Peikkohai

Peikkohai, vanhalta nimeltään kärsähai, ("Mitsukurina owstoni", aiemmin "Scapanorhynchus owstoni") on hidasliikkeinen syvän meren rustokala. Peikkohain kuono on pitkä ja terävä. Kuonon alla on ulostyöntyvät leuat. Peikkohain iho on pehmeä ja väriltään vaaleanpunertavan harmaa. Laji kasvaa noin kolmen metrin pituiseksi. Laji on peikkohaiden heimon (Mitsukurinidae) ainoa edustaja. Peikkohaiden luultiin kuolleen sukupuuttoon jo 100 miljoonaa vuotta sitten, kunnes ensimmäinen elävä yksilö saatiin saaliiksi Japanissa vuonna 1898.
Ulkonäöltään peikkohai muistuttaa tavanomaista haita, mutta suun avautuessa sen ilme muuttuu selvästi. Peikkohai voi työntää leukansa ulos jopa 3,1 metrin sekuntivauhdilla saalistaessaan, mikä mahdollistaa saaliin nappaamisen ilman suurta liikkumista. Laji elää syvissä vesissä, tyypillisesti satojen metrien syvyydessä mannerten reunamilla. Se saalistaa pieniä kaloja, mustekaloja ja äyriäisiä. Peikkohai ei ole ihmiselle vaarallinen eikä esiinny matalissa vesissä.
Levinneisyys.
Peikkohain uskotaan olevan laajalle levinnyt laji, vaikka havaintoja on hyvin harvoin. Atlantilla sitä on tavattu muun muassa Guyanan, Surinamin, Ranskan Guayanan, Ranskan, Madeiran, Senegalin, Portugalin, Guineanlahden ja Etelä-Afrikan edustalla. Tyynellämerellä havaintoja on tehty Japanin, Australian ja Uuden-Seelannin vesillä. Intian valtamerellä peikkohaita on tavattu Etelä-Afrikassa ja Mosambikissa. Suurin osa havainnoista tulee Japanista. Yhdysvalloissa laji on havaittu hiljattain Kalifornian rannikolla San Clemente -saaren lähellä sekä Meksikonlahdella Mississippin edustalla. Peikkohai on yksi harvinaisimmista hailajeista, ja saaliiksi saadut yksilöt ovat erittäin harvinaisia.
Elinympäristö.
Peikkohai elää pääasiassa mesopelagisella vyöhykkeellä mannerjalustojen ulkoreunoilla ja merenalaisilla vuorilla. Pienempiä yksilöitä on joskus havaittu myös lähempänä pintaa avovedessä. Suurin osa yksilöistä on kuitenkin tavattu mannerrinteillä 270–960 metrin syvyydessä. Syvin tunnettu havainto on tehty 1 300 metrin syvyydessä.
Biologia.
Tuntomerkit.
Peikkohai on helposti tunnistettavissa pitkänomaisesta ja litteästä kuonostaan. Sillä on pitkä pää, pienet silmät ja viisi lyhyttä kidusaukkoa. Suu on suuri ja kaareva. Ruumiinrakenne on pehmeä ja löysä. Pyrstöevä on pitkä ja alapuolinen lohko puuttuu, mutta siinä on lovi lähellä kärkeä. Rintaevät ovat lyhyet ja leveät, ja molemmat selkäevät ovat pienet, pyöreät ja saman kokoiset. Vatsa- ja peräevät ovat pyöreät ja suuremmat kuin selkäevät.
Väritys.
Ihon läpi näkyvät verisuonet antavat peikkohaille vaaleanpunertavan sävyn. Evät puolestaan ovat siniharmaat. Nuoret yksilöt ovat lähes haalean valkoisia, ja punertavuus voimistuu iän myötä. Alkoholiin säilöttynä yksilöt haalistuvat ja muuttuvat ruskehtaviksi.
Hampaat.
Yläleuassa on 35–53 pitkää ja kapeaa, hienouritettua hammasta, alaleuassa 31–62. Molemmissa leuoissa on kolme etummaista hammasketjua kummallakin puolella. Takaosan hampaat ovat pienempiä ja litteitä murskaamiseen. Joillakin yksilöillä yläleuan sivuhampaissa on välejä.
Ihonsuomut (dentikkelit).
Pieniä harjamaisia suomuja, joissa on kapeat, harjanteiset huiput. Sivusuomujen huiput ovat kohtisuorassa ihoon nähden.
Koko, ikä ja kasvu.
Aiemmin uskottiin, että peikkohai kasvaa 3–4 metrin mittaiseksi, mutta uusimpien havaintojen mukaan se voi kasvaa jopa 5,4–6,2 metriseksi. Tarkkaa maksimipituutta ei kuitenkaan tiedetä. Sukukypsien urosten pituus on vaihdellut 264–384 cm ja naaraiden 335–372 cm. Pienin koskaan löydetty yksilö oli 107 cm pitkä. Syntymäkoko ei ole tiedossa.
Ravinto.
Peikkohain leuat ovat erittäin liikkuvat ja voivat työntyä nopeasti esiin saaliin nappaamiseksi. Leuat pysyvät normaalisti tiukasti kiinni, mutta saalistustilanteessa ne työntyvät esiin jänteiden avulla. Kapeat ja terävät hampaat viittaavat siihen, että laji syö pääasiassa pehmeärakenteista saalista, kuten katkarapuja, mustekaloja, kaloja ja kalmareita. Takaosan murskaavat hampaat viittaavat myös rapujen kuuluvan ravintoon.
Lisääntyminen.
Peikkohain uskotaan olevan ovovivipaarinen eli synnyttävän eläviä poikasia, mutta raskaana olevaa naarasta ei ole koskaan saatu kiinni.
Loiset.
Peikkohain suolistossa on tavattu heisimatoja "Litobothrium amsichensis" ja "Marsupiobothrium gobelinus", sekä hankajalkainen loinen "Echthrogaleus mitsukurinae".
Luokittelu.
Peikkohai kuvattiin tieteellisesti ensimmäisen kerran vuonna 1898 Jordanin toimesta nimellä "Mitsukurina". Tämä suku on myöhemmin yhdistetty fossiiliseen sukuun "Scapanorhynchus", joka kuvattiin jo vuonna 1889 (Woodward). Näiden kahden suvun välinen suhde on ollut tieteellisen keskustelun kohteena. Nykyisin "Mitsukurina"-heimoon luetaan elossa oleva laji "Mitsukurina owstoni" sekä fossiiliset "Scapanorhynchus"- ja "Anomotodon"-suvut. Peikkohaille on aiemmin annettu myös muita tieteellisiä nimiä, kuten "Odontaspis nautus" (Branganza, 1904), "Scapanorhynchus jordani" (Hussakof, 1909) ja "Scapanorhynchus dofleini" (Engelhardt, 1912).