Hagar Olsson

Alli Hagar Olsson (16. syyskuuta 1893 Kustavi – 21. helmikuuta 1978 Helsinki) oli suomenruotsalainen kirjailija, kirjallisuuskriitikko, näytelmäkirjailija ja esseisti. Häntä pidetään yhtenä suomalaisen modernismin uranuurtajista.
Elämä ja ura.
Olssonin isä oli kirkkoherra ja sai viran Ahvenanmaan saaristosta, minne perhe muutti Kustavista Hagarin ollessa lapsi. Hagar kävi koulua Turussa. Vuonna 1906 perhe muutti Räisälään ja Olsson valmistui ylioppilaaksi viipurilaisesta Svenska fruntimmersskolanista 1913. Isä toivoi tyttärestä konttorivirkailijaa ja laittoi hänet kauppakouluun. Olsson valmistui Högre svenska handelsläroverketistä 1914, mutta aloitti sen jälkeen humanistiset opinnot yliopistossa. Opinnot jäivät kesken Olssonin ryhdyttyä toimittajaksi ja kirjailijaksi. Hän aloitti kriitikkona "Studentbladet"-lehdessä 1916 ja seurasi syksyllä 1918 Olaf Homénia "Dagens Press" -lehden johtavana kirjallisuuskriitikkona. Olsson oli yksi aikansa harvoista ammattikriitikoista.
Vuonna 1916 ilmestyi Olssonin esikoisteos "Lars Thorman och döden", joka vastusti "dagdrivare"-polven kyynisyyttä ja julisti modernismin elämäntunnetta. Olssonin proosa lähestyy ekspressionismia sikäli kuin hän rinnastaa yksilöiden ja kulttuurien elämän, syntymän ja kuoleman. Hänen pääteoksenaan pidetään romaania "Chitambo" vuodelta 1933. Tärkeitä hänen tuotannossaan ovat myös karjalaiskertomus "Träsnidaren och döden" (1940), joka käännettiin suomeksi ("Karjalainen vaeltaja"), saksaksi, englanniksi ja tanskaksi sekä omaelämäkerrallinen "Kinesisk utflykt" (1949), josta ilmestyi Eeva-Liisa Mannerin suomennos "Silkkimaalaus" vuonna 1954.
Myös Olssonin näytelmät edustavat varhaista suomalaista sekä ruotsinkielistä ekspressionismia; hän kuvaa synkistyvää maailmantilannetta pasifistisesta näkökulmasta näytelmässä "S.O.S." (1928), ja näytelmä "Lumisota" (1939) kiellettiin eikä sitä esitetty ennen kuin vuonna 1958.
Vuonna 1925 ilmestyi Olssonin esseekokoelma "Ny generation". Olssonin esseetuotannon huippua edustaa kokoelma "Arbetare i natten" (1935), jossa hän kirjoittaa muun muassa C. J. L. Almqvistista ja modernismista. Olsson osallistui läpi uransa ajankohtaiseen kulttuurikeskusteluun, myös 1960-luvun Salama-sotaan. Häntä on luonnehdittu julistajaksi ja nuoren tasavallan kulttuurielämän omaksitunnoksi.
Olsson oli aktiivisesti mukana kirjoittajana ja toimittajana aikansa kirjallisuuslehdissä Ultrassa (1922) ja Quosegossa.
Olsson toimitti runoilija Edith Södergranin teoksia ja kävi kirjeenvaihtoa tämän kanssa. Hän julkaisi myöhemmin Södergranin hänelle kirjoittamat kirjeet kommenteillaan varustettuna. Hänen Södergranille kirjoittamansa kirjeet, kuten lähes kaiken muunkin, Södergran hävitti. Olsson luo kirjekokoelmassa kuvaa, että hän olisi ainoa, joka tunsi todella Södergranin ja pystyi tulkitsemaan tämän tekstejä. Tämän sekä yleisesti Olssonin Södergranista luoman kuvan on usea tutkija kiistänyt.
Olssonin tuttavapiiriin kuuluivat Södergranin lisäksi muiden muassa Karin Allardt-Ekelund, Jörn Donner, Honorine Hermelin ja Olof Lagercrantz. Nuorena hän oli kihloissa R. R. Eklundin kanssa. Kuvanveistäjä, akateemikko Wäinö Aaltonen tutustui ja rakastui Olssoniin vuonna 1925. Heillä oli lyhyt suhde Aaltosen avioliitosta huolimatta. Keväällä 1926 romanttinen suhde muuttui taiteelliseksi yhteistyöksi, kun Aaltonen teki useita kansikuvia ja kuvituksia Olssonin kirjoihin sekä suunnitteli lavastuksen näytelmään "Hjärtats pantomin".