Saint Vincentin ja Grenadiinien historia

Siirtomaa-aikaa edeltävä historia.
Ennen eurooppalaisten ja afrikkalaisten saapumista 1500-luvulla, monet intiaaniryhmät, mukaan lukien Ciboneyt, Arawakit ja Karibit, asettuivat St. Vincentin ja Grenadiinien alueelle tai kulkivat sen läpi. Nämä ryhmät olivat lähtöisin todennäköisesti Etelä-Amerikan Orinocon laaksosta ja muuttivat pohjoiseen Trinidadin ja Pienten Antillien kautta.
Varhaiset eurooppalaiset yhteydet.
Kolumbus ja espanjalaiset konkistadorit jättivät suurelta osin huomiotta St. Vincentin ja lähellä olevat pienemmät Grenadiinien saaret, mutta keskittyivät sen sijaan kullan ja hopean etsimiseen Keski- ja Etelä-Amerikassa. He ryhtyivät orjamatkoihin St. Vincentissä ja sen ympäristössä kuninkaallisen myöntymyksen seurauksena vuonna 1511, ajaen karibi-asukkaat karumpaan sisämaahan. Espanjalaiset eivät tosin yrittäneet asuttaa saarta.
Karibi-intiaanit estivät aggressiivisesti eurooppalaisten asettumista St. Vincentiin 1800-luvulle saakka. Afrikkalaiset orjat, joko haaksirikkoutuneina tai St. Luciasta tai Grenadasta paenneina, etsivät turvaa St. Vincentistä. He avioituivat karibien kanssa ja tulivat tunnetuksi "mustina karibeina". Nykyään afrikkalais-karibisen perimän henkilöt tunnetaan nimellä "Garifuna".
Ranskan ja Ison-Britannian kolonisaatio ja karibi-sodat.
Ensimmäiset eurooppalaiset, jotka miehittivät St. Vincentin, olivat ranskalaisia. Useiden sotien ja rauhansopimusten jälkeen saaret luovutettiin kuitenkin briteille. Vaikka englantilaiset ensimmäisinä valtasivat St. Vincentin vuonna 1627, ranskalaiset (keskittyen Martiniquen saareen) olivat saaren ensimmäiset eurooppalaiset asukkaat, perustaen ensimmäisen siirtokuntansa Barrouallielle Leewardin puolelle vuonna 1719. Ranskan siirtomaalaiset viljelivät kahvia, tupakkaa, indigoa, maissia ja sokeria afrikkalaisten orjien ylläpitämillä viljelmillä.
St. Vincent luovutettiin Isolle-Britannialle Pariisin sopimuksella (1763). Vuodesta 1763 itsenäisyyteen asti St. Vincent kävi läpi eri siirtomaa-aseman vaiheita brittien alla.
Kitka brittien ja karibien välillä johti ensimmäiseen karibisotaan. Ensimmäinen karibisota (1769–1773) käytiin brittien yrittäessä laajentaa siirtomaa-asutuksia mustien karibien alueille. Seurauksena oli umpikuja ja epätyydyttävä rauhansopimus. Ensisijaisesti mustien karibien päällikön Joseph Chatoyerin johdolla Karibit puolustivat saaren tuulenpuoleista puolta menestyksekkäästi sotilaallista tutkimusmatkailua vastaan vuonna 1769 ja vastustivat toistuvasti vaatimuksia myydäkseen maansa Ison-Britannian siirtomaahallituksen edustajille. Turhautuneina myöntymättömyydestä, brittiläiset komissaarit käynnistivät täysimittaisen sotilaallisen hyökkäyksen karibeja kohtaan vuonna 1772 tavoitteena kukistaa ja karkottaa heidät saarelta. Brittiläisten tuntemattomuus saaren tuulenpuoleisista osista ja saaren vaikean vuoristomaaston tehokas karibi-puolustus heikensivät brittien etenemistä josta johtuen poliittinen oppositio Lontoossa sai aikaan tutkinnan ja vaati hyökkäyksen lopettamista. Sotilasasioiden ollessa umpikujassa, vuonna 1773 allekirjoitettiin rauhansopimus, joka määritteli rajat saaren Britti- ja Karibi-alueiden välillä.
Ison-Britannian valtuuttama edustajakunta kasaantui vuonna 1776.
Ranska valloitti Saint Vincentin vuonna 1779 Yhdysvaltain vapaussodan aikana, mutta se palautettiin Isolle-Britannialle Versaillesin rauhansopimuksella (1783).
Toinen karibisota alkoi maaliskuussa 1795 karibien aloitteesta. He olivat hautoneet pitkään valituksia Ison-Britannian siirtomaahallintoa kohtaan. Karibeja tukivat Ranskan vallankumouksen neuvonantajat, mukaan lukien radikaali Victor Hugues. Karibit saivat onnistuneesti hallintaansa suurimman osan saarta lukuun ottamatta Kingstownin ympäröivää aluetta, joka useasta hyökkäyksestä huolimatta selvisi Britannian vahvistusten oikea-aikaisen saapumisen ansiosta. Ison-Britannian pyrkimykset tunkeutua saaren sisämaahan ja tuulenpuoleisille alueille ja hallita niitä kärsivät toistuvasti epäpätevyydestä, taudeista ja tehokkaasta karibi-puolustuksesta, jota lopulta täydensi ranskalaisten joukkojen saapuminen Martiniquesta. Kenraali Ralph Abercrombyn suuri sotaretki onnistui lopulta murtamaan karibipuolustuksen vuonna 1797. Yli 5000 mustaa karibia karkotettiin Saint Vincentistä ensin Baliceauxin saarelle, Bequian ulkopuolelle, missä puolet heistä kuoli keskitysleireillä, ja sittemmin Roatánin saarelle nykyisen Hondurasin rannikon tuntumaan, jossa he myöhemmin tulivat tunnetuksi Garifuna-kansana.
Kuten ranskalaiset aiemmin, britit käyttivät myös afrikkalaisia orjia sokeri-, kahvi-, indigo-, tupakka-, puuvilla- ja kaakaoviljelmillä. Vuosikymmeninä Haitin vallankumouksen onnistumisen jälkeen britit lopettivat orjuuden vuonna 1834, täysi vapauttaminen saavutettiin vuonna 1838. Sen jälkeen talous meni taantumaan, kun monet maanomistajat luopuivat kiinteistöistään ja jättivät maan vapautettujen orjien viljeltäväksi. Tästä johtuva työvoimapula houkutteli portugalilaisia maahanmuuttajia 1840-luvulla ja indo-karibialaisia 1860-luvulla työntekijöiksi. Tilanne pysyi vaikeana sekä entisten orjien että maahanmuuttaneiden työntekijöiden kannalta, koska matala sokerin hinta maailmanmarkkinoilla pitivät taloutta paikallaan 1900-luvun vaihteeseen saakka.
Kruununsiirtomaahallitus perustettiin vuonna 1877, vuonna 1925 perustettiin lainsäädäntöneuvosto ja vuonna 1951 annettiin yleinen aikuisten äänioikeus. Tänä aikana britit yrittivät useita kertoja yhdistää St. Vincent muihin Windward-saariin alueen hallitsemiseksi yhtenäisen hallinnon kautta siinä kuitenkaan onnistumatta. Merkittävin oli Länsi-Intian federaatio, joka romahti vuonna 1962.
La Soufrièren tulivuori purkautui vuosina 1812 ja 1902, ja suuri osa saaresta tuhoutui ja useat ihmiset menehtyivät. Vuonna 1979 se purkautui jälleen, tällä kertaa ilman kuolemantapauksia. Samana vuonna St Vincent ja Grenadiinit saavuttivat täydellisen itsenäisyyden Britanniasta pysyen kuitenkin Kansainyhteisön jäsenenä.
Itse-hallinto ja itsenäisyys.
St. Vincent sai liitännäisvaltion statuksen 27. lokakuuta 1969 antaen sille täydellisen hallinnan maan sisäisissä asioissa. Vuonna 1979 järjestetyn kansanäänestyksen jälkeen St. Vincentistä ja Grenadiinista tuli viimeinen Windward-saarista, joka saavutti itsenäisyyden 27. lokakuuta 1979.
Luonnonkatastrofit ovat vaivanneet maata koko 1900-luvun ajan. Vuonna 1902 Soufrièren tulivuori purkautui tappaen 2000 ihmistä. Paljon viljelysmaata vaurioitui ja talous heikkeni. Huhtikuussa 1979 La Soufrière puhkesi jälleen. Vaikka kukaan ei kuollut, tuhannet täytyi evakuoida, ja alueella oli suuria maatalousvahinkoja.
Saari kärsii myös hurrikaaneista. 11. syyskuuta 1898 kuusi tuntia kestänyt kauhea hurrikaani tuhosi Barrouallien, joka tuhoutui lähes kokonaan. Myöhemmin, vuosina 1980 ja 1987, hurrikaanit tuhosivat banaani- ja kookosviljelmiä; vuosina 1998 ja 1999 esiintyi myös erittäin aktiivisia hurrikaanikausia, jolloin hirmumyrsky Lenny vuonna 1999 aiheutti suuria vahinkoja saaren länsirannikolle.