tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Carl von Linde

Carl Paul Gottfried von Linde (11. kesäkuuta 1842, Berndorf, Oberfranken – 16. marraskuuta 1934, München) oli saksalainen insinööri, joka kehitti nykyaikaisen jäähdytystekniikan.
Von Linde syntyi Berndorfissa ja opiskeli Zürichissä Rudolf Clausiuksen johdolla. Hän valmistui 1864 ja työskenteli puuvillankehräämössä Berliinissä ja Kraussin veturitehtaalla Münchenissä. Kun uusi "Königlich Bayerische Technische Hochschule München" (nykyinen Technische Universität München) perustettiin, von Linde ryhtyi 1868 koneensuunnittelun apulaisprofessoriksi.
Vuonna 1876 hän kehitti jäähdytyskoneen ja perusti yhtiön "Lindes Eismaschinen AG" (nyt Linde AG). Von Linde ei ollut jäähdytyskoneen ensimmäinen keksijä, mutta hänen jäähdytyskoneensa oli paljon tehokkaampi kuin Jacob Perkinsin vuonna 1834 kehittämä. Vuoteen 1908 Linden yhtiö oli myynyt 2600 konetta, joista yli puolet panimoille. Hän kehitti myös kotitalousversion.
Von Linde oli uranuurtaja myös matalan lämpötilan fysiikassa. Vuonna 1890 hän palasi yliopistoon ja 1895 perusti tehtaan, jossa nesteytettiin ilmaa "Joulen–Kelvinin prosessilla" (myös "Linden prosessi"). Kuuden vuoden kuluttua hän kehitti menetelmän, joilla voitiin erottaa happi nesteytetystä ilmasta teollisessa laajuudessa.
Pangea

Pangea ([], myös Pangaia tai Pangaea, ”kaikki maa”) oli yhtenäinen jättiläismanner paleotsooisen maailmankauden lopulta mesotsooiselle maailmankaudelle noin 300–200 miljoonaa vuotta sitten. Nimeä käytti ensimmäisenä mannerlaattojen liikuntateoriaa kannattanut Alfred Wegener.
Pangean maantiede ja ilmasto.
Pangea syntyi permikauden lopulla. Mantereet sulautuivat yhteen noin 300–250 miljoonaa vuotta sitten nostattaen useita huomattavia poimuvuoristoja. Näistä vuorijonoista on useita olemassa nykyisinkin, tosin eroosion myötä paljon matalampina. Tärkeimpiä ovat Appalakit itäisessä Pohjois-Amerikassa, Atlasvuoret Pohjois-Afrikassa ja Uralvuoret Euraasiassa.
Pangea oli muodoltaan hieman C-kirjaimen muotoinen maamassa, joka ulottui päiväntasaajan molemmille puolille. Siihen kuuluivat nykyiset Pohjois- ja Etelä-Amerikka, Eurooppa, Aasia, Afrikka, Australia ja Etelämanner sekä lukuisia pienempiä mannerlaattoja. Yhtenäinen jättiläismanner mahdollisti maaeläimien liikkumisen vapaasti pohjoisnavalta etelänavalle. Kaarevan mantereen sisäpuolella ollut merialue on nimetty Tethysmereksi. Laajalle ulkopuoliselle jättiläisvaltamerelle on annettu nimi Panthalassa (”kaikki meri”).
Pangean ilmasto oli mantereen massiivisen koon vuoksi sisämaassa hyvin kuiva ja siellä oli suuria aavikoita. Ilmasto oli ainakin joillakin rannikkoalueilla monsuunityyppinen. Ilmasto oli alussa kylmä, mutta lämpeni nopeasti mannerten yhdistyessä. Pangean ilmastoa lämmittivät ja lämpötilaeroja tasasivat Panthalassa-valtamerellä pyörivät kaksi suurta merivirtaa. Pangean synty laski merenpintaa ja laajat mannerjalusta-alueet (matalan meren alueet) kuivuivat.
Pangean hajoaminen.
Mannerliikunnot alkoivat hajottaa Pangeaa 200–180 miljoonaa vuotta sitten triaskauden lopulla ja jurakaudella. Pangean hajoaminen alkoi jättiläsmäisillä tulivuorenpurkauksilla, jotka saattoivat liittyä Maan vaipassa olleisiin niin sanottuihin kuumiin kohtiin. Silloin muun muassa Afrikan ja Etelä-Amerikan väliin ilmestyi valtavia repeämälaaksoja. Vielä 175 miljoonaa vuotta sitten Pangean itälaidalla Afrikan ja Aasian välille oli syntynyt pitenevä merenlahti.
Salmi leveni noin 140 miljoonaa vuotta sitten mennessä merkittäväksi mereksi, Tethysmereksi. Tethysmeri oli leveä 130–100 miljoonaa vuotta sitten. Tethysmeren kautta virtaava lämmin merivirta lämmitti Maata. Eteläinen Gondwana hajosi jurakaudella, kun Etelämanner ja Australia lähtivät vaeltemaan omille teilleen. Etelä-Atlantti leveni liitukaudella 130–65 miljoonaa vuotta sitten, mutta Pohjois-Atlantti oli vielä pieni.
135 miljoonaa vuotta sitten liitukauden alussa Pangea oli selvästi hajonnut pohjoiseen Lauraasiaan, eteläiseen Gondwanaan sekä Intian ja Australian–Etelämantereen yhdistelmään. Lauraasiaan kuuluivat Pohjois-Amerikka, Grönlanti ja Euraasia. Gondwanamaassa olivat Etelä-Amerikka, Afrikka, Australia ja Etelämanner.
Aiempia jättimantereita.
Pangea ei ollut ensimmäinen jättiläismanner. Mannerliikunnot tuovat välillä kaikki mantereet yhteen satojen miljoonien vuosien kuluessa. Tutkimusten mukaan mantereet olisivat olleet yhdessä myös noin 600–550 miljoonaa vuotta sitten (Pannotia) ja noin 1 100–750 miljoonaa vuotta sitten (Rodinia).
Ilmala

Ilmala voi viitata seuraaviin paikkoihin Pasilan kaupunginosassa Helsingissä:
Louhela

Louhela (ruots. "Klippsta") on pääosin vuosina 1965–1968 rakennettu asuinalue Vantaan Myyrmäen kaupunginosan koilliskulmassa, Kehäradan läntisen osan (Vantaankosken radan) itäpuolella. Rakennuskanta koostuu kerrostaloista, joista korkeimmat ovat 8-kerroksisia, ja talojen yleisväri on vihertävä.
Louhelaa ja Myyrmäen pohjoisosaa palvelee Louhelan rautatieasema (1975), jolla pysähtyvät I- ja P-junat. Myyrmäen kirkko (1984) sijaitsee rautatieaseman vieressä. Louhelassa on myös uudelleenrakennettu Louhelan ostoskeskus (2012). Sen taakse puretun ostoskeskuksen (1967–2010) paikalle on rakennettu uusi viisikerroksinen kerrostalo (2012). Eräkuja 2:ssa ollut toimistorakennus purettiin vuoden 2015 lopussa. Tilalle rakennettiin kerrostalo. Päiväkotirakennukset ovat valmistuneet 1978 ja 1990.
Lomonosovin harjanne

Lomonosovin harjanne on vedenalainen vuorijono Pohjoisella jäämerellä. Se ulottuu 1 800 kilometrin matkan Uuden-Siperian saarista yli Jäämeren keskiosien Ellesmerensaarelle Kanadan arktisessa saaristossa. Vuorijono jakaa Pohjoisen jäämeren kahteen pääaltaaseen: Ameraasian- ja Euraasian altaisiin. Harjanteen leveys vaihtelee välillä 60–200 kilometriä ja se kohoaa 3 300–3 700 metriä ympäröivästä merenpohjasta niin, että Euraasian puoli on huomattavasti jyrkempi ja syvempi kuin Amerikan–Siperian puoli. Korkein huippu on 975 metriä merenpinnan alapuolella. Rinteet ovat suhteellisen jyrkkiä, kanjoneiden rikkomia ja sedimenttikerroksen peitossa. 
Harjanteen löysi neuvostoliittolainen pohjoisten alueiden tutkimusretkikunta vuonna 1948 ja se nimettiin Mihail Lomonosovin mukaan. Kanada, Tanska ja Venäjä kilpailevat harjanteen hallinnasta, koska alue ei kuulu kenenkään aluevesiin eikä myöskään Arktisen neuvoston päätösvaltaan, ja mailla on kiinnostusta porata öljyä ja kaasua alueelta.
Satyricon (yhtye)

Satyricon on norjalainen black metal -yhtye, joka perustettiin vuonna 1990.
Historia.
Bändin ensimmäinen levy "Dark Medieval Times" julkaistiin vuonna 1993. Perinteisten Black metal -instrumenttien lisäksi levyllä kuullaan akustista kitaraa ja huilua. Yhtyeen toinen albumi "The Shadowthrone" julkaistiin vuonna 1994. 
Kolmas albumi "Nemesis Divina" oli entistä hyökkäävämpää. Albumilla on yhtyeen tunnetuin kappale Mother North. Vuonna 1999 julkaistulla "Rebel Extravaganzalla" kuultiin industrial-musiikin piirteitä. Vuonna 2002 julkaistu albumi "Volcano" oli aiempia levytyksiä valtavirtaisempi. Albumi sai kaiken kaikkiaan neljä palkintoa: Norwegian Grammy -gaalassa "Vuoden metal-levy", Alarm-gaalassa "Vuoden kappale" ("Fuel For Hatred"), kuten myös "Vuoden metal-levy". The Oslo -gaalassa Satyricon voitti "Paras levykokonaisuus" -palkinnon. Vuonna 2006 Satyricon teki uuden albumin nimeltään "Now, Diabolical".
Luettelo oluttyypeistä

Nykyisin käytetty oluiden luokittelu eri oluttyyppeihin perustuu pääosin olutasiantuntija Michael Jacksonin 1970-luvulta lähtien kirjoissaan käyttämään luokitteluun. Sen peruslähtökohtana on oluttyyppien jako pintahiivaoluisiin (ale) ja pohjahiivaoluisiin (lager). Näiden lisäksi kolmanneksi pääryhmäksi lasketaan yleensä "spontaanikäymisellä" (villihiivalla) valmistetut oluet, jotka teknisesti kuuluvat pintahiivaoluisiin.
Päätyyppien jakaminen alatyyppeihin vaihtelee olutkirjallisuudessa lähes teoksesta toiseen, sillä erot eivät ole aina selvästi rajattuja ja mitään kansainvälistä panimoita sitoavaa ohjeistoa ei ole. Luettelo ei ole myöskään muuttumaton: uusia tyyppejä syntyy ja vanhoja nimetään uudelleen. Monille olutyypeille ei ole käytössä suomenkielistä vastinetta tai niitä käytetään harvoin.
"katso ale"
tarkemmin katso luostariolut ja trappist
"katso ale"
"katso vehnäolut"
Pintahiivaoluet.
Vehnäoluet.
myös lambicit sisältävät vehnää
"katso lager
Borduna

Borduna (, , , ) on musiikissa käytetty termi samalla korkeudella jatkuvalle äänelle, joka säestää musiikkiteoksen muita ääniä. 
Kirkkolaulussa voidaan puhua bordunaäänestä. Joissain soittimissa on bordunakieliä (esimerkiksi sitar ja kampiliira) ja säkkipillissä on bordunapillejä. Myös "urkupiste" on eräänlainen borduna, mutta urkupisteestä puhutaan silloin, kun tietty ääni (yleensä basso) pysyy samalla sävelellä pitemmän aikaa, mutta yleensä ei koko kappaleen ajan. Yleensä, kun musiikissa käytetään bordunaa, se soi jatkuvasti ja on siten soittimen äänimaailman tai musiikkityylin erottamaton osa.
Karakalpakin kieli

Karakalpakin kieli ("qaraqalpaq tili," қарақалпақ тили) on karakalpakkien puhuma turkkilainen kieli. Sillä on virallinen asema Uzbekistaniin kuuluvassa Karakalpakstanissa. Kielen puhujia asuu myös Uzbekistanin Horezmin ja Ferganan alueilla, Daşoguzin maakunnassa Turkmenistanissa, Kazakstanissa, Astrahanin alueella Venäjällä sekä Afganistanissa. Vuonna 1989 karakalpakkeja oli entisen Neuvostoliiton alueella 423 500 henkeä, joista 94,1 % puhui karakalpakkia äidinkielenään.
Karakalpakki kuuluu turkkilaisten kielten luoteiseen eli kiptšakkilaiseen ryhmään. Sen lähimpiä sukukieliä ovat kazakki ja nogai. Kieli jakautuu koilliseen ja lounaaseen murreryhmään. Kazakin, uzbekin ja turkmeenin kielet ovat vaikuttaneet eräisiin paikallismurteisiin.
Ennen Venäjän vallankumousta karakalpakit käyttivät kirjakielenään arabialaiseen kirjaimistoon perustunutta keskiaasialaista türkiä. Vuonna 1924 otettiin käyttöön uudistettu arabialainen kirjaimisto, joka vuonna 1928 korvattiin latinalaisella aakkostolla. Vuonna 1940 siirryttiin lisämerkeillä täydennettyyn kyrilliseen kirjaimistoon. Latinalainen aakkosto otettiin uudelleen käyttöön 1990-luvulla.
Karakalpakki on Uzbekistaniin kuuluvan Karakalpakstanin tasavallan kansalliskieli. Sitä käytetään kouluopetuksessa, sillä julkaistaan kaunokirjallisuutta sekä sanoma- ja aikakauslehtiä.
Mahmoud Asgari ja Ayaz Marhoni

Mahmoud Asgari ja Ayaz Marhoni olivat iranilaiset 18-vuotias mies ja alaikäinen poika, jotka hirtettiin 19. heinäkuuta 2005 Koillis-Iranissa Mašhadissa tuomittuina 13-vuotiaan pojan raiskauksesta. Ennen hirttämistä he saivat 228 raipaniskua alkoholin juomisesta, rauhanhäirinnästä ja varkaudesta.
Länsimaisessa mediassa on myöhemmin väitetty tuomioiden johtuneen homoseksuaalisuudesta.
Tapaus sai suurta julkisuutta ja tarina on jäänyt elämään tässä muodossa.
Väitteen tuomioiden liittymisestä homoseksuaalisuuteen esitti ilmeisesti alun perin brittiläinen OutRage!-järjestö.
Brittiläinen Pet Shop Boys -yhtye omisti vuonna 2006 julkaisemansa "Fundamental" -albumin Asgarille ja Marhonille.
Cro-Magnonin ihminen

Cro-Magnonin ihminen tai cromagnoninihminen on Eurooppaan yli 40 000 vuotta sitten idästä levinnyt nykyihmisen varhainen muoto. Cro-Magnonit asuttivat Eurooppaa myöhäispaleoliittisella kaudella vuosien 40 000–10 000 eaa. välillä. Sen jälkeen he ilmeisesti sulautuivat myöhemmin Eurooppaan saapuneisiin populaatioihin.
Euroopan varhaisten ihmisasuttajien välillä oli alueesta riippuen niin paljon eroja ulkonäössä ja rakenteessa, että kaikkien yhteisnimitys "cromagnoninihminen" on nykyisin usein korvattu nimityksellä "Euroopan varhaiset nykyihmiset".
Löytöhistoria.
Cro-Magnonin ihminen sai nimensä Lounais-Ranskan Les Eyzies-de-Tayacin kylän lähellä sijaitsevasta Cro-Magnonista, jonka matalasta luolasta löytyi vuonna 1868 ihmisen luurankoja. Geologi Édouard Lartet tutki luolaa ja totesi ylimmän viidestä arkeologisesta kerroksesta olevan 10 000 – 35 000 vuotta vanhan.
Anatomia.
Cro-Magnonin ihmiset olivat rotevia, lihaksikkaita ja suhteellisen pitkiä, arviolta 166–171 senttimetriä. Heidän otsansa oli suora, kasvot leveät, ja heillä oli pienet kulmaharjanteet. He olivat ensimmäiset ihmiset, joilla oli selvästi erottuva leukakyhmy. Heidän aivonsa olivat hiukan tilavammat kuin nykyajan ihmisellä.
Kulttuuri.
Cro-Magnonien asuinpaikkoja on löydetty luolista, mutta heiltä on myös löydetty alkeellisia majoja. Cro-Magnonit asuivat ilmeisesti aloillaan ja liikkuivat vain etsiessään uutta saalista tai ympäristön muutosten seurauksena.
Cro-Magnonit tekivät hienostuneita työkaluja, kuten teriä ja kaapimia. Jotkut Cro-Magnonit on yhdistetty Gravetten kulttuuriin tai Périgordin kulttuuriin.
Cro-Magnonit hautasivat vainajansa. He tekivät myös taidetta, joka kuuluu varhaisimpiin ihmisen tekemään taiteeseen. Cro-Magnoneilta tunnetaan luolamaalauksia, kaiverruksia, kohokaiverruksia ja pienoispatsaita, jotka esittävät niin ihmisiä kuin eläimiäkin. Heidän tekemänsä naishahmot ovat usein runsasmuotoisia ja raskaana, minkä perusteella niiden on arvioitu olleen merkittäviä hedelmällisyysriiteissä.
Makemake

Makemake (symboli: , virallisesti 136472 Makemake) on Neptunuksen radan ulkopuolella kiertävä taivaankappale, joka kuuluu Kuiperin vyöhykkeeseen. Sen löysi Michael Brownin johtama ryhmä 31. maaliskuuta 2005. Löydöstä kerrottiin ensimmäisen kerran 29. heinäkuuta 2005. Samana päivänä ilmoitettiin myös Haumean (2003 EL61) ja 136199 Eriksen löytymisestä. Makemaken löytäjät antoivat sille aluksi epävirallisen lempinimen "Easterbunny" (pääsiäispupu) ja se sai myöhemmin tilapäisen nimen 2005 FY9. Kuiperin vyöhykkeen kohteiden luokituksessa Makemake kuuluu cubewanoihin.
11. heinäkuuta 2008 Makemake luokiteltiin kääpiöplaneetaksi ja plutoidiksi.
Fyysiset ominaisuudet.
Makemaken läpimittaa ei tunnettu aluksi kovin tarkasti. Sen halkaisijan arvioitiin olevan 50–75 % 134340 Pluton halkaisijasta eli noin 1300–1900 km. Makemake teki kuitenkin tähdenpeiton 23. huhtikuuta 2011, ja sen perusteella sen päiväntasaajan läpimitaksi on arvioitu 1434 ± 14 km.
Väriltään Makemake on punertava, mikä johtunee pinnalla olevasta metaanijäästä, sillä metaanin läsnäolo näkyy kohteen infrapunaspektrissä. On mahdollista että Makemakella on Pluton tapaan ohut metaanista muodostuva ilmakehä sen ollessa radallaan lähellä Aurinkoa. Makemaken pyörähdysaika on todennäköisesti 7,77 tuntia.
Kiertorata.
Yksi Makemaken kierros Auringon ympäri kestää 308 vuotta ja rata on monien muiden Kuiperin vyöhykkeen kohteiden tapaan melko eksentrinen. Makemake on Pluton jälkeen kirkkain Kuiperin vyöhykkeen kohde (näennäinen magnitudi +17) ja sen voi havaita jo suurella harrastajakaukoputkella. Tämän vuoksi onkin hieman yllättävää, että kohde löydettiin vasta vuonna 2005. Syynä myöhäiseen löytöajankohtaan on radan suuri inklinaatio: koska Makemaken rata on lähes 30 astetta vinossa Aurinkokunnan tasoon nähden, se sijaitsee suurimman osan ajastaan taivaalla melko kaukana ekliptikasta. Koska Aurinkokunnan kohteiden etsintä keskittyy ekliptikan ympäristöön, kohde pysyi kauan löytymättömissä.
Kuu.
Makemakella havaittiin olevan kuu, joka sai virallisen tunnuksen S/2015 (136472) 1. Se tunnetaan myös lempinimellä MK 2. MK 2:n radan arvioidaan olevan ympyrämäinen ja ratakierroksen kestävän 12 vuorokautta tai pidempään.
Ilmari Juutilainen

Eino Ilmari "Illu" Juutilainen (21. helmikuuta 1914 Lieksa – 21. helmikuuta 1999 Tuusula) oli toisen maailmansodan aikana Suomen ilmavoimien menestyksekkäin taistelulentäjä. Hän saavutti sotien aikana kaikkiaan 94 ilmavoittoa, ja on kansainvälisissä toisen maailmansodan lentäjien ilmavoittojen vertailussa eniten pudotuksia tehnyt ei-saksalainen lentäjä. Juutilainen oli yksi neljästä kaksinkertaisesta Mannerheim-ristin ritarista. Sotilasarvoltaan hän oli lentomestari.
Juutilainen oli Aarne Juutilaisen nuorempi veli. 
Suomen johtava hävittäjä-ässä.
Juutilainen kävi kansakoulun Sortavalassa. Hän astui asepalvelukseen 9. syyskuuta 1932 ja toimi ilmavoimissa aliupseerilentäjänä vuodesta 1935 alkaen. 1. huhtikuuta 1935 hänet ylennettiin alikersantiksi ja 1. toukokuuta 1937 kersantiksi. Juutilainen sai siirron Lentorykmentti 3:n Lentolaivue 24:ään 3. maaliskuuta 1939. Talvisodassa hän lensi Fokker D.XXI -hävittäjällä. 31. joulukuuta 1939 hänet ylennettiin ylikersantiksi, 25. tammikuuta 1940 vääpeliksi ja 1. maaliskuuta 1941 lentomestariksi. 
Jatkosodassa Juutilainen palveli Lentolaivue 24:ssä kesäkuusta 1941 alkaen 8. helmikuuta 1943 saakka lentäen Brewster -hävittäjillä. BW-364 "Oranssi 4" oli hänen nimikkokoneensa, jolla hän ampui alas 28 viholliskonetta. Hänet nimitettiin Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi numero 56 26. huhtikuuta 1942. 
Vuonna 1943 hänet siirrettiin vastaperustettuun Lentolaivue 34:ään, joka käytti uusia Messerschmitt Bf 109 -hävittäjiä. Niillä hän saavutti 56 ilmavoittoa. Hänelle myönnettiin toistamiseen 2. luokan Mannerheim-risti 28. kesäkuuta 1944. Juutilainen lensi 437 taistelulentoa, joissa hän sai 94 ilmavoittoa. YLE TV2:n haastattelussa Juutilainen laskeskeli saaneensa todennäköisesti 128 ilmavoittoa.
Juutilaisesta kerrotun tarinan mukaan hänen koneeseensa ei koko sodan aikana ilmataistelussa osunut yhtäkään vihollishävittäjän luotia. Tämä tekisi hänestä ainutlaatuisen maailman hävittäjä-ässien joukossa. Sen sijaan ilmatorjuntatulessa hänen koneensa kärsi vaurioita; vakavin tilanne sattui 12. kesäkuuta 1944 suoritetulla tiedustelulennolla, kun kranaatinsirpale rikkoi Juutilaisen Messerschmitt-hävittäjän moottorin öljyrenkaan ja hän joutui tekemään pakkolaskun Suulajärven lentokentälle.
Sodan jälkeen.
Sodan jälkeen Juutilainen palveli Utin Lentorykmentti 3:ssa vuoteen 1947, jonka jälkeen hän siirtyi ansiolentäjäksi. Hän palasi vielä Ilmavoimiin Lentorykmentti 4:ään syyskuussa 1948, jossa palveli reserviin siirtymiseensä saakka heinäkuussa 1949. Tämän jälkeen hän toimi ansiolentäjänä omalla Karhumäki Karhu 48 -koneellaan vuoteen 1956. Ennen Karhu-konetta Juutilaisella oli ansiolentotoimintaa varten DH Tiger Moth -kaksitaso nelisen vuotta.
Ilmari Juutilainen kuoli Tuusulan terveyskeskuksessa 85-vuotispäivänään 21. helmikuuta 1999. Hänet on haudattu Tuusulan kirkkopihalle.
Hänen entisen kotitalonsa paikalla Lieksan rautatieaseman pihapiirissä on muistomerkki.
Kunnianosoitukset ja ansiomerkit.
Ilmari Juutilaiselle myönnettiin muun muassa seuraavat kunnianosoitukset:
Aivopaise

Aivopaise ("abscessus cerebri") on aivoissa sijaitseva märkäpesäke. Pienillä lapsilla se liittyy usein sydänsairauteen. Aivopaise voi tulla minkä ikäiselle tahansa, mutta yleisin se on 20–29-vuotiailla. 
Aivopaiseen oireina voi olla päänsärkyä, oksentelua, kuumetta ja joskus kooma. Toisaalta oireet ovat yksilöllisiä ja vaihtelevat merkittävästikin sijainnin ja aiheuttajan mukaan. Useimmissa tapauksissa aivojen märkäpesäkkeen aiheuttaa hampaiston tai nenän sivuontelojen alueelta tullut bakteeri. Aivopaise on mahdollista hoitaa vain, jos hoito aloitetaan tarpeeksi ajoissa. Hoitamattomana se johtaa lähes aina kuolemaan. Hoito voi olla esimerkiksi leikkaus, joka kuitenkin onnistuu harvoin.
Aivopaise syntyy, kun aivoihin pääsee bakteereja aiheuttaen tulehduksen. Yhdysvalloissa todetaan joka vuosi noin 1 500 aivopaisetta.
Hoitamattomana aivopaise johtaa lähes poikkeuksetta kuolemaan. Hoidettuna noin 90 % potilaista paranee. Vaikeimmissa tapauksissa tarvitaan leikkaushoitoa. Aivopaise voi aiheuttaa lisähaittoina mm. epileptisyyttä, aivokalvontulehduksen, pysyviä neurologisia haittoja tai infektion uusiutumisen.
Kohonneessa aivopaiseen riskissä ovat henkilöt, joiden immuunijärjestelmä on heikentynyt mm. HI-viruksen seurauksena.
Objektitiedosto

Objektitiedostolla tarkoitetaan konekieltä sisältävää binääritiedostoa, jonka kääntäjä on ohjelmointikielisestä lähdekooditiedostosta kääntänyt.
Objektitiedostoa ei vielä voida suorittaa. Suoritettava ohjelma kootaan yhdestä tai useammasta objektitiedostosta sekä kirjastoista linkkeriohjelmalla.
Objektitiedostoilla on useita eri formaatteja riippuen käytetystä alustasta (esim. Windows, Linux) sekä käytetyistä ohjelmista (esimerkiksi GNU-ympäristö, Microsoft Common Language Runtime).
Objektitiedostot voivat käyttää samoja tiedostomuotoja kuin lopullinen ohjelmatiedosto:
Liira

Liira on rahayksikkö, jota käytetään Turkissa nimellä Uusi Turkin liira. Liiraa käytettiin Italiassa, Maltalla, San Marinossa ja Vatikaanissa, joissa siirryttiin euroon vuonna 2002, sekä Israelissa, jossa siirryttiin sekeliin vuonna 1980.
Myös Syyrian puntaa sekä Libanonin puntaa kutsutaan maiden omilla kielillä ”liiraksi”.
Keinupolttopallo

Keinupolttopallo on polttopallon variaatio, jossa poltettavat istuvat keinussa. Pelin nimi vaihtelee alueittain ja suosittuna leikkinä se on saanut monia lempinimiä. Samalla tavalla keinupolttopallon säännöt vaihtelevat alueittain. Seuraavassa yhden koulukunnan mukainen versio pelin säännöistä. Keinupolttopallo tunnetaan alueittain useilla nimillä, joita ovat muun muassa "keinupersis", "keinupolttis", "keinupehvis", "keinufelkkis", "persis", "keinumatti", "keinis", "keinupallo", "kiikkupallo" sekä "kiikkupolttis."
Säännöt.
Yksi pelaajista on etuheittäjä joka heittää sovitun etäisyyden päässä keinusta viivalta palloa. Muut pelaajat ovat keinuissa, yleensä heitä on kaksi tai kolme, mutta isommat keinukehikot mahdollistavat myös useamman pelaajan. Pelissä voi olla myös "takamies", joka avustaa etuheittäjää "takaviivalla" palauttaen pallon hänelle. Jos näin sovitaan, "takamies" voi myös heittää keinuissa olevia. Säännöistä riippuen "takamies" ei saa polttaa suoralla heitolla, vaan heittämällä pallon keinun yläpalkin yli. "Takaviivaa" ei tässä tapauksessa ole. Pallon saa heittää haluamastaan paikasta keinun takaa. "Etumiehen" siirtyessä takaisin keinuun "takamies" siirtyy "etumieheksi" ja keinusta tuleva "takamieheksi".
Pelin tarkoituksena on osua pallolla keinussa olevaa pelaajaa nilkan yläpuolelle, pää lukien, jolloin pelaaja "jää", eli siirtyy heittäjäksi ja heittäjä pääsee keinuihin. "Jäädä" voi myös muilla tavoilla. Tämä tapahtuu muun muassa heittäjän saadessa "kopin" eli ottaa keinujan potkaiseman tai puskeman pallon suoraan ilmasta kiinni tai huutaa viivalla "irti", kun keinujan jalat koskevat maata, painaen samalla pallon maata vasten. Myös kahdesta "puokista" eli yhden pompun jälkeen kiinniotetusta palautuksesta keinuja "jää". Polttajan täytyy polttaa kaikkia eikä saa polttaa vain tiettyä pelaajia.
Oleellisena osana peliä pelaajat yrittävät potkaista pallon niin kauas keinuista, että ehtivät juosta tietyn maamerkin luokse ja takaisin. Etukäteen sovittujen maamerkkien kierrolla voi kerätä "armoreita" (tai "armis" tai "amppi") eli "henkiä" ja "jäänyrkkejä" (tai "rautakäsiä"), joilla voi heittää pallon, jos sen saa suoraan ilmasta kiinni. Maamerkkejä voi olla useampia, ja enemmän "armiksia" sisältävät kohteet voivat sijaita luonnollisesti kauempana keinuista. Monen armiksen kiertämistä kutsutaan yleensä lenkiksi. Riippuen kentästä ja säännöistä maamerkin luo saa mahdollisesti myös jäädä ja odottaa seuraavaa tilaisuutta paluuseen keinujen luokse. Säännöistä riippuen potkaista saa myös keinujen taakse, ja takamiehellä saattaa olla oikeus polttaa. Palattuaan onnistuneesti keinuille pelaaja pystyy "armiksien" avulla jatkamaan keinuissa, vaikka "jäisikin". "Armiksien" samanaikaiselle määrälle voidaan asettaa yläraja. Yhteen "armikseen" voidaan vaatia useampi "juoksu" maamerkille.
Saatuaan pallon kiinni keinussaolijan potkusta, heittäjä voi joidenkin sääntöjen alaisuudessa huutaa "stoi", jonka jälkeen hän saa heittää palloa tästä paikasta. Täten heittäjä pääsee lähemmäs keinuissa olevia kuin ollessaan viivalla. "Stoi" ei aina kuitenkaan ole käytössä, ja joskus sen saa huutaa vain kerran peräkkäin.
Khoros

Khoros ( eli tanssijaryhmä, kuoro) oli joukkue, joka tanssi ja lauloi antiikin kreikkalaisten uskonnollisissa (esimerkiksi Dionysia) ja muissa juhlissa juhlayleisön edessä. Näistä tansseista ja lauluista kehittyivät sekä kuorolyriikka että kreikkalainen teatteritaide. Kreikkalaisen khoroksen laulu (khoroslaulu tai kuorolaulu) oli yksiääninen. Säestyksenä oli kitharan- tai huilunsoitto.
Khoros voi tarkoittaa myös kreikkalaisten näytelmien kuoroa. Nimellä koregi () puolestaan kutsutaan joko kuoron johtajaa tai henkilöä, joka kustansi kuoron harjoittamisen ja näyttämövarusteet. Esimerkiksi Ateenassa näytelmäjuhlien kustannuksiin osallistuminen oli säädetty varakkaiden kansalaisten velvollisuudeksi.
Dionysios Areopagita

Dionysios Areopagita () oli Ateenan areiopagin neuvoston jäsen ensimmäisellä vuosisadalla. "Apostolien tekojen" mukaan hän kääntyi kristityksi apostoli Paavalin vaikutuksesta. Eusebios lainaa Dionysios Korinttolaista ja kertoo, että tästä Dionysios Areopagitasta tuli sittemmin Ateenan piispa.
400-500-lukujen vaihteessa syntyi kristillisen mystiikan teologian tärkeitä kirjoituksia, joiden kirjoittaja esiintyi nimellä Dionysios Areopagita. Hänestä käytetään usein nimitystä Pseudo-Dionysios Areopagita, koska kyseessä on pseudonyymi.
Dionysioksen nimellä tunnetaan myös Galliassa 200-luvulla marttyroitunut piispa Dionysios.
Pariisin pyhän Dionysioksen luostarin apotti Hilduin käänsi Pseudo-Dionysioksen kirjoituskokoelman kreikasta latinaksi 800-luvulla ja yhdisti virheellisesti identiteetit yhteen persoonaan. Niinpä keskiajalla nämä neljä eri lähteistä nousevaa identiteettiä – "Apostolien tekojen" Dionysios Areopagita, Eusebioksen Dionysios Ateenalainen, marttyyri Dionysios ja Pseudo-Dionysios Areopagita – yhdistettiin yhdeksi ja samaksi persoonaksi; Dionysioksen katsottiin kääntyneen Paavalin saarnan vaikutuksesta, tulleen Ateenan piispaksi, kirjoittaneen edellä mainitut mystiikan teologian tekstit ja tämän jälkeen kuolleen marttyyrina Pariisissa.
Vipunosto

Vipunosto on lihaskuntoharjoite, jonka tavallisimmassa suoritustavassa käsi ja käsivarsi liikkuvat kaaressa sivuille ja kyynärpäätä pidetään koko ajan samassa kulmassa. Vipunostot harjoittavat hartiaseudun lihaksia ja eritoten olkapään keskilohkoa. Vipunostoissa käytetään vähemmän painoja, kuin samoille lihasryhmille käytettävässä työntöliikkeessä eli pystypunnerruksessa.
Vipunostoilla ei voi harjoittaa täyspainoisesti koko hartiaseutua, vaan myös muita liikkeitä on syytä tehdä.
Liikkeen suorittaminen.
Liike suoritetaan tavallisesti käsipainolla, mutta liikettä voi tehdä myös kahvakuulalla tai alataljassa. Myös vastuskuminauhaa voi käyttää.
Sivuvipunosto.
Sivuvipunosto vaikuttaa kolmipäiseen hartialihakseen eli olkalihakseen. Liikkeen aloitusasennossa painoja pidetään käsissä vartalon sivuilla. Käsivarret ovat joko suorana tai hieman koukussa, jolloin liike ei rasita niin paljoa lihaksia ja on helpompi tehdä. Kädet nostetaan aloitusasennosta mahdollisimman suoraksi sivuille, jolloin muodostetaan T-kirjain. Yksi toisto on valmis, kun kädet lasketaan takaisin aloitusasentoon. Liikkeen voi tehdä myös yksikätisesti, jolloin toisella kädellä voidaan ottaa jostakin tukea tasapainon säilyttämiseksi.
Etuvipunosto.
Etuvipunosto kohdistaa harjoituksen etuolkapäihin. Liikkeen aloitusasento on muuten samanlainen kun sivuvipunostoissakin, mutta kädet ovat vartalon edessä. Liike jatkuu siten, että kättä nostetaan suoraan ylös eteenpäin olkapään korkeudelle, jonka jälkeen se lasketaan takaisin aloitusasentoon.
Vipunosto selällään.
Vipunosto selällään rasittaa rintalihaksia, hauiksia ja olkalihasta. Liike tehdään penkillä selällään maaten kädet suorina tai vähän koukussa. Kädet nostetaan alkuasennosta suoraan ylöspäin, ja siitä ne lasketaan takaisin alkuasentoon. Liike voidaan tehdä käsipainoin tai esimerkiksi kahdella alataljalla. Käsien on syytä olla aloitusasennossa hartioiden korkeudella.
Mansikka (täsmennyssivu)

Mansikka voi tarkoittaa seuraavia:
Sinus Iridum

Sinus Iridum eli Sateenkaartenlahti on Kuussa sijaitseva, halkaisijaltaan 260 kilometrin levyinen, osaksi täyttynyt kraatteri Mare Imbriumissa. Kraatterin reuna on nimetty Montes Juraksi eli Juravuoristoksi ja vuoriston päätepisteet Promontorium Heraclitekseksi sekä Promontorium Laplaceksi. Vuoriston pohjoisosissa on ainoastaan yksi suurempi kraatteri, Bianchini (38 km). Lahden nimi on peräisin italialaiselta Giovanni Ricciolilta, joka nimesi sen tekemäänsä kuun karttaan vuonna 1651.
Värälän rauha

Värälän rauha päätti Ruotsin ja Venäjän välisen niin sanotun 14. elokuuta 1790. Sodan aloitti Ruotsi vuonna 1788. Rauhansopimus ei sisältänyt alueluovutuksia kummaltakaan osapuolelta. Rauha solmittiin Värälän kylässä silloisessa Elimäen pitäjässä nykyisen Kouvolan alueella.
Rauhan solmimisen teki mahdolliseksi Ruotsin laivaston saama murskaava voitto Ruotsinsalmen toisessa meritaistelussa heinäkuussa 1790. Venäjän keisarinna Katariina II suostui serkkunsa Kustaa III:n rauhantarjoukseen, koska myös suurvaltapoliittinen tilanne oli kääntynyt Venäjälle epäsuotuisaksi, kun Itävalta ja Turkki tekivät keskenään rauhansopimuksen. Ruotsin ehdotukseen saatiin Venäjän keisarinnalta vastaus, jonka mukaan rauhasta voitaisiin sopia sotaan edeltäneeseen tilanteeseen palaamisen pohjalta. Neuvottelut alkoivat 14. elokuuta, ja venäläisten pettymykseksi Ruotsia edusti niissä vain kenraali Gustav Mauritz Armfelt. Lopputulos saavutettiin samana päivänä. 
Ruotsi julisti Armfeltin suulla, että sillä oli oikeus erillisrauhaan Venäjän kanssa huolimatta omasta liittosopimuksestaan Turkin kanssa. Rauhansopimus, joka ei muuttanut rajoja, ei ollut kummallekaan osapuolelle varsinainen voitto. Neuvotteluissa oli esillä joitakin aluevaihtoja, mutta ne jätettiin selvitettäviksi tulevissa keskusteluissa, samalla kun sotavankien vaihdosta sovittaisiin.
Joidenkin lähteiden mukaan rauhan sopimusasiakirjat vaihdettiin juhlallisesti 20. elokuuta 1790 Värälässä, Rauhan temppeliksi kutsutussa väliaikaisessa 8-pylväisessä paviljongissa.
Ruotsille sopimus oli siinä mielessä voitto, että siinä kiellettiin Venäjältä puuttuminen Ruotsin sisäisiin asioihin. Tämä suuren Pohjan sodan jälkeen Uudenkaupungin rauhansopimuksessa sovittu oikeus oli tosin jo muuttunut lähes kuolleeksi kirjaimeksi jälkeen vuonna 1772.
Suurlähettiläs Heikki Talvitien mukaan Tukholman Skeppsholmenilla Modernin taiteen museon takana on ollut pienimuotoinen Värälän rauhan muistomerkki, jonka tilalle on 2000-luvulla vaihdettu Ruotsinsalmen voiton muistomerkki. Talvitie arvioi tämän kuvastavan Ruotsin rauhanperinteiden hiipumista. Värälässä on Anjalantien varrella harmaakivipaasi, Värälän rauhan muistokivi, johon on hakattu teksti "Här afslutade Gustaf III Freden med Catharina den 19 augusti 1790". Muistokiven lähistöllä on tykkipatterin jäännökset 1780-luvulta. Värälän kenttälinnoitus oli ruotsalaisten vuonna 1789 rakentama ns. suuri patteri, jonka tykeillä voitiin ampua Kymijoen vastarannalla sijainneisiin venäläisiin asemiin.
Finnish Apostolic-Lutheran Congregation

Finnish Apostolic-Lutheran Congregation oli ensimmäinen Amerikkaan syntynyt lestadiolaiskirkko. Vuonna 1873 Calumetiin Michiganiin perustettu seurakunta kantoi vuoteen 1879 saakka nimeä "Solomon Kortetniemi Lutheran Society" (’Salomon Kortetniemen Lutherilainen Seura’) lestadiolaissaarnaaja Salomon Kortetniemen mukaan.
Euroopassa lestadiolaiset ovat halunneet pysyä kansankirkon sisällä, mutta Amerikkaan lestadiolaiset perustivat oman kirkon, koska evankelis-luterilaisen kirkon papit eivät päästäneet lestadiolaisia ehtoolliselle tai lasten kummeiksi. Lakimies neuvoi lestadiolaisia perustamaan oman kirkon.
Vuonna 1892 kirkosta erosi Old Apostolic Lutheran Church ja vuonna 1921 pollarilaisuus. Vuonna 1928 kirkko jakaantui kahtia ja syntyi Apostolic Lutheran Church ja First Apostolic Lutheran Church.
First Apostolic Lutheran Church

First Apostolic Lutheran Church (FALC) on Pohjois-Amerikassa Finnish Apostolic-Lutheran Congregationin hajaannuksessa vuonna 1927 syntynyt seurakunta. Sekaseuraisuutta vastustaneiden nimeksi tuli First Apostolic Lutheran Church, ja toinen puoli piti nimenään Apostolic Lutheran Church. Vuonna 1972 FALC jakautui kahtia. Toinen syntynyt ryhmä on Association of American Laestadian Congregations, nykynimeltään Laestadian Lutheran Church (LLC), joka jatkoi hengenyhteyttä Suomen vanhoillislestadiolaisten kanssa. Vuoden 1972 hajaannuksen jälkeen First Apostolic Lutheran Churchin kannattajiksi jääneitä kutsutaan töröläläisiksi heidän silloisen johtajansa Walter Törölän nimen mukaan. Walter Törölä oli päättämässä välien katkaisusta Suomen vanhoillislestadiolaisiin ja heidän keskusjärjestöönsä SRK:hon.
Walter Törölän jälkeen töröläläisten johtajaksi tuli hänen poikansa Peter Törölä. 
Vuonna 2003–2004 töröläläisyydessä tapahtui hajaannus, jonka seurauksena siitä erkaantui pieni ryhmä nimeltä sveeniläisyys saarnaaja Sven Johanssonin johdolla, ja he perustivat Cokatoon kirkon nimeltä Grace Apostles Lutheran Church (GALC). Lisäksi sveeniläiset saivat hajaannuksessa haltuunsa Lansingin First Apostolic Lutheran Church:in. Sveeniläiset eivät hyväksyneet muiden töröläläisten eksklusiivista seurakuntaoppia, eivätkä kirkon maallistumista. Sveeniläiset arvostelivat sitä, että kirkkoon tultiin vain tapaamaan ystäviä, mutta saarnoista ei välitetty mitään. Sveeniläiset kritisoivat myös sitä, että uskon kohde oli monilla FALC:ssa vain anteeksiantamus, vaikka sen pitäisi olla Kristus, sillä "ilman uskoa Kristukseen ei ole anteeksiantamusta". GALC ryhtyi ehkä jonkin tason yhteistyöhön rauhansanalaisten kanssa. Cokaton F.A.L.C alkoi jakaantua 27. lokakuuta 2002, kun apulaispastori Sven Johansson äänestettiin pois virasta. 
Pohjois-Amerikan töröläläiset ovat uskonyhteydessä Ruotsin johanssonilaisten ja Suomen sillanpääläisten kanssa. Töröläläisiin eli sillanpääläisiin liittyivät myös Suomessa vanhoillislestadiolaisuudesta vuonna 1964 erkaantuneet näppäläiset. 
Vuonna 2012 töröläläisiä oli maailmassa yhteensä noin 4 000, ja se on neljänneksi suurin lestadiolaisryhmä maailmassa. Myös vuonna 2001 töröläläisten määräksi arvioitiin 4 000 henkilöä.
Alba Longa

Alba Longa oli myyttinen Rooman emäkaupunki Latiumissa, Albanolaisvuorilla, lähellä nykyistä Castel Gandolfoa, noin 19 kilometriä Roomasta kaakkoon. Tarinan mukaan Askanios, Troijasta paenneen Aineiaan poika, perusti Alba Longan noin 1152 eaa. Se oli siten latinalaisten vanhin kaupunki, jonka asukkaat perustivat myöhemmin muita kaupunkeja Latiumiin, myös Rooman.
Alba Longa johti latinalaisheimojen välistä liittoumaa 7. vuosisadalle eaa., jolloin Rooma hävitti kaupungin kuningas Tullus Hostiliuksen valtakaudella. Hävityksen jälkeen monet Alba Longan valtasuvuista, myös Julius-suku, muuttivat Roomaan.
Alueelta on löydetty arkeologisissa kaivauksissa 10. vuosisadalta eaa. peräisin olevia rautakautisia asutuksia ja hautoja, joista on saatu arvokasta tietoa latinalaisten kulttuurista. Ne eivät kuitenkaan muodosta mitään yhtenäistä kaupunkia, vaan kylien verkoston. Alba Longan kaupunkia ei ole löydetty, eikä sen olemassaoloa ole voitu vahvistaa. On mahdollista, että kaupunki keksittiin Rooman perustamistarinaa varten täyttämään tarvittava aukko Troijan sodan ja Rooman perustamisen välissä. Kerrotaan, että Alba Longan kuningas Numitor oli Rooman perustajan Romuluksen ja hänen veljensä Remuksen isoisä. Näin roomalaiset jäljittivät alkukotinsa myyttiseen Troijaan.
Pedanios Dioskurides

Pedanios Dioskurides tai Dioskorides ( tai ; ; n. 40–90) oli antiikin kreikkalainen lääkäri ja kasvitieteilijä. Hän kirjoitti lääkekasveista ja vastaavista lääketieteellisistä materiaaleista viisiosaisen tietosanakirjan "De materia medica" (), jota käytettiin laajalti yli 1 500 vuotta.
Dioskurideen katsotaan olleen ensimmäinen, joka luokitteli myrkylliset aineet johdonmukaisella tavalla kasvi-, eläin- ja mineraalimyrkkyihin. Jaottelu säilyi käytössä 16 vuosisataa, ja se on osin käyttökelpoinen edelleen. Dioskurides koetti kehittää myös myrkytyksen hoitokeinoja, mm. käärmeenmyrkyn poistoa imukupilla.
Bysantin keisari Konstantinos VII lähetti Córdoban kalifille Abd al-Rahman III:lle diplomaattisena lahjana Dioskurideen teoksen ylellisen käsikirjoituksen. Kun sitä ei osattu kääntää arabiaksi, Konstantinos lähetti vuonna 951 vielä munkin nimeltä Nikolaos Konstantinopolilainen kääntämään sitä. Tehtävässä auttoi myös al-Rahmanin juutalainen sihteeri ja lääkäri Hasdai ibn Shaprut.
Morjärveläisyys

Morjärveläisyys (&lt; Morajärvi) eli johanssonilaisuus oli Ruotsissa vaikuttanut lestadiolaisuuden suunta, joka ryhtyi yhteistyöhön vanhoillislestadiolaisista myöhemmin erkaantuneiden töröläläisten (FALC) ja sillanpääläisten kanssa. 1960-luvun alkupuolella käytiin keskustelua television asemasta vanhoillislestadiolaisissa kodeissa. Morjärven lestadiolaiset eivät olleet samoilla linjoilla tv-kysymyksessä SRK:n edustamien vanhoillislestadiolaisten kanssa. He eivät hyväksyneet 70-luvun vanhoillislestadiolaisten käymiä hoitokokouksia. Kun heitä nuhdeltiin SRK:n kanssa eriävän käsityksensä takia ja kun he eivät osoittaneet kuuliaisuutta neuvonpidoista huolimatta, he ajautuivat pois SRK:n piiriin kuuluvasta vanhoillislestadiolaisuudesta vuonna 1972. Sigurd Johanssonin ympärille ryhmittyneet Morjärven uskovaiset saivat tukea Sillanpään muodostamalta ryhmältä. Ryhmä vaikuttaa erityisesti Luulajassa, Kalixissa ja Morjärvellä.
Sveriges Kristna Fridsförbund

Sveriges Kristna Fridsförbund (lyhenne SKF) on ruotsalainen lestadiolainen seurakunta. Ruotsissa "Norbergilaisuus" (Sveriges Kristna Fridsförbund) erkani vuosina 1957–1959 Ruotsin vanhoillislestadiolaisuudesta, jonka jälkeen se jatkoi yhteistyötä Suomen vanhoillislestadiolaisuuden kanssa vielä tammikuuhun 1961 asti. Suomen "Pappiseriseura" eli "elämänsanalaisuus" erkani vanhoillislestadiolaisuudesta vuonna 1960, jonka jälkeen norbergilaiset liittyivät elämänsanalaisuuteen. Elämänsanalaisuus sai näin kannatusta Ruotsissa, Norjassa, Unkarissa ja Suomessa. Vuonna 2012 elämänsanalaisten määräksi arvioitiin 300 henkilöä koko maailmassa, joten se oli kymmenenneksi suurin lestadiolaisryhmä maailmassa, ja määrä oli säilynyt samana vuoden 2001 jälkeen.
Elämänsanalaisuuden perustajina ja alkuvaiheen johtajina voidaan pitää Suomessa Leonard Pietari Tapanista, ja Ruotsissa SKF:n silloista puheenjohtajaa Paul Norbergia. Ruotsissa norbergilaisuus (SKF) erkani Ruotsin vanhoillislestadiolaisuudesta oikeastaan jo 1957–1959 ja he liittyivät sitten vuonna 1960 elämänsanalaisuuteen joka erkani vanhoillislestadiolaisuudesta Suomessa vuonna 1960. SKF:n ja Suomen vanhoillislestadiolaisten välit katkesivat lopullisesti tammikuussa 1961.
Independent Apostolic Lutheran Church

Independent Apostolic Lutheran Church (IALC) eli riitinmattilaisuus on lestadiolaisryhmä Yhdysvalloissa. Sen jälkeen kun pollarilaisuudesta oli 1962-1963 erkaantunut ryhmä nimeltä auneslaisuus, niin pollarilaisuuden pääsuuntaa ryhdyttiin nimittämään myös riitinmattilaisuudeksi. Riitinmattilaisuus sai nimensä saarnaaja Matt Reedin mukaan, sillä hänen katsottiin johtaneen pollarilaisuuden pääsuuntausta auneslaisuuden erkaantuessa siitä. Auneslaisuus sai nimensä sitä johtaneen Aunes Salmelan mukaan.
Pollarilaisuus erkaantui vanhoillislestadiolaisuudesta 1921-1922. Pollarilaisuudella on kannattajia lähinnä vain USA:ssa. Pollarilaiset kutsuvat itseään evankelisiksi, ja pollarilaisuuden perustaja Juho (John) Pollari olikin lähtöisin Vetelin evankelisista piireistä - nimenomaan äärimmäisevankelisista piireistä. Juho Pollari oli ehkä keskeisin vaikuttaja ns suurseuralaisuudessa ennen pollarilaisuuden erkaantumista erilliseksi ryhmäksi vuonna 1921. Pollari mm laittoi lehteen kutsuilmoituksen lestadiolaisryhmien vuoden 1908 yhteiseen kokoukseen, jossa suurseuralaisuus sai alkunsa. 
Riitinmattilaisia on vuoden 2012 arvion mukaan vain noin 600, joten vuoden 2001 arvion jälkeen riitinmattilaisten määrä on romahtanut viidesosaan. Vuonna 2001 riitinmattilaisia arvioitiin olevan vielä jopa 3 000. Riitinmattilaisia on vuoden 2012 arvion mukaan noin 50 enemmän kuin auneslaisia, joten suunnilleen saman verran. Heillä on seurakuntia Minneapolisissa, Duluthissa, Kenoshassa ja Ishpemingissä. Riitinmattilaisuudesta erkani vuonna 1982 ollanketolaisuus-niminen erittäin pieni ryhmä, joka on nimetty saarnaaja Elden Ollankedon mukaan.
Vuonna 2012 riitinmattilaisia oli n 600, joten se on kahdeksanneksi suurin lestadiolaisuuden haara maailmassa, ja suurin pollarilaisuuden haara. Suurin lestadiolaisuuden haara on vuonna 2012 vanhoillislestadiolaisuus 115 000 henkilöllä, josta pollarilaisuus erkani vuonna 1921.
Georges Pompidou

Georges Jean Raymond Pompidou (; 5. heinäkuuta 1911 Montboudif, Cantal – 2. huhtikuuta 1974 Pariisi) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi Ranskan pääministerinä vuosina 1962–1968 ja Ranskan presidenttinä vuodesta 1969 kuolemaansa asti vuoteen 1974.
Museo Pompidou-keskus on nimetty hänen mukaansa.
Aikaisemmat vaiheet.
Pompidou opiskeli pariisilaisessa "École Normale Supérieure" -yliopistossa. 
Valmistumisensa jälkeen hän työskenteli opettajana. Toisessa maailmansodassa hän palveli luutnanttina, osallistui vastarintaliikkeeseen ja oli läheisessä yhteistyössä de Gaullen vapautushallituksen kanssa. Vuosina 1946–1949 hän toimi Ranskan matkailuhallinnon apulaispäällikkönä ja nimitettiin 1954 Rothschildien suurpankin toimitusjohtajaksi. Hän toimi pankin johdossa siihen asti, kun tuli valituksi pääministeriksi. Pompidou toimi Charles de Gaullen neuvonantajana ja osallistui viidennen tasavallan perustuslain luonnostelemiseen.
Presidenttinä.
Pompidou palveli presidentti Charles de Gaullen alaisena pääministerinä 16. huhtikuuta 1962 – 13. heinäkuuta 1968. Hän oli viiden hallituksen pääministeri. Hän oli pääministerinä Pariisin opiskelijalevottomuuksien aikana toukokuussa 1968. Pompidoun sovitteleva toiminta ei ollut de Gaullen mieleen ja hän joutui eroamaan.
Pompidou valittiin presidentiksi kesäkuun 1969 vaaleissa, de Gaullen erottua. Hän jatkoi edeltäjänsä poliittisilla linjoilla, piti hyvät suhteet arabimaihin mutta ei onnistunut yhtä hyvin Länsi-Saksan kanssa. Pompidou toteutti enemmän uudistuksia kuin edeltäjänsä. Hän toteutti Ranskan frangin devalvoinnin vuonna 1970, toteutti tiukkaa talouspolitiikkaa valtiovarainministeri Valéry Giscard d’Estaingin avulla ja uudisti Ranskan opetus- ja koulutusjärjestelmää opetusministeri Olivier Guichardin kanssa.
Presidentti Pompidou kannatti Ison-Britannian liittymistä Euroopan yhteisöön (EY) vuonna 1973, minkä de Gaulle oli aiemmin estänyt.
Vielä virassa ollessaan Pompidou kuoli 2. huhtikuuta 1974 kello 21.00 asunnossaan. Hän oli sairastanut Waldenströmin makroglobulinemiaa. Pompidou haudattiin 4. huhtikuuta Orvilliersin kirkkomaalle. Hän oli ostanut kunnasta vanhan leipurin talon, jossa hän asui vapaa-ajallaan. Hänen virallinen muistotilaisuutensa pidettiin Notre-Damen katedraaliissa, ja paikalla oli 3 000 arvohenkilöä mukaan lukien 28 valtionpäämiestä ja edustaja 82 maasta. Huhtikuun 6. päivä julistettiin kansalliseksi surupäiväksi, minkä vuoksi viihde- ja kulttuuritapahtumat peruttiin ja teatterit ja koulut suljettiin.
Auneslaiset

Auneslaisuus on lestadiolaisuuden ryhmä Yhdysvalloissa. Se erkani pollarilaisuudesta 1962–1963 saarnaaja Aunes Salmelan (1912-2000) johdolla. Auneslaisuuden erkaannuttua muita pollarilaisia alettiin kutsumaan myös riitinmattilaisiksi saarnaaja Matt Reedin mukaan. Ryhmä vaikuttaa etenkin Minneapolisin ja Marengon (Wisconsin) -alueella. Auneslaisiin kuului vuoden 2012 arvion mukaan noin 550 jäsentä, joten se on yhdeksänneksi suurin lestadiolaisryhmä maailmassa. Auneslaisten määrä on vähentynyt 50 henkilöllä vuoden 2001 arvion jälkeen. 
Auneslaisten kirkon nimi on The Apostolic Luthern Church. Pollarilaisuuden pääryhmän eli riitinmattilaisten kirkon nimi on "Independent Apostolic Lutheran Church". Riitinmattilaisia oli vielä vuoden 2001 arvion mukaan noin 3000 henkilöä, eli paljon enemmän kuin auneslaisia. Riitinmattilaisten määrä kuitenkin on sen jälkeen laskenut rajusti, sillä vuonna 2012 riitinmattilaisia oli enää vain 600, eli enää vain 50 enemmän kuin auneslaisia. 
Auneslaisista irtosi vuoden 1978 hajaannuksen seurauksena Melvin Hangan johdolla pieni ryhmä nimeltä "hankalaisuus", joka jakaantui vielä samana vuonna kahtia melviniläisiin ("melvinites", ”melviniitit”) ja davidilaisiin ("davidites", ”davidiitit”). Melviniläisiä kutsutaan myös hankalaisuudeksi.
Davidilaiset.
Davidilaisten ryhmä sai nimensä saarnaaja David Salmelan mukaan. Vuoden 2001 arvion mukaan davidiitteja oli noin 50 henkilöä. Ryhmää kutsutaan suomen kielellä davidiiteiksi.
Melviniläiset.
Nimensä ryhmä on saanut Melvin Hangalta. Vuoden 2001 arvion mukaan melviniittejä oli noin 25 henkilöä, eli juuri ja juuri "virallinen" minimilukumäärä uskonryhmälle. Ryhmää kutsutaan suomen kielellä melviniiteiksi tai hankalaisuudeksi.
Ssese-saaret

Ssese-saaret ovat ryhmä Victorianjärven luoteisosissa sijaitsevia saaria. Ugandan alueella sijaitsevat saaret kuuluvat Kalangalan piirikuntaan.
Asutus.
Saaria on yhteensä 84, ja niistä noin puolet ovat asuttuja. Asukkaat ovat bassese-heimon jäseniä. Asukasluku on yhteensä noin 36 661 (2002). Saarilla puhutuista kielistä tärkein on luganda.
Historia.
1900-luvun alussa saarille levisi tsetsekärpästen levittämä unitauti, ja useimmat asukkaat muuttivat pois. Paluumuutto alkoi 1980-luvulla. Saaret olivat suosittu matkailukohde 1990-luvulla, mutta lauttaliikenteen päättyminen lopetti turismin. Lauttaliikenne Entebbestä alkoi uudelleen vuonna 2006.
Maantiede.
Saarien koko vaihtelee paljon. Suurin saarista on Bugala eli Buggala, joka on yli 40 kilometriä pitkä. Ssese-saarilla on paljon metsää ja niillä elää useita eri lintulajeja. Saaret jakautuvat kahteen tärkeimpään ryhmään. 
Elinkeinot.
Saarten asukkaiden tärkeimpiin elinkeinoihin kuuluvat muun muassa kalastus sekä maanviljely.
Matkailu.
Bugalan saarella myös matkailu on huomattava elinkeino. Siellä sijaitsee muun muassa hotelli nimeltään Ssese Island Beach.
Burmilla

Burmilla on chinchillavärisen persialaisen ja burma-kissarotujen risteytys. Rodun kehitys alkoi vuonna 1981 Englannissa. Jotkin kasvattajat Tanskassa ja Englannissa ovat keskittyneet tosissaan burmillan jalostamiseen. FIFe (Fédération Internationale Féline) hyväksyi burmillan omaksi rodukseen vuonna 1995. Suomeen ensimmäiset kissat tuotiin Tanskasta vuonna 1996. Burmillojen määrä on edelleen vähäinen Suomessa. 
Ulkonäkö.
Burmilla on solakkarakenteinen keskikokoinen kissa, jolla on pyöreä rintakehä ja suora selkä. Sillä on solakat jalat ja vahvat luut. Takajalat ovat vähän pidemmät kuin etujalat. Tassut ovat sirot ja ovaalin muotoiset. Otsa on pehmeästi pyöristynyt, tylppä kuono, leveät poskipäät ja korvien väli keskikokoinen. Nenä sillä on lyhyt ja suora, leuka leveä ja voimakas. Keskikokoiset tai suuret korvat ovat tyvestä leveät ja kärjistä hieman pyöristyneet. Silmät ovat suuret ja soikeat. Ne ovat "kajalisoitu" eli niiden ympärillä on värin mukainen rajaus. Silmät ovat vihreät, ja kaikki sävyt hyväksytään. Punainen-, creme- ja kilpikonna värityksillä kullanruskeat silmät ovat sallittuja. Häntä on kooltaan keskikokoinen tai pitkä. Hännänpää tulee olla pyöreä. Turkki on lyhyt ja sileä sekä pehmeä ja silkkinen. Väri on puhdas hopeanvalkoinen, jokaisen karvan pää on värittynyt. 
Burmilla kuuluu lyhytkarvakissoihin ja sen värit on jaettu kahteen ryhmään: Ryhmä 1 (ei oranssiset): musta-, sininen-, suklaa-, lila-, kaneli- ja beige shaded silver tai chinchilla. Ryhmä 2 (oranssiset): punainen-, creme-, kilpikonna-, sinikilpikonna-, suklaakilpikonna-, kanelikilpikonna- ja beigekilpikonna shaded silver tai chinchilla.
Luonne.
Burmilla on vilkas, ihmisrakas ja erittäin seurallinen. Se rakastaa huomiota ja haluaa olla osana perhettä. Aasialaiset kissat ovat erittäin älykkäitä ja voivat oppia esimerkiksi avaamaan ovia. Burmillat ovat uteliaita ja seuraavat omistajiaan mitä tahansa ne tekevätkin.
Entebbe

Entebbe on kaupunki Ugandassa. Vuonna 2014 sen asukasluku oli noin 70 000. Entebbe sijaitsee Victoriajärven rannalla ja lähellä Ugandan pääkaupunkia Kampalaa. Se toimi Brittien Ugandan pääkaupunkina vuoteen 1958 asti.
Entebbessä on muun muassa Entebben kansainvälinen lentoasema. Paikka tuli tunnetuksi vuonna 1976, kun Israelin laskuvarjojääkärit vapauttivat siellä 103 panttivankia Entebben lentoaseman terminaalista.
Likoma

Likoma on afrikkalaisen Njassajärven eli Malawijärven kahdesta asutetusta saaresta suurempi. Pienempi on nimeltään Chizumulu. Likoma on kokonaan Mosambikin aluevesien ympäröimä, mutta se kuuluu Malawille eli se on Malawin eksklaavi. Saarella oli noin 8 000 asukasta vuonna 1998. Sen pinta-ala on 18 neliökilometriä.
Likoma kuuluu Malawille historiansa takia; David Livingstonen lähetysjärjestö perusti sinne päämajansa 1880-luvulla, ja Malawi piti sen toisen maailmansodan jälkeen, kun järvi jaettiin Malawin ja Mosambikin kesken. Saarella sijaitsee kivestä rakennettu katedraali, jonka rakentaminen aloitettiin vuonna 1903.
Saarella on paljon apinanleipäpuita. Saarella ei ole sähköä.