tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Boforiasteikko

Boforiasteikolla (eli Beaufortin asteikolla) kuvataan tuulen vaikutuksia. Asteikko soveltuu tuulen nopeuden silmämääräiseen arviointiin. Ammatillisessa ilmatieteellisessä ja meritieteellisessä tilannekuvauksessa boforiasteikon kaltaisia kuvainnollisia asteikkoja pyritään välttämään. Sen sijaan suositaan täsmällisempiä mitattuun tuulen voimakkuuteen ja aallonkorkeuteen (merenkäyntiin) pohjautuvia lukuarvoja ja nimityksiä.
Boforiasteikon kehitti irlantilainen Francis Beaufort vuonna 1805 toimiessaan Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien palveluksessa. Hänen työnsä perustui samantapaisiin mutta paljon epätarkemmin määriteltyihin varhaisempiin arviointiasteikkoihin, ja hänen versiotaan kehiteltiin myöhemmin edelleen.
Boforiasteikolla tuulen voimakkuutta ilmaistiin alun perin kokonaisluvuilla 0–12, missä jokaista lukua vastaa myös tuulen voimakkuutta sanallisesti kuvaileva nimitys. Nykyäänkin Maailman ilmatieteen järjestön merisääpalvelujen operatiivinen käsikirja kuvaa vain boforiasteikon tasot asteikkoon 12 saakka.
Kuitenkin toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvaltain sääpalvelu (U.S. Weather Bureau) jatkoi vuonna 1955 asteikkoa luvuilla 13–17. Maanpintatason lähellä tällaisia tuulen voimakkuuksia esiintyy laaja-alaisesti lähinnä trooppisten pyörremyrskyjen yhteydessä. Näille pyörremyrskytuulen voimakkuuksille ei boforiasteikossa ole annettu erillisiä sanallisia nimiä. Asteikkoluokkia käytetään nykyään lähinnä Kiinassa ja Taiwanissa ja niiden ympäristössä.
Yhteispohjoismaisen päätöksen mukaisesti Ilmatieteen laitos luopui boforiasteikon käytöstä ja alkoi toukokuusta 1976 lähtien merisäätiedotuksissa ilmoittaa tuulen nopeuden metreinä sekunnissa. Boforiasteikkoon vanhastaan liittyneistä erivahvuisten tuulien nimityksistäkin on nykyisin enää vain osa käytössä, kuten jäljempänä oleva taulukko kertoo.
Bofori (televisiosarja)

Bofori oli lapsille ja nuorille suunnattu salapoliisisarja, jota esitettiin Yle TV2:lla kuusi kautta vuosina 2011–2014. Boforin ovat käsikirjoittaneet Mikko Koivusalo, Janne Heinonen ja Jari Mäkipää. Se on jatkoa Operaatio Hurrikaanille. Boforilla oli myös agenttiaiheinen nettipeli, josta haettiin välillä agentteja studiolähetyksiin. Boforin kohtaukset kuvattiin virtuaalistudiossa Tampereen Ristimäessä.
Kaksi ensimmäistä 13 jakson tuotantokautta esitettiin syksyllä 2011 ja 2012. Keväällä 2013 esitettiin kolmannen kauden 10 uutta jaksoa ja syksyllä 2013 neljännen kauden 10 uutta jaksoa. Keväällä 2014 esitettiin viidennen kauden 11 uutta jaksoa ja syksyllä kuudennen kauden 11 uutta jaksoa. Ohjelma päättyi 26. joulukuuta 2014.
Bofori voitti lasten- ja nuortenohjelman Koura-palkinnon vuonna 2011.
Näyttelijät.
Boforin asukkaat.
Kahdessa tai useammassa jaksossa esiintyneiden hahmojen näyttelijät&lt;/small&gt; (suluissa paikat, josta heidät löytää):
Sarah Jessica Parker

Sarah Jessica Parker (s. 25. maaliskuuta 1965 Nelsonville, Ohio, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt "Sinkkuelämää"-sarjan Carrie Bradshaw’n roolia.
Nuoruus.
Parkerin amerikanjuutalaisen isän tausta on Itä-Euroopasta. Äiti taas sukujuuriltaan saksalainen ja osittain englantilainen. Parkeriksi muutettu alkuperäinen juutalainen sukunimi oli "Bar-Kahn" ("Kahnin poika"). Hänellä on seitsemän sisarusta. Hän kasvoi työväenluokkaisessa perheessä Cincinnatissa, jossa hän alkoi harrastaa balettia kahdeksanvuotiaana ja esiintyi myös televisiossa paikallisessa "The Little Match Girl" -lähetyksessä.
Vuonna 1977 Parkerin perhe muutti Englewoodiin, New Jerseyyn. Hän jatkoi baletin opiskelua American Ballet Theatressa, jossa hän esiintyi muun muassa "Pähkinänsärkijä"-baletissa.
Näyttelijänura.
Parker valittiin Broadway-tuotantoon "The Innocents", jonka ohjasi Harold Pinter ja jonka pääosaa esitti Claire Bloom. Vuonna 1978 hän pääsi esiintymään myös "Annie"-musikaaliin.
Hän tuli ensimmäisen kerran kansan tietoisuuteen vuonna 1982 sitcomissa "Square Pegs", joka kesti vain yhden tuotantokauden. Se poiki kuitenkin roolit elokuvissa "Footloose" ja "Tytöt tahtoo bailata". Komediennenlahjojaan Parker pääsi esittelemään elokuvassa "Kuherruskuukausi Vegasissa", jossa hänen vastanäyttelijänään oli Nicolas Cage. Hän näytteli myös elokuvissa "Ed Wood" (Johnny Deppin kanssa) ja Woody Allenin "The Sunshine Boys" -televisioelokuvassa vuonna 1995. 
Parker jatkoi myös esiintymistään teatterissa. Kriitikot kehuivat hänen rooliaan koirana näytelmässä "Sylvia" (1995). Näytelmässä "How to Succeed in Business Without Really Trying" (1996) hän esiintyi yhdessä silloisen poikaystävänsä Matthew Broderickin kanssa.
"Sinkkuelämää".
"Sinkkuelämää"-sarjaa, joka päättyi vuonna 2004, tehtiin kuusi tuotantokautta. Sarja keskittyi neljän manhattanilaisen uranaisen elämään. Roolistaan Carrie Bradshaw’na Parker sai sekä Emmy- että Golden Globe -palkinnot. Sarjan toisella tuotantokaudella hän alkoi myös itse tuottaa ohjelmaa. Sarjan lopetuksen tiimoilla huhuttiin, että Parkerin ja muiden näyttelijöiden välille olisi tullut kiistaa esimerkiksi erilaisesta palkkauksesta. Sarjasta tehtiin kuitenkin myöhemmin kaksi elokuvaa täydellä kaartilla. Vuonna 2021 sarja jatkoi nimellä "And Just Like That..." kolmella päähenkilöllä. Syyksi neljännen puuttumiselle on epäilty erityisesti Parkerin ja Kim Catrallin huonoja välejä.
Yksityiselämä.
Sarah Jessica Parker on ollut naimisissa näyttelijä Matthew Broderickin kanssa toukokuusta 1997 asti. Heillä on kolme lasta, vuonna 2002 syntynyt poika sekä vuonna 2009 syntyneet kaksostytöt.
Ennen avioliittoa Parker seurusteli muun muassa Robert Downey Jr.:n ja John F. Kennedy, Jr.:n kanssa.
Sillivalas

Sillivalas ("Balaenoptera physalus") on uurteisvalaiden heimoon kuuluva uhanalainen valaslaji, jota tavataan kaikilla valtamerialueilla. Euroopassa sitä tavataan erityisesti Biskajanlahdella.
Koko ja tuntomerkit.
Sillivalaiden keskipituus on 18–22 metriä, pisimmät sillivalaat ovat olleet 27-metrisiä. Sillivalaan paino vaihtelee 30–75 tonnin välillä, mutta täysikasvuisilla yksilöillä se on keskimäärin noin 60 tonnia. Sillivalas on sinivalaan jälkeen toiseksi pisin nykyään elävä eläinlaji. Painossa se jää jälkeen myös grönlanninvalaasta. Pintavesissä liikkuvan sillivalaan tuntee jo kaukaa, sillä useimmista muista valaista poiketen se ei sukeltaessaan nosta pyrstöään vedenpinnan yläpuolelle. Lajin hengityssuihku on noin seitsemän metrin korkuinen, suhteellisen ohut ja levenee ylöspäin noustessaan. Läheltä erottuva sillivalaan tuntomerkki on sen alaleuan puoliskojen epäsymmetrinen väritys.
Levinneisyys.
Sillivalas on levinnyt kaikkiin maailman valtameriin, mutta Pohjoisella ja Eteläisellä jäämerellä sitä tavataan harvoin. Sillivalasta ei ole havaittu Suomen aluevesillä, ja koko Itämerellekin se on harhautunut tiettävästi vain kerran. Tämä yksilö ajautui vuonna 1923 maihin Ruotsin Pohjois-Uplannissa, jonne se oli uinut todennäköisesti Ahvenanmeren kautta. Joidenkin lähteiden mukaan Itämeren rannikolta läheltä Saksan Warnemündea löydettiin tammikuussa 2006 noin 19-metrisen valaan luuranko joka saattaa olla sillivalaan. Ruotsin länsirannikolle ja Tanskan salmiin asti sillivalaita vaeltaa silloin tällöin silliparvien perässä.
Sillivalaasta erotetaan yleensä kaksi alalajia. Pohjoisen pallonpuoliskon "B. p. physalus" -alalajin yksilöt ovat hieman pienikokoisempia kuin eteläisen "B. p. quoyi" -alalajin. Jotkut tutkijat ovat luokitelleet kaikkein pienikokoisimmat sillivalaat kolmanneksi alalajiksi ”"B. p. patachonica"”, jota ei kuitenkaan ole yleisesti hyväksytty.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on vuodesta 2018 määritellyt sillivalaan vaarantuneeksi lajiksi. Se luokiteltiin aiemmin erittäin uhanalaiseksi. Lajin yksilömäärä ovat kasvaneet yli 30 prosenttia vuoden 1940 jälkeen, joten sen katsotaan jo osittain toipuneen valaanpyynnin aiheuttamasta kadosta.
Lisääntyminen ja elinikä.
Sillivalaat siirtyvät loppusyksystä tai talvella lisääntymisalueelleen parittelemaan. Vuoden kuluttua naaras synnyttää yhden noin 1 800 kilogramman painoisen poikasen, ja emo imettää sitä puolisen vuotta. Se ruiskuttaa maitoa poikasen suuhun maitorauhasta ympäröivän vahvan lihaksen avulla. Vieroituksen jälkeen naaraan lisääntymistoiminnot pysähtyvät ja jäävät lepovaiheeseen ½–1½ vuodeksi. Sillivalas tulee sukukypsäksi 6–11 vuoden ikäisenä. Sillivalaan elinkierrolle on tyypillistä, että se hankkii ravintonsa viileistä meristä, mutta vaeltaa lisääntymään lämpimiin vesiin.
Tanskalaiset löysivät tähän asti vanhimman tunnetun sillivalaan heinäkuussa 2010, jolloin arviolta 140-vuotias yksilö ajautui ja kuoli Tanskan rannikolle. Eläimen ikä arvioitiin Kööpenhaminan luonnonhistoriallisessa museossa.
Ravinto.
Sillivalas syö muun muassa sillejä, planktonia, krillejä ja kalmareita.
Pyhä Leo III

Leo III (750–12. kesäkuuta 816)&lt;ref name="The Book of Saints/340"&gt;"The Book of Saints", s. 340.&lt;/ref&gt; oli paavina 26. joulukuuta 795 – 12. kesäkuuta 816. Hän oli syntyjään roomalainen. Virkakautensa alussa Leo herätti vastustusta. Rooman ylhäisö syytti häntä muun muassa väärästä valasta ja aviorikoksesta. Leo pantiin muodollisesti viralta vuonna 799 ja lähetettiin luostariin. Leon onnistui kuitenkin paeta. Hän pääsi Kaarle Suuren puheille, joka ei tunnustanut Leon viraltapanoa. Leon vastustajat lähettivät Roomasta omat lähettiläänsä Kaarle Suuren luo. Kaarle Suuren neuvonantaja Alkuin huomautti isännälleen, ettei mikään maallinen oikeus voisi tuomita paavia. Silloin Kaarle Suuri päätti antaa Leolle sotilassaattueen paluumatkan turvaksi.
Marraskuussa vuonna 800 Kaarle Suuri matkusti Roomaan. Leon ja hänen vastustajiensa riita ratkaistiin joulukuussa pidetyssä neuvonpidossa. Leo vannoi, että häntä vastaan esitetyt syytteet olivat vääriä, ja seurauksena Leon vastustajat karkotettiin.
Leo III kruunasi Kaarle Suuren keisariksi Rooman Pietarinkirkossa joulupäivänä 800.
Antoniitat

Antoniitat olivat ranskalaisen aatelismies Gaston Guérin perustama kristillinen maallikkojärjestö. Se perustettiin St. Didier de la Mothessa vuonna 1089 torajyvien aiheuttamaan tautiin sairastuneiden hoitamista varten. Koska Guérin pojan uskottiin parantuneen taudista Pyhän Antonioksen pyhäinjäännösten ansiosta, Pyhästä Antonioksesta tuli järjestön suojeluspyhimys ja järjestö sai nimensä. Järjestö yhdistettiin myöhemmin Maltan ritarikuntaan.
Myöhemmin Pyhästä Antonioksesta tuli torajyvien sairastuttamien suojeluspyhimys ja tautia alettiin kutsua nimellä "Pyhän Antonioksen tuli".
Adenosiinitrifosfaatti

Adenosiinitrifosfaatti eli ATP on solujen runsasenerginen yhdiste. Sitä syntyy mitokondrioissa soluhengityksellä, solulimassa glykolyysillä ja viherhiukkasissa fotosynteesin valoreaktioissa. ATP:llä on tärkeä osa solun energiataloudessa. ATP:tä käytetään energian siirtoon ja lyhytaikaiseen varastointiin. Kun elimistön solut tarvitsevat ATP-molekyyleihin sitoutunutta energiaa, pilkkoo ATPaasi-niminen entsyymi runsasenergisia sidoksia fosfaattiryhmien väliltä.
ATP koostuu on emäsosasta (adeniini), sokeriosasta (riboosi) ja kolmesta fosfaattiosasta. Kun ATP:stä irtoaa yksi fosfaattiosa, siitä tulee adenosiinidifosfaattia eli ADP:tä ja kun ADP:stä irtoaa vielä yksi fosfaattiosa, syntyy adenosiinimonofosfaattia eli AMP.
Ihmisen arvioidaan käyttävän painonsa verran ATP-molekyylejä vuorokaudessa. Tämä tarkoittaa sitä, että yksi ATP-molekyyli kierrätetään 1 000–1 500 kertaa vuorokauden aikana. Lihassoluissa ATP on ainoa lihassupistuksen energialähde. Sitä on varastoituneena lihaksissa vain vähän, ja nämä varastot hyödynnetään nopeasti.
Rooman klubi

Rooman klubi on aiemmin Saksan Hampurissa ja nykyisin Sveitsin Winterthurissa, Zürichin kantonissa päämajaansa pitävä kansainvälinen tulevaisuudentutkimuksellinen keskustelufoorumi, joka pohtii monenlaisia kansainvälisiä kysymyksiä, kuten ympäristöongelmia, luonnonvarojen riittävyyttä ja energiakysymyksiä. Klubin perustivat vuonna 1968 Aurelio Peccei ja Alexander King. 
Rooman klubi herätti kansainvälistä huomiota julkaisemallaan "Kasvun rajat" -teoksella 1972, ja varsinkin vuoden 1973 öljykriisi sai maailman katseet kääntymään Rooman klubiin. Kotisivujen mukaan Rooman klubiin kuuluu ”luonnontieteilijöitä, taloustieteilijöitä, liikemiehiä, korkeita virkamiehiä sekä nykyisiä ja entisiä valtionpäämiehiä kaikilta viideltä mantereelta, jotka ovat sitä mieltä, että ihmiskunnan tulevaisuus ei ole ennalta määrätty, vaan jokainen meistä voi osallistua yhteiskuntiemme parantamiseen”. Rooman klubi esitti myös ajatuksen maailman väestöräjähdyksestä, ts. maapallon väestönkasvun tuovan mukanaan valtavia ongelmia mm. luonnonvarojen, resurssien riittämättömyyden väestömäärään nähden.
Rooman klubi on yksi perustajajäsenistä Trans-Mediterranean Renewable Energy Cooperationissa, jonka tavoitteena on Euroopan, Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän kasvavan energiatarpeen tyydyttäminen aavikoille rakennettavilla aurinkolämpövoimaloilla.
Rooman klubin jäseniä.
Klubi määrittelee itse itsensä ”ei-organisaatioksi” (). Tavoitteena on pitää hallinto mahdollisimman kevyenä ja pienenä. 
Rooman klubin kunniajäseniä ovat muun muassa Alankomaiden kuningatar Beatrix, Espanjan kuningas Juan Carlos I ja Mihail Gorbatšov. 
Rooman klubin Suomen yhdistys on toiminut epävirallisesti jo vuodesta 1972. Aktiivisia jäseniä olivat muun muassa Pekka Herlin, Olavi Niitamo, Pekka Kuusi, Sakari Lehto, Pertti Seiskari, Päiviö Hetemäki ja Ville Repo. Suomen komitea perustettiin 1984 ja Rooman Klubin Suomen yhdistys ry. vuonna 2000. Vuonna 1984 Rooman klubin maailmankonferenssi järjestettiin Helsingissä.
Kansainvälisen Rooman klubin ensimmäinen suomalaisjäsen oli professori Pentti Malaska (jäsen vuodesta 1972 alkaen, kunniajäsen vuodesta 2004). Tunnettuja suomalaisia jäseniä ovat presidentti Mauno Koivisto (kunniajäsen vuodesta 1984), presidentti Tarja Halonen (jäsen vuodesta 2012 alkaen), Suurlähettiläs Benjamin Bassin, joka valittiin klubiin toisena suomalaisjäsenenä (jäsen vuodesta 1994 kuolemaansa asti vuoteen 2018 ), professori Esko Kalimo (vuodesta 1999 alkaen, Rooman klubin Euroopan osaston johtokunnan puheenjohtaja), professori Markku Wilenius (jäsen vuodesta 2002 alkaen) sekä Tapio Kanninen (jäsen vuodesta 2004 alkaen). Dosentti Sirkka Heinonen valittiin Rooman klubin ensimmäiseksi suomalaiseksi naisjäseneksi vuonna 2005. 
Klubin puheenjohtajat.
Vuodesta 2007 alkaen klubilla on ollut kaksi puheenjohtajaa
HS Metro

HS Metro (aiemmin Metro) oli Suomessa vuosina 1999–2020 ilmestynyt ilmainen kaupunkilehti. Lehti ilmestyi pääkaupunkiseudulla, mutta parhaimmillaan sen levikki ulottui Lahteen, Tampereelle ja Turkuun. Se ilmestyi pitkään joka arkipäivä, kunnes vuoden 2019 alusta lähtien kahdesti viikossa.
Lehden aihealueet kattoivat Suomen ja muun maailman keskeiset tapahtumat. 
Lehteä jaettiin joukkoliikennevälineissä ja lehden sai myös käsijakelijoilta ja lehtitelineistä muun muassa kauppakeskuksissa, yritysten toimistorakennuksissa, businessparkeissa, oppilaitoksissa, kahviloissa ja lounasravintoloissa.
Historia.
Lehden ilmestyminen alkoi syyskuussa 1999. Vuonna 2006 Sanoma-konserniin kuuluva Sanoma Osakeyhtiö (nykyinen Sanoma Media Finland) osti Suomen Metro-lehden liiketoiminnot Metro International S.A:lta. 
Metron viikkoliitteen, "Metro Liven", ensimmäinen numero ilmestyi perjantaina 7. syyskuuta 2007. Siinä missä kantalehti kertoi uutiset, "Metro Live" keskittyi viikonloppuun. Se ilmoitti olevansa manuaali viikonlopun viettoon sekä katsaus ihmisiin ja ilmiöihin. Sittemmin "Metro Live" muuttui kiinteäksi osaksi "Metroa," ja sen nimeksi vaihdettiin "Metro wkd". 
"Metro Liven" yhteydessä toimi jäsenklubi Club Metro, jonka tehtävänä oli tarjota "Metron" lukijoille viikoittain vaihtuvia jäsenetuja- ja tarjouksia. 
16. marraskuuta 2016 "Metron" nimeksi tuli "HS Metro", joka korvasi samalla myös "HS Mestan".
Keväällä 2020 ilmoitettiin lehden lopettamisesta. Viimeisen numeron ilmestymispäivä oli 17. huhtikuuta 2020.
Tuija Halonen

Tuija Kaarina Halonen (oik. Halonen-Lohikoski, o.s. Vartiainen; ) oli suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli sotien jälkeen muun muassa Helsingin Ympäristöteatterissa ja Lappeenrannan Työväenteatterissa, kunnes sai sivuosan elokuvasta "Kaunis Veera eli ballaadi Saimaalta" (1950). Tämä johti kiinnitykseen Suomen Filmiteollisuuden elokuvanäyttelijäksi 1951.
Ura.
Valkokankaalla Halosen tyypitettyjä rooleja olivat vaaleat ja amerikkalaistyyliset hurmaajattaret. Tällaisia olivat muun muassa Sannin rooli elokuvassa "On lautalla pienoinen kahvila" (1952) ja nimiosa "Muhoksen Mimmissä" (1952). Hän esiintyi myös muun muassa "Pekka Puupää" -elokuvissa. Halosen elokuvaura päättyi parodiseen elokuvaan "Taape tähtenä" (1962).
Näyttelijänuransa jälkeen Halonen avasi lahjatavaraliike Finn-Shopin Helsingin Eerikinkadulle.
Yksityiselämä.
Tuija Halonen oli naimisissa kapellimestari Hannu Olavi Halosen kanssa 1945–1947. Vuonna 1964 hän avioitui elokuvaohjaaja Armand Lohikosken (1912–2005) kanssa.
Kymmenen tikkua laudalla

Kymmenen tikkua laudalla, tai Kili-Kali, on lasten ulkoleikki. Nimet ja säännöt vaihtelevat alueittain, eikä leikin alkuperästä ole tietoa. Yhteistä kaikille versioille leikissä on jonkin tuen päälle keinuasentoon asetettu, vajaan metrin pituinen lauta, jonka toinen pää on maata vasten ja laudalle on asetettu kymmenen tikkua. Tikut lingotaan ympäristöön polkaisemalla laudan toista päätä. Kun tikut lennätetään ilmaan leikkijät juoksevat piiloon ja yksi ennakkoon valittu pelaaja kerää tikut takaisin laudalle, jonka jälkeen hän etsii piiloon menneet pelaajat.
Leikin aloittaminen.
Käyttäen jotain arpomistapaa, usein lastenlorua, eli leikkilukua, arvotaan kuka on etsijä. Joku vapaaehtoinen polkaisee tikut lentoon laudalta. Tässä kohdassa säännöt vaihtelevat siten, että polkaisija voi olla myös etsijä, mutta jos se on vapaaehtoinen piiloutuja, ja etsijä saa yhdenkin tikun tai lastun lennosta napattua, vapaaehtoisesta tuleekin etsijä. Tikkujen ollessa pihalla levällään piiloutujat juoksevat piiloihinsa.
Etsiminen.
Etsijä kerää tikut nopeasti takaisin laudalle. Kun se on tehty hän huutaa "Kymmenen tikkua laudalla!", tai "Kili-Kali!". Leikin nimi tulee tästä. Vasta sitten hänellä on lupa etsiä piiloutujia.
Kun etsijä löytää, tai edes näkee jonkun, hänen pitää juosta laudalle, koskettaa sitä ja huutaa samalla vaikka "Maija nähty!", tai jokin muu sovittu avainsana. Tällöin Maija on jäänyt kiinni ja joutuu tulemaan pois piilostaan laudan luokse odottamaan pelastamista.
Pelaajan pelastautuminen.
Jos jokin piiloutuja pystyy juoksemaan piilostaan etsijää nopeammin laudalle ennen kuin hänet on lautaa koskemalla otettu kiinni, hän saattaa pelastaa itsensä koskettamalla lautaa ja huutamalla esimerkiksi "Matti pelastettu!" tai "Matti kotona!", tai "omat nimet kirjoissa!". "Kotona", tai "kirjoissa" olevat ovat tavallaan pois pelistä, ja heille voi tulla aika pitkäksi jos leikki vielä pitkään jatkuu.
Muiden pelastaminen.
Jos laudan ympärillä on kiinnijääneitä, juoksija pystyy pelastamaan heidät kaikki polkaisemalla lautaa lennättäen tikut ilmaan ja huutamalla "Kaikki pelastettu!". Aiemmin kiinni jääneet piiloutujat ovat tällöin vapaita piiloutumaan uudelleen ja leikki jatkuu. Etsijä joutuu palaamaan laudalle keräämään taas tikut paikoilleen ja tämän suoritettuaan huutamaan piiloutujille merkiksi etsintänsä alkamisesta "Kymmenen tikkua laudalla!". Kaikkien pelastamisen, sen sijaan, että pelastaisi vain itsensä, voi tehdä joku piiloutujista vaikka häntä ei olisi edes nähty, jos hän voi hiipiä ja juosta laudalle ja polkaista sen tikut lentoon. Tällä tavalla itsensä "vaarantaen" voi osoittaa urhoollisuutta ja sosiaalisuutta.
Leikin päättyminen.
Leikki jatkuu niin kauan, kunnes kaikki piiloutujat on löydetty tai he ovat pelastaneet itsensä "kotiin", tai jos ei enää jakseta juoksuttaa samaa etsijää, joka ei onnistu löytämään kaikkia piiloutujia ja on joutunut jo monen monta kertaa keräämään tikkuja uudelleen. Se piiloutuja, jonka etsijä on ensiksi saanut kiinni, jää seuraavalla kierroksella etsijäksi. Jos peli pitkittyy liiaksi, seuraavalla etsijällä on mahdollisuus aloittaa uusi peli huutamalla "kaikki pois piiloista!".
Suomen Filmiteollisuus

Suomen Filmiteollisuus Oy (SF) oli vuosina 1933–1965 toiminut suomalainen elokuvatuotantoyhtiö. Sen perusti Erkki Karu riitauduttuaan aiemman yhtiönsä Suomi-Filmin uudistuneen johdon kanssa. Elokuvaohjaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja T. J. Särkkä oli Suomen Filmiteollisuuden keskeinen hahmo ja Karun kuoltua yhtiön toimitusjohtaja vuodesta 1935 aina sen toiminnan päättymiseen saakka. Suomen Filmiteollisuuden palveluksessa toimivat muiden muassa elokuvaohjaajat Armand Lohikoski, Edvin Laine, Matti Kassila, William Markus ja Ville Salminen. Yhtiön tunnettuihin elokuviin kuuluu muun muassa "Tuntematon sotilas". Suomen Filmiteollisuus julistettiin konkurssiin vuonna 1965.
Kahdenkymmenen katsotuimman kotimaisen elokuvan joukkoon mahtuu neljä SF-tuotantoa: "Tuntematon sotilas" (1955, sijalla yksi), "Kulkurin valssi" (1941, sijalla kaksi), "Kaivopuiston kaunis Regina" (1941, sijalla kuusi) ja "Kaunis Veera" (1950, sijalla kahdeksan).
Yhtiö rakennutti Helsingin Liisankadulle Suomen Pankin omistamiin entisiin tennishalleihin Pohjoismaiden suurimmat elokuvastudiot, joiden suunnittelusta vastasi Hannu Leminen. Ensimmäinen studioilla valmistunut elokuva oli Lemisen "En ole kreivitär", jonka hän ohjasi ja lavasti.
Vuonna 2016 VLMedia Oy julkaisi DVD-boksin "Suomen Filmiteollisuus: Täydellinen kokoelma", joka sisältää SF:n tuottamista elokuvista 232. 
Konkurssi.
Joulukuun 13. päivänä vuonna 1965 Suomen Filmiteollisuuden henkilökunnalle kerrottiin, että yhtiön toiminta oli päätetty lopettaa vuoden viimeisenä päivänä ja työt yhtiössä lopetetaan jo 15. päivänä joulukuuta. SF jätti konkurssihakemuksensa, joka hyväksyttiin, vaikka yhtiön varat olivat pesäluettelon mukaan velkoja suuremmat; SF:llä erotus oli ja laboratoriosta vastanneella yhtiöllä . Yhtäkään velkojaa ei ilmestynyt paikalle, kun SF:n konkurssipäätös julistettiin raastuvanoikeudessa.
Yhtiön kuvaus- ja valmistuskalustosta valtaosa myytiin Suomi-Filmille ja elokuvien teatterilevitysoikeudet Kinostolle. Elokuvien televisio-oikeudet oli Yleisradio hankkinut jo aikaisemmin ostamalla Elosalama Oy:n, joka sai SF:ltä televisiolevitysoikeudet kaikkiin vuoden 1961 loppuun mennessä tuotettuihin SF-elokuviin Elosalaman omistamia elokuvateattereita vastaan. Molemmat yhtiöt olivat T. J. Särkän johtamia.
Khenoboskion

Khenoboskion (, myös ; ) eli Na-sheny-en-Seth (, ) oli kaupunki muinaisessa Egyptissä. Se sijaitsi Ylä-Egyptissä eli Thebaiksessa ja kuului Diospoliteen nomokseen.
Khenoboskion sijaitsi Niilin itärannalla suunnilleen vastapäätä Diospolis Mikraa ja lähellä nykyistä Nag Hammadia. Kaupungin nimi tarkoittaa ”Hanhitarhaa”, ja voi viitata siihen, mihin seudun vetisiä niittyjä käytettiin. Hanhi oli Egyptissä yleinen lintu ja pyhitetty Isikselle, ja sen sulkia käytettiin kyninä. Stefanos Byzantionlainen sanoo kuitenkin, että paikalla olisi ollut kuitenkin ennemmin krokotiilitarhoja.
Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä "Khēnoboskiatēs" (). Kaupungin egyptiläinen nimi "Na-sheny-en-Seth" tarkoittaa ”Sethin puut” ja lyhyempi nimi "Na-sheny" ”Puut”.
Varhaisella kristillisellä kaudella kaupungin lähellä sijaitsi luostari. Siihen liittyen tehtiin vuonna 1945–1946 gnostilaisten käsikirjoitusten löytö, joka tunnetaan Nag Hammadin kirjastona nykyisen kaupungin mukaan.
Ardan aikajana

Arda on J. R. R. Tolkienin keksimä fantasiamaailma. Sen kuuluisin maanosa on Keski-Maa, jonne sijoittuvat kirjojen "Silmarillion", "Taru sormusten herrasta", "Keskeneräisten tarujen kirja" ja "Hobitti eli sinne ja takaisin" tapahtumat.
Ardan luonti.
— 1900 vuotta
Valojen vuodet.
— 1600 vuotta
Puiden vuodet.
— 1050 vuotta
Ensimmäinen Aika.
Ennen Aurinkoa.
— 450 vuotta
Valarin vuosien ajanlasku päättyy tähän.
Auringon vuodet.
— 587 vuotta
Toinen Aika.
— 3441 vuotta
Kolmas Aika.
— 3021 vuotta
Neljäs Aika.
— Pituus epävarma
Gondorin laskun mukaan, Neljäs Aika alkoi maaliskuun 25. päivä Kolmatta Aikaa.
Permakulttuuri

Permakulttuuri tarkoittaa maatalouden ja puutarhanhoidon ekosysteemien suunnittelua ekologisesti kestäviksi ja pyrkimystä omavaraiseen ruoantuotantoon. Englanninkielinen käsite "permaculture" tuli alun perin sanoista "permanent agriculture", "pysyvä maanviljely", mutta se on levinnyt siitä muillekin suunnittelun osa-alueille, ja nykyisin lyhenne tulkitaan perma = 'kestävä + kulttuuri'. Permakulttuuri on kokonaisvaltainen suunnittelufilosofia, joka kattaa puutarhan, arkkitehtuurin, ekologian, jopa rahanhallinnan ja yhteisösuunnittelun.
Maanviljelyssä tavoitteena oli kehittää sellaisia viljelymenetelmiä, jotka eivät vuosikymmenienkään mittaan kuluta maaperää viljelykelvottomaksi esimerkiksi ravinteiden riiston, tiivistymisen tai eroosion kautta. Ajatusta kehittelivät nykymuotoon alkuperäiskansojen opeista australialaiset Bill Mollison ja David Holmgren 1970-luvun puolivälissä. Sepp Holzer Itävallan vuoristossa on myös ollut permakulttuurin edelläkävijä jo vuosikymmeniä. Permakulttuuri on vastaliike teolliselle maataloudelle ja vihreälle vallankumoukselle.
Perustava etiikka.
Permakulttuurissa on kolme pääperiaatetta: 
Suunnitteluperiaatteet.
Kehittänyt ja kuvannut David Holmgren 
Permakulttuuri nyt.
1980-luvulla permakulttuurin periaatteet vakiintuivat muuhunkin kuin vain maatalouden suunnitteluun. Nykyisin on useita hankkeita, jotka on toteutettu permakulttuurin periaatteita noudattaen. Muun muassa siirtymäliikkeen toimintamallit pohjautuvat permakulttuuriin ja liikkeen perustaja Rob Hopkins on toiminut permakulttuurin opettajana.
Robert Hooke

Robert Hooke (18. heinäkuuta 1635 – 3. maaliskuuta 1703) oli englantilainen fyysikko, tähtitieteilijä ja monialainen tutkija. Hän oli yksi suurimmista 1600-luvun kokeellisista tieteilijöistä. Hänellä oli tärkeä osa luonnontieteellisessä vallankumouksessa.
Hooken työelämäaika jakautuu kolmeen jaksoon: tiedemieselämän taloudellisesti vaikeat varhaisvuodet, vuoden 1666 Lontoon palon jälkeiset työteliäät ja vakavaraiset vuodet sekä sairauksien ja ammatillisen kilpailun leimaamat myöhäiset vuodet.
Hooke työskenteli tai oli kirjeenvaihdossa aikansa tunnetumpien tutkijoiden kanssa, jotka edustivat monia tieteenaloja. Näihin kuuluivat Christiaan Huygens, Antoni van Leeuwenhoek, Christopher Wren, Robert Boyle ja Isaac Newton.
Saavutuksia.
Hooken mukaan on nimetty hänen keksimänsä kiinteiden aineiden kimmoisuutta koskeva Hooken laki. Hän paransi myös kaukoputkea ja mikroskooppia sekä havaitsi mikroskoopillaan ensimmäisenä kasvien koostuvan soluista Hän esitti valon etenevän poikittaisena aaltoliikkeenä, joskin tämä voitiin todistaa vasta 1800-luvulla.
Ura.
Hook opiskeli Oxfordin yliopistossa ja oli samalla useita vuosia Robert Boylen apulaisena. Hän oli vuodesta 1663 Royal Societyn jäsen ja vuodesta 1664 geometrian professori Lontoon Gresham Collegessa. Vuosina 1677–1682 hän oli Royal Societyn sihteerinä.
Monet Hooken havainnot ja keksinnöt jäivät keskeneräisiksi. Vaikka hän oivalsi valon leviämisen tapahtuvan aalloilla, jotka ovat etenemissuuntaa vastaan kohtisuorat, ajatuksen kehittely jäi kesken.
Hooke paransi monen tärkeän laitteen rakennetta ja suunnitteli uusia. Hänen ensimmäisiä ja tärkeimpiä mekaanisia keksintöjään on spiraalivieterin yhdistäminen taskukellon heilariin. Hän keksi väkiviinapintavaa’an sekä teleskooppiin eräänlaisen himmennyslasin, jonka rakenne perustui siihen, että valo himmenee heijastuksen kautta. Muutenkin hän kiinnitti huomionsa sekä kaukoputken että mikroskoopin kehittämiseen ja myös käytti niitä havaintojen tekoon. Siten hän esimerkiksi huomasi, että Jupiter ja Mars pyörivät akselin ympäri. Hän teki mikroskooppisia havaintoja, muun muassa näki ensimmäisenä kasvin solurakenteen, vaikka hänellä oli siitä vielä virheellinen käsitys. Havaintonsa hän keräsi teokseen "Micrographia or some philosophical description of minute bodies" (1665). Hän keksi myös minimilämpömittarin, lämpömittarin meren syvyyksien lämpötilan tutkimiseksi (batometri), pyöräilmapuntarin. Hän teki putoamiskokeita todistaakseen niiden avulla maan pyörimisen ja huomasi ohuissa kidelevyissä syntyvät interferenssivärit.
Hookin kuoleman jälkeen julkaistiin hänen tutkimuksiaan nimellä "Posthumous works" (toim. R. Waller 1705) ja "Philosophical experiments and observations" (toim. W. Derham, 1726).
Timothy McVeigh

Timothy James McVeigh (23. huhtikuuta 1968 Lockport, New York, Yhdysvallat – 11. kesäkuuta 2001 Terre Haute, Indiana, Yhdysvallat) oli entinen Yhdysvaltain armeijan sotilas, joka tuomittiin Oklahoma Cityn pommi-iskun toteuttamisesta. Hän jätti 19. huhtikuuta 1995 räjähteillä lastatun auton kaupungissa sijainneen liittovaltion Alfred P. Murrah -virastorakennuksen eteen, sytytti tulilangat ja pakeni paikalta. Seuranneessa räjähdyksessä kuoli 168 ihmistä ja loukkaantui satoja. Teon motiivina oli libertaarin McVeigh’n mukaan halu toimia liittovaltion hallinnon hänen mielestään liian suureksi kasvanutta valtaa vastaan ja myös luultavasti kostaa liittovaltion agenttien raju voimankäyttö muun muassa Wacon piirityksen aikana kaksi vuotta aikaisemmin.
McVeigh tuomittiin iskusta kuolemaan 13. kesäkuuta 1997 ja teloitettiin myrkkyruiskeella vuonna 2001. McVeigh pyysi David Woodardia johtamaan prequiem-kuolinmessun teloituksensa aattona Terre Hautessa, Indianassa. Terry Nichols, McVeigh’n entinen armeijatoveri ja toinen jutun päätekijöinä pidetyistä, tuomittiin elinkautiseen vankeuteen 2004.
McVeigh otti osaa Persianlahden sotaan ja toimi ainakin M2 Bradley -rynnäkkövaunun konetykin ampujana. Hänelle myönnettiin sotilasansioistaan pronssitähti. Sodan jälkeen hän hakeutui Yhdysvaltain armeijan erikoisjoukkoihin mutta huomasi pian, ettei ollut fyysisesti tarpeeksi kovassa kunnossa selviytyäkseen koulutuksesta. Jätettyään asevoimat hän toimi muun muassa vartijana.
Hermes Trismegistos

Hermes Trismegistos (, Hermes kolmesti-suurin) oli synkretistinen jumala, jossa yhdistyivät kreikkalaisen taruston Hermes ja egyptiläisen taruston Thot. Molemmat olivat omissa mytologioissaan kirjoituksen ja taikuuden jumalia, jotka ohjasivat sieluja tuonpuoleiseen. Heidät rinnastettiin samaksi jumalaksi erityisesti hellenistisessä Egyptissä.
Samaa nimeä käytetään myös pseudepigrafisesta kirjoittajasta, joka on kirjoittanut 42 kirjaa käsittävän teoksen nimeltä "Hermetica". Kyseessä ei ole historiallinen henkilö vaan joukko egyptiläisiä kirjoittajia. Teos on kirjoitettu joskus 300 eaa. - 100 jaa., ja se on tullut tunnetuksi vuosina 100–200, mutta myöhemmin sen yleisesti uskottiin olevan peräisin Mooseksen ajan Egyptistä. Teoksesta on jäljellä 17 kreikankielistä osaa, niin sanottu "Corpus Hermeticum".
Kiinnostus teokseen heräsi 1500-luvun lopulla uudelleen Italiassa, ja tuolloin syntyi hermetismin nimellä kulkenut okkultistinen liike. Suuri osa keskiajan ja nykyajan magiasta perustuu hermeettisiin teoksiin.
Biofysiikka

Biofysiikka on monitieteinen tutkimusala, joka tarkastelee biologisia järjestelmiä fysiikan mallein ja menetelmin. Biofysiikan keskeisiä alueita ovat molekyylirakenteiden biofysiikka ja fysiologinen biofysiikka. Molekyylirakenteiden biofysiikka käsittää biomolekyylien rakenteen ja laskostumisen mallintamista fysikaalisin menetelmin. Fysiologinen biofysiikka tarkastelee elävissä soluissa ja elimissä tapahtuvia ilmiöitä kuten hermoston ja sydämen sähköistä viestintää, aineiden kulkeutumista soluissa ja elimistössä, verenkiertoa ja lihasten ja tukielinten toimintaa fysiikan menetelmin.
Biofysiikassa käytettyjä menetelmiä ovat fysiikan peruslakien soveltaminen biologisiin järjestelmiin, mittauksiin pohjautuvien (fenomenologisten) matemaattisten mallien luominen sekä erilaisten mallien pohjalta tehtävät tietokonesimulaatiot ja muut tietokoneella tehtävät analyysit. 
Biofysiikka antaa mahdollisuuden ymmärtää biologisia ilmiöitä kvantitatiivisesti ja mallien pohjalta ennustaa biologisten järjestelmien käyttäytymistä. Biofysiikka auttaa ennen kaikkea eläinten elimistön, kasvien, ja muiden eliöiden toiminnan ja rakenneosien koostumuksen ymmärtämisessä. Biofysikaalista tietoa voidaan soveltaa lääkkeiden kehittämisessä, annostelussa ja kohdentamisessa oikeaan paikkaan elimistössä, sairauksien diagnosoinnissa ja hoitamisessa sekä kybernetiikassa ja robotiikassa.
Biofysiikkaa voi opiskella Suomessa tällä hetkellä Oulun yliopistossa ja hieman erilaisilla painotuksilla myös Itä-Suomen yliopistossa lääketieteen fysiikan koulutusohjelmassa, Helsingin yliopistossa, Teknillisen korkeakoulun teknillisen fysiikan koulutusohjelmassa ja Tampereen teknillisen yliopiston fysiikan laitoksessa.
Suomen ensimmäinen biofysiikan professori oli Martti Mela (1933–2005), joka toimi professorina Oulun yliopistossa 1975–1998.
Parthenios

Parthenios Nikaialainen (, , ensimmäinen vuosisata eaa.) oli kreikkalainen kieliopintutkija ja runoilija. Hän oli kotoisin Bithynian Nikaiasta.
Cinna otti hänet vangiksi ja vei hänet Roomaan vuonna 72 eaa. Hän kävi Neapoliissa, jossa hän opetti Vergiliukselle kreikkaa. Muuten hän eli Aleksandriassa.
Parthenios kirjoitti elegioita, erityisesti kuolleiden muistolle, sekä lyhyitä eeppisiä runoja. Hänen ainoa säilynyt teoksensa on "Erotika Pathemata" ("Rakkauden suruista"), jonka hän kirjoitti runoilija Cornelius Gallukselle. Se on kokoelma, joka sisältää 36 rakkaustarinaa, jotka kaikki päättyvät onnettomasti. Ne on lainattu eri historioitsijoilta ja runoilijoilta. Nämä tarinat ovat arvokkaita siksi, että niistä saa paljon tietoa aleksandrialaisista runoilijoista ja kieliopintutkijoista, sillä Parthenios mainitsi lähteensä runoissaan.
Parthenioksen sanotaan eläneen Tiberiuksen valtaannousuun vuonna 14 saakka. Häntä kutsutaan usein "viimeiseksi aleksandrialaiseksi".
Nikarkhos

Nikarkhos (, ; ensimmäinen vuosisata) oli antiikin kreikkalainen runoilija. Hän oli tunnettu lähinnä epigrammeistaan, joista on säilynyt 42, sekä satiirisista runoistaan. Joitakin hänen kirjoituksiaan on löydetty Egyptistä Oksyrhynkhoksen papyruksista.
Nikarkhos oli paremmin tunnetun latinaksi kirjoittaneen Martialiksen aikalainen. Tämä sai häneltä vaikutteita.
Katkelma Nikarkhokselta:
Risti

Risti on geometrinen kuvio, joka koostuu kahdesta viivasta, jotka leikkaavat toisensa 90° kulmassa niin että toinen tai kumpikin viivoista jakaantuu kahteen osaan.
Risti on yksi vanhimmista ihmisten käyttämistä symboleista, ja se on eri muodoissaan usean uskonnon tunnuksena.
Uskonnollisessa käytössä kahdesta hirrestä tehdyn ristin muoto juontaa alkunsa muinaisesta Kaldeasta, jossa sitä käytettiin Tammuz-jumalan vertauskuvana. Symbolia käytettiin myös muun muassa Egyptissä.
Erityisesti kristinusko käyttää ristiä tunnuksenaan. Kristinuskossa krusifiksi eli risti, josta riippuu Jeesuksen ruumis, kuvaa Kristuksen kärsimyksiä. Avoin risti taas on toivon symboli, sillä se muistuttaa kristinuskon keskeisestä opista, Jeesuksen ylösnousemuksesta ja Taivaaseen astumisesta. Pohjoismaiden ristiliput viittaavat kristinuskoon. Joissain yhteyksissä, etenkin hautakivissä ja kuolinilmoituksissa, risti merkitään henkilön kuolinpäivän edelle. 
Risti tieteellisessä tekstissä merkitsee yleisimmin alaviitettä, mutta esimerkiksi biologiassa myös sukupuuttoon kuollutta eliölajia tai -ryhmää ja matematiikassa lineaarisen operaattorin Hermiten konjugaattia.
Karjalan Liitto

Karjalan Liitto on karjalaisen kulttuurin harrastus- ja kansalaisjärjestö. Karjalan Liitto koostuu 15 piiristä, Karjalaisten Pitäjäyhdistysten Liitosta, Karjalaisten Sukuyhteisöjen Liitosta sekä noin 360 jäsenyhdistyksestä, joissa on yhteensä yli 21 000 henkilöjäsentä. Liiton päämaja on Karjalatalo, jossa on erilaista karjalaistoimintaa. Karjalan Liittona tunnetaan myös vuonna 1920 perustettu ja lyhyen aikaa toiminut itäkarjalaisten edunajaja Karjalan Liitto – Pro Carelia, jonka johtajana toimi E. N. Setälä 
Historia.
Liiton perustivat luovutetun Karjalan kunnat, seurakunnat ja maakuntajärjestöt heti talvisodan päättymisen jälkeen 20. huhtikuuta 1940. Alkuvuosina tärkeimpänä tehtävänä oli ajaa siirtokarjalaisten etuja asutus- ja korvauskysymyksissä. 
Toiminta.
Karjalan Liitto on elinvoimainen kaikkien suomalaisten karjalaisuuden foorumi. Se edistää karjalaista kulttuuria, tuo esille karjalaisen identiteetin suomalaisuudessa ja ylläpitää vuorovaikutusta Karjalan alueeseen. Karjalan Liitolla on kolme toiminta-aluetta; kulttuuri, historia ja karjalaiset juuret. Karjala-kysymyksessä Karjalan Liitto tekee yhteistyötä Suomen valtiojohdon ja Euroopan unionin kanssa. 
Liiton päätapahtuma on Karjalaiset kesäjuhlat, jotka pidetään eri puolilla Suomea. 
Liiton hallitus ja valtuusto valitaan joka kolmas vuosi pidettävässä liittokokouksessa. Liittokokousedustajia ovat jäsenseurojen ja yhdistysten liiton sääntöjen mukaisesti nimetyt kokousedustajat.
Karjalan Liitto julkaisee Karjala ja Karjalan Kunnaat -nimisiä lehtiä.
Jäsenyhteisöt.
Karjalan Liiton jäsenyhteisöt ovat:
Vuonna 1985 liitolla oli yli 300 paikallista karjalaisseuraa jäsenenä. Tuolloin niiden joukkoon kuuluivat lähes kaikkien menetetyn Karjalan kuntien pitäjäseurat kuntasäätiöineen sekä kymmenet erityisalojen karjalaisseurat.
Turkin lippu

Turkin lippu (, tarkoittaa kuuta ja tähteä) on Turkin kansallislippu. Sen mittasuhteet ovat 2:3. Turkin lippu otettiin käyttöön nykyisessä muodossaan 5. kesäkuuta 1936. Lipun tähdestä ja puolikuusta on tullut merkittävä islaminuskon tunnus, vaikka kuviota käytettiin alun perin vain maallisena valtiontunnuksena. Lipussa esiintyvä tähti oli vuonna 1793 kahdeksansakarainen, mutta vuosien saatossa se on muuttunut viisisakaraiseksi. Lippu muistuttaa suuresti Tunisian lippua, maiden yhteisestä historiasta johtuen.
Historia.
Tähti ja puolikuu -kuvio esiintyi ottomaanien lipuissa jo 1700-luvun lopulla tai 1800-luvun alussa. Tämä symboli oli osa ottomaanien identiteettiä ja kulttuuria vuosisatojen ajan ennen kuin se muodostui Osmanien valtakunnan viralliseksi lipuksi vuonna 1844.
Arla Foods

Arla Foods on kansainvälinen meijeriosuuskunta, jonka pääkonttori sijaitsee Aarhusissa, Tanskassa. Osuuskunnalla on 7 600 omistajatuottajaa seitsemässä Euroopan maassa: Ruotsissa (25 %), Tanskassa (24 %), Isossa-Britanniassa (25 %), Saksassa, Belgiassa, Luxemburgissa ja Hollannissa.
Arla Foods on Pohjoismaiden suurin maitotuotteiden valmistaja. Osuuskunnan liikevaihto vuonna 2024 oli 13,8 miljardia euroa ja yhtiössä työskentelee 21 900 henkeä.
Yhtiörakenne.
Yhtiömuodoltaan Arla Foods on tanskalainen osuuskunta (Andelsselskab med begrænset ansvar, lyh. a.m.b.a.). Suomen Arla-yhtiön omistaa Arla Foods AB, jonka omistaja on emo-osuuskunta.
Tuotteet.
Arla-yhtiöt hankkivat maitoraaka-ainetta vuonna 2024 yhteensä 13,7 mrd. kiloa. Maidon suorituskykyhinta oli 50,9 senttiä kilolta.
Arlan tärkeimmät tuotemerkit ovat Arla, Lurpak (voi ja muut levitteet), Castello (juustot), Puck (sulatejuusto) ja Starbucks (kahvijuomat).
Historia.
Arla Foods syntyi ruotsalaisen osuuskunta "Arlan" ja tanskalaisen osuustoiminnallisen yhtiön "MD Foodsin" yhdistyessä vuonna 2000. Arla Foods laajeni vuosina 2004–12, kun se perusti tai siihen liitettiin maitoalan liiketoimintoja useassa maassa: Kanadassa, Kiinassa, Yhdysvalloissa, Tanskassa, Suomessa, Isossa-Britanniassa, Venäjällä, Hollannissa, Saksassa, Belgiassa ja Luxemburgissa. Marraskuussa 2006 Arla osti 30 % suomalaisen Ingman Foodsin meijeriliiketoiminnasta ja loppuosan elokuussa 2008.
Melamiinikohu.
Arlan yhteistyömeijerin maitojauheessa havaittiin elokuussa 2008 melamiinia. Asian tultua ilmi yritys lopetti äidinmaitovastikkeiden valmistamisen Kiinassa. Melamiini aiheutti munuaiskivien muodostumisen äidinmaidonvastiketta saaneille lapsille. Lisäksi kolme lasta kuoli myrkytyksen seurauksena. Kiinan terveysministeriön mukaan vastikkeeseen joutunut melamiini on aiheuttanut yli 6 000 sairastumista. Melamiini joutui maitoon, kun maidontuottajat ja välittäjät jatkoivat maitoa vesilisällä ja tämän piilottamiseksi oli melamiinilla nostettu valkuaispitoisuus ennalleen ja näin vältetty ilmitulo vilppitesteissä.
Lautoka

Lautoka on Fidžin saarivaltion toiseksi suurin kaupunki ja tärkeä satama. Se sijaitsee Viti Levun saaren luoteisrannikolla. Kaupungin väkiluku oli 71 573 vuoden 2017 väestönlaskennassa. Lautokan pinta-ala on 1 607 km².
Lautokan tärkein vientituote on sokeriruoko. Suurin osa Fidžin sokerisadosta viedään Lautokan sataman kautta. Lautokan ympäristö on maan tuottoisinta sokeruruo'on kasvatusaluetta. Kaupungissa sijaitsee myös sokeritehdas. Lautokan edustalla sijaitsee korallisaaria, joilla on useita lomailukeskuksia.
Nadiissa, noin 25 kilometriä Lautokasta etelään, sijaitsee maan tärkein kansainvälinen lentokenttä.
Labasa

Labasa eli Lambasa on pikkukaupunki Fidžin saarivaltiolla. Sen asukasluku oli 26 601 vuonna 2017.
Labasa on Vanua Levun saaren hallinnollinen keskus ja yksi sen tärkeimmistä asutuskeskuksista. Siellä on myös saaren lentoasema. Kaupunkia ympäröivät alueet ovat pääasiassa maanviljelyskäytössä, tärkeimpänä viljelykasvinaan sokeriruoko. Kaupungissa onkin sokeritehdas.
Annaba

Annaba (), antiikin aikana Hippo Regius, on kaupunki Algerian koillisosassa Välimeren rannalla lähellä Tunisian rajaa. Annaba on Annaban maakunnan pääkaupunki. Kaupungin asukasluku oli vuonna 2008 noin 376 000. Annabassa sijaitsee muun muassa kansainvälinen lentokenttä ja vuonna 1975 perustettu yliopisto. Lukuvuonna 2019–2020 yliopistossa oli noin 43 000 opiskelijaa. Kaupungin nimenä on ollut myös Bône.
Annabassa vallitsee välimerenilmasto. Lämpimintä on elokuussa, jolloin päivän keskilämpötila vaihtelee 20 °C:n ja 31 °C:n välillä. Viileintä on tammikuussa, jolloin päivän keskilämpötila vaihtelee 6 °C:n ja 17 °C:n välillä. Suurimmat sateet saadaan lokakuun ja huhtikuun välisenä aikana. Kuivinta on kesäkuusta elokuuhun. Vuosittainen sadanta on noin 680 millimetriä.
Annaban maakunta

Annaban maakunta () eli wilaya on hallintoalue Algerian koillisosassa. Sen keskus on Annaban kaupunki. Maakunnan pinta-ala on 1 439 neliökilometriä. Asukkaita on 675 300 henkeä (vuonna 2018, arvio).
Annaban maakunta rajoittuu idässä El Tarfin, etelässä Guelman ja lännessä Skikdan maakuntiin sekä pohjoisessa Välimereen. Luonnonalueita ovat rannikkovyöhyke, hedelmällinen Kherazan tasanko sekä Edoughin vuoret, joiden korkein huippu on Bouzizi (1 008 metriä).
Ilmasto on välimerellinen. Talvet ovat kosteita ja kesät kuumia. Keskilämpötilat vaihtelevat 14 ja 34 asteen välillä. Vuotuinen sademäärä on 650–1 000 millimetriä.
Maakunta jakautuu hallinnollisesti kuuteen piirikuntaan eli daïraan, joihin kuuluu 12 kuntaa. Piirikuntien keskukset ovat Aïn Berda, Annaba, Berrahal, Chetaïbi, El Bouni ja El Hadjar.
Annabasta on maantieyhteydet Skikdaan, Constantineen ja Tunisian rajalle. Rautatie johtaa Algeriin, Costantineen ja Tébessaan. Annabassa on kauppa- ja kalastussatamat ja Chetaïbissa kalastussatama. Annaban lähellä sijaitsee Rabah Bitatin kansainvälinen lentoasema.
Maakunnan elinkeinoja ovat teollisuus, maatalous, kalastus, liikenne ja matkailu. Suurimmat teollisuuslaitokset ovat Sider El Hadjarin terästehdas, Asmidalin lannoitetehdas ja Ferrovialin metallitehdas. Lisäksi on muun muassa elintarviketeollisuutta. Annabassa toimii yliopisto ja tekninen korkeakoulu. Nähtävyyksiä ovat Välimeren hiekkarannat ja rantakalliot, Chetaïbin ja Seraïdin lähistön vuoret sekä antiikin Hipponen rauniot.
Adrarin maakunta

Adrarin maakunta () eli wilaya on hallintoalue Algerian Saharassa. Sen keskus on Adrarin kaupunki. Maakunnan pinta-ala on 230 186 neliökilometriä. Asukkaita on 352 200 henkeä (vuonna 2021, arvio).
Adrarin maakunta rajoittuu pohjoisessa Timimounin, idässä In Salahin, kaakossa Tamanrassetin, etelässä Bordj Badji Mokhtarin, lännessä Tindoufin ja luoteessa Béni Abbèsin maakuntiin sekä lounaassa Mauritaniaan. Se käsittää Touatin keidasalueen ja osan Tidikeltin keitaista. Niitä ympäröiviä luonnonalueita ovat Tanezrouftin kivinen tasanko, Läntisen Ison ergin ja Erg Chechin hiekka-aavikot sekä Timoktenin ja Boudan suolatasangot.
Alueella vallitsee kuiva aavikkoilmasto. Vuotuinen sademäärä on alle 100 millimetriä. Lämpötila voi nousta kesällä 45 asteeseen ja laskea talvella nollaan. Vesistöjä ei ole, ja luonnonvarainen kasvillisuus on vähäistä. Eläinkuntaa edustavat harjalammas ja gasellit sekä monet matelijat. Elämän keitailla mahdollistaa pohjavesi, jota hyödynnetään perinteisen foggara-keinokastelujärjestelmän ja nykyaikaisten vesipumppujen avulla.
Maakunta jakautuu hallinnollisesti kuuteen piirikuntaan eli daïraan, joihin kuuluu 16 kuntaa. Piirikuntien keskukset ovat Adrar, Aoulef, Fenoughil, Reggane, Tsabit ja Zaouiet Kounta. Adrarin maakunnasta erotetut Bordj Badji Mokhtar ja Timimoune saivat täyden itsehallinnon vuonna 2021.
Adrarin kautta kulkee Malin rajalle Bordj Badji Mokhtariin johtava maantie RN6, josta haarautuu Regganessa Aoulefiin ja In Salahiin johtava RN52. Adrarin lähellä on kansainvälinen lentoasema.
Maakunnan elinkeinoja ovat maatalous, liikenne, kaupankäynti ja matkailu. Maatalous tuottaa vihanneksia, hedelmiä, taateleita, maitoa ja lisääntyvässä määrin viljaa. Teollisuus on keskittynyt tomaattien ja muiden maataloustuotteiden jalostukseen. Käsityöläiset valmistavat keramiikkaa, perinteisiä vaatteita, nahkatavaraa ja koruja. Nähtävyyksiä ovat Saharan maisemat ja luonto sekä keitaiden kylät, niiden arkkitehtuuri ja perinteinen elämäntapa. Adrarissa toimii Ahmed Draian yliopisto.
Batna

Batna () on kaupunki ja Batnan maakunnan hallinnollinen keskus Algerian koillisosassa. Se sijaitsee Atlasvuoristoon kuuluvilla Aurèsvuorilla 405 kilometriä Algerista kaakkoon. Batnan kunnassa oli arviolta 339 200 asukasta vuonna 2017.
Maantiede ja ilmasto.
Batnan kunnan pinta-ala on 116,41 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Oued El Man ja Serianan, koillisessa Fesdisin, idässä Ouyoun El Assafirin, kaakossa Tazoultin sekä lounaassa ja lännessä Oued Chaaban kuntiin.
Seudulla vallitsee aroilmasto. Tammikuun keskilämpötila on 6 ja heinäkuun 29 astetta. Vuotuinen sademäärä on 300–350 millimetriä.
Historia.
Seudun kanta-asukkaat ovat šawiaberbereitä, jotka puhuvat tašawitia ja arabiaa. Ranskalaiset perustivat vuonna 1844 asumattomalle paikalle varuskunnan, joka hallitsi lähellä sijainneiden roomalaisajan siirtokuntien tavoin tärkeää kulkureittien risteystä. Vuonna 1848 perustetulle kaupungille annettiin nimi Nouvelle Lambèse, mutta se sai pian takaisin entisen nimensä Batnan.
Batna oli siirtomaa-aikana hiljainen varuskunta- ja hallintokaupunki. Sen asukasluku alkoi kasvaa Algerian sodan aikana, ja väestönkasvu on jatkunut voimakkaana myös maan itsenäistymisen jälkeen. Batnasta tuli departementin keskus vuonna 1956, ja 1960-luvulla sinne alkoi syntyä teollisuutta. Vuonna 1977 perustettiin yliopistokeskus, josta tuli täysimittainen yliopisto vuonna 1989. Biskran maakunta erotettiin Batnasta vuonna 1984.
Liikenne ja talous.
Batnan kautta kulkevat maantiet RN3, RN31 ja RN77 sekä Touggourtiin johtava rautatie. Kaupungin pohjoispuolella sijaitsee Mostepha Ben Boulaidin kansainvälinen lentoasema.
Kaupungissa on mylly-, kaasu-, rakennustarvike-, metalli-, nahka- ja varsinkin tekstiiliteollisuutta. Se on myös tärkeä kaupallinen ja liikennekeskus, jonka vaikutus ulottuu maakunnan rajojen ulkopuolelle.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet.
Kaupungin ruutukaavaan rakennettu matala keskusta edustaa tyypillistä siirtomaa-ajan arkkitehtuuria. Sitä ympäröivät laajat kerrostalo- ja esikaupunkialueet. Teollisuusalue sijaitsee rautatien toisella puolella. Vuorten ympäröimän laakson vadit on kanavoitu tulvien välttämiseksi. Juomavettä saadaan 20 kilometrin päästä El Mahderin tasangon porakaivoista.
Seudun nähtävyyksiä ovat Numidian kuninkaiden mausoleumi Medracen sekä Lambaesiksen ja Timgadin roomalaiskaupunkien rauniot. Batnassa on useita hotelleja.