tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Porto-Novon etnografinen museo

Porto-Novon etnografinen museo () perustettiin Porto-Novoon, nykyiseen Beniniin vuonna 1957. 
Museo sijaitsee siirtomaatyylisessä kartanossa, joka on rakennettu vuonna 1922. Museon kokoelmassa on artefakteja, kuten naamioita, pienveistoksia, rituaaliesineitä ja sotavarusteita, jotka havainnollistavat Beninin laajaa kulttuurien ja traditioiden kirjoa. Museo on Beninin ensimmäinen.
Historia.
Museon perusti Institut de Recherches Appliquées du Dahomey (IRAD), joka käytti Dakarissa, Senegalissa sijaitsevan entisen Institut Francaise d’Afrique Noiren (IFAN) kokoelmia. Museon nykyinen rakennus avattiin virallisesti vuonna 1966, jolloin instituutio oli nimeltään “Musée Ethnographic Alexandre Sènou Adande” (MEASA). Se nimettyiin IFANin Etnologian osaston entinen johtajan Alexandre Sènou Adandé mukaan, joka oli taitava etnologi, beniniläinen poliitikko ja kansainvälinen virkamies. Hän työskenteli ahkerasti taatakseen sen, että museo avattaisiin turvaamaan Beninin kulttuuriperintö.
Kokoelma.
Kokoelmassa on noin 1 280 esinettä, jotka on kerätty vuoden 1940 jälkeen. Kokoelma koostuu Gelede-naamioista, aseista, rituaali- ja kodin esineistä, keramiikasta, kalastus- ja metsästysvälineistä, musiikki-instrumenteista, ja erilaisista ifá-objekteista. 
Museossa ei ole esimerkkejä aineettomasta kulttuuriperinnöstä, vaan se keskittyy menneisyyden materiaalisten todisteiden kartuttamiseen ja konservointiin.
Kokoelmassa on muun muassa pitkiä, metallisia, noin kaksi metriä pitkiä kankangkui -trumpetteja, jotka ovat peräisin Baatonu (Bariba) alueelta. Niitä soitettiin vain Beninin Borgoun ja Atakoran alueiden kuninkaallisille perheille, sekä Nigerian Hausa-alueilla. Trumpettien määrä riippuu kuningaskunnan koosta ja laajuudesta. Museossa soitetaan kankanguita torstai-iltaisin sekä erityisen Baatonu-festivaalin aikaan.
Kokoelmissa on myös Guélédé-naamioita, jossa on useita värillisiä ja koristeltuja naamioita, joita jorubat käyttivät viestintään seremonioissa. Useat naamiot esittävät eläintä, esimerkiksi harvinainen muurhaiskäpynaamio. Musiikki-instrumenteista voi mainita gongit, joilla kuninkaat viestivät kaupunkilaisille,tam-tam rummut, jotka ovat läsnä beniniläisissä festivaaleissa, sekä ennustamiseen käytetyt fa-taulut, sekä niihin liittyvä opastus. 
Museon nukkekokoelma ei sisällä vodou-nukkeja, vaan kaksosnukkeja. Fon ja jorubatraditiossa kaksosia pidetään pyhinä. Jos toinen kaksosista kuolee, toisen on pidettävä mukanaan koko ajan kuollutta kaksosta esittävää nukkea. Jos se kadotetaan, toinenkin kaksonen kuolee.
Ilmaherruushävittäjä

Ilmaherruushävittäjä on hävittäjälentokone, jonka tarkoituksena on saavuttaa ajallinen ja paikallinen ilmaherruus hyökkäysten torjumiseksi tai omien muiden lentokoneiden toiminnan, kuten pommituslentokoneiden tai hävittäjä-pommittajien, toiminnan mahdollistamiseksi.
Makira

Makira eli Hanuato'o ('Vahva saari'), aiemmin "San Cristóbal", on Salomonsaariin kuuluva saari Makira-Ulawan provinssissa. 
Saaren pinta-ala on 3 090 neliökilometriä. Sen korkein kohta on vuoristossa 1 040 metrin korkeudessa.
Saarella elää kotoperäinen varpuslintulaji makiranuunilintu, jota ei tavata muualla.
Yhteistoiminnallinen hallinta

Yhteistoiminnallinen hallinta tarkoittaa yhteiskunnallisen päätöksenteon ja suunnittelun prosesseja ja muotoja, jotka perustuvat tavoitteelliseen yhteistyöhön ja vuoropuheluun julkisen sektorin, kansalaisyhteiskunnan ja yksityisen sektorin toimijoiden välillä. Yhteistoiminnallisen hallinnan erilaiset mallit ovat kehittyneet vastauksina monimutkaisiin yhteiskunnallisiin ja ekologisiin haasteisiin, joissa toimijoita on lukuisia, vaikutukset ovat monitahoisia ja ratkaisuihin tarvitaan erilaisia resursseja sekä laajaa tietopohjaa. Yhdelläkään toimijalla ei yksinään ole tämänkaltaisten ongelmien ratkaisuun vaadittavia tietoja, työkaluja, resursseja tai arvovaltaa. 
Yhteistoiminnallinen hallinta sopii päätösten valmisteluun, tekemiseen ja toimeenpanoon tilanteissa, joissa ongelman ratkaiseminen vaatii toimijoilta yhteistyötä ja sitoutumista. Yhteistoiminnallisissa prosesseissa pyritään maksimoimaan kaikille osapuolille koituvat hyödyt ja minimoimaan haitat. Yhteistoiminnallisen hallinnan prosessit ovat luonteeltaan tavoitteellisia ja neuvottelevia – eivät pelkkää keskustelua tai ohutta “osallistamista”. 
Yhteistoiminnan periaatteita: 
Yhteistoiminnallisen hallinnan yhteydessä voidaan tarkastella kapasiteetteja, joita yksilöillä, organisaatioilla, osapuolten välillä ja järjestelmällä on yhteistoimintaan. Esimerkiksi yksilön tasolla yteistoiminnan kapasiteetti tarkoittaa, että yksilöllä on hallussaan yhteistoiminnan kannalta olennaiset henkilökohtaiset taidot, ymmärrys haasteista ja toisten näkemyksistä ja hän suhtautuu avoimesti yhteistyöhön. 
Aiheesta muualla.
Yhteistoiminnallisia ratkaisuja sirpaloituvien yhteiskuntien ongelmiin – käänne yhteishallintaan ympäristöpäätöksenteossa (CORE) –hankkeen sivusto
Kaunisnurmi

Kaunisnurmi on Kouvolan kaupunginosa ja tilastoalue, Kouvolan suuralueella. Se sijaitsee Kouvolan keskustan länsipuolella. Asukkaita Kaunisnurmella on noin 2 000.
Kaunisnurmi sijaitsee Kouvolan keskustan eli Kankaan kaupunginosan länsipuolella, rautatien kupeessa.
Kaunisnurmen tilastoalueeseen kuuluu myös Kasarminmäen alue.
Siuntion kirkonkylä

Siuntion kirkonkylä on 354 asukkaan taajama Siuntiossa ja kunnan entinen hallinnollinen keskus sen siirryttyä väkiluvultaan suurempaan Siuntion asemanseutuun, jossa sijaitseva nykyinen kunnantalo valmistui vuonna 1990. Kirkonkylä tunnetaan kulttuurillisesti merkittävistä rakennuksistaan, kuten 1400-luvulla rakennetusta, pyhälle Pietarille pyhitetystä Siuntion kivikirkostaan.
Kirkonkylässä sijaitsee myös vanha kunnantalo Åvalla, Siuntion kotiseutumuseo, Krejansbergetin muinaishaudat, Siuntion hautausmaa ja sankarihaudat sekä Sjundeå svenska församlingin ja Siuntion suomalaisen seurakunnan yhteinen kirkkoherranvirasto. Kirkonkylän läheisyydessä sijaitsee myös Suitian kartanolinna, vapaapalokunta Sjundeå FBK, Tyyskylän kartano, Siuntion kylpylä, Västerbyn kartano ja entinen Päivärinteen koulu. Hieman kirkonkylästä länteen sijaitsee Gårdskullan kartano sekä maatalousmuseo.
Historia.
Siuntion kirkonkylä, joka rakentui Siuntion Pyhän Pietarin kirkon ympärille jokilaaksoon Kirkkojoen varteen oli kunnan keskus aina keskiajalta 1950-luvulle, jolloin kunnan keskeiset palvelut olivat viimeistään siirretty Siuntion asemalle.
Porkkalan vuokra-aika.
Porkkalan vuokra-ajan alkaessa vuonna 1945 Siuntion asemanseutu jäi Neuvostoliiton alueelle ja palveluita siirrettiin asemalta takaisin kirkonkylään. Tuolloin Siuntion kirkonkylässä toimi muun muassa Helsingin osakepankki, Sjundeå Sparbank, posti, siirtomaatavarakauppoja, lihakauppa, lyhyttavarakauppa, parturi, pyöräliike, kaksi suutaria ja kaksi ompelijaa sekä Sjundeå Handelslag. Myöhemmin myös Lohjalainen Keko avasi myymälänsä Siuntion kirkonkylään.
Kunnostustöiden jälkeen myös kunnantoimisto avattiin Åvallassa. Kirkonkylään rakennettiin myös uusi terveystalo ruotsalaisen Fellingsbron ystävyyskunnan tuella. Terveystaloon keskitettiin neuvola, kunnanlääkärin vastaanotto ja hammaslääkäri vuodesta 1949.
Porkkalan vuokra-ajan jälkeen.
Porkkalan vuokra-ajan jälkeen palveluita ja uutta asutusta ohjattiin takaisin Siuntion asemalle. Siuntio oli kuitenkin väkuluvultaan liian pieni, jotta oltaisiin voitu säilyttää kaksi elinvoimaista kuntakeskusta, minkä vuoksi Siuntion aseman jälleen kasvaessa Siuntion kirkonkylä kuivui.
Riuttahai

Riuttahai ("Carcharhinus perezii") on härkähaiden heimoon kuuluva hai. Lajia tavataan Atlantin valtamerellä sekä Karibianmerellä. Felipe Poey kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1876. Riuttahait ovat myös kalastuksen kohteena ja tärkeä talouden kannalta. Riuttahain uhanalaisuusluokitus on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan erittäin uhanalainen.
Ulkonäkö.
Riuttahai on hyvin suurikokoinen; suurin yksilö painoi peräti 70 kilogrammaa. Kuono on tylsä ja lyhyt. Hain silmät ovat suuret ja pyöreät. Riuttahain leuoissa on kummallakin puolella 11-13 hammasrivistöä. Evät ovat suuret ja kapeat. Riuttahai sekoitetaan usein muihin haikaloihin.
Elintavat.
Riuttahait syövät pääasiassa pieniä luukaloja rannan tuntumassa. Hait nukkuvat usein merenpohjassa tai luolissa. Riuttahait viihtyvät koralliriuttojen läheisyydessä.
Hakamäen museoalue

Hakamäen museoalue on ulkoilmamuseo Savitaipaleella Suomessa. Museoalue sijaitsee Savitaipaleen kirkonkylässä ja se on perustettu vuonna 1953. Museoalueen rakennukset ovat Savitaipaleen kotiseutuyhdistyksen omistuksessa. Pihapiirissä on päärakennuksen lisäksi tuulimylly, aittoja, savusauna, riihi, lato ja ruotusotamiehen torppa. Museon tuulimylly on niin sanottu jalkamylly. Sitä pystyttiin kääntämään tuulen suunnan mukaan. Alueen vanhin ja mielenkiitoisin rakennus on 1700-luvulta oleva ruotusotamiehen torppa, joka on siirretty Hakamäelle 1950-luvulla. Sen interiööri kertoo Ruotsi-Suomen ruotusotamiehen arjen asumisesta ja vaatimattomasta elämästä sotaa odotellessa. Museon päärakennus on alun perin rakennettu 1800-luvulla savutuvaksi. Se on siirretty Hakamäelle 1970-luvun alussa. Toisessa päässä on iso tupa, jossa on leivinuuni. Läpikuljettavan eteisen toisella puolella on kaksi pienempää kamaria. 
Aitat toimivat näyttelytiloina. Niissä on esillä työvälineitä ja perinteisiä käsitöitä. Riihtä käytetään näyttelytilana ja siellä myös puidaan ruista perinteiseen tapaan varstoilla. Hakamäki on museo, jossa osaan esineistä saa koskea ja joitakin työkaluja pääsee jopa kokeilemaan tapahtumien aikana. Museoalueelle on hankittu perinneleluja muun muassa puujalkoja, keppihevosia, keinuhevosia, mollamaijoja ja hyrriä joilla lapset saavat leikkiä.
Museoalue sijaitsee metsäisellä mäellä, josta aukeaa näköala Kuolimo-järvelle. Hakamäen monimuotoinen metsä on luonnonsuojelualuetta. Vuonna 2008 mäelle pystytettiin 14-metriä korkea näkötorni. Torni on suunniteltu vanhaa 1930-luvulla purettua tornia mukaillen. Alueella on myös esiintymislava katsomoineen. Siellä järjestetään kesäisin musiikki- ja teatteriesityksiä.
Pedro Sukejiro

Pyhä Pedro Sukejiro (myös Sukejiroo, Xukexico tai Shukeshiko; ; k. 5. helmikuuta 1597 Nagasaki, Japani) oli japanilainen fransiskaanitertiaari, katekeetta, talopalvelija, suntio ja marttyyri. Hänet pidätettiin pyhää Pedro Bautistaa ympäröivän marttyyriryhmän kanssa ja ristiinnaulittiin Nagasakissa. Paavi Urbanus VIII julisti hänet autuaaksi 14. syyskuuta 1627, autuas paavi Pius IX julisti hänet pyhimykseksi 8. kesäkuuta 1862 ja hänen muistopäiväänsä vietetään 6. helmikuuta.
Sokkokala

Sokkokala ("Amblyopsis spelaea") on sokkokalojen (Amblyopsidae) heimon suurin kalalaji. James Ellsworth DeKay kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1842.
Ulkonäkö ja koko.
Sokkokalalla on hyvin pienet silmät. Laji on nimensä mukaisesti täysin näkökyvytön. Sokkokalalta puuttuu kylkiviiva. Lajin kalat ovat vaaleanpunaisia. Laji on heimonsa suurikokoisin, tavallisesti noin 6-7 senttimetrin mittainen kala. Suurin tavattu yksilö oli 11 senttimetriä pitkä.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Sokkokala elää ainoastaan Pohjois-Amerikan Yhdysvalloissa. Laji elää makeassa vedessä.
Elintavat.
Sokkokala on taitava saalistaja. Se elää maanalaisissa luolissa. Laji voi pysyä elossa jopa 2 vuotta ilman minkäänlaista ravintoa, minkä hidas aineenvaihdunta mahdollistaa.
Rihmakampela

Rihmakampela ("Samaris cristatus") on rihmakampeloiden heimoon kuuluva kalalaji. John Edward Gray kuvasi lajin ensimmäisen kerran vuonna 1831. 
Ulkonäkö ja koko.
Rihmakampelan ruumis on lähes kauttaaltaan tummien pilkkujen peitossa. Lajin tavallinen pituus on noin 16 senttimetriä. Suurin tavattu yksilö oli 22 senttimetrin mittainen.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Rihmakampelaa tavataan Punaisellamerellä. Maanosista lajia tavataan Aasiasta, Afrikasta ja Oseaniasta.
Korjala

Korjala on Kouvolan kaupunginosa ja tilastoalue, Kouvolan keskustan suuralueella. Sen alueella sijaitsee Korjalan teollisuusalue, Kouvolan Prismakeskus ja paljon muita kauppoja sekä Lumonin tehdas. 
Korjalassa on 95 asukasta (vuonna 2015), joista suurin osa asuu Korjalaan kuuluvalla Tanttarin asuinalueella.
Vuosina 1989–2012 Tommolankatu 5:ssä toimi K-Citymarket, kunnes se muutti Keskon rakennuttamaan uuteen Veturi-kauppakeskukseen valtatie 6:n ja Kuusaantien risteyksen toisella puolella.
Riippaheinät

Riippaheinät tai riipaheinät ("Pleuropogon") on heinäkasvien (Poaceae) heimoon kuuluva pieni kasvisuku. Sukuun kuuluu kuusi lajia.
Riippaheinät ovat yksi- tai monivuotisia heiniä. Niiden varret voivat kasvaa 5–160 cm korkeiksi ja ne voivat olla kasvutavaltaan pystyjä tai tyveltä polveilevia. Lehtitupet ovat lähes kokonaan kiinni ja kielekkeet ovat kalvomaisia. Kukinto on varren päässä sijaitseva terttu, joskus röyhy. Tähkylöissä on 5–20, joskus jopa 30 kukkaa, joskin ylimmät kukat ovat heikosti kehittyneitä. Tähkylöiden kaleet voivat olla keskenään saman- tai erikokoisia, kuitenkin viereistä helvettä lyhyempiä. Ulkokaleet ovat yksisuonisia, mutta sisäkaleissa on yhdestä kolmeen suonta. Heteissä on kolme pontta.
Riippaheinistä yksi laji kasvaa luonnossa sirkumpolaarisesti arktisella alueella ja loput Pohjois-Amerikan Tyynenmeren puoleisella rannikolla Brittiläisen Kolumbian eteläosista Kalifornian keskiosiin. Nämä loput lajit on luokiteltu joskus omaan sukuunsa "Lophochlaena", jota pidetään nykyisin kuitenkin riippaheinien alasukuna. Kanadassa riippaheiniä tavataan Brittiläisessä Kolumbiassa, Newfoundlandissa, Quebecissa, Ontariossa ja Nunavutissa. Yhdysvalloissa riippaheiniä tavataan Alaskan, Washingtonin, Oregonin ja Kalifornian osavaltioissa. Riippaheiniä tavataan myös Grönlannissa.
Pensalo

Pensalo () on kylä Salon kaupungin Särkisalossa. Kylä sijaitsee Isoluodon Pensalon niemellä saaren itälaidalla.
Pensalo on ollut ennen saari. Koko saari on kuulunut keskiajalla kirkolle. Pensaloon rakennettiin 1800-luvulla kylän kantatilan viereen pappila, joka poistui seurakunnan käytöstä 1950-luvulla. Pappilan maalla toimi kesäsiirtola noin 1960-luvulta 1990-luvulle.
Pensalo on kasvanut luoteiskulmastaan kiinni Isoluotoon. Muutamat pienemmät saaret ovat puolestaan kasvaneet kiinni Pensaloon.
Yhteistoiminnallinen tiedontuotanto

Yhteistoiminnallinen tiedontuotanto tarkoittaa tietokäytäntöjä, joissa tiedon käyttäjät ja tuottajat rakentavat tietopohjaa yhdessä ja oppivat toisiltaan. Yhteinen piirre tällaisille käytännöille on, että osallistujat sitoutuvat jakamaan osaamistaan ja käymään rakentavaa keskustelua siitä, miten käsiteltävä ongelma tulisi määritellä, mitä tietoa tulisi kerätä ja keitä asiantuntijoita kuulla, ja miten tuloksia tulisi vetää yhteen ja tulkita. Prosesseissa voidaan hyödyntää monentyyppistä tietoa, kuten tutkimustietoa ja paikallista, kokemukseen perustuvaa, esimerkiksi kansalaishavainnoinnilla hankittavaa tietoa. Tällaisia vuoropuheluun perustuvia tietokäytäntöjä ovat erilaiset kansalaispaneeli- ja politiikkadialogiprosessit, yhteistoiminnallinen oppiminen ja yhteinen faktojen etsintä.
Tykkimäki (kaupunginosa)

Tykkimäki on Kouvolan kaupunginosa ja tilastoalue, Kouvolan keskustan suuralueella. Sen alueella sijaitsevat muun muassa Tykkimäen huvipuisto ja vesipuisto, Käyrälammen uimaranta ja leirintäalue sekä Kullasvaaran logistiikka-alue (Kouvola RRT) ja moottorirata. Kaupunginosan asukasluku oli 56 vuonna 2015.
Tykkimäki sijaitsee Kouvolan keskustasta eli Kankaasta noin viisi kilometriä itään, Kouvolan suuralueen itäosassa Valtatie 15:n itäpuolella. Se on suurimmilta osin teollisuusaluetta, vapaa-aikaan keskitettyä aluetta tai rakentamatonta virkistysaluetta. Tykkimäen huvipuisto sijaitsee kaupunginosan keskiosassa Valtatie 6:n eteläpuolella ja Valtatie 15:n itäpuolella. Tykkimäen eteläosa on teollisuusaluetta, josta käytetään nimitystä Kullasvaara. Siellä on mm. paljon logistiikan palveluita, kaksi moottorirataa ja golfkenttä. Kullasvaaraan Karjalan radan varrelle rakennetaan Suomen ainut rautatie-maantieterminaali, joka tulee työllistämään paljon logistiikka-alan työntekijöitä. Alueen maanrakennus alkoi vuonna 2019. Kullasvaaran kanssa samassa yhteydessä oleva Teholan teollisuusalue sijaitsee Tornionmäen kaupunginosan puolella. 
Käyrälampi sijaitsee Tykkimäen pohjoisosassa. Sen rannalla on Kouvolan suosituin uimaranta (ns. Käyski), vuonna 2014 avattu Tykkimäki Aquapark -vesipuisto, Tykkimäki Camping -leirintäalue, virkistyspuisto ja muita vapaa-ajan palveluita.
Tykkimäki rajautuu lännessä Valtatie 15:een ja etelässä, idässä sekä pohjoisessa entiseen Kouvolan kaupungin ja Valkealan kunnan eli nykyisten suuralueiden rajaan, joka kulkee etelässä Karjalan rataa pitkin, idässä Kouvolan keskustaajaman reunalla ja pohjoisessa Käyrälammen pohjoisosaan.
Tykkimäen 50 asukasta keskittyy Käyrälammentien, Palonojantien ja Kullaskalliontien alueille teollisuusalueen reunalle.
Tapparakala

Tapparakala ("Gasteropelecus sternicla") on tapparakalojen heimoon kuuluva kalalaji. Carl von Linné kuvasi lajin ensimmäisen kerran vuonna 1758. Laji on peräisin Amazonista, Etelä-Amerikasta.
Ulkonäkö ja koko.
Tapparakala voi kasvaa 3,5–4 senttimetrin mittaiseksi. Sen vartalo on liki kolmikulmainen: selkä on vaakasuora ja vatsapuoli varsin kupera. Selkäevät ovat läpikuultavat ja niiden pituus on puolet kalan pituudesta. Suu on pieni ja kääntynyt ylöspäin. Kalan kyljet ovat hopeanhohtoiset, selkä oliivinruskea ja ylhäällä on tumma raita kiduksesta pyrstön tyveen. Valon tulosuunnasta riippuen kala voi näyttää siniseltä tai vihreältä.
Elinympäristö.
Tapparakala on kotoisin Etelä-Amerikasta. Sitä tavataan Amazonin vesistössä, Guyanassa ja Venezuelassa sekä Paraguayssa. Se viihtyy hitaasti virtaavissa puroissa ja suolammikoissa.
Käyttäytyminen.
Tapparakalat elävät parvina lähellä veden pintaa. Ne syövät hyönteisiä, matoja ja pieniä äyriäisiä. Ne voivat napata veden pinnalta myös ilmassa lentäviä hyönteisiä.
Kuopion kulttuurihistoriallinen museo

Kuopion kulttuurihistoriallinen museo on vuonna 1884 perustettu museo, joka harjoittaa kulttuurihistoriallista museotoimintaa Kuopiossa ja Pohjois-Savossa. Museo toimii nykyään alueellisena vastuumuseona. Kuopion kulttuurihistoriallinen museo on osa Kuopion kaupungin Museokeskusta, johon kuuluvat lisäksi Kuopion luonnontieteellinen museo ja Kuopion taidemuseo.
Kuopion kulttuurihistoriallinen museo esittelee Kuopion kaupungin ja Pohjois-Savon esihistoriaa, historiaa, kansanelämää ja muuta kulttuurihistoriaa. Museo edistää esineellisen ja rakennetun kulttuuriympäristön säilymistä alueellaan. Kuopion kulttuurihistoriallisen museon näyttelyt sijaitsevat Kuopion museossa, Kuopion korttelimuseossa ja J. V. Snellmanin kotimuseossa.
Historia.
Kuopion kulttuurihistoriallisen museon kokoelmat saivat alkunsa 1883, kun Kuopion Isänmaallinen Seura perustettiin. Seura oli kiinnostunut keräämään ja tallentamaan aineellista ja henkistä kulttuuria tallentaakseen Savon historiaa. Tätä varten perustettiin asiamiesverkosto, jonka jäsenet olivat eri puolilta silloista Kuopion lääniä. Asiamiehet alkoivat kerätä vanhoja esineitä ja asiakirjoja. 
Museo toimi ennen nykyistä Kuopion museon rakennusta eri puolilla kaupunkia. 1900-luvun alussa Kuopiossa suunniteltiin uutta museo- ja kirjastorakennusta. Kuopiolaisen arkkitehdin J.V. Strömbergin piirustukset vahvistettiin syyskuussa 1905 ja rakennuksen peruskivi muurattiin 10. lokakuuta 1905. Rakennus valmistui 1907. 
Museokokoelmat olivat Kuopion Isänmaallisen Seuran hallinnassa aina vuoteen 1967 saakka. Tuolloin kokoelmat siirtyivät Kuopion kaupungin vastuulle. Kuopion kaupunki perusti Kuopion museolle kulttuurihistoriallisen ja luonnontieteellisen osaston vuonna 1967. Kulttuurihistoriallisen museon näyttelytilat tulivat museorakennuksen kolmanteen ja neljänteen kerrokseen.
Kokoelmat.
Kuopion Kulttuurihistoriallisen museon esinekokoelmiin kuuluu nykyään noin 70 000 objektia. Valokuvakokoelmiin kuuluu noin miljoona valokuvaa. Museolla on myös asiakirjakokoelmat ja kirjakokoelmat. 
Uusi Kuopion museo.
Kuopion museossa alkoi syksyllä 2018 mittava peruskorjaus- ja laajennushanke. Hankkeen myötä museorakennus yhdistyy laajennusosalla viereiseen kirjastoon. Hanke toteutetaan vuosina 2018−2020.
Japaninruutana

Japaninruutana ("Carassius langsdorfii") on karppien heimoon kuuluva särkikalalaji.
Vapriikin kuva-arkisto

Vapriikin kuva-arkisto sijaitsee Museokeskus Vapriikin yhteydessä vanhalla Tampellan teollisuusalueella Tampereella. Se on Tampereen kaupungin eri museoiden kuvakokoelmien säilytyspaikka. Kuva-arkiston kokoelmissa on noin 1,8 miljoonaa valokuvaa pääasiassa Tampereelta ja ympäristökunnista. Sen lisäksi kokoelmissa on filmi- ja videoelokuvia eri tallennemuodoissa. Kuva-arkisto huolehtii kokoelmiensa järjestämisestä, varastoinnista, luetteloinnista, digitoinnista, tiedonhallinnasta ja tutkijapalvelusta. Kokoelmat lisääntyvät jatkuvasti lahjoituksin, hankintojen ja oman kuvaustoiminnan kautta. Vapriikin kuva-arkisto välittää valokuvia sekä yksityis- että julkaisukäyttöön. Digitoidut kokoelmat löytyvät Siiri-tietopalvelusta ja valtakunnallisesta Finna-hakupalvelusta. 
Kuva-arkisto tallentaa Pirkanmaan maakunnan ja Tampereen kaupungin historiaa ja nykypäivää. Tallennus on ilmiölähtöistä ja omaa aikaansa seuraavaa. Alueellisen toiminnan lisäksi Tampereen historialliset museot on mukana valtakunnallisessa ammatillisten museoiden tallennusyhteistyöverkosto TAKO:n toiminnassa. 
Tampereen historiallisten museoiden tallennuskohteet.
Tampereen historiallisten museoiden tallennusvastuulla on seuraavia osa-alueita:
Biskopsö folkskola

Biskopsö folkskola oli Hiittisten kunnan Biskopsön saarella toiminut ruotsinkielinen kansakoulu. Koulu oli toiminnassa vuosina 1919–1962.
Biskopsön kansakoulu perustettiin Biskopsön saarelle vuonna 1919. Tätä ennen Biskopsön, Vänoxan, Ängesön ja Bolaxin saarten lasten koulunkäynnissä oli ollut vain tilapäisratkaisuja. Aluksi koulun toimintaan vuokrattiin huone yhdeltä saaren maatilalta kunnes koulurakennus valmistui vuonna 1922. Koulu oli yksiopettajinen ja vuosikurssien oppilasmäärä vaihteli huomattavasti. Koulussa oli majoitustila siltä varalta, etteivät oppilaat päässet merenkäynnin takia kotiin. 
Koulu oli jonkin aikaa Hiittisten kunnan hallinnollinen keskus, sillä opettaja Karl Lindqvist toimi kunnan tehtävissä. Koulussa sijaitsikin hänen aikanaan Hiittisten kunnalliskanslia ja kunnan kirjasto. Biskopsön koulu lakkautettiin vuonna 1962 vähäisen oppilasmäärän vuoksi. Lopettamishetkellä koulussa oli viisi oppilasta.
Biskopsön koulurakennus on ollut myöhemmin Biskopsön kyläyhdistyksen omistuksessa ja toiminut kylän kohtaamispaikkana. Nykyisin koulu on yksityisomistuksessa ja siellä on muun muassa kahvila- ja majoituspalvelua.
Kotkarauskukalat

Kotkarauskukalat (Myliobatiformes) tai suurrauskut on rauskujen lohkoon kuuluva rustokalojen lahko. Suurrauskuja tavataan meri-, murto- ja makeasta vedestä.
Alatornion pitäjämuseo

Alatornion pitäjämuseo sijaitsee Torniossa Alatornion kirkon vieressä. Museo on vanhassa lainajyvämakasiinissa, joka muutettiin museokäyttöön vuonna 1964.
Museon näyttelyssä on esillä Alatornion kylien käyttö- ja talousesineistöä. Pääasiassa 1960-luvulla koottu esineistö kertoo alueen elämästä ja elinkeinoista. Entinen Alatornion kunta liitettiin Tornion kaupunkiin vuonna 1973.
Kangasalan kotiseutumuseo

Kangasalan kotiseutumuseo on Kangasalla sijaitseva paikallismuseo. Se toimii vanhassa kivisessä viljamakasiinissa. Makasiini on rakennettu vuosina 1833–1835 ja se sijaitsee Kangasalan kirkkoa vastapäätä. Museo on perustettu vuonna 1958.
Kokoelmat.
Kokoelmat on saatu lahjoituksena pitäjäläisiltä, ja luetteloituja esineitä on noin 1700. Niistä noin 400 on luetteloitu Siiri-tietojärjestelmään.
Näyttelyt.
Näyttelyt on koottu kolmeen kerrokseen niin, että alakerrassa esitellään perinteistä talonpoikaiselämää aihepiireittäin. Näitä ovat muun muassa rakentaminen, metsästys, kalastus, kotitalous. Toisessa kerroksessa esitellään paikallishistorian erityispiirteitä nukkedioraamojen avulla. Oman dioraaman ovat saaneet muun muassa Kaarina Maununtytär Liuksialan kartanossa ja Kaarina Hannuntytär Vääksyn kartanossa 1500-luvun lopussa. Kolmannessa kerroksessa on esillä Jalmari Finnen esineistöä ja tuotantoa. Osa tilasta on varattu vaihtuville näyttelyille.
Oulunsalon kotiseutumuseo

Oulunsalon kotiseutumuseo on museo Oulunsalon kaupunginosassa Oulussa. Se sijaitsee Lentokentäntien varressa, aivan kirkon vieressä. Museo on yksi Museo-ja tiedekeskus Luupin ulkomuseokohteista.
Museossa voi tutustua elämään ja työn tekoon 1900-luvun maaseudulla. Esineistöstä löytyvät melkein kaikki tuolloin maalaistalossa tarvittavat työkalut, tekstiilit ja astiat. Esineitä on kokoelmissa yli 1 200. 
Rakennukset ja pihapiiri.
Rakennukset ovat lähes kaikki alkuperäisillä paikoillaan. Päärakennuksessa on kilpukkarekenteinen pirtti, pieni välikamari sekä kaunis salin puoli. Pihapiirissä on aittoja, talli ja riihi. 
Piha on suojainen paikka kesätapahtumille ja Entisaikain Joulumarkkinoille, jotka järjestetään joka vuosi museon ympäristössä. 
Aukioloajat ja sisäänpääsy.
Museo on auki kesäisin ja tapahtumien yhteydessä. Kohteeseen on vapaa sisäänpääsy. Museolle on helppo myös tulla linja-autolla, koska pysäkki sijaitsee aivan museon lähellä.
Gerkin kartano

Gerkin kartano () sijaitsee Mankkaan luoteisosassa Espoossa Turunväylän ja Kehä II:n risteysalueen lounaispuolella. Se on yksi Smedsbyn kylänmäen vanhoista kantatiloista ja osa historiallista maisemakokonaisuutta.
Gerkin kartanon varhaisin nimeltä tunnettu isäntä oli Jöns Nilsson. Hänestä on maininta vuodelta 1540. Gerk oli tuolloin Espoon vähävaraisimpia tiloja ja 1648–1682 se oli lahjoitettuna Gräsan kartanolle. Suuren reduktion yhteydessä Gerk palautettiin kruunulle ja 1683 siitä tehtiin Gräsan augmentti.
Vuoden 1540 maakirjan mukaan Gerk kuului neljän talon kokonaisuuteen, joista 1500-luvun lopussa oli jäljellä Gerkin ohella Smeds ja Sten.
Gerkin nykyinen päätalo on lähes kuutiomainen, aumakattoinen ja kaksikerroksinen tiilirakennus. Sen suunnitteli rakennusmestari Bernhard Olin. Gerkin talousrakennukset ovat säilyneet melko hyvin.
Barbera (täsmennyssivu)

Barbera voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Margretebergin kartano

Margretebergin kartano sijaitsee Järvenperässa Espoon keskiosassa Matalajärven ja Kehä III:n välissä. Kartanon mailla on nykyisin Marketanpuisto.
Margretebergin nimi on vaihdellut vuosisatojen saatossa. Vanhin nimi, Bölsby, oli käytössä vähintään vuoteen 1750; vuosisadan jälkipuoliskolla käytettiin myös nimiä Eriksberg ja Smeds. Nykyinen nimi otettiin käyttöön 1800-luvun alkupuoliskolla. Aikakirjojen mukaan kantatilan varhaisin omistaja oli talonpoika Mårten Nilsson 1500-luvun lopussa. Vuonna 1611 tilasta tehtiin maaratsutila ja vuonna 1631 siihen liitettiin autioitunut Jofsin tila.
Bölsby oli vakinainen ratsutila vuodesta 1682, mutta se joutui rappiolle, kunnes Johan Simonsson otti sen haltuunsa 1698. Myöhempiä omistajia oli muun muassa Törnqvistin suku ja 1936 alkaen Svenska Småbruk och Egna Hem Ab. Margretebergin talousrakennukset, tilanhoitajan asunto ja karjakon asunto ovat säilyneet kartanonmäellä.
Margretebergin melko vaatimaton aumakattoinen päärakennus sijaitsee Matalajärven itäpuolella. Sen runko on 1700-luvun jälkipuoliskolta ja se sai nykyisen empirehenkisen asunsa todennäköisesti 1800-luvun alkupuoliskolla. Päärakennuksen sisätilat nykyaikaistettiin 1961.
Brahma (kanarotu)

Brahma on kanarotu, joka on kotoisin Aasiasta Brahmaputra-joen varsilta. 
Kukon paino on 3–5 kg ja kanan 3–4 kg, joten kana kuuluu isoihin kanarotuihin.
Brahman luonne on rauhallinen, tasapainoinen ja eloisa. Tätä piirrettä on arvostettu, sillä brahmat kykenevät jakamaan pihan muiden lintujen kanssa. Rodun edustajat ovat myös hiljaisia ja kesyyntyvät helposti jopa sylikanoiksi.
Brahmat munivat 130–160 munaa ensimmäisenä munintavuotena, mutta tämän jälkeen määrä alkaa laskea. Ensimmäisenä munintavuotena munia tulee siis kahden päivän välein. Munan paino on noin 60 g. Muninta alkaa noin 7–8 kuukauden iässä. Vaikka monet kanarodut ovat menettäneet hautomavietin, brahma on innokas hautoja ja poikasten hoitaja.
Brahmoilla on runsas höyhenpeite, minkä vuoksi rodulla on hyvä sään kestävyys. Tämän rodun edustajilla on myös pienet heltat, punavihreät tai punakeltaiset silmät ja pienet siivet suhteessa kokoon.
Vesidiplomatia

Vesidiplomatia tai hydrodiplomatia tarkoittaa diplomatiaa, joka keskittyy ratkomaan veteen liittyviä konflikteja ja jännitteitä tavoitteena edistää rauhaa, vakautta ja vesivarojen yhteistä käyttöä. Veteen liittyviä konflikteja voi syntyä esimerkiksi rajallisten vesivarojen hallinnasta ja käytöstä erityisesti alueilla, jotka joutuvat jakamaan saman vesistön yhdessä. Vesidiplomatian tavoite on ennaltaehkäistä veteen liittyviä kiistoja ennen kuin ne muuttuvat suuremmiksi konflikteiksi. Euroopan unionin neuvosto ilmaisi vuonna 2018 aikovansa vahvistaa Euroopan unionin osallistumista vesidiplomatiaan edistääkseen rauhaa, turvallisuutta ja vakautta sekä tuomitakseen veden käyttämisen sotavälineenä.
Aalto-yliopiston vesitalouden professori Marko Keskisen mukaan Suomi on kansainvälisesti profiloitunut erityisesti rajavesikysymyksissä. Suomi on edistänyt rajavesien tasapuolista käyttöä eri puolilla maailmaa ja toiminut Yhdistyneiden kansakuntien rajavesisopimusten alullepanijana. Maailmalla vesidiplomatian merkitys on korostunut erityisesti Singaporessa, joka on pyrkinyt kehittymään Aasian vesiosaamisen keskukseksi. Vuonna 2012 Singaporen vesihallinnon virasto muutettiin Maailman terveysjärjestön alueelliseksi osaamiskeskukseksi, joka koordinoi moninaisia veteen liittyviä kysymyksiä.
Vesi on tärkeässä asemassa valtioiden politiikassa, koska vesivarannoilla on huomattava kauppa- ja turvallisuuspoliittinen merkitys. Esimerkiksi Kiinalle Tiibet on äärimmäisen tärkeä Himalajan jäätiköiden ja vesiresurssien vuoksi, koska alueen kautta kulkee lähes kaikkien Aasian pääjokien lähteet. Intia ja Pakistan solmivat vuonna 1960 Indusjoen vesisopimuksen, jotta valtiot voisivat hyödyntää yhdessä Indusjoen vesivaroja ja torjua konflikteja. Maiden välillä on kuitenkin toisinaan ollut kiistoja Induksen vesivarantojen hallinnasta, koska Intia on pyrkinyt parantamaan energiatilannettaan rakentamalla patoja joelle. Pakistan on tulkinnut patohankkeet yrityksenä rajoittaa sen omaa vedensaantia. Vastaavia patoihin ja vedenjakamiseen liittyviä ongelmia on esiintynyt esimerkiksi Niilillä. Etiopian pyrkimys padota Niilin yläjuoksu on saanut Egyptin uhkailemaan jopa sodalla, koska Egypti on riippuvainen Niilin vesivaroista.
Lanai (yhtye)

Lanai on englanninkielinen vaihtoehto-folk/indie/americana -duo, jonka muodostavat oululaiset Tanja Torvikoski ja Petri Kuusela.
Ura.
Laulaja-lauluntekijä Tanja Torvikoski (s.1986) ja kitaristi-tuottaja Petri Kuusela (s. 1990) tutustuivat vuonna 2013 ollessaan mukana samassa musiikkiproduktiossa Oulussa. Lanain syntyyn johtanut musiikillinen yhteistyö käynnistyi 2015, kun pari alkoi kirjoittaa yhdessä. Duo debytoi Prachtwerk ja [ofen]Bar lauluntekijäklubeilla Berliinissä 2016 ja on sen jälkeen esiintynyt säännöllisesti. 
Ship's Bell.
Esikoisalbumi Ship's Bell kirjoitettiin ja äänitettiin vuosina 2015 - 2018 pääasiassa Posiolla sijaitsevalla mökillä.
Levyllä soittavat Torvikosken ja Kuuselan lisäksi Juuso Ahlroos, Jaakko Konttila, Katariina Kuure sekä Matias Kiiveri. Lisäksi levyllä soittaa yhdysvaltalainen, Grammy-palkittu Rob Moose (jouset). Levyn on miksannut Matias Kiiveri (Hollywood House Studios) ja sen on masteroinut kahdesti Grammy-ehdokkaana ollut Kim Rosen (Knack Mastering Studios)
Ensimmäinen single Follow The Sun julkaistiin 25.1.2019 ja toinen single Hold Onto Nothing 22.2. Esikoisalbumi Ship's Bell julkaistiin omakustanteena 1.3.2019. Follow The Sun sai ensisoittonsa Yle Radiossa, Pekka Laineen Ihmemaassa 20.1.2019. Hold Onto Nothing sai ensisoittonsa Susanna Vainiolan Popradiossa 24.2.2019. Lanai oli Yle X:n Nosteessa -artisti viikolla 5 (2019). Albumi noteerattiin kansainvälisesti muun muassa Americana UK, The Next Gig, The Music Below sekä Come Here Floyd toimesta.
Kiertueet.
Lanai on tehnyt levynjulkaisun jälkeen kaksi mittavaa Suomen-kiertuetta; Ship's Bell Tour -levynjulkaisukiertue maaliskuussa 2019 sekä Lanai Winter Tour 2020 tammi-helmikuussa 2020.
Pauliina Kainulainen

Pauliina Kainulainen (s. 1968 Tervo) on suomalainen teologian tohtori, evankelis-luterilaisen kirkon pappi, tutkija, tietokirjailija ja kansalaisaktivisti. Hänet tunnetaan erityisesti ekoteologina, joka käsittelee teoksissaan ihmisen, luonnon ja hengellisyyden vuorovaikutusta. Hän on perehtynyt myös ekofeminismiin.
Elämä ja ura.
Kainulainen varttui Pohjois-Savon Tervossa. Hän valmistui teologian maisteriksi vuonna 1994 ja sai pappisvihkimyksen vuonna 1995. Teologian tohtoriksi hän väitteli vuonna 2005. Hän on toiminut uransa aikana pappina, tutkijana ja tietokirjailijana. Kainulainen on myös kansalaisaktivisti, joka toimii kohtuullisen ja kestävän elämäntavan puolesta. Hän on ollut perustamassa uraanikaivosta vastustavaa Kohtuus vaarassa -kansanliikettä.
Kainulainen on ollut vihreiden ehdokkaana eduskuntavaaleissa vuonna 2007 sekä piispaehdokkaana Kuopion piispanvaalissa vuonna 2012.
Vuonna 2018 Kainulainen valittiin retriittipapiksi Enonkosken luostariin. Tehtävä on kolmivuotinen ja päättyy vuoden 2020 lopulla.
Kainulainen asuu Kontiolahdella. Hänen puolisonsa on pappi.
Mala Rajya Laxmi Shah

Mala Rajya Laxmi Shah (s. 23. elokuuta 1950 Kathmandu, Nepal) on intialainen poliitikko, joka on toiminut Lok Sabhan jäsenenä vuodesta 2012. Shah kuuluu syntyperältään nepalilaiseen ruhtinassukuun, mutta hän avioitui Tehri Garhwalin ruhtinaskunnan perillisen kanssa. Hän edustaa Intian kansanpuoluetta (BJP) ja on ensimmäinen Uttarakhandin osavaltiosta Lok Sabhaan äänestetty nainen.
Shah valittiin Lok Sabhaan ensimmäisen kerran vuonna 2012 Tehrin vaalipiiristä, joka vapautui edustaja Vijay Bahugunan erottua tehtävästään ja siirtyessään Uttarakhandin pääministeriksi. Bahugunan poika Saket Bahuguna yritti voittaa isältään vapautunutta paikkaa, mutta hävisi Shahille. Shah voitti hänet 25 000 äänen erolla. Vuoden 2014 parlamenttivaaleissa Saket Bahuguna oli jälleen kongressipuolueen ehdokas Tehrin vaalipiiristä. Shah voitti Bahugunan toisen kerran 192 000 äänen erolla. BJP voitti kaikki Uttarakhandin vaalipiirin paikat Lok Sabhaan. Seuraavissa vuoden 2019 vaaleissa kongressipuolue asetti vastaehdokkaaksi Uttarakhandin yksikkönsä päällikön Pritam Singhin, joka hävisi melkein 300 000 äänen erolla.
Shah lukeutuu Intian rikkaimpiin poliitikkoihin. Hänen omaisuutensa arvo oli yli 180 crorea vuonna 2019. Ruhtinassuvun omistuksessa oli myös yhdeksän autoa ja useita kartano- sekä palatsirakennuksia.
Jaimz Woolvett

Jaimz Woolvett (s. 14. huhtikuuta 1967) on kanadalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvassa "Armoton" ("Unforgiven") nuorta pyssysankaria Schofield Kidiä.
Liselott Lindström

Liselott Lindström (s. 11. huhtikuuta 1989) on suomenruotsalainen toimittaja. Hän on koulutukseltaan valtiotieteiden kandidaatti Helsingin yliopistosta ja maisteri Aarhusin ja Swansean yliopistosta. Lindström on työskennellyt vuodesta 2018 Yleisradion ja SVT:n toimittajana Nairobissa ja vuodesta 2022 Helsingissä.
Lindström on työskennellyt myös Svenska Ylellä ulkomaantoimittajana, uutisankkurina ja urheilutoimittajana sekä Ruotsin radiossa ulkomaantoimittajana. Hän kirjoittaa myös kolumneja "Hufvudstadsbladetiin" ja "Journalistiin".
Lindström palkittiin vuonna 2021 Topeliuspriset-palkinnolla eli suomenruotsalaisten toimittajien Vuoden journalisti -palkinnolla.
Pehr Sparre

Pehr (Per) Georg Sparre (1790–1871) oli ruotsalainen kirjailija, ammatiltaan sotilas. Hän osallistui Suomen sotaan 1808–1809 ja sotaan Napoleonia vastaan 1812–1815 ja kohosi lopulta meritykistörykmentin everstiksi. Hän on julkaisut romaanit "Den siste friseglaren" (1832), "Adolf Findlig" (1835), "Sjökadetten" (1850) ja muita kaunokirjallisia teoksia.
Amanda Kernell

Amanda Kernell (s. 9. syyskuuta 1986, Uumaja) on ruotsalais-eteläsaamelainen ohjaaja ja käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan parhaiten "Saamelaisveri-"elokuvasta ("Sameblod)", joka on voittanut useita palkintoja.
Elämä.
Amanda Kernell varttui Uumajassa, missä hän jo varhaisteini-ikäisenä omistautui näyttelemiselle ja ohjaamiselle kunnallisessa Teatermagasinet-kulttuurkeskuksessa. Hänen juurensa ovat isän puolelta saamelaiskulttuurissa. Kernell on työskennellyt mm. elokuvapedagogina Västerbottenin läänissä ja näytellyt elokuvassa Maison (2007).
Vuosina 2009–2013 Kernell opiskeli Den Danske Filmskole -elokuvakoulun ohjaajalinjalla Kööpenhaminassa.
Kernell asuu tällä hetkellä Kööpenhaminassa, missä hän paitsi tekee elokuvia myös opettaa elokuvaohjausta.
Palkintoja ja tunnustuksia.
Vuoden 2016 Venetsian elokuvajuhlilla Kernell palkittiin parhaana nuorena ohjaajana "Saamelaisveri-"elokuvasta, jossa nuori tyttö kokee ristiriitoja saamelaisen alkuperänsä vuoksi. Hän sai juhlilla myös Europa Cinemas Label -palkinnon parhaasta eurooppalaisesta elokuvasta. Samana vuonna Tokion kansainvälisillä elokuvajuhlilla Japanissa elokuva sai tuomariston erikoispalkinnon. 
Göteborgin elokuvajuhlilla vuonna 2017 "Saamelaisveri" sai parhaan pohjoismaisen elokuvan palkinnon (Nordiska filmpriset). Samana vuonna elokuvaa ylistettiin myös elokuvajuhlilla Irakissa, Italiassa, Norjassa, Puolassa ja USA:ssa. Kernell vastaanotti vuonna 2017 Kurt Linders stipendium -apurahan Ruotsin elokuva-akatemialta.
Guldbagge-elokuvagaalassa vuonna 2018 "Saamelaisveri" voitti neljä Guldbaggea: palkinnot parhaasta käsikirjoituksesta, parhaasta naispääosasta (Lene Cecilia Sparrok) ja parhaasta leikkauksesta (Anders Skov) sekä yleisöpalkinnon parhaasta elokuvasta.
Kernell sai Dagens Nyheterin kulttuuripalkinnon vuonna 2018. Samana vuonna hän sai Ruotsin YK-liiton ihmisoikeuspalkinnon niin ikään "Saamelaisveri"-elokuvaan liittyvästä työstään.
Jätti-Kochin

Jättikoch, eli puhekielessä kochinkana on Kiinassa jalostettu kanarotu.
Kochinkana painaa 4-5 kg ja rodun kukko 5-6 kg. Nimensä mukaisesti rotu kuuluu jättirotuihin. Rodun kasvu on hidasta: aikuiseen kokoonsa kochinkanat kasvavat vasta 1,5-vuotiaana. Rodulla ei ole kääpiömuotoa, mutta bekin-rotua kutsutaan virheellisesti kääpiö-kochiksi.
Kyseisen rodun muninta on heikkoa, ja munatkin ovat pieniä suhteessa linnun kokoon. Munat ovat vaaleanruskeita. Kanat ovat innokkaita hautojia ja huolehtivat tipuistaan hyvin.
Luonteeltaan jättikochit ovat rauhallisia ja kesyjä.
Koch-rodulle tyypillisiä piirteitä on:
Marans

Marans on Ranskassa kehitetty suurikokoinen kanarotu, joka on saanut nimensä kotipaikkansa Maransin kaupungin mukaan. Se on kehitetty 1800-luvun puolivälissä risteyttämällä paikallisia luonnonvaraisia kanoja Indonesiasta ja Intiasta tuotuihin tappelukukkorotuihin. Sittemmin rotua on "parannettu" sekoittamalla sitä Croad Langshan-rotuun.
Marans-rodun kanat painavat 2,5-3kg ja kukot 3,5-4kg. Maranssit ovat keskikokoisia kanoja. Ne munivat hyvin, noin 150-200 munaa vuodessa. Munan kuoren väri on tumman viininpunainen tai tummanruskea.
Maranssit ovat aktiivisia, ystävällisiä ja uteliaita.
Vaiatu järv

Vaiatu järv (myös "Vaiatu paisjärv") on Virossa Jõgevamaalla Jõgevan kunnan Vaiatun kylässä sijaitseva patojärvi. Vironkielisessä vesistönimistössä "pais" tarkoittaa patoa, jolloin "paisjärv" tarkoittaa patojärveä.
Maantietoa.
Patojärvi on 270 metriä pitkä, 90 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,6 hehtaaria. Se on Vaiatun kylässä, joka sijaitsee 15 kilometriä Mustveestä länteen Jõgevan ja Mustveen välisen kantatien 36 varressa. Se on padottu pieneksi lammeksi maapadolla, jonka yli kulkee kylän tie. Järvessä on saari, joka muistuttaa ojalla katkaisua niemeä. Järven rantaviiva on 760 metriä pitkä. Järven ympäristö on peltomaiden keskellä ja järvi on asutuksen ympäröimä.
Vesistösuhteita.
Vaiatu järv kuuluu Kullavere jõen valuma-alueeseen, sillä järvi on joen läpivirtausjärvi. Järven valuma-alue johtuu vain joesta ja sen pinta-ala on 20 neliökilometriä. Kullavere jõgi laskee 19 kilometrin päässä Peipsijärven pohjoisosan länsirantaan, jossa sijaitsee Kasepää. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Thomas de Keyser

Thomas de Keyser (1596 Amsterdam – 16. kesäkuuta 1667 Amsterdam) oli Alankomaiden kultakauden aikana vaikuttanut taidemaalari. Hänet tunnetaan erityisesti pienikokoisista muotokuvistaan, joissa henkilöt kuvataan ajalle tyypillisissä sisätiloissa. De Keyser oli Alankomaiden johtava muotokuvamaalari kunnes Rembrandt van Rijn (1606–1669) syrjäytti hänet 1630-luvulla. De Keyserin muotokuvilla oli merkittävä vaikutus Alankomaiden myöhempään muotokuvamaalauksen ja sisätiloja kuvaavaan laatumaalaukseen.
Elämä ja ura.
Thomas de Keyserin isä oli tunnettu arkkitehti, kuvanveistäjä ja kivimestari Hendrick de Keyser (1565–1621). Hänen kahdesta veljestään tuli arkkitehtejä ja kivimestareja. Thomas opiskeli nuorena maalausta tuntemattoman mestarin, mahdollisesti Cornelis van der Voortin (1576–1624) opastuksella. De Keyser opiskeli myös kivimestariksi ja arkkitehdiksi isänsä johdolla. Hänestä tuli Pyhän Luukkaan killan jäsen kivimestarina ja kuvanveistäjänä 1622. Kun de Keyserin isä kuoli, hänen veljensä Pieter jatkoi perheen liiketoimintaa kivimestarina. Thomas de Keyseristä tuli taidemaalari.
Thomas de Keyser tunnetaan innovatiivisena muotokuvamaalarina. Ennen de Keyseriä ainoastaan aatelisista ja kuninkaallisista oli maalattu muotokuvia, joissa kuvattava henkilö oli kokokuvassa. Ylimystöä kuvaavat muotokuvat olivat yleensä olleet erittäin suurikokoisia. De Keyser maalasi pieniä kokovartalomuotokuvia, jotka mahtuivat syntymässä olleen uuden asiakaskunnan koteihin. Hänestä tuli 1600-luvun alun Alankomaiden vaurastuvan uuden kauppiasluokan suosikkimaalari. 
Monien muiden aikakauden maalarien tavoin de Keyser oli ennen muuta liikemies. 1630-luvulla de Keyser vaihtoi alaa. Hän kävi veljensä Pieterin kanssa tuottoisaa kivikauppaa kansainvälisillä markkinoilla. Amsterdamin muotokuvamaalauksen uusiksi mestareiksi tulivat Rembrandt van Rijn (1606–1669), Govaert Flinck (1615–1660) ja Bartholomeus van der Helst (1613–1670). De Keyserin veljekset ostivat ja toivat maahan rakentamisessa käytettyä kiveä ja marmoria, eikä Thomas de Keyser enää maalannut aiempaan tahtiin. Vuonna 1652 hän maalasi kuitenkin historiallisen maalauksen veljensä suunnittelemaan rakennukseen. De Keyser seurasi myöhemmin isänsä esimerkkiä ja toimi Amsterdamin kaupungin kivimestarina vuosina 1662–1667.
Tyyli ja teokset.
De Keyserilta tunnetaan noin sata maalausta, joista suurin osa on maalattu vuosien 1624–1639 väliltä. De Keyser löysi nopeasti oman tyylinsä, joka säilyi lähes muuttumattomana koko hänen uransa ajan. Hän kuvasi maalaustensa henkilöt usein heidän omassa ympäristössään. De Keyserin maalauksista tuli tärkeä vaikuttaja myöhemmän laatukuvamaalauksen kehityksen taustalla. De Keyser maalasi kovalle kuparitaustalle ja hänen maalaustensa pinta on täysin sileä. Rento sivellintyö erottaa maalaukset kuitenkin Leidenin "fijnschilders"-koulukunnan maalareiden, esimerkiksi Gerard Doun ja Frans van Mieris vanhemman töistä. De Keyserin kyvyssä kuvata sisätiloja rennolla ja varmalla otteella näkyy todennäköisesti hänen taustansa ja koulutuksensa arkkitehtina ja rakennussuunnittelijana.
Liettuan terveyskasvatus- ja tautienehkäisykeskus

Liettuan terveyskasvatus- ja tautienehkäisykeskus (, lyhennys SMLPC; ) on Liettuan pääkaupungissa Vilnassa toimiva, terveyskasvatukseen ja muun muassa tautien, tapaturmien ja onnettomuuksien torjuntaan sekä elintarviketurvallisuuteen keskittynyt valtion virasto. SMLPC on eräs useista Liettuan terveysministeriön alaista kansanterveyden parissa toimivista organisaatioista.
Xilinx

Xilinx oli yhdysvaltalainen puolijohdeteollisuuden yritys San Josessa Kaliforniassa. Yritys kehittää puolijohdetuotteita ja suunnitteluohjelmistoja.
Yrityksen perustivat Ross Freeman, Bernard Vonderschmitt ja James V. Barnett helmikuussa 1984.
Yritys oli suurimpia "tehtaattomia" () puolijohdevalmistajia.
Yrityksen tuotteisiin kuuluvat muun muassa MicroBlaze ohjelmallinen mikroprosessori.
AMD ilmoitti lokakuussa 2020 yhtiön ostamisesta 35 miljardin dollarin arvoisella kaupalla, joka suoritetaan kokonaan osakkeiden vaihdolla. Kauppa valmistui helmikuussa 2022 ja AMD:n osakkeiden nousun johdosta kaupan arvoksi tuli 50 miljardia dollaria. Kesäkuussa 2023 Xilinxin tuotteet siirtyivät AMD-brändin alle.
André Six

André Jules Henri Six (15. heinäkuuta 1879 Lambersart, Nord – 1. huhtikuuta 1915 Chelles, Seine-et-Marne) oli ranskalainen uimari ja olympiamitalisti. Hän edusti Ranskaa Pariisin kesäolympialaisissa 1900 saavuttaen hopeaa sukellusuinnissa.
Six kuoli ensimmäisessä maailmansodassa 1. huhtikuuta 1915 ollessaan 35 vuoden ikäinen.
Charles Devendeville

Charles Devendeville (8. maaliskuuta 1882 Lesquin, Nord – 19. syyskuuta 1914 Reims, Marne) oli ranskalainen uimari, vesipalloilija ja olympiavoittaja. Hän edusti Ranskaa Pariisin kesäolympialaisissa 1900 saavuttaen kultaa sukellusuinnissa. Samoissa olympialaisissa Devendeville kuului myös Ranskan Tritons Lillois -joukkueeseen vesipalloturnauksessa.
Devendeville kuoli ensimmäisessä maailmansodassa 19. syyskuuta 1914 ollessaan 32 vuoden ikäinen.
Maailmankisat 1971

Seitsemännet Maailmankisat järjestettiin vuonna 1971 Helsingissä 30. kesäkuuta–1. heinäkuuta. Kilpailupaikkana oli Olympiastadion. Kansainväliset yleisurheilukilpailut olivat Helsingin Kisa-Veikkojen järjestämät. Kisat olivat monelle urheilijalle samalla kokeilu tulevalla EM-kisa-areenalla, jossa EM-kisat järjestettiin puolitoista kuukautta myöhemmin. 
Naiset.
Kisojen parhaalle urheilijalle jaettava Timo Sarpanevan suunnitteleman kiertopalkinnon sai 400 metrin aitajuoksija Ralph Mann, joka teki lajissa maailman vuoden kärkituloksen. Hän sai itselleen palkinnosta 30 cm:n suuruisen pienoisveistoksen näköiskappaleen.
Hankalammi

Hankalammi voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Voore paisjärv

Voore paisjärv on Virossa Jõgevamaalla Mustveen kunnan Vooren kylässä sijaitseva patojärvi. Se on muodostettu patoamalla Kullavere jõgeen kaksi peräkkäistä patojärveä, joista alempi on nimeltään Voore ökopaisjärv. Virolaisessa vesistönimistössä "paisjärv" tarkoittaa patojärveä.
Maantietoa.
Järvi on 170 metriä pitkä, 65 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 0,8 hehtaaria. Sen pato tyypiltään maapato, jonka vesi ylittää valumalla kivikon läpi. Maapadon alapuolelta kulkee kapea kävelysilta, josta veden kuohua voi seurata. Järven ympäristö on peltomaiden keskelle rakennettu kylä. Järven eteläpuolella sijaitsee asuintaloja ja pohjoispuolella on Vooren kauppakeskus parkkipaikoineen. Asutusalueen ympäröi täällä nurmikkopuistot. Rantaviivan pituus on yli 400 metriä. Järven länsipään ylittää kylätien silta.
Vesistösuhteita.
Voore paisjärv kuuluu Kullavere jõen valuma-alueeseen, jolla se on joen läpivirtausjärvi. Järvi vaikuttaa olevan lähinnä joen kapea suvanto, vaikka sen vedenpintaa onkin nostettu. Siihen ei tule muita uomia kuin joki. Tällä kohtaa joen, ja samalla järven, valuma-alueen pinta-ala on 119 neliökilometriä. Joen läpivirtaamat vaihtelevat suuresti kuivan kesän 0,045 kuutiometristä sekunnissa (m³/s) kevättulvan 39 kuutiometriin sekunnissa. Kullavere jõgi laskee Peipsijärven pohjoisosan länsirantaan, joka sijaitsee noin 15 kilometrin päässä. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.