Pierre Drieu La Rochelle

Pierre Drieu la Rochelle (3. tammikuuta 1893 Pariisi, Ranskan kolmas tasavalta – 5. maaliskuuta tai 16. maaliskuuta 1945 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija. Saksan miehittäessä Ranskaa hän toimi vuodesta 1940 lähtien yhteistyössä saksalaisten miehittäjien kanssa.
Drieu la Rochelle julkaisi esikoisrunokokoelman "Interrogation" vuonna 1917 mutta siirtyi myöhemmin esseisiin, joissa hän arvostelee niin amerikkalaista teknistymistä kuin venäläistä materialismiakin. Oman sukupolvensa nimikkorunoilijana hänen romaaneissaan on aiheena sodan käyneiden miesten kokemus. Länsieurooppalainen kulttuuri oli lähellä hänen sydäntään. Hän pohti kirjoituksissaan itsemurhaa ja lopulta surmasi itsensä.
Elämäkerta.
Pierre Drieu la Rochelle syntyi normandialaiseen kansallismieliseen porvarisperheeseen, joka oli muuttanut asumaan Pariisin XVII kaupunginosaan. Perheessä oli sekä taloudellisia että aviollisia ongelmia. Hän oli loistava oppilas ja saattoi kuitenkin käydä arvostettua yhteiskunnallisiin aloihin painottunutta korkeakoulu École libre des sciences politiquesia. Ensimmäisen maailmansodan seurauksena hän sai vakavia mielenterveysongelmia, ja lisäksi hän haavoittui kolme kertaa.
Vuonna 1934 ilmestynyt novellikokoelma "La Comédie de Charleroi" ilmentää hänen kokemuksiaan sodasta. Sotaseikkailujen lisäksi hänellä oli myös useita rakkausseikkailuja, sillä hän on argentiinalaisen Victoria Ocampon ja myös Christiane Renault’n, autotehtailija Louis Renault’n puolison rakastaja.
Drieu la Rochelle oli henkisesti ja tyylillisesti lähellä surrealisteja erityisesti 1920-luvulla. Heistä läheisin oli ehkä Louis Aragon, joskin ystävyys myöhemmin katkesi. Hän oli kiinnostunut ranskalaisesta fasismiin suuntautuneesta Action française -liikkeestä mutta ei kutenkaan liittynyt sen mihinkään virtaukseen. Hän tuli yleisesti tunnetuksi vuonna 1922 julkaisemallaan esseellä ”Mesure de la France”. Drieu voidaan luokitella 1920-luvun aikana tasavaltalaiseksi, uskonnottomaksi, antiklerikaaliksi ja individualistiksi, joka oli lähellä tuolloista radikaalipuoluetta.
"Le Feu follet" (1931; Sisäinen tuli eli Virvatuli), josta Louis Malle ohjasi elokuvan nimeltä "Virvatuli" vuonna 1963, kertoo nuoren porvarillisen pariisilaisen narkomaanin elämän viimeisistä tunneista, joka tekee itsemurhan. Tavalla tai toisella rappion ja sodanjälkeisen Ranskan yhteiskunnan moraalisen heikkenemisen aihe pysyi tärkeänä huolenaiheena läpi hänen elämänsä.
1930-luvulla hän julistautui samalla kertaa sekä sosialistiksi että fasistiksi, mikä olisi voinut olla hänen erilaisten ajatustensa ratkaisumalli ja samalla vastaus nykyaikaisen yhteiskunnan materiaaliseen rappioon. Vähän ennen toista maailmansotaa hän liittyi fasistiseen Partie populaire français -puolueeseen ja ryhtyi sen lehden päätoimittajaksi. Aivan toisen maailmansodan aattona hän kuitenkin erosi puolueesta ja lehden toimituksesta.
Ranskan saksalaismiehityksen aikana hän johti "La Nouvelle Revue Française" -aikakauslehteä ja otti voimakkaasti kantaa saksalaisten natsien kanssa tehtävän yhteistyön puolesta. Pariisin vapautuksen jälkeen hän ei kuitenkaan suostunut maanpakoon eikä piiloutumaan, vaikka useat hänen ystävänsä, eritoten André Malraux, sitä hänelle suosittelivat. Yritettyään useita kertoja itsemurhaa hän kuoli 5. maaliskuuta tai 19. maaliskuuta 1945.