlevy-levy-yhtiöön lähetetyn demonauhan perusteella Hanne pääsi levytuottaja Toivo Kärjen koelauluun, ja vuonna 1975 solmittiin levytyssopimus. Ensilevytys, single "Kun rakastaa" ilmestyi Höynälän omalla nimellä, mutta myöhemmät levyt julkaistiin taiteilijanimellä Hanne. Kun Vexi Salmi vuonna 1977 lähti Finnlevystä ja perusti oman Levytuottajat-yhtiönsä, hän vei mukanaan muiden muassa Hannen. 
Dannyn ja Armi Aavikon menestyksen innoittamana Salmi pyrki hyödyntämään laulavien nainen ja mies -parien teemaa tuottamalla vuonna 1979 Hannen ja Irwin Goodmanin yhteisalbumin "Kulkurin kulta", jolla oli sekä yhteisiä että kummankin omia esityksiä. Albumista ei kuitenkaan tullut erityisempää myyntimenestystä.
Hannen tunnetuimpia kappaleita on vuonna 1977 hitiksi noussut Matti Siitosen säveltämä ja Vexi Salmen sanoittama humppa "Hän on mun", jonka kertosäe jatkuu sanoin ”lökäpöksyni mun”. Tanssilavoilla Hannea säesti Hätävara-orkesteri. Hanne lopetti levyttämisen ja keikkailun 1980-luvun lopulla. Myöhemmin hän muutti ulkomaille ja asui muun muassa Ruotsissa ja Saksassa, kunnes hän palasi kotimaahan ja asettui Valkeakoskelle.
Hannen tuotannosta on julkaistu kaksi cd-koostetta. Vuonna 1997 Warner Music julkaisi "Verushka"-kokoelman hänen levytyksistään. Vuonna 2012 Rocket Records julkaisi cd-uusintapainoksen Hannen ja Irwinin "Kulkurin kulta" -levystä, jonka bonusraitoina kuullaan kokonaisuudessaan Hannen "Käy tanssimaan" -albumi.
Hanne löydettiin kuolleena kotoaan Valkeakoskella maaliskuussa 2010. Hän oli 55-vuotias.
Luettelo Kiinan neoliittisista kulttuureista

Luetteloon Kiinan neoliittisista kulttuureista on koottu Kiinassa neoliittisen kauden aikana vaikuttaneita kulttuureja. Neoliittisen kauden alussa alkoi kotieläinten pito ja viljely.
Aiemmin käytettiin Kiinassakin neoliittisen ajan alkuna keramiikan keksimistä.
Kulttuurit alueittain, aikakausittain.
Kiinan neoliittisia kulttuureja alueen ja ajan mukaan.
Alueet.
Tätä kutsutaan Pohjois-Kiinan tasangoksi
Tress MacNeille

Tress MacNeille (s. 20. kesäkuuta 1951 Kalifornia) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka on saanut yhteensä neljä Annie-ehdokkuutta.
Elämäkerta.
MacNeille syntyi Kaliforniassa ja halusi tehdä ääniä animaatioihin noin 8-vuotiaasta lähtien. Hän seurasi tuolloin animaatioita, kuten "Gerald McBoing-Boing", "Matty's Funday Funnies", "Felix-kissa", "Nakke Nakuttaja", "Looney Tunes", "Rocky and Bullwinkle Show" ja useita Disneyn piirrettyjä. Tuolloin MacNeille halusi olla artisti, pitää yllään smokkia ja asua työhuoneessa. Tullessaan vanhemmaksi hän ryhtyi haaveilemaan muista ammateista, kuten leipurin, DJ:n, lääkärin ja lakimiehen. Collegen jälkeen MacNeille opiskeli yleisradion parissa, jonka myötä hänestä tuli DJ.
Ura.
Ääninäyttelijäksi MacNeille päätyi 1970-luvun lopulla, jolloin hän teki mainosjuontoja radioon, televisioon, kaksoisääniä eri tuotantoihin ja kertojan rooleja. Sittemmin vuonna 1979 MacNeille sai ensimmäisen ääniroolinsa animaatiossa "Scooby-Doo ja Scrappy-Doo", ääniroolittaja Boyd Lloydin ja Rita Vennarin ansiosta. Tämän myötä MacNeille innostui tilaisuudestaan ja halusi tehdä yhä enemmän äänirooleja huomatessaan mahdollisuuden tehdä sitä ammatikseen. Vielä uransa alkuvaiheessa hän työskenteli ääninäyttelemisen ohella muissa töissä, kuten Bob Lloydin apulaisroolittajana.
Scooby-Doon jälkeen MacNeille on ääninäyttelyt sarjoissa kuten "Kummikarhut", "Ankronikka" ja "Alvin ja pikkuoravat", jossa hän teki sivuääniä viiden vuoden ajan. Ensimmäisen pääroolin MacNeille sai vuonna 1989 "Tikun ja Takun pelastuspartiosta" ollessaan Tikun ja Vinkin äänenä. Tämän jälkeen hän on tullut enemmän tunnetuksi ääninäyttelijäksi varsinkin 1990-luvulla, jolloin hän ääninäytteli useissa Steven Spielbergin tuottamissa animaatiosarjoissa, kuten "Tiny Toons", "Animaaniset" ja "Histeria!". Sarjoista hän sai yhteensä neljä Annie-ehdokkuutta.
MacNeille on myös tehnyt pitkän aikaa useita sivurooleja "Simpsoneihin" jo yli 300 jakson verran. Hänen hahmojaan "Simpsoneissa" ovat muun muassa Agnes Skinner ja Dolph. Hänestä tuli myös keittäjätäti Dorisin uusi näyttelijä hahmon alkuperäisen äänen Doris Graun kuoltua. Lisäksi MacNeille on tehnyt sivuääniä "Futuramaan" vuosien 1999–2003 aikana, sekä toiminut usein Iines Ankan äänenä animaatiosarjoissa kuten "Mikin klubi" ja "Mikki Hiiren kerhotalo".
Vuonna 2010 MacNeille palasi takaisin "Futuraman" pariin, kun sarja sai kuudennen tuotantokauden.
Rooleja Simpsoneissa.
MacNeille ääninäyttelee lukuisia hahmoja "Simpsonit"-televisiosarjassa. Vakituisia hahmoja ovat muun muassa seuraavat:
Lisäksi MacNeille on näytellyt sarjassa lukuisia yksittäisissä jaksoissa esiintyneitä hahmoja.
Mita sina sanoa?

Mita sina sanoa? on artisti Pizza Enricon studioalbumi, joka julkaistiin joulukuussa 2003.
Levyltä löytyy muun muassa artistin tunnetuin aikoinaan kulttimainettakin saanut kappale ”Mita sina sanoa?”.
Albumi pysyi Suomen virallisella listalla 4 viikkoa, joista paras sijoitus oli viikolla 51/2003 14. sija.
Levy sisältää myös tietokoneelta katsottavan musiikkivideon kappaleesta ”Mita sina sanoa?”. Musiikkivideo esitettiin talvella 2004 MTV3-kanavan Levyraati-ohjelmassa.
Albumi saavutti platinalevyn rajan julkaisuvuonnaan.
Pizza Enrico

Pizza Enrico oli suomalainen huumorimusiikkia esittänyt musiikkiprojekti vuoden 2003 paikkeilla. Projektin takana oli kaksi sipoolaista insinööriä.
Heidän tunnetuin kappaleensa on nimeltään "Mita sina sanoa?", joka alun perin levisi Internetissä. Kappale päätyi levy-yhtiö Magnum Musicin tuottajalle, joka päätti tehdä kappaleen tekijöiden kanssa levytyssopimuksen. Tuloksena oli samanniminen albumi joulukuussa 2003. Yhtyeen jäsenille suunniteltiin myös omaa televisio-ohjelmaa, mutta tämä projekti ei toteutunut. 
Jäsenet.
Toinen jäsenistä, R. Orreganno on Pizza Enricon jälkeen osallistunut muihin musiikkiprojekteihin. Hän on muun muassa MC Puhuva Pää -musiikkiprojektin takana.
Ruusupeippo

Ruusupeippo ("Lagonosticta senegala") on pieni afrikkalainen siemensyöjä varpuslintu. Lajin nimesi ja kuvaili tieteelle Carl von Linné 1766.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 10 cm. Koiras on punainen, siivet ovat ruskeat, nokka on vaaleanpunainen ja sillä on keltainen silmärengas. Naaras on pääosin ruskea, sillä on punainen yläperä ja nokka ja keltainen silmärengas.
Esiintyminen.
Ruusupeippo elää Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Se istutettiin Egyptiin mutta on sieltä kadonnut. Sen elinalue on laajuudeltaan noin 10 miljoonaa neliökilometriä. Lajin kanta on elinvoimainen. Se on yleinen paikkalintu.
Elinympäristö.
Tavallinen ihmisasutuksen tuntumassa kylissä ja taajamissa.
Lisääntyminen.
Rakentaa puuhun suurehkon katetun pesän, jossa kulkuaukko on pesän sivussa. Valkoisia munia on 3–6. Haudonta kestää 12–13 päivää. Poikaset lähtevät pesästä 17–21 päivän ikäisinä. Kyläleski loisii yleisesti ruusupeipon pesissä.
Ravinto.
Siemenet ja vilja.
Raymond Burr

Raymond William Stacey Burr (21. toukokuuta 1917 New Westminster, Kanada – 12. syyskuuta 1993) oli kanadalainen näyttelijä. 
Ura.
Burr on näytteli Perry Masonia televisiosarjassa "Perry Mason yllättää" (1957–1966) sekä televisioelokuvasarjan "Perry Mason" 26 elokuvassa vuodesta 1985 kuolemaansa asti, vuoteen 1993. Sarjan ensimmäinen elokuva oli "Perry Masonin paluu". Lisäksi hänellä oli päärooli sarjassa "Etsivä Ironside". 
Burrilla on tähti Hollywood Walk of Famella, ja hän on saanut kaksi Emmy-palkintoa, vuosina 1959 ja 1961. Hän on ollut kaksi kertaa Golden Globe -ehdokas.
Yksityiselämä.
Burr syntyi Kanadan Brittiläisessä Kolumbiassa New Westminsterissä irlantilaisen isän ja Chicagosta muuttaneen äidin esikoisena. Burrilla oli kaksi sisarusta. Burr haavoittui toisen maailmansodan aikana Okinawan taistelussa. Hänen vanhempansa William ja Minerva palasivat vuonna 1955 yhteen elettyään 33 vuotta erillään. Äiti kuoli 81-vuotiaana 1974 ja isä 96-vuotiaana 1985.
Burr meni naimisiin Isabella Wardin kanssa vuonna 1947, mutta liitto päättyi pian eroon. Hän väitti olleensa jo aiemmin naimisissa skotlantilaisen "Annette Sutherlandin" kanssa ja että heillä olisi ollut yhteinen lapsi, joka olisi kuollut sairauteen 1950-luvulla. Tällaisten henkilöiden olemassaoloa ei ole kuitenkaan voitu todistaa. Vuodesta 1958 kuolemaansa Burr eli yhdessä Robert Benevidesin kanssa. Burr oli homo- tai biseksuaali, minkä paljastuminen olisi voinut siihen aikaan olla hänen uransa kannalta tuhoisaa.
Burr osti vuonna 1965 Fidžiltä Naitauban saarelta maata 1 600 hehtaaria mutta myi sen vuonna 1983. Hänellä todettiin tammikuussa 1993 syöpä vasemmassa munuaisessa, ja leikkaushoidon viivästyttyä tauti ehti levitä. Hän kuoli Kaliforniassa 76-vuotiaana.
Tab Hunter

Tab Hunter, alkuperäiseltä nimeltään Arthur Andrew Kelm, myöh. Gelien (11. heinäkuuta 1931 – 8. heinäkuuta 2018) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. 
Hunter syntyi New Yorkissa saksalaisille maahanmuuttajavanhemmille. Isä Charles oli juutalainen ja äiti Gertrude katolilainen. Hunterin ollessa lapsi hänen vanhempansa erosivat, ja hän muutti äitinsä ja veljensä kanssa Kaliforniaan. Veli Walter kuoli sotilaslääkärinä Vietnamissa. Nuoruusvuosinaan Hunter menestyi taitoluistelijana.
Hunterin tunnetuimpiin rooleihin kuuluu osa musikaalielokuvassa "Mitä Lola tahtoo?" ("Damn Yankees", 1958). Hän juonsi vuosina 1960–1961 "The Tab Hunter Show’ta" televisiossa. Häntä pidettiin mahdollisena "West Side Storysta" tehdyn elokuvan pääroolin esittäjänä, mutta ei tullut valituksi.
Näyttelijäntyön ohella Tab Hunter menestyi myös laulajana, sillä vuonna 1957 hän valloitti Yhdysvaltain singlelistan kärkipaikan kappaleella ”Young Love”.
Hunterin ura nousi uuteen loistoon 1980-luvulla elokuvien "Polyester – hullu maailma" (1981) ja "Saluunojen sulotar" (1985) kautta. Hän julkaisi vuonna 2005 omaelämäkerran "Tab Hunter Confidential: The Making of a Movie Star". Hän paljasti julkisesti olevansa homoseksuaali vuonna 2005 muistelmateoksessaan "Tab Hunter Confidential: Making of a Movie Star." Hän seurusteli aikoinaan näyttelijä Anthony Perkinsin ja taitoluistelija Ronnie Robertsonin kanssa ja hänen viimeinen puolisonsa oli Allan Glaser. Hunterilla on tähti Hollywood Walk of Famella.
Dead Allison

Dead Allison oli oululainen rockyhtye, joka oli toiminnassa vuosina 1988–1993.
Dead Allison perustettiin Oulussa loppuvuodesta 1988 ja julkaisi ensimmäisen kuuden kappaleen demonsa helmikuussa 1989. Demon ansiosta bändi kiinnitettiin Gaga Goodies -levymerkille. Yhtye julkaisi kolme albumia: "Toys and Dreams", "Second Coming" ja "Scream of a Raven", sekä muutamia singlejä ja kappaleita kokoelmalevyillä. Musiikin tyylistä puhuttaessa vertailukohdaksi nostettiin usein Iggy Popin ensimmäinen yhtye The Stooges.
Suorahaku

Suorahaku ("executive search, headhunting") on sopivien ehdokkaiden etsimistä avoimeen työtehtävään. Sopivia ehdokkaita etsitään aktiivisesti esimerkiksi julkisista tiedonlähteistä tai suorahakuasiantuntijan omista verkostoista ja heihin otetaan suoraan yhteyttä sekä tiedustellaan heidän kiinnostustaan kyseiseen tehtävään. Tuleva työnantaja antaa toimeksiannon suorahakuyhtiölle, joka etsii tehtävään pätevät ehdokkaat, haastattelee heidät ja esittelee heistä sopivimmat asiakkaalle. Toimeksiannon teettävä työnantaja tekee kuitenkin itse lopullisen päätöksen siitä, kenet tehtävään valitaan. Tyypillisesti suorahaussa kartoitetaan (ks. ehdokaskartoitus, eng. desk research) useita kymmeniä, jopa satoja päteviä ehdokkaita. Heistä haastatellaan 10–20 parasta, ja asiakkaalle esitellään 3–7 henkeä. Perinteinen toimeksiantopohjainen suorahaku on yleistynyt rekrytointitapana. Lisäksi yritykset ovat myös alkaneet ottaa suorahaun tekijöitä omaan palvelukseensa etsimään organisaatiolle uusia työntekijöitä. Suorahakua käytetään rekrytointimenetelmänä jo asiantuntijatason positioita täytettäessä, ylemmän johdon osalta se on vielä yleisempää. Myös hallituksen jäseniä haetaan suorahaun keinoin. 
Suorahakumarkkinoiden euromääräinen koko on Suomessa kaksinkertaistunut kuudessa vuodessa vuoden 2012 runsaasta 40 miljoonasta eurosta vuoden 2018 yli 80 miljoonaan.
Suorahakuyritys
Suorahakuyritys on rekrytointi -toimialan yritys, joka tarjoaa yrityksille ja työnantajille työnhakupalveluita. Yritykset palkkaavat suorahakuyrityksen etsimään päteviä työntekijöitä, osaamista tai paikantamaan henkilöitä jotka täyttävät tietyn työn vaatimukset. Suorahakuyritykseksi määritellään yritykset, jotka tekevät rekrytointia ainoastaan suorahaulla. Suorahakuyritykset voivat tarjota myös muita rekrytointia tukevia palveluita kuten työsuhteen päättäneen työllistymistä (eng. Replacement) tukevaa palvelua, johtoryhmän tai hallituksen toiminnan arviointia tai soveltuvuusarviointia.
Mustatäplähiipijä

Mustatäplähiipijä ("Carterocephalus silvicola") on Suomessa Rovaniemen eteläpuolella melko yleinen paksupääperhoslaji.
Ulkonäkö ja elintavat.
Mustatäplähiipijän siipien kärkiväli on 28–31 mm ja sukupuolet ovat melko erinäköiset. Koiraan siipien yläpinnoilla on kirkkaankeltaisella pohjalla neljä suurta tummaa laikkua ja siiven ulkoreunassa on rivi tummia täpliä. Takasiivet ovat hieman ruskeakehnäiset, mutta kehnä puuttuu paikoitellen muodostaen pyöreitä, kirkkaankeltaisten laikkuja. Naaraalla etusiipien suklaanruskeat täplät ovat tummempia, suurempia ja ne koskettavat toisiaan. Naaras muistuttaakin paljon keltatäplähiipijää. Keltaisen sävy on tummempi kuin koiraalla, mutta silti selvästi vaaleampi kuin keltatäplähiipijällä. Takasiivet ovat laajalti tasaisen tummanruskeat, pyöreähköjen keltaisten täplien kirjomat. Siipiripset ovat etusiivissä tummat, takasiivissä vaaleammat. Etusiipien alapinnat muistuttavat yläpintoja, mutta pohjaväri on ruskeampi. Takasiipien alapinnat ovat ruskeat ja niissä on laajoja ruskeankeltaisia laikkuja.
Levinneisyys ja lentoaika.
Mustatäplähiipijän levinneisyys ulottuu Pohjois-Saksasta ja Pohjois-Puolasta Skandinaviaan, Baltiaan ja idässä Venäjän ja Siperian poikki Mongoliaan ja Japaniin. Suomessa sitä tavataan Ahvenanmaalta ja etelärannikolta Rovaniemen korkeudelle, mutta laji harvinaistuu etenkin saaristoon mentäessä. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena toukokuun loppupuoliskolta heinäkuun alkupuolelle huipun osuessa kesäkuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat.
Mustatäplähiipijän tyypillistä elinympäristöä ovat kosteat metsät ja etenkin niiden aukkopaikat, kuten metsäteiden ja polkujen varret sekä niityt ja jokilaaksot. Joskus elinpaikka voi olla hyvinkin pieni aukkopaikka, kunhan sinne tulee riittävästi valoa. Perhoset lentävät nopeasti, lepäävät siivet sivuille levitettyinä ja käyvät mielellään erityisesti metsäkurjenpolvien kukilla. Laji on varsin yleinen, mutta esiintymiseltään paikoittainen eivätkä yksilömäärät yleensä ole kovin suuria.
Naaras munii yksitellen heinille, etenkin puolivarjoisiin paikkoihin, kuten pensaiden ympärille. Toukka sitoo heinän lehden putkimaiseksi suojaksi, jonka sisällä se elää. Mustatäplähiipijä talvehtii täysikasvuisena tai keskenkasvuisena toukkana ja koteloituu keväällä.
Ravintokasvi.
Toukka syö heinäkasveja, esimerkiksi niittyjuolaa ja kastikoita.
Gigantomakhia

Gigantomakhia ( 'giganttien taistelu') oli kreikkalaisessa mytologiassa Olympoksen jumalien ja giganttien välinen taistelu. Varhaisessa lähteissä gigantomakhia on itsenäinen tapahtumansa, mutta myöhemmät runoilijat sekoittavat sen varsin usein titanomakhian kanssa. Kuitenkin titanomakhiassa Olympoksen jumalat syrjäyttivät varhaisemmat jumalat, titaanit, kun taas gigantomakhiassa gigantit halusivat saada valtansa jo vakiinnuttaneet uuden ajan jumalat vapauttamaan titaanit Tartaroksesta.
Olympoksen jumalat eivät itse voineet tappaa gigantteja, ellei kuolevainen auttaisi heitä tässä. Tämän kuultuaan Gaia löysi yrtin, joka estäisi gigantteja saamasta surmaansa myöskään kuolevaisten kädestä, mutta Zeus kielsi Heliosta ja Eosta loistamasta ja vei itse yrtin. Hän kutsui jumalien avuksi oman poikansa Herakleen, jonka äiti oli kuolevainen. Herakleen avulla jumalat saivatkin gigantit lyötyä: Alkyoneuksen, joukon johtajan, löi Herakles, Porfyrion haavoittui Zeuksen salamasta ja sai lopulta surmansa Herakleen nuolista, Enkeladoksen ja Pallaksen surmasi Athene, Polyboteen tappoi Poseidon Nisyroksen saaren alle, Hippolytoksen löi Hermes, Efialteen surmasi nuolillaan Apollon, Mimaan tappoi Hefaistos ja Klytioksen poltti Hekate palavilla soihduilla.
UnsraW

UnsraW () oli japanilainen Visual kei -yhtye, joka soittaa raskasta metallimusiikkia. Vaikka musiikissa kuulee vaikutteita Dir en greystä, jonka suuri ihailija Yuuki on, on UnsraW:lla oma tyylinsä. 
Yhtyeen tunnistettavin piirre on heidän ulkonäkönsä. SpeedDisk on vaatettanut yhtyeen ID Japanin (kuuluisa Visual Kei -vaatteita suunnitteleva muotifirma) asuihin, ja heidän hirviömäiset maskinsa on suunnitellut Screaming Mad George, joka on aiemmin työskennellyt mm. Penicillinin, hiden ja X Japanin kanssa.
Historia.
Core the Childin hajottua Yuuki suostutteli rumpali Shon uuteen projektiinsa, ja mukaan liittyivät vielä Jun, Tetsu ja Rai (Jokerin Setsuki).
Yhtye keikkaili yksityisesti, ja heidät huomioitiin nopeasti. Virallisesti UnsraW esiteltiin yleisölle ID Japanin sponsoroimassa onemanissa, Gate of Deathissa, joka järjestettiin 23. elokuuta. Seuraavalla viikolla he julkaisivat ensimmäisen maxi-singlensä, -9-n, joka sisälsi Core the Childin kappaleen Warai oni.
Bändi oli tauolla laulaja Yukin sairauden vuoksi. Yuuki sairastui myöhään vuoden 2007 lopulla ja oli sairaalahoidossa siitä lähtien. Tauko alkoi virallisesti 30.5.2008 ja tauon päättyminen ilmoitettiin Jamessa 25.06.2009. 
Basisti Jun oli tauon aikana joutunut auto-onnettomuuteen ja joutui jättämään yhtyeen.
Kitaristi Rai jätti yhtyeen 27.2.2010.
Uudet jäsenet Jin (basso) ja Madoka (kitara) julkistettiin 1.3.2010. Jin oli myös ollut yhtyeen ensimmäisellä Euroopan kiertueella mukana.
UnsraW'n Euroopan kiertue oli helmikuussa, ja keikkoja oli Alankomaissa, Ranskassa ja Saksassa. Ruotsiin suunniteltu esiintyminen peruttiin.