tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sega Master System

Sega Master System on videopeliyhtiö Segan 8-bittinen pelikonsoli. Se kilpaili Nintendon 8-bittisen konsolin kanssa videopelimarkkinoiden valtiaan asemasta 1980-luvulla.
Master System ilmestyi Japanissa vuonna 1985 (tuotiin Eurooppaan 1987). Teknisiltä ominaisuuksiltaan Master Systemissä oli kovinta kilpailijaansa 8-bittistä Nintendoa nopeampi prosessori ja hieman kehittyneempi grafiikka, mutta sen äänipiiri (Texas Instruments SN76489) oli yksinkertaisempi. Japanissa laitetta myytiin aluksi nimellä "Sega Mark III", myöhemmin samalla nimellä kuin muualla eli "Master System". Tässä Japanin versiossa oli myös toinen äänipiiri, Yamaha YM2413 (OPLL), joka oli riisuttu malli AdLib- ja Sound Blaster- äänikorteissa käytetystä FM-piiristä. Sega Mark III:ssa FM-piiri oli lisälaite, mutta Japanin Master Systemissä se oli valmiiksi mukana.
Tallenusmediana oli pelimoduulin lisäksi ohut "Sega-kortti" ("Sega Card"), jolle oli oma paikkansa. Näille ei kuitenkaan mahtunut kovin isoja pelejä, joten niiden käytöstä luovuttiin varhain. Lisäksi laitteissa oli usein jokin sisäänrakennettu peli (Suomessa myydyissä laitteissa "Hang-On", "Safari Hunt" tai "Alex Kidd in Miracle World").
Master System epäonnistui kilpailussa Nintendoa vastaan selvemmin Pohjois-Amerikassa ja kotimaassaan Japanissa. Sen sijaan se onnistui voittamaan Nintendon myyntiluvuissa joissakin Euroopan maissa, Etelä-Koreassa ja Australiassa. Suomessakin se oli varteenotettava vaihtoehto 8-bittiselle Nintendolle. Pitkäaikaisimman suosionsa laite saavutti Brasiliassa, jossa paikallisia versioita ja pelejä tehtiin vielä 1990-luvun lopulla. Menestyneillä alueilla myös laitteelle saatavilla oleva pelikirjasto oli laajempi.
Master Systemistä luotiin paranneltuja malleja 1990-luvulla. "Master System II" toi hiukan lisää rahaa Segan kassaan Japanissa ja Euroopassa mutta Yhdysvalloissa se ei kuluttajia kiinnostanut. Sen on sanottu kärsineen Nintendon lisensiointi-strategiasta, jossa yhtiöille annettiin lupa tehdä Nintendon pelejä sillä ehdolla, että he eivät käännä peliään Segan laitteelle. Tällaiset sopimukset myöhemmin kiellettiin Yhdysvaltain Liittovaltion oikeudessa.
Pelit.
Osa Master Systemin peleistä, kuten Alex Kidd, ovat saaneet klassikon maineen. Varhaisempina aikoina isokorvainen Alex Kidd toimi Segan maskottina mutta siitä ei ollut Marion haastajaksi ja se sai myöhemmin väistyä Sonicin tieltä. Tunnetuin Alex Kidd -peli oli "Alex Kidd in Miracle World". Suosituimpiin Master System pelehin kuuluivat esimerkiksi tasohyppelyt "Wonderboy: The Dragon's Trap", "Wonderboy in Monster World", "Ninja Gaiden", "Psycho Fox", "Land of Illusion", "Castle of Illusion", "Sonic the Hedgehogit", "Asterix"-pelit; roolipelit "Phantasy Star", "Golvellius", "Ys: Vanished Omens"; ja ammuskelupelit "R-Type", "Fantasy Zone II", "Powerstrike II.
Galantiinikastike

Galantiinikastike () oli keskiajan tunnetuimpia kastikkeita. Kastikkeen nimen arvellaan tulleen kanelista ("cannelier de Ceylan"), joka yleensä on yksi kastikkeen ainesosista. Muita aineksia ovat viinietikka, korppujauho sekä mausteet. Yleensä italialaisissa galantiinikastikkeissa on hieman sokeria ja ranskalaisista se taas puuttuu. 
Resepti.
Ainekset
 3 viipaletta limppua
 2 dl punaviiniä
 0,7 dl punaviinietikkaa
 1 tl kanelia
 1 tl inkivääriä
 ½ tl mausteneilikkaa
 1 rl sokeria
 hyppysellinen sahramia
 1 tl suolaa
Valmistus.
Leikkaa leipä paloiksi kulhoon ja kastele viinillä sekä etikalla. Anna liota välillä sekoittaen, kunnes leipä on mössöä.
Painele siivilän läpi kastikekattilaan kaikki neste. Lisää mausteet ja kuumenna matalassa lämpötilassa, kunnes seos paksuuntuu.
Tarjoile lämpimänä.
Retoromaani

Retoromaani (, ) on romaaninen kieli ja yksi Sveitsin neljästä kansallisesta kielestä italian, ranskan ja saksan ohella. Sveitsin maalain () mukaan retoromaaninkielisillä on oikeus käyttää retoromaania virallisena kielenä () koko maassa. Graubündenin kantonissa sekä monissa kantonin kunnissa ja hallintoalueilla retoromaani on virallinen kieli.
Retoromaanin eri murteita puhutaan lähinnä useilla Graubündenin kantonin alueilla. Vuoden 2000 väestönlaskennassa 61 815 ihmistä ilmoitti käyttävänsä kieltä säännöllisesti ja 35 095 henkilöä ensisijaisena kielenään. Kieli on läheistä sukua Pohjois-Italiassa puhutuille ladinille ja friulille.
Murteet.
Retoromaani on yleisnimitys usealle keskenään läheistä sukua olevalle kielelle, joita puhutaan eri osissa Graubündenin kantonia. Viisi eniten puhuttua murretta ovat:
Asema.
Vuodesta 1938 retoromaani on kuulunut Sveitsin valaliiton kansallisiin kieliin, kuitenkin aluksi ilman virallisen kielen asemaa. Kaikilla viidellä kielen murteella on ollut tasaveroinen asema vuodesta 1999. Vuodesta 2001 lähtien Graubündenin kantonin virallisena retoromaanisena kirjakielenä ja kouluissa opetettavana kielenä on "Rumantsch grischun", 1970–1980-luvuilla eri murteiden pohjalta kehitetty yhtenäistetty retoromaani.
John Mills

John Mills (22. helmikuuta 1908 – 23. huhtikuuta 2005) oli englantilainen näyttelijä, joka esiintyi urallaan yli 120 elokuvassa.
Elämä.
John Mills syntyi vuonna 1908 Felixstowessa Suffolkissa. Hänen syntymänimensä oli Lewis Ernest Watts Mills, mutta hän vaihtoi sen 1920-luvun alussa muutettuaan Lontooseen. 
Mills meni 1920-luvun alkupuolella sisarensa rohkaisemana tanssikouluun Lontooseen. Ensimmäiset elokuvaroolinsa Mills sai 1930-luvun alussa kierreltyään sitä ennen eri tanssi- ja teatteriryhmissä. Läpimurtonsa hän teki toisen maailmansodan aikana elokuvassa "Meri on kohtalomme" ("In Which We Serve").
Millsillä oli hyvin pitkä ura, joka kesti 1930-luvulta aina 2000-luvulle saakka, ja hän ehti esiintyä yli sadassa elokuvassa. Uransa alussa hän tuli tunnetuksi sotilasrooleista, ja nousi yhdeksi maansa suosituimmista näyttelijöistä. Myöhemmin urallaan hän keskittyi luonnerooleihin, eräänlaisena uran kohokohtana voidaan pitää esiintymistä vuoden 1970 elokuvassa "Ryanin tytär" ("Ryan's Daughter"), josta hän sai parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon.
John Mills aateloitiin vuonna 1976, ja vuonna 2002 hän sai elämäntyöstään arvostetun BAFTA-palkinnon. Mills menehtyi vuonna 2005 keuhkokuumeeseen kotonaan Denhamissa. 
Mills oli naimisissa kahdesti. Ensimmäinen vaimo oli näyttelijä Aileen Raymond, jonka kanssa hän meni naimisiin vuonna 1927; liitto päättyi eroon vuonna 1941. Vuonna 1941 Mills meni naimisiin näytelmäkirjailija Mary Hayley Bellin kanssa. He saivat kaksi tytärtä, Hayleyn ja Julietin, jotka molemmat ovat tehneet pitkän uran näyttelijöinä. Hayley Millsin poika Crispian on 1990-luvulla perustetun Kula Shaker -yhtyeen laulaja. Millsin ensimmäinen vaimo Aileen kuoli 28. huhtikuuta 2005, vain muutamaa päivää myöhemmin kuin entinen miehensä, ja Mary Hayley Bell menehtyi 1. joulukuuta 2005.
Jody Scheckter

Jody David Scheckter (s. 29. tammikuuta 1950 East London, Etelä-Afrikka) on eteläafrikkalainen entinen Formula 1 -kuljettaja, joka kilpaili sarjassa vuosina 1972–1980. Scheckter on menestynein eteläafrikkalainen F1-kuljettaja ja samalla ainoa eteläafrikkalainen, joka on voittanut mestaruuden. Myös hänen veljensä Ian Scheckter kilpaili F1-sarjassa.
F1-ura.
Scheckter ajoi vain muutamia osakilpailuja kahden ensimmäisen F1-vuotensa aikana, mutta näytöt riittivät paikkaan Tyrrell-tallissa kausiksi 1974–1976. Näiden kausien aikana Scheckter onnistui voittamaan osakilpailun kolmesti ja ajamaan säännöllisesti myös pistesijoille, sijoittuen kuljettajien sarjassa kolmannelle tilalle kausina 1974 ja 1976.
Kaudeksi 1977 Scheckter vaihtoi tallia ja sijoittui muutamien osakilpailuvoittojen ja palkintopallisijoituksien siivittämänä kuljettajien sarjassa toiseksi Niki Laudan jälkeen. Kauden 1978 jälkeen hän siirtyi Ferrari-talliin.
Ensimmäisen Ferrari-kautensa aikana Scheckter voitti kolme osakilpailua ja lopulta kuljettajien mestaruustittelin. Tasaisuudellaan hän kukisti tallitoverinsa, myös kolme voittoa ajaneen Gilles Villeneuven, jota monet asiantuntijat pitävät yhtenä kaikkien aikojen nopeimpana F1-kuljettajana. Ferrari-talli voitti lisäksi kauden merkkimestaruuden. Scheckter muistetaan usein siitä, että hän oli viimeinen kuljettaja ennen Michael Schumacheria, joka onnistui voittamaan kuljettajien mestaruuden Ferrarilla. Scheckterin toinen Ferrari-kausi oli aiemmasta menestyksestä huolimatta masentava – hän keräsi kauden aikana ainoastaan 2 pistettä ja päätti lopettaa uransa. Kausi 1980 oli voittoisan vuoden jälkeen Ferrarille katastrofi, sillä Villeneuvekin sai kasaan vain 6 pistettä.
Jody Scheckter starttasi urallaan 113 GP-kilpailuun, joista hän voitti 10, saavuttaen 3 paalupaikkaa ja 5 kilpailun nopeinta kierrosta. MM-pisteitä hän keräsi urallaan 255.
Belgian Grand Prix

Belgian Grand Prix (, , ) on vuonna 1925 ensimmäistä kertaa järjestetty autokilpailu Belgiassa, joka on ollut vuodesta 1950 lähtien muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta (usein radan vaarallisuuden tai turvallisuustekijöiden johdosta) joka vuosi osana Formula 1 -luokan maailmanmestaruussarjaa.
Belgian Grand Prix jäi kuitenkin pois vuosien 1957, 1959, 1969, 1971, 2003 ja 2006 kilpailukalentereista. Seitsemän kilometriä pitkä Circuit de Spa-Francorchamps’n moottorirata on pisin Formula 1 -sarjassa 2000-luvulla mukana oleva rata.
Eniten voittoja on saksalaisella Michael Schumacherilla, kaikkiaan kuusi vuosilta 1992, 1995–1997 sekä 2001–2002. Viidesti voittajaksi on ajanut Ayrton Senna, neljästi Kimi Räikkönen, Lewis Hamilton ja Jim Clark.
Suomen kansalaisista kilpailun ovat voittaneet Mika Häkkinen vuonna 2000, Kimi Räikkönen neljästi vuosina 2004, 2005, 2007 ja 2009, sekä Nico Rosberg vuonna 2016.
Rakuuna (kasvi)

Rakuuna ("Artemisia dracunculus" syn. "Artemisia dracunculoides"), jota kutsutaan myös nimillä maustemaruna ja dragonia, on monivuotinen yrttikasvi, jonka käyttö nykyisellään rajoittuu lähes yksinomaan maustamiseen. Sitä viljellään ympäri maailmaa, erityisesti Ranskassa ja Italiassa (tieto viljelyaloista vuodelta 1992). Luonnonvaraisena rakuuna kasvaa Etelä-Venäjältä Siperian halki ulottuvalla vyöhykkeellä sekä Pohjois-Amerikassa.
Historiaa.
Rakuunaa ei tavata laskea ikiaikaisten lääke- ja maustekasvien joukkoon, sillä se oli tuntematon rohto Antiikin kulttuureille. Kasvi tuotiin Eurooppaan Länsi-Aasiasta ristiretkien aikaan. Rakuunan käyttö oli 1500-luvulla yleistynyt Euroopassa aina Britteinsaaria myöten.
Rakuunan käyttö.
Lääkekasvina.
Rakuunan käyttö lääkekasvina on tätä nykyä lähes unohdettu, mutta aikanaan Keski-Euroopassa sen lehtiä ja versojen latvoja käytettiin edesauttamaan sydämen ja maksan toimintaa. Rudolf Steinerin oppien mukaan kasvin on sanottu auttavan myös nivelreumaan ja vesipöhöön. Viime vuosikymmeninä tehdyissä tutkimuksissa lääkitseville ominaisuuksille on löytynyt perusteitakin kasvin sisältämistä öljyistä. Rakuuna parantaa ruokahalua ja ruoansulatusta, laukaisee kouristuksia ja on antiseptinen rohto.
Maustekasvina.
Rakuuna on olennainen osa etenkin ranskalaista ja armenialaista keittiötä. Se on osana klassisia Fines herbes- ja Bouquet garni -mausteseoksia. Koska rakuunassa on suolaisenomainen vivahde, sitä on suositeltu suolattoman ruokavalion lisäksi. Hienonnetulla rakuunalla maustetaan salaatteja ja munaruokia. Se sopii myös keittojen, kanan ja kalakastikkeiden mausteeksi. Béarnaisekastike on yksi maailman tunnetuimmista kastikkeista, jonka valmistuksessa käytetään rakuunaa.
Virvoitusjuomana.
Rakunaa käytetään suositun hiilihapotetun virvoitusjuoman maustamiseen Armeniassa, Azerbaidžanissa, Georgiassa (josta se alun perin tulee) ja laajemmin Venäjällä, Ukrainassa ja Kazakstanissa. Tarhun-niminen juoma on valmistettu sokerista, hiilihapotetusta vedestä ja rakuunanlehdistä, jotka antavat sille tunnusomaisen vihreän värin.
Rakuunalajikkeet.
Ranskanrakuuna.
Ranskanrakuuna ("Artemisia dracunculus" ’Sativa’ tai Sativa-ryhmä) on yrtin kahdesta muunnoksesta tunnetumpi ja maultaan mainekkaampi. Sitä voidaan kasvattaa Suomessa monivuotisena, mutta venäjänrakuunaan verrattuna se on talvenarempi. Etenkin Keski- ja Pohjois-Suomessa on kasvin suojaaminen katteella suositeltavaa talveksi. Koska ranskanrakuuna ei tuota lainkaan siemeniä, sen lisääminen onnistuu ainoastaan kasvullisesti jakamalla tai pistokkaista juurruttamalla.
Venäjänrakuuna.
Venäjänrakuuna ("Artemisia dracunculus" ’Inodora’ tai Glauca-ryhmä) on rakuunan heikkoaromisempi mutta satoisampi muunnos. Se voi kasvaa jopa 150 cm korkeaksi. Se siementää hyvin ja lisääntyy siten erinomaisesti.
Village People

Village People on yhdysvaltalainen 1970-luvulla perustettu diskoyhtye.
Village People oli pääasiassa ranskalaisen tuottaja Jacques Moralin luomus. Yhtyeen musiikki oli 1970-luvun diskoa, ja yhtyeen jäsenet esittivät humoristisia homoseksuaalisiin stereotypioihin perustuvia hahmoja (kuten poliisi, intiaani, rakennustyömies ja matruusi). Kyseessä oli tietoisesti valittu imago, sillä yhtyeen tunnetuimmat levytykset tehneen kokoonpanon jäsenistä vain intiaani Felipe Rose ja cowboy Randy Jones olivat todellisuudessa homoseksuaaleja.
Yhtye teki 1970-luvun lopussa ja 1980-luvun alussa kymmenkunta albumia sekä vuonna 1980 hilpeän kamalaksi arvioidun elokuvan "Can’t Stop the Music – Musiikin täytyy jatkua". Yhtyeen tunnetuimpia hittejä ovat ”San Francisco/In Hollywood”, ”Macho Man”, ”Y.M.C.A.”, ”In the Navy” ja ”Go West”.
Yhtye on tunnettu edelleen sekä musiikkinsa että myös ulkoasunsa takia, ja yhtyeen joistakin kappaleista on tehty myöhemmin uusia levytyksiä.
Suomessa Village People on esiintynyt muun muassa viihdekeskus Flamingon avajaisissa Vantaalla syyskuussa 2008.
Village People esiintyi presidentti Donald Trumpin virkaanastujaisissa tammikuussa 2025.
Ristiretkiaika

Ristiretkiaika eli Suomen varhaiskristillinen aika (1025–1300 jaa. tai 1050–1300 jaa.) on Suomen rautakauteen liittyvä arkeologinen periodinimitys. Ristiretkiajan päättyessä Suomessa alkoi keskiaika.
Nimitys.
Kun nimitys "ristiretkiaika" otettiin käyttöön 1800-luvun lopulla Karjalan tutkimuksen yhteydessä, tähän vaiheeseen ajoittuvien arkeologisten löytöjen uskottiin olevan samanaikaisia kuin Suomeen tehdyt (todelliset tai tarunomaiset) ristiretket. Nimitys on osaksi perusteeton, sillä varsinaiset ristiretket Pyhälle maalle aloitettiin vasta 1090-luvulla. Itämeren piirissä voidaan ristiretkistä puhua varmuudella vuoden 1147 jälkeen, kun paavi Eugenius III:n bullassa luvattiin synninpäästö pakanoille, jotka ottivat ristin kantaakseen.
Nykyisin tiedetään, että ristiretket eivät alkaneet heti viikinkiajan jälkeen, vaan kristinusko sai kannatusta vaikuttaen rinnakkain pakanallisen alkuperäisuskomusten kanssa tietyissä osissa Lounais-Suomea. Parempi nimitys aikakauden alkupuoliskolle lienee "varhaiskristillinen aika" (1050–1155).
Päättyminen.
Ristiretkiajan katsotaan päättyvän, kun Suomen alueen asukkaat siirtyvät selvästi kristillisiin hautaustapoihin. Länsi-Suomessa tämä tapahtuu lopullisesti vuoteen 1250 tultaessa, Itä-Suomessa ja Karjalassa myöhemmin. Kristinuskon leviäminen Suomeen oli kuitenkin alkanut jo aikaisemmin. Ristiretkiajan katsotaan olleen rauhatonta aikaa, sillä Suomi jäi keskelle kahden laajentumishaluisen valtakunnan (Ruotsi ja Novgorod) sekä kirkkokunnan (katolinen ja ortodoksinen) yhteentörmäystä.
Ristiretkiaikaan ajoittuvat löydöt ovat peräisin lähinnä Lounais-Suomesta, Hämeestä, Etelä-Savosta ja Laatokan Karjalasta. Pienempi määrä asutusta oli muuallakin.
Terho Pursiainen

Terho Martti Pursiainen (s. 6. lokakuuta 1945 Rautavaara) on suomalainen poliitikko, filosofi, teologi, yhteiskuntatieteilijä ja toimittaja. 1960- ja 1970-luvuilla hän tuli tunnetuksi vasemmistoradikaalina teologina. Myöhemmin hän on tarkastellut filosofina yhteiskunnallisen hyvän ja tulonjaon kysymyksiä sekä eritellyt esimerkiksi kommunitarismia ja libertarismia.
Elämä ja ura.
Pursiainen kirjoitti ylioppilaaksi Kuopiossa 1963. Sen jälkeen hän on opiskellut useita tutkintoja, muun muassa väitellyt teologian tohtoriksi Helsingin yliopistossa. Hän asuu Järvenpäässä ja on neljännessä avioliitossa. Hänen poikansa on Heikki Pursiainen (s. 1974).
Pursiaisen virkauran tärkeimpiä tehtävä oli lääninsosiaalineuvoksen virka (sosiaali- ja terveysosaston päällikkö) Kymen lääninhallituksessa 1973–1987. Sen lisäksi Pursiainen on toiminut seurakuntapappina, opettajana ja kolumnistina.
Pursiainen vihittiin papiksi Turussa 1968. Vuonna 1969 Pursiainen herätti julkista huomiota esiintyessään televisio-ohjelma "Jatkoajassa". Saman keväänä ilmestyi hänen kohuttu kirjansa "Uusin testamentti". Pyhäinpäivänä 1983 pitämänsä niin sanotun "Kemin saarnansa" jälkeen hän jätti papinviran kymmeneksi vuodeksi, kunnes hänet siunattiin uudelleen papin tehtäviin Helsingissä pyhäinpäivänä 1993. 
Poliittinen toiminta.
Pursiainen oli SKDL:n kansanedustajana vuosina 1970–1972 ja 1979–1987 sekä Helsingin kaupunginvaltuutettuna 1972–1974. Kun Pursiainen valittiin eduskuntaan Kymen vaalipiiristä vuonna 1979, hän sai 11 553 ääntä ja oli vaalipiirinsä ääniharava.
Vuoden 1999 vaaleissa Pursiainen pyrki eduskuntaan Vihreän liiton listoilta Uudenmaan vaalipiiristä. Hän jäi ensimmäiselle varasijalle. Hän oli vihreiden sitoutumattomana ehdokkaana myös vuoden 2007 vaaleissa.
SKDL:n kaudellaan hän toimi pitkän aikaa muun muassa SKDL:n liittohallituksen jäsenenä. SKDL:n sosialistien johtoelinten toimintaan hän osallistui, kunnes aivan SKDL:n toimintansa loppuvaiheessa liittyi SKP:hen. Pursiainen ei asettunut ehdolle enää vuoden 1987 vaaleissa. Hän erosi lääninsosiaalineuvoksen virastaan perustellen eroa sillä, ettei voinut SKDL:stä erottuaan pitää hallussaan virkaa, jonka oli saanut poliittisen virkanimityksen perusteella. Vihreässä liitossa hän oli valtuuskunnan jäsen 1999–2001 (puolueen jäsenenä 1998–2001). 
Kirjassaan "Uusin testamentti" (1969) Pursiainen kirjoitti vallankumouksen välttämättömyydestä, ja vielä 70-vuotishaastattelussaan hän katsoi olevansa yhä lujasti vasemmalla, vaikka onkin vihertynyt ja irtautunut työväenliikkeestä.
Pursiaisen ajatteluun on vaikuttanut filosofi John Rawls, jonka pääteoksen "Oikeudenmukaisuusteoria" hän on suomentanut.
Torsti Lehtinen

Torsti Vihtori Lehtinen (25. heinäkuuta 1942 Helsinki – 16. syyskuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, kääntäjä ja filosofi. Hän suomensi useita Søren Kierkegaardin teoksia.
Lehtinen valmistui ylioppilaaksi 1967 Ressun iltalukiosta ja filosofian maisteriksi teoreettisesta filosofiasta 1996 Helsingin yliopistosta.
PIK-16 Vasama

Pik-16 "Vasama" on suomalaisvalmisteinen yksipaikkainen vakioluokan purjelentokone. Kurt Hedström ja Tuomo Tervo aloittivat suunnittelun vuonna 1959. Kone on suunniteltu Teknillisen korkeakoulun opinnäytteenä ja Polyteknikkojen ilmailukerhon (PIK) puitteissa. Prototyypin rekisteritunnus oli OH-XVA ja ensilento tapahtui 1. kesäkuuta 1961. 
KK Lehtovaara valmisti Vasamaa kaikkiaan 56 kpl ja niistä neljäkymmentä meni vientiin, joten voidaan sanoa, että kyseessä oli melkoinen vientimenestys. Ainoastaan PIK-20 ylittää suomessa suunnitellun ja valmistetun lentokoneen vientimäärien lukumäärässä. Menestykseen vaikutti varmasti OSTIV:n palkinto vuoden parhaasta vakioluokan purjekoneesta 1963 ja Argentiinan MM-kisojen kolmas sija samana vuonna. Vasama oli Puolalaisen Fokan ohella viimeisiä vanerirakenteisia purjekoneita ennen lasikuidun yleistymistä purjelentokoneiden rakennusmateriaaleina.
Rakenne.
Runko ja siivet ovat puurakenteiset, ja metallia on käytetty lähinnä ohjainpintojen saranoissa ja muissa lujuutta vaativissa paikoissa. Koneen rakenteissa käytettiin monia innovatiivisia ratkaisuja, kuten kokovanerinen kuorirakenne siivessä sekä V-pyrstö, jolla haluttiin vähentää ilmanvastusta. Pyrstöratkaisu ei kuitenkaan osoittautunut onnistuneeksi, ja varsinkin hitailla nopeuksilla ohjausominaisuudet olivat heikot. Tavanomaisella sivu- ja korkeusperäsinratkaisulla korvattiin epäonnistunut kokeilu, ja uusi pyrstörakenne osoittautui erinomaiseksi. Siivessä käytettiin siihen erikoisesti kehiteltyä vaneria, joka puristettiin hydraulipuristimella betonimuotissa oikeaan muotoon 40 tonnin paineella.
Lento-ominaisuudet.
Kone on erittäin miellyttävä lennettävä tasapainoisilla ohjausominaisuuksillaan ohjainten ollessa kevyet ja tehokkaat. Varsinkin siivekkeiden ohjaitehon voi mainita olevan "riittävä" kaikilla nopeuksilla. Tämä mahdollistaa nopeat kaartosuunnan vaihdokset heikoissa nostavissa virtauksissa. Lisäksi koneen suuri lujuus ja tehokkaat ohjaimet tekevät siitä erinomaisen taitolentoharjoituskoneen. Ainoa negatiivinen seikka lento-ominaisuuksissa on koneen sakatessa taipumus kaatua syöksykierteeseen. Ennen sakkausta esiintyy normaali tärinä, jonka tuntee selvästi ohjaussauvassa. Kierteen suunta vaihtelee koneyksilön mukaan, ja muutaman kierroksen jälkeen kone oikenee itsestään vastakkaiseen sivuluisuun. Kierteeseen kaatumisen vuoksi pitää olla erityisen tarkka vintturi- tai autohinauksessa hinauslangan mahdollisen katkeamisen vuoksi koneen ollessa vielä matalalla. Siivekkeiden säätäminen aavistuksen nollatason yläpuolelle on todettu ainakin joissain yksilöissä muuttavan sakkauskäytöstä huomattavasti rauhallisempaan suuntaan. Syöksykierreominaisuuksien vuoksi konetta ei kuitenkaan voi suositella koulutuskäyttöön, vaikka vanhoja tehokoneita yleensä käytetäänkin lento-oppilaitten seuraavana koneena yksipaikkaisen alkeiskoulukoneen jälkeen.
Steven Thomas

Steven Thomas alias "Doggy Steve" (s. 1961) on yhdysvaltalainen mies, joka tuli Suomessa tunnetuksi tartutettuaan tietoisesti HI-viruksen useisiin suomalaisnaisiin vuosina 1993–1996. 
Thomasin tekemiset tulivat julki tammikuussa 1997. Poliisi julkaisi hänen kuvansa useissa lehdissä ja tiedotti Thomasin tartuttaneen lukuisiin, jopa satoihin, suomalaisnaisiin HIV:n. Lopulta vain 17 naista tunnusti sukupuoliyhteyden Thomasin kanssa.
Thomas tiesi olevansa HI-viruksen kantaja ja hänen todettiin tarkoituksella olleen suojaamattomissa sukupuoliyhteyksissä useiden suomalaisnaisten kanssa. Thomasin tekojen aikaan tahallinen HI-viruksen levittäminen rangaistiin oikeudessa tapon yrityksenä. Nykyisessä korkeimman oikeuden ratkaisukäytännössä rikosnimikkeeksi on katsottu törkeä pahoinpitely taikka vaaran aiheuttaminen jos kohde ei saa tartuntaa.
Thomas tuomittiin Helsingin käräjäoikeudessa 10. heinäkuuta 1997 14 vuodeksi vankeuteen seitsemästätoista tapon yrityksestä, jotka olivat tapahtuneet maaliskuun 1993 ja joulukuun 1996 välillä, sekä yhdestä huumausainerikoksesta. Lisäksi hänet määrättiin maksamaan korvauksia 300 000 markkaa kullekin tartunnan saaneelle ja 20 000 markkaa kullekin tartunnalta välttyneelle uhrille. Käräjäoikeus perusteli tuomiota tapon yrityksestä sillä, että HIV-infektiota ei voinut parantaa. 
Tuomio herätti keskustelua oikeusoppineiden keskuudessa, sillä Thomas sai heidän mukaansa liian ankaran vankeusrangaistuksen. Suomen lain mukaan suurin sallittu vankeusrangaistus useista tapon yrityksistä on 12 vuotta. Eduskunnan oikeusasiamies Lauri Lehtimaja antoi myöhemmin käräjäoikeuden tuomarille huomautuksen virkavelvollisuuden rikkomisesta.
Helsingin hovioikeus alensi rangaistusta joulukuussa 1997 11 vuodeksi ja kuudeksi kuukaudeksi vankeutta. Rangaistukseen yhdistettiin lisäksi kolme aiemmin ehdollisina määrättyä rangaistusta pahoinpitelyistä. Tapauksen asiakirjat julistettiin salaisiksi 40 vuoden ajaksi.
Vuonna 2002 Steven Thomas vapautettiin kaikessa hiljaisuudessa ja karkotettiin Suomesta tuntemattomaan paikkaan.
Thomas oli ennen rikoksia työskennellyt muun muassa ovimiehenä useissa helsinkiläisissä ravintoloissa. Lisäksi hän esiintyi rap-artistina nimellä Doggy Steve. Hän oli esiintynyt muun muassa MTV:n Jyrki-ohjelmassa toukokuussa 1996.
Verjuis

Verjuis, hapanrypälemehu (sananmukaisesti vihermehu), oli keskiajalla suosittu raaka-aine, jolla saatiin hapokasta makua ruokaan. Se valmistettiin raaoista viinirypäleistä puristamalla. Keskiajalla verjuisia saatettiin valmistaa muistakin raaoista hedelmistä tai marjoista (esimerkiksi omenoista ja kirsikoista).
Verjuis on usein hankalasti saatava raaka-aine, ja nykyisin länsimaisessa keittiössä verjuisin sijaan ruokaan käytetään sitruuna-, limetti-, greippi- tai kumkvattimehua. Etnisistä kaupoista voi kuitenkin löytää libanonilaista verjuisia nimellä "hosrum" tai iranilaista nimellä "abghooreh".
Historia.
Platina kirjoittaa verjuisin ominaisuuksista: ”Viinietikka on terävämmän makuista kuin verjuis, joka rauhoittaa polttelevan vatsan hellemmin eikä riuduta tai heikennä kehoa samoin kuin viinietikka. Erityisen hyvä Verjuis on rauhattomalle tai sekaiselle vatsalle ja janoiselle maksalle, jos sitä käyttää sellaisenaan raakana, sillä se menettää osan tehostaan keitettynä.”
Tobias Hume

Tobias Hume (noin 1569 – 16. huhtikuuta 1645) oli englantilainen säveltäjä, viola da gamban soittaja ja sotilas. Hänen elämästään ei tiedetä paljoa.
Humen julkaistut sävellykset käsittävät musiikkia jousisoittimille sekä lauluja. Säveltäjä kokosi teoksiaan kahteen kirjaan, "Musicall Humors"iin (1605) ja "Captain Humes Poeticall Musicke"en (1607).
Rakuuna (sotilas)

Rakuuna () oli sotilas, joka taisteli jalan, mutta liikkui ratsastaen. 
Keskiaikaiset ritarit jalkautuivat välillä taistellakseen jalan, mutta varsinaiset rakuunat syntyivät 1500-luvun puolessa välissä Ranskan palveluksessa. Oletetaan, että aselajin keksi joko kondottieeri kreivi Piero Strozzi 1537 (jonka hakapyssyin aseistettu ratsuväki taisteli jalan) tai Charles de Cossé-Brissac vuonna 1554. Joka tapauksessa rakuunoita käytettiin runsaasti Ranskan uskonsodissa 1500-luvun lopulla. 1600-luvun ensimmäisellä puoliskolla rakuunaosastot tulivat osaksi vakinaisia armeijoita: 1635 Ranskan armeijan rakuunat organisoitiin kuudeksi rykmentiksi ja kolmekymmenvuotisessa sodassa sekä Kustaa II Aadolf että Albrecht von Wallenstein käyttivät rakuunoita. Myös Englannin sisällissodassa käytettiin rakuunoita. 1700-luvun alusta lähtien rakuunat alkoivat menettää erityisolemustaan ja ne sulautuivat vähitellen osaksi yleistä ratsuväkeä.
Rakuunat oli yleensä organisoitu jalkaväkimallin mukaisesti ja rakuunaupseerien arvot noudattivat jalkaväen sotilasarvoja, poikkeuksena Suomen ratsuväessä kapteenin arvoa vastasi ratsumestari ja vänrikin arvoa kornetti. Rakuunoiden aseistuksena oli tyypillisesti lyhyet musketetit tai karbiinit. Rakuunoiden koulutus oli helpompaa ja nopeampaa, koska hevosia ei käytetty taistelussa ja joukkojen perustaminen ja huolto oli halvempaa, koska hevosten ei tarvinnut olla varsinaisesti sotahevosia, vaan huonommatkin, tavalliset hevoset kelpasivat.
Rakuunoiden perinneasu on luurankotakki.
Rakuunat Suomessa.
Suomen puolustusvoimissa rakuunaperinteitä vaalii Maasotakoulun yhteydessä Lappeenrannassa Rakuunaeskadroona, joka jatkaa Uudenmaan Rakuunapataljoonan (UudRakP) perinteitä. Pataljoona oli itsenäisenä joukko-osastona vuoteen 1989. Pataljoonan viimeisiä komentajia oli myöhemmin kenraaliksi ylennetty everstiluutnantti Matti Kopra. Sen edeltävät nimet olivat Jääkäripataljoona 6 (JP 6) ja Uudenmaan rakuunarykmentti (URR). Rakuunoiden joukko-osastotunnus on Ruotsin kuninkaan Fredrik I:n kruunattu monogrammi.
Lappeenrannassa on rakuunapatsas, jonka teki kuvanveistäjä Pentti Papinaho tilaustyönä SYP:n aulaan v. 1982. SYP lahjoitti sen Lappeenrannan kaupungille v. 1988, ja se siirrettiin ulkotiloihin Pusupuistoon, jossa se kunnostettiin v. 2002.
Thomas Campion

Thomas Campion (12. helmikuuta 1567 – 1. maaliskuuta 1620) oli englantilainen säveltäjä, runoilija ja lääkäri.
Elämä.
Campion syntyi Lontoossa ja opiskeli Cambridgessä ennen kuin siirtyi vuonna 1586 Gray's Inniin opiskelemaan lakia. Hän ei kuitenkaan toiminut tiettävästi koskaan lakimiehenä.
Myöhemmin Campion opiskeli muualla Euroopassa. Hän palasi Lontooseen vuonna 1606 ja alkoi harjoittaa lääkärin ammattia.
Campion kuoli Lontoossa mahdollisesti kulkutautiin.
Teokset.
Campionin ensimmäiset julkaistut runot julkaistiin vuonna 1591. Hänen tärkeimpiin musiikkiteoksiinsa kuuluu muun muassa yli 100 luutun säestämää laulua. Hänen ensimmäiset julkaistut kappaleensa ovat vuodelta 1601.
Vuonna 1602 Campion julkaisi teoksen "Observations in the Art of English Poesie", joka kyseenalaisti silloiset kaavamaiset ja sovinnaiset käsitykset runojen kirjoittamisesta.
Syöpägeeni

Syöpägeeni eli onkogeeni on mutatoitunut geeni, joka voi saada solun muodostamaan kasvaimen, mikä voi johtaa syöpään. Onkogeenit saavat kasvaimia aiheuttavat ominaisuutensa mutaatioiden kautta ("gain-of-function" -mutaatio). Onkogeenit voivat syntyä soluissa normaalisti toimivista proto-onkogeeneistä (esisyöpägeenit), mutta myös virukset kantavat onkogeenejä.
Onkogeenien tuotteet, onkoproteiinit, ovat yleensä osa solukasvun säätelyteitä. Onkoproteiinit eivät joko vastaa säätelyyn tai niiden aktiivisuus on kasvanut.
Esimerkkejä onkoproteiineista:
Andrea Gabrieli

Andrea Gabrieli (1510–1586) oli italialainen säveltäjä ja urkuri. Hän oli säveltäjä Giovanni Gabrielin setä.
Elämä.
Gabrieli syntyi luultavasti Venetsiassa ja oli Adrian Willaertin oppilas. Hän toimi Cannaregiossa urkurina ainakin 1550-luvulla. Vuonna 1562 Gabrieli vieraili Frankfurt am Mainissa ja Münchenissä Saksassa. Siellä hän ystävystyi Orlando di Lasson kanssa ja alkoivat vaihtaa musiikillisia vaikutteita keskenään. Gabrieli toimi myös opettajana, oppilainaan muiden muassa veljenpoika Giovanni Gabrieli, teoreetikko Lodovico Zacconi ja säveltäjä Hans Leo Hassler, joka toi venetsialaisen tyylin Saksaan.
Vuonna 1566 Gabrieli valittiin Venetsian Pyhän Markuksen kirkon urkuriksi, jossa virassa toimi loppuelämänsä.
Teokset.
Gabrielin sävellystuotanto on varsin suuri ja sisältää sekä hengellistä että maallista vokaali- ja kuoromusiikkia, musiikkia kuorolle ja soittimille, ja myös pelkkää instrumentaalimusiikkia, joka oli tuolloin harvinaista. Vokaalimusiikkiin kuuluu yli sata motettia ja madrigaalia, sekä psalmeja ja messuja.
Adrian Willaert

Adrian Willaert (noin 1490 – 7. joulukuuta 1562) oli alankomaalainen säveltäjä.
Elämä.
Willaert syntyi mahdollisesti Bruggessa ja opiskeli nuorena lakia Pariisissa. Vuoden 1515 tienoilla Willaert muutti Roomaan. Heinäkuussa 1515 hän siirtyi kardinaali Ippolito I d'Esten palvelukseen. Vuodet 1517–1519 säveltäjä vietti Unkarissa.
Musiikki.
Willaert oli säveltäjänä melko tuottelias. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluvat 8 messua, yli 50 hymniä ja psalmia, yli 150 motettia, noin 60 chansonia, yli 70 madrigaalia sekä soitinmusiikkia.
Jacob Obrecht

Jacob Obrecht, myös Hobrecht, (1457 tai 1458 – 1505) oli alankomaalainen säveltäjä. Hän syntyi luultavasti Bergen op Zoomissa ja kuoli ruttoon Ferrarassa.
Obrecht toimi pääasiassa Alankomaissa, kapellimestarina Antwerpenissä 1492–1498 ja 1501–1504. Hän kävi ainakin kaksi kertaa Italiassa, vuonna 1487 herttua Ercole I d'Esten kutsusta ja toisen kerran vuonna 1505.
Obrecht sävelsi lähinnä hengellistä musiikkia, kuten messuja ja motetteja. Häneltä tosin on säilynyt myös jonkin verran maallisia chansoneita.
John Cooper (säveltäjä)

John Cooper eli Giovanni Coprario (n. 1570 – 1626) oli englantilainen säveltäjä ja luutun sekä viola da gamban soittaja.
Säveltäjän ristimänimi oli John Cooper, mutta hän muutti nimensä Giovanni Coprarioksi muutettuaan Italiaan 1600-luvun alussa. Hän palveli Englannin hovissa ja opetti musiikkia.
Cooperin tunnetuimpiin teoksiin kuuluu muun muassa fantasioita, sarjoja sekä muuta musiikkia jousisoittimille.
Claude Goudimel

Claude Goudimel (n. 1510 – 27. elokuuta 1572) oli ranskalainen säveltäjä ja musiikkiteoreetikko.
Goudimel syntyi Besançonissa. Hän eli Pariisissa ainakin 1540-luvun lopussa. Hän mahdollisesti opiskeli Pariisin yliopistossa. Goudimel julkaisi Pariisissa myös kokoelman chansoneita. Vuonna 1557 hän muutti Metziin. Goudimel murhattiin Pärttylinyön verilöylyn yhteydessä Lyonissa vuonna 1572.
Goudimelin tunnetuimmat teokset ovat hänen säveltämänsä psalmit. Lisäksi hän sävelsi muun muassa messuja ja motetteja.
Johannes Ockeghem

Johannes Ockeghem (noin 1410 – 6. helmikuuta 1497) oli alankomaalainen säveltäjä.
Ockeghemin varhaisesta elämästä ei ole paljoa tietoa. Hän syntyi Saint-Ghislainin kaupungissa ja opiskeli mahdollisesti Gilles Binchoisin johdolla. Ockeghem aloitti uransa laulajana kuorossa. Vuosina 1443–1444 hän toimi Antwerpenissä. Noin vuonna 1452 hän muutti Pariisiin.
Vuosina 1446–1448 Ockeghem palveli Kaarle I:tä, Bourbonin herttuaa, tämän hovissa Moulinsissa. 1450-luvun alkupuolella hän muutti Pariisiin, jossa toimi kirkkokuoron johtajana Ranskan hovissa sekä St. Martin-de-Toursin luostarin rahastonhoitajana. Kuningas Ludvig XI:n kuoltua Ockeghemin olinpaikoista on hyvin vähän tietoa, mutta hänen tiedetään käyneen ainakin Bruggessa ja Toursissa, joista jälkimmäisessä hän luultavasti kuoli vuonna 1497, koska jätti sinne testamentin.
Ockeghem ei ollut erityisen tuottelias säveltäjä ottaen huomioon hänen uransa pituuden ja maineensa levinneisyyden. Monien hänen sävellystensä arvellaan nykyään olevan jonkun muun säveltäjän tekemiä. Jäljellä olevia, varmasti Ockeghemin säveltämiä teoksia ovat muun muassa hänen 14 messuaan, erillinen Credo-osa, viisi motettia, motetti-chanson ja 21 chansonia.
Ockeghem sävelsi myös vanhimman säilyneen polyfonisen sielunmessun ("Requiem").
Ockeghem käytti cantus firmus –tekniikkaa noin puolessa messuistaan ja lisäsi monesti niihin myös lainattua materiaalia. Toinen hänen sävellyksilleen tyypillinen ominaisuus on äänten rytmillisen muodon muuttelu niiden itsenäisyyden säilyttämiseksi.
Josquin des Prez ja monet alankomaalaiset säveltäjät saivat vaikutteita Ockeghemin musiikista. Hänen ekspressiivistä musiikkiaan tunnettiin ympäri Eurooppaa. Ockeghemin messu Missa prolationum, joka koostuu ainoastaan mittauskaanoneista, sekä Missa cuiusvis toni, joka on suunniteltu esitettäväksi missä tahansa moodissa, kuuluvat 1400-luvun kuuluisimpiin teoksiin. Kun Ockeghem kuoli, des Prez sävelsi motetin La déploration de la mort de Johannes Ockeghem kunnioittaakseen hänen muistoaan.
Vincenzo Ruffo

Vincenzo Ruffo (noin 1510 Verona – 1587 Sacile) oli italialainen säveltäjä. 
Ruffo ryhtyi Veronassa papiksi vuonna 1531. Hän julkaisi ensimmäiset sävellyksensä vuonna 1539. Vuonna 1542 Ruffo siirtyi neljäksi vuodeksi Milanoon. Ruffon varhaisissa teoksissa oli vaikutteita alankomaalaisen koulukunnan säveltäjien musiikista.
Rainer Erlund

Rainer Vilhelm Erlund (12. huhtikuuta 1940 Bromarv – 16. huhtikuuta 2000 Tammisaari) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko. Hän työskenteli "Hufvudstadsbladetissa", "Västra Nylandissa" ja "Hangötidningenissä" ennen siirtymistään vapaaksi toimittajaksi vuonna 1992. Erlund valittiin RKP:n kansanedustajaksi vuonna 1999.
Tuomio.
Erlund nousi julkisuuteen, kun paljastui hänen ahdistelleen erästä hankolaista 15-vuotiasta tyttöä puhelimitse. Raaseporin käräjäoikeus hylkäsi syyskuussa 1999 alkuperäisen syytteen lapsen seksuaalisen hyväksikäytön yrityksestä ja tuomitsi Erlundin 45 päiväsakkoon kotirauhan rikkomisesta. Lisäksi Erlund määrättiin maksamaan tytölle vahingonkorvausta.
Tapauksen kaikki osapuolet valittivat Helsingin hovioikeuteen. Hovioikeus katsoi maaliskuussa 2000 Erlundin syyllistyneen lapsen seksuaalisen hyväksikäytön yritykseen ja korotti rangaistuksen 45 päiväksi ehdollista vankeutta sekä muutti vahingonkorvauksen määrän 73 000 markaksi. Erlundilla oli aikaisempi tuomio lapsen vapaudenriiston yrityksestä vuodelta 1983.
Erlundia painostettiin eroamaan eduskunnasta, mutta hän ei suostunut eroamaan. Hän kuitenkin erosi elokuussa 1999 ruotsalaisesta eduskuntaryhmästä ja muodosti oman eduskuntaryhmänsä, ryhmä Erlundin. Hänet erotettiin Hangon ruotsalaisen kansanpuolueen valtuustoryhmästä syyskuussa 1999. 
Erlund hukkui 16. huhtikuuta 2000 veneilyonnettomuudessa ollessaan kokemassa verkkoja Tammisaaren Bromarvissa. Hänen tuomionsa ei ollut ehtinyt tulla lainvoimaiseksi. Omaiset valittivat toukokuussa korkeimpaan oikeuteen siitä, että Erlundille Helsingin hovioikeudessa tuomitut 73 000 markan oikeudenkäyntikulut ja vahingonkorvaukset jäivät perikunnan maksettaviksi, mutta valituslupaa ei asiassa myönnetty. Valitus koski maksuperusteita, mutta myös kysymys syyllisyydestä otettiin esille. Koska korkein oikeus ei ottanut asiaa käsiteltäväkseen, hovioikeuden tuomio jäi syyksilukemisen ja vahingonkorvausten osalta pysyväksi. Erlundin hovioikeudessa saama rangaistus sen sijaan raukesi hänen kuolemaansa.
Hasse Walli

Hannes Mikael Waldemar ”Hasse” Walli (s. 10. helmikuuta 1948 Helsinki) on suomalainen rockia, bluesia ja maailmanmusiikkia esittävä kitaristi, joka aloitti muusikonuransa The Islandersin ja Jormasin jäsenenä 1960-luvun puolivälissä, aluksi rumpalina. Hän nousi maineeseen Blues Section -yhtyeen kitaristina vuonna 1967. 
Walli oli katsomassa Jimi Hendrixin Kulttuuritalon-konserttia vuonna 1967. 1975 Walli oli Harri Saksalan, Jukka Linkolan, Antti Hytin ja Tero Saarikosken mukana Manifest-nimisessä kokoonpanossa, joka julkaisi singlenä Saksalan suomennoksen Hendrixin "Fire"-kappaleesta nimellä "Puita Kaminaan" (LRS-2083). B-puolella oli Linkolan säveltämä ja Saksalan sanoittama "Tie".
Walli kuului maailmanmusiikkia eri tyyleihin yhdistelleen Piirpauke-yhtyeen perustajajäseniin. Walli on kertonut Bob Marleyn Tukholman-konsertin 1977 sekä oman Kuubassa festivaaleilla käymisensä vuonna 1978 vaikuttaneen maailmanmusiikki-innostukseensa, mutta että lopullisen vaikutuksen tekivät Sakari Kukon Senegalista vuonna 1979 tuomat äänitteet. Vuonna 1980 Walli oli mukana tekemässä nimellä Olavi Hämy ja Planets reggae-singleä "Raha/Kanuuna." Ensimmäisellä soololevyllään vuonna 1981 laulusolisteina olivat Tuomari Nurmio, Mara Halme ja Jim Pembroke ja seuraavalla vuonna 1982 Marie-Alphonse Liwata. 
Seuraavat kolme levyä tehtiin Afro Line -nimellä ja lähinnä suomalaisilla muusikoilla. Walli on asunut pitkiä aikoja Senegalissa ja työskennellyt sikäläisten muusikoiden kanssa. Asamaan-nimellä julkaistiin mbalax-musiikkia kaksi levyä. Vuoden 2000 "Kevyet kengät" -albumilla Walli lauloi myös itse. Wallin kanssa yhteistyötä on tehnyt brittiläinen kitaristi-laulaja Steve Webb. Walli on esiintynyt myös Power Trio -yhtyeen kanssa. 
Hasse Wallin pikkuvelipuoli Petri Walli tunnettiin Kingston Wall -yhtyeestä. Heidän isänsä oli kapellimestari ja pianisti Aarno Walli.
Jeremiah Clarke

Jeremiah Clarke (1674 – 16. heinäkuuta 1707) oli englantilainen säveltäjä. Hänet tunnetaan parhaiten kosketinsoitinkappaleestaan "Trumpet Voluntarysta".
Clarke syntyi luultavasti Lontoossa. Hän oli John Blowin oppilas. Clarkesta tuli myöhemmin urkuri Chapel Royalissa. Hän teki itsemurhan vuonna 1707.
Varisto (Vantaa)

Varisto () on Vantaan Myyrmäen suuralueeseen kuuluva runsaan 2 200 asukkaan kaupunginosa. Se sijaitsee Kehä III:n ja Vihdintien risteyksen kaakkoispuolella.
Variston naapurikaupunginosina ovat Martinlaakso idässä, Myyrmäki kaakossa, Vapaala Luhtitien toisella puolella etelässä ja Hämeenkylä Vihdintien takana lännessä. Kehä III:n pohjoispuolella sijaitsee Petikko yritys- ja virkistysalueineen.
Variston yritysalue Kehä III:n eteläpuolella on liike- ja teollisuusaluetta, jonne ovat sijoittuneet esimerkiksi Kauppakeskus Viisari suurine huone­kalu­myymälöineen sekä Fur Center, jossa järjestetään turkishuutokauppoja.
Alueella sijaitsee myös metsäisempi Raappavuori vesitorneineen. Kaakossa ulkoilualue jatkuu saumattomasti Myyrmäen urheilupuiston suuntaan. Eteläisessä Varistossa on omakotitalo- ja rivitaloasutusta, kaksi päiväkotia ja yhtenäiskoulu. Myös Pellaksen alue Myyrmäen vesitornin eteläpuolella kuuluu Varistoon.
Varistossa sijaitsee myös Varistonniityt-niminen puistoalue, jota kutsutaan myös nimellä Ankkalampi. Ankkalampi on yleinen koiranulkoilutusalue ja kesäiltojen viettopaikka.
Varistossa järjestettiin asuntomessut 1977. Osa messualueen taloista on purettu ja paikalle tullaan rakentamaan uusia asuinrakennuksia.
Variston palveluja.
Busseja Varistosta kulkee Helsinkiin, Myyrmäkeen, Kalajärvelle, Perusmäkeen, Aviapolikseen ja Kaivokselaan (palvelulinja). Martinkyläntieltä pääsee myös Leppävaaraan ja Vantaankosken asemalle.
Petikko

Petikko on kaupunginosa Vantaalla, Kehä III:n pohjoispuolella ja Vihdintien itäpuolella.
Lännessä kaupunginosa rajoittuu Espooseen. Petikon naapurikaupunginosia ovat Varisto etelässä, Askisto lännessä, Keimola ja Vestra pohjoisessa sekä Myllymäki idässä. Petikko kuuluu Myyrmäen suuralueeseen.
Kaupunginosa tunnetaan eteläosan tiiviistä teollisuus- ja kauppa-alueestaan, "Petikon yritysalueesta", jonka alkuna on ollut 1950-luvulla perustettu ja sittemmin purettu, Tukon omistama pohjoismaiden suurin Hämeenkylän tiilitehdas. Petikon teollisuusalueen asemakaava on 1970-luvulta. Vuonna 2001 Petikko työllisti noin 1 800 henkeä.
Suurin osa Petikosta on kuitenkin on rakentamatonta virkistysaluetta, peltoja ja metsiä. Alueelle suunniteltiin 1980-luvulla jopa 4 400 asukkaan pientaloasutusta, mutta kumpuilevaa maastoa pidettiin hankalana rakentaa. Petikossa sijaitsee Pitkäsuon täyttömäki, jonne on otettu vastaan ylijäämämaita vuodesta 1988 alkaen. Täytön loputtua, kun mäen laajuus on 13 miljoonaa kuutiometriä ja korkeus meren pinnasta 122 metriä, mäki maisemoidaan virkistyskäyttöön.
Pinta-alaltaan laajaan Petikon kaupunginosaan kuuluu myös Koivurinteen pientaloalue. Petikossa asuu nykyisin vain noin 300 henkeä (2010), mutta asukasluku tulee kasvamaan Koivurinteen asemakaavan myötä. Kaupunginosaan on muuttanut viimeisen vuosikymmenen aikana erityisesti lapsiperheitä. Tulevaisuudessa lisää asutusta on tulossa myös "Friimetsään".
Petikossa on lukuisia kasvistollisesti ja eläimistöltään arvokkaita alueita. Näistä osa on suojeltu ja osa niistä luetaan Natura 2000-ohjelmaan. Suojelualueisiin kuuluvat esimerkiksi "Pyymosan lehto", "Pyymosan korpi", "Gamla Soltorpin alue", "Toivonrinne" ja "Frimetsän pähkinäpensaslehto".
Myymälöitä ja palveluja.
Entisiä ja nykyisiä yrityksiä:
Veromies

Veromies () on Vantaan kaupunginosa Helsinki-Vantaan lentoaseman eteläpuolella, Tuusulanväylän länsipuolella. Etelässä Veromies rajoittuu Pakkalan alueeseen, rajana on Kehä III. Lentoasemantien länsipuolelle on käytössä nimi Virkamies ().
Veromiehen kaupunginosaa on rakennettu 1950-luvulta lähtien erityisesti työpaikka- ja varastoalueena. Alueelta löytyy pienteollisuutta, logistiikkatoimintoja, liike- ja toimistotiloja ja useita hotelleja. Työpaikkoja on jo yli 9 100 (2013 lopussa). Kaupunginosan työpaikoista miltei 40 prosenttia on kaupan alalla.
Asuinalueena.
Asuinrakennukset sijoittuvat toistaiseksi kaupunginosan keskivaiheille lähinnä Pyhtäänkorvenkujan ja Pyhtäänkorventien pohjoispuolelle. Täällä on myös Alvar Aallon suunnittelema 20 asunnon eli kahden Pyttbergetin etelärinnettä kohoavan rivitalon ja näiden väliin jäävän sauna-pesutuparakennuksen muodostama Aerola, Aero Oy:n korjaamohenkilökunnalle suunniteltu ja 1953–1955 rakennettu suojeltu rakennuskokonaisuus. Lähistön muut rakennukset ovat kerrostaloja, joista runsas puolet on rakennettu 2010-luvun alussa. Kaupunginosan asuntojen keskikoko on 55 neliötä, mikä on Vantaan alhaisin lukema. Tämä heijastuu myös alueen ruokakunnissa, joista hieman yli puolet on yhden hengen talouksia. Väestöstä joka neljäs on ulkomaan kansalaisia (2015).
Alueen väkiluvun ennakoidaan nousevan noin runsaaseen 1 500 henkeen vuonna 2025. Alueelle rakennetaan lisää asuntoja ja työpaikkoja tarjoavia tiloja. Elinkeinorakenteen ennakoidaan monipuolistuvan. 52 hehtaarin kokoinen Muuran asuinalue, joka ottaa vaikutteita Kartanonkoskesta, on yksi Veromiehen merkittävimmistä hankkeista. 
Oppilaitokset ja nähtävyydet.
Koulutusta alueella antavat Finnair Flight Academy ja Vantaan kaupungin Vantaan ammattiopisto Varian Aviapoliksen toimipiste (Rälssitie 13). Suomen ilmailumuseo sijaitsee kaupunginosassa Karhumäentien varrella. 
Liikenneyhteydet.
Kehäradan Aviapoliksen rautatieasema palvelee kaupunginosan länsilaidalla, lentoaseman teknisen alueen eteläpuolella ja Tikkurilantien pohjoispuolella. Aseman pohjoisen sisänkäynnin äärellä on myös uusi hotellirakennus. Linja-autoyhteydet ovat varsin kattavat osin lentoaseman läheisyyden vuoksi.
Liikennemelu.
Veromiehenkylä (01530 Vantaa) on Itä-Pakilan (00680 Helsinki) jälkeen pääkaupunkiseudun toiseksi meluisin postinumeroalue. Alueesta 89 prosenttia ylittää vuorokausimelulle asetetun 55 desibelin riskirajan. Melu aiheutuu tieliikenteestä. Taustamelu on pienhiukkasten jälkeen toiseksi tärkein ympäristön riski ihmisten terveydelle.
Euroopan Grand Prix

Euroopan Grand Prix oli Formula 1 -sarjan osakilpailu.
Se on Sveitsin GP:n ohella ainoa osakilpailu, jota on ajettu samalla nimellä eri maissa. Kaiken kaikkiaan Euroopan GP:tä on ajettu kuudella eri radalla: Baku (Azerbaidžan), Brands Hatch (Iso-Britannia), Donington (Iso-Britannia), Jerez (Espanja), Nürburgring (Saksa) ja Valencia (Espanja).
Viimeinen kausi jolloin Euroopan GP ajettiin Jerezissä oli 1997. Siitä lähtien se ajettiin Nürburgringin radalla, jonka kilpailu sitä ennen tunnettiin Luxemburgin GP:n nimellä. Kaudesta 2008 kauteen 2012 osakilpailu ajettiin Valencian katuradalla. Kaudella 2013 Euroopan Grand Prix’tä ei ajettu, koska Valencian piti alkaa vuorotella Barcelonan kanssa Espanjan GP:n isännyydestä. Taloudellisistä syistä Valenciassa ei kuitenkaan Espanjan GP:tä ajettu. Kaudella 2016 Euroopan GP teki pikavisiitin MM-sarjan ohjelmaan Bakussa. Seuraavalle kaudelle Bakun osakilpailun nimeksi muutettiin Azerbaidžanin Grand Prix.
Etelä-Afrikan Grand Prix

Etelä-Afrikan Grand Prix oli Etelä-Afrikassa järjestetty Formula 1 -sarjan osakilpailu.
Etelä-Afrikan Grand Prix ajettiin 20 kertaa Kyalamin radalla vuosien 1967 ja 1993 välisenä aikana. Kilpailu ajettiin sitä ennen kolme kertaa MM-sarjaan kuuluvana kilpailuna East Londonin moottoriradalla.
Etelä-Afrikan GP oli aikoinaan varsin ainutlaatuinen tapahtuma, sillä Etelä-Afrikka oli 1990-luvulle saakka urheiluboikotissa hallituksen harjoittaman rotuerottelupolitiikan eli apartheidin takia. Etelä-Afrikka ei esimerkiksi saanut ottaa osaa olympialaisiin. F1-sirkus kuitenkin vieraili vuosittain Kyalamissa. Kilpailu putosi kalenterista kauden 1985 jälkeen. Sen jälkeen Kyalamin rataa nykyaikaistettiin, ja siitä tuli hitaampi, lyhyempi ja kompaktimpi. Uusitulla Kyalamin radalla ajettiin kauden 1992 avauskilpailu. Kuljettajille uusi rata ei tarjonnut niin paljon ajamisen iloa kuin vanha. Kyalamissa ajettiin kauden avauskilpailu myös 1993, jonka jälkeen kilpailu putosi jälleen F1-kalenterista. Kyalamin uusitun radan pituus oli 4,261 kilometriä ja kilpailun pituus oli 306,792 kilometriä.
Britti Jim Clark ja itävaltalainen Niki Lauda ovat voittaneet Etelä-Afrikan GP:n kumpikin kolmesti. Kaudella eteläafrikkalainen Jody Scheckter voitti kilpailun ainoana eteläafrikkalaisena. Vuosien 1992 ja 1993 kilpailujen voitot menivät Nigel Mansellille ja Alain Prostille. Etelä-Afrikan GP muistetaan myös Tom Prycen, ja ratavalvoja Jansen Van Vuurenin kuolemista.
Etelä-Afrikan GP:n paluuta on kaavailtu useaan otteeseen, ensimmäisen kerran jo kaudeksi , mutta suunnitelmat kariutuivat randin arvon romahtamiseen. Myöhemmin paluuta suunniteltiin kaudelle , mikä ei kuitenkaan onnistunut, kilpailupaikaksi kaavailtiin alustavasti Kapkaupunkiin rakennettavaa uutta moottorirataa tai rantakeskus Durbanin katurataa. Tämän jälkeenkin Etelä-Afrikka on ilmaissut halunsa isännoidä Formula 1 -osakilpailua aikaisintaan kaudella täysin uudella radalla Kapkaupungissa, jonka piirustuksetkin olivat jo valmiina, tämäkään suunnitelma ei toteutunut.
Kilpailut.
1985.
Etelä-Afrikan Grand Prix 1985 ajettiin 19. lokakuuta Kyalamin vanhalla radalla. Kilpailun voitti britti Nigel Mansell, joka lähti kilpailuun paalupaikalta. Keke Rosberg ajoi kilpailun nopeimman kierroksen.
1992.
Etelä-Afrikan Grand Prix 1992 ajettiin 1. maaliskuuta ensimmäistä kertaa Kyalamin uudistetulla moottoriradalla. Kilpailua hallitsi Williams-tallin Nigel Mansell, joka voitti kilpailun paalupaikalta ja ajoi myös kilpailun nopeimman kierroksen. Kilpailun voitto oli Manselille toinen perättäinen Kyalamissa. Kilpailu ajettiin aurinkoisella ja kuivalla kelillä.
1993.
Kauden Etelä-Afrikan Grand Prix jäi viimeiseksi Etelä-Afrikan GP:ksi. Ensin kuivan, mutta parin viimeisen kierroksen aikana sateiseksi muuttuneen kelin värittämän kilpailun voiton vei paalupaikalta lähtenyt ranskalainen Alain Prost. Prost ajoi myös kilpailun nopeimman kierroksen. Kilpailussa debytoivat kuljettajat Michael Andretti, Luca Badoer, Fabrizio Barbazza, Rubens Barrichello ja tallit Larrousse ja Sauber.
Voittajat.
Lähde: 
"Punataustaiset kilpailut eivät kuuluneet Formula 1:n MM-sarjaan."
Radat.
Lähde: