Kreikkalaiset

Kreikkalaiset (, "Helleenit") ovat kansa ja etninen ryhmä, joka asuu Kreikassa, Kyproksella ja siirtolaisina ympäri maailmaa. Kreikkalaiset ovat pienestä lukumäärästään huolimatta historiallisesti merkittävä kulttuurikansa, joilla on ollut pysyvä vaikutus länsimaiseen kulttuuriin. Uskonnoltaan kreikkalaiset ovat nykyään pääosin ortodokseja, ja kirkolla onkin ollut perinteisesti merkittävä vaikutus kreikkalaisten identiteettiin.
Historia.
Kreikkalaiset puhuvat kreikan kieltä, jonka muodostaa oman haaransa indoeurooppalaisessa kielikunnassa. He kuuluvat kauan ennen nykyaikaisen kansallisuusaatteen kehittymistä muotoutuneiden kansojen ryhmään, jota Anthony D. Smith on luonnehtinut "arkkityyppisiksi diasporakansoiksi".
Alkuperä.
Kreikkalaisten esivanhemmat saapuivat todennäköisesti Balkanin eteläisimpään osaan eli nykyisen Kreikan alueelle luultavasti kolmannen vuosituhannen lopulla ennen ajanlaskumme alkua, joskin on myös arveltu heidän saapuneen vasta myöhemmin meritse Anatoliasta. Kreikan mantereelle 2. vuosituhannella eaa. suuntautuneista kansainvaelluksista on tehty päätelmiä muinaiskreikkalaisten murteiden perusteella, mutta tiedot niistä ovat peräisin satoja vuosia myöhemmältä ajalta ja niissä on tiettyjä epävarmuustekijöitä. Ilmeisesti kreikkalaiset saapuivat alueelle ainakin kahdessa vaiheessa, ensin joonialaiset ja aiolialaiset, joiden saapuminen johti 1500-luvulla eaa. mykeneläisen kulttuurin syntyyn Jälkimmäinen vaihe oli suunnilleen 1000-luvulla eaa. tapahtunut doorilaisvaellus, jonka vaikutuksesta mykeneläis­aikaiset arkadokyproslaiset murteet lähes hävisivät käytöstä. Molemmat vaellukset tapahtuivat levottomina aikoina: mykeneläinen vaellus merkitsi siirtymistä myöhäispronssikauteen, doorilainen vaellus taas pronssikauden loppua.
Mahdollisesti Kreikkaan on suuntautunut kolmekin laajaa kansainvaellusta, joista ensimmäinen olisi ollut protojoonialainen ja tapahtunut jo ennen mykeneläistä vaellusta. Tämän mahdollisuuden esitti ensimmäisenä Ernst Curtius 1880-luvulla. Tavallisimmin nykyiset tutkijat kuitenkin yhdistävät joonialaiset ja arkadokyproslaiset murteet yhdeksi itäisten murteiden ryhmäksi, jonka puhujat olisivat tulleet maahan yhdessä keskipronssikautisessa vaelluksessa toisin kuin läntinen ryhmä, johon kuuluvat lähinnä doorilaista murretta puhuneet heimot.
Eric P. Hamp luokitteli vuonna 2012 julkaisemassaan indoeurooppalaisen kielikunnan sukupuussa kreikan ja muinaismakedonian yhdessä armenian kielen "pontiseen" eli "helleno­armenialaiseen" alaryhmään. Hampin mukaan tämä alaryhmä olisi peräisin Mustanmeren koillisrannalta ja sen takaisesta sisä­maasta. Sieltä kreikkalaiset olisivat vaeltaneet kaakkoon Kaukasukselle, jossa armenialaiset olisivat jääneet lähelle Batumia, kun taas esi­kreikkalaiset olisivat vaeltaneet edelleen Mustan­meren etelä­rantaa pitkin Egeanmerelle ja Pelopon­nesokselle sekä Pamfylian kautta Kyprokselle. Tässä vaelluksessa Troija olisi ollut esteenä levittäytymiselle länteen, minkä vuoksi ensin esikyproslaiset ja myöhemmin muut esi­kreikkalaiset kääntyivät etelään, jolloin esi­kyproslaiset olisivat päätyneet Pamfyliaan ja lopulta Kyprokseen, kun taas muut ryhmät olisivat ylittäneet Egeanmeren. Mykeneläiset kreikkalaiset olisivat saapuneet Thebaan ja Thessaliaan ennen aiolialaisia ja olisivat olleet kreikkalaisista ensimmäisinä Kreetalla.
Mykeneläiset.
Mykeneläiset olivat varhaisin historiallisista lähteistä tunnettu kreikan kieltä puhuva kansanryhmä. Heiltä on säilynyt lineaari-B:llä kirjoitettuja tekstejä, jota paitsi heihin viitataan muutamia vuosisatoja myöhemmin kirjoitetuissa Homeroksen runoissa. Mykeneläiset levittäytyivät nopeasti kaikkialle Egeanmeren ympärille, ja jo 1400-luvulla eaa. he olivat saapuneet Rodokselle, Kreetalle, Kyprokselle, johon Teukroksen sanotaan perustaneen ensimmäisen siirtokunnan, sekä Vähän-Aasian rannikolle. Noin vuonna 1200 eaa. doorilaiset, toinen kreikkalainen heimo, saapui alueelle Epeiroksen suunnasta. Historioitsijat ovat vanhastaan otaksuneet, että doorilaisvaellus tuhosi mykeneläisen kulttuurin, mutta toden­näköisesti ratkaisevan hyökkäyksen saivat aikaan merellä ryöstöretkiä tehneet merikansat, jotka purjehtivat itäisellä Välimerellä vuoden 1180 eaa. aikoihin. Doorilaista vaellusta seurasi huonosti tunnettu kansainvaellusten kausi, jota aiheellisesti nimitetään Kreikan pimeiksi vuosisadoiksi, mutta suunnilleen vuodesta 800 eaa. lähtien on antiikin kreikkalainen kulttuuri, sellaisena kuin se oli arkaaisella kaudella, jo selvästi tunnistettavissa.
Homeroksen eepoksissa esihistoriallisen ajan kreikkalaiset käsitetään Homeroksen oman ajan eli antiikin ajan Kreikan varhaisimman kauden kreikkalaisten suoranaisiksi esivanhemmiksi. Mykeneläisenä aikana palvottiin jo monia samoja jumaluuksia kuten Zeus, Poseidon ja Haades, jotka kuuluivat myös myöhempään antiikin Kreikan uskontoon.
Arkaaisen ja klassisen kauden kreikkalaiset.
Joidenkuiden historioitsijoiden mukaan kreikkalaisen kansakunnan syntyä merkitsivät ensimmäiset Olympian kisat vuonna 776 eaa., jolloin ajatus kreikkaa puhuvien heimojen yhteisestä kreikkalaisuudesta ensimmäisen kerran sai ilmauksensa yhteisenä kulttuurisena kokemuksena. Kreikkalaisuus käsitettiinkin ennen kaikkea yhteistä kulttuuria koskevaksi asiaksi.
Arkaaisella kaudella, noin 800–500 eaa. kreikkalaiset perustivat siirtokuntia eri puolille Välimeren rannikkoa. Nykyisen Kreikan ohella heidän asuttamiaan alueita olivat Vähän-Aasian länsi­rannikko, sekä niin kutsuttu Suur-Kreikka ("Magna Graecia"), joka käsitti Sisilia ja nykyisen Etelä-Italian. Lisäksi kreikkalaisia siirto­kuntia olivat muun muassa Kyrene nykyisessä Libyassa sekä Massilia, nykyinen Marseille Ranskassa.
Kreikan klassinen kausi käsittää tavallisimman käsityksen mukaan ajanjakson persialaissodista Aleksanteri Suuren kuolemaan, noin 480–323 eaa., joskin jotkut historioitsijat katsovat ainakin sen huippukauden päättyneen jo peloponnesolaissotien loppuun (404 eaa.). Tämän nimen kausi on saanut, koska tältä ajalta peräisin ovat antiikin kreikkalaisen kulttuurin monet merkittävimmät saavutukset, joihin sen pysyvä maine myöhempinä aikoina on perustunut.
Vaikka klassisen kauden kreikkalaiset käsittivätkin olevansa kaikki sukua keskenään, he samastuivat ensi sijassa omaan kaupunkivaltioonsa ("polis"), eivätkä yhdistävät tekijät estäneet heitä sotimasta toisinaan hyvinkin raa'asti toisia kreikkalaisia kaupunki­valtioita vastaan. Tämä ilmeni erityisesti peloponnesolaissodassa, jonka Ateena ja Sparta liittolaisineen kävivät toisiaan vastaan.
Useimmat kreikkalaiset kaupunkivaltiot kuitenkin yhdistyivät lopulta Makedonian Filippos II:n ja Aleksanteri Suuren alaisuudessa saman valta­kunnan alaisuuteen. Joiden­kuiden tutkijoiden mukaan vallalle nousivat tällöin Aleksanterin pan­helleeniset ideat, toisten mukaan taas Makedonia valloitti Kreikan rikkauksien, kunnian ja vallan vuoksi ja käytti panhelleenistä ideaalia vain propaganda-aseena kaupunki­valtioita vastaan.
Aleksanteri Suuri kukisti useissa taisteluissa persialaisen akhemenidien valta­kunnan ja eteni nykyiseen Pakistaniin ja Tadžikistaniin saakka. Valloitusten, siirtokuntien perustamisen ja kauppa­reittien vaikutuksesta kreikkalainen kulttuuri levisi entistä paljon laajemmalle alueelle. Vaikka Aleksanterin valta­kunta hajosikin pian perustajansa kuoleman jälkeen, hellenismin kulttuurinen vaikutus Lähi-idässä ja Aasiassa oli pitkä­ikäinen, ja kreikan kielestä koinee-kreikkana tuli laajalle levinnyt "lingua franca", jonka aseman se säilytti Rooman valta­kunnan aikanakin. Paljon kreikkalaisia asettui asemaan hellenistisiin kaupunkeihin kuten Aleksandriaan, Antiokiaan ja Seleukiaan. Vielä nykyään, yli 2 000 vuotta myöhemmin, Pakistanissa ja Afganistanissa on yhteisöjä, jotka väittävät polveutuvansa kreikkalaisista maahanmuuttajista.
Hellenistisen kauden kreikkalaiset.
Hellenismi oli kreikkalaisen kulttuurin seuraava vaihe, jonka yleensä katsotaan alkavan Aleksanterin kuolemasta ja päättyneen roomalaisten valloittaessa Ptolemaiosten hallitseman Egyptin vuonna 30 eaa. Aikakautta sanotaan hellenistiseksi, koska monet aiemmin ei-kreikkalaiset kulttuurit saivat runsaasti kreikkalaisia vaikutteita.
Tähän aikaan syntyi entistä suurempia kaupunkeja, mutta ne eivät enää muodostaneet itsenäisiä kaupunki­valtioita. Sen sijaan ne kuuluivat diadokkien hallitsemiin laajoihin valtakuntiin. Kreikkalaiset kuitenkin olivat edelleen hyvin tietoisia menneisyydestään, minkä sai aikaan varsinkin Homeroksen ja klassisten kirjailijoiden teosten opiskelu. Suuresti kreikkalaisen identiteetin ylläpitoon vaikutti moni­kansallisissa hellenisti­sissä valtakunnissa laajentunut kosketus "barbaareiksi" nimitettyjen ei-kreikkalaisten kansojen kanssa. Tämä johti siihen, että kreikkalaiset pyrkivät entistä määrä­tietoisemmin välittämään kreikkalaisen "paideian" seuraaville suku­polville. Kreikkalaisen tieteen, teknologian ja matematiikan katsotaan yleensä saavuttaneen huippu­kohtansa hellenistisenä aikana.
Buddhalaisuus levisi Intialais-kreikka­laisessa ja Kreikkalais-baktria­laisessa kuningaskunnassa myös kreikkalaisen väestön keskuuteen (grekobuddhalaisuus), ja kreikka­laisilla oli merkittävä osuus sen levittämisessä Kiinaan. Itäisin merkittävä kreikka­lainen kaupunki, Aleksandreia Eskhate, tuli kiinalaisille tunnetuksi nimellä Dayuan.
Kreikkalaiset Rooman vallan alla.
Rooman valtakunta valloitti vähitellen lähes kaikki Aleksanterin jälkeisen ajan hellenistiset kuningaskunnat ja jäljellä olleet itsenäiset kreikkalaiset kaupunki­valtiot. Sotilaallisesta yli­voimastaan huolimatta roomalaiset ihailivat suuresti kreikkalaisia ja saivat voimakkaita vaikutteita kreikkalaisen kulttuurin saavutuksista, mikä antoi Horatiukselle aiheen tunnettuun lausumaan:
"Graecia capta ferum victorem cepit" ("Vangittu Kreikka vangitsi voittajansa.")
Uskonnollisella alalla tämä oli syvällisten muutosten aikaa. Tapahtunut mullistus johti vanhan kreikkalaisen uskonnon kuihtumiseen, joka alkoi jo 200-luvulla eaa., samaan aikaan kuin itämailta levisi uusia uskonnollisia liikkeitä. Vieras­peräisten jumaluuksien kuten Isiksen ja Mithran kultit saivat jalansijan kreikkalaisessa maailmassa. Merkittävimmäksi uusista uskonnoista nousi kuitenkin vähitellen kristinusko. Lähi-idän kreikan­kielisillä yhteisöillä oli keskeinen osuus kristin­uskon varhaisessa leviämisessä 100- ja 200-luvuilla, ja kristinuskon varhaisimmat johtajat ja kirjoittajat, erityisesti Pyhä Paavali, puhuivat yleensä kreikkaa, vaikka kukaan heistä ei ollutkaan Kreikasta kotoisin. Kreikka itse pidättyi pitkään pakanuudessa eikä kuulunut varhaisen kristin­uskon huomattavimpiin keskuksiin; itse asiassa siellä jotkin vanhat uskonnolliset käytännöt jatkuivat 300-luvun lopulle saakka, ja jotkin alueet kuten Pelo-ponnesoksen kaakkoisosa pysyivät pakanallisina aina 900-luvulle saakka.
Bysanttilaiset.
Kun kreikkalaiset olivat Rooman valtakunnan kansalaisia, he alkoivat 300-luvulta lähtien käyttää itsestään nimitystä "Romaioi" ("roomalaiset"), Nimitys yleistyi varsinkin sen jälkeen, kun kristinuskosta oli tullut Rooman valtion­uskonto ja kreikka­laiset­kin olivat kääntyneet kristin­uskoon. Samaan aikaan vanha nimitys "helleenit" sai uuden merkityksen: se alkoi tarkoittaa pakanoita kristittyjen vasta­kohtana. Vaikka valta­kunnassa yhä oli useita etnisiä ryhmiä, niiden välisiä eroja pidettiin merki­tykset­tö­mi­nä verrattuina uskonnollisiin, ja kristin­uskon katsottiin yhdistävän valta­kunnan eri kansat yhtenäiseksi Rooman kansa­kunnaksi. Myöhäis­antiikin maallinen, kaupunkilainen kulttuuri säilyi itäisen Välimeren ympärillä yhdessä kreikkalais-roomalaisen koulu­järjestelmän kanssa, mutta kulttuurin oleelliset arvot perustuivat nyt kristin­uskoon.
Vuonna 395 Rooman valta­kunta kuitenkin jakautui kahtia. Itäisessä valta­kunnassa, Itä-Roomassa, jota nykyisin (mutta ei omana aikanaan) nimitetään usein myös Bysantiksi, kreikkalainen kulttuuri pääsi yhä vallitsevampaan asemaan varsinkin sen jälkeen, kun keisari Herakleios (575–641) määräsi kreikan valtakunnan viralliseksi kieleksi. Viimeistään silloin, mutta toden­näköisesti jo aikaisemmin, roomalainen ja kreikkalainen kulttuuri sulautuivat yhteen kreikkalais-roomalaiseksi maailmaksi. Latinalainen länsi tunnusti useiden vuosi­satojen ajan Itä-Rooman aseman Rooman seuraaja­valtiona, mutta sen jälkeen, kun paavi Leo III joulupäivänä 800 kruunasi Kaarle Suuren Rooman keisariksi, mikä johti Pyhän Rooman keisari­kunnan syntyyn, lännessä alettiin Itä-Roomaa nimittää "Kreikkalaisten keisari­kunnaksi" ().
Kreikan klassisen kauden kirjallisuus on säilynyt nyky­päivään saakka suurelta osin Bysantin kreikkalaisten ansiosta. Ennen kaikkea bysanttilaiset oppineet välittivät 1400-luvulla henkilö­kohtaisesti ja kirjoituksillaan länteen tietoa antiikin Kreikan kielestä ja kirjalli­suudesta, mikä suuresti vaikutti Italian renessanssiin. Aristo­teleen filosofinen perintö oli säilynyt kreikkalaisessa maailmassa yhtä­­jaksoisesti lähes kahden­tuhannen vuoden ajan aina vuonna 1453 tapahtuneeseen Konstantino­polin häviöön saakka.
Bysanttilaisen ajan kreikkalaiset välittivät kirjallisen perinnön ja kristin­uskon myös slaavilaisille kansoille. Huomattavimman työn tässä suhteessa tekivät thessalonikilaiset munkki­veljekset Kyrillos ja Methodios, jotka nykyisin tunnustetaan ensimmäisen slaavilaisen aakkoston keksijöinä.
Erityinen kreikkalainen poliittinen identiteetti heräsi oppineissa piireissä uudelleen 1000-luvulla, ja se tuli entistä voimakkaammaksi sen jälkeen, kun risti­retkeläiset valtasivat Konstantinopolin neljännellä risti­retkellä vuonna 1204. Niinpä kun keisari­kunta pystytettiin uudestaan vuonna 1261, sitä voitiin monessa mielessä pitää kreikkalaisena kansallisvaltiona. Tämä uusi kansallisuuden käsite sai ihmiset suuresti kiinnostumaan klassisesta menneisyydestä, mikä huipentui siihen, että uus­platonilainen filosofi Gemistos Plethon hylkäsi kristin­uskon. Yleensä kuitenkin kreikka­laisten käsitys itsestään keisari­kunnan viimeisinä aikoina perustui nimenomaan ortodoksisen kristinuskon ja erityisen kreikkalaisen identiteetin yhdistelmään. Kiinnostus klassiseen kreikkalaiseen perintöön yhdistyi ortodoksiseen uskontoon, mitä olivat omiaan vahvistamaan myöhäis­keski­ajan ja osmanien ajan kreikkalaisten yhteydet Venäjän ortodoksisiin kristittyihin. Nämä vahvistuivat entisestään Trebizondin keisari­kunnan kukistuttua vuonna 1461, minkä jälkeen aina vuosien 1828–1829 toiseen Turkin–Venäjän sotaan saakka sadat­tuhannet pontiset kreikkalaiset pakenivat tai muuttivat Pontisten Alppien ja Armenian ylänköjen kautta Etelä-Venäjälle ja Venäjän Kaukasiaan.
Osmanivallan ajan kreikkalaiset.
Sen jälkeen, kun Konstantinopoli kukistui 29. toukokuuta 1453, monet kreikkalaiset alkoivat etsiä parempia työskentelyn ja opiskelun mahdollisuuksia länsimaista, varsinkin Italiasta, Keski-Euroopasta, Saksasta ja Venäjältä. Kreikkalaisilla oli suuri osuus Euroopan sivistyksellisiin mullistuksiin, joita myöhemmin on alettu nimittää renessanssiksi.
Omilla vanhoilla asuma-alueillaan kreikkalaiset saivat vähitellen merkittävän aseman osmanien valtakunnassa, mikä osittain johtui siitä, että valtakunnan poliittinen, kulttuurinen ja sosiaalinen painopiste oli Länsi-Traakiassa ja kreikkalaisessa Makedoniassa, jotka molemmat sijaitsevat nykyisessä Pohjois-Kreikassa, sekä ennen kaikkea suurelta osin kreikkalaisten asuttamassa Bysantin entisessä pääkaupungissa, Konstantinopolissa (). Tästä seurasi, että kreikan kielen puhujat saivat erittäin suuren merkityksen osmanien käymässä kaupassa ja diplomatiassa samoin kuin kirkossa. Lisäksi osmanien valta­kauden alku­puolella kreikkalais­syntyiset miehet, jotka monien albaanien ja serbien tavoin oli nuoruudessaan otettu osmanien palvelukseen devşirme-menettelyllä, muodostivat suuren osan valtakunnan maa- ja merivoimien sotilaista ja viranhaltijoista. Monet synty­peräiset kreikkalaiset, albaanit ja serbit toimivat korkeissa viroissa osmanien hallitsemassa Egyptissä, heidän valtaamassaan Jemenissä ja Algeriassa, usein paikallisina kuvernööreinä.
Niille kreikkalaisille, jotka jäivät osmanien valtakunnan millet-järjestelmän alaisuuteen, uskonto oli heidän tärkein kansallinen tunto­merkkinsä. Osmanit käyttivät kreikkalaisten jo kauan käyttämästä "Romaioi" -nimestä johdettua nimitystä "Rumlar" valtakunnan kaikista orto­doksisista kristityistä alamaisistaan heidän kielestään ja kansallisesta alkuperästään riippumatta, mutta kreikkalaiset olivat valta­kunnan ainoa etninen ryhmä, joka itse käytti itsestään Roomaan viittaavaa nimitystä, joskin heistäkin ainakin oppineimmat katsoivat olevansa kansalliselta alkuperältään "helleenejä". Monet kreikkalaiset kuitenkin pääsivät eri tavoin eroon toisen luokan kansalaisen asemastaan osmanien millet-järjestelmän alaisuudessa, jonka mukaan muslimit olivat arvokkaammassa ja etuoikeutetussa asemassa. He saattoivat muuttaa maasta, varsinkin ortodoksisen Venäjän keisarikunnan suojiin, tai kääntyä ainakin nimellisesti islamiin, vaikka olisivatkin salaa säilyttäneet kristillisen uskonsa. Varsinkin Kreetan ja Kreikan Makedoniassa monet kääntyivät islamiin, samoin kuin monet pontiset kreikkalaiset Pontisilla Alpeilla ja Armenian ylänkömailla. Jotkut osmani­sulttaanitkin olivat osittain kreikkalaista syntyperää, sillä heidän äitinsä oli joko aikaisemman sulttaanin kreikkalainen jalkavaimo tai bysanttilaisen aatelissuvun jäsen. Esimerkiksi sulttaani Selim I:n äiti Gulbahar Hatun oli Armenian ylängöllä syntynyt pontinen kreikkalainen.
Kreikkalaisten menestys Osmanien valtakunnassa perustui pitkälti heidän perinteisiinsä kasvatuksen ja kaupan alalla. Tämän laajan kauppias­luokan vauraus oli aineellisena edellytyksenä sille henkiselle kehitykselle, joka oli hyvin tyypillistä kreikkalaisille viimeisten puolen vuosisadan ajan ennen vuonna 1821 alkanutta Kreikan vapaussotaa. Ei ole sattuma, että ennen vuotta 1821 kreikkalaisen oppineisuuden kolme tärkeintä keskusta olivat Khios, Smyrna ja Ayvalik, jotka kaikki olivat tärkeitä kreikkalaisia kaupan keskuksia. Kreikkalaisten menestystä auttoi osaltaan myös heidän johtava asemansa ortodoksisessa kirkossa.
Nykyajan kreikkalaiset.
Kreikkalainen kansallinen identiteetti ja ortodoksinen uskonto liittyivät läheisesti toisiinsa vielä senkin jälkeen, kun nykyinen Kreikka vuonna 1830 itsenäistyi. Vuonna 1822 säädetyn Kreikan perustuslain 2. artiklan mukaan kreikkalainen oli jokainen Kreikan kuningaskunnan kristitty asukas, mutta tämä säännös kumottiin vuonna 1840. Noin sata vuotta myöhemmin, vuonna 1923, Kreikan ja Turkin välillä solmittiin Lausannen rauhansopimus, jossa siinäkin uskontoa käytettiin kansallisen identiteetin määrittelevänä tekijänä väestönvaihdossa, joskin Kemal Atatürk oli jo ennen sopimuksen allekirjoittamista karkottanut Turkista suurimman osan niistä yli 1,5 miljoonasta kreikkalaisesta, jotka joutuivat vaihtamaan asuinpaikkaa. Samaan aikaan kreikkalaisten epäonnistuneen Vähän-Aasian sotaretken kanssa tapahtunut kreikkalaisten kansanmurha, varsinkin pontisten kreikkalaisten julma hävittäminen Mustanmeren etelärannalta, johti lopullisesti Vähän-Aasian turkkilaistumiseen ja siirsi nykyisessä Turkissa pitkälti kreikkalaisten hallussa olleen talouden ja kaupan turkkilaisten omiin käsiin.
Vaikka useimmat nykyiset kreikkalaiset ovat Bysantin ja Osmanien valtakunnan kreikkaa puhuneen "romaioi"-väestön jälkeläisiä, on olemassa myös kreikkalaisten ryhmiä, jotka polveutuvat aromanian kieltä puhuneista valakeista, albaniaa puhuneista arvaniiteista, slaavilaisia kieliä puhuneista makedonialaisista, armenialaisista, georgialaisista ja turkinkielisistä karamanlideista. Nykyisin kreikkalaisia on kaikkialla maailmassa.
Identiteetti.
Kreikkalaisista on eri aikoina käytetty useita eri nimiä, mutta ne eivät ole koskaan merkinneet ainoastaan jonkin kreikkalaisen valtion kansalaisia eikä niiden merkitys ole täysin määräytynyt kansalaisuuden mukaan. Länsimaissa "kreikkalaisilla" on vanhastaan tarkoitettu kaikkia kreikan kielen eri muotojen, yhtä lailla mykeneläisen, bysanttilaisen kuin nykykreikankin puhujia. Bysanttilaisen ajan kreikkalaiset käyttivät itsestään nimeä "Romioi" ja pitivät itseään Rooman poliittisina perillisinä, mutta viimeistään 1100-luvulla kasvava joukko oppineita alkoi pitää itseään myös antiikin Kreikan perillisinä, joskin monille kreikan kieltä puhuville "hellene" yhä merkitsi pakanaa. Vähän ennen Konstantinopolin kukistumista Bysantin viimeinen keisari Konstantinos XI muistutti sotilaitaan siitä, että he olivat kreikkalaisten ja roomalaisten jälkeläisiä.
Ennen nykyisen Kreikan valtion perustamista kreikkalaiset valistusajan oppineet, erityisesti Rígas Feraíos (Rígas Velestinlís), olivat korostaneet yhteyttä antiikin ja nykyisten kreikkalaisten välillä. Teoksessaan "Néa Politikí Dioíkisis" (”Uusi valtiomuoto”) hän sanoi maansa asukkaita ”kreikkalaisten jälkeläisiksi”. Nykyinen Kreikan valtio itsenäistyi Osmanien valta­kunnasta vuonna 1829, mutta siihen kuului aluksi vain pieni osan kreikkalaisten historiallisesta kotimaasta, lähinnä Peloponnesos. Laaja kreikkalaisten diaspora ja kauppiasluokka oli tärkeässä asemassa välittäessään maahan läntisen romanttisen nationalismin ja filhellenismin aatteet, jotka yhdessä Bysantin viimeisten vuosisatojen aikana kehittyneen hellenismin käsitteen kanssa muodosti perustan diafotismokselle ja nykyiselle hellenismin käsitteelle.
Nykyiset kreikkalaiset ovat kansa etnisen ryhmän merkityksessä, mikä merkitsee yhteistä kreikkalaista kulttuuria ja kreikkaa äidin­kielenä, ei niinkään rotua, uskontoa tai tietyn valtion kansalaisuutta. Vanhalla ja keski­ajalla sekä jossakin määrin nykyäänkin tässä yhteydessä käytetään nimitystä "genos", joskin tähän käsitteeseen sisältyy myös ajatus yhteisistä esi­vanhemmista.
Nimet.
Eri aikoina kreikkalaisista on käytetty monia nimityksiä, joista "kreikkalaisten" ohella tunnetuimpia ovat olleet "helleenit", vanhimpina myös akhaialaiset ja danaolaiset sekä varsinkin bysanttilaisella ja osmanien aikana "romaioi", joka kuitenkin alkujaan tarkoittaa roomalaisia.
Akhaialaiset.
Homeros käyttää "Iliaassa" kaikista kreikkalaisista nimityksiä akhaialaiset tai "akhaijit" () ja danaolaiset (). Nämä nimitykset ovat toden­näköisesti tarkoittaneet alun perin mykeneläis­kauden kreikkalaisia. Nimet "Akhaioi" ja "Danaoi" ovat ilmeisesti esidoorilaisia ja viittaavat heimoihin, joiden asuma-alueeksi doorilaisen vaelluksen jälkeen jäi vain myöhemmin Akhaiana tunnettu alue. Klassisena kautena näiden oletettiin tarkoittavan aiolialaisten murteiden puhujia, jotka asuivat pääasiassa Thessaliassa, Boiotiassa ja Lesboksella.
Akhaialaisten alkuperästä on monia kiistan­alaisia teorioita. Erään käsityksen mukaan akhaialaiset olivat yksi niistä vaalea­verisistä heimoista, jotka rauta­kauden alussa, noin 1300 eaa., vaelsivat Alppien yli Etelä-Eurooppaan. Toisen teorian mukaan akhaialaisilla olisi alkujaan tarkoitettu Peloponnesoksen doorilaisia. Näitä teorioita eivät ole hyväksyneet tutkijat, jotka ovat kieli­tieteellisillä perusteilla päätelleet akhaialaisten olleen mannermaan esi­doorilaisia kreikkalaisia. On myös esitetty, että akhaialaiset olisivat olleet muinainen kansa, joka ennen vuotta 2000 eaa. vaelsi Vähästä-Aasiasta Thessaliaan. Eräissä heettiläisissä teksteissä mainitaan lännessä asunut kansa nimeltä "Ahhiyava" eli "Ahhiya". Egyptiläisissä lähteissä mainitaan Ekwesh yhtenä merikansoista, jotka hyökkäsivät Egyptiin Merenptahin aikana (1213-1203 eaa.); mahdollisesti kyseessä olivat akhaialaiset.
Danaolaiset.
Homeroksen "Iliaassa" Troijaa vastaan sotivista kreikkalaista käytetään myös nimiä "danaolaiset" ("danaoi") ja "argolaiset" ("argeijit"). Kreikkalaisessa mytologiassa egyptiläis­syntyinen Danaos oli Argoksen perustaja. Hänen tyttärensä, danaidit, joutuivat Tartaroksessa rangaistukseksi aviomiestensä, Aigyptoksen poikien murhasta ammentamaan vettä ruukuilla, joiden pohjassa oli reikä. Sisyfoksen tavoin myytti viittaa siis tehtävään, jota ei voida koskaan suorittaa loppuun, ja nimi on johdettavassa indo­eurooppalaisen kantakielen "jokea" tarkoittavasta sanasta "*danu". Siitä, keitä danaolaisilla alun perin tarkoitettiin, ei ole tyydyttävää teoriaa. Jotkut tutkijat ovat yhdistäneet danaolaiset Denyeniin, yhteen ryhmään meri­kansoista, jotka hyökkäsivät Egyptiin Ramses III:n aikana (1187-1156 eaa.). Heidät mainitaan egyptiläisen Medinet Habun temppelin piirto­kirjoituksissa yhdessä Weshesh-nimisen heimon kanssa, joka saattaa tarkoittaa akhailalaisia. Denyen viittaa ilmeisesti Adanan kaupungin asukkaisiin Kilikiassa. Kilikian Tarsoksesta on löydetty saman­kaltaista keramiikkaa kuin Mykenestä, ja on mahdollista, että mykeneläisen kulttuurin tuhoutuessa sinne siirtyi joukko pakolaisia. Näistä Kilikian asukkaista käytettiin ilmeisesti nimeä Dananiyim, joka on samaa alku­perää kuin danaolaiset, joiden mainitaan hyökänneen Egyptiin vuonna 1191 eaa. yhdessä quaouashien eli wesheshien kanssa, jotka lienevät akhaialaisia. Muodossa "Danuna" nimi esiintyy myös heettiläisissä teksteissä, ja sama nimi mainitaan Amarna-kirjeissä. On myös mahdollista, että nimi "Danaoi" on esi­kreikkalainen. "Danaja"-niminen maa ja siellä sijaitseva kaupunki Mukana (toden­näköisesti Mykene) mainitaan egyptiläisissä Amenhotep III:n (1390-1352 eaa.) ja Thutmosis III:n aikaisissa teksteissä (1437 eaa.)
Helleenit.
Homeros manitsee ”helleenit” yhtenä Peleuksen valtakunnassa asuneista heimosta. Heidän asuinalueensa, josta käytettiin nimitystä Hellas, sijaitsi mahdollisesti Sperkheios-joen laaksossa Thessaliassa. "Paroslaisen kronikan" mukaan Fthia oli helleenien kotimaa, ja heidän mukaansa tämä nimi annettiin koko kansalle, joita aikaisemmin oli kutsuttu kreikkalaisiksi. Kreikkalaisessa mytologiassa Hellen oli helleenien kanta­isä, jonka vanhemmat, Pyrrha ja Deukalion, olivat ainoina selvinneet hengissä vedenpaisumuksessa. Myytti on toden­näköisesti keksitty siinä vaiheessa, kun kreikkalaiset heimot alkoivat eriytyä toisistaan eri puolille Kreikkaa, ja ilmentää heidän yhteistä alkuperäänsä. Aristoteles käytti nimeä Hellas eräästä alueesta Epeiroksessa Dodonan ja Akheloos-joen välillä, missä Deukalionin tulvan väitettiin tapahtuneen. Aluetta asuivat sellit ja kreikkalaiset, joita myöhemmin alettiin nimittää helleeneiksi. Sellit olivat Dodonan Zeuksen pappeja, ja nimi merkitsee toden­näköisesti ”uhraajia”, sillä se muistuttaa gootin kielen uhria tai lahjaa tarkoittavaa sanaa "saljan".
Helleenit -nimen etymo­logiaa ei ole tyydyttävästi selvitetty. Joiden­kuiden tutkijoiden mukaan nimi Selli (Selloi) muuttui muotoon Sellanes sekä edelleen Hellanes ja lopulta Hellenes. Nimeä on myös verrattu kreikan sanaan "helios" ja latinan sanaan "sol", jotka merkitsevät aurinkoa. Tämä selitys kuitenkin kytkee "helleenit" -nimen Epeiroksen doorilaisiin, ja sen yhteys roomalaisten käyttämään nimeen "graecus" -nimeen on epävarma. Nimi "hellenes" on ilmeisesti vanhempi, ja sitä toden­näköisesti käyttivät ne kreikkalaiset, jotka perustivat amfiktyoni­liiton, kreikkalaisten heimojen liiton, jonka tehtävänä oli suojella Delfoin Apollonin temppeliä ja Lokriissa Thermopylain läheisyydessä sijainnutta Demeterin temppeliä. Perimätiedon mukaan sen perusti Hellenin veli Amfiktyon jonkin aikaa Troijan sodan jälkeen.
Kreikkalaiset.
Hesiodoksen runoelmassa "Naisten luettelo" Graikos () mainitaan Zeuksen ja Pandora II:n poikana. Pandora II mainittu oli Hellenin, helleenien kantaisän sisar. Hellen oli Deukalionin poika, joka hallitsi Fthiassa ja Keski-Kreikassa. "Paroslainen kronikka" mainitsee, että kun Deukalion tuli Fthian kuninkaaksi, kansaa, josta aiemmin oli käytetty nimitystä "Graikoi" (), alettiin nimittää helleeneiksi. Aristoteleen mukaan helleenit olivat sukua Grai-kansalle. Tämä oli illyrialaisten käyttämä nimitys eräästä Epeiroksessa asuneesta doorilaisesta heimosta. Aristoteles väitti myös, että suuren tulvan oli täytynyt tapahtua Dodonan seudulla, jossa sellit asuivat. Kreikkalaisen perimä-tiedon mukaan on kuitenkin uskottavampaa, että kreikkalaisilla tarkoitettiin alun perin Keski-Kreikan asukkaita. Erään nyky­aikaisen teorian mukaan nimi "Graecos" () johtuu Boiotiassa sijainneesta Graian kaupungista. Graialaiset siirtolaiset osallistuivat Kymen kaupungin perustamiseen Italiassa noin 900 eaa., ja tämän kaupungin asukkaista käytettiin nimeä "Graikes" (lat. "Graeces"). Kun roomalaiset kohtasivat heidät, he alkoivat käyttää tätä nimeä ("Graeci") ensin Etelä-Italian kreikkalaisten siirto­kuntien asukkaista ja myöhemmin kaikista kreikkalaisista.. Kreikassa "graia" () merkitsee ”vanhaa naista” ja johtuu indoeurooppalaisen kanta­kielen sanasta "*gere", ”tulla vanhaksi”.. Latinalaiseen nimeen "graeci" pohjautuvat Kreikkaa ja kreikkalaisia tarkoittavat nimet useimmissa eurooppa­laisissa kielissä, myös suomessa.
Junani ja Jaavan.
Lähi-idässä kreikkalaiset on vanhastaan tunnettu joonialaisiin viittavilla nimillä. Sen jälkeen kun Persia 500-luvulla eaa. valloitti Vähän-Aasian länsi­rannikon joonialaiset kaupunki­valtiot, persialaiset alkoivat käyttää kaikista kreikkalaisista nimeä "Yauna". Persian vaikutuksesta nimi levisi moniin muihin kieliin, ja siitä johtuu myös sanskritinkielinen nimi "Yavana", joka esiintyy vanhoissa sanskritin­kielisissä teksteissä Pāṇinin kieli­opista lähtien. Nykyäänkin nimi on käytössä persian, arabian, azerbaidžanin, turkin, hindin, indonesian ja malaijin kielissä.
Samaa alkuperää on myös kreikkalaisten heprealainen, Raamatussakin esiintyvä nimi "Javan". Raamatun Kansojen taulun mukaan Jaavan oli Jaafetin poika, josta kreikkalaisten katsottiin polveutuvan. Nimi esiintyy erinäisiä kertoja myös profeettojen kirjoissa, joissa sillä viitataan kaukaisiin meren saariin, sekä makkabealais­kirjoissa, joissa sillä tarkoitetaan ennen kaikkea Aleksanteri Suuren jälkeen Lähi-itää hallinneisiin seleukideihin. Nykyisessä Israelissakin Kreikasta käytetään nimeä "Yavan".
Kreikan nykyinen kiinan­kielinen nimi on "Xilà" (希臘), joka johtuu nimestä "Hellas", mutta aikaisemmin Kiinassa tunnetaan myös nimi Dayuan (大宛), joka toden­näköisesti on sekin muunnos nimestä "Yunan". Sillä lienee tarkoitettu alun perin kreikkalaisten siirtolaisten jälkeläisiä, jotka Aleksanteri Suuren jälkeen asuivat seleukidien kreikkalaisessa valtakunnassa, sekä kreikkalais-baktrialaisia. On oletettu, että nimi "Yuan" olisi ollut yksinkertaisesti kiinalainen muoto joonialaisiin viittaavasta nimestä "Yunan", jolloin Dàyuan merkitsisi "Suurta Yuania" tai "suuria joonialaisia."
Romioi.
Kristinuskon vaikutuksesta termi "helleenit" sai vähitellen uuden merkityksen: se alkoi tarkoittaa pakanoita kristittyjen vasta­kohtana. Bysanttilaisena ja vielä pitkään osmanien aikana kreikkalaiset käyttivät itsestään tavallisimmin mimityksiä "Rhomaioi" (yksikössä "Rhomaios") tai "Romioi" (yksikössä "Romios"). Molemmat nimet tarkoittavat alkujaan Rooman kaupungin asukkaita, mutta kun laajentunut Rooman valtakunta myönsi kansalais-oikeudet valloittamiensa alueiden asukkaille, muun muassa kreikkalaisille, niillä alettiin tarkoittaa kaikkia valtakunnan asukkaita, ei ainoastaan latinalaisia. Tämä prosessi huipentui vuonna 212, kun keisari Caracalla myönsi "Constitutio Antoniniana" -nimisellä asetuksella kansalaisoikeudet valtakunnan kaikille vapaille miehille.
Nimi "Rhomaios" tulikin tarkoittamaan kaikkia Itä-Rooman kreikankielisiä asukkaita. Sitä käytetään Kreikassa jonkin verran vielä nykyäänkin.
Tällä ulkopuolisilta (roomalaisilta) lainatulla nimellä oli alkujaan enemmänkin poliittinen kuin kansallinen merkitys, mikä liittyi Rooman universaalisuutta tavoitelleeseen ideologiaan, jonka mukaan sen olisi pitänyt yhdistää maailman kaikki kansat yhden oikean Jumalan alaisuuteen. Aina 600-luvun alkuun saakka, jolloin valtakunta vielä käsitti laajoja alueita ja monia kansoja, termi "roomalainen" viittaisi aina kansalaisuuteen eikä synty­perään. Eri kansallisuuksia voitiin kutsua omilla nimityksillään tai paikan­nimien mukaan sen selventämiseksi, että tarkoitettiin alkuperää eikä kansallisuutta, ja sen vuoksi historioitsija Procopius kutsui bysanttilaisia mieluiten "kreikkalaistuneiksi roomalaisiksi."
Kuitenkin jo bysanttilaisen ajan loppupuolella sana "Hellenes" vähitellen menetti tämän välillä saamansa uskonnollisen merkityksen, ja valtakunnan kristityt kreikankieliset asukkaat alkoivat käyttää sitä itsestäänkin. Sen ohella käytettiin kuitenkin vielä osmanien valtakaudellakin nimitystä "Romaioi", joka paikoitellen varsinkin Kreikan maaseudulla pysyi käytössä pitkälti 1900-luvulle saakka.
Nykyiset ja antiikin kreikkalaiset.
Ilmeisin yhdysside nykyisten ja antiikin kreikkalaisten välillä on kreikan kieli. Sen kehitystä voidaan seurata jo 1300-luvulta eaa., pidemmältä ajalta kuin mitään muuta nykyisin puhuttua kieltä, joskin sen kirjallinen käyttö välillä lakkasi Kreikan pimeiden vuosisatojen ajaksi (1000-luvulta 700-luvulle eaa.). Jatkuvan kirjallisen perinteen pitkä-ikäisyydessä se on nykykielistä verrattavissa vain kiinaan. Aikojen kuluessa kieli on tosin suuresti muuttunut, mutta klassisen ja nykykreikan välillä ei ole yhtä jyrkkää eroa kuin esimerkiksi latinan ja nykyisten romaanisten kielten välillä. Antiikin aikainen kreikka ei ole nykyisille kreikkalaisille vieras kieli samassa mielessä kuin esimerkiksi jo anglosaksi on nykyisille englantilaisille.
Alusta lähtien kreikkalaisuus merkitsi lähinnä yhteistä kulttuuria, ja siinä mielessä kreikkalaisen identiteetin jatkuvuus on paljon ilmeisempää kuin demografiselta kannalta. Itä-Rooman valtakunnan loppuaikoina esimerkiksi Joonian alueella ja Konstantinopolissa oppineiden keskuudessa heräsi laaja antiikin aikaisen kielen, filosofian ja kirjallisuuden harrastus, joka sai ajan kreikkalaiset entistä selvemmin kokemaan itsensä antiikin kreikkalaisten perillisiksi. Kansallisesta jatkuvuudesta huolimatta kreikkalaisten kokemat kulttuuriset muutokset ovat kiistattomia. Samaan aikaan kreikan kieli ja kreikkalaiset aakkoset ovat kuitenkin koko ajan pysyneet käytössä, ja tietyt arvot, kulttuuriset perinteet, tavat sekä käsitys uskonnollisesta ja kulttuurisesta erosta kreikkalaisten ja muiden välillä on säilynyt poliittisista ja yhteis­kunnallisista muutoksista huolimatta yli kahden vuosi­tuhannen ajan. Tätä ilmentää sekin, että 1100-luvun historioitsija Anna Komnena käytti antiikin kreikkalaisten tavoin sanaa "barbaarit" tarkoittamaan muita kuin kreikan kielen puhujia.
Väestökehitys.
Nykyisin kreikkalaiset muodostavat Kreikan tasavallan valtaväestön. Heitä on 93 % maan asukkaista.. Myös Kyproksessa heitä on 78 % saaren väestöstä, jos saaren valloitettuun osaan asettuneita turkkilaisia ei oteta huomioon. Kreikassa väestön kasvu ei yleensä ole ollut kovin voimakasta, mutta se on ollut jatkuvaa maassa vuonna 1828 toimeen­pannusta ensimmäisestä väestön­laskennasta saakka. Suuri osa väestön kasvusta valtion perustamisesta on aiheutunut sen alueen laajenemisesta sekä Kreikan ja Turkin välillä vuonna 1923 toteutusta väestön­vaihdossa, jonka yhteydessä maahan muutti 1,5 miljoonaa kreikkalaista pakolaista. Noin 80 % Kreikan väestöstä asuu kaupungeissa ja noin 28 % on keskittynyt Ateenaan.
Kyproksen kreikkalaisväestöstä merkittävä osa on muuttanut maasta, suuri osa heistä englannin­kielisiin maihin aikana, jolloin saari kuului Brittiläiseen imperiumiin. Uusi muutto­aalto seurasi turkkilaisten suorittaman Kyproksen miehityksen jälkeen vuosina 1974-1977, jolloin saaren väestö väheni maasta­muuton, sodan ja syntyvyyden laskun seurauksena kolmen vuoden ajan. Sen jälkeen kun kolmasosa saaren kreikkalais­väestöstä oli vuonna 1974 joutunut etnisen puhdistuksen kohteeksi, suuri joukko kyproksen­kreikkalaisia muutti myös Lähi-itään, mistä aiheutunut väestön väheneminen päättyi vasta 1990-luvulla. Nykyisin yli kaksi kolmasosaa Kyproksen kreikkalaisista asuu kaupungeissa.
Albaniassa on noin 105 000 hengen kreikkalainen vähemmistö Turkin kreikkalais­väestö, joka vielä vuoden 1923 väestön­vaihdon jälkeenkin oli yli 200 000 henkeä, on nyttemmin vähentynyt muutamaan tuhanteen, mihin ovat vaikuttaneet Istanbulin kreikkalaisten vaino 1955 sekä muut valtion tukemat väkivaltaisuudet ja syrjintä. Täten Vähässä-Aasiassa kolmi­tuhat­vuotisesta kreikkalais­asutuksesta on enää rippeet jäljellä.
Pienempiä kreikkalaisia vähemmistöjä on myös muissa Balkanin maissa, Libanonissa ja Mustanmeren maissa, varsinkin Georgiassa, jäänteenä ennen 1800-luvulla alkaneesta kreikkalaisten diasporasta.
Diaspora.
Kreikan ja Kyproksen ulkopuolella asuvien kreikkalaisten lukumäärää on vaikea selvittää. Saatavissa olevien väestön­laskenta­tietojen mukaan heitä asuu Kreikan ja Kyproksen ulkopuolella noin kolme miljoonaa, mutta "SAE – World Council of Hellenes Abroad" -järjestön mukaan heitä olisi jopa seitsemän miljoonaa. Sorbonnen yliopiston professori Geórgios Prevelákisin mukaan luku olisi hieman alle viisi miljoonaa. Sulautuminen paikalliseen väestöön, seka-avioliitot ja kreikan kielen vaikutuksen häviäminen vaikuttavat siihen, missä määrin maasta muuttaneiden jälkeläiset enää pitävät itseään kreikkalaisina. Erityisen paljon heitä asuu nykyään Lontoossa, New Yorkissa, Melbournessa ja Torontossa. Vuonna 2010 Kreikan parlamentti sääti lain, jonka mukaan diasporasta Kreikkaan palanneet kreikkalaiset saavat äänestää Kreikan vaaleissa, mutta tämä laki kumottiin vuoden 2014 alussa.
Antiikin aikana.
Antiikin aikana kreikkalaisten heimojen kaupallinen toiminta ja siirtokuntien perustaminen levittivät kreikkalaisen kulttuurin, uskonnon ja kreikan kielen laajalle Välimeren ja Mustanmeren rannoille, erityisesti Sisiliaan ja Etelä-Italiaan, jotka tulivatkin tunnetuiksi nimellä Magna Graecia, Espanjaan, Etelä-Ranskaan ja Mustanmeren rannikolle. Aleksanteri Suuren ja hänen seuraajiensa aikana seleukidien valtakuntaan, Intiaan ja Egyptiin muodostui kreikkalainen ja kreikkalaistuva hallitseva yläluokka. Hellenististä kautta voidaan pitää kreikkalaisen siirtokunta-asutuksen uutena aaltona, jossa kreikkalaiset levittäytyivät laajalle Aasiaan ja paikoitellen Pohjois-Afrikkaankin. Rooman valtakunnan aikana ihmisten entistä vapaampi liikkuvuus levitti kreikkalaiset eri puolelle valtakuntaa. Kreikasta, ei niinkään latinasta, tulikin valtakunnan itäosien "lingua franca". Etelä-Italian nykyiset grikonkieliset kreikkalaiset, joita on noin 60 000 henkeä, lienevät jäännös Italian muinaisesta kreikkalais­asutuksesta.
Nykyaikana.
Kreikan itsenäisyyssodan aikana ja sen jälkeen diasporan kreikkalaiset vaikuttivat merkittävästi uuden valtion syntyyn, sen toiminnan rahoittamiseen ja tunnettuuteen ulkomailla. Kreikkalaisilla kauppias­suvuilla oli jo yhteyksiä muihin maihin, ja levottomuuksien aikana monet heistä asettuivat asumaan eri puolille Välimeren rannikkoja, varsinkin Ranskan Marseilleen, Italian Livornoon ja Egyptin Aleksandriaan. Heitä asettui myös Venäjälle, varsinkin Odessaan ja Pietariin, sekä Britanniaan, varsinkin Lontooseen ja Liverpooliin, jossa monet heistä harjoittivat tekstiilien ja viljan kauppaa. Kaupan­käyntiin osallistui usein koko perhe, ja kreikkalaiset perustivat kouluja, joissa opetettiin kreikan kieltä ja orto­doksista uskontoa.
Kun markkinat muuttuivat ja kehittyivät, jotkut kreikkalaiset suvut laajensivat liiketoimintaansa ja ryhtyivät laivanvarustajiksi, joita rahoitti paikallinen kreikkalais­väestö, varsinkin Rallin ja Vaglianon suvut. Taloudellisen menestyksensä myötä kreikkalaiset levittäytyivät edelleen Lähi-itään, Pohjois-Afrikkaan, Intiaan ja Yhdysvaltoihin.
Monet kreikkalaiset jättivät 1900-luvulla kotimaansa taloudellisista syistä. Varsinkin toisen maailman­sodan, Kreikan sisällis­sodan (1946-1949) ja Kyproksen miehityksen (1974) jälkeen Kreikasta ja Kyproksesta suuntautui laaja muuttoliike etenkin Yhdys­valtoihin, Isoon-Britanniaan, Australiaan, Kanadaan, Saksaan ja Etelä-Afrikkaan. Vaikka virallisia tietoja on niukasti saatavissa, on ilmeistä, että muutto­liike vilkastui jälleen 2010-luvulla Kreikan talouskriisin vuoksi. Saksan virallisen tilaston mukaan vuonna 2011 Saksaan muutti 23 800 kreikkalaista, selvästi enemmän kuin edellisenä vuonna.
Kulttuuri.
Kreikan kulttuuri on kehittynyt tuhansien vuosien kuluessa mykeneläis-ajasta lähtien. Sen kehitys jatkui klassisena, roomalaisena ja bysanttilaisena aikana. Kristinusko muutti sen luonnetta suuresti, mutta toisaalta kreikkalainen kulttuuri vaikutti merkittävästi kristinuskoon. Osmanien valtakunnan alaisuudessa kreikkalaisten oli useiden vuosi­satojen ajan kärsittävä monia koettelemuksia, jotka huipentuivat 1900-luvulla kansan­murhaan, mutta toisaalta kulttuurien välinen vuorovaikutus rikastutti molempia. Nimellä "diafotismos" tunnettu nyky­kreikkalaisen valistus­liike on elvyttänyt kreikkalaista kulttuuria ja luonut antiikkisten ja keski­aikaisten ainesten synteesin, joka nykyisin on sille hyvin luonteen­omainen.
Kieli.
Useimmat kreikkalaiset puhuvat kreikan kieltä, joka muodostaa oman haaransa indo­eurooppalaisessa kieli­kunnassa. Maailman kaikkiin muihin kieliin verrattuna sen historia tunnetaan kirjallisista lähteistä poikkeuksen pitkältä ajalta, sillä sen eri muotoja on käytetty kirja­kielenä yhtä­jaksoisesti jo yli 2500 vuotta. Sillä on kirjoitettu useita kaikkien aikojen merkittävimpiin kuuluneita teoksia kuten Homeroksen eepokset, Eukleideen "Alkeet" ja Uusi testamentti.
Uskonto.
Antiikin Kreikan uskonto oli polyteistinen. Tärkeimpiä jumalia olivat olympolaiset jumalat, joista pääjumalan asemassa oli Zeus. Vaikka tämä uskonto sinänsä on kauan sitten hävinnyt, se on jättänyt jälkeensä rikkaan jumalais­taruston, jolla myöhempinäkin aikoina on ollut suuri vaikutus kuvataiteisiin ja kirjallisuuteen.
Useimmat nykyiset kreikkalaiset ovat kristittyjä ja kuuluvat ortodoksiseen kirkkoon (joko Kreikan ortodoksiseen kirkkoon, Kreetan ortodoksiseen kirkkoon tai suoraan ekumeenisen patriarkaatin alaisuuteen). Ensimmäisinä vuosisatoina Jeesuksen ajan jälkeen Uusi testamentti kirjoitettiin sen aikaisella kreikan kielen muodolla, jota sanotaan koinee-kreikaksi ja jota Kreikan ortodoksinen kirkko edelleen käyttää liturgisena kielenä. Myös useimmat varhaiskristityt ja kirkkoisät olivat kreikankielisiä.
Jonkin verran kreikkalaisia kuuluu muihinkin kristillisiin kirkkokuntiin kuten katoliseen kirkkoon, Kreikan evankeliseen kirkkoon ja helluntailaisiin. Muiden uskontojen tunnustajia ovat Kreikan juutalaiset ja muslimit. Helleenisellä polyteistisellä rekonstruktionismilla on nykyisin noin kannattajaa.
Nykyisin useimmat kreikankieliset muslimit asuvat Kreikan ulkopuolella. Libanonissa ja Syyriassa asuu sekä kristittyjä että islamilaisia kreikan kielen puhujia, kun taas Pontoksen alueella Turkissa on yhä suurehko kreikkalais­väestö, joka uskontonsa vuoksi sai jäädä alueelle Kreikan ja Turkin väestön­vaihdossa.
Taide.
Kreikkalaisella taiteella on pitkä ja monivaiheinen historia. Kreikkalaiset ovat vaikuttaneet kuvataiteissa, kirjallisuudessa ja esittävässä taiteessa. Lännessä antiikin Kreikan taiteella oli suuri vaikutus roomalaiseen ja myöhempään länsimaiseen taiteelliseen perintöön. Renessanssiajasta lähtien humanistinen estetiikka ja kreikkalaisen taiteen korkea tekninen taso tekivät suuren vaikutuksen eurooppalaisiin taiteilijoihin useiden sukupolvien ajan, ja kreikkalaisella klassisella perinteellä olikin keskeinen osa länsimaisessa taiteessa aina 1800-luvulle saakka. Idässä Aleksanteri Suuren valloitusten jälkeen kreikkalainen, keski­aasialainen ja intialainen kulttuuri vaikuttivat suuresti toisiinsa, ja niiden yhteisvaikutuksesta syntyneen greko­buddhalaisen taiteen vaikutus tuntui merkittävänä Japanissa saakka.
Bysanttilainen taide, joka kehittyi klassisen kreikkalaisen taiteen pohjalta ja käytti pakanallisia aiheita kristin­uskon palvelukseen, on toiminut innoituksen lähteenä monien kansojen taiteelle. Sen vaikutteet ovat havaittavissa Venetsiasta lännessä aina Kazakstaniin saakka idässä. Toisaalta kreikkalaiseen taiteeseen vaikuttivat antiikin aikana itämaiset kulttuurit ja myöhemmin roomalais­ajalta lähtien uusi ortodoksinen kristillinen uskonto, kun taas nykykreikkalainen taide on saanut voimakkaita vaikutteita uudemmasta länsimaisesta taiteesta.
Uudella ajalla merkittäviä kreikkalaisia taiteilijoita ovat olleet renessanssi­ajan taidemaalari Domínikos Theotokópoulos (”El Greco”), Panagiótis Doxarás, Nikólaos Gýzis, Nikifóros Lýtras, Giánnis Tsaroúchis, Nikos Engonopoulos, Constantine Andreou, Giánnis Kounéllis, kuvanveistäjät Leonídas Drósis, Geórgios Bonános, Giannoúlis Chalepás ja Ioánnis Avramídis, elokuvaohjaaja Dimítris Mitrópoulos, sopraanolaulaja Maria Callas, säveltäjät kuten Míkis Theodorákis, Níkos Skalkótas, Iánnis Xenákis, Mános Chatzidákis, Eléni Karaḯndrou, Yanni ja Vangelis, maailmanlaajuisesti tunnetut laulajat Nána Moúschouri ja María Farantoúri, runoilijat kuten Kostís Palamás, Dionýsios Solomós, Ángelos Sikelianós ja Giánnis Rítsos, aleksandrialainen Konstantínos Kaváfis sekä Nobelin kirjallisuus­palkinnon saaneet Giórgos Seféris ja Odysséas Elýtis. Kreikkalaisia romaanikirjailijoita ovat Aléxandros Papadiamántis ja Níkos Kazantzákis.
Tunnettuja kreikkalaisia näyttelijöitä ovat muun muassa Maríka Kotopoúli, Melína Merkoúri, Élli Lampéti, Katína Paxinoú, Dimítris Horn (Chorn), Mános Katrákis ja Eiríni Pappá. Alékos Sakellários, Michális Kakogiánnis ja Theó Angelópoulos ovat eräitä huomattavimpia ohjaajia.
Tiede.
Klassisen kauden kreikkalaiset tekivät monia merkittäviä tieteellisiä keksintöjä ja laskivat perustan länsi­maiselle tieteelle muun muassa filosofian, historian ja matematiikan alalla. Kreikkalaisten akatemioiden perinnettä jatkoivat roomalais­aikana akateemiset oppilaitokset Konstantinopolissa, Antiokiassa, Aleksandriassa ja muissa kreikkalaisen oppineisuuden keskuksissa, kun taas Itä-Rooman aikainen tiede oli pääasiassa klassisen tieteen jatkoa. Kreikkalaisilla on pitkät perinteet kasvatus­tieteen ("paideia") alalla. "Paideia" oli korkeimpia yhteis­kunnallisia arvoja kreikkalaisessa ja hellenistisessä maailmassa. Euroopan ensimmäinen laitos, jota voidaan pitää yliopistona, perustettiin 400-luvulla Konstantinopoliin, ja se toimi eri muodoissa osmanien vuonna 1453 suorittamaan Konstatntino­polin valloitukseen saakka. Konstantinopolin yliopisto oli kristityn Euroopan ensimmäinen maallinen korkeinta opetusta tarjonnut laitos, jossa teologisia aineita ei opetettu. ja mikäli yliopisto käsitetään alku­peräisessä merkityksessään opiskelijoiden yhteen­liittymäksi, samalla maailman ensimmäinen yliopisto.
Vuonna 2007 kaikista maailman maista Kreikassa kahdeksanneksi suurin osa väestöstä oli suorittanut akateemisen tutkinnon. Opiskelijoista suurempi osa oli naisia kuin miehiä. Myös diasporassa asuvat kreikkalaiset ovat aktiivisia opetuksen alalla. Sadat­tuhannet kreikkalaiset opiskelijat aloittavat opintonsa länsimaiden yliopistoissa joka vuosi, ja niiden opiskelija­luetteloissa onkin huomattavan paljon kreikkalaisia nimiä. Nykyajan kreikkalaisia ja kreikkalaistaustaisia tutkijoita ovat Dimítrios Galanós, Geórgios Papanikoláou (Papa-kokeen keksijä), Nicholas Negroponte, Constantin Carathéodory, Manólis Andrónikos, Michaíl Dertoúzos, Ioánnis ”John” Argýris, Panagiótis Kondýlis, Ioánnis ”John” Iliópoulos (joka vuonna 2007 sai Diracin palkinnon lumokvarkkia koskevista tutkimuksistaan, joilla on huomattava merkitys hiukkasfysiikan standardimallin kannalta), Iosíf ”Joseph” Sifákis (tietojen­käsittely­alan Turingin palkinnon saaja 2007), Chrístos Papadimitríou, Michális Giannakákis ja Dimítris Nanópoulos.
Genetiikka.
Nykykreikkalaiset polveutuvat mykeneläisistä, mutta myös myöhemmät muuttoaallot Kreikan alueelle ovat vaikuttaneet kreikkalaisiin. Muita balkanilaisia geneettisesti lähellä olevat mannerkreikkalaiset ovat erotettavissa saaristokreikkalaisista, kuten kreetalaisista ja dodekanesialaisista, jotka puolestaan ovat läheisempiä eteläitalialaisten kanssa ja kantavat jossain määrin enemmän myös Lähi-idälle tyypillistä perimää. Suurimmalta osin sekä manner- että saaristokreikkalaisten perimä on kuitenkin samanlaisista lähteistä. Kyproslaisilla esiintyy eurooppalaista valtavirtaa vastaavaa komponenttia vähiten, ja he ovat verrattain lähellä Levantin väestöä.