tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tsushima (saaristo)

Tsushima () on kahdesta pääsaaresta ja yli sadasta pienemmästä saaresta koostuva Japaniin kuuluva saaristo maan lounaisrannikolla Koreansalmessa. Se kuuluu kokonaisuudessaan Nagasakin prefektuurin Tsushiman kaupunkiin.
Maantiede.
Tsushiman saaristo sijaitsee Japanin lounaisrannikolla. Hallinnollisesti se on osa Nagasakin prefektuurin Tsushiman kaupunkia. Saaristo koostuu kahdesta pääsaaresta Kamijima (255 km²) ja Shimojima (450 km²). Kahta saarta erottaa toisistaan vain kapea kanava. Pääsaarien lisäksi saaristoon kuuluu yli 100 pienempää saarta. Korean ja Japanin pääsaarten välinen etäisyys on noin 180 kilometriä ja Tsushima sijaitsee suurin piirtein tämän matkan puolivälissä. Joskus sanotaankin, että hyvän sään vallitessa Tsushimalta on näköyhteys kumpaankin maahan. Maiden välinen merialue Tsushiman kohdalla tunnetaan nimellä Koreansalmi. Japanissa salmesta käytetään yleisemmin nimeä Tsushiman salmi, jolla voidaan viitata myös tarkemmin erityisesti Tsushiman ja Japanin väliin jäävään salmeen.
Metsät peittävät suurta osaa Tsushimasta. Joidenkin arvioiden mukaan metsät kattavat 89 % saarten pinta-alasta. Tatera-, Izuhara- ja Shiratakevuorten vanhat metsät on suojeltu. Saarten keskiosassa sijaitseva Asonlahti on osa Iki Tsushiman kansallispuistoa. Saaret ovat tärkeä muuttolintujen pysähdyspaikka ja ne ovat suosittuja lintuharrastajien keskuudessa. Saarilla tavataan myös leopardikissan paikallista harvinaista alalajia tai kantaa "Prionailurus bengalensis euptilurus".
Historia.
Japanin ja Korean niemimaan välissä sijaitseva Tsushima lienee ollut koko historiansa ajan etnisesti lähinnä japanilainen. Saaristo on ollut kuitenkin eri vaikutteiden saapumisreitti alueiden välillä. Tsushiman kautta Japaniin saapuivat esimerkiksi pronssiesineet, riisinviljely, buddhalaisuus ja kiinalaiset kirjaimet. Paikallisia asukkaita häiritsivät saarten historian aikana usein japanilaiset ja korealaiset merirosvot. 1100-luvulta vuoteen 1862 Tsushima kuului Sō-suvun daimoiden läänityksiin. Mongolien Japaniin suuntautuneiden sotaretkien aikana vuosina 1274 ja 1281 monet paikalliset surmattiin. Sodat leimasivat myös vuosia 1592–1597, jolloin japanilaiset tekivät sotaretkiä Korean niemimaalle. Edo-kaudella Tsushima oli vain ajoittain Edoon matkanneiden lähetystöjen ja Busanin ohella ainut japanilaisiin nyt varautuneemmin suhtautuneiden korealaisten ja japanilaisten kohtauspaikka. Vuonna 1905 saarten pohjoispuolella käytiin Tsushiman meritaistelu Japanin ja Venäjän keisarikunnan laivastojen välillä. Venäläiset kärsivät taistelussa merkittävän tappion. Vuonna 2004 perustettiin koko Tsushiman käsittävä Tsushiman kaupunki.
Väestö.
Tsushiman asukasluku oli vuonna 2000 yhteensä 41 230. Asukkaiden määrä on laskenut 1960-luvulta lähtien.
Enrico Mosconi

Enrico Mosconi (1843 Milano, Italian kuningaskunta – 16. kesäkuuta 1910 Buenos Aires, Argentiina) oli italialainen insinööri, joka muutti Argentiinaan rakentamaan rautateitä. Rautateiden rakentamisen ohella hän mm. perusti Villa Gobernador Gálvezin ja Rosariossa italiankielisen sanomalehden "L’Italia", jota hän myös toimitti usean vuoden aikana.
Elämäkerta.
Maahanmuuton jälkeen hän asettui Buenos Airesiin, jossa hän tapasi melko pian maahanmuuton jälkeen 16-vuotiaan buenosairelaisen Juana María Canaveryn. He menivät sittemmin naimisiin ja heille syntyi viisi lasta: María, Ernestina, Enrique, Esther ja Ricardo.
Vuonna 1879 hän muutti perheensä kanssa Italiaan. Myöhemmin he lähtivät Ranskaan, jossa 14. syyskuuta 1881 hänen vaimonsa kuoli heidän viidennen lapsen synnytykseen. Vaimonsa kuoleman jälkeen Enrico palasi Buenos Airesiin kahden nuoremman lapsen kanssa ja jätti kolme vanhemmat lapset opiskelemaan Nizzassa sijaitsevaan kouluun. Vuonna 1886 Enrico meni uudelleen naimisiin, tällä kertaa Maria Luisa Nattin kanssa. Heille syntyi neljä lasta: Mario, Raúl, Enriqueta ja María Luisa.
Paluumuuton jälkeen Mosconi teki monta isoja urakoita. Hän mm. tutkii Buenos Airesin satamaa, veti lennätinlinjoja ja rakensi linnoituksia Argentiinan erämaan valloitusta varten, suunnitteli Santa Fen maakunnan rautateitä ja joitakin kyliä, perusti samassa maakunnassa Villa Gobernador Gálvezin nimisen kylän, perusti Rosariossa italiankielisen sanomalehden "L’Italia" ja myös toimitti sitä usean vuoden aikana. Sen lisäksi hän hoiti useita julkishallinnollisia tehtäviä. Esimerkiksi hän arvioi Argentiinan "Banco Nacionalin" realisointiarvoa ja vuotta myöhemmin "Banco Hipotecario Nacionalin".
16. kesäkuuta 1910 Mosconi kuoli 67-vuotiaana Buenos Airesissa.
Hombres

Hombres on Eva Santamarían esittämä kappale, joka edusti Espanjaa vuoden 1993 Eurovision laulukilpailussa Irlannin Millstreetissä.
Kappale sijoittui Euroviisuissa 25 maan joukosta sijalle 11. 58 pisteellä. 
Lähteet.
Villa Gobernador Gálvez

Villa Gobernador Gálvez on Santa Fen maakunnassa, Argentiinassa sijaitseva kaupunki, joka kuuluu Rosarion suurkaupunkialueelle. Se sijaitsee Paraná-joen länsirannalla, 180 km maakunnan pääkaupungista Santa Festä ja 10 km Rosarion keskustasta etelään. Rosarion ja Villa Gobernador Gálvezin välissä virtaa Saladillojoki. Väkiluvultaan kaupunki on maakunnan neljänneksi suurin ja toiseksi suurin Rosarion suurkaupunkialueella.
Vuonna 2022 Villa Gobernador Gálvezissa oli 92 147 asukasta.
Paikannimi.
Kaupungin nimi on kunnianosoitus santafeläiselle kuvenöörille José Gálvezille, joka on myös antanut nimensä noin 150 km päässä samassa maakunnassa sijaitsevalle Gálvez-kaupungille.
Historia.
Kaupungin perusti 25. helmikuuta 1888 Milanossa vuonna 1843 syntynyt italialainen insinööri Enrique Mosconi.
A cidade (até ser dia)

A cidade (até ser dia) on Anabelan esittämä kappale, joka edusti Portugalia vuoden 1993 Eurovision laulukilpailussa Irlannin Millstreetissä.
Kappale sijoittui Euroviisuissa 60 pisteellä 25 maan joukosta sijalle 10.
Elláda, chóra tou fotós

Elláda, chóra tou fotós (, ”Kreikka, valon maa”) on Kaíti Garmpín esittämä kappale, joka edusti Kreikkaa vuoden 1993 Eurovision laulukilpailussa Irlannin Millstreetissä.
Kappale sijoittui Euroviisuissa 25 maan joukosta sijalle 9. 64 pisteellä.
Magdaleena (kappale)

Magdaleena tai Magdaleenan laulu on Kaj Chydeniuksen säveltämä ja Kaarina Helakisan sanoittama lastenlaulu vuodelta 1968. Sen absurdin humoristiset sanat alkavat ”Magdaleena on pikkuinen tyttö / jolla on kutonen laulussa”. Tytön sanotaan myös muun muassa kylpevän ”yhdeksän pilven alla” ja nukkuvan äitinsä taskussa.
Kaj Chydenius sävelsi laulun Kristiina Halkolan Ylioppilasteatterille ohjaamaan lastennäytelmään "Schiivoavat serafit, eli minkä kaiken värisiä karhuja sitä onkaan", joka perustuu Helakisan runoihin. Halkola myös levytti laulun näytelmän musiikkia sisältävälle EP-levylle "Lastenlauluja Magdaleenan nuottikirjasta". 
Laulun ovat myöhemmin levyttäneet ainakin Kirsi Sutinen (1976), Ritva-Leena Kopra (1982), Jorma Hynninen ja Marko Putkonen (1988), Sanni Rasi (1988), Eerika Aho (1995), Lopen lapsi- ja nuorisokuoro (2006), PMMP (2007) ja Rajaton (2012). Laulun nuotit ja sanat on julkaistu muun muassa "Suuri toivelaulukirja" -sarjan osassa 6.
Suohirvenjäkälä

Suohirvenjäkälä ("Cetrariella delisei") on suohirvenjäkälien sukuun kuuluva jäkälä. Se on pensasmainen ja jopa 10 senttimetriä korkea. Muodostaa runsaasti haaroittuneita typpäitä. Väriltään se on vaalean kullanruskea, latvasta tummempi.
Kasvaa soilla ja hyvin märillä paikoilla. Esiintyy lähes koko Suomessa, mutta yleisimpänä Pohjois-Suomessa. Suohirvenjäkälä muistuttaa isohirvenjäkälää ("Cetraria islandica" subsp. "islandica"). Suohirvenjäkälän jäkäläaineena eli sekundaarisena aineenvaihduntatuotteena esiintyy gyroforahappoa (C24H20O10) ja hiaskiinihappoa (C24H20O11).
Aapahirvenjäkälä

Aapahirvenjäkälä ("Cetrariella fastigiata") on suohirvenjäkälien sukuun kuuluva jäkälä. Se on pensasmainen ja 3–5 senttimetriä korkea. Väriltään jäkälä on harmahtavan ruskea. Liuskat ovat 2–5 senttimetriä leveitä ja kourumaisia. Kasvaa soilla ja muilla märillä paikoilla. Esiintyy lähes koko Suomessa lukuun ottamatta eteläisintä Suomea. Jäkälä on yleisimmillään Pohjois-Suomessa.
Aapahirvenjäkälä muistuttaa suohirvenjäkälää ("Cetrariella delisei"), mutta aapahirvenjäkälän liuskat ovat kourumaiset.
Louis Gravel

Louis Gravel (30. maaliskuuta 1895 Sainte-Anne-de-Beaupré – 22. joulukuuta 1977) oli kanadalainen musiikkipedagogi, kuoronjohtaja ja baritoni. Hän sai varhaisimman opetuksensa kuorossa laulaneelta isältään ja opiskeli sittemmin muiden muassa Frank Damrosthin sekä Adrian Frenin johdolla New Yorkissa. 
Gravel loi vuosikymmeniä kestäneen uran kuoromestarina kirkoissa. Hän kiersi Kanadaa pianisti Berthe Royn kanssa. Hänen johdollaan opiskelivat Léonard Bilodeau, Rolande Dion, Raoul Jobin, Guy Lepage, Fernand Martel ja Richard Verreau.
Linux-libre

Linux-libre on Linux-ytimeen perustuva ydin, josta on poistettu ei-vapaat (omisteiset) firmware-osiot. Tavoitteena on tuottaa täysin vapaan ohjelmiston mukainen käyttöjärjestelmän vaatima ydin.
Projektin aloittaneen Alexandre Olivan mukaan Linux-ydin oli vapaa kun se julkaistiin GNU GPL -lisenssillä vuonna 1992, mutta noin vuodesta 1996 lähtien se on hyväksynyt suljetun lähdekoodin firmware-ohjelmia. 
Linux-libre on virallisesti osa GNU-käyttöjärjestelmää toisin kuin tavallinen Linux-ydin. Erot Linux-libren ja Linuxin välillä on kuitenkin yritetty pitää mahdollisimman pieninä, jotta Linux-libren kehitys ja ylläpito olisi mahdollisimman helppoa ja selkeää. Firmware-ohjelmien binääritiedostojen poistamisen lisäksi joitakin ajureita on poistettu. Lisäksi on poistettu mahdollisuus ja ohjeet ulkoisten firmware-ohjelmien lataamiseen ajoaikaisesti, jotta käyttäjä ei lankeaisi ei-vapaiden ohjelmien ansaan.
Bandi-bandi

Bandi-bandi ("Vermicella annulata") on myrkkytarhakäärmeiden heimoon kuuluva käärmelaji.
Ulkonäkö ja koko.
Bandi-bandi on pieni ja hoikka myrkkykäärme, jolla on pieni pää. Silmät ovat pienet ja hännänpää tylppä. Bandi-bandin koko ruumista peittää ainakin 48 mustaa ja valkoista poikkivyötä. Suurimmat yksilöt kasvavat 60–100 senttiä pitkiksi.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Bandi-bandia tavataan Australiassa Uuden Etelä-Walesin, Pohjoisterritorion, Queenslandin, Etelä-Australian ja Victorian osavaltioista. Sitä esiintyy erilaisissa elinympäristöissä aina kosteista rannikkosademetsistä saaren keskiosien aavikoihin asti.
Elintavat.
Bandi-bandin myrkkyhampaat ovat pienet ja myrkky heikkoa, eikä sitä pidetä vaarallisena ihmisille tai kotieläimille. Se on aktiivinen öisin, ja elää kivien ja kantojen alla tai maanalaisissa koloissa. Laji saalistaa hyönteisiä, pieniä liskoja ja erityisesti aitosokkokäärmeitä, jotka ovat sen pääasiallista ravintoa. Bandi-bandi syö harvoin ja selviää pitkiä aikoja ilman vettä ja ravintoa. Käärme ylittää joskus teitä kosteina öinä. Vaaran uhatessa bandi-bandi kiertää ruuminsa tiukoille silmukoille nostaen sen ylös maasta. Tämän uskotaan hämäävän saalistajaa, mutta myös suojaavan sen päätä, jonka se pitää maassa. Naaras munii 2–13 munaa. Vastakuoriutuneet poikaset ovat noin 17-senttisiä.
Zhuchengtyrannus

Zhuchengtyrannus (nimen merkitys: ”Zhuchengin tyranni”) on sukupuuttoon kuollut, teropodeihin kuulunut kookas petodinosaurus. Se eli noin 84–70 miljoonaa vuotta sitten myöhäisliitukaudella. "Zhuchengtyrannuksen" fossiileja on löydetty itäisessä Kiinassa sijaitsevasta Shandongin maakunnasta, läheltä Zhuchengin kaupunkia, jonka mukaan kyseinen dinosaurus sai myös nimensä. "Zhuchengtyrannus" kuului tyrannosaureihin.
Koko ja ulkonäkö.
Tutkijat ovat arvioineet "Zhuchengtyrannuksen" olleen noin 11 metriä pitkä, noin neljä metriä korkea ja lähes kuusi tonnia painava. Se oli sukua "Tyrannosaurus rexille" ja vain hieman sitä pienempi. "Zhuchengtyrannus" olikin yksi suurimmista koskaan eläneistä lihansyöjädinosauruksista. Fossiilien vähäisyyden vuoksi eläimen tarkkaa kokoa on hankala arvioida, mutta löydettyjen luiden ollessa lähes samankokoisia kuin vastaavat suurimman "Tyrannosaurus rex"-yksilön luut, voidaan todeta kyseisen eläimen olleen valtava. "Zhuchengtyrannus" oli myös yksi suurimmista aasialaisista tyrannosaureista. 
"Zhuchengtyrannuksen" erottaa muista tyrannosaureista sen uniikkeja piirteitä sisältävä kallo, joka poikkeaa muista teropodeista.
Fossiilit.
"Zhuchengtyrannus" tunnetaan toistaiseksi vain epätäydellisen kallon, alaleuan sekä melko huonosti säilyneiden hampaiden perusteella. Luut löydettiin vuonna 2009. Fossiilien löytöpaikalta on löydetty myös luokittelemattomia, sahalaitaisia hampaita, jotka saattavat kuulua kyseiselle dinosaurukselle. Jos näin on, "Zhuchengtyrannuksen" hampaat olivat tyrannosaurien joukossa kaikkein omalaatuisimpia. "Zhuchengtyrannus" on ensimmäinen tyrannosauri, jonka fossiileja on löydetty vain Kiinasta.
Ravinto.
Suurin osa muista dinosauruksen löytöpaikalta löydetyistä jäänteistä kuuluvat valtavalle "Shantungosaurus"-nimiselle kasvinsyöjädinosaurukselle, joka saattoi olla joidenkin luokittelemattomien ankylosaurien tapaan "Zhuchengtyrannuksen" ravintoa.
Granny (peli)

Granny on DVloperin kehittämä selviytymiskauhupeli. Se julkaistiin Google Playssä 24. marraskuuta 2017, App Storessa 12. joulukuuta 2017 ja Steamissa 20. marraskuuta 2018. Peli nousi suosioon vuoden 2018 aikana, ja se oli yksi App Storen ja Google Playn suosituimmista peleistä.
Pelaaminen.
Pelissä on tarkoitus paeta Grannyn (suom. mummo) talosta lukitun etuoven kautta, hämähäkkikellarin putkesta tai talon pohjakerroksesta löytyvällä autolla. Pelaajalla on pelissä viisi päivää aikaa paeta ja hän kerää paetakseen muun muassa avaimia, työkaluja, auton moottorin osia ja aseita. Granny yrittää pysäyttää pelaajan laittamalla lattialle ansoja ja lyömällä pesäpallomailalla. Pelaajan pitää liikkua nopeasti, jottei Granny kuule häntä. Grannyn voi nukuttaa jousipyssyllä, tappaa haulikolla, tukehduttaa saunaan, räjäyttää bensaa käyttämällä, ajamalla hänen päällensä autolla tai jäädyttää jääansalla.
Peliin on lisätty uusia ominaisuuksia, kuten haulikko, lisähuoneita ja uusia vaikeustasoja. Pelin vaikeustasot ovat harjoittelu, helppo, normaali, hankala ja äärimmäisen hankala. Harjoittelutilassa Granny ei ole kotona ja pelaaja voi rauhassa harjoitella talosta pakenemista ja tutkia taloa. Valittavana on myös lisälukkoja ja pimeä tila. Valitessa lisälukot talon oveen tulee lisää lukkoja, jotka täytyy avata ennen pakenemista. Pimeässä tilassa pelaajan näköetäisyyttä on rajoitettu.
Grannylla on myös tytär, joka on paljon äitinsä näköinen. Hänen nimensä on Angelene. Granny pitää häntä kaapin takana olevassa salahuoneessa, jonne pelaaja pääsee vetämällä taulun takaa löytyvää vipua. Kun pelaaja asettaa salahuoneessa olevalle jalustalle kirjan, Angelene tippuu kahleistaan ja ryömii lyhyen matkan, jonka jälkeen hän kaatuu lattialle ja katoaa. Hän sylkee hämähäkkiavaimen, jolla voi avata hämähäkkikellarin luukun. Hämähäkkikellarissa on uusi vastustaja, hämähäkki-Angelene, jolla on Angelenen pää yhdistettynä hämähäkin jalkoihin. Hän kiertelee hämähäkkikellarissa mutta ei kuule ääniä. Hämähäkkikellarissa on putkimainen oviaukko, josta pakenemiseen tarvitaan kolme asiaa. Hämähäkkikellari, uusi vastustaja ja Angelenen ryömiminen lisättiin marraskuussa 2022 julkaistussa päivityksessä. Grannyn tyttärentytär on nimeltään Slendrina. Hän ilmestyy, kun laittaa nallen vintillä olevaan kehtoon.
Gudrun Burwitz

Gudrun Margarete Elfriede Emma Anna Burwitz (o.s. Himmler; 8. elokuuta 1929 – 24. toukokuuta 2018) oli Heinrich Himmlerin tytär, joka oli toisen maailmansodan jälkeen aktiivinen natsirikollisten avustustyössä toimivassa Stille Hilfe -järjestössä.
Burwitz työskenteli Saksan tiedustelupalvelu BND:n sihteerinä vuosina 1961–1963. Hän uskoi viimeiseen asti, että britit surmasivat Himmlerin. Häntä on kutsuttu natsiprinsessaksi, ja hän on ollut uudet äärioikeistolaiset aatteet omaksuneiden naisten ”kummitäti”.
Gabriella Taylor

Gabriella Taylor (s. 7. maaliskuuta 1998 Southampton) on brittiläinen tennispelaaja. Hän on ollut parhaimmillaan WTA-listan sijalla 168 kesäkuussa 2018.
Vuonna 2014 ollessaan 16-vuotias, Taylor sai villin kortin Wimbledonin naisten kaksinpelin karsintoihin. Siellä hän voitti maailmanlistan sijalla 29 parhaimmillaan olleen Sofia Arvidssonin. Taylor pelaa Grand Slam -turnauksen pääsarjassa ensimmäisen kerran Wimbledonissa 2018.
Luettelo BC Jyväskylässä pelanneista koripalloilijoista

__notoc__
Tämä on luettelo BC Jyväskylässä pelanneista koripalloilijoista. Luettelossa on mainittu kaikki BC Jyväskylässä miesten edustusjoukkueessa Suomen pääsarjassa vähintään yhden pisteen tehneet pelaajat.
"Luettelo päivitetty 30.6.2018."
Hydroksimetyylibilaani

Hydroksimetyylibilaani eli preuroporfyrinogeeni (C40H46N4O17) on heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä esiintyy eliöissä osana hemiryhmän tai muiden porfyriinien biosynteesiä.
Hydroksimetyylibilaani on pyrrolijohdannainen, jota muodostuu neljän porfobilinogeenimolekyylin kondensoituessa. Tätä reaktiota katalysoiva entsyymi on porfobilinogeenideaminaasi eli hydroksimetyylibilaanisyntaasi. Seuraavassa vaiheessa hydroksimetyylibilaani syklisoidaan uroporfyrinogeeni III:ksi ja tämä tapahtuu uroporfyrinogeeni III-syntaasin vaikutuksesta. Hydroksimetyylibilaani on suhteellisen epästabiili molekyyli ja syklisoituu biologisesti hyödyttömäksi uroporfyrinogeeni I:ksi ilman entsyymejäkin ja yleensä tämän yhdisteen muodostuminen on vähäistä.
Pasi Heiskanen

Pasi Kimmo Heiskanen (s. 22. syyskuuta 1962 Elimäki) on suomalainen yritysjohtaja ja arkkitehti. Heiskanen toimi Suomen Asuntomessujen toimitusjohtajana vuosina 2003–2016. Hän siirtyi Avain Yhtiöt -konsernin isännöintipalveluista vastaavan tytäryhtiö Aari Isännöinnin toimitusjohtajaksi vuonna 2016 ja ulkoministeriön kiinteistöpalveluyksikön päälliköksi vuonna 2021. Ennen pitkää uraansa Suomen Asuntomessuissa hän johti Suomen Spar Oyj:n Eurospar-ketjua ja manageroi DuPont JET Oy jakeluasemaketua, joka sittemmin myytiin Teboilille vuonna 2006 . Heiskanen ehti myös vuosina 1990-1993 toimia projektipäällikkönä sekä Kesoililla että Nesteellä. Työnsä lisäksi hän kuuluu useaan rakennus- ja kiinteistöalan järjestöön ja osallistunut ajankohtaiseen rakennettua ympäristöä ja asumista koskevaan keskusteluun muun muassa lehtiartikkeleissa ja asuntoministerin pyöreässä pöydässä ja korostanut näkemyksissään tulevaisuutta, teknologiaa ja monimuotoisuutta .
Renault Express

Renault Express on Renault’n vuosina 1985–2000 valmistama pakettiautomalli, joka perustuu Renault 5:een. Se korvasi Renault 4:n pakettiautoversion. Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa mallin nimenä oli Renault Extra, saksankielisissä maissa Renault Rapid. Vuonna 1997 Expressin seuraajaksi esiteltiin Renault Kangoo, mutta valmistusta jatkettiin vuoteen 2000 saakka.
Vuonna 1991 Expressin keulan ilmettä muokattiin vastaamaan edellisvuonna esiteltyä Clio-mallia. Myös osa moottoreista tuli nyt Clion valikoimista.
Toinen kasvojenkohotus tuli vuonna 1994, ja jälleen suurimmat uudistukset kohdistuivat keulaan, johon tuli uudet ajovalot ja korinvärinen etusäleikkö. Lisävarusteena saataville tuli kuljettajan turvatyyny, ja myös mukavuusvarustelua parannettiin.
A. Le Coq (olut)

A. Le Coq on virolaisen A. Le Coq -panimon tunnetuin olutmerkki. Sitä valmistetaan A. Le Coqin tehtailla Tartossa sekä osaa oluista myös Olvin tehtailla Iisalmessa.
Suurin osa merkin oluista on lager-pohjahiivaoluita. Osaa sarjan oluista myydään myös Suomessa, mutta useita vain Virossa.
A. Le Coq -tuotenimellä on myyty oluita aiemminkin. Tuotanto tällä nimellä oli kuitenkin hiipunut, kunnes vuonna 1999 Olvi Oyj osti A. Le Coqin ja uudisti täysin sen panimon Tartossa. Sen jälkeen yhtiö aloitti oluiden tekemisen A. Le Coq -tuotemerkillä.
Valkoporonjäkälä

Valkoporonjäkälä ("Cladonia arbuscula") on torvijäkälien sukuun kuuluva jäkälä, joka on Suomen toiseksi yleisin poronjäkälälaji. Lisäksi se on merkittävä poron ravintojäkälä harmaaporonjäkälän ohella.
Jäkälä muodostaa laajoja 5–10 senttimetriä korkeita tiheähaaraisia mattoja. Väriltään se on kellertävän vaaleanharmaa. Latvahaarat ovat samaan suuntaan kääntyneitä. Kärkiosat ovat tummettuvia. Kasvaa kuivissa kangasmetsissä, kalliolla, kivillä ja lahopuilla. Se on jäkäläkankaiden valtalajeja. Hyvin yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa, pohjoisessa niukempi.
Saattaa sekoittua mietoporonjäkälään ("Cladonia mitis"), jonka kanssa se mahdollisesti risteytyy, mutta välimuotoja on ainakin havaittu. Lajit erottaa yleensä siitä, että valkoporonjäkälällä on rotevampi pääranka sekä haarainen ja taipunut latvus.
Valkoporonjäkälän jäkäläaineena eli sekundaarisena aineenvaihduntatuotteena esiintyy hyvin harvoin puuttuvaa usniinihappoa (C18H16O7) ja harvoin puuttuvaa fumaariprotoketraarihappoa (C22H16O12).
Haaratorvijäkälä

Haaratorvijäkälä ("Cladonia furcata") on torvijäkälien sukuun kuuluva jäkälä.
Haaratorvijäkälän kasvullinen sekovarsi on pienisuomuinen. Podeetiot ovat pitkiä ja hoikkia, enintään 13 senttimetriä korkeita. Niiden pinta on sileän ja hieman epätasaisen kuoren peittämä. Yksittäisiä suomuja on melko usein ja runsaasti. Kasvaa tuoreissa metsissä, tienvarsilla, niityillä ja varjoisella kalliolla. Yleinen Etelä- ja Pohjois-Suomessa. Haaratorvijäkälä muistuttaa rosotorvijäkälää ("Cladonia scabriuscula").
Haaratorvijäkälän leväosakkaana toimii viherlevä ("Asterochloris").
Haaratorvijäkälän jäkäläaineena eli sekundaarisena aineenvaihduntatuotteena esiintyy fumaariprotoketraarihappoa (C22H16O12) ja harvoin atranoriinia (C19H18O8)
Harmaatorvijäkälä

Harmaatorvijäkälä ("Cladonia deformis") on torvijäkälien sukuun kuuluva jäkälä.
Harmaatorvijäkälän kasvullinen sekovarsi on pienisuomuinen. Suomut ovat kellertävän vihreitä. Pikarinmalliset podeetiot ovat enintään 8,5 senttimetriä korkeita. Pikarit ovat 2–10 millimetriä leveitä. Kasvaa kallioiden ja metsien humuksella. Yleinen koko Suomessa, runsaimmillaan Etelä-Suomessa.
Harmaatorvijäkälän jäkäläaineena eli sekundaarisinä aineenvaihduntatuotteina esiintyy usniinihappoa (C18H16O7), rodokladonihappoa (C15H10O8) ja zeoriinia (C30H52O2). Joskus voi esiintyä myös bellidifloriinia.
Vuorimyrkkysammakko

Vuorimyrkkysammakko eli kaulakorusammakko ("Mannophryne trinitatis") on Aromobatidae-heimoon kuuluva sammakkolaji.
Ulkonäkö ja koko.
Vuorimyrkkysammakon selkä ja pää ovat vaaleanruskeat ja kyljet mustat valkoisilla pilkuilla. Sammakolla on terävä kuono ja suuret silmät. Koiraat ovat 17–20 millimetriä pitkiä ja naaraat 18–22 millimetriä. Naaraalla on kirkkaankeltainen kurkku, kun taas koiraan kurkku on harmaa.
Levinneisyys.
Vuorimyrkkysammakkoa tavataan vain Trinidadin saarella vuoristoseuduilta merenpinnan tasolle. Parian niemimaalla Venezuelassa elävää populaatiota pidetään nykyään lajina "Mannophryne venezuelensis".
Elinympäristö ja elintavat.
Aikuiset vuorimyrkkysammakot elävät koskemattomien vuoristometsien ja kosteiden metsien kirkkaissa virroissa. Ennen parittelua koiras kurnuttaa ja muuttaa soidinmenoissa väriään ruskeasta mustaan. Naaras munii 2–15 munaa kostealle paikalle kallionhalkeamaan tai lehtien sekaan, muttei veteen. Koiras jää munien luokse 21 päiväksi kunnes ne kuoriutuvat, jolloin nuijapäät tarttuvat kiinni koiraan selkään. Nuijapäitä kantava koiras pysyy päivät maalla, mutta viettää yöt lammikossa. Koiras valitsee tarkkaan lammikon, jossa ei ole sitä saalistavia kaloja ja katkarapuja. Noin viikon kuluttua poikaset irrottautuvat ja uivat vapaina aikuisiksi.
Eicher Motors

Eicher Motors Ltd. on intialainen autoteollisuuskonserni, joka on osa laajempaa Eicher Group -yritysryhmää. Eicher Motorsin osake noteerataan sekä Bombayn (BSE) että Intian kansallisessa pörssissä (NSE); osake on myös osatekijänä NSE:n CNX Nifty-osakeindeksissä.
Eicher Motorsin liiketoiminta-alat.
Eicher Motors -konsernilla on kolme liiketoimintasektoria:&lt;br&gt; 
Yhdysvaltain johdon käynnistämän tullisodan seurauksena Eicher Polaris viestitti kesäkuussa 2018 - välttääkseen EU:n Yhdysvalloille asettamia vastatulleja - aikomuksestaan siirtää esimerkiksi Indian-moottoripyörien tuotantoa Yhdysvaltain Iowan osavaltiosta Puolaan. 
Eicher Group.
Eicher Group -yhtymään kuuluu Eicher Motorsin ohella Eicher Goodearth Pvt Limited. Sen liiketoimintaa ovat korkealuokkaiset lifestyle-myymälät (Goodearth Stores), kartat (Eicher Maps) ja matkaoppaiden julkaisutoiminta (Eicher Goodearth Publications).
Historiallisesti Eicher-yhtymä oli mukana useammalla liiketoiminta-alueella, mutta keskittyi toimitusjohtaja Siddhartha Lalin johdolla kahteen teollisuudenalaan aiemman viidentoista sijaan. Esimerkiksi Eicher-traktoreita valmistaa nykyään TAFE.
This Time (William Mangion kappale)

This Time on William Mangionin esittämä kappale, joka edusti Maltaa vuoden 1993 Eurovision laulukilpailussa Irlannin Millstreetissä.
Kappale sijoittui Euroviisuissa 25 maan joukosta sijalle 8. 69 pisteellä.
Vrede (kappale)

Vrede on Ruth Jacottin esittämä kappale, joka edusti Alankomaita vuoden 1993 Eurovision laulukilpailussa Irlannin Millstreetissä.
Kappale sijoittui Euroviisuissa 25 maan joukosta sijalle 6. 92 pisteellä.
Mama Corsica

Mama Corsica on Patrick Fiorin esittämä kappale, joka edusti Ranskaa vuoden 1993 Eurovision laulukilpailussa Irlannin Millstreetissä.
Kappale sijoittui Euroviisuissa neljänneksi 121 pisteellä.
Moi, tout simplement

Moi, tout simplement on Annie Cottonin esittämä kappale, joka edusti Sveitsiä vuoden 1993 Eurovision laulukilpailussa Irlannin Millstreetissä.
Kappale sijoittui Euroviisuissa kolmanneksi 148 pisteellä.
Imettäjälehmä

Imettäjälehmä on yksi vasikan vierihoitotavoista. Imettäjälehmien käyttö on yleisempää luomutuotannossa, mutta niitä voidaan käyttää myös tavanomaisessa maidontuotannossa. Imettäjälehmiltä vaaditaan erityisen hyvää luonnetta koska niiden pitää antaa useammankin vieraan vasikan imeä utareitaan. Tämän lisäksi imettäjälehmän tulisi olla runsasmaitoinen, jotta se pystyisi täyttämään mahdollisemman monen vasikan maidon tarpeen. Yhdellä imettäjälehmällä voi olla 1–5 vasikkaa imetettävänä. Vasikoiden määrään vaikuttaa lehmän luonne, maidontuottokyky ja sekä karsinan koko. Karsinan on oltava vähintään 13–15m²/lehmä.
Santamäen kartano

Santamäen kartano on Lopen Launosten kylässä sijaitseva kartano. Kartano muodostettiin vähitellen 1800-luvun kuluessa, kantatilana oli kolmannes Seppälän eli Sandnäsin ja Hallahuhdan säteriratsutilaa. Kartanon yhteydessä on ollut myös teollista toimintaa.
Vuonna 1889 Hjalmar G. Paloheimo (Brander) meni naimisiin Santamäen kartanon tyttären Elin Hernbergin kanssa ja hän osti samalla kartanon siihen aikaan omistaneelta Hernbergin perikunnalta. Vuonna 1890 Paloheimo perusti kartanon yhteyteen yksiraamisen sahalaitoksen ja 1890-luvun puolivälissä vielä pienen tiilitehtaan aluksi kartanon omia tarpeita varten. 1900-luvun alussa Paloheimon teollisen toiminnan painopiste siirtyi Riihimäelle jossa hän oli muun muassa osakkaana Riihimäen lasitehtaassa. Paloheimo avioitui leskeksi jäätyään Kormun kartanon tyttären Ida Anderssonin kanssa ja samalla myös tämä kartano siirtyi hänen haltuunsa. Tässä vaiheessa kartanon koko oli noin 6 000 hehtaaria.
Vuonna 1907 valmistui kapearaiteinen Riihimäen–Lopen rautatie, joka kulki Santamäen kartanon kautta Lopen Kesijärveltä Riihimäen rautatieasemalle. Rata oli aluksi hevosvetoinen rillirata mutta vuonna 1911 alkoi höyryveturien käyttö radalla.
Santamäen kartanoalueella sijaitsee kolme eri-ikäistä päärakennusta. Rakennuksia ympäröi puisto ja alue on rajattu kiviaidalla. Vanhin päärakennus on mahdollisesti peräisin 1700-luvulta ja sitä laajennettiin useassa vaiheessa 1800-luvulla. Vuonna 1894 valmistuneen toisen päärakennuksen suunnitteli arkkitehti H. R. Helin. Uusin rapattu tiilinen päärakennus valmistui 1920, suunnittelija oli arkkitehti Yrjö Sadeniemi. Tämän rakennuksen nykyinen ulkoasu on peräisin vuodelta 1933. Talousrakennuksiin kuuluu muun muassa 1870-luvulta peräisn olevat hirsiset viljamakasiini ja talli sekä 1890-luvulta peräisin oleva vesitornirakennus. Kartanon työväen asuinrakennukset ovat peräisin 1890- ja 1910-luvulta.
Vieno Levänen

Vieno Levänen-Sandelin (, 1. syyskuuta 1911 Hancock – 30. toukokuuta 1998) oli neuvostoliittolainen kaunokirjallisuuden ja laulujen suomentaja.
Vieno Levänen syntyi amerikansuomalaiseen työläisperheeseen, joka palasi Suomeen vuonna 1920. Levänen kävi koulunsa Kotkassa ja opiskeli vuosina 1929–1932 Helsingin yliopistossa harrastaen myös kieliä ja musiikkia. Perhe muutti Petroskoihin vuonna 1932, ja samana vuonna Levänen meni naimisiin näyttelijä Alarik Sandelinin kanssa.
Levänen työskenteli säestäjänä Petroskoin radiossa, opetti suomea ja käänsi aluksi saksasta ja myöhemmin myös venäjästä. Hänen miehensä kuoli vuonna 1937 ja isä ammuttiin vuonna 1938. Levänen, hänen äitinsä ja kaksi lastaan karkotettiin Petroskoista Puudosin piiriin ja edelleen Tšeboksaryyn. Sodan aikana perhe oli evakossa Permin alueella.
Palattuaan Petroskoihin vuonna 1946 Levänen työskenteli radion toimittajana ja kaunokirjallisuuden kääntäjänä. Vuonna 1950 hän siirtyi suomenkielisen kaunokirjallisuuden toimittajaksi kirjakustantamoon. Levänen on suomentanut paljon venäläistä ja neuvostokirjallisuutta sekä sanoittanut lauluja. Hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1955.
Marco Wörgötter

Marco Wörgötter (s. 16. lokakuuta 2002) on itävaltalainen mäkihyppääjä. Seuratasolla hän edustaa Kitzbüheler SC:tä.
Wörgötter voitti nuorten talviolympialaisissa 2020 Lausannessa sekä normaalimäen että sekajoukkuemäen kultaa. Maailmancupissa hän debytoi helmikuussa 2020 Sapporossa sijoittuen heti ensimmäisessä kilpailussaan pisteille ollen 22:s. Continental Cupissa hän on ollut parhaimmillaan 13:s.
Helinä Rautavaaran museo

Helinä Rautavaaran museo on etnografinen museo Espoossa. Se on toiminut kauppakeskus Entressen tiloissa syksystä 2019. Helinä Rautavaaran nimelle omistettu museo esittelee maailmankulttuureita järjestämällä vaihtuvia näyttelyitä sekä erilaisia tapahtumia, työpajoja ja seminaareja. 
Historia.
Museo avattiin Tapiolassa, Weegee-talon kolmannessa kerroksessa kesäkuussa 1998. Vuonna 2006 se siirtyi Weegeen toiseen kerrokseen. Vuonna 2017 kokoelmat siirtyivät Näyttelykeskus Weegeen yhteydessä sijainneeseen väliaikaiseen tilaan Ahertajankuja 4:ssä, jossa kokoelmanäyttely Leiri kertoi yhteisöjen voimasta ja kyvystä selviytyä muuttuvassa maailmassa esittelemällä sekä Helinä Rautavaaran kokoelmaa että museolle lahjoitettua esineistöä. Näyttelyn seitsemän ”telttaa” kätkivät sisälleen yhteisöilleen merkityksellisiä esineitä. Länsiafrikkalaiset tanssipuvut, capoeiera-soittimet ja bengaliyhteisön Durga-alttari ovat elävää kulttuuriperintöä ja yhdyssiteitä eri puolilla maailmaa asuvien ihmisten välillä. 
Keskustelu ja kritiikki.
Syyskuusta 2007 asti Espoon kaupungin koulutoimi on vaatinut koululaisten vanhemmilta luvan siihen, että lapset voivat kouluaikana osallistua kulttuuri- ja liikuntapolku KULPS:n puitteissa järjestettävälle vierailulle Helinä Rautavaaran museoon. Päätöksen perusteena oli huoli lasten altistumisesta vieraille uskonnollisille tavoille. Museon kanta on, että sen tiloissa harjoitetaan ainoastaan sivistystointa – ei siis minkäänlaisia uskonnollisia menoja. Päätös liittyy pitkäaikaiseen keskusteluun Helinä Rautavaaran elämäntyöstä sekä vieraita kulttuureja koskevan tiedon roolista perusopetuksessa.
Tanssiteos.
Elokuussa 2010 sai Louhisalissa ensi-iltansa espoolaisen tanssiteatterin Glims &amp; Glomsin esitys "Helinä", joka kertoo itseoppineesta antropologista ja uskontotieteilijästä. "Helinän" koreografian on tehnyt Simo Heiskanen, joka myös esittää vanhaa Helinää, teoksen kertojaa.
Tyyne Perttu

Tyyne Perttu (, 27. syyskuuta 1918 Lappeenranta – 12. huhtikuuta 1975) oli neuvostoliittolainen kaunokirjallisuuden suomentaja.
Perttu syntyi maalarin perheeseen, joka muutti Neuvostoliittoon Tyynen ollessa kolmetoistavuotias. Keskikoulun jälkeen hän meni opiskelemaan Leningradin farmakologiseen instituuttiin, mutta joutui jättämään sen kesken. Vuonna 1940 Perttu siirtyi Petroskoihin, jossa hän työskenteli aluksi kirjakustantamon toimittajana ja sittemmin "Totuus"-lehden kääntäjänä.
Perttu on suomentanut paljon neuvostoliittolaista kaunokirjallisuutta. Työskennellessään "Neuvosto-Karjala" -lehdessä hän toimi myös Petroskoin kaupunkineuvoston edustajana. Perttu palkittiin lehdessä julkaistusta artikkelisarjasta vuonna 1969 ja seuraavana vuonna hän sai Karjalan ansioituneen kulttuurityöntekijän arvonimen. Perttu hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1956 ja hän kuului myös Neuvostoliiton journalistiliittoon.
Curium(III)oksalaatti

Curium(III)oksalaatti tai curiumoksalaatti Cm2(C2O4)3 on radioaktiivisen alkuaine curiumin oksalaatti. Se esiintyy tavallisesti kidevedellisenä dekahydraattina Cm2(C2O4)3·10H2O.
Curium(III)oksalaattia voidaan valmistaa saostamalla Cm3+-ioneja sisältävä liuos oksaalihapolla:
formula_1
Dekahydraatti muuttuu vähitellen tyhjiössä kidevedettömäksi 280 °C lämpötilassa. Jos sitä lämmitetään edelleen 360 °C lämpötilaan, muodostuu curiumkarbonaattia:
formula_2
formula_3
Hydratoitunut oksalaatti liukenee alkalimetallien karbonaattiliuoksiin. Suuren radioaktiivisuuden vuoksi vasta muodostunut curiumoksalaatti muuttuu radiolyysillä karbonaatiksi muutaman tunnin kuluessa.
Curiumoksalaattia käytetään valmistettaessa curium(IV)oksidia CmO2 curium(III)hydroksidista Cm(OH)3.
Curiumoksalaatin ominaisuuksia on tutkittu käytetyn ydinpolttoaineen käsittelyä varten. Curiumionit, joihin on sekoittunut epäpuhtautena plutoniumia ja amerikiumia pitkän varastointiajan kuluessa, voidaan erotella liuoksista hyvällä saannolla (jopa 99,4 %) oksalaatin saostamisen avulla.
Carl Samuel Nottbeck

Carl Samuel Nottbeck (13. syyskuuta 1779 Tallinna – 1. elokuuta 1847 Pietari) oli baltiansaksalainen liikemies. Hän oli Suomen tuottoisimman tehtaan Finlayson &amp; Co:n omistajajohtaja ja Suomen Nottbeck-suvun kantaisä.
Perhe.
Carl Samuel Nottbeck oli viidennen polven tallinnalainen. 1800-luvun alussa hän muutti Pietariin. Hän solmi avioliiton Charlotta Dorotea von zur Mühlenin kanssa, joka oli myös baltiansaksalainen, tallinnalaisen raatimiehen tytär. He asuivat Pietarin Vasilinsaaressa ja saivat yksitoista lasta. Heidän kotinsa oli uskonnollinen, ja siellä järjestettiin gossnerilaisten hartaushetkiä. Nottbeckien kotikielenä Pietarissa oli saksa, mutta kodin ulkopuolella puhuttiin ranskaa ja venäjää. Nottbeck johti Pietarissa perustamaansa kauppahuonetta, jolla oli oikeus harjoittaa ulkomaankauppaa.
Finlayson.
Vuonna 1836 Nottbeck osti Finlaysonin puuvillatehtaan yhdessä Georg Adolf Rauchin kanssa. Lisäksi heillä oli äänetön yhtiökumppani englantilainen William Wheeler. Finlaysonin ostoa oli järjestelemässä baltiansaksalainen Ferdinand Uhde, josta tuli Finlaysonin isännöitsijä. Heitä kaikkia, kuten yrityksensä myynyttä James Finlaysonia, yhdistivät uskonnolliset verkostot. Nottbeck vastasi yhtiön tuotteiden myynnistä ja markkinoista Venäjällä ja toimi koko yhtiön johtajana. Hänen aikanaan alkoi yhtiön voimakas kehittäminen. Tuotantotiloja rakennettiin ja tuotantoa kasvatettiin Tampereella, vaikka Nottbeck ei tiettävästi koskaan käynyt siellä. Sen sijaan hän lähetti toiseksi vanhimman poikansa Wilhelmin jo vuonna 1836 Tampereelle Ferdinand Uhden mukana perehtyäkseen tehtaan toimintaan ja johtamiseen. Vanhin poika Carl työskenteli Finlaysonin Pietarin konttorissa. Muut lapset eivät työskennelleet yhtiössä.
Eero Kuitunen

Eero Kuitunen (s. 15. lokakuuta 1997 Vantaa) on suomalainen pesäpalloilija. Kuitunen edustaa Superpesiksessä pelaavaa Imatran Pallo-Veikkoja. Kuitunen pelaa ulkopelissä etukentällä. Hänen kasvattajaseuransa on Keravan Pesis-Juniorit. Kaudella 2018 alkaneella urallaan Superpesiksessä Kuitunen on pelannut 32 runkosarjaottelua, joissa on lyönyt yhden kunnarin ja viisi tavallista juoksua, tuonut 19 juoksua ja kerännyt 66 kärkilyöntiä. Kolmessa pelaamassaan pudotuspelissä Kuitunen on kerännyt yhden kärkilyönnin. Ennen debyyttiä Superpesiksessä Kuitunen pelasi Ykköspesistä Haminan Palloilijoissa Kuitunen valittiin B-nuorten Itä-Länsi-otteluun vuosina 2014 ja 2015.
Multamäen rautatieasema

Multamäen rautatieasema () on lakkautettu rautatieliikennepaikka Savon radalla Kouvolan Kuusankoskella, Multamäellä. Se perustettiin seisakevaihteena 4. marraskuuta 1910. Vuonna 1946 se miehitettiin ja muutettiin kohtauspaikaksi, koska Kouvolan ja Mikkelin välisellä rataosuudella oli pitkiä osuuksia ilman kohtauspaikkaa. Paikalle rakennettiin vaatimaton asemarakennus, jonka suunnitteli Jarl Ungern. Miehitys lopetettiin vuonna 1963 ja rata Voikkaalle rakennettiin alkamaan Multamäeltä 1970. Henkilöliikenne lakkautettiin 1. kesäkuuta 1980 ja rata Voikkaalle purettiin 1981. Junakohtaukset Multamäellä lopetettiin ja ratapiha purettiin vuonna 2000. Liikennepaikka lakkautettiin 9. lokakuuta 2001.
Luettelo Helsingin korkeimmista rakennuksista

Luettelo Helsingin korkeimmista rakennuksista 1.2.2020.
Rakennusten tiedot kopioitu pääasiassa Luettelo Suomen Korkeimmista rakennuksista -sivulta.
Alexander Gripenberg

Alexander Gripenberg (28. toukokuuta 1879 Pultava Venäjä – 9. helmikuuta 1935 Sedjenane, Tunisia) oli suomalainen Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut kenraalimajuri.
Alexander Gripenbergin vanhemmat olivat jalkaväenkenraali Oskar Ferdinand Gripenberg ja Katarina (Hedvig Ida Angelique) Lundh. Gripenberg valmistui keisarin paašikoulusta, tuli kamaripaashiksi keisarinna Aleksandra Fjodorovnan luo, ylennettiin aliluutnantiksi ja määrättiin palvelukseen Henkivartioväen ratsastavaan tykistöprikaatiin 1898. Luutnantiksi hänet ylennettiin 1902 ja komennettiin alikapteenina 9. Itä-Siperian tarkk’ampujatykistöprikaatiin, jossa hän osallistui Venäjän–Japanin sotaan 1904–1905. Hän haavoittui sodassa niin, että hänen toinen jalkansa amputoitiin. Gripenberg tuli vuoden 1905 alussa tykistön ylitarkastaja suuriruhtinas Sergei Mihailovitš Romanovin adjutantiksi ja siirrettiin luutnanttina Henkivartioväen ratsastavan tykistöprikaatin upseeriluetteloihin. Alikapteeniksi hänet ylennettiin 1906 ja kapteeniksi 1911. Gripenberg määrättiin Henkivartioväen ratsastavaan tykistöprikaatiin 1912 ja ylennettiin everstiksi. Hän erosi sotapalveluksesta 1914, mutta palasi ensimmäisen maailmansodan aikana palvelukseen 1915 suuriruhtinas Sergei Mihailovitšin adjutantiksi. Hän oli maailmansodan aikana myös kevyen mörssäritykistödivisioonan komentaja vuoteen 1917, jolloin hän erosi sotapalveluksesta kenraalimajurina. Hän siirtyi sitten Ranskaan ja toimi Ranskan valtion tierakentamisen johtajana Tunisiassa aina kuolemaansa saakka. Viimeiset 9 vuotta Gripenberg asui osaksi Ranskassa ja osaksi Tunisissa.
Eugen Gripenberg

Eugen Gripenberg (s. 7. syyskuuta 1859 Simbirskin kuvernementti Venäjä – ?) oli suomalainen Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut kenraalimajuri.
Eugen Gripenbergin vanhemmat olivat eversti, valtioneuvos Carl August Edvard Gripenberg ja Eudoxia Lunina ja puolisot 1886–1890 Elisabet Henriette Maria Natalia Sofia Baumgarten ja vuodesta 1895 Helena Paulovna Šumeikova. Gripenberg valmistui keisarin paašikoulusta, ylennettiin aliluutnantiksi ja määrättiin Henkivartioväen 3. krenatööritykistöprikaatiin 1880. Vänrikkinä hänet siirrettiin Henkivartioväen 2. tykistöprikaatiin seuraavana vuonna, ylennettiin aliluutnantiksi 1884 ja luutnantiksi 1885. Hänet komennettiin 2. reservitykistöprikaatin 5. henkivartioväen patteriin 1891, ylennettiin alikapteeniksi 1893 ja kapteeniksi 1895. Samana vuonna hän myös tuli Henkivartioväen 3. tykistöprikaatin palvelukseen, mutta siirrettiin 1897 Henkivartioväen 2. tykistöprikaatiin. Hänet nimitettiin 1900 Henkivartioväen 3. tykistöprikaatin 2. patterin päälliköksi ja ylennettiin samana vuonna everstiksi. Gripenberg osallistui Venäjän–Japanin sotaan 1904–1905. Vuonna 1907 hänet määrättiin Henkivartioväen 2. tykistöprikaatin komentajaksi ja ylennettiin kenraalimajuriksi. Hän erosi sotapalveluksesta 1910, mutta palasi ensimmäisen maailmansodan aikana palvelukseen, toimien 2. tykistöprikaatin esikuntapäällikkönä 1914–1915.
Johan Fredrik Sebastian Gripenberg

Johan Fredrik Sebastian Gripenberg (1. helmikuuta 1801 Köyliö – 4. kesäkuuta 1865 Helsinki) oli suomalainen Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut kenraalimajuri.
Gripenbergin vanhemmat olivat majuri, tilanomistaja Nils Leonard Gripenberg ja Christina Gustava Rosbeck ja puoliso vuodesta 1826 Sofia Margareta Ascholin. Kenraaliluutnantti Johan Axel Gripenberg oli heidän poikansa. Johan Fredrik Sebastian Gripenberg tuli kersantiksi 1. Suomen jääkärirykmentin Turun pataljoonan Turun komppaniaan 1815, ylennettiin seuraavana vuonna porte-épée-vänrikiksi ja 1819 aliluutnantiksi rykmentin Hämeenlinnan pataljoonan Helsingin komppaniaan. Sieltä hänet kuitenkin siirrettiin pian 2. Suomen jalkaväkirykmentin Hämeenlinnan pataljoonan Janakkalan komppaniaan, vuonna 1820 1. Suomen jalkaväkirykmentin Vaasan pataljoonan Kokkolan komppaniaan ja 1821 edelleen mainitun pataljoonan adjutantiksi. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1823 ja määrättiin 1. Suomen tarkk’ampujaprikaatin 2. Vaasan tarkk’ampujapataljoonan esikunnan adjutantiksi 1827. Vuonna 1830 hän siirtyi Henkivartioväen Suomen tarkk’ampujapataljoonan 3. komppaniaan. 
Gripenberg oli pataljoonansa mukana kukistamassa Marraskuun kansannousua Puolassa 1831–1832. Alikapteeniksi hänet ylennettiin 1832, kapteeniksi 1833 ja majuriksi 1834, jolloin hänet siirrettiin Savonlinnan suomenmaalaiseen jalkaväkirykmenttiin. Seuraavana vuonna hän siirtyi 2. suomenmaalaiseen linjapataljoonaan ja 6. suomenmaalaiseen linjapataljoonaan vuonna 1838. Hänestä tuli 3. suomenmaalaisen linjapataljoonan komentaja vuonna 1841, everstiluutnantiksi hänet ylennettiin 1845 ja everstiksi 1852. Vuonna 1855 hän siirtyi komentajaksi 5. suomenmaalaiseen linjapataljoonaan, joka osallistui Krimin sodan aikana 1855 Helsingin puolustamiseen. Gripenberg määrättiin 2. suomenmaalaisen linjapataljoonan komentajaksi 1857. Tästä tehtävästä ja samalla sotapalveluksesta hän erosi kenraalimajurina elokuussa 1862.
Gripenberg edusti aatelissäädyssä Knorring-sukua valtiopäivillä 1863–1864.
Kerttu Juntunen

Kerttu Kyhälä-Juntunen (, 12. maaliskuuta 1924 Kiiskilampi, Oulun lääni – 14. heinäkuuta 1994) oli neuvostoliittolainen kirjallisuuden suomentaja.
Kerttu Juntunen syntyi kansanedustaja Kalle Kyhälän maanviljelijäperheeseen. Lapuan liike kyyditti hänen isänsä Neuvostoliittoon vuonna 1930. Kerttu ja hänen äitinsä muuttivat vuonna 1931 Alavoiseen, jonne isä perusti sovhoosin. Vuonna 1934 perhe muutti Petroskoihin. Isä pidätettiin vuonna 1938 ja Kerttu karkotettiin äiteineen Äänisjärven Hirvisaarelle, josta he siirtyivät Soutjärven piiriin. Kerttu kävi metsätöissä ja pääsi seuraavana vuonna palaamaan Petroskoihin, jossa hän työskenteli lähettinä ja kirjastonhoitajana.
Jatkosodan aikana Juntunen oli evakkona Kemerovon alueella. Palattuaan Petroskoihin vuonna 1945 hän työskenteli kirjastossa, kirjankuvittajana ja osallistui taidenäyttelyihin. Vuonna 1955 Juntunen pääsi opiskelemaan Petroskoin yliopiston suomen kielen ja kirjallisuuden laitokselle. Valmistuttuaan hän työskenteli kirjallisuustoimittajana ja kääntäjänä. Juntunen on suomentanut neuvostoliittolaista kaunokirjallisuutta sekä kirjallisuus- ja yhteiskuntatieteellisiä teoksia. 
Juntunen hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1986. Hänelle on myönnetty Karjalan ansioituneen kulttuurityöntekijän arvonimi. Juntusen muistelmat ilmestyivät vuonna 1991 "Carelia"-aikakauslehdessä.
Kashiba

Kashiba () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Naran prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin luoteisosassa Naran altaan länsireunalla. Lännessä sen alue nousee Nijōvuoren rinteille ja rajautuu Osakan prefektuuriin. Kashibassa on 79 272 asukasta (joulukuussa 2019) ja sen pinta-ala on 24,26 neliökilometriä.
Kashiba on alun perin maaseutumaista aluetta, jonne syntyi ennen toista maailmansotaa aluksi maanviljelijöiden sivutyönä tehtävää sukkien ja hiekkapaperin valmistusta. Kashiban maaseutukaupunki muodostettiin neljän kyläkunnan kuntaliitoksella vuonna 1956. Myöhemmin se on kasvanut voimakkaasti Osakan lähiönä. Kaupunkioikeudet Kashiballe myönnettiin vuonna 1991. Sinne on sijoittunut myös metalli- ja muoviteollisuutta. Tärkeä elinkeino on puutarhaviljely, joka tuottaa esimerkiksi vihanneksia, kakeja ja mansikoita. 
Kashiban kulttuuriperintöön kuuluvat esimerkiksi Hiranotsuka-Anayaman "kofun"-hautakumpu, keisari Buretsun hautamausoleumi ja muut historialliset jäänteet. Eräs luonnonnähtävyys on Donzurubōn eroosion kuluttama tuffikivimuodostelma. Osa kaupungin alueesta kuuluu Kongō-Ikoma-Kisenin puolikansallispuistoon. Kashibaa palvelevat JR Nishi-Nihonin Wakayama-linja sekä Kintetsu-rautateiden Osaka-linja ja Minami-Ōsaka-linja.
Y Bham Enuol

Y Bham Enuol (s. 1913) oli Vietnamin keskiylängön vähemmistökansojen asemaa ajanut aktivisti ja aseellisen Front Unifié de Lutte des Races Opprimées eli FULRO-järjestön komentaja.
Elämäkerta.
Y Bham Enuol syntyi vuonna 1913 Buon Ale An kylässä nykyisessä Vietnamissa ja tuolloisessa Ranskan Indokiinassa. Hän opiskeli ranskalaisessa lähetyskoulussa ja sittemmin maatalouskoulussa Tuyên Quangissa. Opintojensa jälkeen hänestä tuli virkamies ranskalaisessa siirtomaahallinnossa.
Enuol liittyi nationalistiseen Bajaraka-liikkeeseen, joka oli perustettu ajamaan Vietnamin vähemmistökansoihin kuuluvien bahnarien, rhadéjen, jaraiden ja kohojen etuja. Liike vastusti etenkin Etelä-Vietnamin presidentti Ngô Đình Diệmin ajamaa maaudistusta, joka olisi vienyt vähemmistökansojen maita ja tuonout vietnamilaisia siirtolaisia Vietnamin keskiylängön vähemmistöalueille. Enuol pidätettiin toimintansa takia vuonna 1958 ja hänet vapautettiin vuonna 1964. Vapauduttuaan Enuol jatkoi toimintaansa vähemmistölkansojen puolesta ja Bajaraka-liike muodostui aseelliseksi ryhmittymäksi Front Unifié de Lutte des Races Opprimées eli FULRO.
Vuonna 1964 Ban Mê Thuộtin erikoisjoukkojen leirillä syttyi kapina, jonka aikana Enuol laati vähemmistökansojen maiden palauttamsita vaatineen manifestin. Uuden påidätyksen uhkaama Enuol siirtyi Vietnamin rajan yli Môndôl Kiriin Kambodžan puolelle, jossa hänestä tuli noin 5 000–6 000 sotilasta käsittäneen FULRO:n aseellisten joukkojen komentaja. Monet heistä olivat karanneet Etelä-Vietnamin hallituksen joukoista. FULRO:n edustajana Enuol kävi sittemmin neuvotteluja Etelä-Vietnamin, Kambodžan, sekä myös Pohjois-Vietnamin ja Vietkong kanssa.
Vietnamin keskiylängön vähemmistökansojen kyliä uhkasi vuonna 1968 tet-hyökkäys ja kiihtyvät taistelut. Enuol halusi siirtää joukonsa Vietnamin puolelle kylien turvaamiseksi. Hän neuvotteli asiasta Etelä-Vietnamin hallinnon kanssa ja syntyneen sopimuksen mukaisesti FULRO oli tarkoitus liittää alueellisiin joukkoihin. FULRO:n johdolle luvattiin edustuspaikkoja maan hallintoon. Enuol syrjäytettiin kuitenkin FULRO:n sisäisessä valtakamppailussa ja hän päätyi perheensä mukana maanpakoon Phnom Penhiin, jossa hän oli kotiarestissa vuodesta 1970 lähtien. Kambodžassa vaikutti kommunistiliike Punaiset khmerit, jonka joukot etenivät pääkaupunkiin huhtikuussa 1975. Enuol ja noin 150 hänen seuraajaansa pakenivat Ranskan lähetystöön, jonka evakuoinnit ranskalaiset aloittivat. Enuolin kohtalosta tämän jälkeen ei tiedetä. Viimeinen silminnäkijähavainto häestä oli, kun hän johti joukon kannattajiaan lähetystöltä antautumaan punakhmerien joukoille.
Tauno Haapalainen

Tauno Haapalainen (, 19. syyskuuta 1908 Viipuri – 30. tammikuuta 1976) oli neuvostoliittolainen kaunokirjallisuuden suomentaja.
Haapalainen syntyi työläisperheeseen. Hän kävi kansakoulun ja opiskeli ammattikoulussa. Perhe muutti vuonna 1926 Neuvostoliiton Kontupohjaan. Vuonna 1930 Haapalainen kutsuttiin puna-armeijaan. Asevelvollisuuden jälkeen hän työskenteli Neuvostoliiton Kaukoidässä, oli perustamassa Mys Šmidtan arktista asemaa ja osallistui radistina Tšeljuskin-laivan miehistön pelastamiseen, josta hänet palkittiin työn punaisen lipun kunniamerkillä.
Vuonna 1940 Haapalainen alkoi opiskella viestintätekniikkaa. Opinnot keskeytti toinen maailmansota, jonka aikana Haapalainen korjasi sotilasradioasemia Moskovassa ja siirtyi sitten Uralille. Sodan jälkeen hän työskenteli Virossa ja muutti vuonna 1947 Petroskoihin.
Haapalainen työskenteli vuodesta 1950 lähtien kääntäjänä ja toimittajana Karjalan kirjakustantamossa ja Progress-kustantamon suomenkielisessä toimituksessa. Hän on kääntänyt muun muassa venäläistä, neuvostoliittolaista ja virolaista kaunokirjallisuutta. Haapalainen hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1969.