Rick Davies

Richard "Rick" Davies ( 22. heinäkuuta 1944 – 6. syyskuuta 2025) oli englantilainen muusikko, laulaja ja lauluntekijä, joka tunnettiin parhaiten progressiivisen rock-yhtyeen Supertrampin perustajajäsenenä, laulajana ja kosketinsoittajana. Davies oli yhtyeen ainoa alkuperäinen jäsen, joka oli edelleen aktiivinen yhtyeessä, ja hän on säveltänyt Roger Hodgsonin lisäksi suurimman osan yhtyeen kappaleista, kuten mm. "Rudy", "Bloody Well Right", "Ain't Nobody But Me", "Another Man's Woman", "Downstream", "From Now On", "Gone Holliwood", "Goodbye Stranger", "Just Another Nervous Wreck", "Cannonball", "Better Days", "Brother Where You Bound" ja "I'm Beggin' You". Hänet tunnettiin myös rytmikkäistä blues-pianosooloistaan, jazz-sävyisistä progressiivisista rock-sävellyksistään ja kyynisistä sanoituksistaan. 
"Indelibly Stamped"-albumilla vuonna 1971, Davies aloitti laulamisen yhtyeessä hänen kirjoittaja / laulajakumppaninsa Roger Hodgsonin kanssa aina Hodgsonin eroamiseen yhtyeestä vuonna 1983, jolloin Daviesista tuli yhtyeen ainoa laulaja. Daviesin ääni oli huomattavasti syvempää kuin Hodgsonin, ja yleensä hän lauloi baritonin äänellä, joka on selvästi vastakohtana Hodgsonin tenorille. Davies laulaa kuitenkin muutamissaan lauluissaan falsetissa, kuten kappaleissaan "Goodbye Stranger" ja "My Kind of Lady". Hän soittaa myös huuliharppua yhtyeessään.
Elämäkerta ja ura.
Lapsuus ja nuoruus.
Richard Davies syntyi Swindonissa, Wiltshiressä vuonna 1944 Betty ja Dick Daviesin perheeseen. Betty oli ammatiltaan kampaaja, joka piti salonkia ja Dick oli kauppalaivastomies, joka kuoli vuonna 1973. Rick meni Sanford Street:n kouluun ja äiti Betty sanoi, että "musiikki oli ainoa asia, jossa hän oli hyvä koulussa." 
Hänen ensimmäiset musikaaliset kokoelmansa tulivat, kun Rick oli 8-vuotias, kun hänen vanhempansa antoivat hänelle toiseen käteensä radiogrammin, joka sisälsi muutamia edellisen asukkaan jättämiä albumeita. Albumien joukossa oli "Drummin' Man"-albumi, jonka oli tehnyt Gene Krupa ja Davies kertoi myöhemmin, että "se osui kuin ukkospistooli". "Minun muistaakseni albumia soitettiin noin 2000 kertaa", Davies muistelee. "Se oli se." Daviesien perheen ystävä teki Rickille ensimmäisen rumpusettinsä keksipaketeista, ja hän liittyi 12-vuotiaana Britannian rautatietyöntekijöiden "Brass and Silver Jubilee Band"-yhtyeen rumpaliksi. Vuoden 2002 haastattelussa Davies kertoi: "Kun olin lapsi, kuulin rummulla soitettavaa marssia kotikaupungissani eräällä kadulla Englannissa, kun rummut kuuluivat paraatista ja se oli minulle fantastinen ääni. Sitten lopulta sain rummut ja menin oppitunneille. Suhtauduin siihen tosissaan. Ajattelin, että voisin tehdä sen, tarkoitan mitä todellinen rumpali, luen musiikkia ja soitan isojen, rock-yhtyeiden, klassisen, latinalaisen yhtyeiden kanssa ja tiedän mitä aioin tehdä. Olisin kysytty ja elämäni oli asetettu. Lopulta aloin tykätä kosketinsoittimista, ja se näytti jostakin syystä niiden soitto tuntui menevän paremmaksi kuin rumpusoittoni. Joten sinun on mentävä siihen, mihin ihmiset reagoivat. "Hänellä ei ole koskaan ollut pianonsoiton oppitunteja, mutta Betty Daviesin mukaan "hän oppi itse suurimman osan siitä, mitä hän tietää musiikista". 
Vuonna 1959 hänen huomionsa oli mennyt rock-musiikkiin, ja lopulta Davies liittyi yhtyeeseen "Vince and the Vigilantes". Vuonna 1962 opiskellessaan Swindon College-taideluokalla hän perusti oman yhtyeensä, nimeltään "Rick's Blues", ja soitti nyt Hohner-sähköpianoa rumpujen sijaan. Yhtyeeseen kuului jonkin aikaa Gilbert O'Sullivan soittamassa rumpuja; myöhemmin hän oli bestman Daviesin häissä. Maaliskuussa 1972 haastattelussa O'Sullivan sanoi: "Rick oli alun perin opettanut minua soittamaan rumpuja ja pianoa, itse asiassa hän opetti minulle kaiken musiikista." Kun Daviesin isä sairastui, Davies erosi "Rick's Blues"-yhtyeestä, lähti yliopistosta ja ryhtyi hitsaajaksi Square D:ssä, teollisen valvonnan tuotteita ja järjestelmiä valmistavassa yrityksessä, jolla oli tehdas Cheney Manor Trading Estatessa Swindonissa. Mahdollisuudet musikaaliseen uraan laitettiin tilapäisesti "jäille".
Vuonna 1966 hänestä tuli "The Lonely Ones"-yhtyeen urkuri (tunnetuin yhdestä Noel Reddingin ensimmäisistä yhtyeistään, vaikka Redding oli poistunut Daviesin liittymisajankohtaan mennessä), joka muutti myöhemmin nimensä "The Joint"-yhtyeeksi ja yhtye nauhoitti useiden saksalaisten elokuvien ääniraidat. Myöhemmin hän tunnusti, että hän valehteli kyvystään päästä yhtyeeseen, myöntäen, että hän ei pystynyt soittamaan urkuja tuolloin. Yhtyeen ollessa Münchenissä Davies tapasi hollantilaisen miljonäärin Stanley August Miesegaesin, joka tarjosi rahoitusta hänelle, jos hän perustaa uuden yhtyeen. 
Supertramp.
Davies päätti perustaa uuden yhtyeen ja palasi kotiin Sveitsistä laittaakseen ilmoituksen Melody Maker-lehteen vuonna 1969. Roger Hodgson ilmoittautui ja kuultiin heidän vastakkaisesta taustastaan; Daviesin työväenluokan kasvatuksesta ja Hodgsonin yksityisestä kouluopetuksesta huolimatta he tekivät pikaraportin ja alkoivat kirjoittaa käytännössä kaikki kappaleensa yhdessä. Yhtyeen nimi oli alun perin "Daddy", mutta yhtye nimettiin "Supertrampiksi" tammikuussa 1970. Supertrampista tuli yksi ensimmäisistä esiintyjistä, joka allekirjoitti nousevan brittiläisen A&amp;M Records-levy-yhtiön ja kesäksi 1970, he olivat levyttäneet heidän ensimmäisen albuminsa "Supertrampin". Hodgson suoritti suurimman osan laulusta ensimmäisessä albumissa, mutta heidän toisen albuminsa "Indelibly Stamped" mennessä Davies oli astunut laulajaksi, ja hän ja Hodgson jakoivat lauluosuudet tasavertaisesti. Viiden vuoden ajan, kun Davies ja Hodgson olivat vaihdelleet jatkuvasti yhtyeen muusikoita, Supertramp perusti pysyvän kokoonpanon, ja yhtye nauhoitti Supertrampin kolmannen studioalbuminsa "Crime of the Centuryn", joka toi heille lopulta kaupallisen sekä kriittisen menestyksen, kun albumi julkaistiin vuonna 1974. Albumi saavutti 4. sijan Britannian albumilistalla. Vaikka heidän singlensä olivat vain kohtalaisen menestyviä, heidän albumit olivat jatkuvasti listan kärjessä. Daviesin suhde Hodgsoniin oli alkanut muuttua, ja he alkoivat kirjoittaa suurimman osan kappaleistaan ​​uudelleen erikseen, vaikka he sopivatkin, että ne kaikissa kappaleissa lukee, että kappaleet ovat tehneet "Davies/Hodgson". Niistä kappaleista, joita olivat mm. "Bloody Well Right" ja "Goodbye Stranger", olivat tehneet vain Davies. 
Yhtye oli muuttanut Yhdysvaltoihin vuonna 1977 mennessä, ja siellä Supertramp julkaisi heidän myydyimmän albuminsa "Breakfast in America". Enemmän hittisinglejä kuin heidän edellisillä albumeillaan yhteensä, albumi saavutti 3. sijan Isossa-Britanniassa ja nousi listan kärkeen Amerikassa. Arvioidaan, että albumia on myyty yli 20 miljoonaa kappaletta julkaisunsa jälkeen 29. maaliskuuta 1979.
Hodgson lopetti Supertrampissa ja erosi vuonna 1983. Daviesin suhde häneen oli heikentynyt, yhtyeen viimeinen kappale hitti ennen lähtöään oli "My Kind of Lady", joka sisälsi vähän Hodgsonin osallistumista kirjoittajana ja laulajana. Laulu oli esitys Daviesin laulualueelle, hänen kanssaan laulaessaan kaikesta kukoistavasta bassosta lävistävään falsettiin luonnolliseen baritoniinsa saakka. Kun Davies oli tiukasti ruorissa kiinni, Supertramp palasi ei-kaupalliseen, progressiiviseen rock-suuntautuneeseen lähestymistapaan "Brother Where You Bound"-albumin kautta ja yhtye sai uuden hittikappaleen "Cannonball". Yhtye jatkoi kiertueensa loppuun ja levytystä vielä viiden vuoden ajan ennen yhtyeen hajottamista jäsenten keskinäisellä sopimuksella, että "Supertramp oli kulkenut kurssinsa".
Vuonna 1997 Davies päätti uudistaa Supertrampia työskennellessään sen kanssa, mikä olisi ollut hänen ensimmäinen sooloalbuminsa. Yhtye palasi viipymättä nauhoittamaan ja suureen kiertueeseen, mikä tuotti vielä kaksi studioalbumia, ennen kuin ne tiet haarautuivat jälleen. Supertramp kokoontui vielä kerran yhteen "70-10 Tour"-maailmankiertueelle. Vuoden 2015 
kiertue julkistettiin jo, mutta kiertue peruttiin Daviesin terveysongelmien vuoksi.
Elokuun lopulla 2018 Rick Davies antoi harvinaisen haastattelun, jossa hän ilmaisi, että hän on suurimmaksi osaksi voittanut terveysongelmansa ja nauttii musiikin soittamisesta uudelleen, mitä hän ei pystynyt tekemään vuonna 2016, kun hän oli lääkärissä. Itse asiassa Davies voidaan nähdä soittamassa muutamia kappaleita harjoituksissa / esiintymisissä baareissa, Supertrampin nykyisten jäsenten ollessa hänen puolellaan (kuten yhtyeessään Ricky and the Rockets).
Yksityiselämä.
Davies oli naimisissa Sue Daviesin kanssa (joka on ollut Supertrampin manageri vuodesta 1984) vuodesta 1977.
Daviesin äiti kuoli vuoden 2008 lopulla hoitokodissa Stratton St Margaret; Davies matkusti New Yorkin Long Islandilta kotoaan joka joulu käydäkseen katsomassa äitiään. Hänen viimeinen matkansa Britanniaan oli tammikuussa 2009 järjestämään äitinsä muistojuhlia. 
Davies omistaa tällä hetkellä Rick Davies Productionsin, joka on Supertrampin äänitysten tekijänoikeuksien haltija.
Daviesilla todettiin myelooma, joka peruutti yhtyeen vuoden 2015 kiertueen.