Laura Nyro

Laura Nyro ['nɪəroʊ] (18. lokakuuta 1947 New York, New York– 8. huhtikuuta 1997 Danbury, Connecticut) oli yhdysvaltalainen laulaja ja laulunkirjoittaja. Hänen tunnetuimpia laulujaan ovat ”And When I Die”, ”Stoney End”, ”Wedding Bell Blues”, ”Stoned Soul Picnic”, ”Sweet Blindness”, ”Save the Country” ja ”Eli's Coming”.
Laura Nyro oli Joni Mitchellin ohella omakohtaisesti tunnustuksellisten ja vapaamuotoisten laulujen uranuurtaja sekä ensimmäisiä merkittäviä naispuolisia laulaja-laulunkirjoittajia pop- ja rockmusiikissa.
Musiikkiura.
Uran alku.
Pianonsoittoa opiskelleen Nyron omat musiikilliset vaikutteet ulottuivat Claude Debussystä John Coltraneen, Billie Holidayhin ja Nina Simoneen, eli klassisesta musiikista jazziin.
Nyro julkaisi debyyttisinglensä Wedding Bell Blues / Stoney End vuonna 1966, esikoisalbumin More Than a New Discovery ilmestyessä seuraavana vuonna. USA:n listoilla Nyron singlet nousivat usein matalille sijoituksille. Vaikka Nyro ei koskaan saavuttanutkaan suursuosiota, hänen kappaleensa menestyivät toisten artistien levytyksinä. The 5th Dimension -lauluyhtyeen käsissä Wedding Bell Blues nousi Yhdysvaltojen listaykköseksi vuonna 1969. Nyron debyyttialbumilta löytyivät myös myöhemmät listahitit Blood, Sweat &amp; Tearsille (And When I Die) sekä Barbra Streisandille (Stoney End). Osan kappaleista Nyro oli kirjoittanut ollessaan teini-ikäinen.
Nyron on sanottu yhdistäneen Bob Dylanin esiin tuomia laulunkirjoittamisen vapauksia Brill Buildingin valtavirtamaiseen poplaulunkirjoittamiseen.
Debyyttialbumi julkaistiin vuonna 1973 uudestaan nimellä The First Songs, muunnetulla biisijärjestyksellä.
Esikoisalbumin jälkeen Laura Nyron uralle sattui epäonnistunut esiintyminen Montereyn popfestivaalilla kesäkuussa 1967, jossa hänet buuattiin pois lavalta. Tämä tarina on sittemmin kyseenalaistettu festivaaleilta jääneiden filmitallenteiden perusteella. Montereyssa Nyrosta kiinnostui levytuottaja David Geffen, joka ryhtyi hänen managerikseen.
1968–1971: Eli and the Thirteenth Confession.
Maaliskuussa 1968 Nyro julkaisi kakkosalbuminsa "Eli and the Thirteenth Confession", samassa kuussa kuin Joni Mitchell julkaisi oman ensimmäisen albuminsa Song to a Seagull. Molemmat albumit olivat täysin heidän kirjoittamiaan ja esittämiään, edelleen pioneerityötä etenkin kun tekijöiden sukupuoli otetaan huomioon. Nyro oli tuottanut ja sovittanut albuminsa monipuoliset sovitukset itse, ja tulisi tekemään näin myös seuraavien albumiensa kohdalla. Häntä oli vaivannut se, että esikoisalbuminsa oli ollut ulkopuolisen tuottajan ohjaama (levyttävien artistien täysi kontrolli äänitteidensä tuotannon suhteen ei ollut vielä 1960-luvulla kovin yleistä). Muutos kuului soul-, gospel-, jazz- ja rock-vaikutteiden vapaassa sekoittamisessa, sekä Nyron omaperäisissä tempon ja tyylin vaihdoksissa. Vivien Goldmanin mukaan albumin vaikutus kuuluu edelleen esimerkiksi Kate Bushin, Cyndi Lauperin, Tori Amosin ja Alicia Keysin musiikissa.
Toisen albumin biiseistä hittejä itselleen saivat The 5th Dimension (Stoned Soul Picnic; Sweet Blindness), sekä Three Dog Night (Eli's Comin').
Vuoden 1969 "New York Tendaberry" on Nyron albumeista tummasävyisin"": intiimi ja riisutumpi (joskin päällekkäinäänityksiä myös käytettiin), sekä myös hyvin dynaaminen, Nyron äänen ollessa paikoin melkein kuiskaava, paikoin melkein huutava. Albumilistalla sen sijoitus oli Nyron uran korkein (#32), The 5th Dimension sai taas itselleen hitin Nyron Save the Country -biisillä.
"Gonna Take a Miracle" -coveralbumin (1971) Nyro teki yhdessä Patti LaBellen ja hänen yhtyeensä kanssa. Nyro palasi siinä tavallaan high school -juurilleen: tuolloin hän oli kokoontunut kadunkulmiin laulamaan näitä "teini-iän rakkauslauluja" muiden nuorien kanssa doo-wop -hengessä.
Paluu musiikkiin 1976–1997.
Nyro jatkoi konserttiesiintymisiään vielä vuosiin 1994-95 asti. Albumi "Walk the Dog and Light the Light" ilmestyi 1993, jatkaen mm. feministisiä teemoja: siltä löytyvä The Descent of Luna Rosé kertoi kuukautiskierrosta. Vuoden 2001 "Angel in the Dark" -albumi oli postuumisti koostettu julkaisu.
Nyro menehtyi vuonna 1997 munasarjasyöpään 49-vuotiaana.
Merkitys.
Laura Nyron vaikutuksen populaarimusiikin kehitykseen ja myös heihin itseensä ovat todenneet monet arvostetut muusikot, kuten Joni Mitchell, Carole King, Tori Amos, Patti Smith, Kate Bush, Suzanne Vega, Diamanda Galas, Rickie Lee Jones, Jackson Browne, Janis Ian, Alice Cooper, Elvis Costello, Cyndi Lauper, Steely Dan, Lush ja Saint Etiennen Sarah Cracknell.
Todd Rundgren on kertonut Nyron musiikkia kuultuaan muuttaneen heti laulunkirjoitustapaansa: "ei enää The Whota matkien, vaan Lauran tyyliin." Rundgren ja Nyro olivat pitkäaikaisia ystäviä, edellisen tuottaessa Nyron Mother's Spiritual -albumin vuonna 1984.
Muista Laura Nyron aikalaisista Elton John on kertonut ihailleensa Nyroa ja sanoneensa, että Nyro oli hänen mielestään aliarvostettu: "Hänen musiikkinsa sielu, intohimo ja hänen rytmisten sekä melodisten vaihdostensa rohkeus olivat kaikki jotain, mitä en ollut ennen aiemmin kuullut".
Rock and Roll Hall of Fame sisällytti Nyron muiden arvostamiensa muusikoiden joukkoon vuonna 2012.
Yksityiselämä.
Nyro oli biseksuaali, mutta pitkään vain hänen läheisimmät ystävänsä tiesivät tästä. 
Feminismistään Nyro puhui avoimesti: "Saatan tuoda tietyn feministisen näkökulman laulunkirjoittamiseeni, koska sellaisena elämä minulle näyttäytyy." Hän oli myös eläinoikeusaktivisti ja kasvissyöjä.