Ásmundr Sankarinsurman saaga

Ásmundr Sankarinsurman saaga (isl. "Ásmundar saga kappabana") on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. Saaga kertoo ensin Sveanmaan kuningas Buðlista, jolla on kirottu miekka, jonka seppä on ennustanut koituvan kuninkaan kahden lapsenlapsen kohtaloksi. Miekka piilotetaan, mutta Buðlin tyttärelle syntyy kahdesta avioliitosta kummastakin poika, jotka kasvavat erillään. Saagan loppuosassa kerrotaan velipuolten, Ásmundrin ja Hildibrandrin, taistelusta. Ásmundr on löytänyt kirotun miekan ja surmaa sillä Hildibrandrin. Hän ymmärtää vasta liian myöhään heidän olevan sukulaisia. "Ásmundr Sankarinsurman saaga" sisältää myös edda-runoutta: edellä mainittuun taisteluun liittyvän niin kutsutun ”Hildibrandrin kuolinlaulun” sekä Ásmundrin lausuman runon tämän saapuessa taisteluun yllyttävänä osapuolena esiintyneen prinsessa Æsan saliin. "Ásmundr Sankarinsurman saagaa" ei ole suomennettu.
Ajoitus ja tarinaperinteen ikä.
"Ásmundr Sankarinsurman saaga" on kirjoitettu 1200-luvun loppupuolella, ja sen pääkäsikirjoitukset ovat 1300- ja 1400-luvulta (Cod. Holm. 7 4to ; AM 586 to). Sen tarina pohjautuu kuitenkin hyvin vanhalle tarinaperinteelle, jossa kerrotaan isän ja pojan välisestä taistelusta. Tarinalla ja edellä mainitulla runolla, ”Hildibrandrin kuolinlaululla” on yhtymäkohtia 800-luvun alusta peräisin olevaan muinaisyläsaksankieliseen sankarirunoelmaan "Hildebrandslied" (”Hildebrandin laulu”). ”Hildibrandrin kuolinlaulu” tunnettiin myös muualla Skandinaviassa; esimerkiksi tanskalainen oppinut Saxo Grammaticus tunsi runon ja esittää siitä latinankielisen version kertoessaan "Hildegeruksesta" teoksessaan "Gesta Danorum" ( kirja 7, n.v. 1200). Sekä saagan että Saxon teoksen runo ovat todennäköisesti olleet alkujaan peräisin samasta lähteestä. Hildribrandrin tarina on näin ollen tunnettu Skandinaviassa jo 1100-luvun lopulla. Koska saagassa säilynyt runo on lyhyehkö, on epäilty (Halvorsen 1951), että Ásmundrin ja Hildibrandrin tarina on levinnyt Islannissa nimenomaan suullisena saagana, ei runomuodossa. Yksi versio Hildibrandrin tarinasta kerrotaan myös toisessa germaaniselle sankarilauluperinteelle pohjautuvassa saagassa, "Þiðrekr Berniläisen saagassa". 
"Ásmundr Sankarinsurman saaga" suurvalta-ajan Ruotsissa.
Kaukaisesta menneisyydestä kertovat islantilaiset muinaissaagat alkoivat 1600–1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa. Niiden katsottiin olevan lähteitä, jotka voisivat kertoa jotain Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä, josta muuten oli saatavilla hyvin vähän lähteitä. Tämän seurauksena muinaissaagoja käytettiin ilman asianmukaista lähdekritiikkiä myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että osa aikalaistutkijoista suhtautui muinaissaagojen lähdearvoon epäillen jo tuolloin. &lt;br&gt;
&lt;br&gt;"Ásmundr Sankarinsurman saga" kiinnosti oppineita suurvalta-ajan Ruotsissa, sillä saagan tapahtumat lähtivät liikkeelle Sveanmaalta (isl. "Svíþjóð"). Sen lisäksi osa tapahtumista sijoittui Tanskan alueelle ja ”Saksien maahan” (isl. "Saxland ") eli nykyisen Luoteis-Saksan alueelle. "Ásmundr Sankarinsurman saagan" hahmot ja tapahtumapaikat olivat myös osittain samat kuin "Þiðrekr Berniläisen saagassa". Viimeksi mainittua pidettiin svealais-gööttiläisen muinaisuuden henkisenä perustana. Suhde tähän suurvalta-ajan ruotsalaisten merkittävänä pitämään lähteeseen vaikutti siihen, että "Ásmundr Sankarinsurman saagaa" tarkasteltiin varsin kritiikittömästi ja sitä pidettiin luotettavana historiallisena lähteenä Ruotsin muinaisesta menneisyydestä. Koska ruotsalaiset eivät tuolloin enää ymmärtäneet muinaissaagojen kieltä, ilmestyi "Ásmundr Sankarinsurman saaga" ruotsiksi käännettynä Johan F. Peringskiöldin teoksessa "Saugu Asmundar er kalladur er Kappabani. Eller Asmunds Kappabanes Saga" vuonna 1722 (Stockholm: Johan Laurentius Horrn).