Zinaida Hippius

Zinaida Nikolajevna Gippius, myös Hippius (); (8. marraskuuta 1869 Beljov, Venäjän keisarikunta – 9. syyskuuta 1945 Pariisi, Ranska) oli symbolistinen ja dekadenssia edustava venäläinen runoilija.
Suku, koulutus ja yksityiselämä.
Zinaida Gippius oli vanhin neljästä sisaresta. Hänen isänsä Nikolai Romanovitš Gippius, arvostettu lakimies ja senaatin ylin syyttäjä, oli saksalais-venäläinen taustaltaan, jonka esi-isä Adolphus von Gingst, myöhemmin von Hippius, asettui Moskovaan 1500-luvulla. Hänen äitinsä Anastasia Vasiljevna Stepanova oli Jekaterinburgin poliisipäällikön tytär.
Nikolai Gippiuksen työhön liittyi jatkuvaa matkustamista, minkä vuoksi hänen tyttärensä saivat vain vähän muodollista koulutusta. Heitä opettivat kotipettajat ja vierailevat opettajat ja he kävivät satunnaisesti koulua missä tahansa kaupungissa mm. Saratov, Tula ja Kiova, jossa perhe sattui oleskelemaan pitemmän aikaa. Nikolai Gippius kuoli 48-vuotiaana tuberkuloosiin Vaimo Anastasia Vasiljevna tiesi, että kaikki tyttäret olivat perineet alttiuden isänsä sairauteen ja muutti vuonna 1882 perheen kanssa etelään, ensin Jaltalle jossa Zinaida sai hoitoa tuberkuloosiin ja sitten vuonna 1885 Tbilisiin, lähemmäksi heidän setänsä Aleksandr Stepanovin kotia.
Siihen mennessä Zinaida oli jo opiskellut kaksi vuotta tyttökoulussa Kiovassa vuosina 1877–1878 ja vuoden Moskovassa yksityisessä naisten klassillisessa Sofia Nikolajevna Fisherin kimnaanissa, joka valmensi naisia opettajiksi ja jopa korkeakouluopintoihin. Lukio-opinnoista ei oikein ollut tullut mitään: Kiovassa tyttö kärsi niin pahasta koti-ikävästä että sairastui ja Moskovassa hänellä todettiin tuberkuloosi. Vasta Bordžomissa, jossa varakas setä Aleksandr Stepanov vuokrasi hänelle datšan, Zinaida alkoi toipua isänsä kuoleman aiheuttamasta syvästä järkytyksestä.
"Vuoteen 1880 mennessä kirjoitin säkeitä, uskoin suuresti "inspiraatioon" ja päätin, etten koskaan ota kynää pois paperista. Ihmiset ympärilläni näkivät nämä runot merkkinä siitä, että olen "pilattu", mutta En koskaan yrittänyt salata niitä, enkä tietenkään ollut ollenkaan hemmoteltu, mitä tulee uskonnollisesta kasvatuksestani", hän kirjoitti vuonna 1902 Valeri Brjusoville lähettämässään kirjeessä.
Hauskannäköinen Zinaida herätti paljon huomiota Bordžomissa, mutta tuleva puoliso Dmitri Merežkovski, hyvinkoulutettu introvertti, teki häneen vaikutuksen ennen kaikkea täydellisenä sukulaissieluna. Kun Dmitri kosi, Zinaida hyväksyi hänet epäröimättä eikä koskaan tullut katumaan hätäiseltä tuntunutta päätöstään. Gippius ja Merežkovski menivät naimisiin 8. tammikuuta 1889 Tbilisissä. He tekivät lyhyen häämatkan, johon sisältyi oleskelu Krimillä, minkä jälkeen he palasivat Pietariin ja muuttivat neljän huoneen asuntoon uuteen Muruz-nimiseen kerrostaloon Liteini prospektille, jonka Merežkovskin äiti oli vuokrannut ja kalustanut heille häälahjaksi. Talo tuli tunnetuksi monista kirjailija-asukkaistaan, kuten Nikolai Gumiljov ja Joseph Brodsky.
Hän oli naimisissa Dmitri Merežkovskin kanssa 52 vuotta. Vuoden 1905 vallankumoustapahtumien innoittamana Gippius kirjoitti voimakkaan poliittista runoutta. He pakenivat Pariisiin mutta palasivat Venäjälle ensimmäisen maailmansodan alla. Lokakuun vallankumoukseen pariskunta suhtautui jyrkän kielteisesti. Vuonna 1919 Merežkovski ja Gippius pakenivat Puolaan ja myöhemmin Pariisiin.
Heidän salonkinsa Muruz-talossa Liteini prospekt 24:ssä Pietarissa vuosina 1889–1913 keräsi yhteen ajattelijoita ja kirjailijoita. Gippius myös opasti monia nuoria kirjailijoita. Aikansa kulttuurielämään hän osallistui myös mm. uskonnollis-filosofisten kokousten järjestäjänä. Gippiuksen ajattelu oli vallankumouksellista ja perinteisiä ajatusrakennelmia kyseenalaistavaa. Hän vaati myös yhteiskunnallista oikeudenmukaisuutta. Vuoden 1917 bolševikki-vallankumoukseen hän suhtautui äärimmäisen kriittisesti. Hän emigroitui yhdessä puolisonsa kanssa ja päätyi asumaan Pariisiin, missä kumpikin jatkoi kirjallista toimintaansa kirjailijana ja "Vihreä lamppu" (ven. Зеленая лампа, "Zeljonaja lampa") -nimisen salonginpitäjänä 1940-luvulle asti.
Kirjallinen ura.
Zinaida aloitti kirjoittamisen jo seitsemänvuotiaana, ja kun hän tapasi Dmitri Merežkovskin vuonna 1888, hän oli jo julkaissut runoilija. Gippius julkaisi ensimmäisen runokirjansa, "Runokokoelma. 1889–1903" (ven. Собрание стихотворений». Книга первая. 1889—1903) vuonna 1903-1904, ja toinen kokoelmansa, "Runokokoelma. Kirja 2. 1903-1909" (ven. Собрание стихотворений». Книга вторая. 1903—1909) vuonna 1910-1911.
Gippius on jäänyt kirjallisuushistoriaan toisaalta omaleimaisten runojensa ja toisaalta totutusta poikkeavan persoonansa ansiosta. Hänen epätavallisuutensa johtuu ennen muuta siitä, että hän rikkoi silloisia sukupuolinormeja: hän oli liian aktiivinen, liian itsevarma ja liian menestyvä, jotta olisi soveltunut aikansa naisen rooliin. Monokkelin läpi kriittisesti tarkkailevan naisen maskuliininen käytös herätti aikanaan huomiota.
Kriitikkojen mukaan Gippiuksen asema runoudessa oli myös maskuliininen, hän ei kirjoittanut kuten aikakautensa naisrunoilijat vaan kirjoitti samoista aiheista kuin miehet. Hän tarttui mm. filosofisiin teemoihin. Hän poikkeaa romantiikan ajan naisrunoilijoista, jotka alkoivat kirjoittaa aikakauden runoilijaihanteen mukaisesti vasta paljon mieskirjailijoita myöhemmin.
Runoudessaan Gippius oli Venäjän ensimmäisiä dekadenssin ihanteita toteuttaneita kirjailijoita. Hänen runoudessaan uutta edustivat ennen muuta runomuoto ja runokieli (metaforat). Hän laajensi ruonoutta myös temaattisesti: tähän asti naisrunoilijoiden keskeinen teema oli ollut rakkaus, mutta Gippiuksen runoissa tärkeällä sijalla olivat filosofiset ja uskonnolliset kysymykset. Myös luovuus ja kirjailijuus ovat toistuvia teemoja. Määrällisesti hänen tuotansa on suppea: hän kertoi runon tekemisen vaativan suunnatonta ponnistelua ja tuskaa. Runojen lisäksi hän kirjoitti proosaa, näytelmiä, kritiikkiä ja esseitä sekä muistelmateoksia. Toisin kuin runot Gippiuksen kertomukset ovat muodoltaan hyvin perinteisiä.
Suomennettu tuotanto.
Runo "Hämähäkit" (ven. Пауки, "Pauki", 1903, suom. K.E. Julkaistu vuonna 2015 teoksessa "Venäläisen kirjallisuuden historia", s. 381). Hänen esseitään on julkaistu suomeksi kokoelmassa "Venäläinen Eros" (1992). Ensimmäinen suomennoskokoelma Gippiuksen runoja ilmestyy vuonna 2026 (suom. Aamos Waher).
Perintö.
Zinaida Gippius on haudattu saman hautapaaden alle puolisonsa Dmitri Merežkovskin kanssa Sainte-Genevieve-des-Bois'n ortodoksiselle hautausmaalle. Gippiuksen teoksia julkaistiin Neuvostoliitossa vasta vuonna 1990.
Teoksia.
Runous
Proosa
Dramaturgia
Kritiikkiä ja journalismia