tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Paavo Hytönen

Paavo Johannes Hytönen (21. tammikuuta 1906 Paimio – 26. kesäkuuta 1965 Pyhämaa) oli rovasti, joka toimi merimieslähetyksen piirissä, muun muassa Suomen Merimieslähetysseuran toiminnanjohtajana.
Henkilöhistoria.
Paavo Hytösen vanhemmat olivat ratavartija Petter Hytönen ja Anna Maria Krinttilä ja puoliso vuodesta 1929 Helli Emilia Sonkkila. Hytönen tuli ylioppilaaksi 1925 ja suoritti teologian erotutkinnon 1930. Hän toimi "Suomen Joutsenen" pastorina 1933–1934, merimiespastorina Rotterdamissa 1934–1935 ja merimies- ja siirtolaispastorina Australiassa 1935–1946. Suomen merimieslähetysseuran kotimaisen työn johtajaksi vuonna Hytönen tuli 1946 ja koko järjestön toiminnanjohtajaksi 1953. Rovastin arvonimen hän sai 1951. Hytönen menehtyi tulipalossa kesäasunnollaan.
Paavo ja Helli Hytösen pojasta, Melbournessa syntyneestä Ylermi Hytösestä (1936–2011), tuli lääkäri ja psykiatri.
Amyneion

Amyneion (, ) oli antiikin aikainen heeros Amynokselle omistettu pyhäkkö Ateenassa Kreikassa. Se sijaitsi Akropoliin länsipuolella Areiopagin kukkulan etelärinteessä.
Amyneion oli rakennettu arkaaisella kaudella 500-luvulla eaa. Ainakin klassisen kauden lopulla 300-luvulla. eaa. se oli Amynokselle sekä myös Asklepiokselle ja Deksionille uhranneiden kulttiyhteisöjen kokoontumispaikka. Näin se liittyi jonkinlaiseen parantamiskulttiin. Rakennus säilyi käytössä ainakin hellenistiselle kaudelle 200-luvulle eaa. saakka. Muun muassa Sofokleella tiedetään olleen pyhäkön pappeus.
Pyhäkön koko oli noin 250 neliömetriä. Pohjakaavaltaan se oli epäsäännöllinen nelikulmio, joka kapeni etelään päin. Seinät oli tehty kalkkikivestä. Sisäänkäynti oli länsisivun pohjoispäästä, jossa oli kahdella pylväällä varustettu portiikki. Rakennuksen sisällä sen eteläosassa oli pyhä kaivo, johon tuli vesijohto etelästä päin. Kaivo liittyy todennäköisesti lääkintään. Heti sen koillispuolella sijaitsi ulkoilmapyhäkkötila, jossa oli alttari. Lääkintään viittaavat myös rakennuksesta löydetyt käärmeaiheiset koristelut sekä eri ruumiinosia esittävät votiivilahjat.
Artemis Tauropoloksen temppeli (Attika)

Artemis Tauropoloksen temppeli eli Tauropolion () oli antiikin aikainen Artemis Tauropolokselle omistettu kreikkalainen temppeli Halai Arafenideen demoksessa itäisessä Attikassa Kreikassa. Sen arkeologinen kohde sijaitsee aivan lähellä merenrantaa Spáta-Artémidan kunnassa Artémidan Kataskinóseiksen kaupunginosassa.
Historia.
Artemis Tauropoloksen temppeli rakennettiin erään arvion mukaan arkaaisen kauden ja klassisen kauden taitteessa 500-luvun lopulla tai 400-luvulla eaa., toisen arvion mukaan puolestaan klassisella kaudella 400- tai 300-luvulla eaa. Sen paikalla on ollut pyhäkkö viimeistään arkaaisella kaudella 600-luvulla eaa. Temppeli oli Halai Arafenideen demoksen keskus ja tärkein kulttipaikka. Kreikkalaisessa mytologiassa, ainakin sellaisena kuin Euripideen tragedia "Ifigeneia taurien mailla" sen esittää, temppelin perusti Orestes, joka rantautui samalle rannikolle ja toi sinne Tauriissa olleen puisen Artemiin kulttipatsaan ("ksoanon"). Sekä patsaan tuonti Tauriista että temppelin perustaminen tapahtui Athenen käskystä. Artemiin epiteetti "Tauropolos" tarkoitti ”häränkesyttäjää”, mutta sen käsitettiin myytin seurauksena usein tarkoittavan ”taurien palvomaa”.
Temppeliin kulttiin liittyi Tauropolia-juhla, joka esiintyy paitsi Euripideella myös Menandroksen komediassa "Välitystuomio". Juhla oli jonkinlainen poikien tai nuorten miesten siirtymäriitti, ja siinä hyvitettiin Oresteen kesken jätetty uhraaminen pitämällä miekkaa miehen kurkulla ja vuodattamalla verta. Samaan aikaan se oli ilmeisesti myös vielä naimattomien neitojen siirtymäriitti, jossa neidot tanssivat khoroksena ja joka valmisti heitä avioliittoon. Juhlaan kuului myös muun muassa yöllinen kulkue. Arkeologisten löytöjen perusteella temppelillä on vietetty pitoja.
Temppeli liittyi läheisesti Brauroniin, joka liitettiin samaan Orestes-myyttiin ja jota pidettiin tämän sisaren Ifigeneian hautapaikkana. Myös Brauronin kultissa oli kyse siirtymäriitistä.
Temppeli löydettiin vuonna 1925. Sen kaivaukset suoritti Ateenan arkeologinen seura vuosina 1956–1957.
Rakennukset ja löydökset.
Artemis Tauropoloksen temppeli edusti doorilaista tyyliä. Sen perustusten koko oli noin 21 × 14 metriä ja siinä oli lyhyillä sivuilla kuusi ja pitkillä sivuilla 13 pylvästä. Temppelissä oli kaksiosainen naos eli cella, josta lännenpuoleinen osa oli todennäköisesti adyton. Temppelin yhteydestä on löydetty myös muun muassa kaksi portiikkia temppelin itä- ja länsipuolilta, kivettyä katua sekä patsaiden jalustoja.
Rannalta noin 260 metriä etelämpää () on löydetty toinen, pieni temppeli, joka oli sekin todennäköisesti omistettu Artemiille. Sieltä on löydetty lukuisia votiivilahjoja geometriselta klassiselle kaudelle saakka. Suuremmasta temppelistä noin 500 metriä länteen eli sisämaahan päin sijaitsi puolestaan Dionysokselle omistettu pyhäkkö.
Kummastakin temppelistä tehdyt esinelöydöt ovat Brauronin arkeologisessa museossa.
Hadrianuksen akvedukti

Hadrianuksen akvedukti oli antiikin aikainen akvedukti eli vesijohto Ateenassa Kreikassa. Se oli lähes 20 kilometriä pitkä ja johti vettä Ateenan pohjoispuolelta eri puolille kaupunkia.
Historia.
Akvedukti rakennettiin roomalaisella kaudella. Sen rakentamisen laittoi alulle keisari Hadrianus vuonna 125 omalla kustannuksellaan ja se valmistui Antoninus Piuksen aikana vuonna 140. Hadrianus suosi Ateenaa ja Kreikka, ja akvedukti oli yksi hänen lukuisista rakennushankkeistaan kaupungissa. Osa akveduktiin liittyneistä vesijohdoista säilyi käytössä aina 1900-luvun puolelle saakka. Eräs osuus löydettiin vuonna 1870, ja sitä käytettiin Kuninkaallisen puutarhan eli nykyisen Kansallispuutarhan kasteluun.
Rakennelmat.
Akveduktin pituus oli noin 19,7 kilometriä. Se kulki pääosin maanalaisessa tunnelissa osin aivan maanpinnassa, mutta siihen kuului myös akveduktisiltaosuuksia. Tunneliosuuksissa kaivannon leveys oli noin 0,7–0,8 metriä ja korkeus noin 1,1–1,6 metriä, ja se oli katettu holvauksella. Akvedukti sai alkunsa Parnes-vuorelta (nyk. Párnitha) Ateenan pohjoispuolelta nykyisen Tatóin alueelta, ja se keräsi sivujohtojen kautta vettä päälähteen lisäksi myös muista lähteistä matkan varrella. Näihin kuului muun muassa Kefissos-joki (nyk. Kifisós).
Varsinainen akvedukti päättyi suureen vesisäiliöön Lykabettos-kukkulan rinteessä (). Sen koko oli noin 26,1 × 9,1 metriä ja syvyys noin kaksi metriä. Vesisäiliössä oli joonialaista tyyliä edustanut propylon, joka oli pystyssä vielä vuonna 1788. Nykyisin julkisivusta on jäljellä vain perustaa ja kahden pylvään jalustat. Propylonin yläpalkissa oli piirtokirjoitus, jonka vasen osa on säilynyt ja esillä Kansallispuutarhassa. Koko teksti kuului:
Lykabettokselta vesi johdettiin eri puolille kaupunkia. Akveduktin tarkoituksena oli tarjota vesihuolto ennen kaikkea Hadrianuksen uudelle kaupunginosalle Hadrianopoliille, joka käsitti kaupungin kaakkoisosan Olympoksen Zeuksen temppelin ympärillä. Siellä vettä saivat muun muassa Záppeion roomalaisena kylpylänä nykyisin tunnetut termit sekä muut kylpylät. Lisäksi vettä johdettiin muun muassa Agoralle ja sen Nymfaioniin. Vesijohdon kapasiteetiksi on arvioitu noin kuutiometriä vettä päivässä.
Maanalaista akveduktia on näkyvillä Ateenan Olympiakylän alueella () sekä myös muun muassa Agoran arkeologisella alueella. Akveduktin parhaiten säilynyt siltaosuus on Néa Ioníassa Kapodistríou-valtakadun kummallakin puolella lähellä Plateía Adrianeíou -aukiota (), vaikkakin tätä osuutta on arveltu myös myöhäisroomalaisen, 400-luvulla rakennetun akveduktin osaksi.
Palladion (Ateena)

Palladion ( tai oikeusistuin ””; ) oli antiikin aikainen Athenelle omistettu pyhäkkö Ateenassa Kreikassa. Se sijaitsi antiikin aikaisten lähteiden mukaan kaupungin etelä- tai kaakkoisosissa kaupunginmuurien ulkopuolella.
Palladion sai nimensä Athenen kulttikuvasta palladionista, jonka katsottiin olleen tuotu Ateenaan Troijasta. Palladionilla toimi oikeusistuin, joka käsitteli ei-ateenalaisten murhatapaukset ja vahingoiksi esitetyt surmatapaukset. Tällaisena se liittyi läheisesti Delfinioniin, jonka oikeusistuimessa käsiteltiin myös vastaavanlaisia tapauksia. Kreikkalaisessa mytologiassa oikeusistuimen alkuperä liitettiin Ateenan kuningas Demofoniin. Kun tämä takavarikoi palladionin Argoksen kuninkaalta Diomedeelta ja tämän miehiltä Faleronin satamassa, hän joko surmasi argoslaiset syntyneessä kahakassa, tai aiheutti vahingossa jonkun ateenalaisen kuoleman. Tämän jälkeen hänen tuomionsa luettiin Palladionilla, ja tämän jälkeen sitä käytettiin samaan tarkoitukseen.
Palladionin pyhäköstä huolehtivat Gefyraioi- ja Buzygai-suvut. Palladion-kulttikuvaa ilmeisesti säilytettiin pyhäkössä ainakin alun perin, vaikka toisaalta klassisella kaudella sen sijoituspaikaksi mainitaan yleensä Erekhtheion Akropoliilla. Kulttikuva pestiin vuosittaisessa juhlassa meressä. Tämä seremonia on usein yhdistetty virheellisesti samankaltaiseen Plynteria-juhlaan.
Palladionin sijaintia ei tunneta. Eräässä teoriassa se yhdistetään Olympoksen Zeuksen temppelin lounaispuolelta läheltä Ilissos-jokea löydettyyn pieneen stoaan eli pylväshalliin, joka on ajoitettu arkaaiselle kaudelle 500-luvun eaa. puoleen väliin. Toisen teorian mukaan se olisi sijainnut Faleronissa, johon mainittu myytti Demofonista ja palladionista sijoittui. Pyhäkkö on joskus sijoitettu myös Ksypeten demokseen nykyisen Ateenan ja Faleronin väliselle alueelle.
Panin pyhäkkö (Ateena)

Panin pyhäkkö oli antiikin aikainen Panille omistettu pyhäkkö Ateenassa Kreikassa. Se sijaitsi Areiopagin ja Pnyksin kukkuloiden välisessä laaksossa. Pyhäkön arkeologinen kohde sijaitsee aivan nykyisen Apostólou Pávlou -kävelykadun länsipuolella.
Pyhäkön jäänteet koostuvat kallioon tehdyistä leikkauksista sekä maanalaisesta luolamaisesta kammiosta. Kammion pohjoisseinässä on kallioon kaiverrettu reliefi, joka esittää Pania, nymfiä ja koiraa. Pyhäkkö löytyi Ateenan arkeologisten kohteiden parannusprojektin yhteydessä vuosituhannen vaihteessa. Se oli muutoin aiemmin tuntematon.
Ateenassa oli myös toinen Panille omistettu pyhäkkö, Panin luola.
Panin pyhäkkö

Panin pyhäkkö tai Panin luola voi viitata muun muassa seuraaviin Panille omistettuihin pyhäkköihin:
Pythion (Ateena)

Pythion (, ) eli Apollon Pythioksen pyhäkkö oli antiikin aikainen Apollon Pythiokselle omistettu pyhäkkö Ateenassa Kreikassa. Sen paikkaa ei tunneta varmuudella, mutta perinteisesti se on sijoitettu kaupungin kaakkoisosaan lähelle Ilissos-jokea.
Pythionin rakennutti Peisistratos nuorempi, tyranni Peisistratoksen pojanpoika, toimiessaan arkonttina eli vuonna 522/521 eaa. Thukydideen mukaan sen alttarissa oli piirtokirjoitus:
Kyseisen piirtokirjoituksen käsittävä alttarinosa on löydetty Olympoksen Zeuksen temppelin lounaispuolelta läheltä Ilissos-jokea, ja siksi Pythion on usein sijoitettu sinne. Sijaintipaikka kaupunginmuurien ulkopuolella on selitetty sillä, että Apollonin kultti liittyi usein puhdistautumiseen, joten pyhäkkö ei voinut olla muurien sisäpuolella.
Pyhäkkö on kuitenkin sijoitettu myös Akropoliin pohjoisrinteeseen Apollon Hypoakraioksen luolalle. Tätä on tuettu muun muassa sillä perusteella, että se sopii paremmin Apollon Pythioksen kultin yksityiskohtiin; sekä sillä, että Agoralta on löydetty pyhäkköön viittaavan kirjoituksen sisältävä rajakivi, joka on todennäköisemmin peräisin Akropoliin rinteestä kuin kauempaa Ilissoksen rannasta. On kuitenkin myös mahdollista, että Pythion-nimeä käytettiin Ateenassa kahdesta eri pyhäköstä.
Hesykhioksen mukaan ateenalaisilla oli sanonta ”paskantaa Pythionissa” (), sillä he vihasivat Peisistratosten tyranniaa ja kävivät ohikulkiessaan kiusallaan tekemässä tarpeensa pyhäköllä sen rakennustöiden aikana.
Marjatan sairaala

Marjatan sairaala on vuonna 1913 valmistunut entinen sairaalarakennus Tampereella Pyynikinrinteen kaupunginosassa. Se sijaitsee F. E. Sillanpään kadun (entinen Lyseokatu) ja Mariankadun kulmassa. Kaksikerroksisen, punatiilisen jugendtalon suunnitteli arkkitehti Lambert Petterson.
Rakennuksessa toimi synnytyssairaala 1913–1962. Tämän jälkeen se muutettiin vanhusten sairaalaksi, ja nimensä se sai ylihoitajaltaan Marjatta Hirvoselta. Sairaalaa on kutsuttu myös epävirallisesti Marian sairaalaksi, mutta tätä nimeä ei otettu viralliseen käyttöön, ettei sairaalaa sekoitettaisi helsinkiläiseen Marian sairaalaan. Talvisodan aikana sairaalan tiloissa toimi 10. sotasairaala ja sillä oli käytössä yhteensä 60 sairaansijaa. 
Sairaalan toiminta päättyi 2004–2005. Rakennus peruskorjattiin sen jälkeen yli 55-vuotiaiden asunnoiksi. Samalle tontille on valmistunut 2010 kaksi 6- ja 7-kerroksista asuinkerrostaloa.
Tampereen kaupungin kaavoitusyksikön mukaan Marjatan sairaalalla on rakennustaiteellista ja kaupunkikuvallista arvoa. Rakennus on suojeltu.
La donna è mobile

La donna è mobile ("Nainen on ailahtelevainen") on kuuluisa aaria Giuseppe Verdin oopperasta Rigoletto vuodelta 1851. Aarian esittää Mantuan (Mantova) herttua oopperan kolmannen näytöksen alussa. Mantuan Herttuan rooli ja La donna è mobile ovat (lyyrisen) tenorin äänialalle sävellettyjä. 
Verdi sävelsi Mantuan herttuan roolin erityisesti tenori Raffaele Miratelle, joka esittikin roolin ensi-illassa Venetsian La Fenicessä 1851. Aaria pyrittiin pitämään salassa mahdollisimman pitkään ennen ensi-iltaa, sillä Verdi ymmärsi säveltäneensä helposti mieleenpainuvan melodian, joka tulisi olemaan oopperan huippuhetki eikä halunnut melodian paljastuvan ennen ensi-iltaa. Mirate saikin aarian harjoiteltavakseen vasta muutamaa tuntia ennen ensi-iltaa. Aaria osoittautuikin todelliseksi hitiksi ja se on ollut ensi-illastaan asti muun muassa venetsialaisten gondolieerien esityslistalla. Aaria on yksi tunnetuimmista ja esitetyimmistä aarioista oopperan historiassa. Tunnettuja tulkintoja aariasta ovat esittäneet muun muassa Luciano Pavarotti ja Enrico Caruso.
Bharatinder Singh

Bharatinder Singh (s. 23. lokakuuta 1988) on intialainen kymmenottelija. Hän otteli oman ja maansa ennätystuloksen 7 658 pistettä Bangaloressa 12. kesäkuuta 2011. Hän paransi Jora Singhin elokuussa 2006 New Delhissä ottelemaa Intian ennätystä 156 pisteellä. 
Singh on syntyisin Haryanan osavaltiosta ja työskentlee Mumbaissa Western Railwayn palveluksessa.
Isohella

Isohella Oy, vuoteen 1977 Isohellan Teollisuus Ky, oli Etelä-Pohjanmaalla 1940-luvulta 1980-luvulle toiminut vaatetus­teollisuus­yritys, jonka tuotteita olivat lakit ja ulkoilupukineet. Vuosien varrella yrityksellä oli tuotantoa Seinäjoella, Evijärvellä, Ylistarossa ja Kurikassa. Suurimmillaan vuoden 1982 paikkeilla yritys työllisti noin 300 ihmistä. Tuotantopinta-alaa oli tuolloin noin 8 000 neliömetriä, ja vuodessa syntyi noin 60 000 pukinetta ja 300 000 päähinettä. Vuoden 1977 tienoilla Isohellan tuotannosta meni vientiin noin 40 prosenttia ja vuoden 1982 paikkeilla jo 80 prosenttia, eniten Neuvostoliittoon.
Historiaa.
Yrjö Isohella perusti 1945 Evijärvelle mattokutomon, joka työllisti pian toista tuhatta kotikutojaa kuuden kunnan alueella. Yritys alkoi valmistaa myös lakkeja ja hattuja, joista tuli pian pääartikkeli tuotenimillä Harrison ja Masterson. Vuonna 1952 Isohellan Teollisuus Oy siirtyi Seinäjoelle, jossa yritys jatkoi vuoden 1956 paikkeilla konkurssiin menneen Rantalan Lakkitehtaan toimintaa turkislakkeja valmistaen. Tuotanto siirrettiin 1970-luvun keskivaiheilla Seinäjoelta naapuripitäjään Ylistaroon. Samoihin aikoihin Isohella osti suunnilleen samankokoisen kilpailijansa Kurikan Lakkitehtaan. Siellä Isohella alkoi valmistaa lakkeja ja takkeja myös nahasta. Vuonna 1977 Kurikan Lakkitehdas fuusioitiin Isohella Oy:öön ja toiminta jatkui Isohella-nimellä
Vuonna 1981 Isohella osti Ylistarosta Valion omistaman teollisuushallin, minkä jälkeen yrityksen tuotantokapasiteetti kaksinkertaistui ja henkilöstömäärä kasvoi noin 200:sta 300:aan. Nahkojen leikkaamiseksi Ylistaroon hankittiin 16 työntekijää vaativa 70 tonnin meisti.
1980-luvun puolivälissä yritys valmisti lakkien lisäksi naisten kappoja sekä Polar- ja Pupazzo-merkkisiä ulkoiluvaatteita, suunnittelijoinaan muun muassa Kalevi Fagerholm, Anu Pentik ja Irja Leimu. Isohellan toiminta loppui kuitenkin konkurssiin 1986.
Futsalin maailmanmestaruuskilpailut 2016

Futsalin maailmanmestaruuskilpailut 2016 olivat kahdeksannet FIFA:n järjestämät futsalin maailmanmestaruuskilpailut, jotka pelattiin Kolumbiassa 10. syyskuuta – 1. lokakuuta 2016. Lopputurnaukseen osallistui yhteensä 24 maata. Otteluita järjestettiin kolmessa kaupungissa Bucaramangassa, Medellinissä ja Calissa.
Maailmanmestaruuden voitti Argentiina, joka kukisti finaalissa Venäjän 5–4. Turnauksen parhaaksi pelaajaksi valittiin Argentiinan Fernando Wilhelm. 
Turnauksen kulku.
Lohkovaihe.
Lohkovaiheessa joukkueet jaettiin kuuteen neljän joukkueen lohkoon, Jokaisen lohkossa pelattiin yksinkertainen sarja. Kaikkien lohkojen kaksi parasta joukkuetta sekä neljä parasta lohkokolmosta etenivät pudotupeli vaiheeseen. Parhaat lohkokolmoset määräytyivät alkulohkon pisteiden ja tarvittaessa maalieron avulla.
Lakkadiivit

Lakkadiivit on Intialle kuuluva saariryhmä Intian valtameressä 300 kilometriä Intian rannikosta. Lakkadiiveihin kuuluu 36 saarta ja 12 atollia. Saaristo kuuluu Lakshadweepin liittoterritorioon. Saaristoa ympäröi Lakkadiivienmeri. 1500-luvulla portugalilaiset veivät saarilta kookosta.
Suurimpia saaria ovat:
Avloh

Avloh tai Avlo on Grand-Popon piirikunnan arrondissementti Monon departementissa Beninissä. Vuonna 2013 piirikunnan osassa oli väkeä 4 741 henkeä. 
Avloh sijaitsee Grand-Popon kylän keskustan "Carrefourista" (teiden risteyksestä) noin 10-16 kilometriä itään. Arrondissementin asuttuja alueita on useissa paikoissa Grand-Popon laguunin ja valtameren välisellä kannaksella, sekä jokisuun alueilla.
Arrondissementissa on koulu, terveyskeskus ja evankelinen kirkko. Alueelle on istutettu palmuja. 
Alueet.
Avlohin alueella on neljä saarta: 
Jokisuiston rannoille on istutettu mangrove-metsikköjä. Mono-joen suistossa joki yhtyy Benininlahteen. Aluetta kutsutaan nimellä Bouche du Roy (kuninkaan suu).
Elinkeinot.
Miehet harjoittavat kalastusta merellä ja Mono-joen ja laguunin makeissa vesissä. 
Naiset savustavat ja kuivaavat kalatuotteita ja valmistavat myös kookosöljyä. Niitä myydään Comèn- ja Djodan markkinoilla, joka on Togon rajalla. Palatessaan kauppiaat ostavat kulutustuotteita, kuten garia, jotka he myyvät uudelleen kylässä. Naiset punovat myös mattoja kaislasta, jota on runsaasti paikkakunnalla.
Ruth Ware

Ruth Ware (s. 1977 Lewes, Britannia) on brittiläinen kirjailija. Hän kirjoittaa perinteisiä psykologisia arvoitusdekkareita Agatha Christien henkeen.
Ware on syntyisin Itä-Sussexista Lewesistä Brightonin läheltä ja asuu samoilla seuduilla jälleen Lontoon-vuosien jälkeen. Hän on opiskellut Manchesterin yliopistossa ja työskennellyt tarjoilijana, tiedottajana kustannusyhtiössä ja opettanut englantia vieraana kielenä.
Jokaisessa Waren kirjassa on eri päähenkilö, joka setvii tapahtunutta rikosta, sillä Ware pitää epäuskottavana, että yhden henkilön kohdalle osuisi jatkuvasti rikoksia. Kolmessa ensimmäisessä romaanissa aiheena oli viattoman naisen osuminen väärään aikaan väärään paikkaan. Neljännessä, "Rouva Westaway on kuollut", kirjan päähenkilö syyllistyy rikokseen.
Kirjoista "Synkän metsän siimeksessä" ja "Nainen hytissä 10" ovat olleet New York Timesin ja Sunday Timesin bestseller-listoilla kymmenen myydyimmän joukossa.
Ware on kirjoittanut salanimellä Ruth Warburton viisi nuorten aikuisten fantasiaromaania, joita ei ole suomennettu.
Team Whack – kaikki on hakkeroitavissa

Team Whack – kaikki on hakkeroitavissa Ylen "Docstop"-dokumenttisarjan ohjelma, jossa kolmen suomalaisen ammattihakkerin muodostama ryhmä paljastaa tietoturva-aukkoja. Team Whackin jäsenet ovat Benjamin Särkkä, Iiro Uusitalo ja Laura Kankaala. Kaikki kolme ovat tietoturva-alan ammattilaisia, eivätkä harrasta rikollista hakkeritoimintaa. Team Whackin valkohattuhakkerit etsivät haavoittuvuuksia työkseen, mutta ovat aktiivisia myös vapaa-ajallaan. Esimerkiksi Benjamin Särkkä on perustanut hakkeritapahtuma Disobeyn. Lisäksi taustalla on toiminut vielä kaksi hakkeria, Heikki Juva ja Jarmo "putsi" Puttonen.
Kuusiosaisessa lyhytdokumenttisarjassa kolme suomalaista ammattihakkeria paljastaa kuinka kenen tahansa elämä voidaan sekoittaa. Valkohattuhakkereiden kohteeksi joutuvat yksityiset älylaitteet, henkilöauto, älykoti, wifi-verkko, mainosnäyttö sekä kokonainen taloyhtiö. Hakkereiden tavoitteena on auttaa yksityisihmisiä, yhteisöjä ja yrityksiä suojautumaan hyökkäyksiltä.
Ohjelma on ollut Yle Areenassa 4. maaliskuuta 2019 alkaen, ja se esitettiin Yle TV2:ssa 6. maaliskuuta 2019. Dokumenttisarjan on ohjannut Jani Pyylampi.
Beamex

Beamex Oy Ab on prosessi-instrumenttien kalibrointiteknologiaan erikoistunut yritys. Beamexin pääkonttori sijaitsee Pietarsaaressa.
Beamex suunnittelee ja valmistaa kalibrointilaitteita, kalibrointiin liittyviä tietokoneohjelmistoja, erilaisia palveluja, sekä huolto- ja tukitoimintoja. Se sai vuonna 1990 Tasavallan presidentin vientipalkinnon. Beamex on yksi kolmesta merkittävimmästä yrityksestä alallaan maailmassa.
Beamex Group konserni muodostuu emoyhtiöstä Beamex Oy Ab, sekä tytäryhtiöistä: Beamex Inc. (USA), Beamex Ltd. (UK), Beamex S.A.S. (Ranska), Beamex GmbH (Saksa, vuoteen 2017 Germex GmbH), Beamex Calibration Solutions Ltd. (Kanada), Beamex Calibration Solutions Ab (Ruotsi) ja Beamex B.V. (Alankomaat). Beamexillä on lisäksi omia toimistoja Intiassa, Kiinassa ja Saudi-Arabiassa.
Beamexin partneriverkosto myy tuotteita maailman laajuisesti ja verkkoon kuuluu yli 80 partneria ympäri maailmaa. Beamexillä on yli 14 000 asiakasta yli 140 maassa.
Beamex on vuodesta 1984 kuulunut suomalaiseen Sarlin-konserniin.
Historia.
Vuonna 1975 instrumenttiteknikot Eero Halonen, Krister Knuts, Veijo Meriläinen ja Nils-Erik Sundfors työskentelivät Pietarsaaressa silloisessa Schaumannin (sittemmin UPM) selluloosatehtaassa. Turhauduttuaan sen aikaisiin prosessikalibraattoreihin he päättivät perustaa oman yrityksen ja alkaa itse kehittämään laitteita. Beamex aloitti toimintansa paikallisen kalakaupan kellarissa. Ensimmäinen myytäväksi tarkoitettu kalibraattori oli nimeltään VA-kalibraattori ja se tuli myyntiin vuonna 1976. 
Vuonna 1984 Sarlin osti Beamexin, jossa oli siinä vaiheessa 17 työntekijää ja liikevaihto reilut miljoona euroa. Siitä noin 70 prosenttia tuli tuolloin viennistä.
Eero Halonen oli yhtiön ensimmäinen toimitusjohtaja lokakuuhun 1998 saakka. Hänen tilalleen tuli tekniikan tohtori Raimo Ahola 17 vuodeksi, kunnes jäi eläkkeelle. Vuodesta 2015 alkaen toimitusjohtajana on toiminut Jan-Henrik Svensson.
Beamex-tuotehistoria.
Merkittävimpiä Beamex-tuotteita ovat olleet muun muassa seuraavat:
Beamexin sertifioinnit.
Beamexin laatujärjestelmä on ollut ISO 9001 sertifioitu vuodesta 1992 asti. Beamexin kalibrointilaboratorio on ollut akkreditoitu vuodesta 1993 asti ISO/IEC 17025 mukaisesti. Beamexin ympäristöjärjestelmä on sertifioitu ISO 14001 mukaan ja työterveys- ja työturvallisuusjärjestelmä ISO 45001 mukaan. Tietoturvallisuuden hallintajärjestelmä on sertifioitu ISO 27001 mukaan. Beamexin räjähdysvaarallisten tilojen kalibraattorit ovat hyväksyttyjä sekä ATEX-direktiivin että IECEx-standardien mukaan.
Aino Kajaniemi

Aino Kajaniemi (s. 18. syyskuuta 1955 Jyväskylä) on suomalainen tekstiilitaiteilija. Hän tekee suuria kolmiulotteisia tekstiili-installaatioita mutta myös pienempiä, piirroksellisuuteen perustuvia kuvia. Vuonna 2010 hänet nimettiin vuoden tekstiilitaiteilijaksi ja palkittiin myös kotikaupunkinsa Jyväskylän kulttuuripalkinnolla. Hänelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2021.
Aino Kajaniemi valmistui tekstiilitaiteilijaksi Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1983. Hän on pitänyt yli 30 yksityisnäyttelyä ja osallistunut kymmeniin yhteisnäyttelyihin Suomessa ja ulkomailla. Hän on suunnitellut useiden suomalaiskirkkojen liturgiset tekstiilit. Lisäksi Kajaniemen teoksia on terveyskeskuksissa, kouluissa, vanhusten palvelutaloissa ja liikuntapaikoissa sekä valtion virastoissa.
Aino Kajaniemen tytär on kuvataiteilija Aura Kajaniemi ja sisar valokuva- ja videotaiteilija Riitta Järvelä. He ovat 2010-luvulla pitäneet useita yhteisnäyttelyitä Suomen eri kaupungeissa.
Fischer Sports

Fischer Sports on Itävaltalainen urheiluvälinevalmistaja. Fischer on tunnettu eritoten maasto- ja 
alppihiihtosuksistaan. 
Suomalaisurheilijoista muun muassa Kaisa Mäkäräinen, Ristomatti Hakola, Ilkka Herola, Iivo Niskanen, Perttu Hyvärinen, Juho Mikkonen ja Kerttu Niskanen hiihtävät Fischerin suksilla.
Paltamon kotiseutumuseo

Paltamon kotiseutumuseo toimii vuonna 1910 rakennetussa viljamakasiinissa. Makasiinina rakennus toimi aina 1950-luvulle saakka, jonka jälkeen se on palvellut museona vuodesta 1962 alkaen. Museon näyttelyt ovat kolmessa eri kerroksessa ja näytillä on muun muassa perinteisiä talonpoikaisesineitä ja työkaluja. Toinen kerros käsittelee Paltamon paikallishistoriaa ja kolmannessa kerroksessa on maalaispirtin esineistöä. Paltamon kotiseutumuseon harvinaisempia esineitä ovat Paltaniemen kuvakirkon arkistoarkku ja säilytysarkku Kajaanin linnasta.
Sunshine pop

Sunshine pop oli Yhdysvalloissa 1960-luvun keskivaiheilla suosioon noussut popmusiikkityyli, joka sai alkunsa Kaliforniasta. Sen tunnusmerkkejä ovat taitavat lauluharmoniat, runsaat orkesteritaustat ja positiivinen yleisvire. Tyylin tunnetuimpia edustajia ovat The Beach Boys, The Turtles, The Association, The Mamas &amp; the Papas ja chicagolainen The Buckinghams.
Lakkaasi

Lakkaasi on oksidoreduktaaseihin kuuluva entsyymi, joka katalysoi fenolien hapettumista kinoneiksi ja fenolien hapettavia kytkentäreaktioita, mutta toisaalta myös polyfenolien pilkkoutumisia pienemmiksi molekyyleiksi. Entsyymiä tavataan useissa mikro-organismeissa ja sienissä sekä eräistä kasveista. Lakkaasin EC-numero on EC 1.10.3.2 ja CAS-numero 80498-15-3. Lakkaasia käytetään esimerkiksi paperi- ja tekstiiliteollisuudessa kuitujen valkaisuun.
Rakenne ja biologinen rooli.
Ensimmäisen kerran lakkaasi eristettiin vernissasumakista ("Toxicodendron vernicifluum" tai "Rhus vernicifera") 1800-luvun lopulla. Sen rakenne selvitettiin noin 100 vuotta myöhemmin. Lakkaasia esiintyy useissa mikrobeissa ja sienissä. Kasvikunnassa sitä tuottavat sumakkikasvit sekä eräät muun kasvilajit kuten vuorivaahtera, loblollymänty ja huiskahevoskastanja. Lakkaasi on rakenteeltaan monomeeri ja koostuu yhdestä polypeptidiketjusta, jossa on noin 500 aminohappoa. Entsyymiin on kuitenkin usein sitoutunut useita polysakkaridiyksiköitä. Lakkaasi vaatii toimiakseen neljä kupari-ionia sitoutuneena entsyymiin. Entsyymissä on kolme erilaista sitoutumiskohtatyyppiä kupari-ioneille. Kupari-ionien tehtävä on sitoutua happeen ja olla apuna hapetusreaktioiden katalyysissä. Lakkaasin molekyylimassa on suurimmillaan noin 125 kDa. Lakkaasin inhibiittoreita ovat muun muassa fluoridi-, hydroksidi- ja atsidi-ionit. Lakkaasi hyväksyy substraateikseen useantyyppisiä fenoleita, jotka se hapettaa kinoneiksi ja lisäksi entsyymi voi katalysoida hapettuneiden yhdisteiden kytkentäreaktioita. 
Lakkaasi muodostaa fenolisista yhdisteistä kinoneja ja radikaaleja. Nämä radikaalit voivat reagoida keskenään muodostaen ristiinlinkittyneitä rakenteita. Sienissä lakkaasi avustaa lahottamista hajottamalla ligniiniä. Lisäksi entsyymillä on merkitystä itiöemien kasvussa, itiöiden tuotannossa ja solujen tarttumisessa toisiinsa. Kasveissa lakkaasi voi osallistua ligniinin biosynteesiin ja se kovettaa eräiden kasvilajien pihkan lakkamaiseksi.
Käyttö.
Koska lakkaasi hajottaa ligniiniä käytetään sitä selluteollisuudessa ligniinin poistamiseen ja sellun valkaisemiseen. Tekstiiliteollisuudessa sitä käytetään niin ikään kuitujen valmistamiseen ja käsitellyissä farkuissa indigon tummansinisen värin vaalentamiseen kuluneen vaikutelman aikaansaamiseksi. Entsyymiä voidaan käyttää myös fenolisten yhdisteiden pitoisuuksien määrittämiseen ja elintarviketeollisuudessa mehujen kirkastamiseen.
Kuurojen museo

Kuurojen museon näyttely sijaitsee Helsingissä Haagassa. Uusi näyttely avattiin 22. lokakuuta 2024 Valkean talon aulassa. Näyttely kertoo suomalaisten kuurojen ja viittomakielisten historiasta. Näyttely on avoinna Valkean talon aukioloaikojen mukaisesti ja sinne on vapaa pääsy. 
Museo on perustettu vuonna 1907, ja se tallentaa, tutkii ja esittelee Suomen kuurojen ja viittomakielisten kulttuuriperintöä. Museo on ollut vuodesta 2012 lähtien osa Tampereella sijaitsevaa Työväenmuseo Werstasta. Kuurojen museon näyttelytila on Helsingissä Valkeassa talossa, kokoelmia säilytetään Tampereella Työväenmuseo Werstaalla. 
Kuurojen museon kokoelmissa on noin 10 000 esinettä ja valokuvaa. Museon kokoelmiin kuuluu lisäksi asiakirjoja, kirjoja ja taideteoksia. Kokoelmat kertovat kuurojenopetuksesta, järjestötoiminnasta ja yhteisön merkkihenkilöistä, viittomakielestä sekä yhteisön tekemästä työstä oman aseman turvaamiseksi ja tasa-arvon saavuttamiseksi.
Puolanka-Pirtti

Puolanka-Pirtti on Puolangan kunnan ylläpitämä kotiseutumuseo. Nykyiselle paikalleen talo on siirretty Lylykylän Pellonpäästä, jossa sitä asuttivat veljekset Heikki ja Lauri Oikarinen. Talon historia on ollut vaiherikas, koska siinä on toiminut Lylykylän koulu vuosina 1931–1938, asuntola ja posti. Pihapiirissä on myös kaksi aittaa ja vesipasa katoksineen.
Varsinaiset näyttelytilat ovat pirtissä, kahdessa kamarissa ja eteisvälikössä. Perinteisen talonpoikaisesineistön lisäksi näyttelyssä on puusuksen valmistukseen käytettyjä työkaluja. Suksiteollisuus olikin tärkeä elinkeino Puolangalla 1800–1900-lukujen taitteessa.
Juhani Simojoki

Juhani Simojoki (1. joulukuuta 1928 Rantsila – 3. toukokuuta 2021 Porvoo) oli suomalainen rovasti ja pääkaupunkiseudun seurakuntien "Kirkko ja kaupunki" -lehden pitkäaikainen päätoimittaja.
Sosiaalidemokraattina tunnettu Simojoki varttui oikeistolaisessa pappisperheessä Karttulassa ja Kiuruvedellä. Hän opiskeli teologiaa Helsingin yliopistossa, vihittiin papiksi ja toimi muun muassa Kiuruvedellä kirkkoherran apulaisena 1950-luvulla.
Simojoki kiinnostui vasemmiston ajatuksista jo nuorena ja liittyi 1970-luvun alussa SDP:hen.
Simojoki aloitti Helsingin seurakuntayhtymän tiedotuspäällikkönä ja "Kirkko ja kaupunki" -lehden päätoimittajana vuonna 1967 toimittuaan sitä ennen Suomen Kristillisen Ylioppilasliiton pääsihteerinä sekä Helsingin yliopiston ylioppilaspastorina.
Simojoen on laskettu kirjoittaneen "Kirkko ja kaupunki" -lehteen tuhatkunta pääkirjoitusta. Vuonna 1968 Simojoki sai tuomiokapitulilta varoituksen pääkirjoituksestaan, jossa hän puolusti kansalaistottelemattomuutta kirjoittamalla, miten Jeesuskin rikkoi oman kansansa lakeja tahallaan ja ärsyttävästi. Häntä asettuivat puolustamaan 58 pappia ja monet suurista sanomalehdistä, ja tuomiokapituli jäi yksin ankarine tulkintoineen. Vuonna 1979 hän aiheutti kohun Iranin ajatolla Khomeinista kertovan, virheellisesti militantin islamismin puolustamisena nähdyn jutun ”Islam on herännyt” myötä.
Vuonna 1986 Simojoki oli keskeinen vaikuttaja siinä, että "Kirkko ja kaupunki" ulkoistettiin ammattilaisten tekemäksi Sanoma Oy:n Erikoislehdet-yksikköön. Viiden vuoden kuluttua ulkoistaminen kilpailutettiin uudelleen, ja lehti siirtyi Kotimaa-yhtiön tehtäväksi. Simojoki jäi eläkkeelle tammikuussa 1993.
Viinistä viiniin

Viinistä viiniin – viininystävän vuosikirja oli vuosina 1998–2020 ilmestynyt suomalainen vuosikirja, joka esitteli Suomessa saatavilla olevia viinejä. Sitä kirjoitti ja toimitti alusta alkaen Juha Berglund, vuodesta 2003 yhdessä Antti Rinta-Huumon kanssa. He ovat "Viinilehden" asiantuntijoita ja Berglund myös sen perustaja. Vuosikirjaa julkaisi Otava. "Viinistä viiniin" -vuosikirjaa seurasi vuonna 2021 samojen tekijöiden uusi vuosikirja "Viini, ruoka &amp; hyvä elämä", joka ilmestyi kuitenkin vain yhden kerran.
Taskukirjakokoinen "Viinistä viiniin" keskittyi esittelemään ja arvioimaan Alkossa myytäviä viinejä. Teos oli vuodesta 2002 säännöllisesti Suomen kunkin vuoden kymmenen myydyimmän tietokirjan joukossa, vuonna 2012 kolmanneksi myydyimpänä. Eniten sitä myytiin vuonna 2007, yhteensä 42 300 kappaletta. Kaikkia vuosikertoja oli vuoteen 2018 mennessä myyty yhteensä yli 600 000 kappaletta.
Aleksis Kiven katu (Tampere)

&lt;mapframe latitude="61.500096" longitude="23.762054" zoom="14" width="400" height="323" align="right"&gt;
 "type": "FeatureCollection",
 "features": [
 "type": "Feature",
 "properties": {},
 "geometry": {
 "type": "LineString",
 "coordinates": [
 23.760745525360107,
 61.49535527116729
 [
 23.76026272773743,
 61.496614795794336
 [
 23.760133981704712,
 61.49703974585215
 [
 23.759779930114746,
 61.498375996766654
 [
 23.759458065032963,
 61.49944598006677
 [
 23.75903964042664,
 61.50066438513629
 ]
&lt;/mapframe&gt;Aleksis Kiven katu on pohjois-eteläsuuntainen katu Tampereen keskustassa, Tammerkosken ja Nalkalan kaupunginosissa. Katu kulkee Keskustorin länsireunaa pitkin, ja sen eteläpää ulottuu Laukontorille. Pohjoisessa kadun päätteenä on Satakunnankatu. Muita poikkikatuja ovat Puutarhakatu, Kauppakatu, Hämeenkatu ja Hallituskatu.
Aleksis Kiven katu on sekä sijainniltaan että statukseltaan yksi Tampereen keskeisimmistä kaduista. Sen varrella on muun muassa kaupungin tärkeimmät hallintorakennukset Keskusvirastotalo ja Raatihuone. Kadulla toimii useita erikoisliikkeitä, kahviloita ja ravintoloita.
Historia.
Nykyisen Aleksis Kiven kadun entisiä nimiä ovat "Itäinen pitkäkatu" ja siitä lyhennetty muoto "Itäinenkatu". Vielä varhaisempia, ennen 1820-lukua käytettyjä nimiä olivat "Polttimonkatu" ja "Kuningattarenkatu". Nykyisen nimensä katu sai vuonna 1936, jolloin Tampereella toteutettiin suuri kadunnimiuudistus. Kadun nimeämistä kirjailija Aleksis Kiven mukaan perusteltiin sillä, että hän oli ”Hämeen suuri poika”.
Aikoinaan Aleksis Kiven katu oli nykyistä pidempi ja jatkui Finlaysonin tehdasalueella. Nykyään tämä Finlaysonin portin pohjoispuolella sijaitseva katuosuus on nimeltään Itäinenkatu. Se on toisin sanoen saanut uudelleen käyttöönsä nimen, joka 1930-luvulla poistettiin asemakaavasta.
Kauppakadun ja Hämeenkadun välinen osuus Aleksis Kiven kadusta suljettiin autoliikenteeltä 1990-luvulla. Nykyisessä asemakaavassa tämä Tampereen Raatihuoneen edusta on merkitty torialueeksi. Myös Hämeenkadun ja Hallituskadun välinen katuosuus on muutettu kävelykaduksi.
Rakennuksia.
Rakennukset luetellaan kadun pohjoispäästä alkaen.
Kivikirjasto.
Aleksis Kiven kadun kävelykatuosuudella sijaitsee Radoslaw Grytan 19-osainen taideteos "Kivikirjasto" (2002), joka koostuu pääasiassa graniittilaattoihin hakatuista runo- ja proosateksteistä. Ne ovat sitaatteja Tampereella asuneiden ja työskennelleiden kirjailijoiden teoksista. Edustettuina ovat Yrjö Jylhä, Viljo Kajava, Väinö Linna, Eeva-Liisa Manner, Erno Paasilinna, Kalle Päätalo, F. E. Sillanpää ja Lauri Viita.
Störsvik

Störsvik on 268 asukkaan kylä Siuntiossa, lähellä Inkoon kunnanrajaa. Se on kunnan eteläisin, Hangon ja Kirkkonummen välisen kantatien eteläpuolelle ja Pikkalanlahden rannalle rakentunut taajama. Störsvik on erityisen tunnettu Pickala Golf -nimisestä vapaa-ajankeskuksestaan.
Störsvikin läheisyydessä sijaitsee myös Kopparnäs-Störsvikin virkistys- ja luonnonsuojelualue.
Ferrari (sukunimi)

Ferrari on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Suomen urheilu 1995

Suomen urheilu 1995 käsittelee vuoden 1995 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija.
Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
Vuoden naisurheilijaksi valittiin karateka Sari Laine ja vuoden valmentajaksi jääkiekkomaajoukkueen ruotsalainen valmentaja Curt Lindström.
Laperm

Laperm on kiharakarvainen, Yhdysvalloista peräisin oleva Rex-tyyppinen kissarotu.
Kuvaus.
Rotu on keskikokoinen, luonteeltaan seurallinen ja leikkisä. Laperm:sta on olemassa sekä lyhyt- että pitkäkarvainen muunnos. Rodulla kaikki värit sallitaan.
Unelmien maa

Unelmien maa ("Lykkeland") on norjalainen televisiosarja, joka ensiesitettiin Norjassa vuoden 2018 syksyllä ja Suomessa 2019 alussa. Palkittu sarja kertoo 1970-luvun Stavangerin alueen nuorista aikuisista, joiden elämä mullistuu kun Norjan rannikolta löydetään öljyä.
Sarjan ensimmäinen tuotantokausi (8 jaksoa) keskittyy tapahtumiin vuoteen 1972 asti, jolloin Norjan valtiollinen öljy-yhtiö Statoil perustetaan. Sarjan toinen kausi kuvaa vuosia 1977–1980 ja kolmas vuosia 1987–1990.
Juoni.
Öljy-yhtiö Phillips Petroleumin nuori asianajaja Jonathan Kay (Bart Edwards) saapuu Stavangeriin kesällä 1969 tarkoituksenaan irrottaa amerikkalaisyhtiö tuloksettomasta öljynetsintäsopimuksesta Norjan valtion kanssa, mutta suunnitelmat muuttuvat kun öljyä lopulta löytyykin. Sarjan norjalaisia päähenkilöitä ovat nuoret aikuiset Christian, Toril ja Anna. Christian Nyman (Amund Harboe) on vauraan laivanvarustajaperheen poika, mutta työskentelee sukeltajana öljynetsintälautalla. Hänen tyttöystävänsä Anna Hellevik (Anne Regine Ellingsæter) on kasvanut pienellä maatilalla, mutta pääsee kaupungintalolle sihteeriksi, aitiopaikalle kuulemaan tapahtumista ennen muita. Työväenluokkaisesta ja uskonnollisesta perheestä tuleva Toril Torstensen (Malene Wadel) on työssä Christianin isän omistamalla huonosti menestyvällä kalasäilyketehtaalla ja pienen pojan yksinhuoltaja.
Tuotanto.
Ensimmäisen tuotantokauden jälkeen sarjaa sanottiin Norjan kaikkien aikojen kalleimmaksi. Sarjaa on kuvattu aidolla öljylautalla, Stavangerissa ja muualla Rogalandin läänissä, Ånnelandissa Bergenin pohjoispuolella, Oslossa ja Belgiassa. Sarjassa kuullaan Ginge Anvikin säveltämän elokuvamusiikin lisäksi otteita monista 1970-luvun pop- ja rock-kappaleista.
Vastaanotto.
"Unelmien maan" ensimmäinen tuotantokausi palkittiin Cannesin tv-sarjafestivaaleilla parhaasta käsikirjoituksesta ja parhaasta musiikista.
Kahden ensimmäisen jakson jälkeen "Helsingin Sanomien" Harri Uusitorppa kirjoitti "Unelmien maan" olevan ajankuvaltaan tyylikäs, mutta jotenkin ”ilmatiivis”. Hänen mielestään asiat ovat kyllä oikeilla paikoillaan, mutta ”eivät liiku eivätkä liikuta”.
Hopeavirta

Hopeavirta on Soturikissat-kirjasarjassa esiintyvä fiktiivinen kissahahmo, joka elää Jokiklaanissa.
Historia.
Pentuna.
"Väärätähden lupaus"-kirjassa Hopeapentu syntyy Väärätähdelle ja Pajutuulelle Särkipennun ja Pajupennun kanssa. Hopeapentu on ainoa pentu, joka jää eloon pentueesta. Hänen emonsa ja sisaruksensa kuolevat viheryskään. Aurinkoahven alkaa huolehtimaan Hopeapennusta.
Soturina.
"Tuli ja jää"-kirjassa Hopeavirta on ainoa tytär Väärätähdelle ja Jokiklaanin kuningattarelle Pajutuulelle. Hän näyttäytyy ensimmäistä kertaa, kun hän pelastaa Harmaaraidan jääkylmästä joesta. Hän kysyy Harmaaraidalta, mitä hän tekee Jokiklaanin reviirillä, johon Harmaaraita vastaa hukkuvansa. Matkalla takaisin Myrskyklaaniin, Tulisydän huomaa Harmaaraidan katsovan peräänsä monta kertaa, johon Tulisydämen oppilas Tuhkatassu ilkikurisesti huomauttaa, kuinka kaunis Hopeavirta on.
Tapahtuman jälkeen Hopeavirta alkaa tapailemaan salaa Harmaaraitaa. Tapailujen aikana hän rakastuu Harmaaraitaan Tulisydämen ja Usvajalan varoitteluista huolimatta. Tulisydän näkee Hopeavirran ja Harmaaraidan tapaavan salaa ja hän menee myöhemmin Hopeavirran luokse yrittäen saada tämän eroamaan Harmaaraidasta.
Hopeavirta on paikalla, kun Jokiklaani ja Varjoklaani hyökkäävät Tuuliklaaniin. Tulisydän hyökkää hänen päälleen tajuamatta kuka hän on. Tulisydän pysähtyy, kun Harmaaraita huutaa häntä lopettamaan. Harmaaraita tuijottaa kauhuissaan Tulisydäntä ja Tulisydän päästää Hopeavirran karkuun. Harmaaraita juoksee Hopeavirran perään. Mustaraita huomaa tämän ja hän menee heti kertomaan näkemästään Tiikerikynnelle. Tiikerikynsi sanoo, että huomasi Harmaaraidan seuraavan Hopeavirtaa ja hän epäilee, että jotain on tekeillä heidän välillä. Kirjassa "Salaisuuksien metsä"
Hopeavirta kertoo Harmaaraidalle, että odottaa hänen pentujaan. Molemmat heistä ovat onnellisia.
Kun Hopeavirta tulee tapaamaan Harmaaraitaa Aurinkokiville yhden kuun jälkeen, hän aloittaa synnyttämiseen, mutta jokin menee pieleen. Harmaaraita kutsuu Tulisydäntä, joka seisoo lähellä ja käskee häntä hakemaan Keltahampaan. Tiikerikynsi näkee ja kysyy, mitä tapahtuu. Kun Tulisydän tuo Tuhkatassun, oppilas käskee Tulisydäntä ja Tiikerikynttä nuolemaan pentuja. Tuhkatassu onnistuu pelastamaan kaksi pentua, jotka nimetään Sulkapennuksi ja Myrskypennuksi. Hopeavirta kuitenkin kuolee, koska hän menetti paljon verta synnytyksessä ja jättää hyvästit kumppanilleen ja toivoo hänen huolehtivan heidän pennuistaan. Harmaaraita on murtunut Hopeavirran kuolemasta ja epävarma siitä, ovatko hänen pentunsa elossa. Tuhkatassu masentuu, koska Hopeavirta kuoli. Harmaaraita ehdottaa Tulisydämelle, että he hautaisivat Hopeavirran ja pennut, mutta Tulisydän kertoo ilahtuneena, että pennut ovat elossa. Hopeavirta haudataan joen viereen.
201. laivue (RAF)

201. laivue ()) oli Britannian kuninkaallisten ilmavoimien lentolaivue toisessa maailmansodassa. Laivueen historia alkaa laivaston lentojoukkojen 1. laivueen perustamisesta 1914, kun laivaston ja maavoimien lentoyksiköt liitettiin yhteen muodostettaessa uusi puolustushaara Britannian kuninkaalliset ilmavoimat 1. huhtikuuta 1918. Laivue lakkautettiin 26. toukokuuta 2011 ja se on suunniteltu uudelleen perustettavaksi 2021, kun siitä muodostetaan toinen P-8A Poseidon -laivue.
Historia.
Laivue perustettiin muodostettaessa Britannian kuninkaalliset ilmavoimat 1. huhtikuuta 1918 yhdistämällä maavoimien ja ilmavoimien laivueet, jolloin Fienvillersiin sijoitettu laivaston lentojoukkojen 3. prikaatin 13. lennostoon kuuluneesta 1. laivueesta tuli 201. laivue. Laivue siirtyi 12. huhtikuuta lennoston mukana Noeux lès Auxiin ja edelleen 19. syyskuuta Baizieuxiin, 14. lokakuuta Beugnatreen, 27. lokakuuta La Targetteen ja 22. marraskuuta Bethencourtiin. Laivueesta muodostettiin 24. tammikuuta 1919 kaaderilaivue, jolloin sen lentokoneet luovutettiin 203. laivueelle. Laivue siirtyi 15. helmikuuta Lake Downiin liitettynä 2. rykmentin 33. lennostoon, mistä se siirrettiin 2. syyskuuta 7. rykmenttiin Eastleighiin. Laivue lakkautettiin 31. joulukuuta.
Laivueen ensimmäiset Short Sunderland MkI -koneet saapuivat 13. maaliskuuta 1940 Invergordoniin ennen laivueen siirtoa Lough Erneen 18. syyskuuta 1941. Laivueeseen liitettiin Sunderland MkII koneita toukokuusta alkaen ja Sundnerland MkIII koneita tammikuusta 1942 alkaen. Laivueen tukikohtana oli Pembroken telakka 3. maaliskuuta-3. marraskuuta 1944, minkä jälkeen se palasi Lough Erneen. Laivueen kalusto vaihtui Sunderland MKV:een helmikuusta 1945 alkaen ja se palasi Pembrokeen 3. elokuuta 1945. Laivueen tukikohdaksi vaihtui Calshot 1. huhtikuuta 1946 ja paluu Pembrokeen 17. tammikuuta 1949, missä laivue lakkautettiin 28. helmikuuta 1957.
Laivueen meriitteihin kuuluu muun muassa taistelulaiva "Bismarckin" havaitseminen 22. huhtikuuta 1941 Beisfjordista lähellä Narvikia. Alus kuitenkin katosi sumuun ja se löydettiin uudelleen vasta kuukautta myöhemmin.
202. laivue (RAF)

202. laivue oli Britannian kuninkaallisten ilmavoimien lentolaivue toisessa maailmansodassa.
Historia.
Laivue perustettiin 17. lokakuuta 1914 Eastchurchissä ensimmäisen kerran laivaston ilmavoimien 2. laivueena. Ensimmäisessä maailmansodassa laivueen kalustona oli erilaisia lentokoneita ja sen tehtävänä oli muun muassa tiedustelu, ilmapommitus ja suojaaminen. Sotatoimien päätyttyä laivaston ilmavoimia lakkautettaessa ja laivueita liitettäessä vasta perustettuihin ilmavoimiin niin laivueesta tuli huhtikuussa 1918 ilmavoimien 202. laivue.
Sotien välillä laivueen kalustoksi tulivat lentoveneet kuten Saro London ja sen tehtäväksi muodostui vuodesta 1929 alkaen sukellusveneiden torjunta Välimerellä. Laivue sai Short Sunderland MkI -koneensa huhtikuussa 1939 Kalafranassa Maltalla. Laivueen koneet kuitenkin menetettiin pian sen jälkeen. Laivue muodostettiin uudelleen 20. joulukuuta 1941 Gibraltarilla, jolloin sen kalustoksi tuli Sunderland MkI/II/III -koneet, joilla se operoi aina 20. syyskuuta 1942 saakka.
Sodan päätyttyä laivue siirrettiin Pohjois-Irlantiin tehtävänään säätiedustelu Pohjois-Atlantilla. Vuonna 1964 laivueen tehtävä vaihtui jälleen, kun se aloitti SAR-lennot. Samalla laivueen kalustoksi vaihtuivat Whirlwind HAR.10 -helikopterit. Kalusto vaihtui myöhemmin Sea Kingeiksi. Vaikka laivueen pääosat palvelivat Britteinsaarilla niin C lentue sijoitettiin 1982 Falklandin saarille välittömästi Argentiinaa vastaan käydyn sodan päätyttyä. Laivue nimettiin myöhemmin 1564. lentueeksi. Sekä 1564. lentue että 202. laivue lakkautettiin 2016.
210. laivue (RAF)

210. laivue oli Britannian kuninkaallisten ilmavoimien lentolaivue Toisessa maailmansodassa.
Laivue vastaanotti Short Sunderland MkI -koneensa 3. heinäkuuta 1938 Pembroken telakalla, mistä se siirtyi lokakuussa Tayportiin ja edelleen Invergordoniin ja Obaniin 13. heinäkuuta 1940. Yksikkö vaihtoi Sunderlandit PBY Catalinoihin huhtikuussa 1941.
Zvezda Moskova

Zvezda Moskova () on venäläinen jääkiekkoseura, joka on kotoisin Moskovasta. Seura pelaa Venäjän toisella sarjatasolla VHL-liigassa. Joukkue toimii KHL-seura PHK TsSKA Moskovan farmijoukkueena.
Joukkue kaudella 2025–2026.
Valmennus &amp; Joukkueenjohto.
"Lähde: EliteProspects"
Victor Crone

Victor Crone (s. 31. tammikuuta 1992 Österåkerin kunta, Ruotsi), on ruotsalainen laulaja. Hän edusti Viroa kappaleella "Storm" vuoden 2019 Eurovision laulukilpailussa Tel Avivissa.
Elämäkerta.
Nuoruus.
Crone syntyi Österåkerin kunnassa, Ruotsissa. Hän aloitti kitaransoiton varhaisessa iässä ja jatkoi myöhemmin musiikin suorittamista. Lukion loppupuolella Crone alkoi kirjoittamaan omia kappaleitaan. Hänen ensimmäinen kappaleensa oli tyyliltään rakkauslaulu.
Crone jatkoi lukiotaan Yhdysvalloissa. Siellä hän oli muun muassa Los Angelesissa ja Nashvillessä. Tuolloin hänen taiteilijanimenään oli "Vic Heart"
Ura.
Crone oli aikaisemmin osallistunut "Melodifestivalen 2015" -kilpailuun, joka toimi Ruotsin vuoden 2015 euroviisukarsintana. Hän kilpaili yhdessä Behrang Mirin kanssa ja heidän kilpailukappaleensa oli nimeltään "Det rår vi inte för". Semifinaalissaan he sijoittuivat neljänneksi ja pääsivät "Andra Chansen" (suom. Toinen mahdollisuus) -vaiheeseen. "Andra Chansen" -vaiheessa he kuitenkin hävisivät Samir &amp; Viktor -duolle.
Crone osallistui myös Viron euroviisukarsintana toimivaan "Eesti laul 2019" -kilpailuun kappaleella "Storm". 16. helmikuuta 2019 pidetyssä finaalissa hän voitti kilpailun saaden eniten yleisöääniä.