tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Uolevi Nojonen

Uolevi Nojonen (oik. Ahti Uolevi Ylä-Nojonen; 3. kesäkuuta 1939 Virrat – 2. helmikuuta 2021 Parkano) oli suomalainen kirjailija. Hän kirjoitti myös salanimellä A. U. Pirkkala yhdessä Asko Martinheimon kanssa.
Nojonen valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi 1966, ja hän oli siviiliammatiltaan kansakoulunopettaja. Kirjojen lisäksi Nojonen kirjoitti kuunnelmia, erilaisia näytelmiä, satutekstejä ja dramatisointeja. Omintakeisissa nuortenkirjoissaan Nojonen kuvaa tavallisesti maaseudun poikia. Hän uudisti merkittävästi 1900-luvun lopun suomalaisten nuortenromaanien poikakuvausta. Aikalaisarvosteluissa hänen esikoisteostaan "Sigmund Freudin kaamea flunssa" (1968) verrattiin J. D. Salingerin romaaniin "Sieppari ruispellossa".
Nojonen sairastui 1970-luvun puolivälissä MS-tautiin ja menetti vähitellen liikuntakykynsä. Hän kirjoitti kuitenkin vielä 2000-luvun alkuun saakka, ja viimeisen teoksensa "Niin kauan kuin on elämää" hän kirjoitti suulla ohjaamallaan sukkapuikolla. Nojonen asui viimeiset vuotensa Parkanossa toisen vaimonsa Tarjan kanssa. Nojonen kuoli rauhallisesti kotonaan helmikuussa 2021.
Elinluovutuskortti

Elinluovutuskortti antaa luvan käyttää kortin täyttäneen henkilön elimiä ja kudoksia kuoleman jälkeen toisten henkilöiden hengen pelastamiseksi tai terveyden parantamiseksi. Vuoden 2010 lakimuutoksen jälkeen kortti ei enää ole välttämätön, sillä nykyisin oletetaan vainajan suostuneen elintensä luovutukseen, ellei hänen tiedetä sitä elinaikanaan erityisesti kieltäneen. Elinluovutuskortin mukana kantaminen on edelleen hyvä varmistaa tahtonsa toteutuminen.
Suomalaisista noin 18 prosenttia on allekirjoittanut elinluovutuskortin. Vuonna 2009 tehdyn kyselyn mukaan 90 % suomalaisista olisi valmis luovuttamaan elimiä kuolemansa jälkeen toisen ihmisen sairauden hoitoon. Mikäli kuollut henkilö on eläessään antanut luvan elimiensä käyttöön elinsiirroissa, toimenpide voidaan tehdä, vaikka lähiomaiset sitä vastustaisivat. Kansallisen Terveysarkiston Omakantaan pystyy ilmaisemaan mielipiteensä elinluovutuksesta.
Kortin hankinta.
Valmiita elinluovutuskortteja jaetaan apteekeissa, terveyskeskuksissa, lääkäriasemilla, joillakin huoltoasemilla ja Suomen Punaisen ristin Veripalvelussa. Kortin voi tilata maksuttomasta palvelunumerosta tai tilata tai tulostaa itse "Lahja elämälle" -verkkosivuilta. Korttia suositellaan kuljetettavaksi aina mukanaan, jotta esimerkiksi vakavan onnettomuuden sattuessa tieto mahdollisista siirrännäisistä saadaan sairaalaan mahdollisimman pian. 
Ruumiin luovutus tutkimuskäyttöön.
Ruumiinsa voi testamentata myös tutkimuskäyttöön. Tämä tapahtuu ruumiinluovutuskirjalla, jonka allekirjoittamalla henkilö sitoutuu antamaan kehonsa kuoleman jälkeen opetuskäyttöön. Lomakkeita voi tilata yliopistojen lääketieteellisistä tiedekunnista. Testamentin voi peruuttaa soittamalla laitokselle. Anatomian laitos maksaa tarvittaessa ruumiin tuhkaamisen. Palsamoinnin takia ruumiiden tulee olla kokonaisia. Siksi ruumiin luovuttaja ei voi luovuttaa elimiä tai kuolla tapaturmaisesti. Myös pitkä kuljetusmatka yliopistoille karsii luovuttajia. Ongelmia tuottaa myös varastointitilojen rajallisuus.
Arbitraasi

Arbitraasi on liiketoimintaa, jossa hyödynnetään saman hyödykkeen eri hintoja eri markkinoilla, esimerkiksi eri valtioissa tai eri paikkakunnilla.
Toisen määritelmän mukaan arbitraasitilanne on tilanne, jossa voidaan saada voittoa ilman riskiä. 
Arbitraasitilanne voi syntyä esimerkiksi kahden eri tuotteen tai markkinapaikan välille. Jos yhdessä markkinapaikassa kaupataan samaa tuotetta eri hinnalla kuin toisessa, tällöin voi saada voittoa ilman riskiä. Ostamalla tuotetta siitä markkinapaikasta, jossa tuotteen hinta on halvempi, ja myymällä tuotteen saman tien kalliimmalla toisella markkinalla saadaan voittona tuotteiden hintojen erotus.
Taloustieteissä toimivan markkinan eräänä tunnusmerkkinä pidetään arbitraasivapautta, eli markkinoilla ei ole pitkäaikaisia arbitraasitilanteita. Jos arbitraasitilanne syntyy, alkavat markkinoilla toimivat osapuolet hyödyntää sitä, jolloin hintaero ja siten myös arbitraasi katoavat. Arbitraasin hyödyntämisestä seuraa, että tuotetta aletaan ostaa halvemmilta markkinoilta, jolloin sen hinta nousee. Vastaavasti tuotetta aletaan myydä kalliimmilla markkinoilla, mikä johtaa hinnan laskuun. Halvalla markkinalla tuotteen hinta siis nousee ja kalliilla laskee, kunnes hinnat ovat samat, ja arbitraasi katoaa.
Arbitraasitilanteita voi syntyä myös esimerkiksi urheiluvedonlyönnissä jossa kahden tai useamman vedonlyöntitoimiston antamat kertoimet jotka kattavat kaikki mahdolliset lopputulokset toteuttavat kaavan 1/kerroin1 +1/kerroin2 ja niin edelleen on &lt;1. Arbitraasivedonlyönti on myös riskialtista kertoimien nopean vaihtelun ja viiveiden takia..
Kimmo

Kimmo on suomalainen miehen etunimi.
Kimmo on kansanrunoissa esiintyvä nimi, jota ehdotettiin etunimeksi vuonna 1865. Yrjö Karilas ehdotti sitä uudemman kerran 1919. Nimen teki tunnetuksi Eino Leinon kirjoittama runo "Kimmon kosto", joka oli kokoelmassa "Kangastuksia" 1902.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan heinäkuuhun 2025 mennessä 18 135 miestä ja ainakin kaksi naista oli saanut nimekseen Kimmo. Kimmosta tuli muotinimi 1960–1970-luvuilla, ja yli puolet nimen haltijoita on syntynyt 1960–1970-luvuilla. 2000-luvun alussa se on ollut harvinainen nimivalinta. Suomenkielisessä almanakassa Kimmo on ollut vuodesta 1929 lähtien.
Copa Sudamericana

Copa Sudamericana (suom. "Etelä-Amerikan cup"), joka tunnetaan sponsorisyistä myös nimellä Copa Bridgestone Sudamericana, on kansainvälinen jalkapallon cup-kilpailu joka on vuodesta 2002 lähtien vuosittain järjestetty turnaus Etelä-Amerikan seurajoukkueille. Kilpailun järjestäjä on Conmebol eli Etelä-Amerikan jalkapalloliitto.
Copa Sudamericana on Etelä-Amerikan toiseksi tärkein seurajoukkuekilpailu heti Copa Libertadoresin jälkeen. Cupin voittaja kohtaa Copa Libertadoresin voittajan Recopa Sudamericanan finaalissa.
Eniten mestaruuksia on voittanut argentiinalainen Boca Juniors. Se on myös ainoa joukkue joka on pystynyt puolustamaan edellisen kauden mestaruuttaan Copa Sudamericanassa. Boca Juniorsilla on kaksi mestaruutta vuosilta 2004 ja 2005.
Finaalit.
Finaalin tulos on kahden ottelun yhteistulos.
Reko Lundán

Reko-Kalevi Lundán (2. huhtikuuta 1969 Janakkala – 27. lokakuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja teatteriohjaaja. Lundán kirjoitti urallaan kolme romaania (viimeisen yhdessä vaimonsa kanssa), kahdeksan näytelmää ja kuunnelmia. Hänet tunnettiin yhteiskunnallisten ilmiöiden, kuten talous- ja sosiaalipolitiikan kommentoijana. Hän osallistui myös kerran Aamu-TV:n "Jälkiviisaat"-ohjelmaan.
Elämäkerta.
Lundán opiskeli Teatterikorkeakoulussa pääaineenaan dramaturgia vuosina 1989–1994. Hän kirjoitti kuusi näytelmää ja ohjasi useita. Hän sai vuonna 1999 Eino Kalima -palkinnon ohjauksestaan "Lokki". Näytelmä "Aina joku eksyy" oli Suomen ehdokkaana Pohjoismaisen näytelmäkirjailijapalkinnon saajaksi vuonna 2000. Lundánin esikoisromaani "Ilman suuria suruja" oli ehdolla Finlandia-palkinnon saajaksi vuonna 2002. 
Lundánin näytelmä "Tarpeettomia ihmisiä" herätti huomiota ilmestyessään. Näytelmässä työttömäksi joutunut mies kokee kriisin elämässään ja alkaa purkaa tuskaansa käyttämällä väkivaltaa parisuhteessaan. Lundán korosti, että teatterin tehtävä on viihdyttämisen lisäksi myös nostaa esiin arkoja aiheita. Hänen näytelmänsä "Ihmisiä hyvinvointivaltiossa" käsitteli revyyn keinoin lamaa ja antoi kasvot aiemmin kasvottomaksi jääneelle politiikalle. Hänen viimeiseksi ohjauksekseen jäi Ruotsalaisessa teatterissa esitetty "Tanssiva pappi" ("Den dansande prästen") syyskuussa 2006.
Reko Lundán kuoli 37-vuotiaana aivokasvaimeen 27. lokakuuta 2006 Helsingissä. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Tuotanto.
Näytelmät.
Suurin osa näytelmistä on julkaistu WSOY:n kustantamina.
WiiConnect24

WiiConnect24 oli Nintendon Wii-pelikonsolin ominaisuus, joka mahdollisti joidenkin konsolin ominaisuuksien toiminnan konsolin ollessa valmiustilassa: esimerkiksi ystävä voisi "Animal Crossingissa " vierailla toisen ystävän kaupungissa ja jättää viestejä toisen ollessa poissa kaupungista. WiiConnect24 ei ole sama asia kuin Nintendo Wi-Fi Connection, joka on tarkoitettu verkkomoninpeliä varten. WiiConnect24 esiteltiin ensi kerran vuoden 2006 E3-messuilla .
Palvelu.
Palvelua tullaan käyttämään myös sisällön, kuten muutostiedostojen ja päivitetyn pelisisällön jakamiseen Wiin ollessa käyttämätön. Nintendon toimitusjohtaja Satoru Iwata kuvaili vuoden 2006 E3-messujen lehdistötilaisuudessa Wiitä "konsoliksi, joka ei koskaan nuku." WiiConnect24 vaatii toimiakseen lähes yhtä paljon energiaa kuin pieni hehkulamppu.
WiiConnect24:n voi poistaa käytöstä ja ottaa käyttöön Wiin asetuksista. Wiin optinen levyasema hehkuu neonsinisenä kun käyttäjä on vastaanottanut sisältöä. Valon voimakkuutta voi myös säätää Wiin asetuksista. Wiin LEDit näyttävät WiiConnect24:n senhetkisen tilan Wiin ollessa poissa päältä:
Toiminnot.
Japanilaisen "Nikkei Business Publications" -sanomalehden haastattelussa Nintendon toimitusjohtaja Satoru Iwata kertoi,
että WiiConnect24:ä' voitaisiin käyttää demojen lataamiseen Nintendo DS:lle. 
Nintendon eurooppalaisen Wii-sivuston mukaan WiiConnect24:ää voi käyttää tekstiviestien lähettämiseen, kuvien vaihtamiseen ja viestittelyyn muiden Wii-käyttäjien välillä. 
Kanavat.
Seuraavat Wii Channel -kanavat käyttävät WiiConnect24:ää hyväkseen:
Pelinimikkeet.
Varmistetut nimikkeet.
Seuraavia pelejä ei ole vielä julkaistu, mutta niiden tiedetään käyttävän WiiConnect24:ää hyväkseen:
Mahdolliset nimikkeet.
Seuraavien pelien kehittäjät ovat ilmaisseen halunsa käyttää WiiConnect24:ää hyväkseen:
Ongelmat.
Ensimmäinen ohjelmistopäivitys WiiConnect24:n välityksellä teki joistakin konsoleista käyttökelvottomia, jolloin kuluttajien oli joko lähetettävä konsolinsa Nintendolle korjaukseen, jolloin menetetyt tallennukset palautettiin, tai vaihtaa se ilmaiseen korvaavaan yksikköön. Jälkimmäinen vaihtoehto oli nopeampi, mutta kuluttaja menetti tallennetun datansa.
Inkeri Kilpinen

Elina Inkeri Kilpinen (o.s. "Koski", ent. "Benson", 15. kesäkuuta 1926 Heinola – 14. marraskuuta 2018 Espoo) oli suomalainen näytelmäkirjailija, jonka esitetyin teos on 1960-luvun puolenvälin farssi "Tuntematon potilas".
Elämä.
Kilpinen oli jatkosodan aikana 17-vuotiaana apusisarena Lahden 8. Sotasairaalan Heinolan osastolla vuonna 1944. 
Kilpinen valmistui terveydenhoitajaksi vuonna 1950 ja sai filosofian kandidaatin paperit Helsingin yliopistosta 1953. Hän toimi tutkijana Helsingin kaupungin terveydenhuollossa ja virastotutkijana kaupunginkansliassa. Kilpinen asui Espoossa.
Kirjoitustyö.
Kilpinen toteaa tuotantonsa jakautuvan neljään osaan: näytelmiin, matkakirjoihin, lastenkirjoihin ja muihin kirjoihin. Hänen toinen näytelmänsä, farssi "Tuntematon potilas", oli suurmenestys, jota esitettiin kymmenissä suomalaisissa teattereissa.
Kilpisen näytelmiä on käännetty useille kielille, kuten englanniksi, islanniksi, kiinaksi ja venäjäksi.
Tuotanto.
Näytelmiä
Kirjoja
Liikenne ihmisvoimalla

Liikenne ihmisvoimalla tarkoittaa kaikkea liikennettä ja liikettä, jonka voimalähteenä toimii ihmisen lihakset. Siinä käytetään jotain välinettä, joten esimerkiksi kävely ja uiminen eivät kuulu ”liikenteeseen” vaikka ovatkin liikkumista. Purjehdus jne. puolestaan käyttävät ihmisvoiman sijasta tuulivoimaa yms.
Liikenne ihmisvoimalla on ollut olemassa 60 000–200 000 vuotta (kuten myös liikenne eläinvoimalla), ja se on yhä ainoa luotettava voimanlähde alueilla, joilla liikenneinfrastruktuuri on kehittymätön tai esimerkiksi sodan tai maanjäristyksen vuoksi vaurioitunut.
Välimerenliitäjä

Välimerenliitäjä eli keltanokkaliitäjä ("Calonectris diomedea") on Välimeren ympäristössä ja Itä-Atlantilla elävä merilintu, joka pesii yhdyskunnittain jyrkkien rantakallioiden ja kalliosaarten koloissa.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 45–56 senttimetriä ja siipiväli 112–126 senttimetriä.
Esiintyminen.
Laji oli aikoinaan erittäin yleinen varsinkin Portugalille kuuluvilla Selvagenssaarilla, mutta 1970-luvulla laji oli vaarassa kuolla sukupuuttoon saarilla. Lintuja pyydettiin 1800-luvun alkuvuosista lähtien jopa 30 000 yksilöä vuodessa höyhenten ja lihan vuoksi. Nykyisin kanta on elpynyt. Nimialalaji "diomedea" pesii Välimerellä, alalaji "borealis" Azoreilla (50 000–90 000 paria), Kanariansaarilla (30 000 paria) ja Madeiralla. Maailman populaation koko on 280 000–420 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Välimeren populaatio talvehtii avomerellä Etelä-Afrikan ympärillä, alalaji "borealis" Brasilian ja Pohjois-Argentiinan edustalla. Nuoret "borealikset" viettävät ensimmäisen kesänsä Keski- ja Pohjois-Amerikan vesillä, kun taas nuoret "diomedeat" palaavat kesäksi Välimerelle.
Lisääntyminen.
Parit palaavat pesimäsaarelle helmikuun puolivälistä lähtien, mutta muninta alkaa vasta toukokuun lopulla ja jatkuu koko kesäkuun. Pesä on kivenlohkareen alla, maassa kasvillisuuden suojassa tai kolossa. Linnut käyvät maissa ainoastaan öisin. Naaras munii yhden munan, jonka haudonta kestää 54 päivää. Poikaset oppivat lentämään lokakuussa tai marraskuun alussa.
Ravinto.
Syö kaloja, äyriäisiä ja jätteitä.
Chico’s

Chico’s on suomalainen ravintolaketju, joka kuuluu S-ryhmään. Chico’sin ruokalista edustaa Amerikan mantereen ruokakulttuuria, erityisesti hampurilaisia ja texmexiä.
Ensimmäinen Chico’s avattiin vuonna 1991. Vuonna 2010 Chico’s-ravintoloita oli 17, mutta vuoteen 2019 mennessä ravintoloiden määrä oli supistunut seitsemään. Vuonna 2025 ravintoloita on neljä. Kaikki ketjun ravintolat sijaitsevat pääkaupunkiseudulla.
Floyd Dixon

Jay Riggins Jr. eli Floyd Dixon (8. helmikuuta 1929 Marshall – 26. heinäkuuta 2006 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen rhythm and blues -pianisti, -laulaja ja -lauluntekijä.
Dixon syntyi Marshallissa, Texasissa ja muutti vuonna 1942 perheineen Los Angelesiin. Hän solmi vuonna 1949 levytyssopimuksen Modern Recordsin, vuonna 1952 Specialty Recordsin ja vuonna 1954 Atlantic Recordsille kuuluvan Cat-yhtiön kanssa. Vuonna 1984 häneltä tilattiin "Olympic Blues" 1984 kesäolympialaisia varten. Vuonna 1993 Dixon sai yhdysvaltalaiselta Rhythm and Blues Foundationilta Pioneer Awardin. 1990-luvulla hänellä oli levytyssopimus Alligator Recordsilla. 
Dixon kuoli munuaisvaurioon Los Angelesissa 26. heinäkuuta 2006.
Eteläinen pallonpuolisko

Eteläinen pallonpuolisko on se maapallon osa, joka jää päiväntasaajan eli 0° leveyttä eteläpuolelle. Maanosista eteläisellä pallonpuoliskolla sijaitsevat kokonaan Etelämanner ja Australia sekä suurin osa Etelä-Amerikasta, kolmasosa Afrikasta ja valtaosa Indonesian saaristosta, joka kuuluu Aasiaan.
Maan akselin kaltevuuden vuoksi eteläisen ja pohjoisen pallonpuoliskon ilmastot poikkeavat toisistaan. Eteläisellä pallonpuoliskolla kesä on joulukuusta maaliskuuhun ja talvi kesäkuusta elokuuhun.
Eteläisellä pallonpuoliskolla on pohjoista pallonpuoliskoa selvästi vähemmän maapinta-alaa ja etäisyydet mantereiden välillä ovat pitkiä. Noin 32–33 prosenttia maapallon maapinta-alasta on eteläisellä pallonpuoliskolla. Eteläisellä pallonpuoliskolla asuu vain 10–12 prosenttia koko maapallon väestöstä ja se on pohjoista pallonpuoliskoa harvempaan asuttu sekä vähemmän teollistunut.
John Mack

John Mack (30. lokakuuta 1927 – 23. heinäkuuta 2006) oli yhdysvaltalainen klassinen oboisti.
Mack syntyi Somervillessä, New Jerseyssä. Hän opiskeli oboensoittoa Juilliard School of Musicissa Harold Gombergin ja Bruno Labaten johdolla sekä Curtis Institute of Musicissa Marcel Tabuteaun johdolla. Myöhemmin hän toimi New Orleansin sinfoniaorkesterin oboistina ja opetti Louisianan valtionyliopistossa. Vuosina 1963–1965 hän soitti Kansallisessa sinfoniaorkesterissa. 
Mack soitti vuosina 1965–2001 Clevelandin orkesterissa. Vuonna 1990 Clevelandin orkesteri tilasi säveltäjä Ellen Zwilichiltä oboekonserton Mackin 25 orkesterissa viettämän vuoden kunniaksi. Mack kuoli Clevelandissa, Ohiossa aivokasvaimeen vuonna 2006.
Alfred Cortot

Alfred Denis Cortot (26. syyskuuta 1877 – 15. kesäkuuta 1962) oli ranskalais-sveitsiläinen pianisti ja kapellimestari. Hänen isänsä oli ranskalainen ja äitinsä sveitsiläinen. 
Cortot syntyi Nyonissa, Sveitsin ranskankielisellä alueella ja opiskeli Pariisin konservatoriossa. Hän debytoi vuonna 1897 esittämällä Ludwig van Beethovenin kolmannen pianokonserton. Vuonna 1902 hän johti Richard Wagnerin "Jumalten tuhon" Pariisin-ensiesityksen. 
Cortot opetti vuosina 1907–1923 Pariisin konservatoriossa muiden muassa Clara Haskilia, Dinu Lipattia, Vlado Perlemuteria ja Marguerite Monnotia. Vuonna 1919 hän perusti Pariisissa École Normale de Musique de Paris -opiston. Hän kuoli Lausannessa.
Cortot on opettanut myös suomalaisia pianisteja kuten Ilmari Hannikaista ja Erik Tawaststjernaa.
V2 – Jäätynyt enkeli

V2 – Jäätynyt enkeli on vuonna 2007 ensi-iltansa saanut suomalainen rikoselokuva, jonka on ohjannut Aleksi Mäkelä. Se on jatko-osa vuonna 2004 julkaistulle elokuvalle "Vares – yksityisetsivä" ja "Vares"-elokuvasarjan toinen osa. Elokuva perustuu Reijo Mäen romaaniin "Jäätynyt enkeli". Jussi Vareksen roolissa nähdään toista ja viimeistä kertaa Juha Veijonen.
"V2 – Jäätynyt enkeli" sai ensi-iltansa 12. tammikuuta 2007.
Juoni.
Akuuttia rahapulaa poteva yksityisetsivä Jussi Vares saa puhelinsoiton Porista. Vareksen vanha koulukaveri Jarkko Tienvieri, jota poliisi epäilee Mirjami Sinervon murhasta, tarjoaa yksityisetsiväkeikkaa. Vareksen tehtävä on selvittää rikos, jotta Tienvieri saisi rehellisen käytettyjen autojen kauppiaan maineensa takaisin.
Samaan aikaan Poriin suuntaa myös vankilasta vapautunut tappaja Veikko Hopea.
Porissa Varekselle selviää, ettei kaikki ole ihan niin kuin Tienvieri antaa ymmärtää. Ennen kuin Vares pääsee tutkimuksissaan pitemmälle, tapahtuu murha, joka muuttaa alkuasetelman päälaelleen. Tutkimukset johdattavat hänet yhä syvemmälle Porin kaupungin julkisivun taakse.
Ratkaisevan välienselvittelyn jälkeen palaset asettuvat paikoilleen – yhtä lukuun ottamatta. Vares palaa Turkuun täydellisen tietämättömänä, kuka Mirjami Sinervon tappoi.
Musiikki ja soundtrack.
Elokuvan kohtausmusiikin on säveltänyt Lauri Porra. Elokuvan soundtrack julkaistiin King Foon kautta 5. tammikuuta 2007 ja koostuu pääosin suomalaisesta metallimusiikista. Nimikappaleen ”Frozen Angel” esittää elokuvassa myös mukana oleva Norther-yhtye ja tunnuskappaleen ”Sleep Well” Kotipelto.
D-liitin

D-liitin on yleinen elektroniikkaliitin, josta on monta eri versiota erilaiseen käyttöön. Liittimen kehitti ITT Cannon vuonna 1952.
Yleisimmät D-liittimet tyypillisine käyttökohteineen ovat:
Hovi

Hovi on hallitsijan (historiallisesti myös korkeiden aatelisten tai kirkkoruhtinaiden) asunto, tilukset ja muu lähiympäristö sekä siihen kuuluva henkilökunta. Hovissa sen haltija, teki päätöksensä ja vietti siellä aikaa.
Hovit ovat tärkeitä kulttuurillisia ja poliittisia keskuksia. Hovit on useimmiten rakennettu palatsiin tai linnaan, mutta mahdollisesti myös kartanoon tai muuhun suureen rakennukseen. Renessanssin aikaan hovit kehittyivät enemmän kulttuurilliseen suuntaan. Tällöin kuninkaalliset, ruhtinaat ja muut aateliset ja rikkaat kiinnostuivat taiteesta, varsinkin antiikkisesta ja keräsivät suuret kokoelmat hoveihinsa.
Henkilökunta.
Hovin tärkeitä työntekijöitä ovat mm. hovimarsalkka, hovimestari, hovimies, hovitaiteilija ja hovinarri. Hoviin kuului myös paljon muutakin väkeä, jotka hoitivat hovia, sen ympäristöä kuin asukkaita, joita he myös palvelivat ja avustivat.
Historia.
Muinaisen Egyptin faaraon hovissa oli runsaslukuinen palveluskunta. Erityisenä kunniatehtävänä pidettiin faaraon aamupukeutumisessa avustamista. Merkittävää osaa hovissa esittivät faaraoiden imettäjät. Ramses III:n aikana faaraon haaremissa paljastui salaliitto, jonka tavoitteena oli vanhan ja sairaalloisen Ramses III:n syrjäyttäminen.
Suomi.
Tunnetuin suomalainen hovi sijaitsee Turun linnassa.
Savossa, Karjalassa ja Inkerissä hovi-nimitys viittaa kartanoihin ja yleensäkin suuriin maatiloihin.
Luettelo Suomen rannikkokunnista

Tämä on luettelo Suomen rannikkokunnista. Luettelo sisältää Suomen kunnat, joilla on merenrantaa, lueteltuna karkeasti järjestyksessä rannikkoa pitkin Perämereltä Suomenlahdelle. Kaupunkien nimet on lihavoitu.
Pohjanlahden rannikko.
Pohjanlahden rannikkokuntia on kuudessa maakunnassa.
Lapin maakunta.
Lapin kunnat:
Pohjois-Pohjanmaan maakunta.
Pohjois-Pohjanmaan kunnat:
Keski-Pohjanmaan maakunta.
Keski-Pohjanmaan kaupunki:
Pohjanmaan maakunta.
Pohjanmaan kunnat:
Satakunnan maakunta.
Satakunnan kunnat:
Varsinais-Suomen maakunta.
Varsinais-Suomen kunnat:
Saaristomeri ja Ahvenanmeri.
Saaristomeren ja Ahvenenmeren rannikkokuntia on kahdessa maakunnassa. 
Varsinais-Suomen maakunta.
Varsinais-Suomen kunnat:
Ahvenanmaan maakunta.
Kaikki Ahvenanmaan kunnat ovat rannikkokuntia.
Suomenlahden rannikko.
Suomenlahteen rajoittuvat Uusimaa ja Kymenlaakso.
Uudenmaan maakunta.
Uudenmaan kunnat:
Kymenlaakson maakunta.
Kymenlaakson kunnat:
Bongo Comics

Bongo Comics oli yhdysvaltalainen sarjakuva-albumeja julkaiseva kustantajayhtiö, joka keskittyi lähinnä Simpsoneiden ja Futurama-sarjakuvien julkaisemiseen. Suurimmaksi osaksi yhtiö julkaisi Simpsoneihin liittyviä sarjakuvia, ja myös muutamaa Futuramaa, joita olivat muun muassa Simpsons Comics, Futurama Comics, Krusty Comics, Lisa Comics, Bart Simpson, Bartman, Itchy &amp; Scratchy Comics ja Radioactive Man. Steve Vance, Cindy Vance, Bill Morrison ja Simpsoneiden luoja Matt Groening perustivat Bongo Comics -yhtiön vuonna 1993. Yhtiö suljettiin vuonna 2018.
Propaganda ensimmäisessä maailmansodassa

Propaganda ensimmäisessä maailmansodassa (1914–1918) pyrki värväämään sotilaita ja luomaan isänmaallista taistelutahtoa. Vihollisen tekemistä julmuuksista kerrottiin kauhutarinoita ja sotasensuurilla pyrittiin estämään tietojen leviämistä tappiollisista taisteluista.
Britanniassa propaganda ajoi ihmisiä ensimmäisen maailmansodan alussa liittymään armeijaan ja lähtemään rintamalle.
Lehdet julistivat joka maassa sodan alussa toiveikasta, isänmaallista propagandaa. Propaganda pyrki luomaan taistelutahtoa, ja kylvämään vihaa vastustajia kohtaan, sekä kasvattamaan omien poliitikkojen suosiota. Isossa-Britanniassa ennen sotaa sitä vastustaneet poliitikot pitivät mahtipontisia isämaallisia värväyspuheita, joilla houkuteltiin sotilaita liittymään armeijalle ja lähtemään rintamalle. Eräs värvääjä, Horatio Bottomley, joka piti erityyppisiä värväyspuheita erilaisista palkkioista, ja sai värvättyä eniten miehiä. Lontoossa kierteli naisia, jotka tarjosivat siviilipukuisille miehille valkoisia sulkia, jotka symboloivat pelkuruutta ja epäisänmaallisuutta. Sodanvastaisia kirjoituksia julkaisivat pasifistit ja muut sodanvastustajat, sekä bolševikit ja kommunistit, joiden mukaan vallankumouksellinen defaitismi ja kieltäytyminen rintamapalveluksesta imperialistisia päämääriä palvelevan sodan aikana ajoi vallankumouksen asiaa.
Sotasensuuri pyrki estämään tietojen leviämisen tappiollisista taisteluista siviiliväestön keskuuteen. Britanniassa sensuuri esti sotakirjeenvaihtajien saapumisen rintamalle ja ranskalaisille ei kerrottu oman armeijansa tappiosta maan rajalla. Monet Britannian lehdet taipuivat itsesensuurin avulla levittämään isänmaallista propagandaa. Propaganda vastusti myös oman maan epäisänmaallisiksi väitettyjä aineksia. Propagandalla haettiin myös puolueettomien maiden kannatusta.
Vihollisen tekemiä hirmutekoja liioiteltiin. On totta, että saksalaiset tekivät julmia tekoja Belgiassa, mutta niitä liioiteltiin Ranskan propagandassa. Saksalaisten väitettiin silpovan naisia. Rintamalle levisi huhuja, jotka paisuivat ja muuttuivat mielikuvituksellisiksi ja makaabereiksi kiertäessään rintamalla. Saksan rintamamiesten juoruissa väitettiin esimerkiksi venäläisten saapuneen länsirintamalle.
Osa propagandasta oli esimerkiksi sukupuolitautien vastaista valistusta.
Propagandan tueksi ja myös vastapainoksi painettiin rintamalla sotilaiden omasta aloitteesta rintamalehtiä, joissa oli ankaraa sotilashuumoria ja poliitikkoihin ja sotaherroihin kohdistuvia ilkeyksiä. Sodan loppupuolella levitettiin Saksan rintamasotilaiden keskuudessa vallankumouksellista propagandaa.
Kerrassaan merkillisten herrasmiesten liiga

Kerrassaan merkillisten herrasmiesten liiga ("The League of Extraordinary Gentlemen") on Alan Mooren käsikirjoittama ja Kevin O'Neilin kuvittama sarjakuva. Kyseessä on steampunk-henkinen tieteissarjakuva, joka sijoittuu 1800-luvun lopun Englantiin. Sarjakuvaan on koottu suuri joukko 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun klassisesta tieteis- ja kauhukirjallisuudesta tuttuja hahmoja. 
Sarjakuva julkaistiin alun perin omana lehtenään vuosina 1999–2003. Suomessa sarjakuvan julkaisi kahtena erillisenä albumina Egmont Kustannus vuonna 2003. Sarjakuvasta on tehty myös vuonna 2003 ilmestynyt "Herrasmiesliiga"-niminen elokuvaversio.
Sarjakuva sai sittemmin jatko-osan "Kerrassaan merkillisten herrasmiesten liiga: 1910". Tämä kertomus, joka viljelee runsaita viittauksia Bertolt Brechtin "Kolmen pennin oopperaan", kertoo liigan vaiheista uudella vuosisadalla. Toinen jatko-osa, "1969", vie uudistuneen liigan 1960-luvun Lontooseen. Molemmat jatko-osat on suomennettu.
Hahmot.
Merkillisten herrasmiesten liiga toimii yhteistyössä Brittiläisen imperiumin tiedustelupalvelun kanssa. Sen jäseniä ovat ensimmäisessä tarinassa:
Lisäksi sarjassa nähdään sivuosissa myös muita kirjallisuudesta tuttuja hahmoja, kuten:
Sherlock Holmesin esiintyminen vain sivuroolissa ja 1800-luvun ehkä tunnetuimman kauhuhahmon, kreivi Draculan, jääminen pelkäksi synkäksi muistoksi neiti Murrayn menneisyydessä johtuvat käsikirjoittaja Alan Mooren mukaan siitä, että nämä hahmot olisivat muuten jättäneet sarjakuvan muut hahmot liiaksi varjoonsa.
Hemminki

Hemminki on suomalainen miehen etunimi.
Hemminki on suomalainen muunnos pohjoismaisesta nimestä Hemming, joka esiintyy myös sukunimenä, mutta jonka merkitys on epäselvä. Yksi mahdollinen merkitys on 'nahka'.
Suomen almanakassa nimi on ollut vuodesta 1708 lähtien vaihdellen kirjoitusasuissa "Hemmingus", "Hemingus" ja "Hemming". Vuodesta 1890 lähtien se on ollut muodossa Hemminki.
Toukokuuhun 2025 mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Hemminki-nimisiä on Suomessa ollut kirjoilla 979 miestä ja ainakin kaksi naista, ja Hemming-nimisiä 1 697 miestä ja ainakin kaksi naista.
Hemminki on myös sukunimi. Sellaisena se esiintyy Pohjanmaalla. Toukokuussa 2025 Suomessa oli 603 henkilöä, joiden sukunimi oli Hemminki.
Hemminki sukunimenä.
Hemminki on myös seuraavien henkilöiden sukunimi:
James Woods

James Howard Woods (s. 18. huhtikuuta 1947 Vernal, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Woods on ollut kahdesti Oscar-ehdokkaana: elokuvista "Salvador" (1986) ja "Ghosts of Mississippi" (1996). Hän on voittanut Emmy-palkinnon elokuvista "Promise" ja "My Name Is Bill W".
Elämä ja ura.
Woods syntyi 18. huhtikuuta 1947 Vernalissa Utahissa. Hänellä on irlantilais-englantilais-saksalaiset sukujuuret. Hän opiskeli valtiotiedettä MIT:ssä, mutta jätti opinnot kesken ryhtyäkseen näyttelijäksi. Hänen ensimmäiset roolinsa olivat New Yorkin näyttämöllä. Woodsin ensimmäinen merkittävä elokuvarooli oli elokuvassa "The Visitors" (1972). Hän näytteli 1970-luvulla myös useissa televisiosarjoissa, televisioelokuvissa ja minisarjoissa. 1980- ja 1990-luvuilla Woods esiintyi useissa elokuvissa ja sai niistä Oscar-ehdokkuuksia. Hän on menestynyt 2000-luvulla jälleen televisionäyttelijänä.
Woods on ollut kahdesti naimisissa. Hänet tunnetaan taitavana pokerinpelaajana, joka on osallistunut suuriin turnauksiin.
Brain Drain

Brain Drain on yhdysvaltalaisen punk-yhtye Ramonesin vuoden 1989 toukokuussa julkaistu albumi. Se on viimeinen albumi jossa on mukana yhtyeen alkuperäisbasisti Dee Dee Ramone, ja samalla viimeinen, jonka yhtye levytti alkuperäiselle levy-yhtiölleen, Sire Recordsille. Albumi sisältää singlenäkin julkaistun kappaleen "Pet sematary", joka sävellettiin Stephen Kingin samannimisen elokuvan soundtrackille.
Esko-Pekka Tiitinen

Esko-Pekka Tiitinen (s. 1. joulukuuta 1956 Suonenjoki) on suomalainen kirjailija ja kuvataiteilija. Hänen tuotantonsa käsittää kirjoja sekä lapsille että aikuisille, radiokuunnelmia, elokuvakäsikirjoituksia, oopperalibrettoja, televisiosarjoja ja teatterinäytelmiä. Tiitinen oli taiteilijaprofessori viisivuotiskauden 2014–2018.
Elämä ja ura.
Vuonna 1976 Tiitinen valmistui ylioppilaaksi, 1978 lastentarhanopettajaksi Joensuun korkeakoulusta ja 1982 musiikkileikkikoulunopettajaksi Sibelius-Akatemiasta. Vuodesta 1986 lähtien hän on ollut vapaa kirjailija ja kuvataiteilija. Kuvataiteilijana Tiitinen on pitänyt useita yksityisnäyttelyitä ja osallistunut moniin ryhmänäyttelyihin. Hänen teoksiaan on muun muassa Joensuun ja Kuopion taidemuseoissa.
Vuonna 2008 Tiitinen voitti Finlandia Junior -palkinnon teoksellaan "Villapäät". Se oli myös Topelius-palkintoehdokas. Vuonna 2011 Tiitinen sai Savonia-kirjallisuuspalkinnon teoksellaan "Kiven sylissä". Tiitisen teoksia on käännetty muun muassa englanniksi, espanjaksi, japaniksi, koreaksi, norjaksi, ruotsiksi ja tanskaksi.
Tiitinen oli Topelius-palkintoraadin jäsen 1996 sekä valtion lastenkulttuurijaoston ja kirjallisuustoimikunnan jäsen 2004–2006. Hän oli kirjallisuustoimikunnan jäsen myös 2015–2017. Tiitinen oli Lukukeskuksen puheenjohtaja kaudella 2014–2016.
Tiitinen on naimisissa ja hänellä on kolme lasta. Hän asuu Outokummussa. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2021.
Tuotanto.
Lähde
Palkinnot.
Lähde
Carl Saxa

Carl Saxa (5. tai 28. syyskuuta 1796 – 7. kesäkuuta 1849), suomalaisittain Kaarle, oli suomalainen pappi ja varhainen suomentaja. Hän avusti useita sanomalehtiä runosuomennoksillaan.
Henkilöhistoria.
Carl Saxa syntyi syksyllä 1796, luultavasti Kruunupyyssä, jossa hänen isänsä oli hoidettavana mielisairauden vuoksi. Hänen vanhempansa olivat Suomussalmen kappalainen Carl Saxa ja Maria Magdalena Nylander. Perheeseen syntyi ainakin toinen poika Simon Johan (s. 1892). Uskonnollisesti Saxat olivat herännäisiä.
Carl Saxa kävi Oulun triviaalikoulua vuosina 1810–1815 ja suoritti ylioppilastutkinnon Turussa vuonna 1815. Hän aloitti heti opiskelut Turun akatemiassa. Opiskelujensa aikana Saxa toimi opettajana Kajaanin alialkeiskoulussa vuosina 1817–1819. Papiksi hänet vihittiin 1818 Turussa.
Vuonna 1819 Saxa sai työtä vt. kappalaisena lapsuudenseudultaan Suomussalmelta. Vuonna 1821 hän toimi siellä armovuodensaarnaajana ja seuraavasta vuodesta alkaen kappalaisena. Nousevan kansallisromantiikan innoittamana Saxa keräsi Suomussalmen seuduilta kansanrunoja, jotka olivat painovalmiina 1823. Mielenterveydelliset ongelmat pakottivat Saxan pitämään virkavapaata vuosina 1825–1827, ja hänen runonsa ilmestyivät vasta Zacharias Topelius vanhemman julkaisemina.
Naimisiin Saxa meni Fredrika Svanbergin kanssa 1828. Heille syntyi seitsemän lasta: Maria Helena 1829, Carl Gustaf 1830, Victor Fredrik 1834, Isak Immanuel 1836, Christina Ulrika 1839, Johan Emel 1843 ja Selma Olivia 1845.
Ensimmäiset sanomalehdissä ilmestyneet runot Saxa julkaisi 1820-luvulla. Saxan runot olivat käännöksiä tai mukaelmia ruotsista ja yleensä vahvasti uskonnollishenkisiä. Niitä ilmestyi "Oulun Viikko-Sanomissa", Elias Lönnrotin toimittamassa "Mehiläisessä" ja "Turun Viikko-Sanomissa". Mahdollisesti Saxan käsialaa on ensimmäinen Runeberg-suomennos "Jouhten", joka ilmestyi 1834 "Oulun Viikko-Sanomissa". Lisäksi Saxan runoja oli mukana Frans Isaac Fortellin toimittamassa "Koottuja suomalaisia lauluja" -sarjan ensimmäisessä ja ainoaksi jääneessä osassa, joka ilmestyi Oulussa 1828.
Saxan kirkollisen uran huipentuma oli nimitys Hyrynsalmen kirkkoherraksi 1846. Viranhoidon hän tosin aloitti vasta kaksi vuotta myöhemmin eikä ehtinyt hoitaa sitä kuin vuoden, koska kuolema päätti hänen elämänsä kesällä 1849.
Keski-Suomen kotiseutulaulu

Keski-Suomen kotiseutulaulu on Keski-Suomen maakuntalaulu. Se on yksi Suomen itsenäistymisen jälkeen Suomen historiallisten maakuntien maakuntalaulujen rinnalle luoduista uusien maakuntien maakuntalauluista. Laulun sanat kirjoitti nimensä mukaisesti korpilahtelainen Martti Korpilahti ruotsalaisen Ivar Widéenin sävelmään. Sen ensiesitys oli vuonna 1920.
Männikkömetsät ja rantojen raidat,
laaksojen liepeillä koivikkohaat,
ah, polut korpia kiertävät, kaidat,
kukkivat kummut ja mansikkamaat! 
Keitele vehmas ja Päijänne jylhä,
kirkkaus Keuruun ja Kuuhankaveen,
vuorien huippujen kauneus ylhä,
ah, kotiseutua muistoineen.
Syntymäpaikka kun on sydän Suomen
siis sitä suottako kiittelisin?
Täällähän aukeni ens' elon huomen,
tänne ma toivon hautanikin.
Täällä on naapuri heimoni verta,
täällä on ystävä voittamaton,
tänne, ah, tänne on kaipaus kerta,
täällä on kaikki, mi kallista on!
Ben Bot

Bernard Rudolf (Ben) Bot (s. 21. marraskuuta 1937 Batavia) on hollantilainen poliitikko ja kristillisdemokraattisen CDA-puolueen (Christen-Demokratisch Appèl) jäsen. Hän oli Alankomaiden ulkoministeri 3. joulukuuta 2003 alkaen aina 22. helmikuuta 2007 saakka. 
Ben Bot opiskeli oikeustiedettä Leidenin yliopistossa ja Harvardin oikeustieteellisessä tiedekunnassa Cambridgessa Massachusettsissa. Hän väitteli tohtoriksi Leidenin yliopistosta 1968. 
Vuodesta 1963 lähtien Bot työskenteli Alankomaiden ulkoministeriössä. Hän kuului 1964–1970 Alankomaiden edustajistoon Euroopan yhteisöissä ja työskenteli sitten Alankomaiden suurlähetystöissä ensin Buenos Airesissa 1973 asti ja Itä-Berliinissä 1976 asti. Seuraavat kuusi vuotta hän oli ulkoasiainministeriössä Haagissa, jonka jälkeen neljä vuotta maansa pysyvän edustajan sijaisena Natossa Brysselissä. 1986 alkaen hän oli maansa suurlähettiläänä Turkin Ankarassa, ja sen jälkeen vuodesta 1989 ulkoministeriön pääsihteerinä. Vuodesta 1992 lähtien Bot oli Alankomaiden pysyvä edustaja Euroopan unionissa, kunnes jäi eläkkeelle 1. tammikuuta 2003. 
Botin 10 vuotta kestänyt edustajantoimi EU:ssa oli poikkeuksellisen pitkäaikainen. Jäätyään eläkkeelle hän liittyi kumppaniksi brysseliläiseen konsulttitoimistoon Praaning Meines. Jo samana vuonna Jan Peter Balkenenden toinen hallitus vaihtoi ulkoministeriä, kun Jaap de Hoop Scheffer jätti paikkansa. Ben Bot seurasi häntä Alankomaiden ulkoministerinä 3. joulukuuta 2003. Hän jatkoi Balkenenden väliaikaisessa kolmannessa hallituksessa, muttei enää marraskuun 2006 ennenaikaisten vaalien jälkeisten neuvottelujen tuloksena syntyneessä Balkenenden neljännessä hallituksessa. Botia seurasi ulkoministerinä Maxime Verhagen myös kristillisdemokraateista 22. helmikuuta 2007.
Länsi-Intian yliopisto

Länsi-Intian yliopisto (, UWI) on yliopisto Länsi-Intian alueella. Sillä on neljä kampusta: Mona Jamaikan Kingstonin seudulla, Saint Augustinen kaupungissa Trinidad ja Tobagon luoteisosassa, Cave Hill Barbadoksen Bridgetownin lähistöllä sekä paljolti verkkoyliopistona toteutettu Avoin kampus. Lukuvuonna 2015–2016 opiskelijoita oli runsas 49 000, joista osa-aikaisesti opiskeli 31 prosenttia. Yliopiston motto on "Oriens Ex Occidente Lux".
Yliopisto palvelee opiskelijoita Anguillalla, Antigua ja Barbudalla, Bahamaa, Barbadosilla, Belizessä, Brittiläisillä Neitsytsaarilla, Caymansaarilla, Dominicalla, Grenadalla, Jamaikalla, Montserratilla, St. Kitts ja Nevisissä, St. Lucialla, Saint Vincent ja Grenadiineillä, Trinidad ja Tobagolla ja Turks- ja Caicossaarilla.
Historia.
Länsi-Intian yliopisto perustettiin vuonna 1948. Sen ensimmäinen kampus, jolla aluksi oli ainoastaan 33 opiskelijaa, sijaitsi Jamaikalla. Toinen kampus muodostettiin St. Augustinelle. Vuoteen 1962 saakka tämä kahden kampuksen korkeakoulu akateemisesti kytköksissä (affiliated) Lontoon yliopistoon; vasta tällöin muodostettiin itsenäinen Länsi-Intian yliopisto. 
Sijoitus yliopistorankingeissa.
Verkkonäkyvyyttä korostavassa espanjalaisessa Webometrics-yliopistorankingissa yliopisto ylsi vuonna 2018 Karibian toiseksi parhaaksi yliopistoksi Puerto Ricon yliopiston jälkeen ja maailmanlistan sijalle 1088.
Denzil Douglas

Denzil Llewellyn Douglas (s. 14. tammikuuta 1953) oli Saint Kitts ja Nevisin pääministeri vuosina 1995-2015. Hänen seuraajansa on Timothy Harris. Hänestä tuli Saint Kitts ja Nevisin työväenpuolueen puheenjohtaja vuonna 1989.
Douglas nousi maansa pääministeriksi vuonna 1995. Hänet on valittu uudelleen 2000, 2004 ja 2010. Häntä edelsi Kennedy Simmonds. Douglas toimi myös ulkoministerinä vuoteen 2000 saakka. Hän on valmistunut Länsi-Intian yliopistosta ja hänellä on yksi tytär.
Alan Sokal

Alan David Sokal (s. 1955) on fysiikan tutkija. Hän työskentelee New Yorkin yliopistossa. 
Tieteiden sota.
Sokal tuli suuren yleisön tietoisuuteen vuonna 1996 tekemästään huijauksesta, jota kutsutaan Sokal-jupakaksi (englanniksi Sokal Hoax, Sokal Affair). Sokal kirjoitti kvasitieteellisen artikkelin, jota hän tarjosi julkaistavaksi "Social Text" -nimiseen julkaisuun. Artikkelin otsikko oli tahallisen vaikeaselkoinen ”Transgressing the boundaries: Toward a transformative hermeneutics of quantum gravity” eli ”Rajoja ylittämässä: Kohti kvanttigravitaation transformatiivista hermeneutiikkaa”. Samaan aikaan hän kirjoitti "Lingua Franca" -lehteen jutun, jossa hän tunnusti "Social Text" -lehdessä olevan kirjoituksensa olevan täyttä puppua. 
Sokal halusi osoittaa, että humanististen tieteiden edustajat syyllistyvät usein lainaamaan luonnontieteellisiä käsitteitä ilman, että he kunnolla ymmärtävät niitä. Kritiikin kärki oli suunnattu varsinkin ranskalaisfilosofeja, kuten Baudrillardia, Derridaa, Lacania, Deleuzea ja Guattaria kohtaan. 
Tapauksesta sukeutui tiedesodaksi kutsuttu kiista, josta on taitettu peistä humanististen tutkijoiden ja luonnontieteilijöiden välillä ympäri maailmaa. Keskustelua on käyty tieteen etiikasta. Sokalin toivomuksena on, että filosofiassa ja humanistisessa tutkimuksessa sovellettaisiin samoja kriteerejä kuin muussakin vakavasti otettavassa tutkimuksessa.
Sokal julkaisi yhdessä belgialaisen fyysikon, Jean Bricmontin, kanssa vuonna 1998 teoksen "Impostures intellectuelles", joka on käännetty englanniksi nimellä "Fashionable nonsense: postmodern intellectuals’ abuse of science". Se on käännetty myös useille muille kielille. Teoksessa kirjoittajat selostavat, miten varsinkin postmoderniksi kutsutussa keskustelussa tietoisesti hämärretään käsitteiden merkityksiä niin, että tuloksena on pseudotieteellistä tekstiä, joka ei tarkoita yhtikäs mitään. 
On jopa kehitetty sivustoja, josta voi tulostaa tieteellistä jargonia jäljitteleviä artikkeleita, jotka ovat täydellistä hölynpölyä.
Rafael Kubelík

Rafael Jeroným Kubelík (29. kesäkuuta 1914 – 11. elokuuta 1996) oli tšekkiläinen kapellimestari ja säveltäjä. Hänen isänsä oli viulisti ja säveltäjä Jan Kubelík.
Kubelík syntyi Býchoryssä ja opiskeli musiikkia Prahassa. Vuosina 1936–1939 ja 1942–1948 hän toimi Tšekin filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina. Hän lähti Tšekkoslovakiasta toisen maailmansodan yhteydessä ja sai Sveitsin kansalaisuuden vuonna 1967. 
Kubelík toimi vuosina 1950–1953 Chicagon sinfoniaorkesterin, vuosina 1955–1958 Royal Opera Housen, vuosina 1961–1979 Baijerin radion sinfoniaorkesterin ja vuosina 1972–1974 Metropolitan-oopperan musiikillisena johtajana. Hänen levytyksiään ovat muiden muassa Mahlerin ja Schumannin sinfoniat sekä monien tšekkiläisten säveltäjien teokset. 
Kubelíkin sävellyksiin kuuluu viisi oopperaa, sinfonioita ja kamarimusiikkia. Hän kuoli Kastanienbaumissa lähellä Luzernia vuonna 1996, jolloin hänet haudattiin Vyšehradin hautausmaalle Prahaan.
Congonhas

Congonhas on historiallinen kaupunki Brasiliassa Minas Geraisin osavaltiossa noin 90 kilometriä osavaltion pääkaupungista Belo Horizontesta etelään. Vuonna 2010 kaupungissa oli noin 47 000 asukasta.
Congonhasissa on Unescon maailmanperintöluetteloon liitetty Santuário de Bom Jesus de Matosinhos -basilika, jonka teetti 1700-luvulla portugalilainen seikkailija Feliciano Mendes. Rakennusta oli luomassa barokkityylin edustaja Aleijadinho. Vanhan testamentin profeettoja esittävät vuolukivestä tehdyt patsaat rakennuksen terassilla ovat Aleijadinhon parhaita töitä.
Izumi Tateno

Izumi Tateno (, s. 10. marraskuuta 1936 Tokio) on Japanissa syntynyt, Suomessa vuodesta 1964 lähtien asunut pianisti, joka opetti Sibelius-Akatemiassa vuodesta 1968 vuoteen 1981. 
Tateno syntyi Tokiossa ja opiskeli Tokion taideyliopistossa valmistuen vuonna 1960. Hän voitti vuonna 1968 toisen palkinnon Ranskassa järjestetyssä Olivier Messiaen -pianokilpailussa. Vuodesta 1997 lähtien Tateno on toiminut Oulunsalon musiikkijuhlien taiteellisena johtajana. 
Tatenon isä valmistui Musashinon musiikkikoulusta. Hänen äitinsä on sendailaisesta perheestä, jossa oltiin noh-taiteilijoita seitsemässä sukupolvessa, aina Meiji-uudistukseen asti. Perhe pakeni sodan ajaksi Tochigin prefektuuriin. Tateno opiskeli Keion yksityiskoulussa ja meni sieltä Keion lukioon ja sieltä Tokion taideyliopistoon.
Tateno on Japanin Sibelius-yhdistyksen puheenjohtaja.
Tateno oli nuoresta lähtien kiinnostunut Déodat de Séveracista ja esitti hänen musiikkiaan. Vuonna 2002 Tateno perusti Japanin Séverac-yhdistyksen, jossa hän toimii neuvonantajana. Vuonna 2006 julkaistiin Séveracin keskeinen pianotuotanto Tatenon soittamana kaksoisalbumilla "Sunflower Sea. Pianoworks by Déodat de Séverac" (Finlandia Records).
Esiintyessään Tampereella 9. tammikuuta 2002 Tateno kaatui saatuaan aivohalvauksen, jonka jälkitautina hänen oikea kätensä halvaantui osittain. Vaikka oikean käden toiminta ei täysin palautunutkaan kuntoutuksessa, hän teki comebackin Oulunsalon musiikkijuhlilla elokuussa 2003. Siellä hän esitti Aleksandr Skrjabinin ja Dinu Lipattin vasemmalle kädelle tehtyjä sävellyksiä. Esiintymisen innoittamana hän päätti ryhtyä alan uranuurtajaksi. Seuraavana vuonna hän esiintyi Japanissa, jossa hän sai myös paljon julkisuutta mediassa. Sen jälkeen hän on popularisoinut vasemmalle kädelle sävellettyjä uusia kappaleita esiintymisillään ja nauhoituksillaan.
Walter Susskind

Jan Walter Susskind (1. toukokuuta 1913 Praha – 25. maaliskuuta 1980 Berkeley) oli tšekkiläissyntyinen kapellimestari ja säveltäjä. Hän opiskeli Prahan konservatoriossa ja siirtyi vuonna 1938 Lontooseen.
Susskind debytoi johtamalla "La Traviatan" esityksen Prahassa vuonna 1934. Hän johti uransa aikana muun muassa Toronton sinfoniaorkesteria (1956–1965) ja Saint Louisin sinfoniaorkesteria (1968–1975). Hän työskenteli viimeisinä vuosinaan Cincinnatin sinfoniaorkesterin kanssa. Vuosina 1968–1975 hän toimi opettajana Etelä-Illinoisin yliopistossa. Susskind kuoli Kaliforniassa. 
Susskind sävelsi muun muassa lauluja ja orkesterimusiikkia.
Iguaçun kansallispuisto

Iguaçun kansallispuisto on kansallispuisto ja UNESCOn maailmanperintökohde Brasiliassa aivan Argentiinan rajalla Iguaçu-joen varrella. Iguassun putoukset ovat osittain puiston alueella. Kansallispuisto jatkuu Argentiinaan rajan toisella puolella Iguazún kansallispuistona, joka on myös maailmanperintöluettelossa.
Puisto tunnetaan vesiputouksestaan, jonka virtaus on yli 1 000 m³/s ja runsaasta eläimistöstään (etenkin linnustosta), johon kuuluu useita harvinaisia ja uhanalaisia lajeja.
Koskialue on lähes kolme kilometriä pitkä, ja siinä on paikoin 80 metrin pudotuksia.
Kansallispuistossa on säilynyt Mata Atlântica-sademetsää, jota on muualta hakattu paperiteollisuuden tarpeisiin ja pois maanviljelyn ja asutuksen alta. Harvinaisiin nisäkkäisiin kuuluvat jaguaari, oselotti, puuma, pitkähäntäkissa, jaguarundi, jättiläissaukko, tapiiri, pensaskoira ja isomuurahaiskarhu. Puistossa tavataan myös harpyijoita ja tiikerihaikaroita.
Puisto on perustettu 1939 ja sitä on laajennettu kahteen kertaan. Puistossa käy vuosittain yli miljoona turistia, tähänastinen ennätys oli 1,8 miljoonaa vuonna 2018.
Vuonna 2020 puiston tila arvioitiin huolestuttavaksi. Suurimpia uhkia aiheuttavat virtauksen sääntely joessa puistosta ylävirtaan olevilla padoilla. metsästys, veden mukana maanviljelyalueilta tulevat saasteet, elinyhteisöjen eristäytyminen biologisten käytävien puuttuessa ja elinolojen muuttuminen ilmastonmuutoksen myötä.
Vaha-animaatio

Vaha-animaatio (joskus myös savianimaatio) on stop motion -animaatiotekniikka, jossa hahmot, esineet ja joskus myös tausta on tehty muovailtavasta aineesta, esimerkiksi plastoliinista. Animointi tapahtuu tekemällä vahaan pieniä muutoksia, jotka sitten kuvataan filmille filmiruutu tai useampi ruutu kerrallaan.
Animaatiotekniikan tunnetuimpia edustajia ovat Will Vinton ja Nick Park. Suomessa vaha-animaatioita on tehnyt Tuula Pukkila. Hänen vaha-animaatiosarjojaan "Lohikäärme Justus" (1986) ja "Taikuri Savinen" (1978) on esitetty Pikku Kakkosessa.
Eleazar de Carvalho

Eleazar de Carvalho (28. kesäkuuta 1912 Iguatu – 12. syyskuuta 1996 São Paulo) oli brasilialainen kapellimestari. 
Carvalho syntyi Iguatussa, Cearássa ja opiskeli Sergei Koussevitskin johdolla. Hän toimi vuosina 1963–1968 Saint Louisin sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina. Hän johti myös Brasilian sinfoniaorkesteria ja São Paulon osavaltion sinfoniaorkesteria. Hänen oppilaitaan olivat muiden muassa Claudio Abbado, Seiji Ozawa, Charles Dutoit, David Zinman, Zubin Mehta, Gustav Meier ja José Serebrier . 
Carvalho kuoli pitkän sairauden jälkeen kotonaan São Paulossa vuonna 1996.
Serra da Capivaran kansallispuisto

Serra da Capivaran kansallispuisto on kansallispuisto Brasilian kaakkoisosassa Piauín osavaltiossa. Puisto luotiin suojelemaan alueelta löydettyjä esihistoriallisia esineitä ja luolamaalauksia. Vanhimmat luolamaalauksista ovat 25 000 vuotta vanhoja ja ne edustavat Etelä-Amerikan ensimmäisiä ihmisyhteisöjä .
Alue valittiin UNESCOn maailmanperintökohteeksi vuonna 1991.
Mia Ikumi

Mia Ikumi (; 27. maaliskuuta 1979 Osaka, Japani – 7. maaliskuuta 2022) oli japanilainen mangaka, joka tunnetaan erityisesti "Tokyo Mew Mew" -sarjasta, jota hän teki yhdessä Reiko Yoshidan kanssa. Ikumi sai idean Tokyo Mew Mewiin sattumalta: hänen oli tarkoitus tehdä kauhutarina, mutta tulikin piirtäneeksi yhden kissatytön. Yoshida ihastui siihen ja pyysi piirtämään lisää. Tokyo Mew Mew paisuikin suureksi projektiksi, joka on tehnyt hänet tunnetuksi muun muassa Suomessa. Ikumi harrasti cosplayta.
Ikumi sai vuonna 1998 julkaistuksi ensimmäiset työnsä. Hänen varhaistuotantoaan on esimerkiksi Vadelmametsän prinsessa, lyhyt mangatarina, joka on ilmestynyt myöhemmin "Tokyo Mew Mew" -kirjassa numero 6. 
Ikumi on myös tehnyt Tokyo Mew Mewille jatko-osan nimeltä "Tokyo Mew Mew a la mode". Ikumin muuta tuotantoa ovat "Super Doll Licca-chan" (1998–1999, kaksi kirjaa), "Repure" (2004, yksi kirja) ja "Wish" (2005, yksi kirja).
Ikumi kuoli 7. maaliskuuta 2022 lukinkalvonalaiseen verenvuotoon 42-vuotiaana.
Dekooderi

Dekooderi on laite, ohjelma tai niiden yhdistelmä, joka purkaa tai erottelee jonkin algoritmin mukaan pakattua, salattua, yhdistettyä tai kätkettyä informaatiota alkuperäiseen muotoon käsittelyä tai esittämistä varten.
Digitaalitekniikassa dekooderilla tarkoitetaan kombinaatiopiiriä, joka koodaa binäärilukuja yksikäsitteiseksi binäärikoodiksi. Dekooderi ottaa sisään "n" kappaletta ottosignaaleja ja sillä on "m" kappaletta antosignaaleja, joista ottosignaalinen kombinaatio yksikäsittäisesti määrää mikä antosignaaleista aktivoituu. 
Dekooderin vastakohta on enkooderi, joka muuttaa signaalin helpommin siirrettävään tai tallennettavaan muotoon.
Meliorativnyi

Meliorativnyi () on maaseututaajama ja maalaiskunta Karjalan tasavallan Äänisenrannan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 14 kilometriä Petroskoista luoteeseen Murmanskiin johtavan maantien varrella. Asukkaita taajamassa on 2 400 henkeä (vuonna 2008).
Vuonna 1947 paikalle perustettiin koneellinen maanparannusasema, josta taajama on saanut nykyisen nimensä. 1960-luvulla siitä käytettiin nimeä "Tomitsy". Vuonna 1986 siitä tuli erillinen paikallishallintoalue. Nykyään taajamassa on valtiollinen maanparannus- ja puunhankintayritys, sahalaitoksia, kiviveistämö, autoliikennettä harjoittava yritys, paloasema ja leipomo. Palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, musiikkikoulu, poliklinikka ja vapaa-ajankeskus. Meliorativnyissa on myös Äänisenrannan piirin lasten luomistyön keskus ja ortodoksinen kirkko.