Kasvimuseo

 
Kasvimuseo on osa Helsingin yliopiston alaisen Luonnontieteellisen keskusmuseon kasvitieteen yksikköä, kuten Kaisaniemen ja Kumpulan kasvitieteelliset puutarhatkin. Kasvimuseorakennus sijaitsee Kaisaniemen kasvitieteellisen puutarhan alueella Helsingissä.
Kasvimuseon herbaariokokoelmissa on noin 3,4 miljoonaa näytettä ja kokoelmat karttuvat noin 15 000–20 000 näytteellä vuodessa. Kokoelmat sijaitsevat pääosin Kaisaniemessä, mutta osa on tilapäisessä varastossa Kansalliskirjaston kellarissa. Kokoelmat jakautuvat putkilokasveihin, sammaliin sekä sieniin (joihin kuuluvat myös jäkälät), ja niitä käyttävät sekä kotimaiset että ulkomaiset tutkijat. Kasvimuseo lähettää lainoja ja vastaanottaa näytteitä kansainvälisesti. Kasvimuseossa ei ole yleisönäyttelyitä. Muutamia kertoja on kuitenkin järjestetty yleisölle vapaa pääsy tutustumaan rakennukseen ja kasvitieteen yksikön toimintaan (viimeksi vuonna 2012). Pieni osa kokoelmista on kuitenkin ollut esillä Luonnontieteellisen museon (Pohjoinen Rautatiekatu 13) näyttelyissä. Eläviä kasveja on lisäksi kasvitieteellisen puutarhan (Kaisaniemenranta 2 / Unioninkatu 44) kasvihuoneissa ja ulkopuutarhassa, jotka ovat avoinna yleisölle. Luonnontieteellisen keskusmuseon kasvitieteen yksikköä johtaa dosentti Marko-Tapio Hyvärinen.
Museorakennus.
Kasvimuseon nykyinen laitosrakennus on valmistunut vuonna 1903, ja se rakennettiin entisen päärakennuksen sijoille. Sen suunnitteli arkkitehti Gustaf Nyström. Kun Suomesta puuhattiin kuningas­kuntaa vuonna 1918, kaavailtiin linnamaista rakennusta yhdeksi uuden kuninkaan virallisista residensseistä. Suunnitelmat eivät kuitenkaan toteutuneet, koska Suomesta tuli lopulta tasavalta. 
Tutkimus.
Kasvitieteen yksikön tiimit tekevät monipuolisia kasvien ja sienten taksonomiaan, systematiikkaan, evoluutioon, luonnonsuojelubiologiaan ja levinneisyyteen liittyvää tutkimusta. Ulkomaisia tutkijoita vierailee museossa eripituisia jaksoja vuosittain yksikön tutkijat tekevät tutkimuksia eri puolilla maapalloa ja varsinkin kehitysmaissa, joissa monessa ei ole ollut omia tutkijoita. Ulkomailla tehtävän kasvitutkimuksen painopistealueet ovat vaihdelleet eri kausina. Niitä ovat olleet muun muassa Itä- ja Kaakkois-Aasia.
Historia.
Kokoelmien juuret ulottuvat 1600-luvulle Turun Akatemiaan, minne Elias Tillandz perusti kasvitieteellisen puutarhan vuonna 1678. Kasvimuseon perustamisvuotena pidetään kuitenkin vuotta 1750. Kasvimuseon vanhimmat ja Turun palosta pelastuneet näytteet ovat 1600- ja 1700-luvuilta. Museo on tunnettu erityisesti ainutlaatuisista sammal- ja jäkäläkokoelmistaan, joita varsinkin 1800-luvun suomalaiset uranuurtajatutkijat ovat keränneet eri puolilta maailmaa. Ne ovat tutkimuksen kannalta hyvin merkittäviä vanhoja kokoelmia. 
Tyyppinäytteet.
Kasvimuseon kokoelmissa on runsaasti eri lajien tyyppinäytteitä eli yksilöitä, joiden tuntomerkeistä uusi laji on ensimmäisenä tieteelle kuvattu. 
Putkilokasvit.
Putkilokasvikokoelmat (noin 1,8 milj. näytettä) ovat myös kansainvälisesti merkittävät. Kokoelmia kartuttavat pääasiassa tutkijat, mutta perinteisesti apuna ovat olleet kasviharrastajat. Kasvimuseon kokoelmat perustettiin vuonna 1828 ostamalla prof. Carl Reinhold Sahlbergiltä 5 000 näytettä. Suomalaissyntyisen Krimillä työskennelleen C. Stevenin vuonna 1860 lahjoittamat 60 000 putkilokasvinäytettä muodostivat yleismaailmallisten kokoelmien perustan. Kokoelmat sisältävät useita tuhansia tyyppinäytteitä. Putkilokasvikokoelmista vastaavan kasvitiimin vetäjänä toimii yli-intendentti Henry Väre.
Sammalet.
Sammal- ja leväkokoelmassa on runsaat 600 000 näytettä.
Merkittäviä erilliskokoelmia on kaksi:
Sienet.
Sienikokoelmissa on noin 850 000 näytettä, joista noin puolet on jäkäliä. Sienitiimiä vetää yli-intendentti Soili Stenroos.
Kokoelmat on järjestetty kahteen pääosastoon. 
Erilliskokoelmat: 
Noin 5 500 näytettä. Acharius oli ruotsalainen tutkija, jonka jäkäläkokoelman Helsingin yliopisto osti 1834. Hänet tunnettiin ”jäkälätieteen isänä” ja ”jäkälätutkimuksen Linnénä”. 
Noin 52 000 näytettä. Nylander oli aikansa johtava jäkälätutkija, jonka kokoelma on tieteellisesti erittäin merkittävä. Nylander oli myös ensimmäinen suomalainen kasvitieteen professori. Nylanderin julkaisemia tutkimuksia on noin 300, joiden joukossa on myös jäkälätieteen perusteoksia. Hän kuvasi noin 3 000 tieteelle uutta jäkälälajia.
Muita tärkeitä sienikokoelmia:
Hän oli tunnettu Suomen sienitieteen isänä 
Nykytutkimus
Sieniosastolla tutkitaan nykyään muun muassa jäkälien, helttasienten ja kääväkkäiden systematiikkaa ja ekologiaa. Aikaisemmin 1900-luvun loppupuolella on tutkittu muun muassa Itä- ja Kaakkois-Aasian jäkäliä.