tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Wendelin Werner

Wendelin Werner (s. 23. syyskuuta 1968 Köln, Länsi-Saksa) on saksalaissyntyinen ranskalainen matemaatikko, joka tutkii satunnaiskulkua Schrammin–Loewnerin evoluutiota sekä aiheisiin liittyvää todennäköisyysteoriaa ja matemaattista fysiikkaa. Vuonna 2006 hän sai 25. Kansainvälisissä matemaatikkokongressissa Madridissa Fieldsin mitalin. Werner työskentelee professorina Pariisin yliopiston Paris-Sudissa Orsayssa ja osa-aikaisena École Normale Supérieuressa.
Werner sai Ranskan kansalaisuuden vuonna 1977. Hän opiskeli École Normale Supérieuressa vuosina 1987–1991. Hän teki väitöskirjansa vuonna 1993 Université Pierre-et-Marie-Curiessa, ja sen ohjasi Jean-François Le Gall. Werner oli tutkimusavustaja CNRSssa vuosina 1991–1997. Samaan aikaan hänelle myönnettiin kaksivuotinen Leibniz Fellowship Cambridgen yliopistoon.
Hänelle on myönnetty myös muita palkintoja, kuten vuonna 2006 SIAM George Pólya -palkinto. Palkinnon saaneeseen tutkimusryhmään kuuluivat myös Gregory Lawler ja Oded Schramm.
Hän on näytellyt vuonna 1982 ranskalaisessa elokuvassa "La Passante du Sans-Souci".
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 2008.
Liikahikoilu

Liikahikoilu eli hyperhidroosi on vaiva, josta kärsivällä hikirauhaset erittävät iholle liian paljon hikeä.
Hien liikaeritys alkaa usein nuoruus- tai jo lapsuusiässä ja pahenee varhaista aikuisikää kohti. Joillakin käsien, jalkojen ja kainalojen liikahikoilu saattaa olla perinnöllistä. Pahimmillaan hikoilu on niin runsasta, että se pilaa vaatteet ja haittaa jokapäiväistä elämää.
Jatkuvan tai puuskittaisen liikahikoilun saattavat joskus selittää vaihdevuodet, kihti, diabetes, hypertyreoosi, paniikkihäiriö tai hikinokkosihottuma. Useimmiten liikahikoilu tapahtuu jaloissa, käsissä tai kainaloissa; vartalon liikahikoilu on harvinaisempaa. 
Liikahikoilua helpottaa yleensä alumiinikloridiheksahydraatti. Jos se ei vaikuta tehoavan, saatetaan kokeilla iontoforeesia tai botuliinitoksiinia. Harvoin vaivaa on hoidettu myös leikkauksella, johon kuitenkin liittyy hyötyjen lisäksi merkittäviä haittavaikutuksia.
Indoiranilaiset kulttuurit

Indoiranilaiset kulttuurit olivat niin kutsuttujen arjalaisten kansojen luomia kulttuureja. Niiden alue ulottui kauas Kaspianmerestä itään. Indoiranilainen perinne syntyi noin 2000 eaa. kieliryhmän alkaessa hajota.
Indoiranilaiset olivat indoarjalaisia, iranilaisia, dardisia ja nuristanilaisia. Indoiranilaiset saapuivat arjalaisina Intiaan. Indoarjalaisten kulttuurin epäillään laajenneen kahdessa aallossa, noin 1500 eaa. mm. Intiaan ja noin
800 eaa. Iraniin. Jotkut tutkijat ovat väittäneet indoiranilaisten levittäytyneen Indus-joen laaksosta Intiasta, mutta tätä teoriaa ei yleensä kannateta.
Indoiranilaisiin liittyviä tai rajoittuvia kulttuureja.
Keski-Aasia
Intia
Iran
Maarianhaminan hautauskappeli

Maarianhaminan hautauskappeli ("Mariehamns begravningskapell") on hautauskappeli Ahvenanmaan keskuspaikkakunnalla, Maarianhaminassa. Se on valmistunut vuonna 1940, ja sen suunnitteli suomalainen arkkitehti Lars Sonck. Kappelin maalaukset teki Bruno Tuukkanen. Laivanvarustaja Gustaf Erikson lahjoitti varat kappelin rakentamiseen.
Noori

Noori (urduksi نوری) on pakistanilainen rock-yhtye. Sen jäseniin kuuluvat veljekset Ali Noor (laulu ja kitara) ja Ali Hamza (laulu ja basso). Jos Junoon oli Pakistanin rockikoni 90-luvulla, Noori on uuden sukupolven rockikoni. Heidän musiikkinsa on uutta Etelä-Aasian musiikkia.
Historia.
Yhtye julkaisi ensimmäisen albuminsa "Suno Ke Main Hun Jawan" vuonna 2003. Albumi oli erittäin menestyksekäs Pakistanissa. He julkaisivat toisen albuminsa "Peeli Patti Aur Raja Jani Ki Gol Dunya" syyskuussa 2005. Siihen liittyi Peeli Patti -kiertue Lahoressa, Islamabadissa ja Karachissa.
Monet laulut Noorin debyyttialbumilta "Suno Ke Mein Hun Jawan"ilta ovat kehittäneet kultin ennen albumin julkaisua vuonna 2003 Internetiin vuotamisen takia. Esimerkiksi folktyylinen "Manwa Re" -kappale oli oikeastaan kirjoitettu pakistanilaiseen elokuvaan, josta se kuitenkin hylättiin. 
Noorin toisen albumin "Peeli Patti Aur Raja Jani Ki Gol Dunya"n kappaleet käsittelevät erilaisia aiheita huumeiden käytön hyvistä ja huonoista puolista aina apatiaan, johon me kaikki olemme vajonneet yksilöinä ja yhteiskuntana. Toinen albumi sai aikaan sen, ettei yhtye ole vain yhden albumin ihme ja että myös Pakistanissa voidaan saada tehtyä hyvä rockalbumi live-rummuilla.
Vuonna 2005 Muhammad Ali Jafri, joka soitti bassoa Noorissa, jätti bändin ja perusti oman yrityksensä. Vuonna 2006 yhtyeen ruympali John Louis Pinto (aka 'Gumby') jätti yhtyeen, sillä hänellä oli muita musiikillisia sivuprojekteja eikä hänellä enää riittänyt aikaa Noorille. Nyt Noorissa on siis jäljellä on enää veljekset Ali Noor ja Ali Hamza.
Katakombi

Katakombi on maanalainen hautakäytävä tai hauta-alue. Katakombeihin on eri aikoina haudattu ruumiita varsinkin Pohjois-Afrikassa ja Etelä-Euroopassa. Nimi ”katakombi” on peräisin keisariajan Rooman kristillisestä hauta-alueesta, joka sijaitsi Via Appian varrella, San Sebastiano fuori le murassa. Hauta-alue sai aikoinaan lisänimen "ad catacumbas", kreikan sanasta "kata" ’alla’ ja latinan sanasta "cumba" ’laakso’, millä lienee viitattu alueen kumpuilevaan maastoon. Alun perin nimitys on tarkoittanut vain tätä yhtä hauta-aluetta, mutta nykyisin katakombeiksi kutsutaan kaikkia maanalaisia käytävämäisiä hautaholveja, joihin on haudattu kuolleita.
Roomassa kristityt louhivat San Sebastianon pehmeään kallioperään laajan käytäväverkoston. Käytävien seinustoille tehtiin ruumiita varten syvennyksiä ("loculus") useisiin päällekkäisiin kerroksiin. Merkkihenkilöitä varten rakennettiin erityisiä kammioita ("cubiculum"), joissa oli alttari ja kaarella rajattu seinäsyvennys ruumista varten ("arcosolium"). Kaikki hautasyvennykset suljettiin kivilaatoilla, joihin kaiverrettiin tai maalattiin vainajan nimi. Kristinuskon tultua valtionuskonnoksi hautaaminen Rooman katakombeihin loppui vähitellen.
Rooman ohella huomattavimmat katakombit sijaitsevat Palermossa ja Pariisissa. Palermon katakombeihin haudattiin vainajia 1600–1800-luvulla, kunnes hautaustapa kiellettiin. Pariisin katakombit puolestaan syntyivät 1700-luvulla, kun alun perin kalkkikivilouhoksina syntyneisiin luoliin ryhdyttiin hautaamaan kuolleita. Hautausmailta siirrettiin runsaasti luita maanalaisiin käytäviin. 1800-luvulla Pariisin katakombeissa asui ihmisiä.
Devils &amp; Dust

Devils &amp; Dust on amerikkalaisen laulaja-lauluntekijä Bruce Springsteenin 13. studioalbumi. Se julkaistiin 25. huhtikuuta 2005.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet tehnyt Bruce Springsteen.
Maarianhaminan merenkulkuopisto

Maarianhaminan merenkulkuopisto (ruots. "Mariehamns navigationsskola") sijaitsee Maarianhaminassa, Ahvenanmaan maakunnassa. Se on ollut osa Högskolan på Ålandia, Ahvenanmaan korkeakoulua vuodesta 2003 lähtien. Sen päärakennus on rakennettu vuosina 1937–1938, ja sen suunnittelusta on vastannut suomalainen arkkitehti Lars Sonck. Rakennuksen tornia muokattiin vuonna 1972 arkkitehtien Elma och Erik Lindroosin suunnitelman mukaan.
George Rochberg

George Rochberg (5. heinäkuuta 1918 – 29. toukokuuta 2005) oli yhdysvaltalainen nykytaidemusiikin säveltäjä.
Rochberg syntyi Patersonissa, New Jerseyssä ja opiskeli Mannes College of Musicissa. Yksi hänen opettajistaan oli George Szell. Rochberg oli vuoteen 1968 Pennsylvanian yliopiston musiikin laitoksen puhemies ja opetti siellä vuoteen 1983 saakka. Hän opetti mm. Vincent McDermottia ja kuoli Pennsylvaniassa 86-vuotiaana.
Rochberg kokeili varhain sarjallisuutta, mutta käytti tonaalisuutta jo kolmannessa jousikvartetossaan vuonna 1972. Hän vertasi atonaalista musiikkia abstraktiin taiteeseen, ja kriitikot pitivät häntä uusromanttisena. 
Rochbergin sävellystuotantoon kuuluu mm. 6 sinfoniaa ja 7 jousikvartettoa.
Christopher Walken

Christopher Walken (synt. Ronald Walken, s. 31. maaliskuuta 1943 Queens, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuva-, televisio- ja teatterinäyttelijä ja Oscar-voittaja.
Hyvin tuottelias Walken tunnetaan näyttelijänä ilmeettömyydestä, yllättävistä tauoista ja epätavallisesta puherytmistä. Hän on esittänyt usein vaarallisia ja uhkaavia hahmoja, mutta hän on näytellyt myös komediallisia rooleja.
Nuoruus.
Walken syntyi vuonna 1943 New Yorkissa. Perhe oli metodisteja. Leipurina työskennellyt isä oli saksalainen maahanmuuttaja ja somistajana työskennellyt äiti skotlantilainen maahanmuuttaja.
Walken otti lapsena tanssitunteja ja kävi lapsinäyttelijöille tarkoitettua koulua. Hän opiskeli Hofstran yliopistossa Long Islandilla, mutta ei valmistunut.
Ura.
Walkenin ensimmäinen ammattimainen lavarooli oli Archibald MacLeishin näytelmässä "J.B." vuonna 1959. Sitä seurasi sarja muita näytelmärooleja 1960-luvulla. Taiteilijanimen Christopher Walken hän otti käyttöön vuonna 1964.
Walkenin ensimmäinen merkittävä elokuvarooli oli Sidney Lumetin elokuvassa "Suuri kaappaus" (1971). Sitä seurasi pienet roolit muun muassa elokuvissa "Nuoruuteni Greenwich Village" (1976), "Vartija" (1977) ja "Annie Hall" (1977). Roolistaan Vietnamin sodassa murtuvana pikkukaupungin tehdastyöläisenä elokuvassa "Kauriinmetsästäjä" (1978) Walken voitti parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon.
1980-luvun alussa Walken näytteli muun muassa elokuvissa "Portti ikuisuuteen" (1980), "Sodan koirat" (1980) ja "Pennejä taivaasta" (1981). Hän esiintyi hyvin monessa elokuvassa noina vuosikymmeninä, mukaan lukien James Bond -elokuva "007 ja kuoleman katse" (1985), "Elämäni kesä" (1988), "Batman – paluu" (1992), "True Romance" (1993) ja "Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta" (1994). Roolistaan televisioelokuvassa "Sarah, Plain and Tall" (1991) hän voitti Emmy-palkinnon.
Vuonna 2001 Walken herätti kiinnostusta pitkällä tanssikohtauksellaan Fatboy Slimin musiikkivideolla ”Weapon of Choice”. Sivuosastaan Steven Spielbergin elokuvassa "Ota kiinni jos saat" (2002) hän sai Oscar-ehdokkuuden.
Walken on näytellyt aktiivisesti koko 2000-luvun ajan niin elokuvissa kuin televisiossakin. Roolityöstään television tieteissarjassa "Severance" (2022–) hän sai Emmy-ehdokkuuden.
Yksityiselämä.
Walken on ollut naimisissa Georgianne Walkenin kanssa vuodesta 1969. Parilla ei ole lapsia.
Riccardo Chailly

Riccardo Chailly (s. 20. helmikuuta 1953 Milano) on italialainen kapellimestari.
Chailly syntyi Milanossa ja opiskeli säveltämistä isänsä johdolla. Hän opiskeli myöhemmin konservatorioissa Milanossa ja Perugiassa sekä orkesterinjohtoa Franco Ferraran johdolla.
20-vuotiaana Chaillystä tuli Claudio Abbadon apulaiskapellimestari La Scalassa. Hän saavutti menestystä ja pääsi pian esiintymään Wienin valtionoopperaan, Metropolitan-oopperaan, Royal Opera Houseen, Covent Gardeniin, Salzburger Festspielelle ja Baijerin valtionoopperaan.
Vuosina 1982–1988 Chailly toimi Berliinin radion sinfoniaorkesterin pääkapellimestarina ja vuosina 1982–1985 lisäksi Lontoon filharmonisen orkesterin vierailevana kapellimestarina. Vuosina 1986–1993 hän johti Teatro Comunale di Bolognaa, ja vuosina 1988–2004 hän toimi Concertgebouw-orkesterin pääkapellimestarina.
Vuonna 2005 Chailly sai toimen Leipzigin Gewandhausorkesterin pääkapellimestarina. Hänellä on vaimo Gabriella Terragni.
Andronovon kulttuuri

Andronovon kulttuuri on yleisnimitys pronssikautisille kulttuureille, jotka kukoistivat Keski-Aasiassa noin 2000–1000 eaa. Tämän kulttuurin väestö kehitti puolapyöräisen hevosten vetämän sotavaunun ja hautasi päällikkönsä sotavaunuineen suuriin kumpuihin, kurgaaneihin. 
Monien tutkijoiden mielestä Andronovon kulttuuri oli Intiaan noin 1900–1700 eaa. tunkeutuneiden indoarjalaisten kulttuuri, mutta kaikki tutkijat eivät ole tästä samaa mieltä. Kulttuurin etelärajalla oli Margiana-kulttuuri, jonka väestön kanssa Andronovon kulttuurin väestöllä oli taisteluja. 
Andronovon kulttuurin osakulttuureja.
Sintašta-Petrovka-Arkaim (2000–1600 eaa.) oli Etelä-Uralilla ja Pohjois-Kazakstanissa vaikuttanut osakulttuuri. Andronovon kulttuurin aikakautena Sintašta linnoitettiin n. 1800 eaa. Tšeljabinskin alueella Venäjällä. Lähellä Sintašta-Petrovka-Arkaimin aluetta, lähinnä Arkaimissa oli myös asutusta 17. vuosisadalla eaa. Toinen osakulttuuri oli Alakul (1500–1300 eaa.), joka sijaitsi Oxus- ja Jaxartes- jokien välillä sekä Kyzylkumin aavikolla ja oli lähinnä Intiaa ja Margiana-kulttuurin aluetta. Fjodorovon (1500–1300 eaa.) osakulttuuri vaikutti Etelä-Siperiassa ja Aleksejevka (1200–1000 eaa.) oli itäisessä Kazakstanissa vaikuttanut osakulttuuri.
Pekka Airaksinen (muusikko)

Pekka Airaksinen (21. elokuuta 1945 Helsinki – 6. toukokuuta 2019 Loimaa) oli suomalainen yrittäjä, elektronisen musiikin säveltäjä ja muusikko ja taidemaalari. Hän oli Sperm-yhtyeen toinen perustaja ja Helsingin underground-liikkeen keskeisiä vaikuttajia.
Ura.
Airaksisen tuotantoon kuului satoja tunteja sävellyksiä, useita konsertteja sekä satoja maalauksia, lisäksi eeppisiä runoelmia ja näkytarinoita. Hän perusti myös buddhalaisen uskonnollisen yhdyskunnan nimeltä Buddhalainen Dharmakeskus, jonka yhteydessä hän harjoitti kustannustoimintaa ja perusti kaksi meditaatioretriittikeskusta. Hän omisti laajan kokoelman tiibetiläistä ja buddhalaista taidetta, jota on esillä Alastarolla Tiibetin taiteen keskuksessa. Meditaatio-opettajana hän käytti henkistä vihkimysnimeään Maitreya.
Airaksinen ei 1970-luvun jälkeen pitkään aikaan juuri musisoinut julkisuudessa, mutta 2000-luvulla hän aktivoitui tässä suhteessa uudelleen ja esiintyi useissa eri free jazz -kokoonpanoissa sekä kokeellisen musiikin festivaaleilla. Vuonna 2003 hän piti oman konsertin Avanto-festivaaleilla Helsingissä.
Airaksinen toimi myös poikkitaiteellisissa piireissä. Hän oli perustamassa Elonkorjaajat-taiteilijaryhmää, joka toimi aktiivisesti 1970-luvulla ja yhdisti toiminnassaan maalausta, valokuvaa, runoutta ja ääniä. Airaksisen muun muassa esitti maalauksiaan ryhmän puitteissa. 2000-luvulla ryhmä aktivoitui uudelleen, ja Airaksinen oli mukana maalauksillaan. Hänellä oli myös laaja yksityisnäyttely Karkkilassa Galleria Bremenissä vuonna 2011.
Airaksinen kirjoitti myös proosarunoja, joita julkaistiin esim. "Kulttuurilehti Genesiksessä". Odo-meditaatioharjoituksia julkaisi One Point Life vuonna 2014 kirjassa nimeltä "Odo, tie ties minne". Niitä Airaksinen itse piti tärkeimpänä saavutuksenaan, vaikkakaan ne eivät olleet hänen kuollessaan tulleet kovin tunnetuiksi.
Airaksiselle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2016.
Diskografia.
Omakustanteita
Jamnakulttuuri

Jamnakulttuuri (myös kuoppahautakulttuuri tai okrahautakulttuuri) oli Ukrainan ja Kaspianmeren seudun aroilla vallinnut paimentolaiskulttuuri, joka ulottui Tonavalta Uralvuorille noin vuosina 3600–2200 eaa. Jamnat ovat saaneet nimensä venäjän sanasta "jama", 'kuoppa', ja kulttuuri tunnetaan kymmenistätuhansista kuoppahaudoista. Hautakuoppien päälle rakennettiin kurgaaneja eli tumuluksia, valtavia kumpuja. Hautaustavat yhdistävät jamnakulttuurin indoeurooppalaiseen perinteeseen. Jamnojen perimä levisi vähitellen myös nykyisen Suomen alueelle.
Jamnojen vaikutus eurooppalaisten perimään.
Jamnojen perimässä sekoittuivat puoliksi iranilaissukuiset geenit ja puoliksi itäeurooppalaisten metsästäjä-keräilijöiden geenit. Levittäydyttyään Eurooppaan jamnat syrjäyttivät noin 70 prosenttia Keski-Euroopan väestöstä ja noin 30 prosenttia Iberian niemimaan väestöstä. On epäilty, että jamnojen mukana vaihtui jopa 80 prosenttia eurooppalaisten geeneistä. Jamnakulttuurin mukana Eurooppaan tuli täysin uusien isälinjojen R1a:n ja R1b:n geenejä, kun taas muun muassa G2 hävisi laajalta alueelta. Koska varsinkin valloituksen alkuvaiheessa Eurooppaan tulleiden jamnojen oletetaan olleen lähes yksinomaan miespuolisia sotureita, jotka lisääntyivät valloitusretkillään alkuperäisväestöön kuuluneiden naisten kanssa, eivät äitilinjat muuttuneet yhtä radikaalisti kuin isälinjat. Nykyisin jopa kaksi kolmasosaa eurooppalaisista miehistä polveutuu suoria isälinjoja pitkin jamnojen klaaneista, mutta suomalaisista miehistä vain joka kymmenes. Eniten jamnojen perimää löytyy norjalaisista, skotlantilaisista ja liettualaisista.
Jamnojen menestyksen suurimmaksi syyksi on epäilty heidän aroiltaan mukanaan tuomaa paiseruttoa, jolle he itse olivat osittain immuuneja, toisin kuin eurooppalaiset. Jamnojen oletetaan myös olleen varsin julma ja murhanhimoinen kansa, joka surmasi alkuperäiskansaan kuuluvia, ja lisäksi he olivat mahdollisesti hankkineet alkuperäiskansoja enemmän lapsia. Euroopassa oli tuolloin myös paljon tilaa, josta jamnat eivät joutuneet kilpailemaan viljelijöiden kanssa. Jamnat toivat perimässään Eurooppaan laktoosinsietokyvyn, jonka ansiosta maitotuotteista tuli osa eurooppalaisten ravintoa. Tällöin esimerkiksi talvien ja pula-aikojen yli selviäminen helpottui karjanhoitoa harjoittavissa kulttuureissa. Ehkä juuri runsaasti valkuaisaineita sisältäneen ruokavalionsa ansiosta jamnat olivat Euroopan alkuperäiskansoja suurikokoisempia ja lihaksikkaampia. Jamnoilla oli myös pituutta ja vaaleaa ihoa lisääviä geenejä.
Jamnat toivat Eurooppaan geeniensä lisäksi myös nuorakeramiikkakulttuurin. Ennen jamnojen tuloa saviastiat oli koristeltu painamalla niihin kuvioita kampamaisilla leimoilla, mutta tämän jälkeen kuviot tehtiin nuoranpätkillä. Uutta oli myös pronssinvalmistustaito, minkä ansiosta työkalut ja veneet kehittyivät tehokkaammiksi. Oletettavasti myös indoeurooppalaiset kielet levisivät Eurooppaan jamnojen mukana.
Seurahuone

Seurahuone () on perinteinen suomalainen hotellin ja/tai ravintolan nimi. Nimen taustalla on seurapiiriä tarkoittava ruotsin sana "societet" ja kaupungin säätyläisten kokoontumistila. Monessa Suomen kaupungissa ja kunnassa on edelleen tätä nimeä kantava ravintola tai hotelli.
Historia.
Suomen ensimmäinen Seurahuone avattiin Turkuun vuonna 1812. Turun esimerkin mukaan niitä avattiin pian myös useisiin muihin kaupunkeihin. Ensimmäisenä oman seurahuoneensa saivat Vaasa, Pori, Helsinki, Viipuri, Hämeenlinna ja Porvoo. 1800-luvun lopun taloudellisen nousukauden myötä Seurahuoneita perustettiin lähes jokaiseen kaupunkiin. Ne käsittivät ravintolan, juhlasalin sekä majoitustiloja. 
Suomen itsenäistymisen jälkeen perustetut Seurahuoneet toimivat pääosin vain hotelleina, eikä niihin sisältynyt enää juhlahuoneistoja. Suomessa on kaikkiaan toiminut noin 80 Seurahuone-nimistä hotelli-ravintolaa.
Tunnettuja Seurahuoneita.
Talvisodan aikaan nimitystä Seurahuone käytettiin myös eräästä Metsäpirtin Terenttilässä sijainneesta korsusta.
Hvalynskin kulttuuri

Hvalynskin kulttuuri oli kuparikautinen kulttuuri noin 5000–4500 eaa., joka edelsi Ukrainan arojen niin sanottuja kurgaanikulttuureja. Tämän kulttuurin löytöjä on tehty Volgan varrelta Saratovin alueelta, Hvalynskistä, Sredny Stogin kulttuurin alueen itäpuolelta. 
Kulttuurin jälkeen tuli Jamnan kulttuuri. Jotkut väittävät kulttuurin varhaisvaiheen olleen samanaikainen Samaran kulttuurin kanssa. Kulttuuri jätti kalmistoja, joissa kuolleet olivat yleensä yksittäishaudoissa, mutta joissain viisikin samassa haudassa. Joissain haudoissa oli kivikammio. Haudoissa oli karjaa ja hevosia hautalahjoina, mikä viittaa indoeurooppalaisiin. Erityisiä tavallista suurempia päälliköiden hautoja ei ollut, vaikka hautalahjoissa näyttää ilmenevän varallisuuserojen kasvu aikaisemmasta.
Naltšikista on löydetty suuri maakumpu, johon oli tehty 126 yksittäistä hautausta.
Timothy Hutton

Timothy Tarquin Hutton (s. 16. elokuuta 1960 Malibu, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Näyttelijä Jim Huttonin poika aloitti näyttelijänuransa televisiossa. Ensimmäisen valkokangasroolinsa Hutton teki 20-vuotiaana elokuvassa "Tavallisia ihmisiä", josta hän voitti parhaan miessivuosan Oscarin sekä kaksi Golden Globea: parhaasta miessivuosasta ja parhaana uutena tulokkaana. Hutton voitti Oscarin 20 vuoden ja 227 päivän ikäisenä ja on edelleen nuorin parhaasta miessivuosasta palkittu näyttelijä.
Hutton on esiintynyt myös muun muassa elokuvissa "Danielin kirja", "Haukka ja lumimies", "Ranskalainen suudelma", "Kenraalin tytär" ja "Kinsey".
Hutton on ollut kahdesti naimisissa. Ensimmäisen vaimonsa – näyttelijä Debra Wingerin, jonka kanssa Huttonilla on yksi poika – hän tapasi elokuvan "Made in Heaven" kuvauksissa. Hutton ja Winger olivat naimisissa vuodesta 1986 vuoteen 1990. Vuonna 2000 Hutton meni naimisiin Aurore Giscard d'Estaingin kanssa. Heillä on myös yksi yhteinen lapsi.
Samaran kulttuuri

Samaran kulttuuri oli neoliittinen kulttuuri, joka vallitsi Samaran alueella Volgan keskijuoksulla kuparikaudella, varhaisella 5. vuosituhannella. Kulttuuria on pidetty indoeurooppalaisten alkukotina (). Sen jälkeen alueella vallitsi Khvalynskin kulttuuri. Kulttuuri löydettiin Syezzheyen (Съезжее) kylän kaivauksissa 1973.
Kulttuuriin liittyi karjan ja hevosten uhraamista. Eläinuhrit oli haudattu matalissa kulhoissa ihmishautojan päälle.
Ei osata varmasti sanoa tunsiko tämä kulttuuri hevosen käytön ratsuna. Kulttuuriin liittyi hevosen kuvia, muttei tiedetä olivatko ne kesytettyjä vai eivät. Kivestä ja luusta tehtyjä tikareita haudattiin haudatun käteen tai pään lähelle. Myöhemmin yleistyivät tikarit lasten haudoissa. Myös keihäitä ja nuolenkärkiä haudattiin. Hautalahjoja olivat myös luiset levyt, jotka yleensä esittivät härkää tai hevosta, ehkä haarniskan osia. Saviastioiden koristelun aaltoviivoin yms. ajatellaan viittaavan siihen, että esitettiin aurinkoa, joka oli munanmuotoisen astian suu.
Dnepr-Donin kulttuuri.
Samaan aikaan vallitsi lännempänä Mustan meren pohjoispuolella metsästäjä-keräilijöiden Dnepr-Donin neoliittinen kulttuuri, joka oli siirtymässä maatalouteen. Tämä kulttuuri hautasi vainajiaan yleensä lännempänä tavallisiin joukkohautoihin, mutta myös yksittäishautoihin.
Hautapaikka peitettiin okralla.
Johan Strömborg

Johan Efraim Strömborg (28. elokuuta 1842 Toholampi – 24. kesäkuuta 1885 Pietari) oli strömborgilaisuudeksi kutsutun uskonsuuntauksen perustaja. 
Strömborg muutti Ylikannuksesta Tampereelle 26. marraskuuta 1862. Strömborg kuului evankelisiin uskoviin ja kävi kotikokouksissa Ison-Pihlmanin luona Kyttälän esikaupungissa. Tampereella Strömborg työskenteli pellavatehtaalla. Strömborg tunnettiin ahkerana raamatuntutkijana ja mietiskelijänä, joka osasi tuoda sanottavansa kauniisti runopukuisena. Strömborg julkaisi v. 1870 Uusia Hengellisiä Virsiä ja Hengelliset Morsiusvirret 1874 1-osan Tampereella ja 2-osan Viipurissa 1877. Vuonna 1873 Strömborg jättäen perheensä sekä työnsä matkusteli eri puolilla Suomea oppiaan levittääkseen.
Strömborgilaisuus.
Strömborgilaisuuden syntyä edesauttoi 1840-luvun antinomistisen suuntauksen elpyminen 1860-luvulla Tampereella ja monilla muillakin seuduilla. Strömborgilaisuuden alkuna voidaan pitää evankelististen kristittyjen kokoontumisia työmies Kalle Pihlmannin luona. Joukossa oli nähtävästi myös posteljooni Johan Vesterbackin kokouksien kautta talvella 1863–1864 uskoontulleita nuoria. Pellavatehtaan työmies Johan Strömborg oli yksi heistä.
Vuoden 1870 tienoilla Strömborg oli saanut johtajan aseman Pihlmanin piirissä. Strömborgin oppi perustui kokonaan hänen erikoiseen Ilmestyskirjan selitykseen.
Strömborg oli lukenut Emil Teodor Gestrinin "Oletkos Pyhä?" -kirjan, jonka johdosta Strömborgin hengellinen näkemys löysi uuden suunnan. Lopullisen uskonkäsityksensä Strömborg muodosti ollessaan kesällä 1872 Messukylän takamaalla Hervannassa neulomassa, silloin Strömborg päätyi sellaiseen näkemykseen, että apostolit olivat erehtyneet ja pois poikenneet totuuden tieltä, sitä varten Jumala oli antanut Ilmestyskirjan, joka johdatti eksyneitä ihmisiä uudelleen totuuteen.
Gestrin arvosteli vuonna 1876 ensimmäisen kerran strömborgilaisia, muun muassa syyttäen heitä lihanpyhyydestä ja valikoivasta raamatunselityksestä.
Strömborgin opin mukaan uskovat ovat pyhiä ja synnittömiä. Opin mukaan Uusi Jerusalem oli jo laskeutunut pyhissä maanpäälle, niin että uskovien elämänkutsumus piti toteutettaman yksinomaan maanpäällä.
Strömborgin laulu kuvaa hyvin selvästi hänen oppiaan: "”Ett’ olen Herran vertainen. Mä olen hänen poikansa Jo iankaikkisuudesta. Täys’ ihminen ja jumala, Herrain herra korkea, Maan ja taivaan haltia! En ota esimerkkiä Mä eksyneistä pyhistä, Suurista enkä pienistä, Ei minuss’ ole syntiä, Ei mitään vanhaa ihmistä, Senlaiset tahdon hyljätä. Siis emme kaipaa kynttilää, Ei opettajaa syntistä.”"
Strömborgilaisuudeen oppi sai joitakin kannattajia suurissa kaupungeissa, kuten Helsingissä, Viipurissa ja Pietarissa. Strömborgilaisuudessa ilmennyt lihallisuus, joka ilmeni luvattomana keskinäisenä rakkautena ja runsaana alkoholin käyttönä, sai aikaan opin kannattajien harventumisen ja lopulta strömborgilaisuus 1880 kuihtui olemattomiin Tampereellakin.
Sakyamuni

Sakyamuni (Dharmakustannus ‎– ORFB 161) on Pekka Airaksisen vuoden 2005 CD-R-albumi, joka sisältää jo vuonna 1994 C-kaseteilla ("Kusuma" ja "Mahavastu") julkaistua materiaalia.
Kappaleet.
1. Sakyamuni (10'04)
2. 10 Powers (10'50)
3. Kaya (6'50)
4. Nirmana (5'13)
5. Wheel of Time (5'45)
6. Wheel of Time (5'43)
7. Hamsa (2'55)
8. Mala (5'56)
Jay Greenberg

Jay Greenberg (s. 13. joulukuuta 1991 New Haven, Connecticut) on yhdysvaltalainen säveltäjä. Hän tuli varhaiskypsäksi lahjakkuudeksi, joka pääsi Juilliard Schooliin 2002 ja on tähän mennessä kirjoittanut jo useita teoksia. 
Greenberg aloitti sellonsoiton 2-vuotiaana ja kokeili säveltämistä 3-vuotiaana. Hän on noussut maineeseen Samuel Zymanin sponsoroimana. Hänelle on antanut sävellyksenopetusta Samuel Adler. 
Greenberg säveltää musiikkinsa etupäässä tietokoneella. Tuotantoon kuuluu jo mm. viisi sinfoniaa sekä syyskuun 11. päivän iskuihin pohjautuva "Overture to 9-11". Säveltäjä itse asui iskujen aikaan Makedonian tasavallassa, mutta on sittemmin palannut Yhdysvaltoihin. Hänen isänsä on slaavilaisiin kieliin erikoistunut kielitieteilijä. Äiti on syntyjään israelilainen. 
Sony BMG Masterworks julkaisi Greenbergin musiikkia CD-levyllä 15. elokuuta 2006. Hänen teoksiaan ovat esittäneet Lontoon sinfoniaorkesteri ja Juilliard-jousikvartetto.
Katakombikulttuuri

Katakombikulttuuri 2800–2200 eaa. vallitsi varhaisella pronssikaudella nykyisen Ukrainan alueella. Kulttuuri hankki elatuksensa karjanhoidolla ja mahdollisesti myös maanviljelyllä. Katakombikulttuuri sai alkunsa Jan Licharduksen mukaan joko irtautumalla Jamnan kulttuurista, tai muuttoliikkeellä Keski-Euroopasta tai Lähi-idästä. Katakombikulttuurin nimi juontuu sen hautaustavoista. Kulttuurin haudoissa oli kuilu sieltä pois, jolloin syntyi "katakombi".
Esineistöä.
Katakombikultrtuurin esineitä Hermitage Museumissa.
At the Heart of Winter

At the Heart of Winter on black metal -yhteen Immortalin viides studioalbumi. Se on yhtyeen ensimmäinen albumi, jossa Demonaz ei soita kitaraa käsiensä vakavien hermosto-ongelmien takia. Melodioissa voi huomata myös thrash metalin vaikutteita.
Se oli myös vuoteen 2009 saakka ainoa albumi, jossa ei ole yhtyeen kuvaa kannessa. Albumista kuitenkin julkaistiin Euroopassa vuonna 1999 10 000 kappaleen deluxe-versio, jonka etukannessa esiintyy Abbath ja takakannessa Horgh.
Volvo 240 ja 260

Volvo 240 ja 260 ovat Volvon vuosina 1974–1993 valmistamia ylemmän keskiluokan henkilöautomalleja, jotka korvasivat edeltäneet 140- ja 164-mallit. Vuonna 1982 esiteltiin mallisarjan seuraajaksi tarkoitettu 700-sarja, mutta 240-mallin valmistus jatkui lopulta vuoden 740-mallia pidempään. Autoa valmistettiin yhteensä 2 862 573 kappaletta, ja viimeinen niistä valmistui Torslandan tehtaalta toukokuussa 1993. Mallisarjan korvasi lopulta etuvetoinen Volvo 850.
Volvo 200 -sarja esiteltiin elokuussa 1974, ja se pohjautui pitkälti edeltäneeseen 140-malliin. Puskurit olivat suuremmat ja alusta aiempaa kehittyneempi etupään MacPherson-pyöräntuennan ansiosta. Edellismallin tavoin mallimerkintä määräytyi korimallin mukaan: 242 oli kaksiovinen sedan, 244 neliovinen sedan ja 245 viisiovinen farmari. 260 oli mallisarjan ylellisempi versio, ja siitä tuli vuonna 1977 markkinoille myös Bertonen muotoilema coupé-malli Volvo 262C. 
 Ylellinen, kuusisylinterinen Volvo 264 oli mitoiltaan sama kuin muutkin sarjan autot. Siitä tehtiinkin edustusautomarkkinoille 70 senttimetrillä pidennetty 264TE, jossa on tilat kuudelle hengelle. Tätä limusiinia vietiin paljon Itä-Saksan puolue-eliitin käyttöön. 264TE-mallia valmistettiin vain 335 kappaletta.
Vuonna 1978 malli sai neliskulmaiset ajovalot. DL-mallissa valot olivat neliömalliset, GL- ja GLE-malleissa leveämmät, suorakaiteen muotoiset. Sedan-malleihin tuli suuremmat viisiruutuiset takavalot. Näihin aikoihin tuotiin markkinoille myös urheilullisen tehokas kaksiovinen 242 GT ja kuusisylinterisen dieselin rinnalle viisisylinterinen 240 D5, jonka sylinteritilavuus jäi Suomen autoedun verotaulukossa sopivasti pienempään alle kahden litran luokkaan.
Vuonna 1981 tuli toinen kasvojenkohotus, jolloin alumiiniset puskurit vaihtuivat muovisiin ja ajovalot levenivät enemmän auton sivuille. Sisällä uudistettiin kojelautaa. Osaan sedan-malleista tuli kuusiruutuiset takavalot, lisäksi farmarissa oli nyt ensimmäistä kertaa uudet suuremmat takavalot. Mallivuodelle 1981 tuotiin tehokas uutuusmalli 240 Turbo, jonka muodikasta turboahdettua moottoria, Volvon ensimmäistä, oli testattu pari vuotta Ruotsin poliisiautoissa. Turbomoottorin sai jopa 245-kartanoautoon.
Sedan-koristen 260-mallien tuotanto päättyi vuonna 1982, jolloin ne korvasi uusi Volvo 760. Seuraavana vuonna ovimäärämerkinnästä luovuttiin, ja kaikki mallit tunnettiin nyt pelkällä 240- tai 260-mallinimellä. Vuonna 1984 kaksiovinen sedan ja farmarikorinen 260 poistuivat mallistosta. 
Vuonna 1986 auto sai uuden etusäleikön ja konepellin. Lisäksi takaluukun muotoja pyöristettiin. Tämän jälkeen autoon tehdyt kosmeettiset muutokset olivat hyvin pieniä. 
Kuljettajan turvatyynyä alettiin tarjota lisävarusteena vuodesta 1990 alkaen ja seuraavana vuonna myös ABS-jarrut tulivat saataville (vakiovaruste GLT-mallissa). Vuoden 1993 alusta lähtien turvatyyny oli vakiovarusteena. Viimeisenä mallivuonna saatavilla oli erikoisvarusteltu mallisarjan päättävä Classic.
Trek

Trek on yhdysvaltalainen vuonna 1976 perustettu polkupyöriä ja niiden osia valmistava yritys. Trek on alan suurin yritys Yhdysvalloissa. Sen pääkonttori sijaitsee Waterloossa Wisconsinin osavaltiossa.
Lance Armstrong voitti Ranskan ympäriajon seitsemän kertaa Trekin valmistamalla "Madone"-polkupyörällä. Trek valmistaa kilpapyörät Discovery Channel Pro Cycling Teamille.
Yritys valmistaa Madone-sarjaan kuuluvat maantiepyörät ja Fuel-sarjan maastopyörät Yhdysvalloissa sijaitsevalla tehtaallaan, muut mallit sen sijaan joko Kiinassa tai Taiwanissa.
Trek omistaa myös muita tunnettuja polkupyörien tuotemerkkejä: Klein, LeMond ja Gary Fisher ovat sen omistuksessa. Polkupyörien osia Trek valmistaa tuotenimillä Wrench Force ja Bontrager.
Sons of Northern Darkness

Sons of Northern Darkness on vuonna 2002 julkaistu norjalaisen black metal -yhtyeen Immortalin seitsemäs studioalbumi. Musikaalisesti se on samankaltainen kuin kaksi aikaisempaa albumia, Damned in Black ja At the Heart of Winter. Vuonna 2005 albumi uudelleenjulkaistiin Nuclear Blastilla bonus DVDn kanssa - Live At BB Kings New York 2003.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt Abbath &amp; Horgh, sanoitukset Demonaz.
Mary Steenburgen

Mary Nell Steenburgen (s. 8. helmikuuta 1953 Newport, Arkansas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä.
Steenburgenin ensimmäinen valkokangasrooli oli vuoden 1978 elokuvassa "Mitäs täällä roikut, Henry Moon?", josta hän oli myös ehdolla Golden Globeen parhaasta naisnäyttelijän debyyttiroolista. National Board of Review nosti seuraavan elokuvan, "Aikakoneen" (1979), sen vuoden kymmenen parhaan joukkoon. Steenburgen voitti parhaan naissivuosan Oscarin ja Golden Globen elokuvasta "Puhtaana käteen" (1980) ja sai kolmannen Golden Globe -ehdokkuutensa elokuvasta "Ragtime – toivon ja vihan aika" (1981).
1990-luvulla Steenburgen on näytellyt mm. elokuvissa "Paluu tulevaisuuteen III", "Philadelphia" ja "Nixon", jossa hän esitti Richard Nixonin äitiä. 2000-luvulla Steenburgen on nähty muun muassa komediaelokuvssa "Elf". Lisäksi hän on esiintynyt televisiosarjassa "Joanin salaisuus".
Steenburgen on ollut kahdesti naimisissa. Hänen avioliittonsa näyttelijä Malcolm McDowellin kanssa kesti 1980–1990. Heillä on kaksi lasta. Steenburgen on ollut naimisissa näyttelijä Ted Dansonin kanssa vuodesta 1995.
Repsol

Repsol S.A. on espanjalainen öljy-yhtiö. Yhtiö harjoittaa öljyn ja kaasun etsintää, jalostusta ja myyntiä. Lisäksi se omistaa myös voimalaitoksia.
Historiaa.
Yhtiö perustettiin vuonna 1986, kun sosialistipääministeri Felipe González nousi valtaan Espanjassa. Repsol toimi aluksi valtiollisena öljy-yhtiönä. Kolme vuotta myöhemmin Repsolia yksityistettiin, mutta valtio toimi yhä voimakkaasti yhtiön johdossa. José María Aznarin noustua pääministeriksi Repsol yksityistettiin lopullisesti vuonna 1997.
Vuonna 1999 Repsol osti argentiinalaisen energiayhtiön YPF:n, minkä johdosta yhtiön nimi oli muutaman vuoden ajan Repsol YPF. Yhtiön toiminta on levittynyt voimakkaasti ympäri maailman, ja se vaikuttaa etenkin Espanjassa ja espanjankielisissä maissa Latinalaisessa Amerikassa.
Vuonna 2012 Argentiina kansallisti YPF:n, minkä johdosta YPF poistui yhtiön nimestä. Vuonna 2014 Repsol hyväksyi Argentiinan tarjoaman 5 miljardin dollarin korvauksen YPF:stä.
Öljynetsintä.
Repsol on yksi maailman suurimmista öljynetsijöistä. Vuosina 2008–2014 yhtiö teki 40 uutta löydöstä.
Kanariansaarten öljynetsintä.
Repsol sai vuonna 2014 luvan aloittaa koeporaukset Kanariansaarten lähivesillä. Poraukset on tarkoitus aloittaa 20 kilometriä Lanzaroten ja Fuerteventuran saarten länsipuolella. Tämä on aiheuttanut pelkoa paikallisissa asukkaissa, jotka pelkäävät saarten saastumista ja turistien kaikkoamista. Toisaalta yhtiö on luvannut Kanariansaarille tuhansia uusia työpaikkoja. 
Urheilu.
Repsol on saanut näkyvyyttä muun muassa sponsoroimalla moottoriurheilua. Näkyvimmin Repsol on tukenut Road Racingin MM -sarjaa ja espanjalaista rallikuljettajaa Carlos Sainzia.
Janne Leskinen

Janne Leskinen (s. 24. heinäkuuta 1971 Kuopio) on suomalainen alppihiihtäjä ja urheiluvaikuttaja.
Leskinen kuului Suomen alppihiihtomaajoukkueeseen. Hänen paras sijoituksensa maailmancupin kokonaiskilpailussa oli 65. kaudella 1995–96. Vuosi 1996 oli Leskisen uran paras, kun hän sijoittui neljänneksi supersuurpujottelussa sekä maailmancupin osakilpailussa Garmisch-Partenkirchenissä että MM-kisoissa Sierra Nevadassa. Leskinen osallistui myös Lillehammerin olympialaisiin vuonna 1994 ollen supersuurpujottelussa 13. Leskisellä on alppihiihdossa 16 Suomen mestaruutta. 
Urheilu-uransa jälkeen Leskinen on toiminut Suomen Hiihtoliiton alppihiihdon ja freestylen lajijohtajana ja alppihiihdon lajiliitto Ski Sport Finlandin toimitusjohtajana. Hän toimi Lahden 2017 MM-hiihtojen pääsihteerinä. Vuosina 2008–2020 Leskinen kuului kansainvälisen hiihtoliiton (FIS) alppilajien johtoryhmään.
Peter Windsor

Peter Windsor (s. 11. kesäkuuta 1952 Englanti) on brittiläinen moottoriurheiluvaikuttaja. Windsor varttui Australiassa ja seurasi siellä Tasman Series -moottoriurheilusarjaa. Windsor oli F1-kaudelle 2010 valitun US F1:n osaomistaja.
Ura moottoriurheilussa.
Vuonna 1975 hän palasi Britanniaan ja sai töitä moottoriurheilutoimittajana viikoittain ilmestyneestä Autocar-lehdestä. 1985 hän sai töitä Frank Williamsin tallista ja siirtyi hoitamaan tallin PR-asioita.
Windsor yritti ystävänsä Greg Normanin kanssa ostaa Brabham-tallin, mutta suunnitelmat eivät toteutuneet. Ostoyritys päättyi riitaan ja meni oikeuteen, jossa Windsor sai yli 2 miljoonan dollarin korvaukset, mutta tallin perustamisen jäädessä hänen oli keksittävä muita suunnitelmia.
Williams-aikoina Windsor oli ystävystynyt Nigel Mansellin kanssa ja tämän siirtyessä Ferrarille Windsor toimi Ferrarin hommissa Guildfordissa.
Windsor siirtyi Mansellin mukana IndyCar -sarjaan USA:han ja palasi vuonna 1998 F1-toimittajaksi. Hän kirjoittaa artikkeleja F1 Racing -lehteen.
Windsor oli myös mukana yhdysvaltalaisen US F1 Teamin perustamisessa, mutta ylitsepääsemättömien ongelmien takia talli ei koskaan päässyt F1-sarjaan, johon se suunnitteli osallistuvansa kaudella 2010.
Arvi Korhonen

Arvi Heikki Korhonen (9. tammikuuta 1890 Utajärvi – 29. joulukuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen historioitsija ja professori, joka tunnetaan niin sanotusta ajopuuteoriasta. Korhosen "Barbarossa-suunnitelma ja Suomi" -teoksessaan esittämän teorian mukaan Suomi ajautui tahtomattaan jatkosotaan.
Elämä.
Arvi Korhonen syntyi Utajärvellä Niskan kylän Kangas-Korholan tilalla Juho ja Liisa Korhosen esikoiseksi. Hänen esi-isänsä olivat asuneet tilalla 1600-luvulta lähtien. Korhonen kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1909 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1912. Vuonna 1923 hän väitteli tohtoriksi Baltian keskiaikaisesta vakkalaitoksesta.
Korhonen teki varsinaisen elämäntyönsä Suomen armeijan yleisesikunnan sotahistoriallisen toimiston apulaispäällikkönä, Helsingin yliopiston opettajana ja historiankirjoittajana. Hän oli 1940–1959 Helsingin yliopiston yleisen historian professori. Jo aikaisemmin hän toimi samassa laitoksessa dosenttina. Turun yliopiston dosenttina Korhonen toimi vuodesta 1925 alkaen.
Vuosina 1927–1945 Korhonen toimi yleisesikunnan sotahistoriallisen toimiston apulaispäällikkönä. Tässä tehtävässä hän suuntautui Suomen sotahistorian tutkimukseen. Sotien aikana hän työskenteli Päämajassa. Majuriksi hänet ylennettiin vuonna 1942. 
Sodan jälkeen hän keskittyi yliopistolliseen opettajantoimeensa. Hänen johdollaan vuonna 1949 valmistui laaja sen aikaisen historiallisen tiedon synteesi "Suomen historian käsikirja". Korhonen tunnettiin lisänimellä Perkele tai Arvi-Perkele. Nimityksen syynä oli hänen usein käyttämänsä kirosana.
Korhonen osallistui myös politiikkaan, lähinnä taustavaikuttajana. Hän kuului presidentti J. K. Paasikiven lähipiiriin ja Urho Kekkosen ystäviin. Poliitikkojen lisäksi Korhosen tuttaviin ja ystäviin lukeutui melkoinen määrä ajan kulttuurihahmoja, ennen muuta kirjailijoita kuten V. A. Koskenniemi ja P. Mustapää.
Arvi Korhonen kuoli Helsingissä 1967, ja hänet haudattiin Utajärven Niskan hautausmaahan.
Sampo Marjomaa

Sampo Marjomaa (s. 1976 Oulu) on suomalainen televisiokasvo ja viihteentekijä. Hän oli yksi ensimmäisistä Nelosen kanavaäänistä eli kuuluttajista. 
Marjomaa oli Nelonen-kanavan "Hauskat kotivideot" -ohjelman juontaja ja käsikirjoittaja vuosina 2005–2020 ja on jatkanut samantapaisella ohjelmalla "Sampo ja kotivideot" helmikuusta 2025 alkaen Star Channel -kanavalla. Myös tämä ohjelma perustuu "America's Funniest Home Videos" -ohjelmaan. Marjomaa on toiminut juontajana myös Nelosen "Tosi-TV"-ohjelmassa sekä näytellyt joissakin findie-elokuvaryhmä Acid Cineman elokuvissa. Hän on koulutukseltaan elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaa myös televisio-ohjelmia.
Marjomaa on vieraillut taiteilijanimellä Genius Albert Frankenstein laulajana useilla veljensä yhtyeen, Aarnin, albumeilla. Hän on mukana myös Dark Country -yhtyeessä. Marjomaa on toiminut myös suunnittelijana Wulf&amp;Supply-vaatemerkille.
Bentō

Bentō (弁当 tai べんとう) on japanilainen eväslaatikkoon pakattu lounas. Se voi olla kotitekoinen tai ostettu valmiina kioskista, ruokakaupasta tai ravintolasta. 
Koska Japanissa ei useinkaan ole kouluruokailua, vaimot valmistavat lapsilleen kouluun ja miehilleen töihin lounaan mukaan muovista tai puusta valmistettuihin monikerroksisiin laatikkomaisiin bentō-astioihin. Lasten lounasrasiat ovat yleensä kirkkaamman värisiä ja koristeltu esimerkiksi manga-sarjakuvahahmojen kuvilla.
Bentō-laatikkoon pätee usein kaava 4:3:2:1, joka kertoo eri ainesten suhdeluvut. Riisiä on neljä osaa, kalaa, lihaa tai aterian "päälisuketta" kolme osaa, vihanneksia kaksi osaa ja vihannespikkelssiä yksi osa. "Hinomaru"-bentōssa on pelkkää riisiä, jonka keskelle on upotettu punainen luumupikkelssi.
Bentō-kulttuurin katsotaan alkaneen 1500-luvulla. Silloin ylimystö alkoi ottaa retkilleen lakattuja eväslaatikoita, joihin ruoka oli aseteltu erityisen kauniisti.
Bentō voi toimia myös retkieväänä. Junamatkalle mukaan otettavia bentōja kutsutaan nimellä "eki-ben" eli asemaruoka. Myös teatteriin tai oopperaan voidaan ostaa mukaan hienompi bentō. Kaikkein kalleimpia bentōja ovat korkeatasoisten ravintoloiden tai ryokan-majatalojen tarjoamat menut lakkapuisissa laatikostoissa tai rasioissa tarjottuna. Lakkapuiset antiikkiesineet ja bentō-rasiat ovat keräilyharvinaisuuksia.
Nuorten filosofiatapahtuma

Nuorten filosofiatapahtuma eli Nufit on suomalainen vuosittain järjestettävä tapahtuma, jossa nuorilla on tilaisuus keskustella eri alojen asiantuntijoiden kanssa. Tapahtuman tarkoituksena on tarjota tilaisuus nuorten kriittiselle ja luovalle filosofiselle sekä yhteiskunnalliselle pohdinnalle, ja siten edistää nuorten yhteiskunnallista osallistumista. Nufit on järjestetty vuodesta 2002 lähtien. Kävijöitä on noin tuhat.
Järjestäjät ja ohjelma.
Tapahtumaa järjestää nykyisin 2016 perustettu Helsingin nuoret ajattelijat ry (Henna). Aiemmin taustalla oli työryhmä, johon osallistuivat Prometheus-leirin tuki ry, Helsingin yliopiston filosofian opiskelijoiden ainejärjestö Dilemma, Filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat eli FETO ry sekä vaihtuvat yhteistyökumppanit kuten tapahtumalle vuosina 2002–2007 puitteet tarjonnut Helsingin työväentalo eli Paasitorni, Helsingin Sanomat ja Filosofiaa Virossa ry. Vuonna 2008 pääyhteistyökumppani oli Espoon kaupunki. Tapahtuma syntyy pääasiassa vapaaehtoistyönä. Tapahtuman järjestämistä ehdotti vuonna 2001 Prometheus-leirin tuki ry:lle yhdistyksen nuorisoa kohdannut Ilkka Taipale.
Nufitin ytimenä on keskustelu nuorten ja yhteiskunnallisten vaikuttajien välillä. Alustajana toimiva asiantuntija esittelee ensin lyhyesti asiaansa, minkä jälkeen kaksi nuorta haastajaa keskustelevat aiheesta hänen kanssaan. Lopuksi yleisön joukosta voi pyytää puheenvuoroja ja esittää kysymyksiä alustajalle. Etuoikeus puheenvuorojen saamiseen on nuorilla. Haastajiksi haetaan suomalaisia alle 25-vuotiaita nuoria, jotka ovat kiinnostuneet filosofisista ja yhteiskunnallisista kysymyksistä. Alustajiksi on saatu monia tunnettuja henkilöitä, muiden muassa presidentti Tarja Halonen (aiheena "”Enemmistön valta ja vähemmistöjen oikeudet”"), ulkoministeri Erkki Tuomioja ("”Pahan akseli”"), eduskunnan puhemies Paavo Lipponen ("”Kansa haluaa, harva vastaa”"), pankinjohtaja Sauli Niinistö ("”Totuus ja politiikka”"), kirjailija Kaari Utrio ("”Syntinen nainen”"), elokuvaohjaaja Aku Louhimies ("”Halun kuva”") filosofit Pentti Linkola ("”Voiko ihminen muuttua?”") ja Esa Saarinen ("”Suurenmoisen elämän halu”") sekä arkkipiispa John Vikström ("”Uskon todeksi”"). 
Nufitin yhteydessä järjestetään myös eri lukioiden edustajista koostuvien nelihenkisten joukkueiden välinen Sokrates-väittelykilpailu.
Teemat.
Tapahtuman keskustelut liittyvät vuosittain vaihtuvaan teemaan. Teemoina ovat olleet:
Äkillinen hengitysvaikeusoireyhtymä

Äkillinen hengitysvaikeusoireyhtymä tai aikuisen hengitysvaikeusoireyhtymä eli ARDS () tarkoittaa äkillisesti ilmaantuvaa keuhkovauriota, jonka seurauksena ilmenee vaikea happeutumishäiriö. ARDS:n aiheuttaa yleensä suoraan keuhkoja vaurioittava perussairaus, kuten keuhkokuume. Toisinaan ARDS voi syntyä epäsuorasti elimistön voimakkaan tulehdusvasteen kautta, esimerkiksi sepsiksessä, haimatulehduksessa tai keuhkojen palovammassa. 
Mekanismi.
ARDS:n syntymekanismina on laaja-alainen keuhkorakkuloiden ja keuhkojen hiussuonten seinämien vaurio. Oireyhtymä alkaa muutamia päiviä kestävällä eksudatiivisella vaiheella, jolloin neste tihkuu vaurioituneista verisuonista keuhkokudokseen ja aiheuttaa keuhkoturvotuksen. Sen jälkeen tapahtuu eksudaattien organisoitumista ja keuhkorakkulasolujen proliferaatiota muutaman viikon kestävässä proliferatiivisessa vaiheessa. Lopulta keuhkovaurio etenee keuhkofibroosiin eli sidekudosmuodostukseen ja keuhkojen arpeutumiseen.
ARDS johtaa keuhkopöhöön, veren happeutumisen vaikeutumiseen, verenpaineen nousuun, keuhkoverenkierron vastuksen kasvamiseen ja keuhkokudoksen vähittäiseen tuhoutumiseen.
Tutkimuksen suunta.
Käynnissä olevissa tutkimuksissa selvitetään beeta-1a-interferonin käyttöä ARDS:n hoidossa verisuoniverkostojen vuotamisen estämiseksi. Faron Pharmaceuticalsin kehittämällä rekombinantti ihmisen beeta-1a-interferonivalmisteella (FP-1201-LYO) tehdään tällä hetkellä kansainvälisiä vaiheen III kliinisiä tutkimuksia. Aiemmassa avoimessa varhaisvaiheen tutkimuksessa havaittiin ARDS-oireyhtymää sairastavien teho-osastopotilaiden 28 päivän kuolleisuuden vähentyneen 81 prosenttia. Lääkkeen tiedetään toimivan nostamalla CD73:n ilmentymistä keuhkoissa ja lisäämällä tulehdusta vähentävän adenosiinin tuotantoa, mikä hillitsee verisuonten vuotamista ja tulehduksen pahenemista.
Therese Grankvist

Therese Grankvist (s. 2. toukokuuta 1977 Nässjö, Jönköpingin lääni, Ruotsi) on ruotsalainen laulaja. Hänet tunnetaan etenkin eurodance-musiikkia esittäneen Drömhus-yhtyeen entisenä jäsenenä. Grankvist jätti Drömhusin vuonna 2000 ja on siitä lähtien esiintynyt omalla nimellään. Hän on tehnyt myös yhteistyötä ruotsalaisen dj:n StoneBridgen kanssa. Vuonna 2007 Grankvist otti osaa Melodifestivaleniin yhdessä The Attic -ryhmän kanssa kappaleella "The Arrival", mutta ei selviytynyt semifinaalikierrosta pidemmälle.
Suomi hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa 2007

Suomi osallistui vuoden 2007 hiihdon MM-kisoihin Sapporossa 26 urheilijan joukkueella, joista kuusi oli naisia. Avajaisissa Suomen lippua kantoi Jaakko Tallus. Suomi oli kisojen mitalitaulukon toinen ja saavutti viisi kultaa, yhden hopean ja kaksi pronssia.
Eniten mitaleita ottivat Hannu Manninen, Riitta-Liisa Roponen ja Virpi Kuitunen, joista Manninen ja Roponen voittivat kaksi kultamitalia ja Kuitunen kolme ja lisäksi pronssia. Suomi otti kisoissa naisten viestivoiton 18 vuoden tauon jälkeen. Naisten 30 kilometrin voitto oli Suomen MM-kisahistorian ensimmäinen.
Miesten hiihtojoukkue ei saanut yhtään mitalia, parhaat tulokset olivat Matias Strandvallin yhdeksäs ja viestijoukkueen kuudes sija. Hiihtojoukkueelle päävalmentaja Magnar Dalen ei asettanut yhteistä mitalitavoitetta, mutta myönsi, että "kisat menivät yli odotusten".
Yhdistetyssä päävalmentaja Jouko Karjalainen ja mäkihypyssä Tommi Nikunen asettivat molemmissa kaksi mitalia tavoitteeksi. Yhdistetyssä tavoite ylittyi mutta mäkihypyssä ainoaksi mitaliksi jäi Harri Ollin hopeasija.
Urheilijoiden valinnoissa Kaisa Variksen jättäminen joukkueesta herätti kohua. Kotimaassa voittanutta Varista ei otettu mukaan Davosin maailmancupiin kansainvälistä näyttöä antamaan. Kohu johti jopa yksityisten henkilöiden tekemään valitukseen oikeuskanslerille.
Jan Verheyen

Jan Verheyen (s. 18. maaliskuuta 1963, Temse Belgia) on flaamilanen elokuvaohjaaja, juontaja sekä tunnettu mediahenkilö.
Koulut suoritettuaan katolisessa "Sint-Jozef-Klein-Seminariessa" hän ryhtyi toteuttamaan luovuuttaan ja vaikuttamaan yhteiskunnassa. Jo nuoruudessaan Jan Verheyen oli kiinnostunut elokuvista ja vuonna 1991 valmistui hänen ensimmäinen ohjaustyönsä "Boys". Hän myös organisoi "De Nacht van de Wansmaak" tapahtuman, joka oli omistettu trask- ja kulttielokuville.
Hän on toiminut juontajana Belgian flaaminkielisessä TV1:ssä ja sen puheohjelmassa "Aan tefel". Vuonna 2003 Jan Verheyen ryhtyi yhdessä Bert Geenen kanssa "VTM"-televisiokanavan ohjelmapäälliköksi ja vuodesta 2005 lähtien Verheyen on hoitanut tätä tehtävää yksin.