tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
SriLankan Airlines

SriLankan Airlines on Sri Lankan kansallinen lentoyhtiö. Yhtiön solmukohtana toimii Bandaranaiken kansainvälinen lentoasema, josta lentoyhtiö lentää maailmanlaajuisesti yli 40 kohteeseen. Yhtiö perustettiin vuonna 1979 Air Lankana. Yhtiö liittyi lentoyhtiöallianssi Oneworldiin vuoden 2014 toukokuussa.
Laivasto.
Maaliskuussa 2022 SriLankan Airlinesin laivasto koostui seuraavista lentokoneista:
Kohteet.
SriLankan Airlines lentää Bandaranaiken kansainvälinen lentoasemalta Aasiaan, Afrikkaan, Australiaan ja Eurooppaan.
Kilparatojen sankari

Kilparatojen sankari ("The Last American Hero" tai "Hard Driver") on Lamont Johnsonin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva, joka perustuu NASCAR-kilpa-ajajan Junior Johnsonin elämään. Elokuvan on käsikirjoittanut William Roberts kirjailija-toimittaja Tom Wolfen Johnsonista tekemien lehtijuttujen pohjalta. Elokuvan pääosaa näyttelee Jeff Bridges, ja tunnussävelmän ”I Got a Name” esittää Jim Croce.
Juoni.
Pontikkaa metsässä tislailevan maalaisisän poika Elroy Jackson Jr. on isänsä tavoin itsepäinen oman tiensä kulkija, joka oppii ajamaan hoitamalla isänsä pontikkatoimituksia ja löytää oman uransa kilpa-autoilun parista.
Vastaanotto ja jälkimaine.
"Helsingin Sanomien" ensi-ilta-arvostelussa 1975 Eeva Järvenpää ei pitänyt "Kilparatojen sankaria" kovin merkittävänä elokuvana, mutta ”nuorison sankarin muotokuvana se on linjakas, kuvaukseltaan ja henkilöohjaukseltaan jäntevä työ”. Jeff Bridgesistä sanotaan, että hän ”muovaa Junioristaan amerikkalaisen elämänmuodon ihannetyypin, kekseliään, tarmokkaan, keinoja kaihtamattoman, raa'alla voimalla eteenpäin rynnistävän nuoren miehen, joka yhteiskunnassa pääsee pitkälle”. "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa kiintoisaksi toimintadraamaksi muillekin kuin autourheilun ystäville ja antaa elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Kilparatojen sankarin" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Taraclian piiri

Taraclian piiri (Bulgariaksi:Тараклия) on piiri Moldovan etelä-osassa. Taraclian piirin hallintokeskus on Taraclia.
1. tammikuuta 2012 Taracliassa asui 44 100 ihmistä, joista 65,6 % oli Bulgarialaisia.
Politiikka.
Perinteisesti Taracliassa kannatetaan Moldovan kommunistipuoluetta kuin muualla etelä-Moldovassa. Kolmessa viimeisimmissä äänestyksessä kommunistien kannatus kuitenkin laski.
Louis Jérôme Gohier

Louis Jérôme Gohier (27. helmikuuta 1746 Semblancay, Indre-et-Loire – 29. toukokuuta 1830 Eaubonne, Val-d’Oise) oli ranskalainen poliitikko, joka oli Ranskan viisihenkisen direktoriohallituksen jäsen ja viimeinen puheenjohtaja vuonna 1799.
Gohier toimi ennen vallankumousta lakimiehenä Bretagnen parlamentissa ja sai mainetta uhmatessaan kansleri Maupeoun ja myöhemmin valtiovarainministeri Loménie de Briennen absolutistista politiikkaa. Gohier valittiin vuonna 1791 edustajaksi kansalliskokoukseen, jossa hän esiintyi varsinkin papiston etuoikeuksien vastustajana. Hänet valittiin myös kansalliskonventtiin. Hän oli Ranskan oikeusministerinä maaliskuusta 1793 huhtikuuhun 1794, pääosan niin sanotusta terrorin ajasta. Oltuaan välillä syrjässä Gohier nimitettiin direktorion jäseneksi 18. kesäkuuta 1799 niin sanotun prairialkuun 30. päivän kaappauksen yhteydessä. Hän oli direktorion viimeinen puheenjohtaja. Hän ja direktori Moulin vastustivat kenraali Napoléon Bonaparten saman vuoden marraskuussa suorittamaa brumairekuun 18. päivän vallankaappausta, jonka yhteydessä heidät syrjäytettiin.
Gohier toimi keisarikunnan aikana Ranskan pääkonsulina Amsterdamissa vuosina 1802–1810. Hän julkaisi muistelmansa vuonna 1824.
Lakotan kieli

Lakota on Pohjois-Amerikan alkuperäiskansa lakotojen puhuma siouxilainen kieli. Vaikka lakotaa pidetään usein erillisenä kielenä, sen puhujat pystyvät ymmärtämään muita sioux-kieliä, ja kielitieteessä lakotaa pidetäänkin siouxin yhtenä päämurteena. Lakotaa puhuu noin 2 000 henkilöä lähinnä Pohjois- ja Etelä-Dakotan osavaltioissa. 
Äännerakenne.
Lakotan äännerakenne on seuraavanlainen:
Lakotassa on viisi oraalista vokaalia, , ja kolme nasaalista vokaalia, , jotka ääntyvät foneettisesti . Vokaalea on kuvattu melko väljiksi, jolloin niiden äännearvot olisivat lähellä äänteitä . 
Vokaaleja kuvataan oikeinkirjoituksessa samoilla kirjaimilla kuin IPA:ssa. Vokaalin nasalisaatio merkitään yleensä kirjaimella ⟨ŋ⟩; aikaisemmin se saatettiin merkitä ogonekilla, esim. ⟨ą⟩ .
Frikatiivi ääntyy tremulanttina ennen :tä. Aspiroiduilla soinnittomilla klusiileilla on kaksi allofonia, joista esiintyvät vokaalien edellä. 
Sanoilla on yksi painollinen tavu, joka ääntyy painottomia tavuja selkeästi korkeammalla äänellä. Painollinen tavu on yleensä sanan toinen tavu. Paino merkitään yleensä akuuttiaksentilla.
Glykogeneesi

Glykogeneesi on hiilihydraattien aineenvaihdunnan tapahtuma, jossa glykogeeniä muodostuu glukoosista, tai pikemminkin UDP-glukoosista. Ihmisillä ja monilla muilla eliöillä glykogeneesi tapahtuu lähinnä maksan ja luurankolihasten solujen solulimassa sillä vain näissä kudoksissa glykogeeniä on merkittävästi.
Glykogeneesillä keho pyrkii varastoimaan ylimääräistä verensokeria energiaksi glukoosin muodossa myöhempää käyttöä varten. Verensokeri on tavallisimmin kohonnut ruoan syömisen vuoksi. Siten glykogeneesi vastavuoroisesti alentaa syömisen kohottamaa verensokeria, jolloin sen kohoaminen jää lyhytkestoiseksi. Glykogeneesillä pyritään myös välttämään korkean verensokerin eli hyperglykemian haitallisia vaikutuksia, kuten ketoasidoosia.
Glykogeneesin aktivoi maksassa, lihaksissa ja muualla kehossa haiman tuottama insuliini, jota erittyy vereen verensokerin kohotessa. Säätelyyn osallistuu tosin muitakin vähemmän keskeisiä tekijöitä.
UDP-glukoosi.
Rooli.
Keho käyttää glykogeneesissä UDP-glukoosia glykogeenin glukoosiketjujen kasvattamiseen. Tätä käytetään pelkän glukoosin tms. sijaan koska
Muodostus.
UDP-glukoosin muodostus alkaa glukoosista. ATP fosforyloi glukoosin heksokinaasien tyypeillä I ja II lihaksissa ja IV maksassa glukoosi-6-fosfaatiksi:
glukoosi + ATP → glukoosi-6-fosfaatti + ADP
Glukoosi-6-fosfaattia voi myös muodostua laktaatista vähäisemmässä määrin glukoneogeneesissä. Glukoosi-6-fosfaatti muuntuu fosfoglukomutaasilla glukoosi-1-fosfaatiksi:
glukoosi-6-fosfaatti ⇌ glukoosi-1-fosfaatti
UDP-glukoosipyrofosforylaasi tuottaa UDP-glukoosin glukoosi-1-fosfaatista:
glukoosi-1-fosfaatti + UTP → UDP-glukoosi + PPi
Aloitus.
Uusi glykogeeni alkaa rakentua glykogeniinin ympärille. Tässä entsyymissä on keskeinen tyrosiinitähde Tyr-194 eli aminohappo numero 194 glykogeniinin aminohappoketjun N-terminaalista lukien.
Glykogeniini liittää Tyr-194 -tähteensä sivuketjun hydroksyyliryhmään UDP-glukoosin, josta poistuu liitosreaktiossa UDP ja jäljelle jää glukoosi. Glykogeniini liittää lisää UDP-glukooseja tähän glukoosiin perättäin ja yhden kerrallaan. Kustakin glukoosista poistuu UDP-molekyyli glukoosin sitoutuessa ketjun jatkoksi. Glukoosien sidokset ovat kunkin liittyneen glukoosiparin hiilten 1 ja 4 välisiä α-anomeerisia glykosidisidoksia, eli α1→4 -sidoksia. Glukooseja liittyy perättäin toistensa ei-pelkistäviin päihin (hiiliin numero 1) noin 10. Tätä enempää glykogeniini ei glukooseja pysty ketjuun lisäämään.
Ketjujen α1→4 sidosten muodostus.
Glykogeniinin ketjun pidennystä jatkaa glykogeenisyntaasi samanlaisin α1→4 -sidoksin kuin aloitusvaiheessa.
Haarojen α1→6 sidosten muodostus.
Glukogeenisyntaasi ei pysty tekemään glykogeenin haaroja aloittavaa α1→6 -sidosta, joita glykogeenin ketjuissa on noin 8–12 glukoosin välein. Haarasidoksen tekee 1,4-alfa-glukaanihaaroittaja (EC 2.4.1.18). Entsyymi siirtää α1→4 -sidoksin muodostuneesta ketjusta noin 6–7 glukoosin ketjun noin neljän glukoosin päähän jäljelle jäävästä α1→4 -ketjusta. Entsyymi muodostaa glukoosiin α1→6 -sidoksen. Glykogeenisyntaasit voivat sitten jatkaa normaalisti glykogeenin synteesiä, mutta nyt mahdollisia päitä, joita glykogeenisyntaasit voivat pidentää, on vähintään 2.
László Fábián (meloja)

László Fábián (10. heinäkuuta 1936 Budapest – 10. elokuuta 2018) oli unkarilainen ratameloja, olympiavoittaja, euroopan- ja maailmanmestari.
Fábián voitti kajakkikaksikoiden 10 000 metrillä olympiakultaa Melbournessa 1956 ja useita maailman- sekä euroopanmestaruuksia. Fábián kuoli 82-vuotiaana 10. elokuuta 2018.
Louis-Marie de La Révellière-Lépeaux

Louis-Marie de La Révellière-Lépeaux (25. elokuuta 1753 Montaigu – 27. maaliskuuta 1824 Pariisi) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi Ranskan viisihenkisen direktoriohallituksen jäsenenä vuosina 1795–1799.
La Révellière-Lépeaux oli alkuperäiseltä ammatiltaan asianajaja. Hänet valittiin kolmannen säädyn edustajana vuoden 1789 säätyjen yleiskokoukseen ja hän jatkoi edustajana siitä muodostetussa kansalliskokouksessa. Hänet valittiin myös uuteen kansalliskonventtiin vuonna 1792. Hän vastusti Maximilien Robespierren vallan kasvua ja tuki girondisteja. Terrorin aikana vuosina 1793–1794 hän piileskeli, mutta palasi toimimaan kansalliskonventissa Robespierren kukistumisen jälkeen. La Révellière-Lépeaux oli jonkin aikaa kansalliskonventin puhemiehenä ja kuului komiteaan, joka laati vuonna 1795 hyväksytyn vuoden III perustuslain. Sen nojalla Ranskan johtoon asetettiin viisihenkinen direktorio, johon La Révellière-Lépeaux kuului alusta alkaen. Hän tuli tunnetuksi kristinuskon vastustajana, joka halusi korvata sen teofilantropiaksi kutsutulla deistisellä opilla.
La Révellière-Lépeaux syrjäytettiin direktoriosta 18. kesäkuuta 1799 niin sanotun Prairialkuun 30. päivän vallankaappauksen yhteydessä. Hän pysytteli sen jälkeen sivussa politiikasta ja kieltäytyi vannomasta uskollisuudenvalaa keisariksi julistautuneelle Napoleonille. Vuoden 1814 Bourbon-restauraation yhteydessä La Révellière-Lépeaux’ta ei rangaistu, vaikka hän oli äänestänyt kansalliskonventissa Ludvig XVI:n kuolemantuomion puolesta. Hänen muistelmansa julkaistiin vuonna 1873.
Kevin Johnson (koripalloilija, 1984)

Kevin Johnson (s. 4. kesäkuuta 1984) on yhdysvaltalainen koripalloilija, pelipaikaltaan iso laitahyökkääjä. Hän on pelannut urallaan muun muassa Puolan, Saksan, Kreikan, Suomen, Itävallan ja Taiwanin pääsarjoissa. Hyvänä levypallopelaajana tunnettu Johnson on voittanut levypallokuninkuuden Puolan (kahdesti), Itävallan ja Taiwanin pääsarjoissa.
Pelaajaura.
Johnson pelasi yliopistokoripalloa Humboldtin osavaltionyliopiston joukkueessa NCAA II:ssa pelaten vimeisen kautensa tupla–tuplan keskiarvolla. Jäätyään varaamatta Johson suuntasi ammattilaiseksi Eurooppaan, jossa pelasi itävaltalaisessa Swans Gmundenissa myös EuroCupia. Tämän jälkeen Johnson pelasi kaudet Puolan, Saksan, Kyproksen ja Taiwanin pääsarjoissa sekä Turkin toisella sarjatasolla. Kaudet 2013–2016 Johnson pelasi jälleen Puolan pääsarjassa, johon hän palasi myös seuraavaksi kaudeksi lyhyen Kreikan pääsarjavierailun jälkeen. Kauden 2017–2018 Johnson oli pelaamatta. Elokuussa 2018 hän siirtyi yksivuotisella sopimuksella Suomen pääsarjaan, Tampereen Pyrintöön. 29. tammikuuta 2019 Johnson otti KTP:tä vastaan 17 levypalloa.
Rochefort (Charente-Maritime)

Rochefort on satamakaupunki Lounais-Ranskassa Uuden-Akvitanian alueella Charente-Maritimen departementissa Charentejoen suulla.
Historia.
Jean-Baptiste Colbert valitsi Rochefortin 1665 Ranskan laivaston turva-, puolustus- ja tarvikkeiden täydennyspaikaksi. Arsenal de Rochefort oli tukikohta ja telakka vuoteen 1926, jolloin se suljettiin.
Seitsenvuotisen sodan aikana Rochefort joutui syyskuussa 1757 Englannin ankaran hyökkäyksen kohteeksi . 
Telakan lisäksi Rochefortissa oli vuodesta 1766 tiukasti valvottu rangaistussiirtola jossa vankeja käytettiin työvoimana. Rangaistussiirtolat olivat tavallisia sotasatamissa ja tukikohdissa, kuten Toulonissa ja Brestissä, sillä niissä oli tarjolla ilmaista työvoimaa. Ranskan vallankumouksen aikana jakobiinien kaudella (1790–95) siellä sijoitettiin vankilalaivoihin 800 roomalaiskatolista pappia ja muita kirkon työntekijöitä, jotka kieltäytyivät vannomasta papiston siviiliperustuslain paavin vastaista valaa. Monet kuolivat epäinhimillisissä oloissa.
Napoleon Bonaparte antaitui Rochefortin rannikolla Île-d'Aix'n saarella, jossa hän oli viettänyt useita päiviä aikoessaan paeta Yhdysvaltoihin, kapteeni Frederick Lewis Maitlandille HMS "Bellerophonilla" 17. heinäkuuta 1815, ja siihen päättyi "satapäiväinen keisarikunta".
Rochefort on erinomainen esimerkki 1600-luvun "ville nouvellesta", joka tarkoittaa, että sen suunnittelu ja rakennukset perustuivat säädökseen. Rochefortin rakentamisen syy oli suurelta osin se, että hallitsija ei voinut luottaa kapinallisiin protestantteihin La Rochelleihin, jotka kardinaali Richelieu joutui piirittämään muutama vuosikymmen aikaisemmin. 1900-luvulla Rochefort oli lähinnä varuskuntakaupunki. Terveyslähteensä ansiosta kaupunki oli ollut matkailukaupunki, ja matkailusta tuli tärkeä elinkeino 1990-luvulla.
1806 – 14 615
1820 – 12 389
1876 – 27 012
1901 – 36 458
1911 – 35 019
1921 – 29 473
1936 – 29 482
1946 – 29 472
1954 – 30 858
1962 – 28 648
1968 – 29 226
1975 – 28 155
1982 – 26 167
1990 – 25 561
1999 – 25 797
2010 – 25 317
Merkittäviä asukkaita.
Rochefort on seuraavien henkilöiden synnyinpaikka:
Jean-François Rewbell

Jean-François Rewbell (myös muodossa Reubell; 6. lokakuuta 1747 Colmar – 24. marraskuuta 1807 Colmar) oli ranskalainen poliitikko, joka oli Ranskan viisihenkisen direktoriohallituksen jäsen vuosina 1795–1799.
Rewbell oli Elsassin saksalaisperäistä sukua, jonka nimi kirjoitettiin alun perin Reubell. Hän toimi ennen vallankumousta asianajajana kotiseudullaan. Hänet valittiin kolmannen säädyn edustajana vuoden 1789 säätyjen yleiskokoukseen ja hän jatkoi edustajana siitä muodostetussa kansalliskokouksessa. Hän esiintyi kiivaana tasavallan kannattajana ja oli parin viikon ajan kansalliskokouksen puhemiehenä huhti–toukokuussa 1791. Rewbell vastusti kansalaisoikeuksien myöntämistä juutalaisille, kun asiaa käsiteltiin kansalliskokouksessa vuosina 1789 ja 1791. Oltuaan välillä oikeuslaitoksen palveluksessa Haut-Rhinin alueella hänet valittiin vuonna 1792 edustajaksi kansalliskonventtiin. Hän kannatti äänekkäästi kuolemantuomiota kuningas Ludvig XVI:lle, mutta ei ollut läsnä lopullisessa äänestyksessä, sillä hän oli tuolloin kansalliskonventin erikoiskomissaarina valvomassa sodankäyntiä Mainzin luona.
Robespierren kukistumisen jälkeen Rewbell kääntyi jyrkäksi jakobiinien vastustajaksi ja osallistui Pariisin jakobiiniklubin sulkemiseen. Hän oli yleisen turvallisuuden valiokunnan jäsenenä lokakuusta 1794 helmikuuhun 1795 ja yhteishyvän valiokunnan jäsenenä maaliskuusta marraskuuhun 1795 sekä kansalliskonventin puhemiehenä kaksi viikkoa joulukuussa 1794. Lokakuussa 1795 Rewbell valittiin uuteen parlamenttiin, viidensadan neuvostoon, ja marraskuun alusta 1795 myös uuteen viisijäseniseen hallitukseen, direktorioon. Hän oli direktorion ensimmäinen puheenjohtaja ja toimi tässä tehtävässä kolme lyhyttä kautta talvella 1795–1796, keväällä 1797 ja kesällä 1798. Hän myös hoiti valtiovarain-, oikeus- ja ulkoasioita. Suojellakseen tasavaltaa Rewbell tuki syyskuussa 1797 niin sanottua fructidorkuun 18. päivän vallankaappausta, jossa rojalistit erotettiin parlamentista. Hän myötävaikutti myös siihen, että Ranskan miehittämästä Sveitsistä muodostettiin Helvetian tasavalta vuonna 1798. Rewbell jätti paikkansa direktoriossa toukokuussa 1799, mutta hänet valittiin parlamentin ylähuoneeseen, vanhojen neuvostoon. Napoléon Bonaparten kaapattua vallan saman vuoden marraskuussa hän vetäytyi politiikasta ja palasi synnyinkaupunkiinsa Colmariin.
Sinisen meren tarina

Sinisen meren tarina () on vuonna 1916 valmistunut venäläinen mykkäelokuva. Jevgeni Bauerin ohjaaman lyyrisen draaman pääosia esittivät Zoja Barantsevitš, Vladimir Striževski ja Konstantin Džemarov. Elokuva ei ole säilynyt.
Juoni.
Merenrannan kalastajakylässä elävät Jeva ja Anton, jotka rakastavat toisiaan. Kerran Jevan odottaessa Antonia hän tapaa ylempänä sijaitsevaan huvilaan saapuneen taiteilija Borisin. Jeva rakastuu Borisiin ja Anton pyytää turhaan tätä luopumaan hetken huvistaan. Anton lähtee merelle unohtaakseen Jevan eikä koskaan palaa.
Jevan onni päättyy, kun Boris saa sähkeen vanhalta rakastajattareltaan. Sinä iltana Boris lähtee pois, mutta lupaa tulevansa pian takaisin. Kuluu monta päivää. Jeva istuu yksinään rannalla ja tuijottaa apeana kaukaisuuteen. Hän hokee miehen vielä palaavan, mutta ei itsekään usko sanojaan.
Tuotanto ja vastaanotto.
Aleksandr Hanžonkovin yhtiön tuottama "Sinisen meren tarina" on yksi monista ohjaaja Jevgeni Bauerin Krimin ja Kaukasian rannikolla tekemistä elokuvista. Niissä kuvattiin kalastajakyliä ja hienoja huviloita, ylhäisön lomaseikkailuja ja traagisia kohtaloita meren aalloissa. Tapahtumien taustana toimivat kauniit merimaisemat. Aikalaisarvion mukaan "Sinisen meren tarina" oli täynnä ”puhdasta ja kaunista runollisuutta, hiljaista surua ja haaveita”.
”Kinorunoelmaksi” määritelty elokuva sai Suomen ensi-iltansa helsinkiläisessä Olympia-teatterissa joulukuussa 1916. Sen runomuotoisen tekstin oli suomentanut Iisakki Lattu. Ruotsinnoksesta lienee vastannut "Fyrenin" toimittaja Rafael Lindqvist.
World Cleanup Day

World Cleanup Day eli Maailman siivouspäivä on maailmanlaajuinen yhden päivän kestävä ympäristön siivoustempaus - siis siivoustalkoopäivä. Tapahtuman pääorganisaattori on Let’s do it!, joka on Virossa vuonna 2008 perustettu ja rekisteröity yleishyödyllinen, voittoatavoittelematon säätiö. Sittemmin siivoustalkoopäivä on levinnyt ympäri maailmaa ja mukana on yli 150 valtiota. 
Seuraava maailmanlaajuinen siivoustempaus järjestetään 15. syyskuuta 2018, alkaen kello 10.00 jokaisella aikavyöhykkeellä, yltäen Japanista ja Havaijille. Useat eri organisaatiot johtavat ja järjestävät World Cleanup Day -tapahtumia globaalisti. Aivan kuten Earth Day (), myös World Cleanup Day on puolueeton, ei poliittinen ja sitoutumaton mihinkään kansalliseen tai kansainväliseen puolueeseen tai erityiseen aatteeseen.
Vuoden 2018 tavoiteena on saada 5 % maailman väestöstä osallistumaan talkoisiin ja siivoamaan omaa lähiympäristöään roskista. Siivoustapahtuman voi perustaa kuka tahansa vapaaehtoinen, ja ilmoittaa omasta tapahtumastaan kansallisella World CleanUp Day - Siivotaan Suomi yhdessä! -sivustolla.
Salon pääterveysasema

Salon pääterveysasema on Salossa toimiva kaupungin terveysasema. Se sijaitsee samassa kiinteistössä Tyksin Salon sairaalan kanssa. 
Pääterveysaseman ollessa suljettu samassa rakennuksessa sijaitseva Salon sairaalan ensiapupoliklinikka tarjoaa kiireellistä hoitoa sitä tarvitseville Salon seudun asukkailla.
Poikamiesansa

Poikamiesansa ("The More the Merrier") on George Stevensin ohjaama screwball-tyylinen romanttinen komediaelokuva vuodelta 1943. Toisen maailmansodan aikaisesta Washington D.C.:n asuntopulasta farssiaineksia ammentava tarina perustuu Garson Kaninin novelliin, mutta sitä ei elokuvan tiedoissa mainita, vaan käsikirjoittajiksi on merkitty Richard Flournoy, Lewis R. Foster, Frank Ross ja Robert W. Russell. Jean Arthur esittää ison huoneiston vuokraemäntää, joka vasten tahtoaan joutuu ottamaan tilapäisiksi alivuokralaisikseen michiganilaisen ikääntyneen liikemiehen (Charles Coburn) sekä nuoren armeijan kersantin (Joel McCrea).
Juoni.
Eläköitynyt miljonääri Benjamin Dingle (Coburn) saapuu Washingtoniin etuajassa erääseen asuntorakennushankkeeseen liittyen. Hotelli on täynnä, mutta hän huomaa lehdessä vuokratarjouksen ja juonii itsensä jonon ohi tomeran ja pedantin nuoren Connie Milliganin (Arthur) alivuokralaiseksi. Kun vuokraemäntä lähtee töihin, Dingle ottaa asuntoon toisenkin miehen, nuoren ja komean, Afrikkaan lähdössä olevan kersantti Joe Carterin (McCrea). Sekaannusten keskellä neiti ja kersantti alkavat ihastua toisiinsa, ja suoraotteinen Dingle alkaa edistää heidän romanssiaan, vaikka neiti Milligan on kihloissa. Syynä on se, että Dingle tapaa työasioissa tämän sulhasen eikä lainkaan pidä hänestä, vaan ajattelee neiti Milliganin ansaitsevan parempaa.
Tuotanto.
Lämminhenkinen farssi "Poikamiesansa" oli George Stevensin viimeinen Columbia Pictures -yhtiölle tekemä ohjaustyö, jonka jälkeen hän siirtyi tilapäisesti toisen maailmansodan dokumenttituotantoihin. Sodan jälkeen Stevens nousi maineeseen draamaelokuvillaan "Paikka auringossa" (1951), "Etäisten laaksojen mies" (1953) ja "Jättiläinen" (1956).
Vastaanotto ja jälkimaine.
Charles Coburn sai roolistaan sivuosa-Oscarin, ja ehdolla oli myös Arthur naispääosasta. George Stevens sai "Poikamiesansasta" ehdokkuuden parhaan ohjauksen Oscar-palkintoon, ja sen lisäksi elokuva oli ehdokkaana parhaaksi elokuvaksi. parhaasta alkuperäistarinasta ja parhaasta sovitetusta käsikirjoituksesta.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Poikamiesansan" vuosituhannen vaihteessa yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Uusintaversio ja samanniminen elokuva.
Vuoden 1955 elokuva "The Tender Trap" on suomenkieliseltä nimeltään myös "Poikamiesansa", mutta on eri tarina. Se on ohjannut Charles Walters, joka sattumoisin ohjasi myös tämän alkuperäisen "Poikamiesansan" uusintaversion, Tokion olympiakisoihin sijoittuvan kimppakämppäkomedian "Kävele, älä juokse" (Walk, Don’t Run, 1966).
Wolter Aschan

Carl Wolter Aschan (20. elokuuta 1861 Turku – 31. elokuuta 1927 Tampere) oli suomalainen apteekkari ja yksi lääketukkuyritys Tamron perustajista.
Aschan kävi Turussa viisiluokkaisen ruotsalaisen oppikoulun, harjoitteli sitten isänsä liikkeessä ja valmistui farmaseutiksi 1879 sekä proviisoriksi 1884. Hän kävi 1890 opintomatkalla ulkomailla ja valmistui farmasian tohtoriksi Berliinissä. Aschan toimi apteekkarina Tampereella vuodesta 1892 alkaen omistaen kaupungin neljännen apteekin. Hän oli Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä 1910–1915.
Tamperelaiset apteekkarit Wolter Aschan, Fredrik Borg, Karl Molin ja Amil Schéele perustivat vuonna 1895 "Drogeri-handelsbolaget i Tammerfors" ("Tampereen Rohdoskauppayhtiö") nimisen lääkkeiden tukkukauppayhtiön. Yhtiön nimeksi tuli 1971 Tamro kun se fuusioitui lääkeyritys "Oy Aurum-Pharmakon Ab":n kanssa. Euroopan suurin lääkejakelija, saksalainen Phoenix Group osti Tamron vuonna 2004. Tamro on nykyisin Suomen suurin lääkkeiden tukkukauppayhtiö ja sen logistiikkakeskus sijaitsee Tampereella.
Tamron perustajat kutsuivat koolle myös "Apotekare Societeten i Finland"in eli nykyisen Suomen Apteekkariliiton perustamiskokouksen.
Aschan kuoli sydänkohtaukseen elokuun lopulla 1927 Tampereen rautatieasemalla. Hänet on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle.
Amil Schéele

Adolf Amil Schéele (25. marraskuuta 1850 Sulkava – 12. tammikuuta 1918 Helsinki) oli suomalainen apteekkari ja yksi lääketukkuyritys Tamron perustajista.
Schéelen vanhemmat olivat tilallinen, kauppias Gottfried August Schéele (1814–1882) ja Amelie Björklund (1820–1888). Hän kävi Helsingin ruotsalaista normaalilyseota vuoteen 1867 saakka ja siirtyi sitten apteekkialalle. Hän valmistui farmaseutiksi 1871 ja toimi harjoittelijana Pietarissa ja Loviisassa 1871-1875. Schéelestä tuli proviisori 1876 ja apteekkari 1886 kun hän sai Tampereella Kyttälän apteekin oikeudet. Vuonna 1891 hän rakennutti apteekkitalon nykyisen Suomen Pankin talon paikalle. Schéele muutti 1900-luvun alussa Helsinkiin mutta pysyi kuitenkin edelleen apteekkinsa omistajana. Hän oli Tampereella asuessaan kaupungin rahatoimikamarin ja taksoituslautakunnan jäsenenä.
Tamperelaiset apteekkarit Wolter Aschan, Fredrik Borg, Karl Molin ja Amil Schéele perustivat vuonna 1895 "Drogeri-handelsbolaget i Tammerfors" ("Tampereen Rohdoskauppayhtiö") nimisen lääkkeiden tukkukauppayhtiön. Yhtiön nimeksi tuli 1971 Tamro kun se fuusioitui lääkeyritys "Oy Aurum-Pharmakon Ab":n kanssa. Euroopan suurin lääkejakelija, saksalainen Phoenix Group osti Tamron vuonna 2004. Tamro on nykyisin Suomen suurin lääkkeiden tukkukauppayhtiö ja sen logistiikkakeskus sijaitsee Tampereella.
Tamron perustajat kutsuivat koolle myös "Apotekare Societeten i Finland"in eli nykyisen Suomen Apteekkariliiton perustamiskokouksen.
Schéele määräsi 1909 tekemässään testamentissaan noin 300 000 markkaa Tampereen ja Helsingin työväenyhdistyksille.
Issi Baran

Issi Israel Baran (4. marraskuuta 1927 Helsinki – 25. huhtikuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen pikajuoksija, joka kuului Suomen maajoukkueeseen 1950-luvun alkupuoliskolla. Baran edusti Suomea Helsingin kesäolympialaisissa 1952. Taustaltaan juutalainen Baran toimi aktiivisesti Helsingin juutalaisyhteisön parissa.
Elämä ja urheilu-ura.
Tausta.
Baran syntyi Helsingissä 4. marraskuuta 1927. Baranin äiti oli syntynyt Venäjällä, ja Issi sai veljensä tavoin Suomen kansalaisuuden vasta vuonna 1949. Baran ei nuoren ikänsä vuoksi sotinut toisessa maailmansodassa, mutta hän osallistui laivastossa Israelin itsenäisyyssotaan 1940-luvun lopussa: hän saapui Palestiinaan päivää ennen kuin Israel julistautui itsenäiseksi. 180-senttinen ja noin 70-kiloinen Baran oli juutalainen ja edusti urheilu-urallaan Urheiluseura Makkabia, vaikka esimerkiksi Helsingin Kisa-Veikot yritti houkutella häntä vaihtamaan seuraa.
Pikajuoksu-ura.
Baran luotti urheilijana lahjakkuuteensa eikä harjoitellut runsaasti. Hän saavutti SM-pronssia Helsingissä järjestettyissä vuoden 1951 Kalevan kisoissa ja voitti vuonna 1952 järjestetyn Helsingin olympiakisojen karsintakilpailun. Helsingin kesäolympialaisissa 1952 Baran kilpaili 100 metrillä ja Suomen pikaviestijoukkueessa 4×100 metrillä. 100 metrillä kahden ensimmäisen edettyä toisiin alkueriin hän jäi alkuerässään neljänneksi sekunnin kymmenyksen erolla jatkopaikasta. Pikaviestissä Baran juoksi Adolf Turakaisen, Voitto Hellstenin ja Pauli Tavisalon kanssa ajan 42,0 ollen alkueränsä neljäs joukkue kolmen ensimmäisen edettyä välieriin viimeisen jatkopaikan mentyä Puolalle kaksi sekunnin kymmenystä nopeammalla ajalla.
Vuosina 1952–1954 Baran edusti Suomea myös viidessä maaottelussa. Hän voitti yhdeksän piirinmestaruutta ja kolmesti Marskin kisat. Makkabiadien EM-kilpailuissa Baran voitti Kööpenhaminassa 1959, 31-vuotiaana, kultaa 100 metrillä ajalla 10,8 ja vietissä hopeaa. Hänen ennätyksensä 100 metrillä oli vuonna 1953 juostu 10,8 sekuntia. Hänet valittiin Makkabin parhaaksi urheilijaksi vuosina 1952–1960.
Myöhemmät vuodet.
Baran työskenteli Suomen Turkisteollisuudessa ja myöhemmin tekstiiliagentuuriliike Rainer Oy:ssä, missä hän nousi enemmistöosakkaaksi ja toimitusjohtajaksi ennen kuin myi yhtiön Helkamalle. Baran oli myös aktiivinen Helsingin juutalaisen seurakunnan jäsen ja toimi myös Urheiluseura Makkabin johtokunnan jäsenenä vuodet 1962–1967, Juutalaisessa sairasapuyhdistyksessä, Juutalaisessa hautajaisyhdistyksessä, Juutalaisessa opintoyhdistyksessä ja varainhoitoyhdistyksessä. Baran kuoli Helsingissä 90-vuotiaana 25. huhtikuuta 2018.
Karl Molin

Karl Molin (16. elokuuta 1842 Tampere – 25. syyskuuta 1919 Tampere) oli suomalainen apteekkari ja yksi lääketukkuyritys Tamron perustajista.
Molin omisti vuosina 1868–1889 Tampereen kanta-apteekin joka sijaitsi vuodesta 1875 alkaen Keskustorin varrella olleessa Molinin talossa.
Tamperelaiset apteekkarit Wolter Aschan, Fredrik Borg, Karl Molin ja Amil Schéele perustivat vuonna 1895 "Drogeri-handelsbolaget i Tammerfors" ("Tampereen Rohdoskauppayhtiö") nimisen lääkkeiden tukkukauppayhtiön. Yhtiön nimeksi tuli 1971 Tamro kun se fuusioitui lääkeyritys "Oy Aurum-Pharmakon Ab":n kanssa. Euroopan suurin lääkejakelija, saksalainen Phoenix Group osti Tamron vuonna 2004. Tamro on nykyisin Suomen suurin lääkkeiden tukkukauppayhtiö ja sen logistiikkakeskus sijaitsee Tampereella.
Tamron perustajat kutsuivat koolle myös "Apotekare Societeten i Finland"in eli nykyisen Suomen Apteekkariliiton perustamiskokouksen.
Suunnistuksen maailmanmestaruuskilpailut 1970

Suunnistuksen maailmanmestaruuskilpailut 1970 pidettiin 27.–29. syyskuuta 1970 Saksan demokraattisen tasavallan Friedrichrodassa. Kyseessä olivat lajin kolmannet maailmanmestaruuskilpailut. Sekä miehet että naiset kilpailivat yhdellä henkilökohtaisella matkalla ja viestissä.
Miesten henkilökohtainen kilpailu.
Matkan pituus 14,5 km.
Naisten henkilökohtainen kilpailu.
Matkan pituus 7,5 km.
Åge Hadler

Åge Hadler (s. 14. elokuuta 1944 Bergen) on norjalainen suunnistaja. Hän voitti maailmanmestaruuden henkilökohtaisessa kilpailussa Fiskarissa 1966 ja Staré Splavyssä 1972 sekä viestissä Friedrichrodassa 1970.
Hadlerin puoliso Ingrid Hadler on myös suunnistuksen maailmanmestari.
Sarolta Monspart

Sarolta Monspart (17. marraskuuta 1944 – 24. huhtikuuta 2021) oli unkarilainen suunnistaja. Hän voitti henkilökohtaisen kilpailun maailmanmestaruuden Staré Splavyssä 1972. Lisäksi hänellä on viestistä kaksi MM-mitalia.
Oulun taiteilijaseura

Oulun Taiteilijaseura -63 ry () on oululainen aatteellinen yhdistys. Oulun Taiteilijaseuran toimisto sijaitsee Oulussa osoitteessa Hallituskatu 5, missä seura myös ylläpitää taidegalleriaa ja - lainaamoa. 
Historia.
Oulun Taiteilijaseura perustettiin Oulussa 6. tammikuuta 1963 ajamaan kuvataiteilijoiden etuja. Seuran perustajajäsenet olivat Eeli Aalto, Juhani Hakalahti, Aatto Hukkanen, Pentti Junno, Matti Mikkola, Tauno Ohenoja, Ilmo Pihkala ja Olli Pohjola. Yhdistysrekisteriin seura merkittiin vuonna 1967. Oulun Taiteilijaseuran edeltäjiä olivat Oulun taiteilijaseura 1921, Pohjalainen taiteilijaliitto, Oulun taideseura ja monialainen Merikoskikerho.
Tehtävät.
Oulun Taiteilijaseura toimii Oulun läänin kuvataiteilijain ammatillisena yhdistyksenä. Sen tehtävänä on kasvattaa yleisön kiinnostusta kuvataiteisiin ja edistää kuvataiteen ja sen alan palvelujen kehittämistä alueella. Nykyään Oulun Taiteilijaseurassa on noin 150 jäsentä. Oulun Taiteilijaseura on Suomen Kuvataidejärjestöjen Liiton jäsenjärjestö.
Tieteellisen kehityksen konsepti

Tieteellisen kehityksen konsepti (yksink.: 科学发展观, pinyin: "kēxué fāzhǎn guān"), suomennettu myös "tieteellinen näkemys kehitykseen" tai "tieteellinen kehitysote", on osa Kiinan kommunistisen puolueen virallista ideologiaa. Tieteellisen kehityksen konsepti oli harmonisen sosialistisen yhteiskunnan ohella KKP:n pääsihteerinä 2002–2012 toimineen Hu Jintaon politiikan ydinkäsitteitä.
Puolueen oppihistoriassa tieteellisen kehityksen konsepti asettuu jatkumoon marxismi-leninismin, Mao Zedongin ajattelun, Deng Xiaopingin teorian sekä Jiang Zeminin kolmen edustuksen kanssa.
Sisällöllisesti tieteellisen kehityksen konsepti on suurpiirteinen. Hu määritteli tieteellinen kehityksen lähtökohdaksi ihmiskeskeisyyden sekä kokonaisvaltaisen ja kestävän kehityksen. Hu viljeli tieteellisen kehityksen käsitettä puheissaan ahkerasti ja kehotti puoluekaadereita mm. tasoittamaan tuloeroja ja alueellisia eroja, ratkaisemaan ympäristönsuojeluun liittyviä ongelmia sekä vähentämään talouskasvun riippuvuutta halvasta työvoimasta ja resursseista. 
Hu pyrki lisäämään lisäämään puolueen kannatusta maan talousuudistuksista vähiten hyötyneiden parissa. Siinä missä Deng oli luonut taloukasvua ja Jiang oli avannut puolueen ovet keskiluokalle ja rikkaille, Hu pyrki tuomaan puolueen yhteiskunnan kehityksestä pudonneiden luo. Puolueen valta-asemaa kansan parissa uhkasivat erityisesti taloudellinen epätasa-arvo, ympäristön saastuminen sekä korruptio.
Thomas Clayhills

Thomas Wilhelm Clayhills (3. maaliskuuta 1844 Tampere – 20. toukokuuta 1908 Tampere) oli suomalainen apteekkari.
Clayhillsin vanhemmat olivat Tallinnassa syntynyt, alun perin skotlantilaista sukua edustanut kauppias Thomas Clayhills (1789–1866) ja Helena Jylén (1801–1872). Clayhillsin isä toimi Tampereella Frenckellin paperitehtaan johtajana 1832–1847. Clayhills opiskeli apteekkialaa Suomessa ja Pietarissa ja valmistui farmaseutiksi 1863 ja proviisoriksi 1872. ja muutti Tampereelle 1874 kun hän sai sieltä kaupungin toisen apteekin apteekkioikeudet. Clayhills piti apteekkia vuoteen 1893 saakka jolloin hän myi sen. Hän oli Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä 1877–1882 ja 1886–1889.
Clayhills piti alun perin apteekkiaan Kauppakadun ja nykyisen Näsilinnankadun kulmassa olleessa puutalossa. Hän rakennutti vuonna 1882 Keskustorin laidalle Kauppakadun ja Aleksis Kiven kadun kulmaan Sandbergin talona tunnetun arkkitehti Frans Ludvig Caloniuksen suunnitteleman kolmikerroksisen kivitalon jota laajennettiin myöhemmin 1891 ja 1897. Talo sai nimensä siihen vuokralaiseksi tulleen Wilhelm Sandbergin rautakaupan mukaan. Clayhills piti talossa apteekkia ja asui myös itse talossa. Hän myi talon vuonna 1906 Rudolf Winterille. 
Tampereen ensimmäinen 16 tilaajan puhelinkeskus sijaitsi Sandbergin talossa, ja se otettiin käyttöön 26. toukokuuta 1882. Ensimmäinen puhelinjohto oli jo vedetty maalis-huhtikuun vaihteessa 1882 talossa sijainneesta Clayhillsin apteekista Pyynikin ravintolaan. 
Clayhills perusti 1877 Tampereelle kaupungin ensimmäisen kivennäisvesitehtaan.
Thomas Clayhills oli naimisissa Ellen Maria Indrénin kanssa. Heidän poikansa oli jääkärieverstiluutnantti Allan Clayhills.
Suunnistuksen maailmanmestaruuskilpailut 1979

Suunnistuksen maailmanmestaruuskilpailut 1979 pidettiin 2.–4. syyskuuta 1979 Suomen Tampereella. Kyseessä olivat lajin kahdeksannet maailmanmestaruuskilpailut. Sekä miehet että naiset kilpailivat yhdellä henkilökohtaisella matkalla ja viestissä.
Miesten henkilökohtainen kilpailu.
Matkan pituus 15,1 km.
Naisten henkilökohtainen kilpailu.
Matkan pituus 8,3 km.
Kesäyön hymyilyä

Kesäyön hymyilyä ("Sommarnattens leende") on Ingmar Bergmanin käsikirjoittama ja ohjaama ruotsalainen mustavalkoinen komediaelokuva vuodelta 1955. Neljän avioparin keskinäisiä eroottisia suhteita kuvaavassa, yhteen yöhön sijoittuvassa tarinassa Bergman esitteli näyttelijäensemblensa, jonka kanssa hän teki myöhemmin monia menestyselokuvia.
Juoni.
Elokuva on saanut innoitusta Shakespearen "Kesäyön unelmasta". Bergmanin runollisessa tarinassa kesäyö hymyilee ensin nuorenparin puhtaalle rakkaudelle. Toisen hymyn se suo “narreille, hulluille, parantumattomille”, aistillisten seksileikkien harjoittajille. Kolmannen hymyn kohteena ovat “surumieliset, raskautetut, yksinäiset”, keski-iän rauhoittuneen hellyyden ja toveruuden saavuttaneet.
Konkreettisemmin tarina sijoittuu 1800-luvun lopun Ruotsiin, jossa keski-ikäinen lakimies Fredrik Egerman on mennyt toisen kerran naimisiin, nyt nuoren Anna Egermanin kanssa, joka on kuitenkin yhä neitsyt. Anna huomaa olevansa ihastunut iäkkäämmän aviomiehensä samanikäiseen poikaan Henrikiin. Tämä on myös yhä neitsyt ja opiskelee papiksi, mutta hänen kanssaan flirttailee palvelija Petra. Äitinsä taloon heidät kaikki on kutsunut Fredrikin entinen naisystävä, näyttelijä Desirée Armfelt, joka elää nyt kreivi Malcolmin kanssa vapaassa suhteessa, jossa molemmat voivat toteuttaa mielihalujaan myös muiden kanssa. Kesäisen yön mittaan suhteiden jännitteet alkavat purkautua.
Vastaanotto ja myöhempi maine.
Ingmar Bergman oli "Kesäyön hymyilystä" ehdolla Kultaisen palmun saajaksi Cannesin elokuvajuhlilla. Hänelle myönnettiin siellä ”runollisen huumorin palkinto” (Prix de l’Humour Poétique), vaikkei hän ollut paikalla eikä edes tiennyt elokuvaansa esitettävän festivaaleilla. Hän on kertonut lukeneensa asiasta sanomalehdestä istuessaan kotona vessassa.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Kesäyön hymyilyn" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Muita teoksia elokuvan pohjalta.
Stephen Sondheimin musikaali "A Little Night Music" perustuu "Kesäyön hymyilyn" tarinaan . Sitä on esitetty Juice Leskisen suomennoksena Turun kaupunginteatterissa vuonna 2011 nimellä "Kesäyön hymyilyä" ja Tampereen Työväen Teatterissa vuonna 2015 nimellä "Desirée – Pieni yösoitto". Musikaalista on peräisin sävelmä ”Send In the Clowns”.
Myös Woody Allenin elokuva "Kesäyön seksikomedia" (1982) perustuu Bergmanin "Kesäyön hymyilyyn".
Rastila (Janakkala)

&lt;mapframe latitude="60.9344" longitude="24.5663" zoom="11" width="400" height="300" align="right"&gt;{
 "type": "FeatureCollection",
 "features": [
 "type": "Feature",
 "properties": {},
 "geometry": {
 "type": "Point",
 "coordinates": [
 24.574584946967665,
 60.9300985798892
 ]
}&lt;/mapframe&gt;
Rastila on yksi Janakkalan kylistä. Se sijaitsee noin viisi kilometriä Turengin taajamasta länteen ja noin neljän kilometriä kolmostiestä itään. Rastilan kylän eteläpuolella sijaitsee Rastikankaan alue, joka on yritys- ja logistiikkakeskittymä. Rastilassa toimii Rastilan ja Kilpiälän kyläyhdistys ry.
Historia.
Rastilan kylästä on merkintöjä jo 1500-luvulta. Rastilan kylä on aiemmin ollut osa Vanajan kuntaa, mutta vuoden 1967 liitoksessa kylä liitettiin Janakkalaan. Rastilassa oli Turengin sokeritehtaan maita vuodesta 1968 aina 1990-luvulle saakka. Kunta osti sokeritehtaan maat ja Rastikangas kaavoitettiin alueelle.
Barakahin ydinvoimala

Barakahin ydinvoimala on Yhdistyneiden arabiemiirikuntien ensimmäinen ydinvoimala. Se sijaitsee maan länsiosassa Persianlahden rannalla, noin 53 kilometriä länteen Ruwaisista ja 300 kilometriä länteen Abu Dhabin kaupungista. Laitoksessa on neljä Korea Electric Powerin KHNP:n kehittämää eteläkorealaista APR-1400-painevesireaktoria. Ydinvoimalan rakentaminen aloitettiin heinäkuussa 2012. Ensimmäinen reaktori aloitti sähköntuotannon elokuussa 2020, toinen syyskuussa 2021, kolmas lokakuussa 2022 ja neljäs maaliskuussa 2024.
Laitoksen on valmiina tarkoitus tuottaa neljännes Arabiemiraattien sähköstä ja säästää 21 miljoonaa tonnia hiilidioksidipäästöjä vuodessa, mikä vastaa 3,2 miljoonan auton päästöjä.
Visamäki

Visamäki on osa-alue Kankaantaustan kaupunginosassa Hämeenlinnassa. Visamäki sijaitsee valtateiden 3 sekä 10 liittymän läheisyydessä. Visamäen itäpuolella rajana on Vanajavesi. Alueen eteläosassa sijaitsee Hämeen ammattikorkeakoulun HAMK:in Visamäen kampus sekä Innopark-teknologiakeskus. Visamäen asuntokanta koostuu pääasiassa omakoti- ja rivitalo- asunnoista. Alueella on myös opiskelija-asuntoja. Visamäki on saanut nimensä alueen keskiosassa kohoavasta mäestä, jonka juurella sijaitsee myös entisen Visamäen tilan vanha päärakennus.
Historia.
Vielä 1900-luvun alussa Visamäen alue on ollut pääasiassa peltoa tai vesijättömaata. Alueen eteläosassa aloitti 1930-luvulla toimintansa Hattelmalan piirimielisairaala, joka lakkautettiin 1990-luvulla. Sairaala-alueesta on jäljellä nykyisin Hämeen ammattikorkeakoulun käytössä olevia sairaalarakennuksia, liikuntahalli, henkilökunnan asuntoina toimineet 5-8 kerroksiset kerrostalot sekä Visamäentien varressa olevat koivurivistöt.
Ennen vuoden 1967 kuntaliitosta Visamäki sijaitsi vielä Vanajan kunnassa. Suurin osa Visamäen pientaloalueista on rakennettu 2000-luvun alussa.
Palvelut.
Alueen lähimmät suuret palvelut löytyvät Hämeenlinnan keskustasta noin kahden kilometrin päästä. Alueella sijaitsevia palveluita ovat Hämeen ammattikorkeakoulu, Innopark, Hattelmalan päiväkoti, Hattelmalan liikuntahalli, kaksi lounasravintolaa, autoliike, K-Market sekä kampaamo.
Liikenneyhteydet.
Tieliikenne.
Visamäki on teiden risteyksessä, vierestä kulkee seututie 130 , valtatie 10 sekä valtatie 3.
Joukkoliikenne.
Visamäkeen kulkee Hämeenlinnan seudun joukkoliikenteen linja-auto numero 2. Linja 2 ajaa reittiä Visamäki - Rautatieasema - Aulanko. Lähistöltä kulkee myös linja 13 Miemala - Kankaantausta - Rautatieasema - Laaniitty sekä muutama Turengin suunnan seutulinja arkisin.
Sèvremoine

Sèvremoine on kunta läntisessä Ranskassa Maine-et-Loiren departementissa Pays de la Loiren alueella.
Kunta muodostettiin 15. joulukuuta 2015, kun kymmenen kuntaa yhdistyi. Yhdistyneet kunnat olivat Le Longeron, Montfaucon-Montigné, La Renaudière, Roussay, Saint-André-de-la-Marche, Saint-Crespin-sur-Moine, Saint-Germain-sur-Moine, Saint-Macaire-en-Mauges, Tillières ja Torfou. Uuden kunnan hallintopaikaksi nimettiin Saint-Macaire-en-Mauges.
Nähtävyyksiä.
Saint-André-de-la-Marche.
Vanhaan tehtaaseen avattiin vuonna 1995 kenkämuseo "Musée des Métiers de la Chaussure". Museossa esitellään kenkien valmistusta. Lisäksi museossa on satojen kenkien kokoelma.
La Romagne (Maine-et-Loire)

La Romagne on kunta läntisessä Ranskassa Maine-et-Loiren departementissa Pays de la Loiren alueella.
Kunta on tullut tunnetuksi pöytätennisseurastaan Stella Sports La Romagnesta (SS La Romagne), joka on menestynyt kansallisissa ja kansainvälisissä sarjoissa. Seura sai uuden urheiluhallin käyttöönsä vuonna 2013.
Puolimatkan hautausmaa

Puolimatkan hautausmaa Hyvinkään seurakunnan hautausmaa Hyvinkään Kirjavantolpan kaupunginosassa. Hyvinkään rukoushuonepiirille myönnettiin oikeus perustaa hautausmaa vuonna 1908. Hautausmaalla sijaitsee sankarivainajien hauta-alue, Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkki sekä vakaumuksensa puolesta kaatuneiden muistomerkki. Hautausmaan siunauskappeli on Mikael Nordenswanin suunnittelema ja se otettiin käyttöön vuonna 1956. Kappeliin mahtuu yhteensä 125 henkeä..
Tapio Toiviainen

Tapio Toiviainen (s. 23. marraskuuta 1995) on suomalainen lentopalloilija. Pelipaikaltaan Toiviainen on yleispelaaja.
Ura.
Toiviainen opiskeli kolme vuotta Kuortaneen urheilulukiossa pelaten valmennuskeskuksen joukkueessa lentopallon 1-sarjassa. Toiviainen toimi ikäluokkansa joukkueen kapteenina. Lukiovuosien jälkeen Hurrikaani-Loimaa hankki oman kylän kasvatin riveihinsä pelaamaan kaudeksi 2014-2015, jolloin joukkue saavutti Mestaruusliiga hopeaa. Tämän jälkeen hän matkasi Rantaperkiön iskun riveihin Tampereelle. Kaudet 2015-2016 ja 2016-2017 hän vietti Iskussa, jossa rooli joukkueessa kasvoi merkittävästi. Hurrikaani Loimaa kaappasi Toiviaisen rosteriinsa kahden vuoden sopimuksella kaudelle 2017-2018, jolloin Hurrikaani oli jälleen finaaleissa hopealla.
Toiviainen on tunnettu monipuolisuudestaan eri pelipaikoilla.
Maaherrantalo (Vaasa)

Maaherrantalo on Vaasan läänin maaherran virka-asuntona vuosina 1895–1997 toiminut uusgoottilainen kivipalatsi Vaasassa. Rakennus valmistui vuonna 1865 ruukinpatruuna Gustaf August Wasastjernalle kaupunkiasunnoksi. Talon suunnitteli Vaasan lääninarkkitehti Carl Axel Setterberg. Kolmekerroksinen palatsi on tiilirakenteinen, rapattu ja siinä on kulmatornit. Talo oli rakennuttajansa perheen käytössä vuoteen 1870 asti, jolloin talousongelmiin joutunut Wasastjerna joutui myymään sen. Rakennus vaihtoi omistajaa useaan kertaan, kunnes valtio osti rakennuksen vuonna 1895. Maaherrantaloa kutsutaan rakennuttajansa mukaan myös Wasastjernan taloksi ja Wasastjernan palatsiksi.
Valtio sijoitti kivipalatsiin kuvernöörin virka-asunnon ja Vaasan teollisuuskoulun, joka toimi rakennuksessa vuoteen 1938 saakka. Kuvernöörin eli myöhemmin maaherran virka-asunto oli palatsin toisessa kerroksessa Vaasan läänin lakkauttamiseen 1997 saakka. Teollisuuskoulun tiloissa toimi niiden vapauduttua muun muassa lääninhallituksen osastoja. Lääninuudistuksen jälkeen rakennus kävi valtiolle tarpeettomaksi ja Vaasan kaupunki osti sen vuonna 1998. Nykyään entisessä maaherran virka-asunnossa on kaupungin edustustiloja. Ensimmäisessä ja kolmannessa kerroksessa ja kellarikerroksessa on Pohjanmaan museon käytössä olevia tiloja. Toisessa kerroksessa on Mannerheimin muistohuone – rakennuksessa oli Vaasan senaatin aikaan hallituksen joukkojen päämaja ja joukkojen komentaja Mannerheim asui toisen kerroksen huoneessa. Tontilla on myös puurakenteinen piharakennus ja edustussauna pienessä kivirakennuksessa.
Maaherrantalo on suojeltu ja se kuuluu ”Vaasan rantapuistovyöhyke julkisine rakennuksineen ja Vaasan Höyrymylly” -nimiseen Museoviraston vuonna 2009 määrittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin kuuluvaan alueeseen.
Genovan siirtokunnat

Genovan siirtokunnat olivat sarja Genovan tasavallan kauppapaikkoja Välimerellä ja Mustallamerellä. Osan niistä perustivat tasavallan viranomaiset tukemaan paikallisten kauppiaiden taloutta, kun taas toiset olivat genovalaisten aatelisten läänejä. 
Historia.
Genovasta, joka oli 4 000 asukkaan pieni köyhä kalastuskylä, alkoi tulla itsenäinen Pyhästä saksalais-roomalaisesta keisarikunnasta noin vuonna 1096. Genovan laivaston osallistuminen ristiretkiin (erityisesti Antiokian ja Akkon valloituksiin) rikastutti maata suuresti. Ensimmäisen ristiretken aikana Genova sai kolmanneksen Bybloksesta ja Akkosta, joka tuotti kolmasosan satamakaupungin tuloista. Muita pieniä siirtomaita perustettiin Tartusiin (Syyria), Tripoliin (Libanon) ja Beirutiin. Seuraavan vuosisadan muslimien takaisinvalloitukset tosin kadottivat Genovan vaikutuksen pyhässä maassa. Genova perusti siirtomaita myös Espanjan lähettyville Välimerelle Valenciasta Gibraltariin, mutta kyseiset siirtokunnat olivat myös lyhytkestoisia.
Genovan suora laajentuminen alkoi 1200-luvulla Korsikan (Genova liitti Korsikan itseensä vuonna 1284 ja piti saarta 1700-luvulle asti) ja Sardinian valtauksista. Genova pysyi vallitsevana Tyrrhenanmerellä sen jälkeen, kun Genovan laivasto oli voittanut sodan Pisaa vastaan Melorian taistelussa vuonna 1284. Genova alkoi myös perustamaan siirtomaita Ligurian alueelle ja Mustallemerelle 1200-luvun loppua kohden.
Genovan tärkeimpiä kauppakeskuksia itäisellä Välimerellä olivat Chíos ja Mytilíni Egeanmerellä ja Caffa, joka oli suurin kaupankäynnin keskus mongolien hallitseman Itä-Euroopan, Keski-Aasian ja Länsi-Euroopan välillä. Muita siirtomaita olivat Cembalo (nykyinen Balaklava), Soldaio (Sudak), Vosporo (Kertš) ja Asovanmerellä sijaitsevat Tana (Azov), Matrega (Taman), Mapa (Anapa), Bata (Novorossijsk) kuin myös Savastopoli (Suhumi) sekä Ukrainan rannikolla sijaitsevat Salmastro ja Moncastro (Bilhorod-Dnistrovskyi).
Portugalin meri-ilmavoimat

Portugalin meri-ilmavoimat () on Portugalin laivaston alainen ilma-ase, jonka virallinen nimitys on Esquadrilha de Helicópteros da Marinha eli vapaasti suomennettuna laivaston helikopterilaivue. Laivue vastaa aluksilla toimivista helikoptereista.
Historia.
Portugalin meri-ilmavoimien historia alkaa vuodesta 1916, jolloin kaksi meriupseeria lähetettiin Ranskaan lentokoulutukseen. Komennuksen perusteena oli vuonna 1913 alkanut pyrkimys luoda ilmasotakoulu maa- ja merivoimien lentäjien kouluttamiseksi. Meriupseerit saivat alkeislentokoulutuksen Chartresissa ja lentovenekoulutuksen Saint-Raphaëlissa Varissa. Toisella meriupseerilla oli lisäksi velvoite selvittää mahdollisuus lentokoneiden hankintaan Ranskasta.
Upseerien palattua Portugaliin heidät nimitettiin lennonopettajiksi Vila Nova da Rainhan lentosotakouluun (), joka oli laivaston osa maavoimien lentosotakoulussa ().
Laivaston meri-ilmavoimat () perustettiin 28. syyskuuta 1917, jolloin henkilöstö, materiaali ja ilmasotakoulu irrotettiin maavoimien EAM:stä. Toiminta keskitettiin Bom Sucesson merilentotukikohtaan Lissabonin telakalle. Kaksi maaliskuussa 1917 vastaanotettua ja EAM:n varastoimaa FBA lentovenettä siirrettiin Bom Sucessoon joulukuussa, mitä pidetään itsenäisen toiminnan aloittamisena.
Vuonna 1958 sukellusveneidentorjunta- ja merivalvontalaivueet siirrettiin täysin ilmavoimien alaisuuteen ja meri-ilmavoimat lakkautettiin. 
Laivaston helikopterilaivue.
Laivaston helikopterilaivue perustettiin, kun laivasto hankki Vasco da Gama -luokan fregatit. Fregattien varustukseen kuului helikopteri, jonka tehtävänä oli sukellusveneidentorjunta. Laivue perustettiin 2. kesäkuuta 1993 tehtävänään huoltohenkilöstön kouluttaminen ja miehistöjen koulutus alusten kannella tapahtuvaan toimintaan, laivaston tukemiseen. Laivue aktivoitiin 8. kesäkuuta 1993 Montijon lentotukikohdassa. Laivue vastaanotti kaksi ensimmäistä helikopteriaan 29. heinäkuuta.
Kalusto.
Laivueen kalustona on viisi AgustaWestland Super Lynx Mk.95 helikopteria.
Andrine Benjaminsen

Andrine Benjaminsen (s. 1995) on norjalainen suunnistaja. Suunnistuksen EM-kilpailuissa 2018 Sveitsin Ticinossa Benjaminsen saavutti pronssia sprinttiviestissä. Riian MM-kilpailuissa 2018 hän saavutti neljännen sijan viestissä ja sekaviestissä. Henkilökohtaisissa kilpailuissa hän oli pitkän matkan yhdeksäs ja keskimatkan kymmenes. Doksyn MM-kilpailuissa 2021 Benjaminsen saavutti hopeaa sprinttiviestissä ja keskimatkalla sekä pronssia viestissä. Tanskan MM-kilpailuissa 2022 hän oli Norjan kolmanneksi tulleessa sprinttiviestijoukkueessa. Sprintissä hän oli neljäs. Flims Flaaxin MM-kilpailuissa 2023 Benjaminsen saavutti pronssia pitkällä matkalla ja viestissä. Edinburghin MM-kilpailuissa 2024 Benjaminsen saavutti pronssia Norjan sprinttiviestijoukkueessa. Kuopion MM-kilpailuissa 2025 hän saavutti pronssia pitkällä matkalla. ja hopeaa Norjan viestijoukkueessa.
Neuchâtelin EM-kilpailuissa 2021 Benjaminsen oli pudotussprintissä kolmas ja oli mukana Norjan kolmanneksi tulleessa sprintiviestijoukkueessa. Rakveren EM-kilpailuissa 2022 hän oli kolmanneksi tulleessa viestijoukkueessa. Vuoden 2024 EM-kilpailuissa Unkarin Mórissä Benjaminsen oli sekä pitkällä matkalla että keskimatkalla kolmas. Hän oli mukana myös Norjan toiseksi tulleessa viestijoukkueessa. Vuoden 2025 EM-kilpailuissa Belgiassa Benjaminsen oli mukana voittaneessa sprinttiviestijoukkueessa.