tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Virkkuukoukku

Virkkuukoukku (myös virkkauskoukku) on noin 15 cm pitkä puikko, jonka toisessa päässä on koukku. Yleensä koukuissa on puolivälissä levennys paremman otteen saamiseksi. Virkkuukoukkua käytetään virkkaamiseen. Koukkuja on saatavilla monia eri kokoja, pienimmät ovat kooltaan 0,5 ja suurimmat 15. Koko ilmaisee koukun paksuutta millimetreinä. Yleensä pienimmät virkkuukoukut valmistetaan alumiinista, mutta isommat (yli 5) valmistetaan yleensä muovista. Nykyään on saatavilla myös puu- ja bambukoukkuja. Bambukoukut on valmistettu hienosyisestä bambusta ja ovat hyvin kevyitä. Bambukoukkuja on saatavilla rajoitettuja kokoja 3,5 mm:stä 6 mm:iin. Puiset koukut on usein valmistettu käsityönä erilaisista kovista puulajeista, ja ne ovat usein koristeellisia. Puisissa koukuissa koot alkavat 3,5 mm:stä ylöspäin.
Euroopan ulkopuolella valmistetuissa koukuissa kokomerkinnät ovat erilaisia kuin Euroopassa valmistetuissa koukuissa. Esimerkiksi Yhdysvalloissa käytetään kirjaimia numeroiden sijaan ja englantilaiset numerot kulkevat vastakkaiseen suuntaan. 
Koukkuamiskoukku.
Koukkuamiskoukku muistuttaa muuten virkkuukoukkua, paitsi että se on pitempi ja siinä on toisessa päässä este, joka estää silmukoiden putoamisen. Koukkuamiskoukkuja on myös kaksipäisiä malleja, jotka muistuttavat pyöröneulepuikkoa, jossa vaijerin molemmissa päissä on virkkuukoukut. Koukkuamiskoukkua käytetään koukkuamiseen, jota kutsutaan myös tunisialaiseksi virkkaukseksi tai kaksisuuntaiseksi virkkaukseksi.
Prolog

Prolog on tunnetuin logiikkapohjainen ohjelmointikieli. Nimi "Prolog" on lyhenne ranskan kielen sanoista "PROgrammation en LOGique", sananmukaisesti logiikkaohjelmointi. Kielen kehittivät vuonna 1972 Alan Colmerauer, Philippe Roussel ja Robert Kowalski vaihtoehdoksi LISPille.
Logiikkaohjelmointikielenä Prolog poikkeaa melkoisesti proseduraalisista "tavallisista" ohjelmointikielistä. Kielellä tehdyt ohjelmat muodostuvat käskyjen sijaan säännöistä ja kyselyistä. Kyselyllä pyritään selvittämään, pystytäänkö se johtamaan säännöistä käsin.
Yksinkertaiset faktat ja säännöt.
Yksinkertaisimmillaan prolog-ohjelma koostuu yhdestä faktasta, esimerkiksi
 sataa.
Ohjelman syöttämisen jälkeen voidaan prolog-tulkille esittää sama lause kyselynä, jolloin prolog vastaa "yes".
Monimutkaisemmat faktat kertovat olioiden ominaisuuksia ja suhteita, esimerkiksi
 kaunis(maija).
 kaunis(liisa).
 rikas(matti).
 isa(matti, maija).
 suhteessa(liisa, pekka, avoliitto).
Tällöin kyselyssä voidaan käyttää muuttujaa. Muuttuja alkaa prologin syntaksissa isolla alkukirjaimella. Esimerkiksi kysely "kaunis(X)." antaa tulokseksi ensin "maija" ja sitten "liisa"; prologilla siis voidaan hakea kaikki kyselyyn sopivat vastaukset.
Säännön merkkinä on :- -merkkiyhdistelmä. Jos on kurjaa kun sataa ja tuulee, se kerrotaan prologille
 kurjaa :- sataa, tuulee.
Säännöissä voidaan käyttää muuttujia kuvaamaan haluttuja faktojen yhteyksiä:
 vaimoehdokas(X) :- kaunis(X), isa(Y, X), rikas(Y).
Näiden ohjelmarivien jälkeen voidaan joko kysyä onko liisa sopiva vaimoehdokas, tai etsiä kaikki sopivat. Kyselyt ovat "vaimoehdokas(liisa)." ja (muuttujan nimellä ei ole tässä merkitystä) "vaimoehdokas(Nimi)". Prolog osaa hakea isän Y tiedot faktasta, joten sitä ei tarvitse erikseen syöttää.
Rekursiiviset säännöt.
Prologin edut näkyvät vasta rekursiivisissa ohjelmissa, jossa sääntö määritellään itsensä kautta. Esimerkiksi luonnolliset luvut voidaan määritellä kahdella säännöllä: 1) nolla on luonnollinen luku ja 2) jokaisella luonnollisella luvulla on seuraaja, joka on myös luonnollinen luku. Prologilla tämä sanottaisiin
 luku(0).
 luku(s(X)) :- luku(X).
Tällöin kysely "luku(X)." antaisi vastauksia "0", "s(0)", "s(s(0))", s(s(s(0)))" jne. rajattomasti.
Vastaavasti esimerkiksi esi-isä on joko isä tai isän esi-isä, siis
 esi_isa(X, Y) :- isa(X, Y).
 esi_isa(X, Y) :- isa(Z, Y), esi_isa(X, Z).
Tällöin prologin ongelmat toisaalta jo nousevat esiin. Periaatteessa viimeisin sääntö olisi voitu kirjoittaa toisinpäin, siis "esi_isa(X, Y) :- esi_isa(X, Z), isa(Z, Y).", mutta prologin suoritusjärjestyksen vuoksi tämä johtaisi ikuiseen silmukkaan kyselyssä.
Käyttö.
Prologia käytetään muun muassa tekoälysovelluksien tekemiseen. Prolog sai paljon mainetta 1980-luvulla kun se valittiin Japanissa kaavailtujen "viidennen sukupolven tietokoneiden" ohjelmointikieleksi.
Vuonna 1986 Borland julkaisi Turbo Prologin DOSille. Myöhemmin julkaistiin Visual Prolog.
Metoikit

Metoikit () olivat antiikin Ateenassa asuvat vieraspaikkakuntalaiset. Useimmat heistä olivat kreikkalaisia, mutta heidän joukossaan oli myös barbaareja, kuten foinikialaisia ja fryygialaisia. Heitä oli ehkä puolet varsinaisten kansalaisten lukumäärästä, eli noin 20 000.
Metoikkeja koskivat samat velvollisuudet kuin kansalaisia, mutta he maksoivat myös erillistä veroa ("metoikion"). Metoikit eivät saaneet omistaa taloja eivätkä maata. He palvelivat Ateenan armeijassa raskasaseistettuna hopliitteina, kevytaseistettuina tai laivastossa. Metoikit toimivat pääasiassa käsiteollisuuden ja kaupankäynnin piirissä.
Perikleen vuonna 451 eaa. säätämän lain mukaan metoikkinaisen ja ateenalaisen miehen lapsilla ei ollut kansalaisoikeutta. Metoikille saatettiin antaa kansalaisoikeus.
Jorma Luhta

Jorma Juhani Luhta (s. 5. helmikuuta 1951 Seinäjoki) on suomalainen luontokuvaukseen erikoistunut palkittu valokuvaaja ja kirjailija. 
Elämä.
Luhta syntyi melkein sokeana, mutta synnynnäinen harmaakaihi saatiin korjattua useissa leikkauksissa kouluikään mennessä. Poika innostui piirtämisestä, metsässä kulkemisesta ja karttojen laatimisesta metsäalueista. Yhdeksän ikävuoden vaiheilla Jorma Luhta lainasi isän kameraa kalastusretkellä Kaldoaivin erämaassa, mutta vasta 14 ikävuoden paikkeilla hän kiinnostui valokuvauksesta ja luontoaiheisten kirjojen tekemisestä vakavammin. Seinäjokelaispojan tärkeimmäksi ohjaajaksi luontokuvauksessa sattui kaupunkiin muuttanut, autonasentajana vielä tuolloin elantonsa ansainnut Hannu Hautala.
Luhdan tunnetuimmat valokuvateokset ovat "Kurkimaa" (1980), "Metson kuolema ja Aapaa" (1987), "Tansseja aavalla" (1994), "Metsola" (2001), "Tähtiyöt" (2009) sekä "Vaeltajat" (2014). Luhta kirjoittaa itse teostensa usein puolifiktiiviset, tarinanomaiset tekstit ja on myös suunnitellut monien teostensa ulkoasun.
Luhdan valokuvanäyttely "The Magic Forest" on kiertänyt Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Keski-Euroopassa. Muita tärkeitä yksityisnäyttelyjä ovat muun muassa "Kurjet eivät palaa" (1973), "Kuukkelimetsä" (1982), "Tansseja aavalla" (1991) sekä "Sininen kausi" (1993).
Campo Grande

Campo Grande on kaupunki Lounais-Brasiliassa, Mato Grosso do Sul -osavaltion pääkaupunki. 
Vuonna 2010 siellä oli vajaat 777 000 asukasta.
Kaupunki on perustettu 1899. Se on tärkeiden liikenneväylien varrella; vuodesta 1910 sinne on mennyt myös rautatie. 1900-luvun alussa kaupungista tuli merkittävät varuskuntapaikkakunta.
Se nousi osavaltion pääkaupungiksi 1977, kun Mato Grosson osavaltio jaettiin kahtia.
Philipp Degen

Philipp Degen (s. 15. helmikuuta 1983 Liestal, Sveitsi) on sveitsiläinen jalkapalloilija, joka pelaa FC Baselissa. Pelipaikaltaan hän on puolustaja.
Degen aloitti jalkapalloharrastuksensa 1987 FC Oberdorfissa, josta siirtyi 1995 FC Basel 1893:een. Hän nousi seuran edustusjoukkueeseen, Sveitsin Superliigaan vuonna 2001 ja voitti joukkueen mukana Sveitsin mestaruuden neljästi (2002–2005), Sveitsin Cupin (2003) sekä Alppi-cupin (2003). Hän osallistui myös Mestarien liigaan vuonna 2002, mutta Basel jäi alkulohkoonsa. Vuonna 2005 Degen siirtyi Bundesliigan Borussia Dortmundiin. Ensimmäisellä kaudellaan Degenillä oli hieman vaikeuksia, ja hän sai joukkueen valmentajalta, Bert van Marvijkilta, usein kritiikkiä riskialttiista ja hyökkäävästä pelityylistään. Tämän takia hän seurasi osan otteluista vaihtopenkiltä pelaten 24 Bundesliiga-ottelussa kauden aikana.
Degen on nimitetty Sveitsin jalkapallomaajoukkueeseen Saksan MM-kisoihin 2006. Maajoukkueessa on mukana myös hänen kaksosveljensä David, joka pelaa FC Basel 1893:ssa.
Pitheciidae

Pitheciidae on eteläamerikkalainen apinaheimo, joka käsittää yli 50 maanosan pohjois- ja keskiosissa Andien itäpuolella elävää lajia. Se koostuu kahdesta alaheimosta, sakiapinoista (Pitheciinae) ja titeistä (Callicebinae).
Pitheciidae-heimon apinat ovat keskikokoisia kädellisiä, tosin ne näyttävät yleensä paksun turkkinsa takia melko vankkarakenteisilta. Tiheä turkki on yleensä väritykseltään tumma. Kasvot saattavat olla karvattomat. Tasapainoiluun käytetty häntä on yleensä karvaton.
Heimon lajit ovat päiväaktiivisia ja syövät pääasiassa hedelmiä ja hyönteisiä. Ne viettävät suurimman osan elämästään puissa. Ne elävät yleensä perhekunnissa, jotka saattavat olla enintään 50 yksilön suuruisia. Uakarit kommunikoivat keskenään useilla eri äänillä; tyypillisimpiä ovat korkeat huudot ja lähes lintumaiset sirkutukset.
Pitheciidae-heimon kahdessa alaheimossa oli ennen yhteensä neljä sukua: "Pithecia" (sakit), "Chiropotes" (partasakit), "Cacajao" (uakarat) ja "Callicebus" (titit), . Vuonna 2016 fylogeneettisten tutkimusten perusteella "Callicebus" pilkottiin edelleen kolmeksi suvuksi: "Cheracebus", "Plecturocebus" ja "Callicebus".
Jäälokki

Jäälokki ("Pagophila eburnea") on pienikokoinen lokki, joka elää Pohjoisella jäämerellä. Se on Suomessa erittäin harvinainen vierailija.
Koko ja ulkonäkö.
Jäälokki muistuttaa muodoltaan kyyhkystä enemmän kuin "Larus"-suvun lokit. Aikuisen linnun höyhenpeite on täysin valkoinen. Nokka on paksu ja keltakärkinen, jalat mustat. Pituus 40–43 cm, siipien kärkiväli 94–120 cm, paino 450–700 grammaa. Ääni on lähes samanlainen kuin harmaalokilla.
Levinneisyys.
Jäälokin pesimäalueet Pohjoisella jäämerellä ovat Grönlannissa sekä Alaskan ja Siperian pohjoisilla rannoilla. Yksi sen pesimäpaikoista sijaitsee Islannissa. Se muuttaa talveksi vain pienen matkan kiintojään reunan eteläpuolelle. Se viettää siten koko vuoden pohjoisessa.
Lisääntyminen.
Jäälokki munii 1–3 munaa lumettomalle kalliolle sammaleista ja risusta tekemäänsä pesään.
Ravinto.
Jäälokki syö kalaa, äyriäisiä ja leviä, mutta myös hylkeen haaskoja.
Uhanalaisuus.
Jäälokki on luokiteltu silmälläpidettäväksi. Niitä on jäljellä 11 500 yksilöä, ja kanta on pienentynyt 20 viime vuoden aikana jyrkästi. Tutkimuksen mukaan munien kuoret ovat ympäristömyrkkyjen vuoksi ohentuneet niin, että niistä osa särkyy haudonnan aikana.
Tiiksi

Tiiksi (, ) on Lietmajärven maalaiskuntaan kuuluva kylä Mujejärven piirin pohjoisosassa Karjalan tasavallassa Venäjällä. 
Ennen yhdistämistään Lietmajärveen Tiiksi oli erillinen kylähallintoalue, joka rajoittui idässä Rukajärven kylähallintoalueeseen, lounaassa Mujejärveen, luoteessa Lietmajärveen ja koillisessa Belomorskin piiriin. 
Tiiksi sijaitsee 72 kilometriä piirikeskuksesta Mujejärvestä koilliseen. Kylässä oli noin 600 asukasta vuonna 1996.
Muuta.
Tiiksiin, kuten myös muualla Mujejärven piiriin on pyritty kehittämään luontoturismia jopa Euroopan unionin hankkein, jossa Lieksan kaupunki on ollut mukana.
Valkoposkitiira

Valkoposkitiira ("Chlidonias hybridus") on Suomessa harvoin vieraileva merilintu. Se jaetaan alalajeihin asuinpaikkansa mukaan.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 26 cm ja paino 60–100 g. Vanha kesäpukuinen lintu muistuttaa tuttuja kala- ja lapintiiraamme, mutta pyrstön lovi on matala ja puku kauttaaltaan harmaampi. Koivet ja nokka ovat punaiset.
Esiintyminen.
Esiintyy laikuittain Etelä- ja Keski-Euroopassa sekä sieltä itään Intiaan ja Kiinaan. Yksi alalaji pesii Australiassa ja toinen Itä-Afrikassa. Euroopassa ja Aasiassa asuvat valkoposkitiirat muuttavat talveksi Afrikkaan ja Etelä-Aasiaan. Suomessa valkoposkitiira on havaittu vuoden 2024 loppuun mennessä hyväksytysti 15 kertaa.
Elinympäristö.
Pesii umpeen kasvavilla ja ruohottuneilla sisämaan järvillä ja jokien varsilla ja suistoissa. Ruokailumaastona voivat olla myös pellot, suot ja muut kosteikot sekä erilaiset lammikot ja altaat.
Lisääntyminen.
Valkoposkitiira tekee 2–3 munaa kelluvaan pesään. Matalassa vedessä pesä voi olla pohjassa kiinni. Haudonta-aika on 18–20 päivää. Sukukypsä 2-vuotiaana. Se pesii joskus naurulokkien seassa hakien näiltä suojaa pedoilta.
Ravinto.
Valkoposkitiira syö ennen kaikkea hyönteisiä, jotka se sieppaa lennosta. Se syö myös pieniä rapuja, kaloja ja sammakoita.
Valkosiipitiira

Valkosiipitiira ("Chlidonias leucopterus") on pienikokoinen tiiroihin kuuluva lintu.
Ulkonäkö.
Aikuinen lintu on valkoisia siipiä lukuun ottamatta musta tai tumman harmaa.
Levinneisyys.
Valkosiipitiira pesii Kaakkois-Euroopassa ja Aasiassa, ja talvehtii Afrikassa, Etelä-Aasiassa ja Australiassa. Suomessa sitä tavataan harvoin.
Elinympäristö.
Valkosiipitiira pesii järvien, lampien ja soiden rannoilla.
Ravinto.
Valkosiipitiira sieppaa ravinnokseen hyönteisiä lennosta, ja poimii hyönteisiä ja joskus pikkukaloja veden pinnan läheltä.
Miesten Ykköspesis

Ykköspesis on pesäpallon toiseksi korkein sarja heti Superpesiksen jälkeen. 
Historia.
Ykköspesistä pelattiin aluksi Ykkössarjan nimellä vuodesta 1981 alkaen. Vuonna 1991 nimi vaihdettiin Ykköspesikseksi. Ykköspesiksen on voittanut useimmiten Kankaanpään Maila joka on voittanut sarjan kuusi kertaa.
Sarjajärjestelmä.
Miesten Ykköspesiksessä pelaa 12 joukkuetta kaudella 2025.
Runkosarja.
Runkosarjan muodostavat kaksinkertainen sarja ja kaksi lisäottelua eli ottelumäärä on 24 joukkuetta kohden.
Lisäottelut pelataan kuuden joukkueen osalta ottelupareina:
Kolmikoissa:
pelataan yksinkertainen sarja, jonka kotiottelut on arvottu seuraavasti:
sekä
Ylemmät pudotuspelit.
Runkosarjan kaksi (2) parasta etenee suoraan välieriin puolivälierien voittajia vastaan. Puolivälierissä pelaavat runkosarjassa 3.–6. sijoittuneet joukkueet paras kolmesta -järjestelmällä (3. vs. 6., 4. vs. 5.). Välierien voittajat kohtaavat loppuottelussa, jonka voittaja nousee Superpesikseen ja häviäjä jatkaa Superpesiskarsintaan Superpesiksen putoamiskarsinnan voittajaa vastaan. Superpesiskarsinnan voittaja pelaa Superpesiksessä ja häviäjä Ykköspesiksessä 2026. Välierät ja loppuottelu sekä Superpesis-karsinta pelataan paras viidestä - järjestelmällä, puolivälierät paras kolmesta -järjestelmällä. Kotietu on runkosarjassa paremmin sijoittuneella ja Superpesis-karsinnassa Superpesis-joukkueella. Seuralla, jolla on jo joukkue Superpesiksessä, ei ole osallistumisoikeutta Ykköspesiksen ylempiin jatko-otteluihin eikä sitä oteta huomioon runkosarjan jälkeisiä sijoituksia määriteltäessä.
Alemmat pudotuspelit.
Runkosarjassa 9.–12. sijoittuneet joukkueet pelaavat putoamiskarsinnat ottelupareina (9. vs. 12. ja 10. vs. 11.). Otteluparien voittajat säilyttävät paikkansa Ykköspesiksessä ja häviäjät putoavat suomensarjaan kaudelle 2026. Ottelut pelataan paras viidestä -järjestelmällä. Kotietu on runkosarjassa paremmin sijoittuneilla joukkueilla.
 
Joukkueet kaudella 2025.
"Lähteet:"
Miesten Ykkössarjan ja ykköspesiksen voittajat, nousijat ja putoajat.
Kaudella 1994 runkosarjan 6 parasta jatkoi ns. SM-jatkosarjassa ja loput joukkueet Ykköspesiksen loppusarjassa. Vaasa voitti runkosarjan ja Koskenkorva ykkösen loppusarjan.
Gibbonit

Gibbonit eli pienet ihmisapinat (Hylobatidae) on kaakkoisaasialainen apinaheimo. Se muodostaa yhdessä isojen ihmisapinoiden (Hominidae) kanssa ihmisapinoiden yläheimon (Hominoidea). Gibboneita on luokittelusta riippuen 14–19 eri lajia.
Gibbonit ovat tunnettuja liikkumamuodostaan, jossa ne heiluttavat itseään oksistossa eteenpäin. Tätä varten gibbonien eturaajat ovat huomattavasti pidemmät kuin takaraajat ja peukalo on lähellä rannetta, jotta oksasta kiinniottaminen olisi helpompaa. Gibbonien turkki on harmaa, ruskea tai musta. Ne ovat kooltaan 45–90 senttimetriä pitkiä ja painavat 4–13 kilogrammaa. Laajalle levinneen larin ("Hylobates lar") mustanruskeasta turkista erottuvat valkeina naaman reunukset, kädet ja jalat. Taka-Intian luoteisosissa elävän hulokin ("Hylobates hoolock") mustassa turkissa on valkea otsavyö. Edellisiä suurempi on lähes musta siamanki ("Hylobates syndactylus"), jolla on iso kurkkupussi ja jonka toinen ja kolmas varvas ovat ihopoimun yhdistämät. Se elää Malakan niemimaalla ja Sumatralla. Siamanki on lajeista selvästi suurin.
Gibbonit ovat päiväaktiivisia ja elävät pääosan ajastaan puissa, johon ne ovat loistavasti sopeutuneet. Ne asuvat pääasiassa sademetsissä, mutta niitä tavataan vuoristometsissäkin aina 1 800 metriin.
Gibbonit ovat pariuskollisia. Pari ja niiden jälkeläiset asuvat omalla reviirillään, jota puolustavat tunkeilijoita vastaan. Reviiri voi olla kooltaan jopa 50 hehtaaria. Gibbonit joutuvat kuitenkin harvoin tappeluihin, sillä puolustuskeinoihin kuuluvat lähinnä huudot ja uhkailu esimerkiksi rikkomalla oksia.
Gibbonit syövät bambun lehtiä ja muiden puiden lehtiä.
Luokittelu.
Mammal Species of the World -hakuteoksen mukaan gibbonit luokitellaan neljään sukuun, joissa on 14 lajia.
Muun muassa Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee hulokit omaan "Hoolock"-sukuun ja kahteen eri lajiin, "Hoolock hoolock" sekä "Hoolock leuconedys".
Yogyakarta

Yogyakartan erityisalue () on Indonesian provinssi Jaavan saaren etelärannikolla. Provinssi koostuu Yogyakartan kaupungista, ja neljästä hallintoalueesta (kabupaten). Provinssin asukasluku on 3,5 miljoonaa (vuonna 2010) ja pinta-ala 3 133 neliökilometriä. Yogyakarta on ainut Indonesian provinssi, joka on virallisesti sulttaanin hallitsema.
Maantiede.
Yogyakarta sijaitsee Intian valtameren rannalla, Jaavan etelärannikon keskiosassa. Sillä on maarajaa ainoastaan Keski-Jaavan provinssin kanssa.
Merapi-tulivuori sijaitsee Yogyakartasta pohjoiseen. Se on yksi maailman aktiivisimmista tulivuorista. Se on purkautunut säännöllisin väliajoin, tiettävästi 1500-luvulta lähtien. Viimeksi se on purkautunut vuonna 2010.
Historia.
Yogyakarta oli 1500–1700 -luvuilla osaa Jaavasta hallinneen Mataramin sulttaanikunnan keskuspaikka. Mataram jakautui vuonna 1755 kahtia Yogyakartan ja Surakartan sulttaanikuntiin. 1700- ja 1800-luvuilla Yogyakartan sulttaanikunta joutui Hollannin siirtomaavallan vaikutusvallan alle osana Alankomaiden Itä-Intiaa.
Kun Japani hyökkäsi Alankomaiden Itä-Intiaan Toisessa maailmansodassa ja japanilaisten vetäydyttyä vuonna 1945 Yogyakartan sulttaani Hamengkubuwono IX lupasi tukevansa Indonesian presidenttiä Sukarnoa Indonesian valtion perustamisessa ja että Yogyakartan sulttaanikunta tulisi olemaan osa Indonesiaa. Vastineeksi Yogyakartalle luvattiin erityisasema, ja Yogyakarta säilyi kuningaskuntana Indonesian tasavallan sisässä. Myös Surakarta säilyi kuningaskuntana, mutta anti-kuningasmielisen kansannousun jälkeen se menetti erityisasemansa ja se sulautui Keski-Jaavan provinssiin vuonna 1946, jolloin Yogyakarta jäi Indonesian ainoaksi kuningaskunnaksi. Yogyakarta oli vuosina 1945–1949 maan väliaikainen pääkaupunki, kun hollantilaiset miehittivät Jakartan Indonesian vallankumouksen aikana.
Kulttuuri.
Yogyakarta tunnetaan klassisen jaavalaisen taiteen ja kulttuurin keskuksena. Se on myös Indonesian korkeamman koulutuksen keskus. Indonesian suurin yliopisto Gadjah Madan yliopisto sijaitsee kaupungissa. Kaupungin keskuksena on "Kraton", sulttaanin palatsi.
Talous.
Verrattuna muuhun Indonesiaan, Yogyakartassa on enemmän teollisuutta, joka on myös monipuolista. Merkittäviä teollisuuden alueita ovat mm. elintarvike-, tekstiili- ja rautatieteollisuus. Maataloussektori tuottaa mm. sokeria, kopraa ja riisiä.
Tannu-Ola

Tannu-Ola (tuvaksi Таңды-Уула, "Tangdy-Uula") on vuoristoalue Tuvan eteläosassa Venäjällä Mongolian vastaisella rajalla. Vuoristo on itä–länsisuuntainen ja sillä on pituutta noin 560 kilometriä. Vuoriston korkein kohta on 3 061 metriä merenpinnan yläpuolella.
Pääosa vuoristosta sijaitsee Tuvan alueella, mutta aivan eteläisimmät osat ulottuvat Mongolian puolelle. Tannu-Olan pohjois- ja itäosat muodostavat vedenjakajan Jenisein yläjuoksun ja Selengan vesistöalueiden välille. Tannu-Olan pohjoisosat liittyvät Sajanvuoriin ja vuoriston länsiosat puolestaan ulottuvat lähelle Altaita.
Lähteet.
Esa Holopainen (raviohjastaja)

Esa Taneli Holopainen (s. 24. maaliskuuta 1961 Outokumpu) on suomalainen raviohjastaja. Ohjastamisen hän aloitti vuonna 1977 veljensä Tuomon hevosella Snobben Nova ja valmentajana hän on toiminut vuodesta 1982. 
10. marraskuuta 2018 mennessä Holopainen on ohjastanut runsaat 45 600 ravilähtöä, joista hän on voittanut yli 5 000 lähtöä ja palkintorahoja yli 17 miljoonaa euroa. 5 000 voittoon hän ylsi kuudentena suomalaisohjastajana. Hän on voittanut Suomen ohjastajien voittotilaston "ajajaliigan" kahdella kaudella, vuosina 2003 ja 2005. 2022 sosiaalinen media paljasti Holopaisten tallissa Hollolassa meneillään olevan vallanvaihdoksen: Olli-Pekka Holopainen on ottamassa tallin valmennusvastuun. Esa Holopainen auttaa poikaansa ja jatkaa lainaohjastajana.
Huumekoira

Huumekoira on koira, joka on erikoiskoulutettu etsimään huumeita hajuaistin avulla. Kyseisiä koiria ei kouluteta muihin tarkoituksiin. Huumekoirat ovat yksi tärkeimmistä apuvälineistä huumeiden pysäyttämisessä.
Poliisikoiralaitoksen järjestämissä koulutuksissa käytetään kymmentä yleisintä huumausaineeksi luokiteltua ainetta. Nämä ovat amfetamiini, metamfetamiini, hasis, marihuana, kokaiini, buprenorfiini, MDPV, mCPP ja ekstaasi. Tutkimusten mukaan koira voi tunnistaa ja muistaa yli 2000 eri hajua.
Huumekoira ei etsi huumetta huumeen himosta. Koiralle opetetaan huumeen haju lelulla, johon on tartutettu huumeen aromia, ja tällä tavalla saamansa hajukokemuksen perusteella se oppii etsimään huumeita hajun perusteella. Koiran koulutus huumekoiraksi aloitetaan tavallisesti pennun ollessa kahdeksan kuukauden ikäinen. Koulutus kestää yleensä kaksi kuukautta. Huumekoirat työskentelevät noin kymmenvuotiaiksi. Yleensä koira ei jaksa keskittyä työhönsä kovin kauan kerrallaan.
Koiran kiinnostuessa jostakin henkilöstä, hänelle suoritetaan henkilöntarkastus. Jos huumausaineita löytyy, suoritetaan normaali esitutkinta. Huumekoiria on poliisilla, tullilla, Rajavartiolaitoksella ja Rikosseuraamuslaitoksella. Tulli tutkii omat huumausainerikoksensa ja poliisi omansa sekä Rikosseuraamuslaitoksen huumausainerikokset.
Huumekoirat Suomessa.
Suomessa tulli on käyttänyt huumekoiria vuodesta 1969 lähtien. Koirat työskentelevät 8–12 tuntia päivässä, josta tehokasta työaikaa on 2–3 tuntia. Huumekoirista 90 %:a on labradorinnoutajia. Koirat jäävät eläkkeelle noin 7–11-vuotiaina.
Keen Eddie

Keen Eddie on yhdysvaltalainen poliisisarja, jonka esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 2003. Sarjaa tehtiin kaikkiaan 13 jaksoa.
Sen perusidea on samankaltainen kuin 1980-luvun suositussa "Taistelupari"-sarjassa: newyorkilainen poliisi lähetetään Lontooseen ratkaisemaan rikoksia. Naispuolisen työparin tässä sarjassa on korvannut naispuolinen asuinkumppani.
Suomessa sarjaa on esittänyt MTV3 ja SubTV.
Oppimisalusta

Oppimisalusta tai verkkoperustainen oppimisympäristö tarkoittaa oppimisympäristön verkkoteknologista osaa, jolla tuetaan oppimisprosessien sekä siihen läheisesti liittyvien muiden toimintojen hallintaa.
Useimmat oppimisalustat sisältävät välineitä oppimateriaalien verkkojulkaisemiseen ja hallintaan, erilaisia keskustelutoimintoja sekä mahdollisuuden tehdä ja palauttaa tehtäviä sähköisesti. Opiskelu verkossa voi olla etäopiskelua tai se voi tapahtua luokkahuoneessa, jossa opiskelijoilla on käytössään tietokone. Verkko-opiskelu vapauttaa opiskelijat ja opettajat tekemään työtä valitseminaan aikoina, mutta toisinaan voidaan myös sopia yhteisestä opiskeluajasta ja käydä tosiaikaista keskustelua.
Oppimisalustan palveluntarjoaja saattaa myydä joko oikeutta ohjelmiston käyttöön tai palvelintilaa tai molempia. Osa oppimisalustoista on kaupallisia, osa taas perustuu avoimeen lähdekoodiin. Vapaissa ohjelmissa on jo paljon hyvin kehittyneitä ominaisuuksia kuten wikityökalu. Näitä ohjelmia käyttäjät voivat vapaasti muokata tarpeitaan vastaaviksi. 
Historia.
Katso oppimisympäristön historia, koska nämä kaksi termiä ovat historiallisesti olleet sekaisin käytössä.
Nykytilanne.
Digitaalisten oppimisympäristöjen kehitys ja käyttö on lisääntynyt lähivuosina. Koronaviruspandemian aiheuttamien rajoitusten vuoksi monissa suomalaisissa kouluissa on jouduttu siirtämään opetus lähiopetuksesta etäopetukseen, joka on tuonut mukanaan runsaasti oppimiseen sekä opetuksen hallintaan liittyviä ongelmia. Opettajat ovat joutuneet siirtämään kaiken opiskelun verkkoympäristössä toteutettavaksi.
Oppimisalustoja.
Erilaisia oppimisalustoja oli jo vuonna 2000 yli 3 000 ja määrä on kasvanut koko ajan.
Joitain Suomessa tunnettuja ja käytettyjä oppimisalustoja ovat seuraavat:
Kantoaalto

Kantoaalto on vakiotaajuinen ja vakioamplitudinen jaksollinen signaali, jota moduloituna käytetään kuljettamaan informaatiota siirtotien yli. Siirrettävän informaation sisältävä modulointisignaali on yleensä taajuudeltaan matalampi kuin kantoaalto. Kantoaallon taajuus ja voimakkuus valitaan niin, että lähetteen etenemisominaisuudet siirtotiellä soveltuvat tarkoitetun signaalin siirtoon. Kantoaalto tuotetaan oskillaattorilla.
Esimerkiksi yleisradiolähetyksissä audiotaajuinen ohjelmasignaali moduloi radiotaajuista kantoaaltoa, joka kuljettaa lähetteen radiovastaanottimiin. Radioaseman taajuus on sen lähettämän kantoaallon perustaajuus. Modulaation vaikutuksesta lähetteen spektri sisältää kantoaallon lisäksi myös modulaation tuloksena syntyneet sivukaistat, jotka sijaitsevat kantoaallon taajuuden ympärillä. Samalla alueella toimivat radioasemat lähettävät kukin eri taajuudella, jotta niiden signaalit voidaan helposti erottaa toisistaan vastaanottimessa.
Modulointi tapahtuu esimerkiksi kantoaallon amplitudin vaihtelulla (AM-asemat) tai taajuudenvaihtelulla (FM-asemat). On olemassa myös modulointitapoja (SSB, DSB-SC), joissa lähetteen spektristä poistetaan alkuperäinen kantoaalto ja lähetetään ainoastaan modulaation tuloksena syntyneet sivukaistat. Tällöin vastaanottimen tulee generoida kantoaalto uudelleen. Digitaalisessa tiedonsiirrossa käytetään yleisesti QAM-tekniikkaa kantoaallon modulointiin. 
Vastaanottimessa ohjelmasignaali erotetaan kantoaallosta eli ilmaistaan. Yksinkertainen, radiotekniikan alkuaikana käytetty AM-ilmaisin oli kidekoneessa käytetty kidediodi.
El Al

El Al ("Israel Airlines", , ) on Israelin kansallinen lentoyhtiö. El Al lentää Afrikkaan, Aasiaan, Pohjois-Amerikkaan, Eurooppaan ja Lähi-itään. Lentoyhtiön päälentoasema on Ben Gurionin kansainvälinen lentokenttä Tel Avivissa; yhtiön pääkonttori on Jerusalemissa. Lentoyhtiön logo on sininen Daavidin tähti Israelin lipun muodossa.
Yleistä.
El Al perustettiin 15. marraskuuta 1948. Yhtiö aloitti liikenteen elokuussa 1949 Tel Avivista Roomaan ja Pariisiin. Seuraavana vuonna aloitettiin Lontoon liikenne. Suorat lennot Tel Avivista New Yorkiin aloitettiin 15. kesäkuuta 1961. Se oli El Alin pisin lento, ja nopein Atlantin ylitys – 5 760 mailia 9 tunnissa ja 33 minuutissa. 24. toukokuuta 1991 El Al rikkoi ennätyksen, kun se oli kuljettamassa noin 1 087 etiopianjuutalaista Addis Abebasta Tel Aviviin operaatio Solomonin aikana. Kesäkuussa 2003 El Al listautui Tel Avivin pörssiin.
Turvallisuus.
Vuodesta 2004 lähtien kaikki El Alin koneet ovat ohjustentorjuntajärjestelmällä varustettuja. Se on myös maailman ainoa lentoyhtiö, jolla on koneissaan ilmapuolustusjärjestelmä.
Kaikki El Alin lentäjät ovat Israelin ilmavoimien entisiä lentäjiä. Henkilökunta on erityiskoulutettua.
Kaikki El Alin matkustajat haastatellaan ennen koneeseen pääsyä. Matkustajat luokitellaan kolmeen turvallisuusluokkaan: 
Laivasto.
Laivaston keski-ikä lokakuussa 2024 on 13,7 vuotta.
Länsi-Uusimaa

Länsi-Uusimaa (ruots. "Västnyland" tai "Västra Nyland") on Uudenmaan maakunnan läntinen osa. Sen aluetta ei ole määritelty yksiselitteisesti, ja eri yhteyksissä alueen määrittely voi vaihdella. 
Rinnasteisia ja sisältyviä alueyksiköitä.
Länsi-Uuteenmaahan rinnastuvia samantasoisia alueyksiköitä Uudenmaan maakunnan sisällä ovat eri yhteyksissä Itä-Uusimaa ja Keski-Uusimaa. Näistä Itä-Uusimaa on aiemmin muodostanut oman maakuntansa, mutta on nykyään osa Uuttamaata. Länsi- ja Keski-Uusimaa ovat jatkuvasti olleet osa Uudenmaan maakuntaa. 
Länsi-Uuttamaata pienempiä epävirallisia alueyksiköitä sen sisällä ovat Luoteis-Uusimaa, joka oli nimenä Vihdissä ilmestyneellä sanomalehdellä, sekä Hiiden alue, johon kuuluvat Lohjan, Karkkila, Siuntio ja Vihti.
Gorillat

Gorillat ("Gorilla") on Afrikassa elävä kädellisten suku, joka kuuluu isojen ihmisapinoiden heimoon (Hominidae).
Suomen Sotilas

Suomen Sotilas on vuodesta 1919 ilmestynyt riippumaton sotilasaikakausjulkaisu, joka ilmestyy kuusi kertaa vuodessa. Lehden levikki on noin 7 000.
Suomen Sotilas on erikoistunut turvallisuuspolitiikkaan, strategiaan, sotataitoon ja sotilastekniikkaan. Lehteä kustantaa Kustannus Oy Suomen Mies, jonka omistaa Maanpuolustuskiltojen liitto. Suomen Sotilas ei ole millään tavoin sidoksissa Puolustusvoimiin. Monista muista suomalaisista maanpuolustuslehdistä poiketen lehti on riippumaton ja sitoutumaton julkaisu.
Maanpuolustuskiltojen liitto

Maanpuolustuskiltojen liitto ry ("MPKL") on vuonna 1963 perustettu suomalaisten maanpuolustuskiltojen valtakunnallinen yhteistyöelin ja edunvalvoja, jonka tarkoituksena on yleisiä suuntaviivoja antava, ohjaava ja kiltojen työtä tukeva toiminta sekä toimintaedellytysten luominen jäsenkilloille. 
Liiton tehtävänä on maanpuolustustietouden levittäminen ja maanpuolustusharrastuksen edistäminen. Liitto pyrkii ulottamaan toimintansa mahdollisimman laajoihin kansalaispiireihin sotilasarvoon, ikään tai sukupuoleen katsomatta.
Henkilöjäseniä liittoon kuuluvissa killoissa on yli 11 000. Kiltoja liittoon kuuluu 78, joista kaksi on valtakunnallisia aselajikiltoja. Killat jakaantuvat tyypillisesti joukko-osastokiltoihin, aselajikiltoihin, perinnekiltoihin, alueellisiin maanpuolustuskiltoihin sekä turvakurssikiltoihin. Liitolla on 9 koko maan kattavaa, sotilasläänien kanssa yhteistyötä tekevää kiltapiiriä, joiden toimintaan liiton jäsenkillat voivat osallistua. 
Liiton palveluksessa on toiminnanjohtaja ja toimisto- ja viestintäsihteeri. Liiton toimisto sijaitsee Töölössä maanpuolustusjärjestöjen talossa.
Liitto omistaa Kustannus Oy Suomen Miehen, jonka päätuotteita ovat Suomen Sotilas -sotilasaikakauslehti, Maanpuolustuksen Osto-opas ja kirjojen julkaisutoiminta.
Maanpuolustuskiltojen liitto kuuluu Reserviläisurheiluliittoon.
Maanpuolustuskitltojen liitto ry on Vapaaehtoisen pelastuspalvelun valmiusjärjestö.
Na-dené-kielet

Na-dené-kielet (myös na-dene, nadene) on eräs Pohjois-Amerikan alkuperäisasukkaiden kielten muodostamista kielikunnista. Suurin Na-dene kielten ryhmä on athabaskakielet, johon kuuluvat muun muassa pohjoisen dogribit ja chippewat sekä etelän apassit ja navajot.
Na-dené-kielten puhujat ovat Joseph Greenbergin kiistellyn luokittelun yksi kolmesta suuresta Amerikan alkuperäisasukasryhmistä, joista muut ovat amerintiaanit ja eskimot. Teorian mukaan nadene-intiaanit olisivat saapuneet Amerikkaan myöhemmin kuin amerintiaanit, joita ovat muun muassa algonkin- ja uto-asteekkilaisiin kieliin kuuluvat heimot. Pohjoiset nadene-ryhmän intiaanit elivät subarktisessa kulttuuripiirissä ja harjoittivat muun muassa karibun metsästystä ja kalastusta. Elinkeinot vaihtelivat jonkun verran alueesta toiseen. Monilla alueilla ihmiset asuivat pienissä muutaman perheen kylissä, ja kokoontuivat suuremmiksi yksiköiksi vuosikierron mukaan esimerkiksi karibun metsästykseen. Varsinaista päällikköä näillä ei ollut. Asumuksena oli useimmiten maja, joka oli kartiomainen kota tai joskus kupolimainen vigvami. Joskus asumus oli kaivettu osin maan alle ja/tai seinät peitetty turpeella. Jotkut heimot asuivat satulakattoisissa, salvaamattomista hirsistä tehdyissä pitkulaisissa asumuksissa. Kanadan ja Alaskan vuoristossa kalarikkaiden jokien varsilla oli kiinteämpää asutusta, jossa klaanilla saattoi olla päällikkö henkivartijoineen. Ylimystö koostui tällöin rikkaan päällikön sukulaisista.
Na-dene-intiaanien elämäntapa oli ikivanha, myöhäispaleoliittisen perinteen mukainen. Uskontona oli šamanismi.
Na-dené-kielten on toisinaan esitetty muodostavan dene-jeniseiläisten kielten kielikunnan yhdessä Siperiassa puhuttavien jeniseiläiskielien kanssa.
Luokittelu.
Eniten puhujia kielikunnan kielistä on navajon kielellä.
Franz Boasin luokittelussa kielikuntaan kuului myös haidan kieli, mutta nykyisin useimmat kielitieteilijät pitävät sitä isolaattikielenä. Korostaakseen sitä, että haida ei kuulu kielikuntaan, englannin kielessä kielikunnasta käytetään usein nimeä "Athabaskan-Eyak-Tlingit". Osa kieltentutkijoista pitää na-dené-kielikuntaa hypoteettisena.
Isälinjan haploryhmä.
Na-dene-kieliä puhuvilla kansoilla on melko yleisesti haploryhmä C3, joka on yleinen myös Keski- ja Itä-Aasiassa.
Valenssivyö

Kiinteän aineen teoriassa elektroneja kuvataan niiden energialla. Elektronit sijoittuvat energia-asteikolla tietyille energiaväleille, joita kutsutaan energiavöiksi. Korkein matalassa lämpötilassa täysin miehitetty vyö on valenssivyö. Tällä vyöllä olevat elektronit sitovat atomeja toisiinsa kiinni, eli ne ovat sidoselektroneja. 
Puolijohteissa ja eristeissä valenssivyö on yleensä täynnä eli kaikki elektronipaikat on miehitetty. Tällaisella vyöllä elektroni ei kykene liikkumaan, koska nopeus nostaisi sen energiaa, mutta vapaita energiatiloja ei ole käytettävissä.
Jos lämpövärähtely tai muu syy poistaa elektronin valenssivyöstä, jää vyöhön tyhjä paikka, jota kutsutaan elektroniaukoksi. Elektronin puutteen vuoksi atomi saa positiivisen sähkövarauksen. Elektroniaukko voi täyttyä toiselta atomilta saadulla elektronilla, jolloin elektroniaukko siirtyy elektronin luovuttajalle. Täten aukosta johtuva positiivinen varaus voi siirtyä atomilta toiselle ja toimia sähkövirran välittäjänä.
Elektroni pyrkii spontaanisti siirtymään alemmille energiatiloille eli vyökuvassa alaspäin. Jos elektroni siirtyy energia-asteikolla alempana olevan aukon tilalle, niin aukko nousee ylöspäin. Aukot siis pyrkivät spontaanisti kellumaan energia-asteikolla ylöspäin. Näin aukot sijaitsevat valenssivyön yläreunassa, kun taas elektronit ovat vyön alareunassa.
Olivier Gendebien

Olivier Gendebien (12. tammikuuta 1924 Bryssel, Bryssel, Belgia – 2. lokakuuta 1998 Ranska) oli belgialainen kilpa-autoilija ja F1-kuljettaja.
Gendebien starttasi kaikkiaan 14 F1-osakilpailuun kausilla 1955–1961. Hän saavutti yhden kakkossijan (Ranska 1960) ja yhden kolmossijan (Belgia 1960), molemmat Cooper-autolla. MM-pisteitä hän keräsi yhteensä 18.
Paremmin kuin formula ykkösistä, Gendebien muistetaan menestyksestään urheiluautosarjoissa. Hän mm. voitti neljä kertaa Le Mansin 24 tunnin ajon Ferrarilla (1958, 1960, 1961 ja 1962). Kolme voitoista tuli amerikkalaisen F1-maailmanmestarin Phil Hillin parina ja yksi niin ikään F-ykkösissä kilpailleen belgialaisen Paul Frèren kanssa. Ranskan ympäriajon kilpa-autoilla Gendebien voitti kolme kertaa (1957–1959) kuten myös Targa Florion (1958, 1961 ja 1952) ja Nürburgringin tuhannen kilometrin ajon kerran (1962) .
Gendebien menestyi myös rallikuskina. Hän poimi useita rallin voittoja 1950-luvun puolivälin tietämissä.
Gendebien vetäytyi radoilta neljännen Le Mans -voittonsa jälkeen 1962. Hän hakeutui liike-elämän palvelukseen ja alkoi harrastaa hiihtoa, tennistä sekä ratsastusta.
Hardeknud

Hardeknud tai Knut I (n. 880–948) oli Tanskan kuningas vuosina 916–948. Hardeknud varttui ilmeisesti Tanskan ulkopuolella, joko Norjassa, Normandiassa tai Englannissa. Hän saapui Tanskaan noin vuonna 916 ja syrjäytti silloisen kuninkaan Sigtrygg Gnupassonin. Gorm Vanha oli ilmeisesti Hardeknudin poika.
Serbian jalkapallomaajoukkue

Serbian jalkapallomaajoukkue edustaa Serbiaa kansainvälisessä jalkapalloilussa. 
FIFA ja UEFA katsovat Serbian virallisesti Jugoslavian sosialistisen liittotasavallan, Jugoslavian liittotasavallan ja Serbia ja Montenegron seuraajajoukkueeksi. Rinnalle perustettiin Montenegron jalkapallomaajoukkue, joka joutui hakemaan Fifan jäsenyyttä uutena jäsenenä.
Jugoslavian liittotasavaltaa edeltänyt Jugoslavian sosialistinen liittotasavalta oli paljon laajempi valtio sisältäen muun muassa toisen merkittävän jalkapallomaan, Kroatian, joten sen jalkapallohistorian yhdistäminen liittotasavaltaan on kyseenalaista. Liittotasavalta perustettiin 1992, mutta maa oli sanktioiden takia poissa kansainvälisestä urheilusta, ja pelasi ensimmäisen maaottelunsa vasta joulukuussa 1994, häviten Brasilialle.
Liittotasavallan perustamisen jälkeen maa on selviytynyt MM-kilpailuihin viidesti, vuosien 1998, 2006, 2010, 2018 ja 2022 kisoihin. EM-kilpailuihin se on selviytynyt kahdesti, vuosina 2000 ja 2024. MM-kisoissa paras saavutus on yltäminen toiselle kierrokselle vuonna 1998, jolloin tappio tuli lopulta Hollannille. EM-kisoissa 2000 maa ylsi alkulohkosta jatkoon, kunnes se hävisi puolivälierissä Hollannille 6-1.
Vuonna 2003 maan nimi muuttui Serbia ja Montenegroksi. Serbian palloilukulttuuri on erittäin vahva, ja se on tuottanut jatkuvasti monia huippuyksilöitä. Joukkue kokonaisuutena ei kuitenkaan ole yltänyt aivan huippumenestykseen.
"Aikaisemmista vuosista ks. Jugoslavian jalkapallomaajoukkue"
Valon Behrami

Valon Behrami (s. 19. huhtikuuta 1985 Mitrovica, Kosovo) on sveitsiläinen jalkapalloilija. Hän edustaa Italian Serie A:ssa pelaavaa Genoaa. Pelipaikaltaan hän on oikea laitapelaaja tai puolustava keskikenttäpelaaja.
Ura.
Behrami on Kosovon albaani, joka muutti Sveitsiin lapsena. Hän aloitti jalkapalloharrastuksensa 1993 FC Stabiossa, josta siirtyi 1997 FC Chiassoon. 2000 hän siirtyi FC Luganoon, jonka edustusjoukkueeseen hän nousi kaudella 2002–2003. Vuonna 2003 italialaiset seurat Udinese Calcio ja Genoa CFC tekivät sopimuksen Behramin kanssa. Hän pelasi kauden 2003–2004 Genoassa Serie B:ssä. Kauden jälkeen Udinese myi hänen pelaajaoikeutensa Serie B:ssä pelanneelle Hellas Veronalle, jossa Behrami pelasi seuraavan kauden.
Kesällä 2005 Behrami teki sopimuksen Serie A -seura Lazion kanssa. Pelattuaan kolme vuotta Laziossa hän teki vuonna 2008 sopimuksen West Hamin kanssa. Tammikuussa 2011, kahden ja puolen Englannin Valioliigassa pelatun kauden jälkeen, hän siirtyi Italian Serie A:n Fiorentinaan ja heinäkuussa 2012 saman sarjan Napoliin. 
Pelattuaan Napolissa kaudet 2012–2014 hän siirtyi syksyllä 2014 Saksaan Bundesliigan Hamburger SV -joukkueeseen. Hän siirtyi Englannin Valioliigan Watfordiin kesällä 2015 ja samojen omistajien italialaisseura Udineseen kesällä 2017.
Maajoukkue.
Behrami on pelannut Sveitsin nuorten maajoukkueissa, ja vuonna 2005 hän nousi Sveitsin A-maajoukkueeseen. Hän teki tärkeän maalin MM-jatkokarsintaottelussa Turkkia vastaan 12. marraskuuta 2005. Behrami on ollut mukana Sveitsin joukkueessa kuusissa arvokisoissa: Saksan MM-kilpailuissa 2006, Itävallan ja Sveitsin EM-kilpailuissa 2008, Etelä-Afrikan MM-kilpailuissa 2010, Brasilian MM-kilpailuissa 2014, Ranskan EM-kilpailuissa 2016 ja Venäjän MM-kilpailuissa 2018.
Yksityiselämä.
Behrami avioitui alppihiihtäjä Lara Gutin kanssa vuonna 2018.
Embraze

Embraze on melodista metallia soittava yhtye, joka perustettiin Kiimingissä vuonna 1994. Yhtye toimi ensimmäiset vuotensa Embrace-nimellä, mutta ennen "Laeh"-debyyttialbumin julkaisua nimi muutettiin muotoon Embraze. 
Jo ennen ensimmäistä levyään yhtye kiersi ahkerasti maakuntia ja sijoittui toiseksi Rock SM 1997 -kilpailussa.
Yhtye julkaisi vuodesta 1998 alkaen viisi kokopitkää albumia. Viimeiseksi jäänyt, enteellisesti nimetty, "The Last Embrace" julkaistiin elokuussa 2006 ja levy antoikin yhtyeelle ensimmäisen näkyvän tilastomerkinnän kivutessaan Suomen virallisen listan sijalle 29. Embraze päätti uransa kotikaupungissaan ja nousi viimeistä kertaa yleisön eteen vappuna 2009.
Vuonna 2019 yhtye palasi takaisin keikkalavoille. Näin bändi kommentoi paluutaan: ”Tiesimme kun tiemme erkanivat keväällä 2009, tai ainakin luulimme tietävämme, että tämä olisi tässä…Kuinka väärässä olimmekaan! Yhteys ei missään vaiheessa kadonnut väliltämme ja kun keväällä ´18 tapasimme JO toisen kerran koko porukalla sitten viimeisen keikan, oli selvää, että jokaisella oli jälleen halu soittaa bändinä, joka tunnetaan nimellä EMBRAZE”.
J. B. S. Haldane

John Burdon Sanderson Haldane (5. marraskuuta 1892 – 1. joulukuuta 1964) oli brittiläinen geneetikko ja evoluutiobiologi. Hän oli Ronald Fisherin ja Sewall Wrightin ohella yksi populaatiogenetiikan keksijöistä.
Haldane otti ensimmäisenä käyttöön sanan klooni vuonna 1963 puheessaan "Biological Possibilities for the Human Species of the Next Ten-Thousand Years".
Xfce

Xfce tai XFCE on vapaa avoimen lähdekoodin työpöytäympäristö Unixille ja Unixin kaltaisille käyttöjärjestelmille. Xfce on saavuttanut suosiota erityisesti keveytensä ansiosta, mutta useat käyttäjät pitävät myös sen hieman muista työpöytäympäristöistä eroavasta käyttöliittymästä. Xfce perustuu tunnetun GNOME-työpöytäympäristön tavoin GTK+ 2 -käyttöliittymäkirjastoon.
Historia.
Olivier Fourdan aloitti projektin vuoden 1997 alkupuolella nimellä XFce. Xfce 1.x -versiot olivat XForms-käyttöliittymäkirjaston päälle kirjoitettu CDE-klooni Linuxille.
XForms-kirjasto oli Mark Overmarsin alun perin IRIS GL:lle kehittämä nimellä Forms, joka sitten siirrettiin X11:lle.
Xfce 2.x sai oman ikkunamanagerin, Xfwm:n.
Xfce 3.x kirjoitettiin uusiksi käyttäen GTK+-käyttöliittymäkirjastoa XFormsin sijaan. Tämä mahdollisti monien mullistavien uusien ominaisuuksien käyttöönoton. Xfce lisensoitiin GNU GPL-ohjelmistolisenssillä, koska ohjelmisto ei enää sisältänyt kaupallista XForms-kirjastoa. Projektin nimi vaihdettiin Xfce:ksi. Projekti siirtyi käyttämään SourceForgea versiosta 3.8.1 alkaen.
Xfce 4.x kirjoitettiin uusiksi käyttäen GTK+ 2.x -versiota. Xfwm-ikkunamanageriin lisättiin sisäänrakennettu tuki kompositoinnille. Työpöytäympäristön yleistä ulkoasua paranneltiin muun muassa lisäämällä tuki SVG-kuvakkeille. Tiedostojen hallintaan käytetty Xffm korvattiin Thunar-ohjelmalla.
Xfce 4.20 sisältää kokeellisen tuen Wayland-järjestelmälle. Aluksi kehittäjät suosittavat Labwc tai Wayfire-kompositoijan käyttämistä, mutta projektin omaan Xfwm4-ikkunanhallintajärjestelmään on tulossa myöhemmin tuki Waylandille.
Umpieritysjärjestelmä

Umpirauhaset () muodostavat umpieritysjärjestelmän (sisäeritysjärjestelmä), jossa 
tiehyettömät umpirauhaset erittävät kemiallisia välittäjäaineita, hormoneita, jotka kiertävät 
verenkierrossa ja vaikuttavat toisiin elimiin. Hormonit toimivat viestinviejinä ja 
leviävät verenkierron välityksellä elimistön eri osissa oleviin soluihin, jotka tulkitsevat hormonien välittämät 
viestit ja toimivat niiden mukaan. Umpieritysjärjestelmään eivät kuulu avorauhaset eli 
eksokriiniset rauhaset (glandula exocrina), kuten sylkirauhaset, hikirauhaset tai ruuansulatuskanavassa olevat 
rauhaset.
Lääketieteen aluetta, joka käsittelee umpierityssairauksia, kutsutaan endokrinologiaksi, joka 
on osa sisätautioppia.
Fysiologiaa.
Umpieritysjärjestelmä yhdistää aivot hormonien avulla elimiin, jotka säätelevät aineenvaihduntaa, kasvua ja kehittymistä sekä lisääntymistä.
Eräiden steroidirakenteisten hormonien signaalin välitykseen solun sisälle liittyy ligandin aktivoimia 
tumahormonireseptoriproteiineja, jotka sitoutuessaan tiettyihin DNA-sekvensseihin toimivat transkription 
päälle-pois -kytkiminä tuman sisällä. Nämä kytkimet säätelevät ihon, luiden sekä aivojen käyttäytymistä 
säätelevien keskusten kehittymistä ja erikoistumista. Ne säätelevät jatkuvasti myös sukurauhasten 
säätelyä.
Umpieritysjärjestelmä säätelee hormonejaan negatiivisen palautteen kautta, eli korkea pitoisuus vähentää 
tuotantoa. Immuunijärjestelmä ja muut tekijät osallistuvat myös hormonitasapainon säätelyyn.
Umpirauhasten merkitys sairauksissa.
Umpieritysjärjestelmän sairaudet, kuten diabetes mellitus ja kilpirauhasen sairaudet, ovat yleisiä. 
Endokrinopatia eli umpieritysjärjestelmän toiminnan häiriö voi aiheutua missä tahansa umpirauhasessa. Vajaatoiminta voi olla seurausta reservien loppumisesta, erityksen vähyydestä, rauhasen kehityshäiriöstä, surkastumisesta tai tuhoutumisesta. Liikatoimintaa voi aiheuttaa liiallinen eritys, estovaikutuksen katoaminen eritykseen, kasvain tai hyperplasia eli solumäärän lisääntyminen.
Endokrinopatiat luokitellaan ensisijaisiin (primääreihin), toissijaisiin (sekundäärisiin) ja kolmassijaisiin (tertiäärisiin).
Ensisijainen endokrinopatia tarkoittaa kohde-elimen toiminnanhäiriötä ja siihen yleensä liittyy hormonien puutteellista tai liiallista eritystä. Toissijainen häiriö on jossain muualla, kuten aivolisäkkeessä, jolloin sen tuottamat hormonipitoisuudet ovat liian matalia tai korkeita. Kolmassijainen häiriö liittyy hypotalamuksen toimintaan ja sen vapauttajahormoneihin.
Diffuusi umpieritysjärjestelmä.
Elimet eivät ole ainoita, jotka erittävät hormoneja elimistöön. On olemassa erityisiä soluja, jotka erittävät hormoneja itsenäisesti. Näitä kutsutaan diffuusiksi eli hajanaiseksi umpieritysjärjestelmäksi, johon kuuluvat sydänlihassolut ja vatsan sekä suoliston epiteelisolut. Jos hormoneilla tarkoitettaisiin kaikkia kemiallisia eritteitä, jokainen elimistön solu olisi osa umpieritysjärjestelmää.
Max More

Max More (s. 1964) on brittiläissyntyinen filosofi ja futuristi, joka asuu nykyään Austinissa, Texasissa. Hän perusti Extropy Instituten vuonna 1991 ja määritteli transhumanismin modernissa muodossaan esseessään "Transhumanism: Toward a Futurist Philosophy" (1990). Moren nykyisiin töihin kuuluu mm. proaktiivinen periaate.
Vuoteen 1989 asti More tunnettiin alkuperäisellä nimellään Max T. O'Connor.
Natasha Vita-More

Natasha Vita-More (entiseltä nimeltään Nancie Clark, s. 1950 New York) on yhdysvaltalainen transhumanistinen taiteilija ja futuristi. Vuonna 1982 hän kirjoitti "Transhumanist Arts Statementin", joka lähetettiin myös Cassini-Huygens luotaimen mukana Saturnukseen 1997. Myöhemmin 1980-luvulla hän tuotti "TransCentury UPdate" -nimistä TV-ohjelmaa kaapelikanavalle Los Angelesissa. Hänen kuuluisimpia taiteellisia töitään on Primo Posthuman 3M+ , joka on eräänlainen ostoskatalogi tulevaisuuden ihmiskehosta. Vita-More toimi Extropy Instituten johtajana sen sulkemiseen asti 2006.
Osteogenesis imperfecta

Osteogenesis imperfecta (lyhyesti OI) eli synnynnäinen sidekudossairaus on perinnöllinen sairaus, joka johtuu kollageenin, elimistön sidekudoksessa olevan valkuaisaineen, perintötekijöiden säätelemän rakenteen virheestä. Diagnoosi on johdettu sanoista "osteogenese" eli luun synty ja "imperfect" eli epätäydellinen. Sitä esiintyy noin 6:100 000 syntyneestä lapsesta. Suomessa sitä esiintyy noin 350 henkilöllä. Sitä on monia eri asteita, joista joillain se voi ilmetä vain pieninä oireina, ja toisella taas vaikeanakin kasvuhäiriönä ja liikuntavammana. Luuston haurauden seurauksena vähäinenkin ulkoinen voima tai vamma voi aiheuttaa luussa murtuman. Käytännössä murtumia voi tulla jopa yskimisestä, nauramisesta tai halaamisesta. Älylliseen kehitykseen sairaus ei vaikuta.
Luokittelu.
I-tyyppi:
II-tyyppi:
III-tyyppi:
IV-tyyppi:
Potilaan OI-tyypin määrittäminen on kuitenkin vaikeaa, koska monilla potilailla on oireita eri tyypeistä.
Perinnöllisyys.
OI periytyy yleensä vallitsevasti, joskin myös peittyvä periytyvyys on mahdollista. Sukupuolella ei OI-sairauden periytymisen kannalta merkitystä. Vallitsevassa muodossa OI:ta sairastavalle syntyy yhtä suurella todennäköisyydellä joko OI-lapsi, joilla on sairauden aiheuttaja myös perimässään, tai terveitä lapsia, jotka eivät myöskään kanna sairautta. Vallitseva muoto siirtyy siis sukupolvelta toiselle 50 %:n todennäköisyydellä.
Joskus täysin terveet vanhemmat voivat kuitenkin saada OI-sairaan lapsen, joka siirtää edelleen sairautta mahdollisille jälkeläisilleen 50 %:n todennäköisyydellä. Tällöin on kysymyksessä vanhemman perimässä, joko muna- tai siittiösolussa, tapahtuneessa mutaatiosta. Mikäli lapsen OI voidaan varmasti päätellä mutaatioksi, ei ole todennäköistä, että hänen vanhempansa saisivat toista OI-lasta. Tämä näet edellyttäisi uutta ja täysin samanlaista perintötekijän muutosta.
Hoitomuodot ja kuntoutus.
Tärkeimpinä hoitomuotoina pidetään murtumien määrän minimointia, murtumien hoitoa ja fysioterapiaa, jolla pidetään yllä yleiskuntoa ja pyritään vahvistamaan luustoa lihasten kautta. Myös vertaistuki on tärkeää, koska sairaus on niin harvinainen.
Nintendo Wars

Nintendo Wars (myös nimellä Famicom Wars sarjan ensimmäisen osan mukaan) on sarja vuoropohjaisia strategiapelejä, joiden kehittäjänä toimii Intelligent Systems ja julkaisijana Nintendo. Sarjan debyytti nähtiin Japanissa 12. elokuuta 1988. Se debytoi kaksi vuotta ennen siitä kimmokkeen saanutta Fire Emblem -pelisarjaa. Suurin osa sarjan peleistä on julkaistu vain Japanissa; "Advance Wars" (2001) oli ensimmäinen peli, joka pääsi Yhdysvaltojen ja Euroopan markkinoille. "Advance Warsia", Japanissa nimellä "Gameboy Wars Advance", ei julkaistu Japanissa ennen kuin vasta "Gameboy Wars Advance 2" -pelin yhteydessä johtuen syyskuun 11. päivän iskuista. (Englanninkielinen versio julkaistiin kuitenkin 11. päivä syyskuuta, päivä ennen Japanin julkaisua.) 
Vuonna 2005 sarjaan tuli kaksi uutta osaa: Perinteinen vuoropohjainen "" Nintendo DS:lle ja 3D-grafiikoilla toteutettu reaaliaikainen "Battalion Wars" Nintendo GameCubelle.