Pähkinä

Pähkinä on kasvitieteessä yksisiemeninen hedelmä, joka on kypsänä kuiva, avautumaton ja kovakuorinen. Esimerkiksi pähkinäpensaat, tammet, kastanjat ja pyökit, tekevät pähkinöitä.
Yleiskielessä pähkinällä tarkoitetaan kovan ja kuivan kuoren sisällä kasvavaa syötävää hedelmää tai sen osaa. Pähkinöiksi voidaan nimittää siten myös esimerkiksi manteleita, maapähkinöitä, kookospähkinöitä, saksanpähkinöitä, cashewpähkinöitä, pistaasipähkinöitä, pekaanipähkinöitä ja parapähkinöitä, jotka ovat kasvitieteellisessä mielessä siemeniä. 
Jotkin eläimet, kuten oravat, keräävät ja syövät pähkinöitä. Monien pähkinöiden toisinaan sisältämät hometoksiinit rajoittavat niiden päivittäistä ravintokäyttöä ihmisellä.
Kulutus.
Kiinalaiset syövät keskimäärin 40 grammaa pähkinöitä päivässä. Muiden maiden kulutus on vain murto-osa tästä. 
Suomalaiset söivät vuonna 2020 yli 5 grammaa pähkinöitä päivässä. Niiden kulutus on lähes kolminkertaistunut vuodesta 2000.
Kaupallisesti merkittäviä pähkinöitä.
Aidot pähkinät (hasselpähkinä ja kastanja).
Hasselpähkinän suurin kasvatusalue on Turkki, jossa pähkinää kasvatetaan Mustanmeren alueella, noin 50 km leveällä vyöhykkeellä. Pähkinäpensas kukkii tammi-helmikuussa, siirtyy lepoon kylmimmäksi ajaksi ja jatkaa kasvuaan huhtikuussa. Sadonkorjuu syys-lokakuussa. Turkissa sitä viljellään pienillä perheviljelmillä, jotka saavat pääasiallisen elantonsa parin hehtaarin viljelmiltään. Sato poimitaan käsin puista ja varisseet maasta. Pähkinät varastoidaan säkeissä taivasalla tai takapihojen kojuissa. Hasselpähkinä säilyy kohtalaisesti kuoressaan. Turkista viedään hasselpähkinöitä pääasiassa Eurooppaan, jossa Saksa on suurin ostajamaa. Hasselpähkinää kasvatetaan myös Italiassa, Yhdysvalloissa, Azerbaidžanissa, Georgiassa ja Chilessä.
Osa kastanjoista myydään eteenpäin kuorineen ja osa kuorittuna. Pähkinät voidaan myydä prosessoijille, jotka maksavat kasvattajille pähkinöistä laadun mukaan. Koko ja vioittuneiden osuus vaikuttavat hintaan. Prosessoijat puhdistavat pähkinät, lajittelevat koon mukaan sekä poistavat kuoret. Pähkinät tarkastetaan ja puhdistetaan käsin. Ne voidaan paahtaa, pieniä hakkeeksi ja pakata vakuumiin.
Muut pähkinät.
Alla listatut eivät ole pähkinöitä kasvitieteellisessä mielessä, vaan luumarjan kiviosia taikka muunlaisen hedelmän siemeniä. Ravitsemustieteessä niitä kutsutaan tästä huolimatta pähkinöiksi.
Ravintosisältö.
Pähkinät sisältävät tyypillisesti paljon kertatyydyttymättömiä rasvahappoja. Saksanpähkinät ja kookospähkinät muodostavat kuitenkin poikkeuksen. Saksanpähkinä sisältää runsaasti monityydyttymättömiä rasvahappoja ja kookospähkinä tyydyttyneitä.
Terveysriskit ja käyttörajoitukset.
Pähkinät ovat yleisiä allergeeneja, ja pähkinäallergian oireet saattavat olla hyvinkin voimakkaita ja vaarallisia.
Monet pähkinät sisältävät runsaasti raskasmetalleja, mikä voi aiheuttaa terveysongelmia, jos niitä nautitaan suuria määriä. Tällaisia ovat esimerkiksi lyijy ja nikkeli. Joidenkin pähkinöiden nikkelipitoisuus on yli 200 mikrogrammaa/100 g ja lyijypitoisuus jopa 10 mikrogrammaa/100 g.
Eltaantuneita pähkinöitä ei pidä syödä. Ulkokuoren poisto nopeuttaa pähkinöiden eltaantumista ja kuoritut pähkinät saattavat eltaantua jopa kahdessa viikossa. Paahtaminen nopeuttaa ja pakastaminen hidastaa eltaantumista. Macadamia- eli australianpähkinä ei härskiinny helposti, koska siinä on vain vähän monityydyttymättömiä rasvahappoja.
Joissakin pähkinöissä voi kasvaa myös hometta, jonka erittämä aflatoksiini on syöpävaarallinen karsinogeeni. Etenkin maapähkinä, hasselpähkinä ja pistaasipähkinä sisältävät usein korkeita alfatoksiinipitoisuuksia. Suomen ruokaviraston mukaan pähkinöiden ja muiden öljykasvien siementen yhteismäärä ei saisi ylittää tämän vuoksi 30 grammaa päivässä tai 200 grammaa viikossa ja leikki-ikäisten maksimiannos on puolet aikuisen annoksesta. Jos öljykasvien siemeniä nautitaan sallittu enimmäismäärä, pähkinöiden osuudeksi jää vain 15 grammaa päivässä/100 grammaa viikossa. Alfatoksiineihin liittyvää riskiä voidaan vähentää myös jättämällä näivettyneen näköiset ja värivirheelliset pähkinät syömättä.
Pähkinöiden on havaittu lisäävän virtsan oksaalihappopitoisuutta, mikä lisää munuaiskivien muodostumisen riskiä.
Parapähkinässä on niin paljon seleeniä, että jo yksi 3 gramman painoinen pähkinä turvaa seleenin päivätarpeen ja 16 grammaa eli 6 pähkinää ylittää turvallisena pidetyn päiväsaannin.