Epigrafiikka

Epigrafiikka on tiede, joka tutkii piirtokirjoituksia. 
Epigrafinen aineisto.
Epigrafinen aineisto käsittää sellaiset kirjoitukset, jotka on hakattu, kaiverrettu tai valettu kestävään materiaaliin, esimerkiksi kiveen, metalliin, lasiin, stukko-pintaan (esimerkiksi seinälaastiin), keramiikkaan tai tiileen. 
Kreikkalais-roomalaisessa kontekstissa epigrafinen aineisto käsittää konventionaalisesti myös tekstejä, jotka on kirjoitettu musteella tai värillä amforoihin ja seinäpintoihin (esimerkiksi Pompeijin kuuluisat vaalimainokset, ns. "programmata candidatorum"). 
Sitä vastoin epigrafiseen aineistoon ei lasketa kirjoituksia kolikoissa ja ruukunsirpaleissa (ostrakoneissa). Sellaiset tekstit kuuluvat perinteisesti numismaattiseen sekä papyrologiseen aineistoon. Epigrafiseen aineistoon ei myöskään lasketa tekstejä, jotka on kirjoitettu kirjoituspuikolla vahatauluihin ("tabulae ceratae"); tällaiset dokumentit kuuluvat papyrologiseen aineistoon, vaikkakin kyseiset tekstit lähes poikkeuksetta ovat säilyneet itse puupinnassa, jonka päällä on alun perin ollut vahakerros.
Epigraafikon päätehtävät.
Epigraafinen tutkimus voidaan jakaa neljään pääosaan. Vaiheet ovat aikaavieviä ja täten yksittäinen prosessi voi kestää kauan. Käytännössä vaiheita ei kuitenkaan aina toteuta sama henkilö.
Piirtokirjoituksien tutkimisessa käytetään hyväksi valokuvausta. Piirtokirjoitusten merkityksen selvittämiseksi niitä verrataan muihin piirtokirjoituksiin.
Antiikintutkimus.
Epigrafiikalla on erittäin suuri merkitys antiikintutkimuksessa, koska piirtokirjoituksilla oli erittäin tärkeä asema kreikkalaisen ja roomalaisen maailman viestinnässä. Piirtokirjoitukset muodostavat tärkeän täydennyksen antiikin historiankirjoitukselle ja muille kirjallisille lähteille. Epigrafinen aineisto valaisee olosuhteita myös muualla kuin Ateenassa, Roomassa ja muissa vallan keskuksissa. Kirjallisten lähteiden keskittyessä lähinnä poliitikkoihin ja sotapäällikköihin piirtokirjoitukset antavat tietoja myös alempiin sosiaaliryhmiin kuuluvista ihmistä, jopa orjista. 
Valtaosa säilyneistä piirtokirjoituksista ovat epitaafeja, eli hautapiirtokirjoituksia. Muu aineisto on hyvin kirjava. Siihen kuuluu kaikenlaisia yksityisiä ja julkisia dokumentteja (sopimuksia, lakeja, kuninkaiden, keisareiden ja virkamiesten kirjeitä, puheita, ja lausuntoja), rakennus- ja kunniapiirtokirjoituksia, "leimoja" tiileissä, keraamisissa esineissä ja metalliesineissä (esimerkiksi roomalaisissa vesiputkissa).
Piirtokirjoitusaineiston kokoelmat.
Berliinissä sijainnut Preussin tiedeakatemia ja Preussin hallitus tekivät vuonna 1815 muodollisen päätöksen kerätä ja julkaista koko tunnettu kreikkalais-roomalaisen antiikin piirtokirjoitusaineisto. August Böckh (1785–1867) alkoi jo 1820-luvulla julkaista kreikankielisiä tekstejä käsittelevää kokoelmaa ("corpus"): "CIG" = "Corpus Inscriptionum Graecarum" (Berlin 1828–59), "Indices" (Berlin 1877). Erilaisten vaikeuksien takia hankkeesta luovuttiin. Sen seuraaja on "IG" = "Inscriptiones Graecae" (Berlin 1903–). 
Roomalaisen epigrafiikan suurnimi on Theodor Mommsen (1817–1903), jonka suunnitelman mukaan on syntynyt laaja, koko Rooman valtakunnan latinankielisiä piirtokirjoituksia käsittelevä "corpus": "CIL" = "Corpus inscriptionum Latinarum" (Berlin 1862–).
Uusien piirtokirjoituslöytöjen tärkeimmät julkaisusarjat ovat "SEG" = "Supplementum epigraphicum Graecum", 1923– (kreikankieliset tekstit) ja "AE" = "L'Année épigraphique", 1888– (vuoteen 1965 asti liite aikakauskirjalle "Révue Archéologique") (latinankieliset tekstit).
Mayojen piirtokirjoitusten tutkimus.
Maya-intiaanien ajalta on löydetty hieroglyyffejä ja taiteellisia kuvioita, joissa usein esiintyy krokotiilin kuvia.