tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Anneli Sari

Anneli Sari (oik. Anneli Valtonen o.s. Lundberg; s. 8. maaliskuuta 1947 Taivassalo) on suomalainen laulaja, joka on esittänyt 1960-luvulta lähtien erityisesti iskelmämusiikkia, romanimusiikkia ja ranskalaisia chansoneita. Sari on kuuluisimpia suomalaisia romaneja. Iskelmälevytysten lisäksi hän on myös laulanut Helsingin operettiteatterissa ja opiskellut laulua Pariisin konservatorion klassisella linjalla.
Ura.
Sarin laulu-ura alkoi jo 17-vuotiaana, jolloin säveltäjä-tuottaja Toivo Kärki vakuuttui hänen taidoistaan koelauluissa. Sarin ensimmäiseksi menestyskappaleeksi nousi "Liian nuori rakkauteen", joka oli suomenkielinen versio vuoden 1964 Italian euroviisuvoittajasta "Non ho l'età", jonka alun perin esitti samanikäinen Gigliola Cinquetti. 1960-luvulla Sari levytti enimmäkseen perinteisiä iskelmiä ja tangoja. Muita menestyslauluja olivat mm. käännöskappale "Sait multa kukkaset toukokuun", Toivo Kärjen "Sirpale onnea" (san. Tuula Valkama) ja "Poski poskea vasten" (san. Reino Helismaa). 
Vuonna 1966 Sari lopetti tanssilavakiertueet, ja siitä lähtien hän on keskittynyt esiintymään enimmäkseen suurissa konserttisaleissa ja ravintoloissa. Hän on keskittynyt estraditaiteeseen enemmän kuin muut suomalaiset laulajat.
Sari palasi vuonna 1974 takaisin levytysstudioihin. Hän levytti muun muassa Hortto Kaalo -yhtyeen kanssa kokonaisen LP:n mustalaismusiikkia. Perinteisempiä iskelmiä edustivat mm. laulut "Menin raiteiltain" (orig. "Lost in France"), "Akropolis nyt jää" ("Akropolis adieu") ja "Näin on käynyt sorry". Sari osallistui myös lukuisiin laulukilpailuihin: Suomen euroviisukarsinnoissa hänet nähtiin kahdesti: vuonna 1974 Kaj Chydeniuksen säveltämällä ikivihreällä "Jäähyväiset"-laululla sekä 1976 Dezső Baloghin laululla "Mustalaiskaravaani". Syksyn Sävelessä Sari sijoittui vuonna 1978 toiseksi Reino Markkulan sävellyksellä "Luonnonlapset". Myös sävelmä "Pieni laulu" esitettiin Syksyn Sävel karsitut -ohjelmassa.
Nykyään Sari esiintyy konserteissa chansoneja sekä Suomessa että Ranskassa laulaen muun muassa. 
Vuonna 2003 Anneli Sari lauloi Vääksyssä Maarit Niiniluodon vetämän Toivo Kärki -tapahtuman konsertissa vanhan bravuurinsa "Sirpale onnea", joka oli saanut yhä lisää loistokkuutta. 
Syksyllä 2011 Sari osallistui MTV3:n Tanssii tähtien kanssa televisiosarjaan parinaan Marko Keränen.
Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2019.
Yksityiselämä.
Sari on ollut naimisissa muusikko Ari Valtosen kanssa, ja heillä on kaksi lasta, esikoinen ex-Miss Skandinavia Maria Valtonen ja nuorempi Ira Valtonen. Sari on myös isoäiti. Hän asuu avoliitossa ranskalaisen taidemaalarimiehen kanssa Pariisissa.
Sari on laulaja Amadeus Lundbergin täti. Hänen veljiään ovat muusikot Taisto Lundberg ja Feija Åkerlund.
Mehmed VI

Mehmed VI, oikealta nimeltään Mehmed Vahdettin tai Mehmed Vahideddin, (14. tammikuuta 1861 – 16. toukokuuta 1926) oli Turkin viimeinen sulttaani, joka hallitsi vuosina 1918–1922. 
Sulttaanina.
Mehmed nousi sulttaaniksi 4. heinäkuuta 1918 ja pyrki käyttämään valtaa henkilökohtaisesti edeltäjänsä tavoin.
Ensimmäinen maailmansota merkitsi tuhoa Turkin sulttaanikunnalle. Britannian joukot miehittivät sodan aikana Bagdadin ja Jerusalemin, ja useita Turkin maa-alueita Euroopassa joutui Britannian liittolaisten alaisuuteen. San Remon konferenssissa huhtikuussa vuonna 1920 Syyria annettiin Ranskan mandaattialueeksi ja Britannia sai Palestiinan ja Mesopotamian (nykyinen Irak) omiksi mandaattialueikseen. Mehmed allekirjoitti Sèvresin sopimuksen, jossa Turkki luopui Palestiinasta, Mesopotamiasta, Anatoliasta ja İzmirista 10. elokuuta 1920. Sopimuksessa Hijazin kuningaskunnasta (nykyisessä Saudi-Arabiassa) tuli itsenäinen valtio.
Turkkilaiset nationalistit olivat tyytymättömiä sulttaanin hallintoon, joten uusi Turkin hallitus kokoontui Mustafa Kemalin johdolla vuonna 1920 Ankarassa. Uusi hallitus ilmoitti 23. huhtikuuta, että väliaikainen perustuslaki oli luotu ja valta oli siirretty sulttaanilta Turkin hallitukselle.
Maanpako ja viimeiset vuodet.
Tasavaltalaiset tarjosivat Mehmedille mahdollisuutta toimia kalifina ilman sulttaanin titteliä, mutta Mehmed kieltäytyi suojellakseen kunniaansa. Mehmed VI luopui kruunustaan 1.11.1922 ja 18. marraskuuta astui brittiläiseen taistelulaivaan, joka vei hänet Maltan saarelle. Hän yritti myöhemmin vielä nousta Hijazin kalifiksi, mutta tämä epäonnistui. 
Sulttaani asui jonkin aikaa maanpaossa Maltalla, kunnes muutti myöhemmin Italian Rivieralle, jonne Italian kuningas, ja sulttaanin vanha tuttu, Vittorio Emanuele III oli tämän kutsunut. Pitääkseen entistä sulttaania silmällä Turkin tasavalta avasi konsulaatin Genovaan. Hän uskoi monarkian palauttamiseen, mutta Turkin tasavallan lakkautettua kalifaatin loputkin sulttaaniperheen jäsenet ajettiin maanpakoon. Mehmed masentui ja rahojen loputtua hän päätyi myymään mitalinsa. Sulttaani kuoli 15. elokuuta vuonna 1926 Sanremossa, Italiassa. Hänen tyynynsä alta löytyi reseptejä lääkkeisiin, joita hän ei rahan puutteen vuoksi voinut hankkia. Mehmedin hauta-arkku haettiin takaisin maksamattomien velkojen takia, mutta lopulta paikalliset keräsivät rahaa arkkuvelan maksamiseen. 
Hänen vanhimmasta serkustaan kruununprinssi Abdul Mejidista tuli Turkin kalifi, joka otti nimekseen Abdul Mejid II 9. marraskuuta 1922. Kalifi oli vallassa vuodesta 1922 vuoteen 1924, mutta todellinen valta oli Turkin uudella hallituksella.
Kunnianosoituksia.
Lähde:
Sakariini

Sakariini on vanhin keinotekoinen makeutusaine. Sen kehittivät Ira Remsen ja Constantin Fahlberg vuonna 1879 Johns Hopkinsin yliopistossa Baltimoressa tutkittuaan kivihiilitervan johdannaisia. Löytö oli sattumaa, sillä Fahlberg huomasi makeuden vasta siirryttyään kiireessä aterioimaan laboratoriotyöskentelynsä päätteeksi, unohtaen pestä kätensä.
Kemialliselta rakenteeltaan sakariini on aromaattinen kaksoisrengas, joka sisältää rikkiä ja typpeä. Makeudeltaan sakariini on noin 300–500-kertainen sakkaroosiin nähden. Sakariini ei sinänsä ole erityisen vesiliukoinen, ja siksi sitä käytetään lähinnä natriumsuolana eli natriumsakariinina. 
Sakariinia käytetään makeutusaineena urheilijoille tarkoitetuissa proteiinivalmisteissa. 
Nimi sakariini juontuu kreikan kielen sokeria tarkoittavasta sanasta σακχαρον (sakharon). 
Sakariinista käytetään myös nimiä sakkariini, bentsosulfimidi, 3-okso-2,3-dihydrobentso(d)isotiatsoli-1,1-dioksidi ja 1,2-bentsoisotiatsoli-3(2H)-oni-1,1-diaksidi. Sen kemiallinen kaava on C7H5NO3S, moolimassa 183,1845 g/mol, sulamispiste 226–230 °C ja CAS-numero 81-07-2. 
Sakariinin E-koodi on E954. Samalla E-koodilla ovat myös sakariinin suolat natriumsakariini, kaliumsakariini ja kalsiumsakariini. Näiden aineiden päivittäinen enimmäismäärärajoitus eli ADI-arvo on 5 mg/kg/vrk.
Abdul Mejid II

Abdul Mejid II (29. toukokuuta 1868 – 23. elokuuta 1944) oli Turkin viimeinen kalifi (19. marraskuuta 1922 – 2. maaliskuuta 1924). Abdul Mejid II:lla oli vain muodollinen valta.
Abdul Mejid syntyi Dolmabahçe-palatsissa Istanbulissa sulttaani Abd-ul-Azizin poikana. Abdul Mejid sai yksityistä koulutusta. Abdul Mejidin vanhimmasta serkusta Mehmed VI:sta tuli Turkin sulttaani 4. heinäkuuta 1918. Samaan aikaan Abdul Mejidista tuli kruununprinssi. Kun Turkin sulttaani Mehmed VI luopui kruunusta 1. marraskuuta 1922, Turkin sulttaanikunta lakkasi virallisesti olemasta. 19. marraskuuta 1922 Abdul Mejidista tuli kalifi, joka oli ollut sulttaaneiden uskonnollinen arvonimi. Abdul Mejid syrjäytettiin ja hänen perheensä karkotettiin Turkista 3. maaliskuuta 1924.
Abul Mejid oli naimisissa monta kertaa ja hänellä oli kaksi lasta:
Abdul Medid II harrasti taiteita ja maalasi ainakin 60 eri teosta, joista kaksi on alastonmaalauksia. Karkottamisensa jälkeen hän aloitti myös valokuvaamisen.
Abdul Mejid II kuoli asunnossaan Boulevard Suchetilla Pariisissa. Hänet on haudattu Haram-i-Sharifiin, Medinaan, Saudi-Arabiaan..
Mediatiede

Mediatiede on aikalaiskriittinen tiede simulaatiokulttuurin aikakaudella. Mediatiedettä sovelletaan muun muassa mediasuunnittelussa. Suomessa mediatiedettä opetetaan omana oppiaineenaan Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnan audiovisuaalisen mediakulttuurin koulutusohjelmassa.
Mediatiede on kokeileva oppiala tieteen, taiteen ja teknologian välimaastossa. Se pyrkii ymmärtämään ja selittämään mediateknologioiden roolia nyky-yhteiskunnassa. Siihen kuuluu myös historiallinen näkökulma, jonka kautta voidaan ymmärtää tyylien, välineiden ja muotojen perinteen nykypäivän median taustalla. Ensi sijassa mediatiede on kuitenkin kiinnostunut tulevaisuudesta ja tietokoneperustaisen uusmedian eri sovellutuksista.
Mediatiede on oppiala, josta käsin jäsennetään muutosta, luodaan uusia ammattikäytäntöjä ja menetelmiä. Mediatieteessä kehitetään välineen sisältöä. Keskeisimpiä tämänhetkisiä haasteita on luoda multimediaalisia tietosisältöjä verkkoympäristöön yhteydessä palveluihin ja sähköiseen asiointiin.
Taiteen ja uusimman mediateknologian suhde muodostaa sekä mediatieteen tutkimuskohteen että sen tutkimuksellisen toimintaympäristön. Mediateknologiaa käytetään tutkimuksen apuna ja tutkimusta taiteellisten sovellutusten tukena.
Agulin kieli

Agulin kieli (aguliksi агъул чӀал, "agul č’al") on agulien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Venäjällä Dagestanin tasavallan Agulin ja Kurahin piirien kylissä. Osa aguleista on muuttanut vuoristosta tasangolle Derbentin ja Kajakentin piireihin, Dagestanin kaupunkeihin, Bakuun ja Stavropolin aluepiiriin. Agul on yksi Dagestanin virallisista kirjakielistä.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan Neuvostoliitossa oli 19 900 agulia, joista 13 800 Dagestanissa. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Venäjällä oli 29 400 agulin puhujaa, joista 25 400 Dagestanissa. Dagestanin aguleista 98,5 % osaa agulia ja 89,5 % venäjää. Osa aguleista puhuu myös lezgiä, azeria ja tabasarania.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 29 300 agulin puhujaa.
Agul kuuluu dagestanilaisten kielten lezgiläiseen ryhmään, jossa se muodostaa lezgin ja tabasaranin kanssa itälezgiläisen alaryhmän. Kieli jakaantuu varsinaisagulin, Kušanin ja Kerenin päämurteisiin, joiden välillä on foneettisia, sanastollisia ja osittain myös kieliopillisia eroja. Sanastossa on muinaisia iranilaisia lainoja, jotka kertovat agulien eläneen aikaisemmin huomattavasti etelämpänä.
Agulit käyttävät sivistyskielenään venäjää. 1930–1950-luvuilla kouluopetus tapahtui lezgiksi. 1990-luvun alussa luotiin kyrilliseen kirjaimistoon perustuva kirjakieli, jota käytetään opetuskielenä koulujen alaluokilla. Dagestanin muiden kielten tapaan venäjästä poikkeavia äänteitä merkitään erilaisilla kirjainyhdistelmillä sekä merkin Ӏ avulla. Agulin piirin Tpigin kylässä ilmestyy vuonna 1993 perustettu agulin- ja venäjänkielinen sanomalehti "Vesti Agula".
Eskilstuna

Eskilstuna ([˘ɛskilstʉːna]) Ruotsissa sijaitseva Eskilstunan kunnan keskustaajama. Eskilstuna kuuluu historialliseen Södermanlandin maakuntaan ja nykyisessä Södermanlandin läänissä. Vuoden 1971 kuntauudistukseen asti Eskilstuna oli itsenäinen kaupunki. Väkiluvultaan Eskilstuna on lääninsä suurin taajama ja myös kunta on koko läänin suurin. Eskilstunassa asuu paljon ruotsinsuomalaisia.
Historia.
Eskilstunan historia ulottuu keskiaikaan saakka, jolloin kylä nimeltä Tunafors luostareineen sijaitsi nykyisen Eskilstunaån-joen rannalla. Kylä ei kuitenkaan saanut kaupunkioikeuksia, sillä lähellä sijaitsi Torshällan kaupunki. Luostari tuhottiin kokonaan protestanttisen reformaation yhteydessä. Paikalle rakennettiin kuninkaallinen Eskilstunahusin linna.
Kaupunkioikeudet annettiin 1659, jolloin kaupunkiin kuuluivat myös Tunafors sekä Karl Gustavs Stad joen länsirannalla. Jälkimmäinen kaupungeista oli rakennettu Kaarle X Kustaan tukeman mestariseppä Reinhold Rademacherin rautatakomoiden ympärille. Takomot tuottivat käsiaseita ja tykkejä.
Karl Gustavs Stad oli vuodesta 1771 vapaakaupunki, jonne valmistajat ja käsityöläiset saivat pystyttää verovapaita työpajoja ja tehtaita. Vapaakaupungissa lisäksi vallitsi uskonnonvapaus, päinvastoin kuin muualla maassa, jossa luterilaisuus määrättiin laissa. Karl Gustavs Stad yhdistettiin Eskilstunaan 1879.
Eskilstuna kasvoi voimakkaasti teollisen vallankumouksen aikana, ja siitä tuli yksi Ruotsin tärkeimmistä teollisuuskaupungeista ja se sai lempinimen "Smestan" (). Aseiden lisäksi kaupungin teollisuus tuotti koneita ja tarkkuusinstrumentteja. Terästeollisuuden kunniaksi kaupungin vaakunassa on alasin ja moukari.
Vuoden 1971 kuntauudistuksessa kaupungista tuli osa Eskilstunan kuntaa. Nykyisinkin Eskilstunassa on tärkeä teollisuuskaupunki, jossa päämajaansa pitävät kansainvälisesti tunnetut yhtiöt kuten Volvo ja ASSA. Kaupungissa on myös yhdistetty eläintarha-huvipuisto "Parken Zoo", joka on tunnettu valkoisista tiikereistään.
Liikenne.
Eskilstuna sijaitsee Svealandsbanan-rautatien (Tukholma–Hallsberg) varrella. Eurooppatie E20 kulkee kaupungin ohitse. Eskilstuna sijaitsee noin 120 kilometrin päässä Tukholmasta länteen. Viime aikoina liikenneyhteydet pääkaupungin suuntaan ovat parantuneet huomattavasti, mm. junamatka kaupunkien välillä vie vain tunnin. Eskilstunaan on muuttanut runsaasti ihmisiä, jotka käyvät töissä Tukholmassa.
Media.
Sanomalehti Eskilstuna-Kuriren ilmestyy kuudesti viikossa.
Tunnettuja Eskilstunassa syntyneitä ja kaupungin asukkaita.
Lisäksi Eskilstunasta on kotoisin Kent-niminen yhtye.
Ystävyyskaupungit.
Lähde:
LKAB

LKAB eli "Luossavaara-Kiirunavaara Aktiebolag" on Ruotsin valtion kokonaan omistama kaivosyhtiö, jonka päätoimiala on rautamalmin louhinta Kiirunan ja Malmbergetin rautaesiintymistä.
Osa malmista käsitellään valmiiksi tuotteeksi kaivospaikkakunnalla ja kuljetetaan Malmbanan-rautatietä pitkin raskailla tavarajunilla joko Luulajan tai Narvikin satamiin laivausta varten. Liikenteenharjoittajana toimii LKAB:n tytäryhtiö Malmtrafik i Kiruna AB (MTAB). Osa Luulajassa laivattavasta malmista kuljetetaan Rautaruukin Raahen terästehtaalle.
LKAB:n pääkonttori sijaitsee Luulajassa.
Historia.
LKAB perustettiin vuonna 1890, ja vuonna 1907 Ruotsin valtio osti puolet siitä. Vuonna 1957 valtiosta tuli enemmistöosakas ja 1976 se osti loputkin LKAB:n osakkeet. Yhtiön tuotantoennätys on vuodelta 1974, jolloin se tuotti 30 miljoonaa tonnia rautamalmia.
Vuonna 2004 Kiirunan keskusta päätettiin siirtää LKAB:n kaivostoiminnan aiheuttaman sortumisvaaran tieltä.
Tammikuussa 2023 LKAB ilmoitti löytäneensä Pohjois-Ruotsista yli miljoonan tonnin esiintymän harvinaisia maametalleja.
Karjalan armeija

Karjalan armeija (Kar. A) oli Suomen maavoimien sotatoimiyhtymä jatkosodassa.
Joukko-osastot.
Armeijaan kuului kaksi armeijakuntaa ja yksi erillinen taisteluryhmä.
Armeijakuntiin kuului yhteensä viisi jalkaväkidivisioonaa. Ryhmä Oinoseen kuului Ratsuväkiprikaati sekä 1. ja 2. jääkäriprikaatit. Myöhemmin myös Saksan 163. jalkaväkidivisioona liitettiin armeijaan.
Tausta.
Sodanjulistus annettiin 26. kesäkuuta 1941 ja Karjalan armeija perustettiin 29. kesäkuuta komentajanaan kenraaliluutnantti Erik Heinrichs ja esikuntapäällikkönä eversti K. A. Tapola. Armeijan joukot oli ryhmitetty puolustukseen rajalle.
Jatkosodan hyökkäysvaihe.
Karjalan armeija aloitti hyökkäyksen Laatokan Karjalaan 10. heinäkuuta 1941. Tarkoituksena oli vallata talvisodassa menetetyt alueet takaisin, mutta hyökkäystä jatkettiin yli vanhan rajan Neuvostoliiton puoleiseen Itä-Karjalaan, kun raja oli elokuussa saavutettu. Armeijan pohjoista sivustaa tuki 14. divisioona, ja etelässä Laatokka erotti sen Kannaksella toimivista joukoista. Syyskuussa armeijalle perustettiin oma radioasemansa, Aunuksen Radio. Armeija eteni ripeästi käyttäen hyökkäyksen kärkenä kevyitä jääkärijoukkoja. Lokakuussa vallattiin Petroskoi, jonka nimi muutettiin Äänislinnaksi.
Asemasota.
Karjalan armeija lopetti hyökkäyksensä 7. joulukuuta 1941 ja siirtyi puolustusryhmitykseen linjalle Laatokka-Syväri-Ääninen-Maaselkä. Kenraaliluutnantti Heinrichs siirrettiin 29. tammikuuta 1942 yleisesikunnan päälliköksi ja väliaikaisena komentajana oli kenraaliluutnantti Lennart Oesch 1. maaliskuuta 1942 saakka, jolloin Karjalan armeija lakkautettiin ja Päämajan alaisuuteen muodostettiin kolmen kannaksen ryhmät; Aunuksen ryhmä, Kannaksen ryhmä ja Maaselän ryhmä.
Lakkauttaminen.
Päämaja antoi käskyn Karjalan armeijan lakkauttamisesta ja nimen muuttamisesta Aunuksen ryhmäksi (Aun. R) 25. helmikuuta 1942. II armeijakunta sille alistettuine taistelu- ja huoltojoukkoineen erotettiin Karjalan armeijasta ja siitä muodostettiin suoraan Päämajan alainen Maaselän ryhmä (Maa. R). Aunuksen ryhmään käskettiin V, VI ja VII armeijakunta sekä 163. divisioona. Ryhmien väliseksi rajaksi määrättiin silloinen II ja VII armeijakunnan välinen raja. Käskyssä toimeenpanohetkeksi oli määrätty 1. maaliskuuta 1942 kello 12.00.
GeneRally

GeneRally on suomalaisten Hannu ja Jukka Räbinän kehittämä ilmainen ajopeli, joka julkaistiin vuonna 2002. Peli on ollut vuodesta 2003 asti kuukaudesta toiseen Suomipelit.comin lataustilastojen kärkipaikoilla.
Kilpailuun ottaa osaa maksimissaan kuusi autoa, joita ohjaa ihmispelaaja tai tekoäly. Peliä kuvataan useimmissa radoissa hieman yläviistosta. Mukana tulevalla rataeditorilla voi luoda omia ratoja vapaasti, ja editoriin saa itsekin tehtyä omia rataelementtejä. Peli on kolmiulotteinen, mutta muistuttaa grafiikaltaan ja pelituntumaltaan vanhoja klassikkopelejä, kuten suomalaista "Slicks ’n Slideä" ja Atarin vuonna 1986 julkaistua "Super Sprintiä". Netissä on paljon ilmaisia apuohjelmia "GeneRallyyn", kuten autoeditori, radan esikatseluohjelma ja yörataohjelma.
Autoja.
General.
General on pelin maskotti. Se on kuin Formula 1 -auto, mutta ilman aerodynaamisia siipiä. Sitä voidaan käyttää aktiivisesti lähes kaikilla ratapinnoilla. General takaa ajajalleen vauhdikasta menoa ja taitavammalle kuskille hyvät kierrosajat.
Formula.
Auto, joka muistuttaa Generalia, mutta on voimakkaampi, painavampi, ja siinä on etu- ja takasiivet. Johtuen sen uniikista ajettavuudesta asfaltilla tämä auto on monien pelaajien valinta. Kiitos Formulan tasaisennopean vauhdin ja hyvien kääntymisominaisuuksien, se on ehkä pelaajien eniten suosima auto. Se ei kuitenkaan ole kovin kilpailukykyinen maastossa.
Onewheeler.
Onewheeler on varsin erikoinen, sillä siinä on vain yksi pyörä keskellä auton alla. Se ei ole kovinkaan nopea asfaltilla, mutta maastossa Onewheeler pärjää nopeimmillekin autoille. Varsinkin lumella Onewheeler on vahvimmillaan, millä se pääsee eteenpäin vaivatta muiden autojen liukastellessa. Haittapuolena se on yksi keveimmistä autoista, minkä vuoksi raskaamman auton on helppo kiilata se radalta.
McTurbo.
McTurbo muistuttaa paljolti kiihdytysautoa: se on pitkä ja siinä on siivekkeet, avo-ohjaamo ja isot takarenkaat. McTurbo onkin pelin nopein auto, jollei pelaajien omatekoisia autoja lasketa. Nopeuden hintana on hankala käännettävyys ja pitkä jarrutusmatka, minkä vuoksi se ei sovi tiukkamutkaisiin ratoihin. McTurbo on vaikea vastus varsinkin suoremmilla asfalttiradoilla, mutta taitava kuljettaja pärjää sillä myös vähän hankalemmillakin rataosuuksilla. Auto ei ole parhaimmillaan maastossa eikä varsinkaan lumella, koska se alkaa liukkaalla pinnalla helposti liukua.
Przemyślin linnoitus

Przemyślin linnoitus on Itävallan, sittemmin Itävalta-Unkarin 1800-luvun puolesta välistä 1900-luvun alkuun rakennuttama ja kehittämä Venäjän vastainen rajalinnoitus Przemyślin kaupungissa. Aikanaan Eurooppaan rakennetuista noin 200 linnoituksesta se oli kolmanneksi suurin. Przemyśl joutui Itävallan haltuun Puolan ensimmäisessä jaossa 1772. Linnoituksen tarkoituksena oli estää Venäjän pääsy Sleesiaan Krakovan suuntaan.
Kaupunkia ympäröi 15 kilometrin puolustuskehä, vallihauta, noin 30 bastionia, linnakkeita ja portteja. Linnoitukseen oli suunniteltu tilat 85 000 sotilaalle ja 656 tykille. Itävalta-Unkarin Venäjän kanssa 6. elokuuta 1914 alkaneessa ensimmäisessä maailmansodassa Venäjän 1914 tekemän hyökkäyksen aikana onnistuttiin pysäyttämään Venäjän 300 000 sotilaan hyökkäys Sleesiaan Krakovan ja Karpaattien suuntaan.
Linnoitus kestää syyskuusta 1914 maaliskuun 1915 loppuun.
Przemyślin linnoitus joutui kaksi kertaa venäläisten joukkojen saartamaksi. Ensimmäisellä kerralla 24. syyskuuta 1914 Venäjän kolmannen armeijan komentajan Radko Dmitrievin aloittamana. Riittämättömän tykistötuen vuoksi suorat hyökkäykset aiheuttivat vain 40 000 sotilaan tappiot venäläisille. Kenraali Svetozar Boroević von Bojnan joukot riensivät avuksi keventääkseen puolustajiin kohdistuvaa venäläisten painetta.
Piiritystä kesti 11. lokakuuta saakka, kunnes venäläiset joutuivat vetäytymään. Toisen kerran venäläiset piirittivät Przemyślin linnoitus Venäjän kahdeksannen armeijan kenraali Andrei Nikolaevitš Selivanovin komentamina 9. marraskuuta 1914. Radko Dmitrievin joukot olivat vetäytyneet pohjoiseen. Päinvastoin kuin Dmitriev Selivanov ei pyrkinytkään hyökkäämään, vaan saartamalla näännyttämään puolustajat. Helmikuussa 1915 Svetozar Boroevic von Bojna teki toisen hyökkäyksen venäläisiä vastaan auttaakseen puolustajia, mutta se epäonnistui. Helmikuun 1915 loppuun mennessä kaikki yritykset tukea linnoituksen puolustajia epäonnistuivat ja Itävalta-Unkarin armeijan komentaja Conrad ilmoitti linnoitusta komentavalle kenraali Hermann Kusmanekille, ettei apua enää ole tulossa. 13. maaliskuuta murtui puolustus pohjoisessa, mutta muodostettu väliaikainen linja kuitenkin piti vielä. 19. maaliskuuta yrittivät puolustajat murtautua venäläisen saartoketjun läpi, mutta epäonnistuivat. Kusmanek käski tuhota sotilaallisen materiaalin ja antautui 22. maaliskuuta 120 000 muun Itävalta-Unkarin sotilaan kanssa venäläisille.
Thais

Thais (; 300-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen hetaira, joka oli kotoisin Ateenasta.
Thaisin sanotaan liittyneen mukaan Aleksanteri Suuren sotaretkelle itään, tai ainakin hän oli paikalla eräissä aikakauden tapahtumissa. Hänet muistetaan ennen kaikka siitä, että hän olisi yllyttänyt Aleksanterin Persepoliissa vietetyn suuren voitonjuhlan yhteydessä sytyttämään Persian kuninkaiden palatsin tuleen. Ajatus tästä on tullut kuolemattomaksi John Drydenin kirjoittaman oodin "Alexander's Feast" myötä, mutta antiikin lähteistä se vaikuttaa perustuvan pelkästään Kleitarkhokseen, joka on yksi epäluotettavimpia Aleksanterin sotaretken historioitsijoista. Siksi kertomuksen todenperäisyyttä on epäilty.
Aleksanterin kuoleman jälkeen Thais liittyi Ptolemaioksen seuraan. He saivat kaksi poikaa nimiltään Leontiskos ja Lagos, sekä tyttären nimeltä Eirene. Athenaioksen mukaan Thais ja Ptolemaios olisivat olleet jopa naimisissa, mutta tämä on kyseenalaista. Joka tapauksessa heidän välinsä vaikuttavat olleen läheiset ja Ptolemaios kohteli heidän lapsiaan kuin laillisina lapsina. Thaisin älykkyydestä ja nokkelista vastauksista kerrotaan useita anekdootteja, ja hän vaikuttaa olleen niistä yhtä tunnettu kuin kauneudestaan.
Thaisista on saanut nimensä Jules Massenet'n oopperan "Thaïs" (1894) samanniminen päähenkilö, joka on myös kurtisaani, joskin myöhäisantiikin aikana.
Qazbegin piirikunta

Qazbegin piirikunta () on piirikunta Mtskheta-Mtianetin hallintoalueella Georgiassa. Sen keskuspaikkakunta on Stepantsmindan kaupunkityyppinen taajama, entiseltä nimeltään Qazbegi. Piirikunnassa on 3 795 asukasta (2014) ja sen pinta-ala on 1 082 neliökilometriä, joten se on asukasluvultaan maan pienin piirikunta.
Qazbegin alue vastaa historiallista Khevin aluetta. Se rajautuu pohjoisessa Venäjään, idässä Dušetin piirikuntaan, etelässä Akhalgorin piirikuntaan ja lännessä itsenäiseksi julistautuneeseen Etelä-Ossetiaan (Džavan piirikuntaan). Alue on erittäin vuoristoinen ja yksi Kaukasuksen korkeimmista huipuista, 5 033 metriä korkea Kazbek (), kohoaa sen pohjoisrajalla. Tergin, Truson ja Snon jokilaaksot halkovat aluetta. Historiallinen Georgian sotilastie kulkee piirikunnan läpi.
Alueella on useita nähtävyyksiä. Gergetin Pyhän kolminaisuuden kirkko rakennettiin 1400-luvulla ja sen luota avautuu vaikuttava maisema alas Stepantsmindan kaupunkiin. Taajamassa on paikkakunnalla syntyneen Aleksandre Qazbegin museo ja pieni vuorikiipeilymuseo. Kuuluisa Darialin sola sijaitsee muutama kilometri taajaman pohjoispuolella.
Arlanda Express

Arlanda Express on nopea lentokentän raideyhteys Tukholman keskusrautatieaseman ja Arlandan lentoaseman välillä Ruotsissa. Juna on nopeampi, mutta myös kalliimpi kun Flygbussarna-linja-autot.
Junia lähtee neljästä kuuteen kappaletta tunnissa, junan nopeus on 200 km/h ja 40 kilometrin matka kestää kaksikymmentä minuuttia. Junat kulkevat osan matkasta Ruotsin itäistä päärataa (Ostkustbanan) ja 20 kilometriä lentokenttäyhteyttä varten rakennettua Arlandabanan-radalla. Tämä rataosuus valmistui vuonna 1999, jolloin Arlanda Express aloitti toimintansa. Vuonna 2015 aikuisten normaali matkalippu junaan maksaa 280 kruunua (noin 29 euroa).
Radalla on kolme asemaa: yksi terminaalin 5 ja toinen terminaalien 2, 3 ja 4 yhteydessä sekä Tukholman keskusrautatieasemalla, josta junat lähtevät raiteilta 1 ja 2. Terminaalien välillä junalla saa matkustaa maksutta.
Arlanda Express -junia liikennöi A-Train AB -niminen yhtiö, joka oli vuosina 2004−2014 australialaisen investointipankin Macquarie Groupin omistuksessa. Vuonna 2014 se myi yhtiön kiinalaisille ja australialaisille sijoittajille.
A-Train AB rakennutti lentokentälle menevän rataosuuden ja sai vastineeksi yksinoikeuden liikennöidä rataosuudella vuoteen 2040 asti.
Antikomintern-sopimus

Antikomintern-sopimus oli Saksan ja Japanin välinen antikommunistinen sopimus, joka allekirjoitettiin 25. marraskuuta 1936 Berliinissä, Saksassa. Sopimus oli suunnattu Kommunistista internationaalia (Komintern) ja etenkin Neuvostoliittoa vastaan. Japani oli ärsyyntynyt Kiinan ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimuksesta elokuussa 1936 sekä lentokoneiden ja ammusten myynnistä kiinalaisille.
Sopimuksessa Saksa ja Japani sitoutuivat neuvottelemaan ”yhteisten etujensa suojelemisesta” ja sopivat, ettei kumpikaan solmisi mitään sopimuksia Neuvostoliiton kanssa. Saksa suostui myös tunnustamaan Japanin nukkehallituksen Mantšuriassa. Myös Italia liittyi 6. marraskuuta 1937 sopimukseen, joka oli tuolloin jo enemmän brittiläisvastainen. Propagandatarkoituksessa Adolf Hitler ja Benito Mussolini kuitenkin esiintyivät ensisijaisesti länsimaisen sivistyksen puolustajina neuvostokommunismia vastaan.
Saksan, Japanin ja Italian jälkeen Kominternin vastaiseen sopimukseen liittyivät 24. helmikuuta 1939 Unkari ja japanilainen satelliittivaltio Mantšukuo. Hieman myöhemmin, 8. huhtikuuta 1939, mukaan tuli Espanja, jonka sisällissota oli juuri päättynyt Francon joukkojen voittoon.
Antikomintern-sopimuksesta tuli pohja 2. syyskuuta 1940 solmitulle kolmen vallan sopimukselle, jossa kolme akselivaltaa liittyivät liittoutuneita vastaan. Saksan ja Neuvostoliiton solmima hyökkäämättömyyssopimus (Molotov–Ribbentrop-sopimus) oli Antikomintern-sopimuksen vastainen. Japani irtautui sopimuksesta, mutta liittyi myöhemmin kolmen vallan sopimukseen.
Antikomintern-sopimus elvytettiin vuonna 1941 Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon. Suomi liittyi siihen syksyllä 1941, kun ulkoministeri Rolf Witting osallistui allekirjoitustilaisuuteen Berliinissä. Britannia julisti sodan Suomelle itsenäisyyspäivänä 6. joulukuuta 1941. Japani ei liittynyt Saksan aloittamaan hyökkäykseen Neuvostoliittoa vastaan, vaan hyökkäsi sen sijaan Yhdysvaltoja vastaan Pearl Harborissa.
Antikomintern-sopimus raukesi akselivaltojen kukistuessa.
Tukholman paikallisjuna

Tukholman paikallisjuna () on paikallisjunajärjestelmä, joka sijoittuu pääasiallisesti Tukholman lääniin Ruotsissa. Järjestelmään kuuluu 51 asemaa, joista neljä on Tukholman läänin ulkopuolella: Bålsta, Uppsala ja Knivsta Uppsalan läänissä ja Gnesta Södermanlandin läänissä. Liikenteen suunnittelusta ja tilaamisesta vastaa Storstockholms Lokaltrafik eli SL, ja liikennettä liikennöi SJ.
Paikallisjunaverkoston uusimmat asemat on avattu 10. heinäkuuta 2017, kun keskustan alittava Citybanan-tunneli otettiin liikennekäyttöön. Eteläisen aseman ja Tomtebodan välille rakentuvan radan varrelle tulleet uudet maanalaiset asemat Tukholman keskusta ja Tukholman Odenplan korvasivat paikallisjunaliikenteessä Tukholman keskusrautatieaseman ja Karlbergin aseman.
Linjat ja asemat.
Tukholman paikallisjunaliikenteessä on neljä linjaa: kaksi pitkää koko läänin halki suunnissa lounaasta pohjoiseen (Södertälje-Märsta) ja etelästä luoteeseen (Nynäshamn-Bålsta), Älvsjöstä tai Tumbasta Uppsalaan liikennöivä linja ja lisäksi lyhyempi lounaassa Gnestan ja Södertäljen välillä.
Tärkeimmät vaihtoyhteydet.
Kaukojuniin voi vaihtaa Tukholman keskusrautatieaseman lisäksi Uppsalassa, Bålstassa, Sundbybergissä, Flemingsbergissä ja Södertäljen eteläisellä asemalla.
Roslagsbanan

Roslagsbanan on kapearaiteinen 891 mm raideleveydelle rakennettu esikaupunkijunajärjestelmä Tukholman läänissä, Ruotsissa. Järjestelmä koostuu 65 kilometrin pituisesta radasta, jonka varrella on yhteensä 39 asemaa. Se alkaa Tukholman Stockholms östra (Östra station) -asemalta jatkaen kohti pohjoista ja haarautuen kolmeen linjaan, päättyen Näsbyparkiin, Österskäriin ja Kårstaan.
Roslagsbananin suuren kapearaiteisen rautatieverkoston ensimmäiset osat avattiin vuonna 1876, kun Uppsala-Lenna-rautatie valmistui. Suurimmillaan Roslagsbanan kattoi suuria osia Roslagenista, mistä se myös on saanut nimensä. Suuria osia verkostosta on vuosikymmenten kuluessa hylätty ja purettu. Ainoastaan nykyinen Roslagsbanan on siitä jäljellä varsinaisessa käytössä.
Nykyään radan omistaa Storstockholms Lokaltrafik, SL ja liikennöitsijä on ranskalainen Transdev. 
Läänin maakäräjät on tehnyt periaatteellisen päätöksen osuuden Kårsta–Rimbo uudelleenrakentamisesta, mutta radan pidennys ei toistaiseksi ole käytännössä edennyt.
Junakalusto.
Roslagsbananilla käytetään X10p- ja X15p-junia.
Linjat.
Roslagsbananilla on kolme linjaa. Stockholms östra -asemalla voi vaihtaa Tukholman metron punaisen linjan 14 asemalla Tekniska högskolan. Roslagsbananin haarojen välillä voi vaihtaa asemilla Djursholms Ösby linjojen 27/28 ja 29 välillä, ja Roslags Näsbyssä linjojen 27 ja 28 välillä. Mörbyn asemalta on neljänsadan metrin kävelymatka metron punaisen linjan 14 asemalle Danderyds sjukhus.
Saltsjöbanan

Saltsjöbanan on esikaupunkijunajärjestelmä Tukholman ja Nackan Saltsjöbadenin välillä. Järjestelmään kuuluu 18,5 km rautatietä ja 18 asemaa.
Saltsjöbanan avattiin 1. heinäkuuta 1893. Liikenne hoidettiin höyryvetureilla vuoteen 1910 asti, jonka jälkeen linjat sähköistettiin. Alkuun rautatietä hallitsi Järnvägs AB Stockholm-Saltsjö. Rautatiellä oli paljon rahtiliikennettä, joka teki sen hyvin kannattavaksi. Ajan myötä rahtiliikenne väheni ja 1960-luvulla rata ei enää kannattanut. Vuonna 1969 Tukholman läänin maakäräjät otti radan haltuunsa. Nykyään radan omistaa Storstockholms Lokaltrafik eli SL ja liikennöitsijä on Stockholms Spårvägar.
Uuden Slussenin rakennustöiden vuoksi Saltsjöbanan on ollut suljettuna Slussenin ja Henriksdalin välisellä osuudella kesästä 2016 alkaen. Vuonna 2023 koko liikenne keskeytettiin radalla tehtävien uudistusten vuoksi. Liikenne avautui uudelleen joulukuussa 2024 pääteasemana Saltsjö-Järla. Rataosuus Saltsjö-Järlasta Slusseniin avataan vasta vuonna 2028.
Junakalusto.
Saltsjöbananilla käytetään Tukholman metrossakin käytettyjä C10- ja C11-moottorivaunuja, joita on muutettu varustamalla ne virroittimella, koska radalla käytetään ratajohtoa sivuvirtakiskon sijasta. Vaunulla on pituutta 17,6 metriä ja siinä on 72 istumapaikkaa. Kuusi vaunua yhdistetään junaksi. Kaksi kalustoon kuuluvaa vaunua on muutettu entisistä metron C8-tyypin yksiköistä. Aiemmin on käytössä ollut myös kaksi C16-tyyppistä moottorivaunua, jotka oli vuonna 1987 muutettu Tukholman metron käyttämistä C6-vaunuista rataosuuden käyttöön soveltuviksi. Nämä C6-tyyppiset vaunut oli alkujaan valmistettu vuonna 1974.
Marraskuussa 2025 ilmoitettiin Tukholman alueen tilanneen tšekkiläiseltä Škoda Transportationilta 16 uutta X25-sähkömoottorijunaa Saltsjöbananille.
Linjat.
Saltsjöbadenin radalla on kaksi linjaa, yksi Slussenista Saltsjöbadeniin, ja toinen Igelbodasta Solsidaniin. Vaihto näiden välillä tehdään Igelbodan asemalla. Slussenilla on mahdollisuus vaihtaa metron punaisiin ja vihreisiin linjoihin. Rataa ei ole tällä hetkellä yhdistetty Ruotsin muuhun rataverkkoon.
Nockebybanan

Nockebybanan on pikaraitiotie läntisessä Tukholmassa, Ruotsissa, Nockebyn ja Alvikin välillä. Sen alku on vanhassa kaupunkiraitioteiden linjassa 12, joka suurimmillaan meni Nockebyn ja Tukholman keskustan Tegelbackenin välillä. Nockebybanan ja Lidingöbanan ovat Tukholman ainoat raitiovaunulinjat joita ei lakkautettu, kun Ruotsissa siirryttiin oikeanpuoleiseen liikenteeseen vuonna 1967. Nykyään Nockebybanan kulkee enimmäkseen omilla raiteilla omalla ratapenkereellään, minkä takia se on luonteeltaan lähempänä pikaraitiotietä kuin kaupunkiraitiotietä.
Kesäkuusta 1997 kesäkuuhun 1998 rata oli suljettu liikenteeltä suuren uudelleenrakentamisen takia. Muutoksen jälkeen radalla on voitu ajaa uudenaikaisilla pikaraitiovaunuilla.
Linjat.
Nockebybananilla on yksi linja, joka kulkee Nockebystä Alvikiin Länsi-Tukholmassa. Linjalla on kymmenen asemaa. Alvikin asemalla voi vaihtaa metron vihreisiin linjoihin ja Tvärbanan-pikaraitiotiehen.
Timo Laaninen

Timo Laaninen (s. 1. elokuuta 1954 Liperi) on suomalainen poliitikko ja pappi. Hän on ollut Suomen Keskustan puoluesihteeri vuosina 2010–2016 ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 2013–2017. Laaninen on toiminut kolmen keskustalaisen pääministerin ja kahden muun ministerin erityisavustajana. Hän on tehnyt pitkän uran myös keskustan äänenkannattaja sanomalehti "Suomenmaassa", jonka päätoimittajana toimi vuodet 2008–2010.
Vuodesta 2018 hän on toiminut Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pappina.
Ura.
Laaninen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1973 ja hallintotieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta vuonna 1983. Hän oli Keskustan Opiskelijaliiton puheenjohtaja ja keskustan puoluehallituksen jäsen vuosina 1979–1980. Nuoren Keskustan Liiton liittosihteerinä hän toimi vuodet 1980–1984 ja puoluevaltuuskunnassa 1982–1984. Vuonna 1985 hän työskenteli keskustan eduskuntaryhmän apulaissihteerinä.
Toimittajana.
Laaninen työskenteli vuosia keskustan pää-äänenkannattajan, sanomalehti Suomenmaan toimittajana. Hän aloitti vuonna 1984 lehden poliittisena toimittajana. Vuodet 1987–1991 hän oli poliittisen toimituksen esimies ja vuosina 1994–2003 Helsingin toimituksen esimies. Lehden päätoimittajana hän toimi vuodet 2008–2010.
Politiikassa.
Erityisavustajana.
Laaninen on yksi pitkäaikaisimmista keskustalaisten ministereiden erityisavustajista. Vuosina 1992–1993 hän toimi Ahon hallituksen sisäasiainministeri Mauri Pekkarisen ja vuonna 1993 ulkoasiainministeri Heikki Haaviston erityisavustajana. Vuodet 1994–1995 hän oli pääministeri Esko Ahon poliittinen erityisavustaja. Hän oli Ahon erityisavustaja myös vuosina 1999–2000 tämän ollessa presidenttiehdokkaana.
Vuonna 2003 Laaninen oli pääministeri Anneli Jäätteenmäen ja vuosina 2003–2007 pääministeri Matti Vanhasen poliittinen erityisavustaja. 23. lokakuuta 2005 julkaistiin Laanisen kirjoittama teos "Se on ihan Matti", jolla tuettiin Vanhasen presidenttiehdokkuutta.
Puoluesihteerinä.
Pyrkiessään puoluesihteeriksi keväällä 2010 Laaninen asetti tavoitteeksi puolueen maineen parantamisen. Hänen mukaansa keskustan jäsenet eivät tunteneet puoluettaan siitä mielikuvasta, joka julkisuudessa oli syntynyt vaalirahoituskohun myötä. Mielikuvissa keskusta vaikutti puolirikolliselta poppoolta, joka ”kähmii vaalirahoja sieltä sun täältä ja suhmuroi kuntakaavoja”.
Laaninen valittiin puoluesihteeriksi 12. kesäkuuta 2010 Lahden puoluekokouksessa. Hän voitti jatkokaudelle pyrkineen Jarmo Korhosen äänestyksessä selkein lukemin 1675–576. Hänet valittiin jatkokaudelle Rovaniemen puoluekokouksessa vuonna 2012. Hän voitti vastaehdokkaansa vaalin ensimmäisellä kierroksella saaden 1046 ääntä. Hänet valittiin jatkokaudelle myös vuoden 2014 puoluekokouksessa, jossa hän sai 869 äänellä enemmistön jo ensimmäisellä kierroksella.
Kuntavaaleissa 2012 Laaninen valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon 954 äänellä.
Laaninen ilmoitti maaliskuussa 2016, ettei ole käytettävissä Keskustan puoluesihteeriksi kesän puoluekokouksessa.
Pappina.
Laaninen valmistui teologian maisteriksi toukokuussa 2018. Kesäkuussa 2018 hänet valittiin Helsingin Malmin seurakuntaan papiksi, ja hän on seurakunnassa projektipappina toukokuun loppuun 2021.
Maahenki

Maahenki Oy on suomalainen koulutus- ja konsultointiyritys. 
Aiemmin se toimi luontoa, taidetta ja arkielämää käsittelevien kirjojen kustantamona. Sen erityisaloja olivat valokuvataide, ortodoksinen kirkkotaide, itseoppineiden kansantaiteilijoiden ITE-taide ja luontokuvaus. Valokuvataiteen laatukirjojen sarja Musta taide oli Maahengen kustantama. Lisäksi kustantamo julkaisi muuta taidetta, luontoa ja ihmistä käsittelevää kirjallisuutta. 
Kustantamon kirjat ovat saaneet useita palkintoja, muun muassa tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon vuosina 2014 ja 2011 sekä Vuoden Luontokirja -tunnustukset 2001, 2006, 2009, 2011, 2012 ja 2015. 
Historia.
Maahenki Oy on perustettu vuonna 1999. Pääomistaja on Maaseudun sivistysliitto. Matti Vanhanen on toiminut yhtiön hallituksen puheenjohtajana ja on yksi sen omistajista. 
Tammikuussa 2017 Liisa Heikkilä-Palon seuraajana kirjankustantamo Maahengen taiteellisena johtajana eli kustantajana aloitti Johanna Korhonen. Samalla hän otti vastuulleen myös toimitusjohtajan tehtävät, kun toimitusjohtaja Ulla Sarviala alkoi keskittyä omasta toiveestaan yrityksen markkinointiin. Maahenki on julkaissut vuosittain muutamia kymmeniä uusia nimikkeitä.
Vuonna 2020 Maahenki teki 129 000 euron liikevaihdolla 66 000 euroa tappiota.
Munanjohdin

Munanjohdin eli munatorvi () on nisäkkäillä osa naaraan sukupuolielimistöä. Munanjohtimia on kaksi, ja niitä pitkin munasarjoissa kypsynyt munasolu kulkee kohtuun. Munanjohdin on se paikka, jossa munasolun hedelmöittyminen tapahtuu.
Anatomia.
Munanjohtimen seinämän limakalvo muodostuu yksinkertaisesta lieriöepiteelistä, jonka solut voivat olla joko värekarvallisia tai värekarvattomia. Limakalvon alla on lihaskerros, jossa sisimpänä on rengasmainen sileälihaskerros ja ulompana pitkittäinen sileälihaskerros. Lihaskerrokset kuljettavat munasolua yhdessä värekarvojen liikkeiden kanssa munasarjoista kohti kohtua. Uloimpana munanjohtimen seinämässä on ulkokalvo, joka muodostuu löyhästä sidekudoksesta ja mesoteelistä. Munanjohdinta kannattelee kohdun kannattimen osa, jota kutsutaan munanjohtimen alueella munanjohtimen liepeeksi ().
Mitsubishi

Mitsubishi Group (, "Mitsubishi Gurūpu)" on suuri japanilainen yritysryhmä eli keiretsu. Ryhmään kuuluu yhteensä 42 yritystä, ja se työllistää noin 48 000 ihmistä noin 80 maassa. Mitsubishin tunnetuimpia tuotteita ovat autot, Asahi-lasit, Nikon-kamerat, kemikaalit, ydinvoima, elektroniikkapiirit ja hissit. Se toimii myös monen teollisuuden alan alihankkijana etenkin koneteollisuudessa ja elektroniikkateollisuudessa. Mitsubishi aloitti yritystoiminnan 1870-luvulla huolinta- ja rahtiyhtiönä.
Nimi Mitsubishi tarkoittaa kolmea vesipähkinää tai kolmea neljäkästä, jotka on kuvattu yhtymän logossa.
Historia.
Mitsubishin historia alkaa vuodesta 1870 saakka, jolloin tunnetun samurai-suvun poika Yatarō Iwasaki aloitti rahtitoiminnan kolmella vuokralaivalla. Kolmen vuoden kuluttua Iwasaki vaihtoi yrityksensä nimeksi Mitsubishi shōkai. 
Vuonna 1875 yhtiön nimeksi tuli "Yūbinkisen Mitsubishi -kaisha", ja sillä oli käytössään jo yli 30 rahtilaivaa. Samana vuonna Mitsubishi sai luvan aloittaa ensimmäisen kiinteän ja säännöllisen kuljetuslinjan Japanista Kiinaan (Jokohama–Shanghai–Hongkong). Kahdeksan vuotta myöhemmin, vuonna 1893, syntyi nykyään maailman suurimpiin huolintayrityksiin kuuluva silloisen "Yūbinkisen Mitsubishi -kaishan" tytäryhtiö "Nippon yūsenkaisha (NYK)" kasvavan rahtiliikenteen koordinoimiseksi. Yritys toimii edelleen samalla nimellä osana Mitsubishia. 
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen yhtiöryhmä käsitti 70 eri yhtiötä. Niistä merkittävimmät olivat vuonna 1917 perustettu "Nippon kōgaku kōgyō (Nikon)", vuonna 1920 perustettu "Mitsubishi nainenkiseizō", (myöhemmin osa "Mitsubishi jūkōgyō" -yhtiön lentokoneosastoa) ja vuonna 1931 perustettu "Mitsubishi sekiyu" -öljy-yhtiö. "Mitsubishi jūkōgyō" -yhtiö oli merkittävä osa Japanin sotataloutta ja varusteluteollisuutta. Sen tuotantoa olivat muun muassa toisessa maailmansodassa Japanin ilmavoimien ja laivaston ilmavoimien koko sodan ajan käyttämä Mitsubishi A6M Reisen -hävittäjälentokone; (liittoutuneiden koodinimi Zero tai Zeke) osoittautui erinomaiseksi Tyynenmeren ilmasodassa.
Toisen maailmansodan jälkeen yhtiöryhmää uudistettiin merkittävästi. Sotien välillä ryhmä oli ehtinyt paisua yli 130 erillisen yrityksen kokonaisuudeksi. Pienempiä yhtiöitä yhdistettiin suurempiin, toimintoja keskitettiin ja keskinäistä kommunikointia parannettiin. Tuloksena oli alle 40 yhtiön kokonaisuus.
Nykypäivä.
Nykyään Mitsubishi on 42 yhtiön muodostama tiivis mutta erittäin monialainen yritysryhmä. Ryhmään kuuluvat muun muassa seuraavat yritykset:
Fotodiodi

 
Fotodiodi on valolle herkkä diodi, joka muuntaa valon sähköiseksi signaaliksi. Pimeässä se toimii tavallisen diodin tapaan, mutta valon vaikutuksesta se johtaa myös estosuuntaisena. 
Estosuuntaan esijännitetyn puolijohdediodin pn-liitosrajapinta on tyhjä varauksenkuljettajista. Niinpä diodin läpi ei juuri kulje virtaa. Jos tähän puolijohteen tyhjennysalueeseen tulee valokvantti, joka absorboituu ja käyttää energiansa elektronin nostamiseen valenssivyöltä johtavuusvyöhön, syntyy vapaa varauksenkuljettaja, joka aiheuttaa sähkövirran diodin läpi. Näin diodin vuotovirta on suoraan verrannollinen valon fotonivuohon (intensiteettiin).
Jos diodin yli ei ole esijännitettä, synnyttävät valon generoimat varauksenkuljettajat diodin napoihin jännitteen. Diodin p-puoli (anodi) on positiivinen napa. Tällä tavoin käytettyä diodia kutsutaan myös valokennoksi tai aurinkoparistoksi.
Kaikki PN-liitokset ovat luonnostaan herkkiä valon vaikutukselle, mutta fotodiodeissa on järjestetty valon esteetön pääsy puolijohdepinnalle pienen linssin kautta, joka keskittää valon rajapintaan. 
Fotodiodeista käytetään myös nimitystä valodiodi, mutta tätä nimitystä käytetään toisinaan arkisesti myös ledeistä () eli hohtodiodeista, eli valoa emittoivista diodeista.
Fotodiodeja voidaan käyttää esimerkiksi havaitsemaan savua optisissa palovaroittimissa.
Pyykkipoika

Pyykkipoika on useimmiten puusta tai muovista tehty pieni esine, jota käytetään yleisesti kiinnittämään kuivatettavia vaatteita kuivaustelineeseen. Siinä on kaksi kappaletta kiinnitettynä toisiinsa jousilangalla. Pyykkipojilla kiinnitetään pyykit pyykkinarulle.
Rakenne.
Nykyään monet pyykkipojat on valmistettu kahdesta muovisesta tai puisesta pihtiosasta, jotka on yhdistetty pienellä jousella. Puristamalla toisesta päästä pyykkipoika avautuu, jota ilman jousi vetää pihtiosia vastakkain muodostaen puristuksen jonka avulla pyykkipoika pitää esineitä kiinni.
Vanhemmassa muotoilussa ei ole jousta vaan koko pyykkipoika on yhtenäinen rakenteeltaan. Pihtiosat ovat vain pienen välimatkan päässä toisistaan, jolloin ne painuvat ulospäin käytettäessä ja luovat takaisinpäin pyrkiessä puristavan vastavoiman jolla pyykki puristui kiinni. Vaikka tämä malli valmistettiin ennen puusta on se nykyisin lähes aina muovia ja valmistettu Kiinassa tai Taiwanissa.
Vaikka pyykkipojan rakenne on yksinkertainen, on siitä yritetty kehittää monia eri variaatioita. Esimerkiksi Yhdysvalloissa vuonna 1908 ja 1926 Smihsonian yhtiö siirsi tuhansia patentteja yhtiölle. Tätä aikaisemmin vuosien 1852 ja 1887 välillä yhtiö patentoi 146 erilaista pyykkipoikaa. Vuonna 2007 National Clothes Pin Company Inc. of Montpelier sulkiessa ovensa loppui pyykkipoikien valmistus Yhdysvalloissa, tehden Kiinasta maailman johtavan pyykkipoikien valmistajan.
Muita käyttötapoja.
Elokuvateollisuus.
Elokuvateollisuudessa pyykkipoikia käytetään kuvauksissa. Termi englanninkielessä jousityyppiselle pyykkipojalle on "C47", "47", "peg", "ammo" tai "bullet". Puisella pyykkipojalla voidaan kiinnittää ja poistaa valonheittimien valaistusta muuttavia levyja ja kalvoja, jotka muuten heittimen lämmetessä olisivat liian kuumia käsiteltäväksi. Koska pyykkipoika on puinen se ei johda lämpöä kovin tehokkaasti se kestää pitkiä aikoja, muovisen tai metallisen version joko sulaessa tai johtaessa lämpöä liian tehokkaasti. Lavasteita käyttävät työntekijä pitävätkin usein vaatteissaan pientä kokoelmaa pyykkipoikia. Termi "bullet" eli luoti johtuukin siitä että joillain heistä saattaa olla panosvyöllinen määrä pyykkipoikia mukanaan. Myös näyttelijät saattavat pitää pyykkipoikaa mukanaan mehupillin pulloon tippumisen estämiseksi, jos kohtauksessa tarvittava meikki estää tavallisesta kupista juomisen tauolla.
Janos Valmunen

Janos Valmunen (18. toukokuuta 1970 Uusikaupunki – 15. elokuuta 1999 Vehmaa) oli suomalainen popmuusikko, jonka single ”Bussipysäkillä” sai 1990-luvulla camp-henkistä kulttimainetta.
Valmunen aloitti musiikkiharrastuksensa soittamalla rumpuja ensin koulunsa kuoroa säestävässä yhtyeessä. Hän meni rumpaliksi tanssiyhtyeeseen ja alkoi tehdä myös taustalaulua ja opetella kitaransoittoa.
Opiskellessaan kauppaopistossa vuonna 1990 Valmunen voitti Auraviihteen järjestämän Ponnahdus pinnalle -laulukilpailun. Samana vuonna ilmestyi ensimmäinen single ”Bussipysäkillä” Ensio Musicin Selecta-levymerkillä.
Radio Cityn musiikkipäällikkö Axa Sorjanen halusi, että ”Bussipysäkillä”-kappale soisi kanavalla niin usein, että siitä tulisi hitti. Näin tulisi todistettua, että mistä tahansa laulusta on mahdollista tehdä suosittu soittamalla sitä tarpeeksi radiossa. Tämän jälkeen kappaletta soitettiin kanavalla vähintään kerran kahdessa tunnissa. Single loppui Helsingin levykaupoista, ja levy-yhtiö lähetti niitä lisää Turusta taksin takapenkillä.
Tämän jälkeen Valmunen vaihtoi hetkeksi levy-yhtiötä Poko Rekordsille. Yhteistyö jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi synnyttäen vain yhden singlen, ja Valmunen palasi Ensio Musicille. 
Kesällä 1990 Valmunen oli ykköstähti Helsingin Kaivopuistossa järjestetyssä Elmu ry:n ilmaiskonsertissa, jossa hän esiintyi 25 000 ihmiselle. Konsertissa esiintyi Janos Valmusen lisäksi muun muassa Frederik, Kolmas Nainen ja Värttinä. Esiintyminen Kaivopuistossa oli Valmusen yhtyeelle vasta toinen julkinen esiintyminen. Ohjelmistoon kuului vain neljä laulua, ja ”Bussipysäkillä” sekä aloitti että lopetti setin. Muitakin esiintymistarjouksia alkoi sadella, mutta niiden sekä levytysten aikataulutusta vaikeutti Valmusen parhaillaan menossa ollut varusmiespalvelus.
Pian ilmestyi Valmusen albumi, joka sai hittibiisin mukaan nimen "Bussipysäkillä". Albumi ei kuitenkaan myynyt hyvin ja Valmunen katosi musiikkibisneksestä, kunnes palasi 1990-luvun lopussa julkaisten yhden singlen ja EP:n, jotka olivat useiden arvostelijoiden mielestä laadullisesti selvästi hänen alkuaikojen tuotantoaan parempia. Janos Valmunen voitti Kotkan meripäivillä Vuoden merilaulu -kilpailun solistiluokan vuonna 1998.
Valmunen löytyi elokuussa 1999 kuolleena vehmaalaiselta pikkutieltä sivuvaunullisen museomoottoripyöränsä selästä..
Valmunen oli kuollessaan avoliitossa, ja häneltä jäi jälkeen kolme lasta. 
Valmunen sävelsi ja sanoitti itse kappaleensa. Janos Valmusen tekstit olivat teknisesti alkeellisia, mutta sisällöllisesti tunteellisia ja yleensä rakkautta ja ystävyyttä käsitteleviä. Valmusella oli tapana laulaa aivan äänialansa ylärajoilla ja toisinaan jopa väkisin sen yläpuolella. Valmusen tuotanto on myöhemmin saanut jossain määrin myös arvostustakin ja hänen levyistään on tullut keräilyharvinaisuuksia.