Paranoid (Black Sabbathin albumi)

Paranoid () on heavy metal -yhtye Black Sabbathin vuonna 1970 julkaistu toinen albumi. Albumi sisältää yhtyeen klassikkokappaleet "Paranoid", "Iron Man" ja "War Pigs". "Paranoid"-kappaleesta tuli Black Sabbathin suurin hitti ja se nousi Yhdistyneen kuningaskunnan singlelistan sijalle 4. ja albumi listaykköseksi. "Paranoid" on myynyt nelinkertaista platinaa Pohjois-Amerikassa ja se on yhtyeen myydyin albumi. Albumia pidetään yhtenä heavy metal-genren suurimmista klassikoista.
Albumi nauhoitettiin ensialbumin tapaan nopeassa tahdissa ja musiikillisesti se on heavy rock -painotteinen, mutta sisältää vaikutteita yhtyeen blues- ja jazz-juurista. Albumin sanoitukset käsittelevät aikansa teemoja, kuten sotaa, huumeita, mielenterveysongelmia ja tieteishenkisiä aiheita. Yhtye pyrki luovimaan pois okkultismi- ja saatananpalvontaimagostaan, jonka se oli osin tahattomasti saanut lehdistöltä ensilevyn perusteella. Julkaisun aikoihin "Paranoid"-albumi sai medialta ja kriitikoilta lähinnä negatiivista kritiikkiä, mutta suuri yleisö osti albumia ja se otettiin hyvin vastaan niin Euroopassa kuin Pohjois-Amerikassakin, jonne yhtye teki albumin myötä ensimmäiset kiertueensa.
Taustaa.
Yhtyeen ensialbumi, helmikuussa 1970 julkaistu "Black Sabbath" oli välitön menestys. Se nousi Britannian albumilistalla sijalle 8. vaikkakin kriitikot haukkuivat albumin ja yhtyeen. Sabbath oli kuitenkin hankkinut kannattajansa pitkälti ahkeralla keikkailulla ympäri maata ja menestyksen myötä keikkoja alkoi tulla enemmän. Lehdistön silmissä, kiitos levy-yhtiö Vertigo Recordsin markkinointi-osaston, yhtye liitettiin monesti okkultismiin ja saatananpalvontaan. Kitaristi Tony Iommi puolusti yhtyettä maaliskuussa 1970: "Emme harrasta noita juttuja, se nimi (Black Sabbath) kuulosti vain hyvältä korvissamme. Seuraavalla albumilla emme käytä tuota aihepiiriä".
Lisäksi okkultismi-maineen myötä yhtyeen ympärille alkoi kerääntyä kyseisiä riittejä harrastavia ihmisiä. Englannin "päänoita", uuspakana-kirkon ylipappi Alex Sanders kutsui yhtyeen esiintymään "Walpurgis-yöhön" Stonehengeen yhdessä toisen mustaan magiaan liitetyn yhtyeen Black Widow’n kanssa. Sabbath kieltäytyi ja legendan mukaan yhtyeen päälle langetettiin kostoksi kirous. Tästä on lähtenyt toinen legenda liikkeelle, jonka mukaan laulaja Ozzy Osbournen isä Jack Osbourne olisi takonut yhtyeelle tavaramerkiksi muodostuneet rautaiset ristikorut kirouksen suojaksi. Rumpali Bill Wardin mukaan tapahtuma ei liittynyt tähän mitenkään ja isä-Osbourne teki ristit yhtyeelle lähinnä muuten "lahjaksi ja suojelukseksi". Vastapainona yhtyeen kimppuun kävivät myös erilaiset uskonnolliset ryhmittymät, jotka pitivät yhtyettä saatananpalvojina.
Tulevan Paranoid-albumin materiaali alkoi muodostua pian ensialbumin julkaisun jälkeen. Iommi: "Ensilevyn julkaisun aikoihin teimme Zurichissa seitsemän 45-minuutin settiä päivässä, kuuden viikon ajan! Materiaalia ei ollut tarpeeksi joten aloimme jammailla ja kehitellä uusia juttuja. Esim. "War Pigs" sai alkunsa tällä tavalla. Ja kuuden viikon jälkeen meillä oli jo muutama valmis uusi laulu tulevaa levyä varten". Myös Osbourne on muistellut, että laulut tehtiin pakettiautossa matkalla keikoille ja hiottiin esiintymisten aikana valmiiksi. "Tonyn kitarasta irtosi riffejä riffien perään. Se oli meidän taikuutemme", muisteli basisti Geezer Butler myöhemmin.
Albumin nauhoitukset ja sisältö.
Ennen varsinaisia nauhoituksia yhtye treenasi parin viikon ajan Rockfield-studioilla Walesissa, jossa keikoilla työstetty materiaali hiottiin nauhoitusvalmiiksi. Varsinaiset nauhoitukset tehtiin ensialbumin tapaan Regent Sound-studioilla Lontoossa kesäkuun 16.-17. päivänä 1970. Tuottajana toimi myös ensialbumilla mukana ollut Rodger Bain ja nauhoittajina toimivat Tom Allom ja Brian Humphries. Allomin mukaan albumin nauhoitukset sujuivat nopeasti, kahdessa 12-tunnin sessiossa. Albumi miksattiin ja hiottiin valmiiksi 18.-19. kesäkuuta Island-studioilla, jossa oli tuolloin moderni 16-raitainen miksauspöytä.
Albumin kappaleet on merkitty koko yhtyeen säveltämiksi. "Kappaleiden säveltäminen oli tiimityötä", muisteli Bill Ward myöhemmin. "Jos yhden meistä panoksen ottaisi pois, kappaleet eivät olisi samoja kuin ne nyt ovat". Sanoituksista vastasi Geezer Butler, apunaan Ozzy Osbourne. Kappaleiden aihepiireinä ovat muun muassa sota, huumeet, mielenterveys, saasteet ja sci-fi. "Maailma oli menossa huonompaan suuntaan nuihin aikoihin, oli sotia ja saasteita, mutta kukaan muu ei kirjoittanut niistä asioista", kertoi Butler. Musiikillisesti albumi on enemmän heavy- ja riffi-painotteinen kuin ensialbumi, mutta vaikutteita niin jazz- kuin blues-musiikista on edelleen huomattavissa. Merkille pantavaa on myös kappaleiden poikkeaminen tavanomaisesta "säkeistö-kertosäe-säkeistö-soolo"-kaavasta. Monissa kappaleissa saattoi olla tempon vaihdoksia tai täysin erillinen väliosa. Butler: "Pääriffin jälkeen saatoimme siirtyä täysin erilaiseen sävellajiin. Sitten keksimme sopivan keinon liittää ne yhteen".
Avauskappale "War Pigs"in alkuperäinen nimi oli "Walpurgis" (saksalainen vastine vapulle, tunnetaan noitien ja taikuuden yönä). Geezer Butlerin mukaan levy-yhtiö ei hyväksynyt kyseistä nimeä, vaikkakin se markkinoi yhtyettä musta magia- ja okkultti-imagolla, tosin suurelta osin tahattomasti. Butler kirjoitti kappaleeseen uuden sanoituksen, jossa aiheena oli "sodanlietsojat, poliitikot ja johtajat, joiden takia "köyhät" ja rivikansalaiset joutuivat lähtemään sotimaan". Musiikillisesti noin kahdeksanminuuttinen kappale on monivivahteinen: alussa kuultava intro menee 3/4-osa tahtilajilla ilmahälytys-sireenin ulvoessa taustalla jonka jälkeen ensimmäinen (sekä kolmas) säkeistö menee Wardin hi-hat-kompin tahdissa. Toisessa säkeistössä ja sen yhteydessä olevassa soolossa tulee hyvin esille yhtyeen tiivis jamihenkisyys. Kappaleessa on lisäksi omalla kitarakuviollaan kulkeva outro, joka Pohjois-Amerikan painoksissa tunnetaan nimellä "Luke's Wall" (nimi tulee yhtyeen roudareista Luke Lucas ja Spock Wall). Kappaleessa on kasvava, nopeutettu lopetus, jonka Iommin mukaan tuottaja teki ilman yhtyeen suostumusta. Alkuperäinen, "Walpurgis"-sanat sisältävä versio kappaleesta on kuultavissa Ozzy Osbournen "The Ozzman Cometh"-kokoelmalla.
"Planet Caravan" edustaa hieman rauhallisempaa, space/psych-vaikutteista tunnelmointia ja Iommin mukaan yhtye jopa harkitsi sen levyttämättä jättämistä. Kappale pohjautui Iommin rauhalliseen kitarakuvioon jota Ward säestää tabla-rummuilla. Sanoituksen aiheena on "rakkaustarina, jossa pariskunta matkustaa läpi avaruuden". Osbourne laulaa kappaleen hänelle hieman tavanomaista poikkeavalla äänialalla leslie-kaiuttimen läpi. Kappaleen soolo on vahvasti jazz-vaikutteinen, jossa Iommi tekee kunniaa jazz-kitaristi Django Reinhardtille, joka oli toiminut Iommin kannustimena, kun hän menetti päät kahdesta sormestaan työtapaturmassa. (Reinhardt oli menettänyt kaksi sormeaan, mutta oli kuitenkin jatkanut soittamista). Kappaleen piano-osuuden soittaa nauhoittaja Tom Allom.
Ensimmäisen puolen päättävä "Iron Man" on noussut vuosien myötä nimikappaleen ohella albumin suosituimmaksi kappaleeksi ja sen pääriffi on yksi Iommin tunnetuimmista. Iommin mukaan kappaleen sävellys käynnistyi, kun hän kehitteli alussa kuultavan, kieliä venyttämällä tehdyn kitara-intron, josta myös pääriffi kehittyi. Kappale sisältää nopeamman väliosan sekä erillisen outron, joissa Iommi soittaa soolot. Kappaleen sanoitus on tieteisaiheinen. Butler: "Tuona aikana NASA teki paljon avaruuslentoja ja puhuttiin saasteista ja ydinsodasta. "Iron Man"in tarina kertoo miehestä joka matkusti ajassa avaruuteen ja tulevaisuuteen ja näki maailman tuhoutuvan. Hänen palatessaan omaan aikaansa ja maahan varoittaakseen ihmisiä tulevasta, joutui hän keskelle magneettimyrskyä ja muuttui raudaksi ("iron man" = suom. "rautamies"), mutta hänen aivonsa toimivat edelleen. Hän ei pystynyt puhumaan ja ihmiset vain nauroivat hänelle. Lopulta hän ei enää välittänyt". Nimi "Iron Man" tuli Butlerin mukaan Osbournelta, jonka mielestä Iommin riffi kuulosti "kuin joku "rautainen heppu" (eng. "iron bloke") olisi marssinut".
Kakkospuolen avaava "Electric Funeral" on enemmän doom-henkinen kappale, jossa Osbourne laulaa "uhkaavalla" äänellä ydinsodan vaaroista. Kappale sisältää kuitenkin nopeatempoisemman keskiosan. Tätä seuraavan "Hand of Doom"-kappaleen säkeistöt kulkevat Butlerin bassokuvion myötä. "Kappale on yksi suosikeistani", kertoi rumpali Ward myöhemmin. "Seuraan siinä Geezerin bassokuviota ja lyön kalvojen reunoja". Kuten moni muukin albumin kappaleista, sisältää "Hand of Doom"kin täysin erilaisen väliosan. Kappaleen sanoitus kertoo Vietnamin sodassa olleista amerikkalaissotilaista, jotka olivat joutuneet pahaan heroiini-koukkuun. Butler kertoo: "Soitimme USA:n armeijan tukikohdissa Englannissa ja Saksassa. Siellä oli Vietnamissa olleita sotilaita, jotka olivat jääneet koukkuun heroiiniin. He käyttivät hepoa selvitäkseen sodan kauhuista. Näistä asioista ei kerrottu julkisesti. Asia jäi mieleeni ja kirjoitin laulun".
"Rat Salad"-kappale on instrumentaali, joka pohjautuu Wardin rumpusooloon ja sitä edeltävään jazz-henkiseen improvisaatioon. Albumin päättää "Fairies Wear Boots", joka kertoo skinheadeista, joita kutsuttiin "keijukaisiksi" (eng. "fairies") jotka käyttivät maihinnousubootseja. Yhtye oli joutunut juuri ennen levytyksiä yhteenottoon skinheadien kanssa. Kappaleen viimeinen säkeistö tosin kertoo huumeongelmasta kärsivän henkilön tilityksestä lääkärille. Onkin väitetty, että kappale kertoisi ennemminkin yhtyeen huumausaine-kokeiluista kuin edellä mainitusta yhteenotosta skinheadien kanssa. Kappaleessa on alussa pitkä instrumentaaliosio, joka tunnetaan joissain Pohjois-Amerikan painoksissa nimellä "Jack the Stripper".
Nimikappale "Paranoid" (alun perin "The Paranoid") sävellettiin aivan levynteon loppuvaiheessa. Yhtyeen jäsenet ovat muistelleet tuottajan käskeneen tehdä vielä n. neljän minuutin kappaleen, jottei albumi jäisi liian lyhyeksi, ja näin ollen Iommi kehitteli nopean riffin ja yhtyeen mukaan koko kappale kyhättiin valmiiksi noin 20:ssä minuutissa. Näin ei kuitenkaan aivan ollut, koska vuoden 2009 Deluxe Edition-painoksella on vaihtoehtoisilla sanoilla varustettu versio, joten näin ollen kappaleesta on otettu useampi otto. Lisäksi on sanottu, että Vertigo Records ja tuottaja olisivat olleet lähinnä singlen perään, sillä albumin muut kappaleet olivat single-julkaisuiksi liian "epäkaupallisia". Single-levyjen myynti ja menestys single-listoilla oli vielä tuohon aikaan tärkeää levy-yhtiöille, ja lisäksi yhtyeet saivat enemmän näkyvyyttä single-hitillä. Lisäksi albumin pituus ilman "Paranoid"ia olisi ollut n. 40 minuuttia, joka oli normaali albumi-mitta tuohon aikaan. Osbourne muistelee: "Paranoid tuntui hätäisesti tehdyltä muihin kappaleisiin verrattuna, mutta oli kuitenkin tarttuva. Huomasin vihelteleväni riffiä kotiin mennessäni ja sanoinkin muijalle että taisimme tehdä juuri hitin". Kappaleen sanoituksen inspiraationa toimi kappaleen kirjoittaneen Butlerin teini-iässä kokema masennus.
Albumin julkaisu Britanniassa ja Euroopassa.
"Paranoid"-kappale julkaistiin singlenä 17. heinäkuuta 1970 Britanniassa. Huolimatta kriittissävyisistä arvosteluista se alkoi pikkuhiljaa nousta kohti listakärkeä. Tulevan albumin julkaisu Britanniassa oli syyskuun 18. 1970. Alun perin albumin nimeksi piti tulla "War Pigs" sen avauskappaleen mukaan. Yhtyeen amerikkalainen levy-yhtiö Warner Bros oli kuitenkin sitä mieltä, että sotaan liittyvä nimi ("war pigs" = suom. "sotasiat") saattaisi herättää negatiivista palautetta, koska Yhdysvallat oli mukana tuohon aikaan kovasti kritisoidussa Vietnamin sodassa. Lisäksi Osbournen mukaan listoilla nousussa ollut single olisi vaikuttanut nimenvaihdokseen, sillä levy-yhtiön mukaan levy menisi paremmin kaupaksi singlen nimellä. Alkuperäisen nimen aiheella varustettu kansi oli kuitenkin keritty jo tehdä valmiiksi eikä sitä voitu enää vaihtaa. Kannessa näkyy mustalla taustalla oleva kolmeen kertaan heijastettu hahmo miehestä, jolla on miekka ja kilpi.
"Paranoid"-single nousi lokakuussa 1970 korkeimmillaan sijalle 4. ja sen myötä yhtye pääsi esiintymään suosittuun Top of the Pops-musiikkiohjelmaan televisioon. Iommi: "Emme uskoneet että siitä tulisi hitti, mutta ihmiset pitävät siitä. Simppeli, tarttuva kappale, joka näköjään vetoaa kansaan". Varsinainen albumi menestyi vielä paremmin nousten listaykköseksi myös lokakuussa 1970. Albumin menestys tapahtui jälleen ilman isompaa mainostusta tai kriitikoiden suitsutusta, sillä ensialbumin tapaan myös Paranoid sai heikohkoja arvosteluja Britannian lehdistössä. "Kaikki tapahtuu ruohonjuuritasolla", kertoi Iommi lokakuussa 1970. "Olemme tehneet kaiken työn lähtemällä soittamaan ihmisille. He ovat nähneet meidät ja ovat ostaneet albumia".
Albumin julkaisu ja kiertue Pohjois-Amerikassa ja managerin vaihtuminen.
Menestyksen myötä Britannian suurimmat manageritoimistot alkoivat lähestyä yhtyettä. Sabbathia alusta asti manageroineen Jim Simpsonin voimavarat ja kapasiteetti eivät pikkuhiljaa enää riittäneet menestyksen noustessa. Simpsonin manageritoimisto sijaitsi Birminghamissa kaukana Lontoosta, joka oli Britannian ja Euroopankin musiikkibisneksen keskus. "Vaikka levyt menestyivät, Simpson pystyi järjestämään vain halpoja klubikeikkoja" totesi Iommi myöhemmin. Lisäksi heinäkuuksi 1970 suunniteltu Pohjois-Amerikan kiertue oli jouduttu perumaan tiettäväsi Simpsonin saamattomuuden vuoksi.
Ensimmäiseksi yhtye neuvotteli kovaotteisena managerina tunnetun Don Ardenin kanssa. Arden tunnettiin aggressiivista ja jopa laittomista toimintatavoistaan musiikkibisneksessä. Myös Sabbath pelkäsi Ardenin kovaa mainetta ja sopimus jäi tekemättä. Ardenin palvelukseen kuulunut Wilf Pine ehdotti yhtyeelle, että he ottaisivat yhteyttä Patrick Meehan Junior-nimiseen nuoreen manageriin. Meehan ja isänsä Patrick Meehan Senior olivat olleet aiemmin juuri Ardenin palveluksessa ja olivat sittemmin perustaneet oman managerointifirman. Meehan Jnr. teki vaikutuksen yhtyeen jäseniin, osasi bisnekset ja löi kaikki makean elämän mahdollisuudet pöytään joista työläistaustaiset Sabbath-muusikot osasivat vain uneksia, ja näin yhtye sai uuden managerin. Aluksi kaikki toimikin hyvin, kuten Osbourne muisteli myöhemmin: "Se kaikki oli ihmeellistä. Jos halusin auton, talon tai ihan mitä tahansa, minun tarvitsi vain soittaa Meehanin toimistoon ja pian tavarat tuotiin pihalle". Meehanin avulla yhtye pääsi myös lopultakin Pohjois-Amerikkaan kiertueelle.
Warner Bros oli Pohjois-Amerikassa julkaissut ensialbumin kesäkuussa 1970. Koska albumi myi siellä hyvin vielä syksylläkin, päätettiin Paranoidin julkaisemista siirtää siellä. Sabbathin ensimmäinen, 17-keikan Yhdysvaltain kiertue alkoi 30. lokakuuta 1970 New Yorkista ja Yhdysvallat otti yhtyeen hyvin vastaan. "Paranoid"-single julkaistiin Pohjois-Amerikassa kiertueen aikana ja se nousi Billboardin listalla kohtuulliselle sijalle 62. Varsinainen albumi julkaistiin tammikuussa 1971 ja se menestyi hyvin nousemalla sijalle 12. ja se myi kultalevyn arvoisesti jo toukokuuhun 1971 mennessä. Loppuvuodesta 1971 Warner Bros julkaisi vielä "Iron Man"-kappaleen singlenä (sij. 52). Lisäksi vuonna 1974 Warner Bros julkaisi albumista nelikanavaisen eli kvadrofonisen version, jonka miksauksen tekivät yhtyeen assistentti Spock Wall ja tuottaja Mike Butcher. Tämä miksaus julkaistiin myös vuoden 2009 Deluxe Editionin bonuksena.
Kriitikoiden tuomiot olivat pysyneet uudella mantereellakin negatiivisina menestyksestä huolimatta. Sabbathia pidettiin yhäkin aiheettomasti saatananpalvontaan ja okkultismiin liittyvänä yhtyeenä. Rolling Stone-lehden Nick Toschesin mukaan laulaja kuulostaa "kuin tampooneja olisi tungettu hänen nenäänsä" ja hän toteaa yhtyeen musiikin olevan "purukumi-satanismia". Tosin Tosches sekoittaa arvostelussaan ilmeisen selvästi Sabbathin Black Widow -yhtyeeseen. Village Voicen Robert Christgau vertaa Sabbathia "camp-henkiseen kauhuelokuvaan" mutta pitää kuitenkin nimikappaletta "kiljumisen arvoisena".
"Kriitikot eivät koskaan pitäneet meistä tai albumeistamme" muistelivat Osbourne ja Butler vuonna 2010. "Saimme kuitenkin näyttämään heidät typeriltä kun yleisö osti albumeita".
Albumin arvostus.
Nykyään albumia pidetään yleisesti yhtenä yhtyeen parhaista tuotoksista. Albumin kappaleet, kuten "War Pigs", "Iron Man" ja etenkin nimikappale "Paranoid", ovat yhtyeen tunnetuimpia kappaleita, ja ne ovat olleet julkaisustaan asti vakionumeroita yhtyeen konserteissa. Myös laulaja Ozzy Osbourne on esittänyt "Iron Mania" ja "Paranoidia" soolokeikoillaan. Mainitut kappaleet tunnetaan myös populaarikulttuurissa yleisesti heavy metal -musiikin tunnuskappaleina, ja ne soivat esimerkiksi monissa yleisötapahtumissa ja myös useiden elokuvien ja tv-sarjojen soundtrackeilla. "Paranoid" on myös Black Sabbathin myydyin albumi. Se on myynyt pelkästään Pohjois-Amerikassa nelinkertaista platinaa.
Nykykriitikotkin suhtautuvat albumiin myönteisemmin kuin albumin julkaisun aikaiset kollegansa. Allmusic.com-sivuston kriitikko kirjoittaa albumin olevan "yksi kautta aikojen parhaimmista ja vaikuttavimmista heavy metal -albumeista, ja se määritti genren tyylin ja soundin". Metal Storm -sivuston arvostelija sanoo albumin olevan "ehdoton lisä jokaisen metalli-fanaatikon kokoelmaan". Albumin sen julkaisuaikaan esitellyt Rolling Stone sijoittaa albumin sijalle 130 "kaikkien aikojen top 500-albumit"-listallaan ja vuonna 1989 arvostetussa Kerrang!-lehdessä albumi nousi sijalle 39 "kaikkien aikojen 100 parasta heavy metal-albumia" -äänestyksessä. Vuonna 2010 Eagle Rock Entertainment teki dokumentin albumista sarjaan "Classic Albums".
Myös yhtyeen jäsenet ovat tyytyväisiä albumiin. Ward: "Paranoid oli meille loistavaa aikaa. Olimme silloin oikea, tiukka ja raaka bändi. Kaikki albumin musiikki tulee sydämestä, ja se on rehellinen". Osbourne on Wardin kanssa samoilla linjoilla: "Meissä oli taikaa. Olimme nälkäisiä ja pysäyttämättömiä".
CD-julkaisut.
Kuten muistakin varhaisista Sabbath-albumeista, on myös "Paranoid"ista julkaistu useampi CD-painos. Vertigo ja Warner Bros julkaisivat omat painoksensa 1980-luvulla ja myös Castle Communications alamerkkeineen on julkaissut useamman painoksen albumista. Castlen vuoden 1986 painos sisältää bonus-kappaleena vuoden 1980 "Live at Last"-albumilta otetun "Wicked World"-kappaleen. Ensimmäiset remasteroidut versiot julkaistiin 1990-luvulla.
Yhdysvalloissa Rhino Records julkaisi vuonna 2004 ""-nimisen kokoelmaboksin, joka sisälsi yhtyeen kahdeksan ensimmäistä albumia (mukaan lukien "Paranoid") remasteroituna Warner Bros-yhtiön nauhoista.
Universal julkaisi albumista vuonna 2009 "Deluxe Editionin", joka sisältää varsinaisen albumin lisäksi DVD:n jolla on vuoden 1974 kvadrofoninen, eli nelikanavainen miksaus sekä toisen CD:n jossa on vaihtoehtoisia studioversioita kappaleista.
Albumista on julkaistu myös Super Deluxe-versiot vuosina 2016 ja 2020. Kumpainenkin versio on sisällöltään identtinen, mutta vuoden 2020 versio sisältää myös 5-lp vinyylivaihtoehdon. Super Deluxet sisältävät alkuperäisen albumi vuoden 2012 remasteroidun version, vuoden 1974 kvadrofonisen miksauksen stereoversion sekä kaksi live-konserttia vuodelta 1970.
2016 ja 2020 Super Deluxe.
CD1 – Original Album (2012 Remaster)
CD2 – Quad Mix Folded Down To Stereo of Original Album
CD3 – Live at Casino de Montreux – Montreux, Switzerland 08/31/1970
CD4 – Live In Brussels 1970