Lähdekritiikki

Lähdekritiikki on tietolähteen ja sen käyttökelpoisuuden arvioimista. Siinä punnitaan, mitä tarkoitusta varten tietolähde tai puheenvuoro on tehty. Jos tämä halutaan selvittää, on tärkeä tietää kuka on tehnyt tekstin ja mikä on hänen suhteensa tekstin aiheeseen. Sisältö on epäilyttävää, jos tekijä jää tuntemattomaksi. 
Lähdekritiikillä tarkoitetaan myös sen arvioimista, voiko tiedon tuottajaan, esimerkiksi kirjan, www-sivun tekstin tai artikkelin kirjoittajaan luottaa.
Lähdekritiikin keinoin pyritään myös selvittämään tiedonlähteiden syntyä, tarkoitusperiä ja tekijöitä. 
Tausta.
Alun perin lähdekritiikin kehittivät tutkimuksen välineeksi renessanssioppineet. Sitä ovat kehittäneet oikeusoppineet sekä pyhimyselämäkertojen tutkijat 1600-luvulla. Saksalaiset historiantutkijat, kuten Leopold von Ranke ja Barthold Georg Niebuhr, nostivat 1800-luvulla lähdekritiikin keskeiseksi tieteelliseksi toimintatavaksi.
Nykyaika.
Internetissä voi olla epäluotettavaa ja vääristelevää informaatiota. On myös vaikea koota yhteen eri suunnilta koottua tietoa. Lähdekritiikki on tällaisessa työssä käytettävä työväline. 
Tietolähteen arviointi.
Lähdettä arvioitaessa voi kiinnittää huomiota siihen: 
Tiedon alkuperäisyyden suhteen lähdekritiikissä huomioidaan seuraavia:
Tietolähteen ajantasaisuudessa otetaan huomioon:
Tiedon tuottajan luotettavuuden arviointi.
Tiedon tuottajan luotettavuutta voi arvioida ottamalla huomioon esimerkiksi seuraavia asioita:
Ulkoinen ja sisäinen lähdekritiikki.
Perinteisesti lähdekritiikki jaetaan ulkoiseen ja sisäiseen lähdekritiikkiin.
Ulkoinen lähdekritiikki pyrkii rekonstruoimaan tilanteen, jossa lähde on laadittu: esimerkiksi onko lähde se mitä se esittää olevansa, vai väärennös. 
Sisäinen lähdekritiikki pyrkii selvittämään lähteen laatijan tavoitteet. 
Sisäinen ja ulkoinen lähdekritiikki on aina yhdistettävä tekstin luotettavuuden arvioimiseksi.
Lähdekritiikki journalismissa.
Lähdekritiikkiä sovelletaan muun muassa journalismiin. Esimerkiksi Yleisradion Ohjelmatoiminnan säännöstön ohjelmatoiminnan pääperiaatteita koskevassa luvussa todetaan:
"Tietolähteisiin on suhtauduttava kriittisesti. Lähdekritiikki on erityisen tärkeää kiistanalaisia kysymyksiä käsiteltäessä tai hankittaessa tietoja nimettömänä pidettävältä tietolähteeltä. Lähteen luotettavuutta arvioitaessa on otettava huomioon, että tietolähteellä voi olla hyötymis- tai vahingoittamistarkoitus." 
Huhtiniemen tapaus.
Toimittaja Pasi Jaakkonen kirjoittaa "Journalisti" -lehdessä lähdekritiikin unohtumisesta, kun mediassa käsiteltiin Lappeenrannan Huhtiniemen joukkohautoja keväällä 2007: 
"Selkein esimerkki lähdekritiikin unohtumisesta löytyy median suhtautumisessa salaisen kenttäoikeushuhun keskeiseen todistajaan, 'Syväkurkkuun'. Hän on mies, joka väitti pitävänsä hallussaan todisteita salaisesta kenttäoikeudesta.
Eläkkeellä oleva putkimies tapasi uutisten perusteella ainakin puolenkymmentä toimittajaa. Syväkurkku syötti heille keksityn tarinan satojen, Viipurin puolustuksessa epäonnistuneiden sotilaiden teloituksista Huhtiniemessä. Sodan jälkeen asiakirjat hävitettiin. Syväkurkku väitti olevansa 'salainen tiedustelumies' ja katsoi siksi olevansa pakotettu esiintymään nimettömänä." 
Kirjoittaja toteaa tapausesimerkistä: "Media etsi totuutta huhun takaa, mutta tuotti tahtomattaan uusia huhuja." 
Enkeli-Elisa.
Toinen tapaus, jossa tiedotusvälineiden lähdekritiikin on Suomessa arvioitu olleen puutteellista, oli ensin internetissä runsaasti julkisuutta saanut koulukiusatun nuoren tytön itsemurhasta kertonut Enkeli-Elisan tarina, jota vuonna 2012 esiteltiin tiedotusvälineissä laajasti totena kunnes Helsingin Sanomat kesällä 2012 kyseenalaisti sen todenperäisyyden. Poliisikuulustelussa kirjailija myönsi kirjoittaneensa itse blogitekstit, joiden annettiin ymmärtää olevan Elisan isän ja äidin käsialaa.