Ragnarrin poikien tarina

Ragnarrin poikien tarina (isl. "Ragnarssona þáttr" tai "Þáttr af Ragnars sonum") on keskiaikainen islantilainen lyhytsaaga, joka luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. Se on säilynyt vain 1300-luvun alkupuolelta peräisin olevassa Hauksbók-käsikirjoituksessa, sen todennäköisesti vuosien 1302–1310 välisenä aikana kirjoitetussa osiossa. "Ragnarrin poikien tarina" kertoo tiivistetyn version "Ragnarr Karvahousun saagan" sisällöstä eli Ragnarr Karvahousun elämästä ja kuolemasta ja hänen poikiensa kostosta, kun kuningas Ælla on surmauttanut Ragnarrin sulkemalla tämän käärmeitä täynnä olevaan kuoppaan. "Ragnarrin poikien tarina" on pohjautunut jollekin "Ragnarrin saagan" vanhemmalle, mahdollisesti jo 1200-luvun alkupuolella kirjoitetulle versiolle, joka ei ole säilynyt. Tämä versio on pohjautunut samalle runo- ja kerrontaperinteelle, jolle on perustunut myös Ragnarrin kuolinlauluna tunnettu runo "Krákumál". "Ragnarrin poikien tarina" sisältää jonkin verran myös siitä samasta runoudesta, jota on säilynyt "Ragnarr Karvahousun saagassa". 
Kirjoittaja ja hänen lähteensä.
"Ragnarr Karvahousun saagan" lisäksi "Ragnarrin poikien tarinan" kirjoittajalla on todennäköisesti ollut käytössään nyt jo kadonnut "Skjöldunga saga", jossa myös kerrottiin Ragnarrista ja tämän pojista, sekä skaldi Sigvatr Þórðarsonin "Knútsdrápa", jossa kuvataan mm. Knuut Suuren Englannin valloitusta vuonna 1016. Kirjoittajan "Ragnarrin poikien tarinassa" käyttämät nimimuodot taas viittaavat siihen, että kirjoittaja on mahdollisesti tuntenut jonkin aihetta käsittelevän latinankielisen, englantilaista alkuperää olevan tekstin, mahdollisesti esimerkiksi benediktiinimunkki Matteus Pariisilaisen teoksen "Chronica majora". Tarinassa esitetty maininta siitä, että yksi Ragnarrin pojista (Sigurðr "ormr í auga") olisi kuningas Haraldr Kaunotukan esi-isä, on peräisin Snorri Sturlusonin nimiin luetussa kuningasaagojen kokoelmassa "Heimskringla" olevasta Hálfdan Mustan saagasta ("Hálfdanar saga svarta").&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
"Ragnarrin poikien tarinan" kirjoittajasta ei ole varmuutta, mutta on epäilty, että tämä on saattanut olla Hauksbók-käsikirjoituksen omistanut ja myös osittain kirjoittanut Haukr Erlendsson. Tämän näkemyksen mukaan Haukr olisi kirjoittanut tarinan joskus vuoden 1299 jälkeen tai pian vuoden 1302 jälkeen. Kyseinen Haukr katsoi, monen muun islantilaisen merkkimiehen tavoin, polveutuvansa Ragnarr Karvahoususta. Kirjoittaessaan Hauksbók-käsikirjoitustaan Haukr usein muokkasi, lyhensi ja tiivisti siihen kopioimiaan tekstejä. On katsottu, että "Ragnarrin poikien tarina" on kenties kirjoitettu samaa periaatetta seuraten, eli Haukrin tarkoituksena on voinut olla parantaa tekstiä tiivistämällä sen kerrontaa mutta myös yhtenäistää sen kertomusta "Skjöldunga sagan" tarinaversion mukaiseksi. Ei kuitenkaan voida sulkea pois sitäkään mahdollisuutta, että tekstin kirjoitti joku anonyymiksi jäänyt islantilainen 1200-luvun lopussa.
Tarinaperinteen merkitys suurvalta-ajan Ruotsissa.
Ragnarr Karvahoususta ja hänen pojistaan kertova tarinaperinne kattaa monenlaisia ja -ikäisiä islantilaisia ja muita pohjoiseurooppalaisia kirjallisia lähteitä. Skandinaavisissa lähteissä Ragnarr on tarunhohtoinen tanskanmaalainen kuningas, joka poikiensa ohella teki viikinkiretkiä myös nykyisen Ruotsin alueelle. Ragnarriin liittyvästä tarinaperinteestä kiinnostuttiin siksi gööttiläisen historiankirjoituksen myötä myös suurvalta-ajan Ruotsissa. 1600–1700-luvun Ruotsissa muinaisesta ja myyttisestä menneisyydestä kertovia saagoja käytettiin ilman asianmukaista lähdekritiikkiä suurvaltaidentiteetin rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että 1700-luvulla osa tutkijoista alkoi jo suhtautua tarunhohtoisista sankareista kertovien saagojen lähdearvoon kriittisesti.&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
Saagalähteiden käyttöä rajoitti kuitenkin se, että ruotsalaiset eivät tuolloin enää ymmärtäneet niiden kieltä, muinaisislantia. Ragnarrista kertovaa tarinaperinnettä edustavista islantilaisista teksteistä "Ragnarrin poikien tarinaa" laajempi "Ragnarr Karvahousun saaga" ilmestyi Ruotsissa vuonna 1737 Eric Julius Björnerin kääntämänä kokoelmassa "Nordiska kämpa dater" (Stockholm, 1737).