Brigitte Bardot

Brigitte Anne-Marie Bardot (s. 28. syyskuuta 1934 Pariisi) on ranskalainen näyttelijä, laulaja ja eläinaktivisti.
Bardot’n ensimmäiset elokuvatyöt vuosilta 1952–1956 olivat enimmäkseen pieniä rooleja kepeissä komedioissa. Hänen läpimurtoelokuvansa "...ja Jumala loi naisen" (1956) teki Bardot’sta kansainvälisen elokuvatähden, ja hänestä tuli yksi 1950- ja 1960-lukujen tunnetuimmista seksisymboleista. Bardot oli Ranskassa suosittu myös laulajana.
Bardot voitti vuonna 1961 italialaisen David di Donatello -palkinnon parhaana ulkomaisena naisnäyttelijänä elokuvassa "Totuus" (1960). Bardot’n arvostetuimpia elokuvia on myös Jean-Luc Godardin ohjaama "Keskipäivän aave" (1963).
Bardot lopetti näyttelijänuransa vuonna 1973 ja on sen jälkeen kampanjoinut julkisuudessa eläinten oikeuksien puolesta. Vuonna 1985 hänelle myönnettiin Ranskan Kunnialegioonan kunniamerkki.
Nuoruus.
Bardot syntyi syyskuussa 1934 varakkaaseen pariisilaisperheeseen. Hänen isänsä Louis Bardot oli tehtailija. Louis oli myös runoilija, valokuvaaja ja amatöörielokuvien tekijä, ja Brigitten äiti Anne-Marie harrasti tanssimista ja liikkui muoti- ja balettipiireissä. Brigitten pikkusisko Mijanou (s. 1938) näytteli myöhemmin aikuisena muutamassa elokuvassa. Perhe asui Pariisin 16. kaupunginosassa ja vietti kesät muun muassa Saint-Tropezissa. Tytöt saivat porvarillisen kasvatuksen.
Bardot opiskeli nuorena balettia, ja sai vuonna 1948 tanssiopistonsa palkinnon. Hän esiintyi vuonna 1950 risteilyaluksella, mutta jätti baletin sen jälkeen. Balettitausta näkyy Bardot’n elokuvien tanssikohtauksissa sekä hänen kävelytyylissään.
Mallinura.
Bardot aloitti 14-vuotiaana valokuva- ja muotimallin uran äitinsä suhteiden ansiosta. Hän pääsi useiden aikakauslehtien kanteen, ja hän oli ensimmäisen kerran arvostetun "Ellen" kannessa toukokuussa 1949. Kuvat esittävät Bardot’n nuorekkaana, kurvikkaana ja seksikkäänä, kuten hänen myöhemmät elokuvansakin. Bardot’n kasvokuvat herättivät vuonna 1950 elokuvaohjaaja Marc Allégret’n kiinnostuksen. Bardot kävi Allégret’n tulevan elokuvan koe-esiintymisessä, mutta ei saanut roolia. Samassa yhteydessä Bardot tutustui tulevaan aviomieheensä Roger Vadimiin. Naimisiin he menivät vuonna 1952, kun Bardot oli täyttänyt 18 vuotta.
Bardot sai 1950-luvun alkuvuosina paljon näkyvyyttä Ranskan lehdissä ja televisiossa sekä julkisuustapahtumissa, kuten Cannesin elokuvajuhlilla, jonka yhteydessä häntä kuvattiin paljon. Hänelle povattiin uraa elokuvatähtenä jo ennen kuin hän oli tehnyt ensimmäistäkään elokuvaa.
Elokuvaura.
Ennen läpimurtoa.
Bardot’n ensimmäiset 17 elokuvaa vuosina 1952–1956 ennen hänen läpimurtoaan ovat enimmäkseen kepeitä komedioita kaikissa ranskalaisen komedian alagenreissä. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli "Ei kiltti tyttö" (1952). Sitä seurasi samankaltaisia, usein pienehköjä ja melko huomaamattomia romanttisia komediarooleja sekä joitain vakavampia historiallisia melodraamoja. Bardot on itse kutsunut joitain niistä ”hölmöiksi”. Bardot esittää varhaisissa komedioissaan yleensä lapsenomaista, luonnollista, suorapuheista ja aktiivista, eroottista nuorta naista.
Vuoden 1956 elokuvissa "Hitonmoinen tyttö", "Naisen aseilla" ja "Liian kaunis morsian" Bardot’lla on jo päärooli, ja hänet mainittiin useasti elokuvien arvosteluissa. Häntä ylistettiin hänen kauneudestaan, mutta arvosteltiin näyttelijäntaitojen puutteesta ja latteasta puhetavastaan. Bardot’n vartalo sai elokuvissa koko ajan enemmän näkyvyyttä. Elokuvassa "Liian kaunis morsian" Bardot esiintyy suureksi osaksi bikineissä, ja hän on värjännyt hiuksensa ensi kertaa vaaleiksi.
Suosion huippuvuodet.
Bardot’n läpimurtoelokuva oli hänen aviomiehensä Roger Vadimin ohjaama "...ja Jumala loi naisen" (1956). Siinä Bardot esittää Juliettea, seksuaalisesti vapaamielistä eteläranskalaista nuorta naista. Bardot on sanonut myöhemmin, että Vadim teki Juliettesta samanlaisen kuin Bardot oikeastikin oli. Rohkean elokuvan myötä Bardot’sta tuli kansainvälinen elokuvatähti ja Euroopan tunnetuin naisnäyttelijä. Hänestä tuli vapaan ja luonnollisen aistillisuuden symboli niin elokuvissaan kuin yksityiselämässäänkin. 
Seuraavina vuosina Bardot’sta ja hänen imagostaan kirjoitettiin lukemattomia artikkeleita ja tutkielmia. Bardot määritteli naiselle radikaalisti uudenlaisen tavan näyttää ja käyttäytyä. Hänet nähtiin seksisymbolin uutena versiona, jossa yhdistyivät uudenlainen seksuaalisuus, toimijuus, ulkonäkö ja nuorekas julkeus sekä perinteisesti poseeraava pin-up ja halun kohde. Bardot’sta tuli 1950-luvun lopulla myös monien ranskalaisten älykköjen ja feministien suosikki. Kirjailija Simone de Beauvoir kirjoitti Bardot’sta esseessään ”Lolita-syndrooma” (1959): ”Hän tekee, mitä hän haluaa, ja se hänessä on niin ongelmallista”.
Vuosina 1957–1960 Bardot näytteli kymmenessä elokuvassa, ja hänen suosionsa oli huipussaan. Näistä elokuvista "Totuus" (1960) on sekä Bardot’n suurin menestyselokuva lipputuloissa mitattuna että hänen oma suosikkinsa. Bardot oli kuuluisa kaikkialla maailmassa, paitsi maissa, joissa sensuuri esti hänen elokuviensa esittämisen. Myös Brigitte-etunimen suosio kasvoi hänen suosionsa vanavedessä.
Bardot’n uudet elokuvat, kuten "Pariisitar" ja "Tanssitko kanssani?" hyödynsivät "...ja Jumala loi naisen" synnyttämää seksipommi-imagoa, ja kuvasivat Bardot’n entistäkin seksuaalisempana. Näiden elokuvien jälkeen Bardot’n elokuvarooleja alettiin siistiä nuoremman yleisön tavoittamiseksi, ja samalla ne alkoivat muistuttaa ”tyhmän blondin” stereotyyppiä, kuten elokuvassa "Babette lähtee sotaan" (1959), josta tuli hänen toiseksi katsotuin elokuvansa. "Rakkaus on kohtaloni" -elokuvassa (1958) ja "Totuudessa" (1960) Bardot laajensi roolivalikoimaansa komedioiden ohella myös vakaviin melodraamoihin. Näiden elokuvien menestyksestä huolimatta Bardot ei onnistunut nousemaan arvostetuksi dramaattiseksi näyttelijäksi, vaikka jotkut arvostelijat kiittelivätkin hänen roolisuorituksiaan.
1960- ja 1970-luvuilla.
Vuosina 1961–1973 Bardot näytteli yhteensä 18 elokuvassa. Niistä arvostetuimpana pidetään Jean-Luc Godardin ohjausta "Sen täytyi tapahtua" (myös "Keskipäivän aave", 1963). Bardot’n muita menestyselokuvia vuoden 1960 jälkeen ovat "Sotilaan lepo" (1962), "Viva Maria!" (1965) ja "Teksasin äkäpussit" (1971). Louis Mallen ohjaus "Enkeli vai paholainen" (1962) on ehkä ensimmäinen ”omaelämäkertaelokuva”. Siinä Bardot’n esittämän päähenkilön elämä on lähes dokumentaarisesti Bardot’n omaa elämää.
Bardot’n 1950-luvun elokuvat olivat olleet nykymittapuulla kesyjä, mutta 1960-luvulla niissä alkoi olla myös todellisia alastonkohtauksia.
Suurin osa Bardot’n elokuvista 1960-luvullakin oli komedioita. Niihin lukeutuu hänen ainoa varsinainen Hollywood-elokuvansa "Rakas Brigitte" (1965), vaikka Bardot’n kohtaukset kuvattiinkin Pariisissa.
Bardot päätyi myös elokuviin, joita pidetään täysin epäonnistuneina, kuten hänen viimeinen elokuvansa "L’Histoire très bonne et très joyeuse de Colinot trousse-chemise" (1973). Vaikka Bardot olikin edelleen hyvin suosittu tähti ja hänen yksityiselämänsä herätti yhä kiinnostusta, hänen elokuviensa yleisösuosio alkoi laskea varsinkin vuoden 1965 jälkeen. Bardot on kertonut myös itse väsyneensä tuolloin elokuvantekoon. Hän ilmoittikin useaan kertaan lopettaneensa näyttelemisen. Bardon lopetti viimein 39-vuotiaana vuonna 1973 ja muutti Saint-Tropeziin.
Laulajanura.
Bardot oli Ranskassa tunnettu myös laulajana, ja hänen levytyksiään kappaleista ”La Madrague”, ”Bonnie and Clyde”, ”L’Appareil à sous” ja ”Harley Davidson” kuunnellaan edelleen. Bardot levytti yhteensä yli 60 laulua vuosien 1962–1982 aikana. Monet hänen suosituimmista kappaleistaan ovat Serge Gainsbourgin käsialaa, mukaan lukien kappaleen ”Je t’aime... moi non plus” alkuperäinen versio. Tyyliltään Bardot’n levytykset sisältävät perinteisiä ranskalaisia balladeja, populaarimusiikkikappaleita sekä latinalaismusiikkia. Bardot osasi myös soittaa akustista kitaraa, ja hän säestää itseään kitaralla joissakin elokuvissaan.
Tyyli-ikonina.
Bardot oli muoti- ja tyyli-ikoni, jonka yksinkertainen ja huokea pukeutumistyyli sai 1950-luvun lopulla runsaasti jäljittelijöitä. Hänet yhdistetään etenkin raidallisiin puseroihin, gingham-ruutukuvioon, olkihattuihin ja balettitossuihin. Sen jälkeen Bardot omaksui 1960-luvun tyylin minihameineen, pop art -tyyleineen ja korkeine nahkasaappaineen. 1970-luvun alussa hänen tyylinsä oli "hippie chic". Vaatteiden ohella myös Bardot’n tunnetuksi tekemät hiustyylit ja 1960-luvun voimakas silmänrajaus ovat säilyttäneet suosionsa 2000-luvulle saakka.
Bardot toimi Ranskan symbolin, Mariannen, rintakuvan mallina vuonna 1970.
Elokuvauransa päättymisen jälkeen Bardot ei ole turvautunut vanhetessaan kauneusleikkauksiin tai pyrkinyt elintavoillaan säilyttämään nuorekkuuttaan, kuten moni hänen aikalaisensa naistähti on tehnyt. Bardot on kehottanut naisia hyväksymään vanhenemisen väistämättömänä.
Eläinaktivismi.
Näyttelijänuransa jälkeen Bardot on toiminut aktiivisesti eläinten oikeuksien puolustajana. Hän on vuodesta 1977 alkaen kampanjoinut esimerkiksi hylkeenpyyntiä, valaanpyyntiä, hevosten kuljetuksia ja teurastusta, eläinkokeita, härkätaistelua, teollisia eläintiloja, metsästystä sekä turkiksia vastaan. Toimintaansa hän on rahoittanut muun muassa myymällä omaisuuttaan. Bardot perusti vuonna 1986 eläinsuojelujärjestön Fondation Brigitte Bardot.
Vuonna 1985 Bardot’lle myönnettiin Kunnialegioonan ritarimerkki. Bardot ilmoitti ottavansa kunniamerkin vastaan eläinsuojelutyönsä vuoksi, ei elokuvauransa ansiosta.
Yksityiselämä.
Bardot on ollut naimisissa neljä kertaa. Hänen aviomiehiään ovat olleet Roger Vadim (1952–1957), Jacques Charrier (1959–1962), Gunter Sachs (1966–1969) ja Bernard d’Ormale (1992–). Bardot’lla on ollut lisäksi useita rakastajia niin avioliittojensa aikana kuin niiden välissäkin.
Poika Nicolas liitosta Charrier’n kanssa jäi Bardot’n ainoaksi lapseksi. Bardot’n rooli poikansa elämässä muodostui kuitenkin niin vähäiseksi, etteivät heidän suhteensa kehittyneet koskaan läheisiksi. Bardot luopui poikansa huoltajuudesta pariskunnan erotessa. Bardot ei ollut halunnut hankkia lapsia, mutta ei onnistunut saamaan myöskään raskaudenkeskeytystä.
Isä ja poika Charrier haastoivat Bardot’n myöhemmin oikeuteen, koska hän oli rinnastanut vuonna 1996 julkaisemissaan muistelmissaan sikiönsä kasvaimeen ja kirjoittanut, että olisi synnyttänyt poikansa sijaan mieluummin vaikka koiran. Isä ja poika Charrier toivoivat, että Nicolas’ta koskevat kohdat ja valokuvat poistettaisiin kirjasta eikä sitä saisi julkaista Nicolas’n uudessa kotimaassa Norjassa. Oikeus ei suostunut tähän, mutta määräsi Bardot’n ja hänen kustantamonsa maksamaan kummallekin suuria vahingonkorvauksia sekä lisäämään kirjan alkulehdelle maininnan Bardot’n saamasta tuomiosta.
Bardot kärsi elokuvauransa aikana kuuluisuudestaan ja imagopaineista ja teki jo 26-vuotissyntymäpäivänään itsemurhayrityksen. Hänen tiedetään yrittäneen itsemurhaa yhteensä neljä kertaa.
Kannanotot.
Politiikassa Bardot on tukenut kansallismielistä Kansallista liittoumaa ja sen johtajaa Marine Le Penia. Hänen aviomiehensä Bernard d’Ormale on Kansallisen liittouman perustajan Jean-Marie Le Penin entinen neuvonantaja. Muistelmissaan Bardot sanoi jakavansa Le Penin mielipiteet valtavasta siirtolaistulvasta.
Bardot on saanut useaan kertaan sakkoja rotuvihan lietsomisesta hänen arvosteltuaan maan muslimiväestöä ja etenkin heidän harjoittamaansa eläinten rituaalista massateurastusta "Id al-Adha" -juhlan aikana tavaksi, joka hänen mukaansa ei kuulu Ranskaan. Bardot pitää muslimien "halal"- ja juutalaisten "šehita"-teurastuksia barbaarisina, koska niissä eläintä ei tainnuteta ennen verenlaskentaa. Hän on myös puhunut ”Ranskan islamisaatiosta” ja ”islamilaisesta terrorismista” sekä toivottanut helvettiin muslimien paastokuukauden "ramadanin".
Suorapuheinen Bardot on 2000-luvulla arvostellut myös pride-liikettä, Ranskan asevelvollisuuden lakkauttamista, työajan lyhentämistä, tositelevisiota, massaturismia, lihavuutta, roskaruokaa, tupakointikieltoa, virkamiehiä, poliitikkoja, työttömiä, nykytaidetta, nykyarkkitehtuuria, avantgarde-teatteria, pornografiaa, seksualisoivaa kulttuuria, Ranskan oikeusjärjestelmää, ”samppanjasosialisteja”, vihreitä ja Ranskan muuttumista. Vuonna 2025 Bardot torjui feminismin ja kutsui seksuaalisesta ahdistelusta syytettyjen taiteilijoiden, kuten Gérard Depardieun, uran tuhoamista ylireagoinniksi.