Ranska ensimmäisessä maailmansodassa

Ranska liittyi ensimmäiseen maailmansotaan ympärysvaltojen puolelle 3. elokuuta 1914, kun Saksa julisti sille sodan. Kun Itävalta-Unkari oli julistanut sodan Venäjälle 6. elokuuta, Ranska julisti puolestaan sodan Itävalta-Unkarille 11. elokuuta. Eurooppa oli sodassa.
Ranska kokosi vuoden 1914 loppuun mennessä 3,7 miljoonan miehen asevelvollisarmeijan, ja sen hallitus otti maan talouden kontrolliinsa. Sodan kuluessa Ranskan siirtomaiden asukkaista yli 500 000 liittyi Ranskan armeijaan ja 200 000 osallistui työntekijänä sotaponnisteluihin. Puolustustaistelussa Saksaa vastaan Ranskaa auttoivat Brittiläinen siirtoarmeija sekä Venäjän keisarikunnan ja Yhdysvaltojen armeijat. Neljä vuotta kestänyt kulutussota oli Ranskalle raskas koettelemus, joka kosketti tavalla tai toisella kaikkia ranskalaisia ja jonka seurauksena koko yhteiskunta koki perustavaa laatua olleen muutoksen. 
Tausta.
Saksan-Ranskan sodan ja häpeällisen tappion jälkeen ryhdyttiin Saksan-vastaiselle rajalle rakentamaan puolustuslinnoitusketjua. Tehtävä annettiin kenraali Séré de Rivièresille. Maavoimia ryhdyttiin kehittämään säätämällä vuodesta 1872 alkaen uusia lakeja, joiden tuloksena otettiin vuodesta 1905 alkaen käyttöön kahden vuoden pakollinen asevelvollisuus. Uusi armeijalaki säädettiin maaliskuussa 1875. Sen seurauksena jokaiseen rykmenttiin lisättiin neljäs pataljoona, mikä lisäsi koulutettujen upseerien määrää. Vuonna 1887 Ranskan jalkaväki sai käyttöönsä savuttomalla ruudilla toimineen kiväärin (Lebel modèle 1886). Yleiseen asevelvollisuuteen siirtyminen edellytti sitä, että asevelvollisia kouluttavien upseerien koulutukseen oli panostettava aiempaa enemmän. Toimia perusteltiin Saksan uuden hyökkäyksen mahdollisuudella ja revansismilla. 
Ranskaa alkoi myös huolestuttaa Saksan edelleen kasvava voima. Ranskan väestönkasvu ja talouden kehitys jäivät selvästi jälkeen Saksasta. Sen seurauksena Ranska ja Venäjä solmivat puolustusliiton sarjalla sopimuksia vuosina 1891–1894. Ranska alkoi rahoittaa rautateiden rakentamista Venäjän keisarikunnassa. Vuonna 1902 Ranska ja Italia solmivat sopimuksen, jonka mukaan Italia pysyisi puolueettomana, jos Ranskaa vastaan hyökättäisiin. Suhteet Yhdistyneen kuningaskunnan kanssa paranivat vuonna 1904, kun siirtomaista kilpailleet maat pääsivät yhteisymmärrykseen ilman virallista liittosopimusta. Seuraavana vuonna Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta solmivat sotilassopimuksen ja vuonna 1912 laivastosopimuksen. 
Yleiseen asevelvollisuuteen perustuvan Ranskan armeijan kokoa kasvatettiin vuonna 1913 pidentämällä asevelvollisuusaikaa kahdesta kolmeen vuoteen. Vuonna 1914 Ranska oli suurvalta, jolla oli siirtomaita useilla mantereilla. Ranskan armeijan kokonaisvahvuus oli 4 miljoonaa miestä, ja se pystyi tarvittaessa mobilisoimaan nopeasti 1,7 miljoonan miehen vahvuisen armeijan. Keisarillisen Saksan armeijan kokonaisvahvuus samaan aikaan oli 4,5 miljoonaa miestä. Ranskan asevelvolliset oli jaettu ikänsä perusteella aktiiviarmeijaan (20–23-vuotiaat) ja reserviarmeijaan (24–48-vuotiaat) ja tehtäviensä perusteella viiteen pienempään armeijaan. Tehtäviä olivat joko puolustautuminen Saksan hyökkäystä vastaan tai alueiden valtaaminen Saksan-vastaisella rajalla. Jalkaväki oli tärkein aselaji, tykistön ja ratsuväen tehtävä oli tukea jalkaväkeä.
Ranskan armeijan maavoimien sodankäynnin strategia perustui puolustuslinnoituksiin ja hyökkäykseen. Ranskan pääesikunnan päällikkö Joseph Joffren johdolla oli laadittu Saksaa vastaan suunnattu sotasuunnitelma XVII. Se esiteltiin sotilasjohdolle 7. helmikuuta 1914. 
Länsirintama.
Ranska oli aiemmin julistanut liikekannallepanon tukeakseen liittolaistaan Venäjää, joka oli 29. heinäkuuta julistanut liikekannallepanon sen jälkeen kun Itävalta-Unkari oli esittänyt kruununprinssi Frans Ferdinandin salamurhan seurauksena uhkavaatimuksia Venäjän liittolaiselle Serbialle. Tämän jälkeen Itävalta-Unkarin liittolainen Saksa oli sekaantunut mukaan. Koska Saksa pelkäsi kahden rintaman sotaa, esitti se aluksi Ranskalle uhkavaatimuksen, jonka mukaan Ranskan tulisi julistautua puolueettomaksi Venäjän ja Saksan välisen sodan aikana. Ranska ei kuitenkaan vastannut uhkavaatimukseen. 
Saksa noudatti omaa Schlieffen-suunnitelmaansa, jonka mukaan se keskittäisi voimavaransa ensin Ranskaa vastaan lännessä ja myöhemmin idässä Venäjää vastaan. Saksa hyökkäsi 3. elokuuta Ranskaan pohjoisesta puolueettoman Belgian kautta, minkä seurauksena Britannia liittyi sotaan Ranskan puolelle. Ranskan itärajalla Saksan armeijaa vastaan käyty puolustustaistelujen sarja alkoi 7. elokuuta, kun ylipäällikkö Joseph Joffre pani toimeen suunnitelma XVII:n, ja kesti syyskuun 6. päivään asti. Ranskalle ja avuksi tulleelle Brittiläiselle siirtoarmeijalle taistelujen tulos oli tappio. On arvioitu, että Ranskan armeijasta kaatui 75 000 miestä. Ranskan sotahistorian synkin päivä oli 22. elokuuta 1914, jonka aikana kaatui 27 000 sotilasta. Ranskan joukot joutuivat vetäytymään länsirintamalla ja saksalaiset etenivät lähelle Pariisia, minkä vuoksi Ranskan hallitus siirtyi Bordeauxiin. 
Saksalaiset eivät kuitenkaan onnistuneet valtaamaan Pariisia ranskalaisten ja brittien Marnessa syyskuussa 1914 tapahtuneen vastahyökkäyksen vuoksi. Ensimmäinen Marnen taistelu käytiin 6.–12. syyskuuta. Saksan armeijan joukot olivat levittäytyneet liian laajalle alueelle, ja Ranskan 5. armeija ja Brittiläinen siirtoarmeija onnistuivat iskemään Saksan 1. ja 2. armeijan väliseen aukkoon. Lopputuloksena oli ympärysvaltojen tärkeä torjuntavoitto ja saksalaisten hyökkäyksen pysähtyminen, mutta Ranska menetti kaatuneina yli 80 000 miestä. Ensimmäistä Marnen taistelua seurasivat Aisnen ensimmäinen taistelu, kilpajuoksu Atlantille ja Belgiassa käyty ensimmäinen Ypresin taistelu. 
Saksan piti myös siirtää joukkoja lännestä itärintamalle torjumaan Venäjän hyökkäystä. Länsirintama jäikin pitkäksi aikaa paikalleen, ja asemasota alkoi. Kummankaan osapuolen joukot eivät päässeet etenemään, ja käytiin lukuisia verisiä taisteluita, joista kuuluisimpia ovat Sommen taistelu ja Verdunin taistelu. Vuoteen 1918 mennessä Ranskan armeijan koostumus oli konekiväärien, tankkien ja lentokoneiden vuoksi muuttunut: jalkaväen määrää oli vähennetty suhteessa tykistöön. Keväällä 1918 saksalaiset onnistuivat etenemään jälleen lähelle Pariisia, koska itärintaman sota päättyi Venäjän vallankumoukseen ja Brest Litovskin rauhansopimukseen. Yhdysvallat oli kuitenkin liittynyt sotaan aiemmin keväällä 1917, ja amerikkalaisia alkoi saapua länsirintamalle, minkä vuoksi Saksa ei enää jaksanut sotaa. 11. marraskuuta 1918 Saksa kirjoittikin aselevon Ranskan ja sen liittolaisten kanssa Compiègnessa.
Sodanjohto.
Saksan sodanjulistuksen jälkeen Ranskaan muodostettiin 26. elokuuta René Vivianin johdolla uusi hallitus, joka antoi ylipäällikkö Joffrelle lähes rajattomat valtuudet. Hallitus oletti sodasta tulevan lyhyen, ja sodan ensimmäisinä kuukausina Joffre teki suurimman osan tärkeistä päätöksistä. Kun sota osoittautui oletettua pitkäkestoisemmaksi, Bordeauxiin siirtynyt hallitus ja tauolle jäänyt parlamentti ymmärsivät, että tilanne oli muuttumassa kestämättömäksi. Ranskan kolmannen tasavallan perustuslaeissa määriteltiin valtasuhteet presidentin, sotilasjohdon, hallituksen ja parlamentin välillä, mutta ne oli laadittu rauhan oloissa. Suhteet hallituksen, parlamentin ja sotilasjohdon välillä olivat myrskyisät vuoden 1916 loppuun asti. 
Verdunin taistelun jälkeen joulukuun lopulla vuonna 1916 Joffre erosi, ja hänen tilalleen nimitettiin kenraali Robert Nivelle. Nivellen offensiivin epäonnistuttua keväällä 1917 ylipäälliköksi vaihdettiin kenraali Philippe Pétain. Huhtikuussa 1917 Ranskan armeijassa oli puhjennut kapinoita, jotka kestivät kesäkuun loppuun asti. Lähes 3000 sotilasta joutui sotaoikeuteen, heistä 554 sai kuolemantuomion. Kuolemantuomioista 10 prosenttia pantiin täytäntöön. Pétainin vaatimuksesta Ranskan armeija siirtyi puolustusvoittoiseen strategiaan. Hyökkäykseen tulisi lähteä vasta, kun olosuhteet sille olisivat otolliset. 
Presidentti Raymond Poincaré nimitti kolmen lyhytikäisen hallituksen jälkeen 16. marraskuuta 1917 pääministeriksi kokeneen, 76-vuotiaan Georges Clemenceaun, joka otti itselleen myös sotaministerin salkun. Clemenceaulla oli riittävät tiedot ja valtuudet sekä sodan että kotirintaman asioiden hoitamiseksi, eikä hän epäröinyt tarttua tilaisuuteen. Hän kokosi avukseen lojaalin ryhmän, johon kuului ansioituneita upseereita, ja keskitti asioiden hoidon itselleen. Maaliskuussa 1918 Clemenceau vaihtoi Petainin tilalle Ferdinand Fochin. Compiègnen aselevon jälkeen Clemenceauta juhlittiin yhtenä Ranskalle voiton tuoneista sotasankareista.
Ranskan maavoimat.
Liikekannallepanon jälkeen Ranskan armeijan maavoimat jaettiin suunnitelman XVII mukaisesti viiteen armeijaan:
Ensimmäisten tappiollisten länsirintaman taistelujen jälkeen Afrikan siirtomaista kotoisin olleita sotilaita ryhdyttiin yhdistämään ranskalaisiin joukko-osastoihin ja perustettiin Michel Joseph Maunouryn johtama 6. armeija sekä 9. armeija, jonka johtoon määrättiin Ferdinand Foch. Ranskan 10. armeija perustettiin 1. lokakuuta vuonna 1914. Idän siirtoarmeijakunta perustettiin vuonna 1915. Se otti osaa Lähi-idän taisteluihin.
Talous.
Sotaministeri Alexandre Millerand tapasi koolle kutsumansa merkittävimmät ranskalaiset teollisuusjohtajat 20. päivä syyskuuta 1914 asetuotannon järjestämiseksi. Hän vaati 100 000 kranaatin valmistamista päivässä aiempien 13 000:n sijaan. Ranskan maavoimien käyttämä 75 mm:n putkella varustettu kenttätykki pystyi ampumaan jopa 20 kertaa minuutissa, mutta ammusvarastot eivät riittäneet tyydyttämään kasvanutta kulutusta. Kokous aloitti asetuotannon kasvattamisen sodan oloissa eläneessä Ranskassa. Valtio rahoitti sodan myötä kasvaneita menoja pääosin lainoilla. Vuoden 1916 puolivälissä Ranskassa valmistettiin ensimmäinen taistelukaasulla täytetty kranaatti. Renaultin valmistamaa panssarivaunua (Renault FT-17) käytettiin ensimmäisen kerran suuressa määrin Nivellen offensiivissa huhtikuussa 1917. Ympärysvallat kokoontuivat talouskonferenssiin kesäkuussa 1916 Pariisiin. Taloudellinen yhteistyö laajeni Yhdysvaltojen liityttyä sotaan huhtikuussa 1917. Aseteollisuudessa työskennelleiden ranskalaisten määrä kasvoi sodan kuluessa 50 000:sta (1914) 1,7 miljoonaan (1918). Ranskan valtiovarainministeriön kaikki menot vuosina 1914–1919 olivat nimellisarvoltaan yhteensä 200 miljardia frangia. Niistä suurin osa johtui sodankäynnistä.
Kotirintama.
Kotirintamalla pystyttiin jatkamaan elämää lähes entiseen tapaan niillä alueilla, joita Saksa ei ollut miehittänyt. Työttömyys kasvoi sodan alussa, mutta alkoi helpottaa sen jälkeen, kun kasvanut asetuotanto alkoi tarjota töitä. Sotaponnisteluihin osallistuttiin tekemällä hyväntekeväisyyttä ja järjestämällä hoitopaikkoja haavoittuneille. Kouluja muutettiin sairaaloiksi. Sodasta kertovista kirjoista ja muista julkaistuista kirjoituksista tuli suosittuja. 
Sodan pitkittyessä jouduttiin kuitenkin turvautumaan säännöstelyyn, joka otettiin käyttöön vuonna 1917. Sokeri, kivihiili ja leipä olivat niitä tuotteita, joiden kulutusta ryhdyttiin säännöstelemään. Myös katuvaloihin käytetyn kaasun kulutusta rajoitettiin. Säännöstelytoimien lisäksi sodan raakuus ja suuret miestappiot alkoivat verottaa taistelutahtoa kotirintamalla. Vuoden 1917 aikana eri puolilla maata lakkoiltiin ja järjestettiin sodanvastaisia protestimarsseja. 
Sodan aikana noin 2 miljoonaa ranskalaista joutui jättämään kotinsa ja pakenemaan taisteluita. 
Lentokoneet.
Ensimmäisessä maailmansodassa käytetyt lentokoneet olivat kehittymättömiä, ja niitä käytettiin aluksi vain tiedusteluun. Myöhemmin, kun käytiin asemasotaa, lentokoneita ryhdyttiin käyttämään myös iskuihin, jotka kohdistuivat syvälle vihollisen puolelle. Ranskan armeijan päämajassa ilmavoimien (ranskaksi "Aéronautique Militaire)" johdossa oli Joseph Edouard Barès. Vuonna 1918 perustettiin ilmavoimien yksikkö "Division Aerienne," jonka toiminta ei ollut sidottu mihinkään yksittäiseen maavoimien armeijaan"."
Miehitys.
Saksa valtasi sodan alussa laajan alueen Koillis-Ranskaa. Kun kilpajuoksu Atlantille oli päättynyt, saksalaisten miehittämäksi jäi 3,7 prosenttia Ranskan alueesta. Miehitetty alue oli teollistunutta, ja alueen miehitys palveli Saksan taloutta. Asukkaat joutuivat tekemään työtä Saksan hyväksi.
Miestappiot.
Länsirintaman taistelut käytiin pääosin Ranskan alueella. Compiègnen aselepoon mennessä 8 817 000 miestä oli värvätty Ranskan armeijaan, heistä 900 000 oli Ranskan siirtomaista. Ranskan puolesta ensimmäisessä maailmansodassa taistelleista sotilaista haavoittui yli 4,2 miljoonaa, yli 500 000 joutui sotavangiksi ja noin 1,4 miljoonaa menetti henkensä. Suurin osa kuolemista ja haavoittumisista johtui tykistön ampumista kranaateista. Alla olevassa taulukossa on kaatuneiksi kirjattujen ranskalaissotilaiden määrä vuosittain.
Rauhansopimus.
Ympärysvaltojen edustajat kokoontuivat 18. tammikuuta 1919 alkaen Pariisin rauhankonferenssiin neuvottelemaan rauhanehdoista. Ranskaa edustivat pääministeri Clemenceau ja ulkoministeri Stephen Pichon. Clemenceau pyrki varmistamaan Ranskan turvallisuuden Saksan mahdollisen uuden hyökkäyksen varalta vähentämällä Saksan voimaa kaikin mahdollisin keinoin. Venäjä ei ollut neuvotteluissa mukana, koska muut ympärysvallat eivät tunnustaneet Neuvosto-Venäjän hallitusta. Neuvotteluissa kitkaa aiheutti Yhdysvallat, joka oli liittynyt sotaan muita ympärysvaltoja myöhemmin ja joka ei halunnut sitoutua kaikkiin, muiden ympärysvaltojen välillä jo aiemmin tehtyihin, sopimuksiin tulevista alueluovutuksista. 
Versailles´n rauhansopimuksen perusteella Elsass-Lothringen palautettiin Ranskalle, ja sitä ryhdyttiin ranskalaistamaan. Saksa joutui maksamaan huomattavat sotakorvaukset. Ranska sai myös oikeuden hyödyntää Saarlandin kivihiilikaivoksia vuoteen 1935 saakka. Lisäksi Reininmaa miehitettiin 15 vuodeksi. Yhdysvaltojen senaatti ei ratifioinut rauhansopimusta.
Sodan jälkeen.
Compiègnen aselevon jälkeisinä kuukausina yli neljä miljoona Ranskan armeijan sotilasta kotiutettiin, minkä seurauksena sotavuosina pudonnut syntyvyys kääntyi taas kasvuun. Sotaleskiä oli arviolta 700 000. Ranskan valtionvelan määräksi bruttona tammikuun alussa 1919 on arvioitu 30 miljardia dollaria. Ranskan viljelysmaat, rakennukset ja muu infrastruktuuri kärsivät mittavia tuhoja sodassa. Kaikista rakennuksista 712 000, eli 7,5 prosenttia koko rakennuskannasta, tuhoutui tai kärsi vaurioita. Lisäksi 2,5 miljoonaa hehtaaria viljelysmaata, 2000 kilometriä kanaaleja ja 2000 siltaa oli tuhoutunut, ja 62 000 kilometriä tietä ja 5000 kilometriä rautatietä oli korjauksen tarpeessa. Ranskalla oli edessään jälleenrakennuksen aika. Hallitus päästi vuosien 1919–1924 välillä maahan yli miljoona ulkomaista työntekijää paikkaamaan työvoimapulaa.