tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vitellogeniini

Vitellogeniini (Vg) (latinasta: "vitellus" 'ruskuainen', "generare" 'synnyttää') on geeni sekä samanniminen kyseisen geenin tuottama proteiini. Proteiini luokitellaan glykolipoproteiiniksi, koska sillä on sekä sokerin, rasvan että proteiinin ominaisuuksia. Vitellogeniini on ruskuaisen esiaste naaraspuolisissa kaloissa ja naarashyönteisissä. Estrogeenihormonin kaltaiset kemikaalit (EDC-yhdisteet) saavat koiraspuoliset kalat ilmentämään Vg-geeniä. Vg-geenin ilmentymistä voidaan käyttää molekyylimarkkerina estrogeenisten EDC-yhdisteiden altistukselle.
Vitellogeniini ja hunajamehiläinen.
Hunajamehiläiset varastoivat vitellogeniiniä vatsan ja päänseudun rasvavarastoihin, jotka toimivat ruokavarastoina. Vitellogeniini toimii myös antioksidanttina pidentäen kuningatarmehiläisen ja ravintoa hankkivien mehiläisten ikää, sekä hormonina joka vaikuttaa ruuanhankintakäyttäytymiseen. Hunajamehiläisyhdyskunnan hyvinvointi riippuu hoivaavien työläismehiläisten vitellogeniinivarastoista – ravintoa keräävillä työläisillä on matalat vitellogeniinivarastot. Ravinnonkerääjillä on proteiinia juuri ja juuri riittävästi pystyäkseen hoitamaan meden ja siitepölyn keräyksen. Vitellogeniinillä on tärkeä rooli työläisten työnjaon määrääjänä.
Työläismehiläisen vitellogeniinimäärä, joka kehittyy neljän ensimmäisen kuoriutumispäivän aikana, vaikuttaa mehiläisen ravinnonkeruun aloittamisikään ja siihen, suosiiko mehiläinen ruuankeruussa mettä vai siitepölyä. Ensimmäisinä elinpäivinään vähäisesti ruokitut työläiset alkavat kerätä ruokaa aiemmin ja suosivat mettä. Mikäli työläisiä on ruokittu kohtalaisesti, ne alkavat kerätä ravintoa normaalissa ikävaiheessa ja suosivat mettä. Mikäli työläisiä ruokitaan yltäkylläisesti, heti kuoriutumisen jälkeen, niiden vitellogeniinipitoisuus on korkea, ne aloittavat ravinnonkeruun myöhemmin ja suosivat siitepölyä, joka on hunajamehiläisten ainoa proteiinilähde.
Vitellogeniinin ja juveniilihormonin kytkentä.
On todettu, että suurimmassa osassa tutkittuja hyönteislajeja juveniilihormoni stimuloi vitellogeniinigeeniä ja täten kontrolloi vitellogeniinin tuotantoa. (cf. Engelmann, 1983; Wyatt and Davey, 1996). Vitellogeniini on osa säätelyjärjestelmää, jossa vitellogeniini ja juveniilihormoni vaimentavat molemminpuoleisesti toistensa tuotantoa. Vitellogeniini ja juveniilihormoni toiminevat hunajamehiläisissä antagonisteina, jotka säätelevät kehitystä ja käyttäytymistä. Toisen väheneminen johtaa toisen pitoisuuden nousuun.
Todennäköisesti vitellogeniinin ja juveniilihormonin tasapaino vaikuttaa myös hunajamehiläisen parvikäyttäytymiseen. Juveniilihormonitaso romahtaa ennen mehiläisten parveilua, jolloin on odotettavissa, että vitellogeniinitaso puolestaan nousisi. Arvellaan, että parveilevat mehiläiset yrittävät saada vitellogeniinivarastot mahdollisimman täyteen, jotta niiden elinikä pitenisi ja että ne pystyisivät nopeasti rakentamaan uuden pesän.
Vuollejokisimpukka

Vuollejokisimpukka ("Unio crassus") on virtaavissa vesissä elävä, luonnonsuojelulailla suojeltu suursimpukkalaji. Se on myös mainittu Euroopan unionin luontodirektiivin liitteessä IV (a), joka tarkoittaa, että lajin yksilöt ovat EU:ssa tiukasti suojeltuja myös muualla kuin suojelualueilla. Laji on paikoin runsaslukuinen useissa Etelä-Suomen joissa.
Ulkonäkö ja koko.
Vuollejokisimpukka on muodoltaan soikea ja kasvaa 5–10 cm pitkäksi. Sen kuori on vihertävän tummanruskea.
Levinneisyys.
Vuollejokisimpukka esiintyy luonnonvaraisena Keski-, Itä- ja Pohjois-Euroopassa, mutta on käynyt harvinaiseksi tai hävinnyt useilta alueilta ja on siksi Euroopan-laajuisesti suojeltu. Laji luokiteltiin vuonna 2011 erittäin uhanalaiseksi, sillä laji on taantunut selvästi 1980-luvun jälkeen, ja aiemmat arviot lajin tilasta perustuivat vanhempiin tietoihin. Lajin tilanne on edelleen kohtalaisen hyvä Baltiassa ja Venäjän Euroopan-puoleisessa osassa. Suomessa se on uhanalainen.
Etelä-Suomen joista tunnetaan paikoin tiheitä kantoja. Vantaanjoesta Kehä III:n sisäpuolelta on laskettu tiettävästi maailman runsain esiintymä, arviolta kolme miljoonaa yksilöä. Myös Karjaan Mustionjoessa on arveltu elävän jopa miljoonan yksilön kanta. Heinäkuussa 2014 sattuneen Harjavallan nikkelipäästön johdosta Kokemäenjoessa kuoli suuri määrä vuollejokisimpukoita useiden muiden simpukkalajien ohella. Kaikkiaan vuollejokisimpukkaesiintymiä tunnetaan 26 etelä- ja länsisuomalaisesta joesta, joista monetkaan eivät ole luonnontilaisia vaan entuudestaan ruopattuja tai muuten ihmistoiminnan aikanaan hallitsemia, kuten Vantaa.
Portugalissa elävä lähes samannäköinen simpukka on määritetty eri lajiksi, "Unio tumidiformis".
Elintavat.
Aikuiset vuollejokisimpukat elävät joenpohjaan kaivautuneena ja liikkuvat vain vähän. Ne ovat hidaskasvuisia ja Suomessa elävät 30–50-vuotiaiksi.
Vuollejokisimpukan sukupuolet ovat erilliset. Koiraat kutevat touko-kesäkuun vaihteessa. Siittiöt kulkeutuvat virran mukana ja hedelmöittävät naaraassa sen munat, joista syntyvät toukat aluksi kehittyvät naaraan kiduspussissa. Keskikesällä toukat siirtyvät kasvamaan kalojen kiduksiin. Toisin kuin harvinaisen raakun toukat, vuollejokisimpukan toukat eivät käytä jalokaloja isäntinä, vaan kehittyvät tavallisissa onki- ja pikkukaloissa, kuten ahvenessa, särkikaloissa, kolmipiikissä ja kivisimpussa. Toukat käyvät läpi muodonmuutoksen, ja lopulta irrottautuvat kaloista ja vajoavat pohjaan, johon asettuvat pysyvästi. Ne tulevat sukukypsiksi noin nelivuotiaina.
Suojeluhankkeita.
Koskenkylänjokea kunnostettaessa vuonna 2006 suojellut vuollejokisimpukat siirrettiin kunnostettavilta koskialueilta erikoisluvalla toisaalle jokeen ympäristömuutosten tieltä.
Quintus Marcius Philippus

Quintus Marcius Philippus (s. 229 eaa.) oli Rooman tasavallan konsuli vuosina 186 eaa. ja 169 eaa. sekä kensori vuonna 164 eaa. Roomalainen historioitsija Livius kuvasi hänen olleen vuonna 169 eaa. kuudenkymmenen vuoden ikäinen ja erittäin lihava.
Philippus oli preettorina Sisiliassa vuonna 189 eaa. Hän kärsi sotilaallisen tappion liguureille ensimmäisenä konsulivuotenaan 186 eaa. Vuonna 172 eaa. hän toimi toisena Rooman lähettiläänä, kun Perseuksen kanssa neuvoteltiin. Philippuksen toisena konsulivuotenaan 169 eaa. hän johti vähän aikaa Rooman armeijaa kolmannen makedonialaissodan aikana Makedoniassa saavuttamatta kuitenkaan mitään huomattavaa menestystä. Senaatin valtuuskunta arvosteli Philippusta ankarasti, koska vihollista ei ollut saatu pakotettua taisteluun, ja sodan pysähtyneestä tilanteesta tuli laajojen ja kiivaiden kiistojen aihe Roomassa. 
Vuonna 164 eaa. hänet valittiin kensoriksi yhdessä Lucius Aemilius Paullus Macedonicuksen kanssa.
Kirjopapurikko

Kirjopapurikko ("Lopinga achine") on täpläperhosiin kuuluva perhoslaji. Sitä tavataan laajalla alueella Euroopassa, mutta missään se ei ole yleinen. Se on mainittu Euroopan unionin luontodirektiivin liitteessä IV. Suomessa lajia on tavattu kahdella alueella Etelä-Suomessa: Valkeakosken suunnalla ja Kaakkois-Suomessa ja Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu vaarantuneeksi (VU). IUCN on luokitellut lajin alueellisesti vaarantuneeksi Euroopassa vuonna 2009.
Kirjopapurikko on yleisväriltään hopeanharmaa. Siipien reunoissa yläpinnalla kullanruskean reunustamien tummanruskeiden soikioiden helminauha, alapinnassa kelta-mustat silmäkuviot.
Cenomanum-vaihe

Cenomanum-vaihe (engl. "Cenomanium") oli liitukauden keskivaiheeseen sijoittunut geologinen ajanjakso noin 99,6–93,5 miljoonaa vuotta sitten. Lämpimänlauhkean vyöhykkeen pohjoisraja oli mannerten sisäosissa noin 45 leveysasteella, mutta rannikoilla noin 60–65 asteen tienoilla.. 
Vaihe on saanut nimensä ranskalaisen Le Mansin kaupungin vanhan latinalaisen nimityksen Cenomanum mukaan.
Matti A. Pitkänen

Matti Albert Pitkänen (13. kesäkuuta 1930 Helsinki – 22. helmikuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen valokuvaaja, akateemikko ja monipuolinen kulttuurivaikuttaja. Hän toimi helsinkiläisen Kameraseura ry:n puheenjohtajana 1964–1965, Suomen mainosvalokuvaajien puheenjohtajana 1964–1965, valtion kamerataidetoimikunnan jäsenenä 1968–1970 ja Suomen kulttuuriliiton hallituksen jäsenenä 1974–1976. Lisäksi hän oli Suomen mainosvalokuvaajien, Valokuvajärjestöjen neuvottelukunnan ja Suomen luonnonvalokuvaajien perustajajäsen.
Pitkänen oli vaativa ja tinkimätön valokuvaaja. Hän kokeili uusia materiaaleja, välineitä ja kuvaustapoja ja kehitti ns. optisen värimaailman. Aikana, jolloin Suomesta vielä puuttui ammatillinen valokuvaajakoulutus, Pitkäsen laboratoriosta avautui ura monelle sittemmin tunnetuksi tulleelle kuvaajalle, muun muassa Sakari Nenye, Kai Nordberg ja Pentti Sammallahti.
Pitkäselle myönnettyjä kansainvälisiä arvonimiä olivat muun muassa EFIAP ja FRPS. Akateemikoksi hänet nimitettiin vuonna 1982, ja vuonna 1992 hänelle myönnettiin Suomen valkoisen ruusun ritarikunnan komentajamerkki.
Pitkänen järjesti yksityisnäyttelyitä eri puolilla Suomea ja lisäksi Belgiassa, Englannissa, Italiassa, Jugoslaviassa, Länsi-Saksassa, Neuvostoliitossa, Puolassa, Ranskassa, Ruotsissa, Tšekkoslovakiassa, Unkarissa ja Uudessa-Seelannissa. Hän osallistui myös noin 700 kansainväliseen valokuvanäyttelyyn, voitti niistä yli 100 mitalia ja erikoispalkintoa ja noin 75 kunniakirjaa. Pitkäsen kuvakokoelmia on tallennettu museoihin ja kokoelmiin ympäri maailman. 
Hänelle myönnettiin valokuvataiteen valtionpalkinto vuonna 1981 kuvateoksesta "Valokuvaajan päiväkirja 1946–1980".
Dragutin Topić

Dragutin Topić (s. 12. maaliskuuta 1971 Belgrad, Jugoslavia) on pitkän uran tehnyt serbialainen korkeushyppääjä. 
Vuonna 1990 tuolloin Jugoslaviaa edustanut Topić voitti nuorten maailmanmestaruuden Bulgarian Plovdivissa uudella ja yhä voimassa olevalla nuorten ME-tuloksella 237. Samana vuonna hän voitti myös kultaa Splitin EM-kisoissa tuloksella 234. Seuraavana vuonna Tokion MM-kisoissa hän sijoittui yhdeksänneksi. Vuonna 1992 hän saavutti pronssia EM-hallikisoissa Genovassa, mutta jäi Barcelonan olympialaisissa kahdeksanneksi.
1994 Helsingin EM-kisoissa Topić sijoittui viidenneksi ja seuraavana vuonna Göteborgin MM-kisoissa kahdeksanneksi. Vuonna 1996 hän voitti EM-hallimestaruuden Tukholmassa tuloksella 235 ja sijoittui Atlantan olympialaisissa neljänneksi. Seuraavana vuonna hän saavutti pronssia Pariisin MM-hallikisoista, mutta jäi elokuussa Ateenan ulkoratojen MM-kisoissa karsintoihin. Kaksi vuotta myöhemmin Sevillan MM-kisoissa hän sijoittui neljänneksi. Sydneyn olympialaisissa hänen taipaleensa pysähtyi karsintoihin.
2. helmikuuta 2001 Wuppertalissa Topićin doping-näytteestä löytyi nandrolonin aineenvaihduntatuotetta norandrosteronia ja hänelle langetettiin kahden vuoden kilpailukielto. Kärsittyään rangaistuksensa hän palasi takaisin kilpakentille ja sijoittui 2003 Birminghamin MM-hallikisoissa neljänneksi. 2004 Ateenan olympiakisoissa hän selviytyi loppukilpailuun, missä sijoittui kymmenenneksi. 2005 Madridin halli-EM-kisoissa hän oli viides ja samana vuonna Helsingin MM-kisoissa yhdeksäs. Kaksi vuotta myöhemmin Osakan MM-kisoissa hän jäi karsintoihin tuloksella 219. 2008 Valencian MM-hallikisoissa hän sijoittui kuudenneksi, mutta karsiutui loppukilpailusta Pekingin olympialaisissa. Seuraavana vuonna hän oli Torinon EM-hallikisoissa kahdeksas, mutta putosi loppukilpailusta Berliinin MM-kisoissa.
Urallaan 197 senttimetrin pituinen ja 77 kilogramman painoinen Topić on parantanut maansa ennätystulosta viidesti. Hänen ennätyksensä on 1. elokuuta 1993 Belgradissa hypätty 238.
Dragutin Topićin vaimo on kolmiloikkaaja Biljana Topić. Heidän tyttärensä on korkeushyppääjä Angelina Topić.
Dallas Drake

Dallas Drake (s. 4. helmikuuta 1969 Trail, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Drake pelasi kauden 2007–2008 Detroit Red Wingsin riveissä.
Detroit Red Wings varasi Draken 1989 yliopistoliiga NCAA:sta kuudennella kierroksella numerolla 116. Drake aloitti NHL-uransa Detroitissa 1992. Drake pelasi Red Wingsin paidassa kolme kautta kunnes siirtyi Winnipeg Jetsiin. Uran parhaan kautensa Drake pelasi 1999–2000 tehden 45 pistettä 79:ssä ottelussa. Drake siirtyi St. Louis Bluesiin 2000–2001. Bluesissa Drake pelasi 6 kautta kunnes palasi Detroitiin, jossa sai uralleen ikimuistoisen lopun päästessään nostamaan Stanley Cupia.
Julma maa (albumi)

Julma maa on suomalaisen Garbo-yhtyeen esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 1986.
Hell Creek Formation

Hell Creek Formation on paljon tutkittu liitukauden loppuajan, Maastrichtian-vaiheen aikainen kivikerrostumamuodostuma. Se sijaitsee Jordanin lähellä Montanassa, Yhdysvalloissa. Se ulottuu Montanasta Pohjois-Dakotaan, Etelä-Dakotaan ja Wyomingiin.
Kerrostuma.
Kerrostuman ikä vaihtelee noin 65–70 miljoonan vuoden välillä. Kerrostuman paksuus on noin 175 metriä ja kerrostumassa vaihtelevat hiekkakivi, savikivi ja ruskohiilikerrokset. Alueen syntyaikana siellä vallitsi lauhkea, lämmin ja kostea ilmasto. Sen vuoksi siellä oli muun muassa suota, veden pohjaa ja jokien suostomaata, silloin seudulla oli matala merialue.
Muodostumassa näkyy paikoin sen yläosassa iridiumia sisältävä K/T-raja, joka erottaa Mesotsooisen maailmankauden ja Kenotsooisen maailmankauden toisistaan. K/T-raja liittyy liitukauden lopussa tapahtuneeseen asteroiditörmäykseen, jonka oletetaan tappaneen suuret dinosaurukset.
Löydöt.
Hell Creek Formationista on löydetty täydellisin hadrosauridin fossiili. Alueen kerrostumasta löydetty biomi oli monipuolinen ja se käsitti kasveja, selkärangattomia, kaloja, matelijoita, sammakkoeläimiä ja nisäkkäitä. Myös avisaurus ja pterosauruksen fossiileja on löydetty. On myös löydetty haiden hampaita, jotka olivat makeassa vedessä kasvavista lajeista.
Muodostuman eliöstöä.
Dinosaurukset ja linnut.
Theropoda
Coelurosauria "incertae sedis"
*"Paronychodon lacustris" (yleinen)
*"Ricardoestesia" (yleinen)
Tyrannosauroidea
Tyrannosauridae
*"Tyrannosaurus rex"
*"Nanotyrannus lancensis" (näyttäis olevan nuori "Tyrannosaurus")
Ornithomimosauria
Ornithomimidae
*"Ornithomimus" sp.
Maniraptora
Caenagnathidae
*"Chirostenotes" sp.
*"Elmisaurus elegans" (may belong to "Chirostenotes")
Troodontidae
*"Troodon" sp.
Dromaeosauridae
*cf. "Dromaeosaurus"
*Velociraptorinae (hyvin yleinen, joskus käytetään nimeä "Saurornitholestes")
Avisauridae
*"Avisaurus archibaldi"
Ornithischia
Ankylosauria
Ankylosauridae
*"Ankylosaurus magniventris"
Nodosauridae
*"Edmontonia" sp.
Pachycephalosauria
Pachycephalosauridae
*"Dracorex hogwartsia"
*"Pachycephalosaurus wyomingensis"
*"Sphaerotholus bucholtzae"
*"Stygimoloch spinifer"
Ceratopsia
Leptoceratopsidae
*cf. "Leptoceratops" sp.
Ceratopsidae
Chasmosaurinae
*"Torosaurus latus"
*"Triceratops horridus" (hyvin yleinen)
*"Triceratops prorsus" (luultavasti sama kuin "T. horridus")(hyvin yleinen)
Ornithopoda
*"Bugenasaura infernalis"
*"Thescelosaurus neglectus"
Hadrosauridae
Hadrosaurinae 
*"Anatotitan copei"
*"Parasaurolophus walkeri"
*"Edmontosaurus annectens" (hyvin yleinen)
*"Edmontosaurus regalis" (hyvin yleinen)
Anton Mang

Anton "Toni" Mang (s. 29. syyskuuta 1949 Inning, Länsi-Saksa) on entinen ratamoottoripyöräilijä. Hän voitti 250cc-luokan maailmanmestaruuden kolmesti ja 350cc-luokan maailmanmestaruuden kahdesti.
Anton Mang aloitti ratamoottoripyöräilyssä mekaanikkona. Hän liittyi 125cc-luokan maailmanmestarin Dieter Braunin talliin vuonna 1970. Vuonna 1975 Mang voitti Saksan mestaruuden 350cc-luokassa. Samana vuonna hän osallistui ensimmäisen kerran ajajana MM-sarjaan. Seuraavana vuonna Mang voitti ensimmäisen MM-osakilpailunsa Länsi-Saksan GP:ssä 125cc-luokassa. Vuonna 1977 tuli vielä kolme palkintosijaa samassa sarjassa. Hyvien esitysten ansiosta Mang sai tallipaikan Kawasakilta kaudeksi 1978.
Ensimmäisen maailmanmestaruuden Anton Mang voitti vuonna 1980 250cc-luokassa. Samana vuonna hän tuli toiseksi 350-kuutioisissa. Seuraavana vuonna hän voitti molempien luokkien maailmanmestaruuden. Vuonna 1982 Mang uusi 350-kuutioisten maailmanmestaruuden ja hävisi 250-kuutioisten mestaruuden vain yhdellä pisteellä. Mangista tuli 350cc-luokan historian viimeinen mestari, koska luokka lakkautettiin kauden päätyttyä. Vuonna 1983 Mang kävi kokeilemassa 500cc-luokassa, mutta palasi seuraavana vuonna takaisin 250-kuutioisiin. Hän oli lähellä mestaruutta vuonna 1985 ja onnistui voittamaan sen kaksi vuotta myöhemmin 38-vuotiaana. Mang oli aikanaan vanhin maailmanmestaruuden voittanut ajaja. Hän loukkaantui vuonna 1988 Jugoslavian GP:ssä ja lopetti uransa. Anton Mang ajoi 153 GP:tä ja voitti niistä 42. Muilla palkintosijoilla hän oli 42 kertaa.
Paholaiskilli

Paholaiskilli ("Cyprinodon diabolis") on harvinainen hammaskillilaji, jota tavataan ainoastaan yhdessä pohjaveden täyttämässä kalkkikiviluolastossa Amargosan autiomaassa Yhdysvaltain Nevadassa, Kuolemanlaakson itäpuolella. Luolasto tunnetaan nimellä Devils Hole, minkä perusteella kalalajikin on saanut nimensä ().
Tuntomerkit.
Paholaiskillit ovat kooltaan alle tuuman mittaisia, keskimäärin vain 19-millimetrisiä. Muodoltaan ne muistuttavat lähisukulaisiaan. Niillä ei ole lainkaan vatsaeviä. Peräevä puolestaan on suuri. Sukukypsät koiraat ovat väritykseltään syvän sinisiä ja pyrstöevän poikki kulkee musta raita.
Lajin elinolosuhteet.
Tutkijat ovat jo pitkään olettaneet, että paholaiskilli on asuttanut Devils Holea jo tuhansien vuosien ajan. Teoriaa on kuitenkin ajoittain myös epäilty, esimerkiksi esittämällä että kalan ovat saattaneet tuoda luolaan paljon myöhemmin esimerkiksi intiaanit, linnut tai että ne ovat levinneet sinne jotakin maanalaista reittiä pitkin. Vuonna 2016 julkaistu tutkimus vertaili paholaiskillin perimää kahteen sille läheistä sukua olevaan lajiin, sädekilliin ja "C. nevadensis mionectesiin", selvittääkseen milloin lajit erkanivat omiksi lajeikseen. Tutkimuksen perusteella ne erottuivat 50 000–80 000 vuotta sitten, eli 40 000–60 000 vuotta aiempia arvioita varhemmin. Tutkijoiden mukaan tämä tarkoittaa, että paholaiskilli asutti luolan sen syntyhetkien aikaan.
Geoterminen lämpö pitää veden lämpötilan vuoden ympäri likimain 33 celsiusasteessa. Vaikka luolasto on ainakin 150 metriä syvä ja lajia on tavattu 20 metriä syvyydessä, paholaiskillien elinpiiri keskittyy vain muutaman neliömetrin kokoiselle matalan veden peittämälle kalkkikivitasanteelle, jolla ne kutevat ja paljolti myös ruokailevat. Niiden ruokavalio koostuu pääosin piilevistä.
Paholaiskillien biotoopin uhat.
1960-luvulla maatalouden lisääntynyt pohjaveden käyttö muodostui uhaksi paholaiskillille, kun Devils Holen pinnankorkeus alkoi laskea. Laji määriteltiin vaarantuneeksi vuonna 1967. Yhdysvaltain korkein oikeus myönsi vuonna 1976 viranomaisille oikeuden rajoittaa vedenottoa lajin suojelemiseksi.
1990-luvun puolivälin jälkeen paholaiskillien määrä alkoi tuntemattomasta syystä huveta. Tilannetta pahensi merkittävästi vuonna 2004 sattunut vahinko tutkijoiden jätettyä muutamia pyydyksiä Devils Holen reunalle. Tulva pyyhkäisi ne veteen ja yli kolmannes kaloista kuoli. Kevään 2006 laskennassa tutkijat löysivät vain 38 yksilöä. Kannan hupenemisen syyksi epäiltiin ravinnonpuutetta, joten talvella 2007–2008 kaloja ruokittiin lisäravinteilla. Syksyllä 2008 Devils Holessa laskettiin olevan 126 yksilöä. Tuolloin kanta oli kasvanut syyslaskennoissa kolme peräkkäistä vuotta, mikä antoi toivoa tulevasta. Syksyllä 2012 lukumäärä oli kuitenkin vain 75 ja syksyllä 2013 kalojen lukumäärä oli enää 65.
Jussi Aalto (valokuvaaja)

Jussi Aalto (s. 21. syyskuuta 1945) on helsinkiläinen valokuvaaja ja valokuvauksen opettaja, joka tunnetaan parhaiten muotokuvistaan. Hän toimi helsinkiläisen Kameraseura ry:n puheenjohtajana vuosina 2002–2006. Vuosina 1978 ja 1985 Aalto sai valokuvataiteen valtionpalkinnon. Vuonna 2006 hänelle myönnettiin taiteilijaeläke.
Aalto on pitänyt yli 50 valokuvanäyttelyä, useimmat Helsingissä ja eri puolilla Suomea, mutta muutaman myös ulkomailla. Aalto on tehnyt seitsemän kirjaa. Hän toimi 1969–1970 Kamera-lehden toimitussihteerinä.
Juoppohullun päiväkirja

Juoppohullun päiväkirja on Juha Vuorisen kirjoittama kirjasarja, jonka ensimmäinen osa julkaistiin vuonna 1998. Sarjassa seurataan Juha Berg -nimisen miehen sekä hänen ystäviensä viinanhuuruista elämää ja heidän kommelluksiaan. 
Aluksi "Juoppohullun päiväkirja" julkaistiin vain netissä, mutta suosion myötä se julkaistiin myös kirjaversiona Vuorisen oman Diktaattori-kustantamon kautta. Tuupovaaran tuijottaja -novellikokoelmassa olevasta Juoppojen joulu -tarinasta Ylen Radioteatteri teki kuunnelman ja ensimmäisestä osasta on tehty myös teatteriversioita. Elokuvaversio kuvattiin keväällä 2012, ja ensi-iltansa se sai 28. joulukuuta 2012. 
Sarjaa on käännetty muun muassa ruotsiksi ("Dilledagboken", 2003), norjaksi ("En finsk fyllefants dagbok", 2004) ja viroksi ("Joomahullu Päevaraamat, "2004)."Juoppohullun päiväkirjan" saksankielinen versio ("Göttlich versumpft: Aus dem Tagebuch eines Saufkopfs", 2014) julkaistiin Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä. Vuonna 2017 julkaistun englanninkielisen versio on nimeltään "Totally Smashed!", ja koko "Juoppiksen" sarjan nimi on "The Hangover Diaries". 
Kirjan sivuhahmoista Kristian on saanut oman spin-off-sarjan, jossa seurataan Kristianin nuoruutta ja kasvamista nuoreksi mieheksi. Sarjassa on ilmestynyt kolme osaa, "Kristianin nuoruusvuodet" (2004), "Kristianin teinivuodet "(2007) ja "Kristian siviilipalvelusmiehenä "(2008).
Ellen Osiier

Ellen Osiier (13. elokuuta 1890 – 6. syyskuuta 1962) oli tanskalainen miekkailija ja olympiavoittaja. Hän voitti kultaa Pariisin olympialaisissa 1924 florettikilpailussa. 
Myös Ellenin aviomies, Ivan oli miekkailun olympiamitalisti.
Vera Krepkina

Vera Samuilovna Krepkina (o.s. Kalašnikova; , ; 15. huhtikuuta 1933 – 25. huhtikuuta 2023) oli neuvostoliittolainen ja ukrainalainen pikajuoksija ja pituushypyn olympiavoittaja.
Krepkina voitti naisten pituushypyn olympiakultaa Roomassa 1960 olympiaennätystuloksella 637 cm, jolla hän kukisti hallitsevan mestarin, Puolan Elżbieta Krzesińskan kymmenellä senttimetrillä.
Ennen olympiavoittoaan Krepkina oli tunnettu paremminkin pikajuoksijana, ja parhaimmillaan hän sivusi 100 metrin juoksun maailmanennätystä 11,3 s syyskuussa 1958. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän oli voittamassa kultaa 4 × 100 metrin viestijuoksussa ajalla 45,8 s. Neljä vuotta myöhemmin Tukholman EM-kilpailuissa hän sai 100 metrin juoksussa hopeaa ajalla 11,7 s ja 4 × 100 metrillä toistamiseen kultaa ajalla 45,3 s. Olympialaisten viestijuoksuissa hän oli mukana neljänneksi sijoittuneessa joukkueessa niin Helsingissä 1952, Melbournessa 1956 kuin myös Roomassa 1960.
Caj Ehrstedt

Caj Gunnar Ehrstedt (13. marraskuuta 1937 Kemiö – 8. helmikuuta 2015 Tammisaari) oli suomalainen tenori.
Ehrstedt valmistui kansakoulunopettajaksi Uudenkaarlepyyn ruotsinkielisestä opettajaseminaarista v. 1960 ja opiskeli laulua Georg Tarvoksen, Jorma Huttusen ja Antti Koskisen johdolla Helsingissä, myöhemmin Milanossa Tomaso Jappellin, Arturo Merlinin ja Elisabeta Pistolesin johdolla. Ehrstedt osallistui Klemetti-opiston kansalliseen musiikkikilpailuun (sittemmin Lappeenrannan laulukilpailu) vuonna 1964 ja sijoittui ensimmäiseksi. Hänen oopperadebyyttinsä oli syyskuussa 1964 Suomen kansallisoopperassa Rodolfona Giacomo Puccinin oopperassa "La Bohème". Hän piti ensikonsertin 1966.
Hän oli 1967 solisti Göteborin Stora teaternissa ja 1967–1971 Tukholman kuninkaallisessa teatterissa ja kiinnitettynä 1972–1990 Den Norske Operaan. Hän esiintyi myös oratorio- ja passiosolistina sekä lied- ja romanssilaulajana lähinnä Pohjoismaissa.
Ehrstedt julkaisi useita äänilevyjä. Hän toimi myös kuoronjohtajana ja pedagogina.
Ronnie Bucknum

Ronnie Bucknum (5. huhtikuuta 1936 Alhambra, Kalifornia, Yhdysvallat – 23. huhtikuuta 1992 San Luis Obispo, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen moottoriurheilija, joka kilpaili Formula 1 -luokassa kausilla –. Hänen paras sijoituksensa oli Meksikon Grand Prix'ssa 1965, jossa hän oli viides ja saavutti uransa ainoat 2 MM-pistettä.
Bucknum kilpaili myös International Championship of Makes -sarjassa World Sportscars -luokassa ja USAC National Championship -sarjassa Indycar-luokassa.
Angela Voigt

Angela Voigt (o.s. Schmalfeld, 18. toukokuuta 1951 Weferlingen – 10. huhtikuuta 2013 Magdeburg, Saksa) oli itäsaksalainen pituushyppääjä ja olympiavoittaja.
Moniottelijana urheilu-uransa aloittanut Angela Voigt hyppäsi naisten pituushypyn maailmanennätyksen 692 cm keväällä 1976 mutta menetti sen maannaiselleen Siegrun Sieglille jo parin kuukauden päästä. Pian tämän jälkeen Montréalin olympialaisissa Voigt hyppäsi loppukilpailun ensimmäisellä hypyllään 672 cm, mikä riitti olympiavoittoon.
Prahan EM-kilpailuissa 1978 Voigt saavutti hopeaa tuloksella 679 cm, yhdeksän senttimetriä Neuvostoliiton Vilma Bardauskienelle hävinneenä. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän sijoittui neljänneksi tuloksella 656 cm pronssimitalin mennessä kolme senttiä paremmalla tuloksella Suomen Pirkko Heleniukselle. Sisäratojen EM-kilpailuissa 1974 Göteborgissa Voigt sai hopeaa tuloksella 656 cm edellään tuloksen 669 cm hypännyt Sveitsin Meta Antenen.
Angela Voigt valmistui sosiaalipedagogiksi ja diplomiliikunnanopettajaksi, jonka jälkeen hän työskenteli Saksan Punaisen Ristin palveluksessa.
Louis Baillon

Louis Charles Baillon (5. elokuuta 1881 Fox Bay, Falklandinsaaret – 2. syyskuuta 1965 Brixworth) oli brittiläinen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän oli mukana Yhdistyneen kuningaskunnan kultaa voittaneessa maahockeyjoukkueessa Lontoon olympialaisissa 1908.
Baillon on toistaiseksi ainoa Falklandinsaarilta kotoisin oleva olympiavoittaja.
Zabuza Momochi

Momochi Zabuza on manga- ja animesarja Narutossa esiintyvä, maanpaossa oleva ninja, joka on epäonnistunut yrityksessään kaapata valta Mizukagelta. Niinpä Zabuza jätti Sumukylän, mutta aikoo vielä palata kostamaan. 
Ollessaan Ninja-Akatemiassa Zabuzan tiedetään surmanneen yli sata oppilasta ilman epäröintiä. Siitä päivästä lähtien hänet on tunnettu myös nimellä "The Devil of the Hidden Mist" (Kätketyn Sumunkylän demoni). Suoraan suomennettuna, Zabuzan nimi tarkoittaa ”Ei koskaan viillä kahdesti”, joka on varsin kuvaava nimi, sillä hän hoitelee vastustajansa yleensä yhdellä miekaniskulla. Zabuza on salamurhajutsujen mestari ja pystyy erehtymättä tappamaan vastustajansa pelkän äänen perusteella. Hän on myös yksi Sumukylän seitsemästä legendaarisesta miekkamiehestä, ja kantaa mukanaan suurta miekkaa, jota myös "Kubikiri Houchoksi" kutsutaan. Zabuza toimii palkkamurhaajana Gatoulle tuntemattomasta syystä (todennäköisesti raha). Zabuzan pelottavimpiin ninjataktiikoihin kuulu "sumuun katoaminen" jolloin Zabuza luo sumuverhon ja tappaa vastustajan sen turvin. 
Zabuza kulkee usein Hakun kanssa, jonka hän löysi hyljeksittynä Sumukylästä. Hän käyttää Hakua kuitenkin vain "aseenaan", mutta osoittaa lopussa tunteita tätä kohtaan. Zabuza häviää Hatake Kakashille taistelussa ja päättää ennen kuolemaansa vielä tappaa Gatoun, joka oli häpäissyt Hakun ruumiin potkaisemalla sitä. 
Zabuza herätetään kuolleista Kabuton käskystä ja lähettää hänet Shinobejen kimppuun. Zabuza ei voi liikuttaa itse omaa vartaloaan mutta voi ajatella itse.
Inkerin sota

Inkerin sota käytiin 1610–1617 Ruotsin kuningaskunnan ja Moskovan Venäjän välillä. Sota päättyi Stolbovan rauhaan, jossa Ruotsi sai haltuunsa Käkisalmen läänin ja Inkerinmaan.
Taustaa.
Sodan taustana oli niin sanottu sekasorron aika, johon Venäjä oli joutunut Rurikin hallitsijasuvun sammuttua. Tämä mahdollisti Ruotsin ja Puolan sekaantumisen Venäjän sisäpolitiikkaan. Kumpikin valtio pyrki voimakeinoin tukemaan omaa ehdokastaan hallitsijaksi. Ruotsin ehdokkaana oli Vasili Šuiski, joka oli luvannut Viipurin sopimuksessa Ruotsille palkkioksi avusta Käkisalmen läänin. Šuiskin tukemiseksi Ruotsi käynnisti ns. De la Gardien sotaretken vuosina 1609–1610. Tämän retken aikana ruotsalaisjoukot miehittivät hetken aikaa Moskovaa, mutta kärsivät Klušinon taistelussa murskaavan tappion puolalaisia vastaan ja joutuivat vetäytymään takaisin Ruotsin alueelle. Kun Venäjän valtaistuimelle noussut Puolan ehdokas Vladislav Vaasa kieltäytyi luovuttamasta Käkisalmen lääniä, Ruotsi aloitti sodan Venäjää vastaan.
Sota.
Jakob De la Gardie ryhtyi Viipurissa kokoamaan armeijaa uutta sotaa varten. Tukholmasta Turun kautta Viipuriin saapui 25. tammikuuta 1611 seitsemän ratsuväenlipustoa ja kaksi lippukuntaa jalkaväkeä. Ulkomailta oli lisäksi värvätty neljä lippukuntaa, jotka oli keskitetty Iivanalinnaan. Joukkoihin kuului marssin alkaessa 27. tammikuuta 1611 seitsemän lipustoa ratsuväkeä, joissa oli yhteensä noin 900 miestä. Jalkaväkeä oli neljän lippukunnan muodostama Samuel Cobronin rykmentti ja kolme erillistä lippukuntaa eli yhteensä 816 miestä. Kohti etelää marssiessaan armeija hyökkäsi Pähkinälinnaan ja Käkisalmeen.
Marssiva armeija sai maaliskuun alussa täydennyksenä suomalaisista koostuvan von Rechenbergerin rykmentin Laatokan eteläpuolella. Osa rykmentistä osallistui Laatokankaupungin valtaamiseen, minkä jälkeen marssi jatkui kohti Novgorodia. Armeija saavutti kaupungin heinäkuussa ja siihen liittyi Evert Hornin johtamat kaksi jalkaväen lippukuntaa ja kaksi ratsuväkilipustoa. Kaupunki vallattiin piirityksen päätteeksi 15. heinäkuuta alkaneella hyökkäyksellä.
Marssi jatkui Pihkovaan, jota piiritettiin mutta ei kyetty valtaamaan. Pihkovasta jatkettiin marssia Peipsijärven itäpuolitse Narvaan. Vuoden 1612 aikana taistelut hiipuivat, vaikka joitakin Inkerin kaupunkeja vallattiinkin. Sotatoimien päättyessä koko Inkerinmaa oli Ruotsin hallinnassa.
Stolbovan rauha.
Rauhanneuvottelut aloitettiin Englannin ja Alankomaiden välityksellä. Kesäkuussa 1616 solmittiin aselepo kolmeksi kuukaudeksi, minkä jälkeen neuvotteluja jatkettiin. Ruotsin asema neuvotteluissa vahvistui, kun Englanti lakkasi tukemasta Venäjää. Rauhansopimus Venäjän kanssa tehtiin vuonna 1617 Stolbovassa. Uusi tsaari Mikael Romanov luovutti Ruotsille Käkisalmen läänin ja Inkerinmaan. Ruotsi palautti Novgorodin takaisin Venäjälle, mutta maa menetti kokonaan yhteytensä Itämereen.
Okobo

Okobot () ovat puusta valmistetut korkeat sandaalit, puukengät, joita maikot (geishaharjoittelijat) käyttävät. Okobot ovat hyvin korkeat, juhlavissa tilaisuuksissa korkeammat. Ne valmistetaan yleensä pajupuusta. Okobojen pohjat ovat yleensä maalamattomat, mutta kesäisin maikot käyttävät mustaksi lakattuja okoboja. Okobot pysyvät jaloissa "hanao"-remmein, joiden väri vaihtelee maikon etenemisen ja aseman mukaan. Vasta opiskelunsa aloittaneet maikot käyttävät punaisia hanaoita ja geishaksi siirtymistä lähellä olevat maikot keltaisia. 
Erityisesti Tokion seudulla okoboista käytetään nimityksiä "koppori" tai "pokkuri", mitkä viittaavat niistä kävellessä lähtevään kopinaan.
Galina Tšistjakova

Galina Valentinovna Tšistjakova (, , s. 26. heinäkuuta 1962) on Neuvostoliittoa, Venäjää ja Slovakiaa edustanut pituushyppääjä ja kolmiloikkaaja. Hän on pitänyt naisten pituushypyn maailmanennätystä hallussaan vuodesta 1988 lähtien.
Tšistjakova saavutti Neuvostoliiton edustajana kahdeksan pituushypyn arvokisamitalia. Ulkoradoilla hän sai hopeaa Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986 hävittyään Heike Drechslerille 18 senttiä ja pronssia Soulin olympialaisissa 1988 edellään Jackie Joyner-Kersee ja Heike Drechsler. Sisäradoilla hän voitti maailmanmestaruuden Budapestissa 1989 sekä Euroopan mestaruudet Pireuksessa 1985, Haagissa 1989 ja Glasgow'ssa 1990. Viimeksi mainitussa hän voitti myös näytöslajina olleen kolmiloikkakilpailun. Liévinin 1987 ja Budapestin 1988 EM-hallikisoissa hän hävisi Heike Drechslerille ja sai hopeaa.
Tšistjakova hyppäsi 11. kesäkuuta 1988 Leningradissa pituushypyn maailmanennätyksen 752 cm. Se on pysynyt voimassa yli 30 vuotta. Lähimmäksi on päässyt yhdysvaltalainen Jackie Joyner-Kersee, joka on hypännyt 749 cm.
Viimeisinä aktiivivuosinaan Tšistjakova edusti Slovakiaa.
Tanajoki

Tanajoki on Kenian pisin joki. Joen pituudeksi mainitaan lähteestä riippuen 708–1 014 kilometriä. Joen katsotaan alkavan Aberdarevuoristosta. Osan joen yläjuoksun sivuhaaroista alkaa Mount Kenyalta. Tanajoen valuma-alueen laajuudeksi mainitaan esimerkiksi 126 028 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa kulkee Aberdarevuoriston itärinteellä Nyerin piirikunnassa. Tärkeimpiä Tanajokeen laskevia sivujokia ovat Chania, Thika, Sagana, Thiba ja Mutonga.
Tanajokeen ja sen patoaltaisiin rakennetut vesivoimalat, joita KenGen (Kenya Electricity Generating Company Limited) operoi, tuottavat keskimäärin 40–64 prosenttia Kenian sähkötarpeesta. Joen valuma-alueen vettä hyödynnetään myös taajamien talousvetenä sekä maatalouden kasteluveden lähteenä. Esimerkiksi Tanajoen yläjuoksun valuma-alueen lounaispuolella sijaitseva Kenian pääkaupunki Nairobi hankkii 70–80 % juomavedestään Ndakainin tekojärveltä, tarvittaessa vettä otetaan myös Sasumuan ja Ruirun tekojärvistä.
Lopulta joki laskee Intian valtameren Formosanlahdella, Kipinin kaupungin eteläpuolella. Aiempi laskukohta ja joen suu oli noin 32 kilometriä lounaampana. Joen suistoalue ulottuu sinne nykyäänkin.
Vakioautoluokka

Vakioautoluokka tarkoittaa autourheilussa autoluokkaa, joka on lähellä sarjatuotantoautoa. Kilpailua varten näihin tehdään rajatusti muutoksia kuten asennetaan turvakaaret, polttoainesäiliö vaihdetaan kilpailusäädöksien mukaiseen sekä poistetaan palonarka materiaali, mutta muutoin auto on lähellä "vakiota". Sarjasta ja luokasta riippuen muiden muutoksien määrä vaihtelee. Vakioauto perustuu usein tavalliseen henkilöautoon.
Vakioautoilla kilpaillaan lukuisissa sarjoissa. Tunnettuja sarjoja ovat muun muassa WTCC, BTCC, V8 Supercars ja DTM. DTM on siirtynyt FIA GT3 -luokitukseen, muita aiemmin käytettyjä luokituksia ovat muun muassa A-ryhmä, NGTC, Super 2000 ja N-ryhmä, joista etenkin jälkimmäinen on tutumpi ralliautoista kuin rata-autoista.
Autoille on useita luokituksia. Eräissä sarjoissa käytetään TCR Touring Car -homologaation mukaisia autoja. TCR on käytössä muun muassa FIA:n WTCR-sarjassa, joka korvasi WTCC-sarjan.
Englanninkielinen nimitys "touring car" ei tarkoita samaa kuin "gran turismo" vaan historiallisesti näitä on käytetty eri käsitteinä vaikka molemmissa on vastaavia sääntöjä.
Vakioautoluokka ei tarkoita silhuettiautoa: Yhdysvalloissa historiallisista syistä käytetty termi "stock car" viittaa silhuettiautoon, mutta kirjaimellisesti se voitaisiin suomentaa vakioautoksi.
Tekniset säännöt.
Säännöt vaihtelevat sarjan ja luokan mukaan, mutta yhteistä on tuotantoauton osien käyttö sekä joidenkin standardiosien käyttö kaikissa autoissa. Esimerkiksi turvakaaret ja jousitus voivat olla identtisiä ja jarrut sekä vaihteisto yhdeltä valmistajalta. Moottori perustuu tuotantomalliin ja jotkin osat kuten moottorinohjausyksikkö voivat olla vakioituja autoihin.
Haselünne

Haselünne on kaupunki Emslandin piirikunnassa, Ala-Saksin osavaltiossa, Saksassa. Asukkaita Haselünnessa oli 31. joulukuuta 2008 12 840 ja väestötiheys oli 81 as./km². Asukkaista 6 364 oli naisia ja 6 476 miehiä. Kaupungin pinta-ala on 159,15 neliökilometriä. Haselünnen pormestari on Werner Schräer.
Kaupunki sijaitsee Hase-joen varrella ja Bundesstraße 213 ja Bundesstraße 402 -tiet risteävät kaupungissa. Kaupungista on matkaa Herzlakeen 10 kilometriä, Meppeniin 15 km, Lingeniin 20 km ja Bremeniin 110 km.
Vuonna 2006 pidetyissä kunnallisvaaleissa Saksan kristillisdemokraattinen unioni (CDU) sai 23 paikkaa 31:stä Haselünnen kunnanvaltuustossa. SPD sai seitsemän paikkaa.
Haselünnen ystävyyskaupunkeja ovat alankomaalainen Elburg vuodesta 1988 ja ranskalainen St. Flour vuodesta 1992.
Kaupunginosat.
Haselünne muodostuu 15 kaupunginosasta ():
Nuoren seurakunnan veisukirja

Nuoren seurakunnan veisukirja eli Punainen laulukirja on erityisesti rippikouluissa käytetty kristillisten laulujen kokoelma. Ensimmäinen Punainen laulukirja julkaistiin vuonna 1970, jonka jälkeen uusia painoksia on julkaistu viiden vuoden välein. Tuorein eli kahdestoista laitos julkaistiin vuonna 2025.
Vuonna 2005 ja 2006 julkaistut "Tilkkutäkki" ja Tilkkutäkki 2 -kokoelmalevyt sisältävät suomalaisten artistien versioita Punaisen laulukirjan kappaleista.
Eleanor Parker

Eleanor Jean Parker (26. kesäkuuta 1922 Cedarville, Ohio – 9. joulukuuta 2013 Palm Springs, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hollywood Walk of Famenkin huomioma näyttelijä sai sopimuksen Warner Brothersilta vuonna 1941. Hänen varhaisen tuotantonsa joukkoon lukeutuu elokuva "Naisen orja" (1946). 
Parker oli kolmesti ehdolla parhaan naispääosan Oscar-palkinnon saajaksi rooleillaan elokuvissa "Rautahäkki" (1950), "Lain vartija" (1951) ja "Interrupted Melody" (1955). Vuonna 1963 hän oli vielä ehdolla Emmyn ja vuonna 1970 Golden Globen saajaksi.
Myöhemmällä urallaan Parker esiintyi esimerkiksi "The Sound of Musicissa" (1965). Hän ansioitui myös televisiossa ja teatterissa. Hän oli neljästi naimisissa; viimeinen avioliitto kesti vuodesta 1966.
Manhattan Community District 12

Manhattan Community District 12 on New Yorkin Manhattanin saaren pohjoisin hallinnollinen osa-alue (Community District). Siihen kuuluvat Washington Heightsin ja Inwoodin alueet. Tämä on Manhattanin vahvimmin espanjankielistä aluetta.
Vuonna 2000 alueella asui 208 414 henkeä. Sen väkiluku oli kasvanut kymmenessä vuodessa viitisen prosenttia. Asukkaista 74,1 % oli etelä- tai keskiamerikkalaista alkuperää. Ulkomailla syntyineitä oli 53%, heistä 86,2% oli syntynyt Latinalaisessa Amerikassa.
Paholaisen silmä

Paholaisen silmä () on Ingmar Bergmanin ohjaama komediaelokuva vuodelta 1960.
Bergman kertoi ohjanneensa tämän elokuvan tanskalaisen komedian pohjalta saadakseen studiolta luvan ohjata myös "Neidonlähde"-elokuvan.
"Nuoren naisen koskemattomuus on näärännäppy pirun silmässä." — Irlantilainen sananlasku
Juoni.
Don Juan pääsee lomalle helvetistä kolmen vuosisadan jälkeen. Saatanalla (Stig Järrel) on näärännäppy silmässä. Saatana antaa Don Juanille tehtäväksi vietellä nuoren neidon (Bibi Andersson). Neito on säilyttänyt aivan liian kauan neitsyytensä. Don Juanin lisäksi maan päälle lähetetään hänen palvelijansa Pablo (Sture Lagerwall). He asettuvat vieraiksi kirkkoherran luokse, joka on nuoren naisen isä. Pablo viettelee kirkkoherran vaimon. Vaimo kuitenkin palaa miehensä luokse. Don Juan ei onnistu viettely-yrityksissään. Hän rakastuu kirkkoherran tyttäreen mutta ei saa vastakaikua. Don Juan ja Pablo palaavat helvettiin. Saatana ei pidä matkaa onnistuneena. Toisaalta pahuudella on vielä jalansijaa maailmassa, sillä kirkkoherran tytär lausuu pienen valkoisen valheen. Helvetin ja taivaan ikuinen taistelu jatkuu.
Bob Clark

Benjamin ”Bob” Clark (5. elokuuta 1939 New Orleans, Louisiana, Yhdysvallat – 4. huhtikuuta 2007 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, ohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hänen tunnetuin työnsä oli vuonna 1983 ilmestynyt jouluelokuva, "Joulutarina", jonka hän ohjasi ja käsikirjoitti yhdessä Jean Shepherdin kanssa. Hänen ensimmäinen menestyksensä oli kuitenkin vuonna 1981 ilmestynyt nuorisoelokuva "Kuuma nuoriso", johon hän ohjasi ja käsikirjoitti myös jatko-osan "Villit fiftarit – Porky's II".
Elämäkerta.
Lapsuus.
Clark syntyi New Orleansissa, mutta varttui Floridan Fort Lauderdalessa. Hänen isänsä kuoli Bobin lapsuusvuosina, minkä jälkeen hänen baarimikkona toiminut äitinsä elätti lapsensa yksin. Käydessään Catawba Collegea filosofia pääaineenaan Clark voitti jalkapallostipendin Michiganiin Hillsdale Collegeen. Myöhemmin hän opiskeli teatteria Miamin yliopistossa ja kieltäytyi tarjouksista huolimatta pelaamasta amerikkalaista jalkapalloa ammattilaisena.
Ura.
Clark aloitti uransa kauhuelokuvilla. 1970-luvun alussa ilmestyi hänen ensimmäinen elokuvansa, "Children Shouldn't Play with Dead Things" (1972), joka oli yhdistelmä komediaa ja visuaalista kauhua.
Miljan Miljanić

Miljan Miljanić (, 4. toukokuuta 1930 Bitola, Jugoslavia – 13. tammikuuta 2012) oli serbialainen jalkapallovaikuttaja, pelaaja ja valmentaja.
Miljanićin perhe oli kotoisin Nikšićistä nykyisen Montenegron alueelta, mutta hän syntyi ja kasvoi nykyisen Makedonian alueella. Valmentajaurallaan Miljanić valmensi Crvena zvezdaa, Real Madridia, Valenciaa ja Jugoslavian maajoukkuetta.
Crvena zvezda, jota Miljanić edusti myös pelaajana 1950-luvulla, saavutti vuosina 1966–1974 neljä sarja- ja kolme cup-mestaruutta sekä ylsi kauden 1970–1971 Euroopan cupin välieriin hänen valmennuksessaan. Real Madridissa hän viipyi kolme kautta vuosina 1974–1977 ja voitti kaksi peräkkäistä sarjamestaruutta sekä cupin. Valencian valmentajaksi Miljanić pestattiin kesken kauden 1982–1983 joukkueen roikkuessa sarjataulukon häntäpäässä. Hän ei kuitenkaan onnistunut parantamaan joukkueen asetelmia ja sai potkut jo runsaan kymmenen ottelun jälkeen.
Jugoslavian maajoukkueen peräsimessä Miljanić toimi kahteen otteeseen, vuosina 1973–1974 ja 1979–1982. Hänen johdollaan joukkue otti osaa vuosien 1974 ja 1982 MM-kilpailuihin, mutta ilman mainittavaa menestystä.
Miljanić toimi Jugoslavian jalkapalloliiton puheenjohtajana vuosina 1993–2001. Sittemmin hänelle myönnettiin liiton kunniapuheenjohtajan arvonimi.
Essi Peltonen

Essi Peltonen (s. 1982 Turku) on suomalainen kuvataiteilija, joka asuu Naantalissa. Peltonen opiskeli Porin taidekoulussa sekä Turun AMK:n kuvataidelinjalla, josta valmistui kuvataiteilijaksi vuonna 2006.
Peltonen maalaa yleensä suunnittelematta etukäteen. Abstraktioiden lisäksi hän maalaa naisfiguureja.
Peltonen on kertonut olevansa kiinnostunut erityisesti ranskalaisesta maalaustaiteesta, impressionismista ja ekspressionismista esikuvinaan muun muassa Helene Schjerfbeck, Edvard Munch, Henri de Toulouse-Lautrec ja Claude Monet.
Essi Peltosen isä oli kuvataiteilija Jarkko Peltonen. Peltosilla on oma taidegalleria Elämän sirkus Naantalin keskustassa.
Arthur Nebe

Arthur Nebe (13. marraskuuta 1894 – 21. maaliskuuta 1945) oli berliiniläinen poliisivirkailija 1920-luvulla, korkea-arvoinen natsi ja SS-kenraaliluutnantti. Hän kuului sekä SA:han että SS:ään ja oli Interpolin presidentti vuosina 1941–1942; Interpol oli tänä aikana natsien johtama järjestö, ja useimmat maat olivat vetäytyneet sen alaisesta yhteistyöstä.
Toisen maailmansodan aikana hän oli Einsatzgruppe B:n päällikkö. Hän työskenteli SS-Obergruppenführer Reinhard Heydrichin alaisena ja otti osaa juutalaisten tuhoamiseen itärintamalla.
Ennen sotaa.
Nebe nimitettiin Saksan rikospoliisin eli Kripon päälliköksi vuonna 1936.
Sota-aika.
Vuonna 1941 Nebe komensi yhtä Einsatzgruppea Neuvostoliiton alueella. Tehtävänä oli surmata alueen juutalaiset ja kommunistivirkailijat, ja Nebe väittikin yksikkönsä tappaneen noin 45 000 ihmistä.
Maaliskuussa 1944 niin sanotun suuren paon jälkeen Stalag Luft III -sotavankileiriltä, Gestapon päällikkö Heinrich Müller käski Nebeä teloittamaan 50 kiinni saaduista 75 vangista. Nebe joutui valitsemaan teloitettavat ja eloon jäävät. Taustastaan huolimatta Nebe koki valinnan vaikeaksi. Hän ilmeisesti pyrki säästämään nuorimmat ja perheelliset.
Hän otti osaa heinäkuun 20. päivän salaliittoon Hitleriä vastaan. Juonen epäonnistuttua Nebe piiloutui Wannsee-järven saareen, mutta hylätty rakastajatar antoi hänet ilmi.
Roland Freislerin johtama Kansanoikeus tuomitsi hänet kuolemaan petturina. Nebe hirtettiin pianonkielellä 21. maaliskuuta 1945 Plötzenseen vankilassa.
Modaali (sijamuoto)

Modaali eli formaali on unkarin kielessä esiintyvä sijamuoto, joka ilmaisee tapaa (). Modaalin pääte on "-képpen" tai "-képp", ja se liittyy lähinnä pronomineihin. Suomeksi modaali voidaan yleensä kääntää postpositiolla "tavalla, tavoin", joskus myös essiivillä.
Modaali on sekä merkitykseltään että muodostamistavaltaan läheistä sukua essiivi-formaalille.
Family Matters

Family Matters on yhdysvaltalainen tilannekomediasarja, joka kertoo Chicagossa asuvasta keskiluokkaisesta afroamerikkalaisesta perheestä. Sarjasta tehtiin yhteensä 215 jaksoa, jotka esitettiin vuosien 1989–1998 aikana. Tämän myötä sarjasta tuli toiseksi pisin komediasarja, jossa pääosassa olivat afroamerikkalaiset. Yhdysvalloissa sarjaa esitettiin aluksi ABC:lla vuosina 1989–1997, jonka jälkeen sarjan loput jaksot esitti CBS syyskuusta 1997 aina heinäkuuhun 1998 asti.
"Family Matters" oli spin-off sarja "Perfect Strangersista" ja sarjassa keskityttiin Winslowin perheeseen ja erityisesti Harriette Winslowiin, sekä hänen aviomieheensä Carliin, joka toimi poliisina. Perheeseen kuului myös kapinallinen poika Eddie, älykäs tytär Laura ja lapsista nuorin Judy. Perheen kotona asuivat myös Carlin äiti Estelle Winslow, sekä Harrietten sisko Rachel Crawford ja hänen poikansa Richie, jotka muuttivat taloon Rachelin aviomiehen kuoltua. Winslow perheen naapuri Steve Urkel oli myös yksi sarjan keskeisimmistä hahmoista ensimmäisen tuotantokauden puolenvälin jälkeen.
Larry Pounds

Larry Pounds (s. 15. heinäkuuta 1953 Mississippi) on yhdysvaltalaissyntyinen suomalainen koripallovalmentaja ja entinen pelaaja. Pounds on pelaajana voittanut Suomen ja Filippiinien mestaruuksia. Suomessa hän pelasi pitkän uran KTP:n joukkueessa, jossa hän on toiminut myös päävalmentajana kahteen otteeseen pelaajauran jälkeen. Pounds on toiminut myös koripallon naisten SM-sarjassa pelaavan Peli-Karhujen päävalmentajana kaksi kertaa. Pituudeltaan hän on 203 cm.
Pelaajaura.
Mississippissä syntynyt ja Pasadenaan kymmenvuotiaana muuttanut Pounds saapui Suomeen pelaamaan kaudeksi 1976–1977 KTP:n joukkueeseen SM-sarjaan ja saavutti heti koripallokuninkuuden tehden keskimäärin 37,4 pistettä ottelua kohden. Seuraavina vuosina hän pelasi Yhdysvalloissa ja KTP:ssä I-divisioonassa kauden 1978–1979 sekä kahteen otteeseen Filippiineillä. Pounds voitti Filippiinien mestaruuden vuonna 1979 Open Conference -sarjassa joukkueessa Royal Tru-Orange ja vuonna 1980 Filippiinien Invitational Conference -sarjassa vierailevana pelanneessa Nicholas Stoodley -joukkueessa. Pounds palasi KTP:n joukkueeseen SM-sarjaan kaudeksi 1982–1983 ja pelasi joukkueessa sen jälkeen aina kauteen 1993–1994 saakka. Suomessa Pounds voitti peliurallaan neljä mestaruutta ja seitsemän cup-mestaruutta. Hän lopetti aktiiviuransa pelaajana vuoden 1994 mestaruuteen ja pelasi pääsarjassa kaikkiaan 387 ottelua. SM-sarjan runkopeleissä hän teki 10 293 pistettä keskiarvolla 26,7 ja hän on sillä kaikkien aikojen pistetilastossa kolmannella sijalla.
Pounds on valittu Vuoden koripalloilijaksi kolme kertaa ja IS Veikkaajan asiantuntijaäänestyksessä hänet on valittu Suomen kaikkien aikojen parhaaksi ulkomaalaisvahvistukseksi. KTP jäädytti Poundsin pelinumeron lokakuussa 2012. Pounds nimettiin elokuussa 2015 Suomen koripallon Hall of Fameen.
Valmentajaura.
Pelaajana saavutetun viimeisen mestaruuskauden jälkeen Pounds siirtyi KTP-Basketin päävalmentajaksi kaudeksi 1994–1995. Seuraavana kautena hän toimi KTP-Basketissa Jorma Brucen apuvalmentajana ja on sen jälkeen toiminut Kouvoissa Risto Piiparin apuvalmentajana kaudella 1998–1999 ja Peli-Karhujen naisten koripallojoukkueen päävalmentajana, jossa hän voitti seuran ensimmäisen Suomen Cupin vuonna 2000. Pounds on toiminut lisäksi juniorivalmennuksessa. Kaudella 2007–2008 hän siirtyi kesken kauden KTP-Basketin päävalmentajaksi Ray Ailuksen tilalle. Kaudella 2008–2009 hän valmensi Peli-Karhuja toisen kerran.
Yksityiselämä.
Pounds sai Suomen kansalaisuuden vuonna 1987. Hänen kolme lastaan ovat kaikki myös koripalloilijoita ja pelanneet Suomessa pääsarjatasolla. Dionne Pounds ja Anissa Pounds ovat pelanneet Peli-Karhuissa sekä Michael Pounds KTP-Basketissa, Torpan Pojissa ja Salon Vilppaassa. Myös Larry Poundsin veli Willie Pounds oli koripalloilija. Hän pelasi KTP:ssä kaudella 1979–1980.
Tulilinjalla

Tulilinjalla ("In the Line of Fire") on Wolfgang Petersenin ohjaama trilleri vuodelta 1993. Elokuvan pääosassa ovat salaisen palvelun agenttina Clint Eastwood ja salamurhaajana John Malkovich. Elokuva oli ehdolla kolmen Oscar-palkinnon saajaksi.
Juoni.
Elokuva kertoo salaisen palvelun agentista Frank Horriganista. Horrigan on työskennellyt agenttina monia vuosia ja nyt alkaa jo ikä painaa. Horrigania vaivaa myös monia vuosia sitten tapahtunut tragedia, sillä hän oli yksi Kennedyn henkivartijoista, kun tämä salamurhattiin. Horrigan saa vihjeen uudesta salamurhayrityksestä, Mitch Leary -niminen psykopaatti aikoo tappaa Yhdysvaltain presidentin. Leary tietää Horriganin heikkouden, ja hän alkaa soitella iltaisin Horriganille ja jättää tälle pieniä vihjeitä.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano sanoo elokuvaa onnistuneeksi, tiiviiksi ja huolella rakennetuksi ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Kurjat (täsmennyssivu)

Kurjat tai Les Misérables voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Lisäksi aiheesta on tehty useita televisiosarjoja.