Johann Gottfried von Herder

Johann Gottfried Herder, vuodesta 1802 von Herder (25. elokuuta 1744 Mohrungen (nyk. Morąg, Puola) Itä-Preussi, Preussin kuningaskunta – 18. joulukuuta 1803 Weimar, Saksi-Weimarin herttuakunta) oli saksalainen weimarilaisen klassismin kauden kirjailija, runoilija, pappi, teologi, kirjallisuuskriitikko ja filosofi sekä yksi Sturm und Drang suuntauksen johtavia kirjailijoita. 
Hänen johtoajatuksensa koski orgaanisen kansan muodostamaa valtakuntaa. Herderin mukaan jokainen kansakunta ja jokainen aikakausi olivat omista edellytyksistään lähtien yhtä lähellä Jumalaa. Herderiä pidetään kulttuurisen nationalismin isänä.
Hän oli romanttinen filosofi ja runoilija, joka väitti, että todellinen saksalainen kulttuuri löydettäisiin tavallisen kansan ("das Volk") keskuudesta. Hän totesi myös, että kansanlaulujen, kansanrunouden ja kansantanssien kautta kansakunnan todellinen henki ("der Volksgeist") tehtiin tunnetuksi. Hänen ansioksi luetaan useiden tärkeiden tieteenalojen perustaminen tai edistäminen: hermeneutiikka, kielitiede, antropologia ja "maallinen historianfilosofia".
Hän oli historian ja kulttuurin filosofian uudistaja. Hänen vaikutuksensa, jota hänen yhteytensä nuoreen Johann Wolfgang Goetheen vahvistivat, teki hänestä romanttisen liikkeen airuen. Hänet aateloitiin (von arvonimi lisättiin) vuonna 1802.
Suku ja koulutus.
Johann Gottfriedin vanhemmat olivat kanttori ja opettaja Gottfried Herder (1706–1763) ja tämän toinen vaimo Anna Elizabeth Peltz (1717–1772). Hän kasvoi köyhässä kodissa ja opiskeli isänsä Raamatun ja virsikirjan avulla sekä kävi kotikaupunkinsa kaupunginkoulua. Häneen vaikutti erityisesti diakoni Sebastian Friedrich Trescho (1733–1804), joka oli hänen vanhempiensa tavoin pietisti ja jonka uskonoppinut hänestä tuli. Vastineeksi hän sai käyttää ilmaiseksi tämän laajaa kirjastoa. 
Venäläisen rykmentinkirurg J. C. Schwarz-Erlan aloitteesta 17-vuotias Herder lähti Mohrungenista kesällä 1762 100 kilometrin päähän Königsbergiin aikomuksenaan opiskella kirurgiksi. Hän ei enää koskaan nähnyt syntymäpaikkaansa, vanhempiaan tai ystäviään. Königsbergissä Herder tajusi pian olevansa sopimaton kirurgin ammattiin ja ilmoittautui teologian opiskelijaksi Königsbergin yliopistoon. Herder opiskeli Königsbergin yliopistossa teologiaa, filosofiaa ja kirjallisuutta vuodesta 1762 alkaen.
Hän sai suojelijakseen kirjakauppias Johann Jakob Kanterin (1738–1786), johon teki vaikutuksen Herderin nimetön teos "Gesang an Cyrus", jonka Herder oli lähettänyt hänelle pyytämättä. Kanter lähetti sen keisari Pietari III:lle, joka suhtautui myötämielisesti valistukseen, ja varmisti Herderille alaluokkien apuopettajan paikan kuninkaallisessa Collegium Fridericianumin yläkoulussa. Näin ollen Herder saattoi omistautua pääasiassa opintoihinsa suhteellisen turvallisesti.
Ylioopistossa hänestä tuli Immanuel Kantin oppilas. Samaan aikaan Herderistä tuli Johann Georg Hamannin älyllinen suojatti. Tämä königsbergiläinen filosofi kiisti puhtaan maallisen järjen olemassaolon. Myös Jean-Jacques Rousseaun kirjoitukset tekivät Herderiin suuren vaikutuksen. Hän liittyi akateemiseen piiriin, johon kuuluivat Theodor Gottlieb Hippel, Hamann, Johann George Scheffner ja Kant. Herder osallistui Kantin tähtitieteen, logiikan, metafysiikan, moraalifilosofian, matematiikan ja luonnonmaantieteen luennoille vuosina 1762–1764.
Ura ja julkaisut.
Riika.
Hän saarnasi seurakuntapappina kahdessa esikaupunkikirkossa ja opetti Riian katedraalikoulussa eli Keisarillisessa kimnaasissa 1760-luvun lopulla ja sisällytti latvialaisia ja virolaisia kansanlauluja kokoelmaansa "Volkslieder". Tuohon aikaan Riika oli osa Venäjän keisarikuntaa. Joulukuussa 1770 Herder osallistui Preussin tiedeakatemian järjestämään kirjoituskilpailuun, jossa aiheena oli kielen alkuperä. Hän voitti kilpailun, ja tiedeakatemia julkaisi hänen kirjoituksensa, jonka nimi oli "Abhandlung über den Ursprung der Sprache". Herderin mielestä perheen merkitys oli suuri, kun lapsi oppii kielen. Samalla lapsi saa identiteetin ja tulee osaksi suurempaa ryhmää, kuten heimoa tai yhteiskuntaa. Ryhmän kannalta kielen opettamisessa on kyse perinteen välittämisestä seuraavalle sukupolvelle.
Riiassa hän julkaisi ensimmäiset teoksensa, jotka sisälsivät kaksi fragmenttikokoelmaa, nimeltään "Über die neuere deutsche Literatur: Fragmente" (1767) ja "Kritische Wälder, oder Betrachtungen die Wissenschaft und Kunst des Schönen betreffend" ja "(1769 ja 1846).
Matka Ranskaan.
Kesällä 1769 hän lähti valtamerimatkalle ystäviensä tukemana ja ystävänsä seurassa Riiasta Ranskaan Nantesiin, mikä auttoi häntä ymmärtämään kohtaloaan syvällisemmin. Hänen Pariisissa joulukuussa valmistunut teoksensa "Journal meiner Reise im Jahr 1769" (1769; ”Matkapäiväkirjani vuonna 1769”) todistaa muutoksesta, jonka se hänessä aiheutti. Herder näki itsensä pohjattomana olentona, joka oli jättänyt turvallisen rannan ja matkalla tuntemattomaan tulevaisuuteen. Hänen kutsumuksestaan ​​tuli paljastaa tuo tulevaisuus menneisyydestä saatujen oivallusten kautta, jotta hänen aikalaisensa voisivat tuntea sen luonteen. Pariisissa hän tapasi ensyklopedistit Denis Diderot'n ja Jean le Rond d'Alambertin, joiden kanssa hän kävi vilkasta ajatustenvaihtoa.
Herderin oman ajan profeetallinen kritiikki ennakoi tulevien sukupolvien älyllisen kehityksen mahdollisuuksia, kuten Goethen, veljesten August Wilhelmin ja Friedrich von Schlegelin sekä Jacob ja Wilhelm Grimmin ajatukset runoudessa ja estetiikassa; Wilhelm von Humboldtin ajatukset kielifilosofiassa; G. W. F. Hegelin ajatukset historianfilosofiassa; Wilhelm Dilthey ja hänen seuraajansa tiedon teoriaosuudessa; Arnold Gehlen antropologiassa; ja slaavilaiset nationalistit poliittisessa ajattelussa.
Koska hän ei halunnut matkustaa enää ystäviensä kustannuksella, Lyypekin ruhtinaskunnan Eutinissa annettu tarjous toimia Holstein-Gottorpin kruununprinssi Peter Friedrich Wilhelmin (1754–1823) matkasaarnaajana tuli hänelle erittäin sopivaan aikaan. Joulukuussa 1769 hän matkusti Brysselin, Antwerpenin, Amsterdamin ja Hampurin kautta Eutiniin, jonne hän saapui vuoden 1770 alussa. Hampurissa hän tapasi Gotthold Ephraim Lessingin, Johann Joachim Christoph Boden, Johann Bernhard Basedowin, ylipastori Johann Melchior Goezen ja Matthias Claudiuksen. Heinäkuussa hän lähti Eutinista prinssin seurueessa. Matkan ensimmäiset pysähdyspaikat olivat Hannover ja Kassel; Göttingenissä hän tutustui Heinrich Christian Boieen.
Jo ennen lähtöään hän oli saanut kutsun Schaumburg-Lippen kreivi Wilhelmiltä (1724–1777) hovisaarnaajaksi Bückeburgiin. Lyhyen Darmstadtissa vietetyn ajan aikana hän tapasi sotaneuvos Johann Heinrich Merckin ja hänen kauttaan tulevan vaimonsa Maria Karoline Flachslandin, johon hän rakastui. 
Goethe.
Saapuessaan Strasbourgiin syyskuussa 1770 Holstein-Gottorpin perintöprinssi Peter Friedrich Wilhelmin seurueessa ja saadessaan leikkaushoitoa silmäongelmaansa Herder tapasi nuoren Goethen. Herderin havainnot Homeroksesta, Pindaroksesta, oppi-isästään Johann Georg Hamannista, Ossianin lauluista, William Shakespearesta sekä gotiikan katedraalien arkkitehtuurista, kirjallisuudesta ja kansanlauluista saivat Goethen tunnistamaan omat taiteelliset kykynsä ja tekivät tästä tapaamisesta merkittävän.
Yhdessä he tutkivat Laurence Sterneä, Oliver Goldsmithia, Johann Joachim Winckelmannia, Friedrich Gottlieb Klopstockia, Anthony Ashley Cooperia, Shaftesburyn jaarlia, Rousseauta, Voltairea ja Paul Henri Thiry d'Holbachia. Darmstadtin kirjallisessa piirissään Herder kritisoi Goethen "Götz von Berlichingenin" alkuperäisversiota nimellä "Gottfried von Berlichingen rautakädellä", sanoen sen perustuvan Shakespearen väärinkäsitykseen.
Bückeburg.
Vuosina 1771–1776 Herder toimi hovisaarnaajana Bückeburgissa, missä hän kirjoitti historianfilosofian alaan kuuluvan vertailevan tutkimuksen nimeltä "Auch eine Philosophie der Geschichte zur Bildung der Menschheit". Se käsitteli kansakunnan erityispiirteiden ja identiteetin muodostumista ihmiskunnan historian varhaisimmissa vaiheissa.
Hänen Bückeburgissa tuottamansa teokset olivat perustavanlaatuisia Sturm und Drangille, prometheus- ja irrationalistisiin motiiveihin perustuvalle kirjallisuusliikkeelle, jota ilman saksalainen klassinen ja romanttinen kirjallisuus ei olisi voinut syntyä. Herderin edustamassa romantiikassa ajattelun välineenä on tunne ("Gefühl"), jota hän vertasi tuntoaistiin. Näkö havaitsee etäisesti olevia asioita, kun taas tunne kokee todellisuuden välittömästi ja havaitsee sen voimana, joka reagoi yksilön omaa elinvoimaa vastaan. Samaan aikaan yksilö kuitenkin kokee oman kehonsa, jossa elinvoima asettuu maailmaa vastaan. Sillä hetkellä, kun ihminen tunnistaa ympäristön asettamat rajat tulematta niistä riippuvaiseksi, saavutetaan voimien tasapaino näiden kahden välillä, jossa yksilöllinen keho muuttuu esteettiseksi "gestaltiksi" (tai kokonaisrakenteeksi) ja yksilön samaistuminen todellisuuteen toteutuu.
Tämän ajanjakson teoksiin kuuluvat "Plastik" (1778), joka hahmottelee hänen metafysiikkaansa, ja "Abhandlung über den Ursprung der Sprache" (1772; ”Essee kielen alkuperästä”), joka etsii kielen alkuperästä ihmisluonnon. Herderille tieto on mahdollista vain kielen kautta. Vaikka yksilö ja maailma yhdistyvät tunteessa, ne eroavat toisistaan ​​tietoisuudessa voidakseen yhdistyä uudelleen ”intentionaalisessa” tai objektiin suuntautuneessa toiminnassa, johon sanan objektiivinen merkitys on juurtunut. Näin ollen se, mikä aiemmin oli ymmärretty hämärästi, mutta ei erityisesti tunnistettu tunteessa, on nimenomaisesti nimetty. Tunne ja pohdinta lävistävät siten toisensa; ja sana, joka on sekä äänekäs että merkityksellinen, on tämän yhdistymisen syy. Jokainen jonkin merkitys sisältää siis emotionaalisen asenteen sitä kohtaan, joka heijastaa sen käyttäjien erityisyyttä ja näkökulmaa. Kielen rakenne on siis todellinen kuva ihmisluonnosta.
Aikansa psykologit erottelivat huolellisesti erilaisia ​​ihmisen kykyjä (tajunta, tunne, tieto), kun taas Herder korosti ihmisluonnon yhtenäisyyttä ja jakamatonta kokonaisuutta. Tietoisuus ja "Besonnenheit" (”refleksiivinen erottelukyky”) eivät ole pelkästään eläimelliseen perustaan ​​lisättyjä ”korkeampia” kykyjä; sen sijaan ne kuvaavat yksilön rakennetta kokonaisuutena, jolla on laadullisesti ainutlaatuiset ihmisen halut ja herkkyydet. Koska ihmisen vaistot ja herkkyydet ovat pohdinnan alaisia ​​eli ”katkeavat” ("gebrochen"), ihmisyksilö on ”luomisen ensimmäinen vapautunut jäsen”.
Myös Herderin historianfilosofia alkoi muotoutua tähän aikaan, ja se sai alkunsa hänen yrityksestään käyttää menneisyyttä nykytilanteen ja tulevaisuuden todennäköisyyksien arvioimiseen. Hän oli jo "Fragmente"-teoksessa hahmotellut tyypillisen historiallisen kehityksen kaavan ihmisen elämänkausien analogian perusteella. Tällä tavoin hän yritti määrittää saksalaisen runouden tilannetta tuolloin. Essee Shakespearesta ja "Auch eine Philosophie der Geschichte zur Bildung der Menschheit" (1774; ”Toinen ihmiskunnan kehityksestä kertova historianfilosofia”), jotka vastustivat rationalismia historiankirjoituksessa, olivat ensimmäiset kirjoitukset, jotka osoittivat syvemmän ymmärryksen historiallisesta olemassaolosta yksilöinnin ja koko historian välisen ristiriidan tuotteena; tämä ristiriita itsessään muodostaa historiallisen kehityksen loogisen perustan. Jos kaksi voimaa on ristiriidassa, toisen voidaan nähdä pyrkivän jatkamaan ja nousemaan kokonaisuudesta yksilöllisenä rakenteena. Kokonaisuus ei kuitenkaan tyydy mihinkään yksittäiseen muotoon: historiallisissa katastrofeissa se vapauttaa itsensä muokkaamaan uutta asioiden muotoa, joka puolestaan ​​murskaantuu jälleen aikansa päätyttyä. Yksilö ei ole vain päämäärä, vaan myös sokea, epävapaa instrumentti, jonka Jumala ottaa tai hylkää. Jopa filosofi voi nähdä tulevaisuuden vain jäljittämällä sen ehtoja menneen kehityksen kaavoista vastustaakseen sitä.
Muita tänä aikana valmisteltuja teoksia olivat hänen "Älteste Urkunde des Menschengeschlechts" (1774–1776; "Ihmiskunnan vanhimmat asiakirjat") heprealaisista antiikkiesineistä ja hänen "An Prediger: Fünfzehn Provinzialblätter" (1744; "Saarnaajille: viisitoista maakuntapaperia"). Kaksi erityisen tärkeää teosta olivat hänen essee Shakespearesta ja "Auszug aus einem Briefwechsel über Ossian und die Lieder alter Völker" (1773; "Ote Ossianista ja muinaisten kansojen lauluja koskevasta kirjeenvaihdosta"), jotka julkaistiin manifestissa, johon osallistuivat myös Goethe ja Sturm und Drangin edeltäjä Justus Möser.
Kuten Herder osoitti Shakespearen ja Homeroksen tulkinnassaan, aidossa runollisessa ilmaisussa ihmisen elämän tähän asti piilossa olleet puolet paljastuvat kielen luovan toiminnan ansiosta. ”Runoilija on ympäröivän kansakunnan luoja”, hän kirjoitti, ”hän antaa heille maailman nähtäväksi ja pitää heidän sielujaan kädessään johdattaakseen heidät tuohon maailmaan.” Runollinen kyky ei ole vain koulutettujen yksinoikeus; todellisena ”ihmiskunnan äidinkielenä” (Johann Georg Hamann) se ilmenee suurimmassa puhtaudessaan ja voimassaan jokaisen kansakunnan sivistymättöminä aikoina. Herderille tämän kyvyn todistivat Vanha testamentti, Edda ja Homeros: tästä syystä Herder pyrki palauttamaan muinaisia ​​saksalaisia ​​kansanlauluja ja kiinnitti huomiota pohjoismaiseen runouteen ja mytologiaan, minnelaulajien teoksiin ja Martti Lutherin kieleen.
Weimar.
Vuosina 1776–1803 Herder toimi herttua Karl Augustin kutsumana luterilaisen kirkon yleis-superintendenttinä Weimarissa. Teoksessaan "Stimmen der Völker in Lieder" (1797) Herder julkaisi saksaksi yksitoista latvialaista dainaa.
Goethen vaikutuksesta Herder nimitettiin Weimarin luterilaisen kirkon priimakseksi ja konsistorin neuvokseksi vuonna 1776. Goethea ennakoiden, hän kehitti Weimarissa yleisen morfologian perusteet, jotka mahdollistivat hänelle ymmärryksen siitä, miten esimerkiksi Shakespearen näytelmä tai Johanneksen evankeliumi kunkin historiallisessa kontekstissa oli väistämättä saatava juuri sen yksilölliseen muotoon toisen sijaan. Herderin menetelmä saavuttaa tuloksensa tunnistamalla ristiriitoja ja turvautumalla korkeampaan yhtenäisyyteen – menetelmään, jolla Herder ansaitsee paikkansa dialektisen logiikan historiassa.
Myös Herder siirtyi Weimarin klassismiin samaan aikaan. Tämän ajanjakson teoksiin kuuluvat "Vom Erkennen und Empfinden der menschlichen Seele" (1778; ”Ihmissielun tietämisestä ja aistimisesta”), "Briefe, das Studium der Theologie betreffend" (1780–1781; ”Kirjeitä teologian tutkimuksesta”), "Vom Geist der ebräischen Poesie" (1782–1783; Heprealaisen runouden henki) ja hänen kokoelmansa "Volkslieder" (1778–1779; ”Kansanlaulut”). Herder piti runoutta tapana sopeutua todellisuuteen. Kun useimmat hänen aikalaisensa näkivät sen joko oppimisen tuotteena tai huvin välineenä, hän piti runoutta tunteiden kokeman luonnollisen ja historiallisen ympäristön tuottamana, pikemminkin tahattomana reaktiona tapahtumien ärsykkeisiin kuin harkittuna tekona. Tällainen tunne on ihmisen ja maailman välisen dynaamisen suhteen elin, joka ilmenee paljon helpommin puheen äänissä, painotuksissa ja rytmeissä kuin kuvassa. Tämä ”tunteen ääni” saavuttaa taiteen aseman vasta, kun se irrotetaan ihmisestä ja sen luoneesta historiallisesta ympäristöstä ja pyöristetään muodostamaan oma maailmansa.
Herderin työ Weimarissa saavutti huippunsa teoksessa "Zerstreute Blätter" (1785–1797) ja keskeneräisessä teoksessa "Ideen zur Philosophie der Geschichte der Menschheit" (1784–1791). Jälkimmäisessä teoksessa, joka oli hänen ja Goethen välisen vuorovaikutuksen tulos, Herder yritti osoittaa, että luonto ja historia noudattavat yhtenäistä lakijärjestelmää. Jo kehityksessä maasta ihmiskunnaksi oli käynnissä voimien kamppailu, jonka tavoitteena oli tasapainottaa toisiaan luomalla määrättyjä muotoja tai yksilöllisiä olemassaoloja. Sama ilmiö voitiin havaita ”ihmisyyden” lakina ihmisen yhteisöllisessä elämässä, jossa kilpailevat voimat sovitetaan yhteen. Millä tahansa hetkellä mitta on yksilöllinen, mutta muodonkehityksen periaate on yleinen. Liian usein ihminen kuitenkin toimii vapaudessaan luontoa vastaan, sillä hänen käsityksensä asioiden mittaamisesta ja hänen järkensä ovat kypsymättömiä. Näistä puutteista huolimatta on luotettava siihen, että kasvava oivallus ja hyvä tahto johtavat ihmiset toimimaan tunnustamansa totuuden mukaisesti ja kansojen välisen konfliktin kautta saavuttavat koko ihmiskunnan kattavan tasapainon.
"Ideenin" taustalla olevat perusoletukset toistetaan dialogeissa "Gott: einige Gespräche" (1787; 2. painos, Einige Gespräche über Spinozas System), joissa Herder yhdistää rationalistien Gottfried Wilhelm Leibnizin, Baruch Spinozan ja Anthony Ashley Cooperin, lordi Shaftesburyn näkemykset.
Vuosina 1788–1789 Herder matkusti Italiaan kaniikki Johann Friedrich Hugo von Dalbergin ja Sophie von Seckendorffin seurassa. Roomassa, erottuaan erimielisyyksien vuoksi matkaseurueestaan, hän liittyi suojelijansa herttua Karl Augustin äidin, Saksi-Weimar-Eisenachin leskiherttuatar Anna Amalian seuraan, joka myös oli Italian-matkalla, ja ystävystyi taidemaalari Angelika Kauffmannin kanssa. Taidemaalarit Johann Friedrich Reiffenstein, Johann Heinrich Wilhelm Tischbein ja Johann Heinrich Meyer opastivat häntä Rooman halki. Siellä hän sai kutsun Göttingeniin, joka kiinnosti häntä. Sen jälkeen hän matkusti Napoliin, ja paluumatka kulki Firenzen, Venetsian ja Milanon kautta.
Goethe kannatti Herderin jäämistä Weimariin ja herttuan suostumuksella hän pystyi tekemään tulevaisuuden lupauksia. Herder suostui vastahakoisesti. Sairauden leimaamana hänen taloudelliset ongelmansa helpottuivat vain väliaikaisesti, ja hänen sopimuksiin perustuvat vaatimuksensa johtivat lopulliseen eroon Goethen kanssa. Taloudelliset vaikeudet, mielipide-erot Ranskan vallankumouksesta ja ennen kaikkea hänen itsevarma luonteensa, joka ei kestänyt suuremman ihmisen läheisyyttä, johtivat Herderin vieraantumiseen Goethesta. Lisäksi Herder oli jo aiemmin mustasukkaisesti suhtautunut Goethen ja Friedrich von Schillerin kasvavaan lähentymiseen. Näin ollen hän vähitellen eristäytyi ja tuomitsi katkerasti kaiken ympärillään. Tämä johti katkeraan vihamielisyyteen koko saksalaisen runouden ja filosofian klassista liikettä kohtaan. Hänen teoksensa "Briefe zu Beförderung der Humanität" (1793–1797; ”Kirjeitä ihmiskunnan edistämiseksi”) ja "Adrastea" (1801–1803), jotka sisälsivät tutkielmia historiasta, filosofiasta ja estetiikasta, korostivat kaiken runouden didaktista tarkoitusta ja olivat siten ristiriidassa juuri sen taideteoksen autonomian teorian kanssa, jonka hän itse oli ollut mukana luomassa. 
Herder aloitti hyökkäyksensä Immanuel Kantia vastaan ​​teoksilla "Christliche Schriften" (1794–1798; ”Kristilliset kirjoitukset”), "Metakritik zur Kritik der reinen Vernunft" (1799; ”Puhtaan järjen kritiikin metakritiikki”) ja "Kalligone" (1800), joka oli Kantin "Arvostelun kritiikin" metakritiikki, sillä Kantin filosofian hän näki uhkana omalle historialliselle maailmankatsomukselleen. Tässä hyökkäyksessä häntä tukivat vaikutusvaltainen runoilija ja kirjailija Christoph Martin Wieland sekä kirjailija Jean Paul.
Herder sairasteli vuodesta 1802 lähtien ja etsi parannusta vaivoihinsa Aachenin ja Egerin kylpylöistä.
Johann Gottried von Herder kuoli 59-vuotiaana joulukuussa 1803. Hänet on Stadtkirche St. Peter und St. Paul kirkkoon Weimariin, jota kutsutaan myös Herderskircheksi.
Avioliitto ja lapset.
Herder meni naimisiin 2. toukokuuta 1773 Maria Karoline Flachslandin (1750–1809) kanssa Darmstadtissa. Hän oli virkamies Johann Friedrich Flachslandin (1715–1755) ja Laufenin pastorin tyttären Rosina Catharina Mauritiin (1717–1765) tytär. Isänsä kuoleman jälkeen Karoline asui sisarensa Friederike Katharinan (1744–1801) taloudessa Darmstadtissa. Friederike Katharina oli mennyt naimisiin virkamies Andreas Peter Hessen (1728–1803, aateloitu vuonna 1770) kanssa vuonna 1761. Täällä hänestä tuli Darmstadtin piirin jäsen, joka oli yksi tärkeimmistä kirjallisuuden sentimentalismin ryhmittymistä. Johann Wolfgang von Goethe, josta pian tuli hänen ystävänsä, Franz Michael Leuchsenring, Sophie von La Roche, Johann Heinrich Merck ja tuleva aviomies Johann Gottfried Herder kuuluivat väliaikaisesti tähän piiriin.
Avioliittonsa aikana Karoline osallistui aina miehensä viralliseen ja kirjalliseen työhön ja oli myös nimetön avustaja monien hänen teostensa luomisessa. "Ei Johann Gottfried Herderia ilman Karolinea", runoilija Johann Gleim kehui häntä.
Karoline Herderin osallistuminen miehensä elämään ja työhön jatkui koko hänen elämänsä ajan. Hän työskenteli väsymättä miehensä maineen eteen paitsi tämän elinaikana, myös tämän kuoleman jälkeen. Herderin kirjoitusten sihteerinä ja toimittajana sekä lukuisten kirjeiden kirjoittajana, samoin kuin "Herder-Werken" elämäkerran kirjoittajana ja toimittajana, Karoline Herder oli yksi Weimarin klassistien piirin naisista.
Heille syntyi seitsemän lasta: 
Perintö.
Herderin teosten ensimmäisen kootun laitoksen toimitti hänen leskensä Karoline Herder, 45 osaa (1805–1820). B. Suphan julkaisi on myös kriittisen laitoksen, 33 osaa (1877–1913; uusintapainos 1967–1968).
Herderin teoksilla, julkaisuilla ja ajatuksilla kansakunnasta ja kielestä oli suuri vaikutus Baltian maiden asukkaisiin.
Kansallissosialistit pyrkivät omimaan Herderin ajatuksia, vaikka tämä oli pikemminkin aatteellinen isänmaanystävä kuin kansalliskiihkoilija. Omistautuminen isänmaalle oli Herderille suuri inhimillinen hyve: isänmaallisuutensa menettäessään ihminen hukkaa myös itsensä ja sen myötä maailman ympäriltään.