tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
William Ponty

Amédée William Merlaud-Ponty (4. helmikuuta 1866 Rochefort-sur-Mer – 13. kesäkuuta 1915 Dakar) oli ranskalainen siirtomaavirkailija. Hän toimi Ylä-Senegalin ja Nigerin varakuvernöörinä vuosina 1904–1908 ja Ranskan Länsi-Afrikan kenraalikuvernöörinä vuosina 1908–1915.
William Ponty syntyi keskiluokkaiseen perheeseen ja valmistui juristiksi 22-vuotiaana. Hän aloitti harjoittelijana meriministeriön siirtomaaosastolla vuonna 1888 ja toimi Louis Archinardin sihteerinä tämän valloitusretkillä Ranskan Sudanissa vuosina 1890–1893. Vuonna 1894 Ponty nimitettiin Senegalin kansliapäälliköksi Saint-Louisiin. Vuonna 1896 hän toimi Joseph Gallienin alaisena hallintovirkailijana Madagaskarissa, mutta sai seuraavana vuonna pyynnöstään siirron Sudaniin Djennén piirin komendantiksi.
Ranskan Sudanin varakuvernöörin Edgard de Trentinian palattua Ranskaan vuonna 1899 Ponty toimi hänen sijaisenaan vuoteen 1904, jolloin hänet nimitettiin Ylä-Senegalin ja Nigerin varakuvernööriksi. Alueensa hyvin tuntenut virkamies oli vastuussa sotilashallinnon korvaamisesta siviilihallinnolla, taivutti puolelleen paikallisen eliitin, kehitti talouselämää ja taisteli orjuutta vastaan.
Vuonna 1908 Ponty nimitettiin Ernest Roumen jälkeen Ranskan Länsi-Afrikan kenraalikuvernööriksi Dakariin. Hän sai vastuulleen viiden ja myöhemmin kahdeksan siirtomaan muodostaman, pinta-alaltaan valtavan federaation, jossa oli noin 12 miljoonaa asukasta. Pontyn aikana rakennettiin rautateitä ja satamia, kehitettiin maanviljelyä, karjataloutta ja kaupankäyntiä sekä perustettiin kouluja, joista tunnetuin on hänen kuolemansa jälkeen uudelleen nimetty École normale William-Ponty. Katsomuksiltaan tasavaltalainen Ponty oli ”rotupolitiikassaan” paternalistinen ja pyrki saamaan afrikkalaiset tekemään yhteistyötä kotimaansa ja Ranskan hyödyksi. Hän oli myös Charles Manginin ohella yksi ensimmäiseen maailmansotaan osallistuneen Ranskan afrikkalaisarmeijan suunnittelijoista. Ponty kuoli kesken virkakautensa virtsamyrkytykseen.
Glöð

Glöð (myös Glod tai Glut, muinaisnorjaa "iloinen" tai "hiillos") on tarukuningatar pohjoismaisessa "Þorsteins saga Víkingssonarissa" eli Thorstein Viikinginpojan saagassa.
Glöðin isä on Jotunheimin Grímr Grímsgarðrilainen ja äiti tämän vaimo Alvör, Alfheimin kuninkaan Álf Vanhan sisko. Glöð on Login vaimo ja heillä on kaksi tytärtä, Eisa ja Eimyrja.
Skandinaavisessa mytologiassa Logi on tulijättiläinen, jumala ja tulen henkilöitymä "Proosa-Eddan" mukaan. Myös Glöðia ja heidän tyttäriään pidetään joskus jumalattarina. Tämän vuoksi, ja koska Glöðin vanhemmat ovat kotoisin myyttisistä maailmoista, lienee Glöð mytologinen henkilö historiallisen sijaan. Glöðiä pidetään joskus virheellisesti myös Loki-nimisen jumalan vaimona.
Emi Kawabata

Emi Kawabata (, s. 13. helmikuuta 1970 Sapporo) on japanilainen alppihiihtäjä.
Kawabata sijoittui Vailissa MM-kilpailuissa 1989 syöksylaskussa viidenneksi. Olympialaisiin Kawabata osallistui kolme kertaa vuosina 1988, 1992 ja 1994. Paras sijoitus tuli Albertvillen syöksylaskusta, kun Kawabata laski 11:nneksi.
Alppihiihdon maailmancupissa Kawabata kilpaili ensimmäisen kerran Furanon supersuurpujottelussa helmikuussa 1991. Parhaimmillaan hän sijoittui kolmanneksi St. Antonin syöksylaskussa joulukuussa 1993.
Taina Kangas

Taina Kangas (s. 1962 Ypäjä) on kansallispukukeskuksen kansallispukukonsultti ja kansallispukuraadin sihteeri.
Koulutus ja toiminta.
Kangas opiskeli Wetterhoffilla ja työskenteli valmistuttuaan Wetterhoffin ammattiompelimossa. Hän perusti oman ompelimon vuonna 1985 ja tuotteisti kansallispukujen työohjeet ja kaavoituksen. Kangas valmistui Hämeen ammattikorkeakoulusta muotoilun koulutusohjelmasta vuonna 2003 ja aloitti kansallispukukeskuksen kansallispukukonsulttina vuonna 2010.
Toein Ōedo-linja

Toein Ōedo-linja () on Tokion metropolin liikennelaitoksen operoimaan Toei-metroon kuuluva metrolinja Tokiossa, Japanissa. Se on numeron 6 muotoinen: linja kulkee Neriman erillisalueen Hikarigaokasta Shinjukuun ja kiertää sitten Tokion keskusta-alueen ympäri. Linjalla on 38 asemaa.
Vuosina 2016–2017 linjalla oli keskimäärin 933 621 matkustajaa päivässä. Vuonna 2016 sen täyttöaste oli aamun ruuhka-aikana 155 prosenttia kapasiteetista.
Toein Mita-linja

Toein Mita-linja () on Tokion metropolin liikennelaitoksen operoimaan Toei-metroon kuuluva metrolinja Tokiossa, Japanissa. Se kulkee Shinagawan erillisalueen Megurosta Itabashin erillisalueen Nishi-Takashimadairaan. Linjalla on 27 asemaa.
Vuosina 2016–2017 linjalla oli keskimäärin 638 365 matkustajaa päivässä. Vuonna 2016 sen täyttöaste oli aamun ruuhka-aikana 156 prosenttia kapasiteetista.
Toein Shinjuku-linja

Toein Shinjuku-linja () on Tokion metropolin liikennelaitoksen operoimaan Toei-metroon kuuluva metrolinja Tokiossa, Japanissa. Se kulkee Shinjukun erillisalueen Shinjukun metroasemalta Chiban prefektuurin Ichikawan kaupunkiin Motoyawatan metroasemalle. Linjalla on 21 asemaa.
Shinjuku-linja on Keiō-rautatieyhtiön junien läpiajettavissa, sillä linjan länsipäästä Shinjukusta on yhteys Keiōn uudelle linjalle ja sitä kautta Keiō-linjalle.
Vuosina 2016–2017 linjalla oli keskimäärin 745 889 käyttäjää päivässä. Vuonna 2016 sen täyttöaste oli aamun ruuhka-aikana 158 prosenttia kapasiteetista.
Blank

Blank on norjalainen nuorille suunnattu draamasarja, jossa seurataan pääosissa olevien nuorten elämää lukion jälkeen. Sarja julkaistaan suursuosioon nousseen norjalaissarjan "Skamin" kaltaisesti reaaliajassa verkossa. Ensimmäinen sarjaan liittyvä viestiketju julkaistiin 14. huhtikuuta 2018. Sunnuntaisin viikon aikana julkaistut klipit esitetään kokonaisina jaksoina. Ensimmäinen kausi julkaistiin Norjassa huhti–kesäkuussa 2018. Toisen kauden kerrottiin tulevan syksyllä 2018, mutta se julkaistiinkin vasta keväällä 2019. Kolmas kausi esitettiin syksyllä 2019.
Sarjasta on tehty yhteensä kolme tuotantokautta ja ne kaikki on julkaistu Yle Areena-suoratoistopalvelussa.
Antti Lindeblom

Antti Lindeblom (1880 Rautalampi – 1954) oli suomalainen taidemaalari, joka tunnettiin erityisesti muotokuvamaalarina.
Lindeblomin vanhemmat olivat kruununvouti Johan Edvard Lindeblom ja Johanna Mathilda o.s. Wesslin. Lassilan kartanossa Rautalammilla lapsuutensa viettänyt Antti Lindeblom harrasti musiikkia ja soitti veljiensä kanssa perhekvartetissa. Hän kävi Kuopion lyseota ja pääsi sieltä ylioppilaaksi. Lindeblom opiskeli 1900-luvun alussa Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja valmistui piirustuksenopettajaksi. Hän toimi opettajana Helsingin Suomalaisessa Reaalilyseossa ja Helsingin yliopiston piirustuslaitoksella.
Lindeblom maalasi pääasiassa muotokuvia mutta myös maisemamaalauksia. 
Antti Lindeblomin vanhempi veli oli Ikaalisten kirkkoherra, rovasti Hugo Alfred Kalaja (1872–1946), jonka luona Lindeblom oli pitkiä aikoja sotavuosina Helsingin pommituksia paossa.
Leena Holst

Leena Holst (s. 1944) on tutkija ja kansallispukuraadin varapuheenjohtaja.
Koulutus ja toiminta.
Holst opiskeli Wetterhoffin kotiteollisuusopettajaopistossa. Hän toimi kansanpukujen ja kansallispukujen tutkijana Suomen kansallispukuneuvostossa vuosina 1981–2008. Holst on toiminut Suomen kansallispukukeskuksen nimeämänä asiantuntijana muun muassa Jääsken kansallispuvun pukutarkistuksessa.
Bettany Hughes

Bettany Hughes (s. 1967 Lontoo) on englantilainen historioitsija, tietokirjailija ja toimittaja. Hän on uransa aikana muun muassa kirjoittanut kirjoja, opettanut Oxfordin ja Cambridgen yliopistoissa sekä käsikirjoittanut ja juontanut dokumenttielokuvia ja -sarjoja. Hughesille myönnettyihin tunnustuksiin lukeutuvat esimerkiksi Euroopan kulttuuriperintöpalkinto ja OBE-arvo.
Henkilökohtainen elämä.
Hughes syntyi ja varttui länsi-Lontoossa. Hänen isänsä Peter Hughes on näyttelijä ja hänen veljensä Simon Hughes on kriketinpelaaja ja journalisti.
Hughes on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Eino Salmela

Karl Einar (Kaarlo Eino) Salmela (aik. "Sundström"; 5. maaliskuuta 1876 Helsinki – 11. marraskuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, teatterinjohtaja, ja teatteriohjaaja. Hän toimi 1900- ja 1910-luvuilla ohjaajana Kansallisteatterissa ja varieteeteatteri Helikonissa.
Salmela esiintyi pääosassa elokuvassa "Rikosten runtelema" (1915) ja sivuosissa elokuvissa "Tukkijoella" (1928) ja "Herrat täysihoidossa" (1933).
Vuonna 1895 Salmela oli liittynyt vanhan Arkadian henkilökuntaan ja näytteli siellä erilaisia osia kunnes hänet vuonna 1904 valittiin Kansallisteatterin ohjaajaksi, mistä toimesta hän seuraavana keväänä siirtyi Tampereen Teatterin johtajaksi. Vuonna 1906 hän luopui tästä tehtävästä. Tämän jälkeen Salmela perusti kiertävän "Suomalainen näyttämö" nimisen teatterin, jossa toimi myös johtajana. Tämän lisäksi hän toimi teatterinjohtajana ainakin Porissa Alphan näyttämöllä ja taiteellisena johtajana teatteri Helikonissa. 
Salmelan alkuperäinen sukunimi oli "Sundström", minkä hän muutti nimeksi "Salmela" vuonna 1905. Jo tätä ennen hän oli käyttänyt näyttämötehtävissään nimeä "Salmela".
Salmela osallistui vuonna 1909 Sigurd Wettenhovi-Aspan johdolla tutkimuksiin, jossa Saimaalle olisi kaivettu kanava, joka johtaisi Joutsenon Karsturannasta Kuurmanpohjaan. Aikomuksena oli johtaa kaikki Vuoksen vedet kanavaa pitkin Kuurmanpohjaan ja tehdä syntyvistä koskista sähköä sähkövoimalaitoksilla. Tie- ja vesirakennusylihallitus vesitti kuitenkin ehdotuksen.
Kenian kansallinen kirjastolaitos

Kenian kansallinen kirjastolaitos (, lyh. knls) on Nairobissa toimiva Kenian kansallinen kirjastolaitos. Se on perustettu huhtikuussa 1965. Laitos ylläpitää ja kehittää Kenian kansalliskirjastoa ja maan yleisiä kirjastoja. Kenian kansalliskirjaston toiminnot toteuttaa laitoksen kansalliskirjastodivisioona ().
Kenian aikuisväestöstä (yli 15-vuotiaat) oli lukutaitoisia YK:n erityisjärjestö Unescon mukaan 86,5 prosenttia (vuonna 2014).
Aatu Kivimäki

Aatu Kivimäki (s. 8. kesäkuuta 1997) on suomalainen koripalloilija. Karkkilan Urheilijoiden kasvatti Kivimäki on saavuttanut Salon Vilppaassa kahdesti SM-hopeaa ja kerran SM-kultaa. Vuonna 2017 hänet valittiin Korisliigan vuoden tulokkaaksi.
Pelaajaura.
Karkkilan Urheilijoiden kasvatti Kivimäki pelasi KaU:n nuorisojoukkueissa. Kauden 2015–2016 KaU pelasi pronssimitalien arvoisesti A-poikien SM-sarjaa, jossa Kivimäki oli korisyötöissä, pisteissä ja pallonriistoissa sarjan kärkipelaajia. Aikuisten valtakunnallisissa sarjoissa Kivimäki debytoi I-divisioonassa kaudella 2012–2013. Seuraavat kolme kautta KaU ja Kivimäki pelasivat M1DB:ssä.
Huhtikuussa 2016 Kivimäki siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Korisliigassa pelanneeseen Salon Vilppaaseen. Kivimäki suoritti ensimmäisen Vilppaan-kautensa aikana varusmiespalveluksensa ja pelasi myös M1DB:tä Perniön Urheilijoissa. Vaikka Kivimäki pelasi kauden aikana vain keskimäärin 10,5 minuuttia ottelua kohden, hänet valittiin kauden päätteeksi Korisliigan vuoden tulokkaaksi. Vilpas saavutti historiansa ensimmäisen miesten SM-mitalin, hopean, hävittyään loppuotteluissa Joensuun Katajalle.
Lokakuussa 2017 Kivimäki teki Vilppaan kanssa kahden vuoden jatkosopimuksen. Vilpas eteni jälleen loppuotteluihin, joissa se hävisi Kauhajoen Karhulle.
2019 Kivimäki teki Vilppaan kanssa jälleen kahden vuoden jatkosopimuksen.
Kivimäki oli voittamassa Vilppaan ensimmäistä mestaruutta 2021 ja kuului erityisesti välieräsarjan parhaimpiin pelaajiin ja ratkaisi Vilppaan finaalipaikan viimeistelemällä korin viimeisellä sekunnilla Helsinki Helsinki Seagulls vastaan.
Kesäkuussa 2021 Kivimäki käytti ulkomaanoptionsa ja siirtyi kaudelle 2021-2022 Saksan Pro A-sarjaan Tigers Tubingeniin.
Kivimäki pelasi kymmeniä nuorten maaotteluita. Hän kuului Suomen alle 18-vuotiaiden maajoukkueen turnauskokoonpanoon ikäluokan vuoden 2015 EM-kilpailuissa, missä Suomi sijoittui 13:nneksi.
Sarah Rafferty

Sarah Gray Rafferty (s. 6. joulukuuta 1972 New Canaan, Connecticut, Yhdysvallat{Lähde{}) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Donna Paulsenin roolissa USA Networkin lakidraamasarjassa "Pukumiehet".
Yksityiselämä.
Rafferty valmistui newyorkilaisesta Hamilton Collegesta arvosanalla magna cum laude, minkä jälkeen hän valmistui taiteen maisteriksi Yalen yliopistosta.
Rafferty avioitui suomalaissyntyisen Aleksanteri Olli-Pekka ”Santtu” Seppälän kanssa vuonna 2001. Heillä on kaksi tytärtä .
Castiglione del Lago

Castiglione del Lago on kaupunki Keski-Italiassa Umbriassa Perugian maakunnassa, Trasimenojärven lounaisosassa. Kaupungista etelään 59 kilometrin päässä on Orvieto, 21 kilometriä lounaaseen on Chiusi, 56 kilometriä luoteeseen on Arezzo, 21 kilometriä pohjoiseen on Cortona ja 47 kilometriä kaakkoon on Perugia.
Maantiede ja kaupunkirakenne.
Castiglione del Lago on syntynyt entiselle saarelle, neljännelle Trasimenojärven saarelle sen lounaisosaan. Vuosisatojen kuluessa kaupungin kasvaessa saaren ja rannan väliselle tasangolle rakennettiin toreja, asuintaloja, kirkkoja ja muita rakennuksia.
Kaupungin uusimmat osat ovat jonkin matkan päässä vanhasta, joten Castiglione del Lagon historiallinen keskusta eli "centro storico" on hyvin säilynyt keskiaikainen alue, jota hallitsee "kolmen laki". Kaupungin muurissa on kolme porttia, kaupungissa on kolme toria ja kolme kirkkoa.
Historia.
Castiglione on aikoinaan tärkeän maantien varrella, joka kulkee etelästä Orvietosta lännen puolella olevan Chiusin kautta pohjoiseen Arezzoon. Sen asema kiistellyllä alueella, jolla etruskit taistelivat roomalaisia vastaa ja myöhemmin toskanalaiset perugialaisia vastaan, kiistatta aiheutti kaupungissa paljon tuhoa ja kuolemaa. Alkuperäiset linnoitukset tuhoutuivat ja rakennettiin uudelleen lukemattoma kertoja.
Vasta keisari Fredrik II:n aikana ja hänen jälkeensä 1200-luvun alkupuolella seurasi suhteellisen vakaa aikakausi.
Myöhemmin kaupunki joutui Kirkkovaltion Perugian hallintaan, ja siitä tuli mahtavan Baglionin suvu läänitys. 
Tärkeimmät nähtävyydet.
Keisari Fredrik II rakensi Leijonan linnakkeen. Kahdeksankulmainen linna valmistui 1247, ja sen suunnitteli cortonalainen munkki-arkkitehti Elia. Linnassa on neliömäiset tornit kussakin neljässä kulmassa ja kolmikulmainen bastion eli donjon. Linna suunniteltiin niin, että sen omistajat saattoivat valvoa koko Trasimenojärveä. Vuosisatojen aikana linnaa piiritettiin useita kertoja.
"Palazzo della Corgna" on nykyisin kaupungintalo eli "Palazzo del Comune". Sen on rakennuttanut Ascanio della Corgna renessanssityyliin ja suunnitellut arkkitehti Vignola. Siinä on museo ja galleria. Palazzin yhdistää linnaan pitkä katettu käytävä. Pescarolaissyntyinen taiteilija Giovanni Antonio Pandolfi ja firenzeläinen taiteilija Salvio Savini ovat maalanneet pääkerrokseen myöhäisrenessanssityyliset freskot. Taiteilija Niccolò Circignani, "Il Pomarancio", maalasi 1574 lisää maalauksia ja muita koristeluja palatsin kiinnostavimpiin kuuluvaan huoneeseen, niin sanottuun lääninherra Ascanio della Corgnan "saavutusten saliin".
Toinen merkittävä rakennus on kreikkalaisen ristin muotoinen Santa Maria Maddalenan kirkko. Kirkossa on uusklassinen pronaos, ja sisällä on Eusebio da San Giorgion 1580 maalaama paneeli.
Kulttuuri.
Castiglione del Lagossa on aiemmin järjestetty joka toinen vuosi, vuodesta 2005 alkaen vuosittain, "Coloriamo i Cieli" -festivaali. "Taivaan värit" –tapahtuma pidetään huhti-toukokuussa. Siihen osallistuu kevyitä lentokoneita, ilmapalloja ja värikkäitä leijoja.
Hélène Baillargeon

Hélène Marie Baillargeon (28. elokuuta 1916 St-Martin-de-Beauce – 25. syyskuuta 1997 Montreal) oli kanadalainen folkloristi ja laulaja. Hän opiskeli laulamista Québecin kaupungissa vuosina 1935–1938, New Yorkissa 1939–1940 Franz Ruppin ja Montrealissa 1940–1944 Alfred La Libertén johdolla. Viimeksi mainittu johdatti hänet kansanmusiikin pariin. Baillargeon toimi vuosina 1950–1955 tutkijana Marius Barbeaun kanssa Manitoban kansallismuseossa, Ottawassa. Hän osallistui samoihin aikoihin moniin radio- ja televisio-ohjelmiin, joihin kuuluivat sarjat "Le Réveil rural" (1951–1955) ja "Songs de Chez nous" (1952–1955; Alan Millsin kanssa). Sitten hän esiintyi sarjassa "Cap aux Sorciers" (1955–1958) ja suositussa lastenohjelmassa "Chez Hélène" (1959–1973).
Baillargeon osallistui kansainvälisiin kansanmusiikin kongresseihin Romaniassa vuonna 1959, Québecin kaupungissa 1961 ja Tšekkoslovakiassa 1962. Hän keräsi 77 kansanlaulua kokoelmaan "Vive la Canadienne" (Montreal, 1962) ja levytti kanadanranskalaisia kansanlauluja. Hänestä tehtiin Kanadan ritarikunnan jäsen vuonna 1973.
Gérald Desmarais

Gérald Desmarais (30. maaliskuuta 1906 – 29. heinäkuuta 1950) oli kanadalainen basso. Hän opiskeli laulamista ja musiikinteoriaa Alfred Lamoureux’n, Paul Doyonin ja Alfred La Libertén johdolla ja sai vuonna 1927 Delphic Study Clubin stipendin. La Libertén johdolla Desmarais keskittyi Richard Wagnerin rooleihin ja yksinlauluihin. Hän teki debyyttinsä Montrealin orkesterin kanssa vuonna 1936.
Desmarais esiintyi paitsi Wagnerin oopperoissa, myös muiden muassa Johann Sebastian Bachin, Ludwig van Beethovenin, Georges Bizet’n, Giacomo Puccinin, Jules Massenet’n teosten esityksissä. Hän myös piti yksinlaulajana resitaaleja. Hän lauloi ja toimi kuoromestarina Montrealin eri kirkoissa. Hän kuoli liikenneonnettomuudessa muutama päivä sen jälkeen, kun oli esiintynyt solistina Matteus-passion esityksessä.
Maurice Charbonneau

Maurice Charbonneau (22. kesäkuuta 1903 Montreal – 6. tammikuuta 1982 Montreal) oli kanadalainen sellisti ja musiikkipedagogi. 
Charbonneau aloitti sellonsoiton opiskelun 12-vuotiaana isänsä Louis Charbonneaun johdolla ja teki debyyttinsä Québecin sinfonisen seuran kanssa. Noin vuonna 1929 hän liittyi Joseph Gagnierin johtamaan Montrealin sinfoniaorkesteriin ja Montrealin kansallisen konservatorion orkesteriin; hän aloitti konservatoriossa opettamisen vuonna 1928 ja opetti lisäksi Institut Nazarethissa. Hän oli myös muun muassa Chartier-kvartetin jäsen.
Roger Charbonneau oli Mauricen veli.
Sammalnahkajäkälä

Sammalnahkajäkälä ("Peltigera scabrosella") on nahkajäkälien sukuun kuuluva jäkälä. Sen yläpinta on harmaa tai harmaanruskea. Alapinta on vaaleanruskea ja epäselvästi suoninen. Liuskat ovat lyhyitä ja leveitä. Se kasvaa kallioseinämien valuvesipaikoissa. Suomessa lajia on tavattu Pohjois-Suomessa vain muutamissa paikoissa, mutta se on varmasti yleisempi.
Sammalnahkajäkälän jäkäläaineena eli sekundaarisena aineenvaihduntatuotteena esiintyy tenuioriinia (C26H24O10), metyyligyroforaattia (C25H22O10), gyroforahappoa (C24H20O10) ja triterpenoideja, kuten zeoriinia (C30H52O2) ja dolikorritsiinia (C32H54O3).
USS Passaic (1862)

USS Passaic oli Yhdysvaltain laivaston Passaic-luokan monitori, joka palveli Yhdysvaltojen sisällissodassa pohjoisvaltioiden puolella.
Valmistus.
John Ericsson valmisti aluksen Continental Iron Worksilla Greenpointissa New Yorkissa. Alus laskettiin vesille 30. elokuuta 1862 ja otettiin palvelukseen 25. marraskuuta päällikkönään Percival Drayton.
Palvelus.
Kaksi päivää palvelukseenoton jälkeen alus lähti New Yorkista liittyen Pohjois-Atlantin sulkulaivueeseen Hampton Roadsissa 29. marraskuuta. Välittömästi laivueeseen liityttyään alus siirrettiin Washingtonin laivastontelakalle kunnostettavaksi. Presidentti Lincoln kabinetteineen vieraili 6. joulukuuta telakalla olleella aluksella.
"USS State of Georgia" hinasi 26. joulukuuta aluksen Hampton Roadsiin, mistä se lähti kolme päivää myöhemmin "USS Monitorin" kanssa "USS Rhode Islanddin" hinaamana Beaufortiin Pohjois-Carolinaan. Matkalla olleessa myrskyssä alukseen tuli runsaasti vettä, minkä seurauksena aluksesta pumpattiin runsaasti vettä pois ja sitä kevennettiin hehittämällä ampumatarvikkeet yli laidan. Alus kuitenkin pääsi Beaufortiin uuden vuoden päivänä vuonna 1863. "USS Monitor" haaksirikkoutui matkan aikana.
Alus ankkuroitiin Port Royalin edustalle, mistä se jatkoi 21. tammikuuta Wassaun salmeen. Kaksi päivää myöhemmin alus valtasi yhdessä "USS Marbleheadin" kanssa kuunari "Gliden", jonka lastina oli puuvillaa. Sisaralustensa kanssa "Passaic" hyökkäsi Fort McAllisteriin testattaessa alusten taistelukelpoisuutta oikeissa olosuhteissa. Alus oli 7. huhtikuuta mukana kontra-amiraali DuPontin hyökkäyksessä Charlestoniin. Alus vaurioitui taistelussa pahoin ja se siirrettiin New Yorkiin, missä se poistettiin palveluksesta korjauksia varten 12. toukokuuta.
Alus palasi 19. heinäkuuta palvelukseen ja saapui Charlestonin satamaan Morris Islandin edustalle 25. heinäkuuta. Alus osallistui kaikkin alueen operaatioihin ja se oli kontra-amiraali Dahlgrenin lippulaivana hyökättäessä Fort Moultrie'ta vastaan. Alus avusti "USS Lehighin" pelastamisessa aluksen ajettua karille taistelussa.
Alus poistettiin palveluksesta 16. kesäkuuta 1865 Philadelphian laivastontelakalla, missä se makasi ankkurissa 1866-1874. Alus kunnostettiin vuonna 1875 ja palautettiin palvelukseen Hampton Roadsissa 24. marraskuuta 1876. Vuodesta 1878 alkaen alus oli vastaanottoaluksena Washington D.C.:ssä, mistä tehtävästä se siirrettiin 1883 Annapolisin laivastoakatemiaan. Alus oli 1893-1894 Bostonin laivastontelakalla ja sieltä vapauduttuaan alus luovutettiin Massachusettsin naval militialle. Alus oli 1896-1898 Brunswickissa Georgian naval militialla.
Alus palautettiin 16. toukokuuta 1898 palvelukseen, jolloin se liitettiin laivaston apujoukkoihin. Alus siirrettiin Key Westiin ja Pensacolaan Floridaan. Alus poistettiin palveluksesta 11. syyskuuta Pensacolassa laivastontelakalla ja se myytiin Frank Samuelsille 10. lokakuuta 1899.
Storaisarn

Storaisarn on saari Espoon Suvisaaristossa Aisarfjärdenin merialueella. Se kuuluu Aisarn-saariryhmään, joka sijaitsee välittömästi Suvisaariston pääsaarten lounaispuolella. Storaisarnin koillispuolella sijaitsee Lillaisarn ja lounaispuolella Torraisarn. Saariryhmän lounais–koillissuuntainen ulottuvuus on noin 1,2 kilometriä.
Maantiede ja luonto.
Noin viiden hehtaarin laajuisen Storaisarnin lounainen ranta on kallioista rinnettä, myös kaakossa on jonkin verran kalliorantaa. Muilta osiltaan saari on lähinnä mäntyä kasvavaa kangasmetsää. Keskiosassa on pieni vyöhyke tuoretta kangasmetsää, länsi- ja itäosat puolestaan ovat kuivaa ja verraten karua kangasta. Saaren länsiosa kohoaa yli kymmenen metrin korkeuteen merenpinnasta, itäosa on matalampaa. Saarella kasvaa kanervan, mustikan ja puolukan lisäksi muun muassa kultapiiskua, sianpuolaa ja variksenmarjaa.
Nimen etymologia.
Ruotsin kieli ei tunne ai-diftongia, joten Aisarn-saariryhmän nimi lienee suomenkielistä alkuperää. Vanhojen kirjoitusasujen perusteella varhaisin nimi on ollut Aittasaari tai Aittosaari. "Aitta" viitannee muinaisiin kalastajien tilapäisasumuksiin.
Suoninahkajäkälä

Suoninahkajäkälä ("Peltigera venosa") on nahkajäkälien sukuun kuuluva jäkälä. Sen yläpinta on harmaanvihreä ja sileä, kosteana kirkkaanvihreä. Alapinnalla on kiinnityskohdasta viuhkamaisesti lähtevät tummanruskeat suonet. Kotelomaljat ovat nappimaisia ja enintään 10 millimetriä halkaisijaltaan. Melko harvinainen koko Suomessa. Kasvaa paljaalla kivennäismaalla, usein varjoisissa ja kosteissa paikoissa, kuten kallioseinämillä ja ojienvarsilla, varsinkin kalkkipitoisella maalla.
Suoninahkajäkälän jäkäläaineena eli sekundaarisena aineenvaihduntatuotteena esiintyy tenuioriinia (C26H24O10), metyyligyroforaattia (C25H22O10), gyroforahappoa (C24H20O10) ja triterpenoideja, kuten peltidaktyliinia (C32H54O3).
Suoninahkajäkälä on luokiteltu Suomessa silmälläpidettäväksi lajiksi.
Lillaisarn

Lillaisarn on saari Espoon Suvisaaristossa Aisarfjärdenin merialueella. Se kuuluu Aisarn-saariryhmään, joka sijaitsee välittömästi Suvisaariston pääsaarten lounaispuolella. Saariryhmän kaksi muuta saarta, Storaisarn ja Torraisarn sijaitsevat Lillaisarnista lounaaseen. Saariryhmän lounais–koillissuuntainen ulottuvuus on noin 1,2 kilometriä.
Noin kolmen hehtaarin laajuisen Lillaisarnin rantaviiva on kallioista ja kasvillisuudeltaan niukkaa. Saaren sisäosa on enimmäkseen tuoretta kangasmetsää, etelässä on pieni alue lehtomaista kangasta.
Torraisarn

Torraisarn on saari Espoon Suvisaaristossa Aisarfjärdenin merialueella. Se kuuluu Aisarn-saariryhmään, joka sijaitsee välittömästi Suvisaariston pääsaarten lounaispuolella. Saariryhmän kaksi muuta saarta, Storaisarn ja Lillaisarn sijaitsevat Torraisarnista koilliseen. Saariryhmän lounais–koillissuuntainen ulottuvuus on noin 1,2 kilometriä.
Noin kahden hehtaarin laajuisen Torraisarnin kallioiset ja kivikkoiset rannat kohoavat jyrkästi merenpinnasta. Niillä kasvaa muun muassa hiirenvirnaa, karhunputkea, keltamaitetta ja peltovalvattia. Saaren sisäosa on Uudenmaan sisä- ja välisaaristolle tyypillistä kuivaa kangasmetsää.
Torraisarnin eteläpuolella sijaitsee Labartenin lintualue, jonka pinta-ala on noin yhdeksän hehtaaria. Alueeseen kuuluu kolme lintuluotoa: Stora Labarten, Lilla Labarten ja Stora Isagrund.
P-Hydroksibentsaldehydi

p-hydroksibentsaldehydi eli 4-hydroksibentsaldehydi (C7H6O2) on aromaattisiin aldehydeihin ja fenoleihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa aromiaineiden ja maatalouskemikaalien valmistamiseen sekä analyyttisen kemian reagenssina. p-hydroksibentsaldehydin isomeereja ovat salisyylialdehydi ja m-hydroksibentsaldehydi.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa p-hydroksibentsaldehydi on väritöntä tai kellertävää kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja hyvin moniin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin ja dietyylieetteriin. Aineen reaktiot ovat aromaattisille aldehydeile ja fenoleille tyypillisiä ja se esimerkiksi voidaan hapettaa karboksyylihapoksi ja se reagoi elektrofiilien kanssa elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla. Luonnossa p-hydroksibentsaldehydiä esiintyy useissa kasveissa pieniä määriä joko sellaisenaan tai glykosidina.
Valmistus ja käyttö.
p-hydroksibentsaldehydiä voidaan valmistaa fenolista ja kloroformista niin kutsutulla Reimer–Tiemann-reaktiolla, jossa muodostuu myös salisyylialdehydiä. Metanolin käyttö liuottimena parantaa p-hydroksibentsaldehydin saantoa. Yhdistettä voidaan valmistaa myös p-klooribentsaldehydin ja natriumhydroksidin välisellä reaktiolla. Ainetta käytetään maatalouskemikaalien kuten bromoksiniilin, lääkkeiden, hajuste- ja aromiaineiden, kuten anisaldehydin ja vadelmaketonin, valmistamiseen. Sitä käytetään myös apuaineena päällystettäessä metalleja sinkillä elektrolyyttisesti. Yhdistettä voidaan käyttää sikimihappopitoisuuden määrittämiseen.
Kangasniemen seurakunta

Kangasniemen seurakunta on Mikkelin hiippakuntaan ja Etelä-Savon tuomiorovastikuntaan kuuluva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimii Kangasniemen kunnan alueella.
Historia.
Kangasniemi on ollut Pieksämäen seurakunnan kappeliseurakunta. Se erotettiin omaksi seurakunnakseen noin 1650, mutta ensimmäinen kirkko valmistui kuitenkin vasta 1659. Hankasalmen kappeliseurakunnan itsenäistyttyä Rautalammista Hankasalmeen liitettiin osia myös Kangasniemestä.
Riku Pelo

Riku Pelo (s. 1974) on suomalainen baritoni. Riku Pelo on osallistunut moniin koululaisoopperoihin kuten ”Tähtiainesta”. Tähtiainesta oopperassa Riku Pelo on baritoni solisti ja hän esittää opettajaa. Oopperan ensiesitys oli keväällä 2024 päivänkehrän koulun kanssa, ja Riku oli mukana kyseisessä esityksessä. Go ope! T.Oopperan No.31 viulisti.
Konserttiohjelmistossa.
mm. "Johannes-passio" (Bach), "Matteus-passio" (Bach), "Jouluoratorio" (Bach), "h-mollimessu" (Bach), "Requiem" (Verdi), "Te Deum" (Charpentier), "Requiem" (Fauré), "Requiem" (Duruflé), "Via crucis" (Liszt), "Jouluoratorio" (Saint-Saëns), "Triduum paschale" (Kostiainen), "Vigilia" (Rautavaara).
Roolit.
"Suomen Kansallisoopperassa:"
mm. Julius Caesar: "Akillas" (Händel), Ihmepoika A: "Isä/Köksä" (Hietala/Paleface), Leijonankesyttäjä: "Poika / Herra Leonard von Voi" (lastenooppera), Hölmöläiset-koululaisooppera: "Matti" (Linkola), Tohtori Akustiikka ja kadonnut ääni (lastenooppera), Kadoskissa: "Sellovaara" (lastenooppera).
"Roolit muualla:"
Savonlinnan Oopperajuhlat: "Taikuri" (Nora) Kani Koipeliinin kuperkeika, La Boheme: "Marcello" (Puccini), Don Pasquale: "Malatesta" (Donizetti), Viimeiset Kiusaukset: "Seppä" (Kokkonen), Neito tornissa: "Fogden" (Sibelius), Harrbådan neito: "Pekka" (S. Pohjola), Opera d’Alvilda in Åbo: "Alfo" (Badia), Dido ja Aeneas: "Aeneas" (Purcell), Don Giovanni: "Leporello" (Mozart), Così fan tutte: "Guglielmo" (Mozart), Lemmenjuoma: "Belcore" (Donizetti), Madama Butterfly: "Sharpless" (Puccini), Gianni Schicchi: "Marco" (Puccini), Savitri: "Kuolema" (Holst), Vanhapiika ja varas: "Bob" (Menotti), Fitness-kevytooppera: "Tero" (Lintinen), PULA! Ooppera Konikapinasta: "Nuorukainen" (Kuusisto), Den svarte munken: "Kovrin" (Nordgren), Messenius ja Lucia: "Noviisi" (Kortekangas), Käärme: "Iso-Venne" (Saastamoinen), The Rockland: "Pekka Ahopelto" (Linkola), Cherbourgin sateenvarjot: "Guy" (Cassard), Tuhkimo: "Prinssi" (Rodgers), My Fair Lady: "Freddy" (Loewe), Keisarin valssi: "Aleksanteri I" (Siikavire).
Levytyksiä.
Riku Pelo toimii aktiivisesti myös basistina erityisesti jazz-musiikin kentällä sekä sovittaa ja säveltää musiikkia eri kokoonpanoille.
Pentacon

Pentacon GmbH on Saksan Dresdenissä toimiva hienomekaanisten ja optisten laitteiden ja komponenttien valmistaja, joka kuuluu Schneider Kreuznach -konserniin. Nykyinen Pentacon-yritys juontaa juurensa Itä-Saksassa toimineeseen VEB Pentacon Dresdeniin, joka valmisti muun muassa Praktica-, Zeiss Ikon-, Contax-, Ica-, Ernemann-, Exakta-, Exa- ja Pentacon-merkkisiä kameroita. Yrityksen piirissä kehitettiin peiliheijastuskameralle olennainen pentaprismaetsin, josta yritys sai myös nimensä. Pentaconiin juontaa juurensa myös järjestelmäkameroissa pitkään käytetty objektiivien M42-kierrekiinnitys eli niin sanottu Praktica–Pentax-kierre.
Historiaa.
VEB Pentacon Dresden syntyi vähitellen, kun optisen alan valmistajat yhdistyivät Saksassa. Ensimmäinen fuusio oli Zeiss Ikon vuonna 1926, jossa yhdistettiin saksalaiset kameravalmistajat Internationale Camera Actiengesellschaft ICA AG (Dresden), Contessa-Nettel AG (Stuttgart) ja Ernemann-Werke (Dresden). Seuraavina vuosina mukaan tulivat AG Hahn für Optik und Mechanik (Kassel) ja C. P. Goerz AG (Berliini). Toisen maailmansodan jälkeen osa tehtaista jäi Itä-Saksan puolelle, jossa niistä muodostui VEB Zeiss-Ikon. 1950-luvun lopulla siitä muodostettiin VEB Kinowerke Dresden yhdistämällä siihen VEB Kamera-Werke Niedersedlitz (joka juonsi juurensa Charles A. Noblen ja Guthe &amp; Thorschin kameraverstaisiin ja oli Praktica-järjestelmäkameran edeltäjän Praktiflexin kehittäjä), VEB Welta-Kamera-Werk Freital (johon kuului myös Reflekta-kameratehdas), VEB Altissa-Camera-Werk (tunnettu myös Altiflex- ja Altix-kameroista) ja VEB Aspecta Dresden, joka valmisti projektoreita, suurennuskoneita ja objektiiveja. Vuonna 1964 yhteiseksi nimeksi tuli VEB Pentacon Dresden. 1970-luvun vaihteessa siihen liitettiin vielä VEB Feinoptisches Werk Görlitz (ent. Meyer-Optik) sekä Exakta- ja Exa-kameroista tunnettu Ihagee Kamerawerk AG, ja kymmenen vuotta myöhemmin dresdeniläinen Mentor-kameratehdas.
Itä-Saksan luhistuttua Pentacon Dresden oli suurissa vaikeuksissa. Heinäkuussa 1990 tehtaan kuudesta tuhannesta työntekijästä töitä oli vain 150:lle. Sitä ennen tehtaan tuotannosta kolme neljäsosaa oli viety länsimaihin, ja muun muassa Britanniassa Praktica-kameroilla oli noin 25 prosentin markkinaosuus järjestelmäkameroissa. Jälleenyhdistymistä yrityssektorilla valvonut Treuhandanstalt totesi yrityksen olevan raskaasti tappiollinen ja sen työntekijämäärän tarpeeseen nähden kuusinkertainen. Tehdas lakkautettiin kesäkuussa 1991. Pentaconin tuotemerkit osti linssivalmistaja Schneider-Kreuznachin omistaja Heinrich Manderman.
Valkola (Jyväskylä)

Valkola on pienalue Keljon kaupunginosassa Jyväskylässä. Alueen rakennuskanta koostuu enimmäkseen eri-ikäisistä pien- ja rivitaloista mutta alueella on myös kerrostaloja. Valkolan välittömässä läheisyydessä sijaitsee eri palveluja tarjoava Keljonkeskus.
Valkolassa sijaitsi Keljon koulu, joka lakkautettiin vuonna 2015.
Osuuskunta Helsingin Valokuidut

Osuuskunta Helsingin Valokuidut on osuuskunta, joka toimii Helsingissä Pitäjänmäen kaupunginosassa Marttilan alueella.
Osuuskunta Helsingin valokuidut.
Osuuskunta on perustettu 2014. Rakentaminen alkoi 2014 ja verkko valmistui 2015 keväällä. Osuuskunta on rakentanut valokuituverkon (FTTH) Marttilan alueelle Helsingin Pitäjänmäkeen. Hanke pilottikohde tekniikalle, jolla voidaan rakentaa moderni ja nopea tietoliikenne vanhalle omakotitaloalueelle. Verkko oli myös Suomen ensimmäinen Soneran (Telian) Avoinkuitu- mallinen verkko Suomessa. Hankkeen toteuttamiseen osallistui Telian lisäksi Omakotiliitto ja Liikenne- ja Viestintäministeriö. Hankkeen piirissä on 160 omakotitaloa. 
Tunnustukset ja palkinnot.
Osuuskunta voitti 2017 EU:n palkinnon "European Broadband Awards 2017 "sarjassa avoimuus ja kilpailu.
Tekninen toteutus.
Verkko on rakennettu siten, että jokainen osakas saa neljä kuitua, jotka ovat kytketty päästä päähän osuuskunnan keskukselle asti. Tämä mahdollistaa, että asiakas voi kilpailuttaa netti yhteyden ottamalla yhteyttä (uuteen) operaattoriin ja siirtämällä "hyppykuitu" kotipäätteen liittimestä toiseen. Tällä hetkellä on saatavilla palvelut viideltä eri operaattorilta. Lisäksi on saatavilla kaapeliTV- palvelut (Elisa) ja keskusantennipalvelut.
Wolfgang Amadeus Phoenix

Wolfgang Amadeus Phoenix on ranskalaisen indie rock -yhtye Phoenixin neljäs studioalbumi, jonka julkaisi V2 Records 25. toukokuuta 2009. Albumilta julkaistiin kolme singleä vuoden 2009 aikana; "Lasso", "1901" ja "Lisztomania". Albumi oli yhtyeen läpimurtoalbumi, se sai positiivista palautetta kriitikoilta ja voitti Parhaan vaihtoehtoalbumin Grammy-palkinnon vuoden 2010 Grammy-palkintogaalassa.
Albumi nauhoitettiin vuoden 2008 aikana apulaistuottaja Philippe Zdarin kotistudiossa Pariisissa, Ranskassa. Yhtye haki nauhoittaessaan albumia modernia ja monipuolista soundia. Albumi eroaa yhtyeen edellisistä albumeista paljon ottamalla vaikutteita synth popista ja new wave-musiikista.
Väinö Tannerin muistomerkki

Väinö Tannerin muistomerkki eli Tannerin portti on Helsingin Sörnäisissä sijaitseva kuvanveistäjä Kari Juvan toteuttama muistomerkki valtiomies Väinö Tannerille. Muistomerkki sijaitsee Hämeentien ja Kaikukadun kulmassa, Väinö Tannerin kentän ja entisen Elannon pääkonttorin vierellä. Se on pystytetty vuonna 1985.
Teoksen kuvaus.
Punagraniittisella jalustalla seisova pronssiveistos esittää seitsemää harteikasta ihmismäistä hahmoa, jotka ovat keilamaisessa muodostelmassa kapean ja raskastekoisen portin luona. Hämeentien puoleisella sivulla porttia on yksinäinen hahmo, joka katselee vastakkaiseen suuntaan kuin portin toisella puolella olevat muut hahmot. Teos jättää avoimeksi, ovatko hahmot vasta saapuneet portille vai jo kulkeneet sen läpi. Hahmojen jykevä ja portin raskas olemus luovat teokseen arvokkuutta ja painostavan tunnelman. Portin toisessa pielessä on Tanneria esittävä pieni näköisreliefi, toisessa liehuvia lippuja. "Tannerin portti" on suurin Kari Juvan Helsinkiin toteuttamista useista julkisisista veistoksista. Se on jalustoineen yli viisi metriä korkea. Taiteilija signeerasi teoksen nimellä Kari Juwa.
Historia.
Osuusliike Elanto järjesti Tannerin syntymän satavuotisjuhlavuonna 1981 Tannerin muistomerkistä kutsukilpailun kuudelle kuvanveistäjälle, joista voittajaksi valikoitui Kari Juva ehdotuksellaan "Tannerin portti". Juvan alkuperäiseen ehdotukseen sisältyi myös portin ylhäältä sulkeva vaakapalkki, jonka Juva lopulta jätti pois antaakseen teokselle avoimemman ilmeen. Muut kutsutut kuvanveistäjät olivat Kauko Räsänen, Kimmo Pyykkö, Raimo Heino, Arvo Siikamäki ja toisen palkinnon saanut Nina Terno. Tanner oli ollut Elannon pitkäaikainen toimitusjohtaja ja muistomerkki sijoitettiin hänen työpaikkanaan toimineen Elannon pääkonttorin viereen. Viereinen Haapaniemen kenttä uudelleennimettiin samoihin aikoihin Väinö Tannerin kentäksi. Patsastoimikunnan puheenjohtajana toimi entinen eduskunnan puhemies Veikko Helle. Tannerin sotasyyllisyystuomion vuoksi muistomerkin pystyttäminen oli vielä 1980-luvun alussa varsinkin ulkopoliittisesti arka aihe, mutta pääministeri Kalevi Sorsa tuki hanketta. Muistomerkki paljastettiin 12. maaliskuuta 1985. Presidentti Mauno Koivisto ei voinut osallistua tilaisuuteen Neuvostoliiton valtionpäämiehen Konstantin Tšernenkon hautajaisten vuoksi, joten paljatustilaisuudessa esiintyivät Helle ja presidentin puoliso Tellervo Koivisto.
Anne Juppo

Anne Mari Juppo (s. 1966 Töysä) on suomalainen farmasian tohtori. Hän on farmaseuttisen tuotekehityksen dosentti ja Helsingin yliopiston farmasian tiedekunnassa teollisuusfarmasian professori vuodesta 2006. Hänen vastuullaan on teollisuusfarmasian opintosuunta ja erikoistumiskoulutus teollisuudessa työskenteleville farmaseuteille ja proviisoreille. Hän on Pharmaceutical Solid State Research Clusterin jäsen vuodesta 2006 ja sen johtaja vuosina 2010–2012. Hänen tutkimusalueensa on teollisuusfarmasia ja formulaatiotutkimus
Hän oli vuosina 2003–2005 kolmen vuoden sopimuksella niin sanottu "adjunct professor", jonka palkan maksoi osittain lääketehdas. Vuosina 1996–2006 hän työskenteli viran ohella tutkijana, projektijohtajana ja päätutkijana Astra Zenecan Mölndalin tutkimuskeskuksen tuotekehitysyksikössä Göteborgin lähellä. Tätä aiemmin vuosina 1992–1995 hän työskenteli Orion Pharmalla tutkijana Fysiikan laboratoriossa.
Montserrat Venturós

Montserrat Venturós i Villalba (kutsumanimeltään Montse Venturós) (s. 1985 Berga) on Candidatura d'Unitat Popular -puoluetta edustava katalonialainen poliitikko. Hän on toiminut vuodesta 2015 lähtien Bergan kunnanjohtajana.
Venturósia vastaan nostettiin syyte hänen annettua ripustaa kunnantalon parvekkeelle Katalonian itsenäisyysmielisten käyttämä Estelada-lippu. Hän kieltäytyi kaksi kertaa saapumasta oikeuteen antamaan lausuntoa, minkä seurauksena hän oli pidätettynä marraskuussa 2016. Oikeudenkäynti Venturósia vastaan jatkui toukokuussa 2018, jolloin syyttäjä vaati hänelle sakkoja ja puolen vuoden kieltoa toimia julkisessa virassa. Venturós ilmoitti, että jos hänelle langetetaan virkakielto, hän ei aio noudattaa sitä. Kesäkuussa 2018 oikeus määräsi Venturósille syyttäjän vaatimuksen mukaisen kuuden kuukauden virkakiellon ja sakkoja.
Venturós on uhmannut kunnanjohtajana muissakin asioissa Espanjan keskushallintoa. Esimerkiksi vuonna 2016 Berga oli yksi yli 300 katalonialaisesta kunnasta, joka ei sulkenut kunnantaloaan Espanjan perustuslain päivänä, vaikka perustuslain päivä on pyhäpäivä Espanjassa. Venturós kertoi, että kyse on symbolisesta kansalaistottelemattomuudesta Espanjan valtiota vastaan.
Sean O’Brien

Sean O’Brien (s. 19. joulukuuta 1994) on yhdysvaltalainen koripalloilija, pelipaikaltaan laituri. O’Brien edustaa kaudella 2018–2019 Dekstone Tuři Svitavyta.
Pelaajaura.
O’Brien aloitti koripallouransa Southern Illinoisin yliopiston joukkueessa. O’Brien pelasi yliopistossa täydet neljä vuotta, joiden aikana O’Brien teki keskimäärin 9,5 pistettä ja otti 6,2 levypalloa ottelua kohden.
Heinäkuussa 2017 O’Brien teki ensimmäisen ammattilaissopimuksen Korisliigassa pelaavaan Korihaihin.O'Brien pelasi Korihaissa koko kauden ja oli joukkueen tehokkain pelaaja tehden 13,8 pistettä ja 7,6 levypalloa per peli.
Kaudeksi 2018–2019 O'Brien teki sopimuksen tšekkiläisen Dekstone Tuři Svitavytan kanssa.
Kamerunin kansalliskirjasto

Kamerunin kansalliskirjasto () on Kamerunin pääkaupungissa Yaoundéssa toimiva kansalliskirjasto. Se on perustettu vuonna 1952 maan kansallisarkiston perustamisen yhteydessä. Nämä laitokset erotettiin toisistaan vuonna 1966. Kokoelman laajuudeksi on mainittu 64 000 nimikettä (2008). 
YK:n erityisjärjestö Unescon mukaan Kamerunin aikuisväestöstä (yli 15-vuotiaat) lukutaitoisia oli vain 71,3 prosenttia (vuonna 2010).
Mika Waltarin muistomerkki

Mika Waltarin muistomerkki eli Kuningasajatus on Helsingin Etu-Töölössä sijaitseva kuvanveistäjä Veikko Hirvimäen toteuttama muistomerkki kirjailija Mika Waltarille. Muistomerkki sijaitsee pienessä Mika Waltarin puistossa, joka on Runeberginkadun varrella Eteläisen Hesperiankadun ja Apollonkadun risteysten välissä. Se on pystytetty vuonna 1985.
Abstrakti veistos muodostuu kolmesta epäsäännöllisen muotoisesta kivipaadesta, jotka on sijoitettu matalalle jalustalle. Kulmikkaat kappaleet on veistetty Jyväskylän mustasta graniitista, ja ne ovat osin sileäpintaisia, osin rosoisia. Jalustaan on kaiverrettu sanat ”Mika Waltari 1908–1979”. Muistomerkin korkeus on 3,2 metriä, josta jalustan korkeus 0,5 metriä. Kukin kolmesta kivipaadesta painaa noin 5–6 tonnia.
Historia.
Ajatus Mika Waltarin muistomerkistä virisi vuonna 1981, vain kaksi vuotta Waltarin kuoleman jälkeen. Muistomerkkikilpailun järjesti Helsingin yliopiston Eteläsuomalainen osakunta, jonka kunniajäsen Waltari oli ollut. Kilpailuun jätettiin 85 ehdotusta, joista pääosa oli abstrakteja. Voittajaksi valittiin vuoden 1983 alussa Veikko Hirvimäen ehdotus "Kuningasajatus", jonka nimi viittasi Hirvimäen mukaan Waltarin romaanissa "Turms kuolematon" esiintyvään lausahdukseen ”Ihmisessä itsessään ovat pisimmät matkat”. Muistomerkki rahoitettiin kansalaiskeräyksellä. Sen sijoituspaikaksi valittiin puisto lähellä Tunturikadulla sijainnutta Waltarin pitkäaikaista asuntoa. Helsingin kaupunginhallitus päätti huhtikuussa 1984 kunnostaa puiston ja nimetä sen Mika Waltarin puistoksi. Puiston aiempi nimi oli Oksasenlehto. Puiston vieressä on taiteilijoiden suosimana tunnettu ravintola Elite.
Muistomerkin ulkonäkö herätti jo ennen sen valmistumista kiivaan julkisen keskustelun. Teosta syytettiin vaikeatajuiseksi ja jopa Waltarin elämäntyötä halventavaksi. Kiistan on sanottu olleen suurin Helsinkiin liittynyt patsaskiista sitten "Sibelius-monumentista" 1960-luvulla käydyn keskustelun. Kiistely hidasti muistomerkin toteuttamiseen tarvittua rahankeräystä, sillä jotkut jo tukijoiksi ilmoittautuneet peruivat tukensa sen jälkeen kun Hirvimäen ehdotus oli valittu toteutettavaksi. Hirvimäen teoksen vastustajina esiintyi muun muassa itseään ”Visavuoren naisiksi” kutsunut ryhmä, johon kuuluivat muun muassa Lenita Airisto, Lippe Suomalainen, Kyllikki Virolainen ja Sanelma Vuorre. Myös Helsingin ylipormestari Raimo Ilaskivi ja kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Harri Holkeri arvostelivat Hirvimäen veistosta julkisesti. Samoja henkilöitä oli myöhemmin 1990-luvulla mukana vastustamassa Veikko Myllerin abstraktia Risto Rytin muistomerkkiä ja taidemuseo Kiasman rakentamista Mannerheimin ratsastajapatsaan viereen. Esittävän patsaan saamiseksi Waltarille yritettiin käynnistää kilpaileva hanke, joka ei kuitenkaan johtanut mihinkään. Waltarin itsensä tiedetään arvostaneen modernia taidetta.
Muistomerkki paljastettiin 7. marraskuuta 1985. Tilaisuudessa puhuivat muun muassa Eteläsuomalaisen osakunnan inspehtori, professori Matti Klinge ja kirjailijan tytär Satu Waltari.
Gustave Borgnis-Desbordes

Gustave Borgnis-Desbordes (22. lokakuuta 1839 Provins – 18. heinäkuuta 1900 Hanoi) oli ranskalainen siirtomaa-ajan kenraali.
Borgnis-Desbordes syntyi pioneeriupseerin perheeseen. Hän valmistui Palaiseaun polyteknisestä koulusta ja Metzin tykistökoulusta ja aloitti sotilasuransa laivastossa. Vuosina 1868–1871 Borgnis-Desbordes osallistui Ranskan siirtomaasotiin Kotšinkiinassa. Saksan ja Ranskan sodan jälkeen hänestä tuli kenraalin adjutantti Pariisissa ja vuonna 1875 hänet ylennettiin everstiluutnantiksi.
Borgnis-Desbordes lähetettiin Senegaliin vuonna 1876. Hän johti Ranskan siviiliviranomaisten määräysten vastaisesti Kaartan valtausta ja toimi Ylä-Senegalin sotilasalueen komentajana vuosina 1880–1883. Borgnis-Desbordes aloitti sotaretket tukulorivaltakuntaa vastaan ja perusti vuonna 1881 tukikohdan Kitaan ja vuonna 1883 Bamakoon. Hän torjui Samori Tourén joukkojen hyökkäyksen ja teki Bélédougousta Ranskan protektoraatin.
Vuonna 1883 Borgnis-Desbordes ylennettiin everstiksi ja hän palasi Pariisiin johtamaan siirtomaaministeriön Ylä-Senegalin ja Nigerin osastoa. Vuosina 1884–1885 hän osallistui Vietnamissa Ranskan ja Kiinan sotaan. Vuonna 1886 Borgnis-Desbordes ylennettiin prikaatikenraaliksi ja vuonna 1889 hänestä tuli Ranskan Indokiinan joukkojen komentaja. Seuraavana vuonna hän sai ylennyksen divisioonakenraaliksi. Kotimaassaan Borgnis-Desbordesia pidettiin yhtenä ranskalaisen kolonialismin sankareista.
Tōkyō metron Ginza-linja

Ginza-linja () on Tōkyō metron liikennöimä metrolinja Tokiossa, Japanissa. Sen reitti kulkee Tokion keskusta-alueen koillisosasta Taitōn erillisalueen Asakusan metroasemalta Ginzan kautta lounaaseen Shibuyan erillisalueen Shibuyan metroasemalle. Linjalla on 19 asemaa ja se on 14,3 kilometriä pitkä.
Ginza-linja on Japanin ja koko Aasian vanhin metrolinja, jonka ensimmäinen osuus Asakusasta Uenoon avattiin jo vuonna 1927. Se perustettiin nimellä "Tōkyō chika tetsudō" (, ’Tokion maanalainen rautatie’).
Vuonna 2016 linjalla ajettiin noin 1 429 468 000 matkustajakilometriä. Sen täyttöaste oli aamun ruuhka-aikana 157 prosenttia kapasiteetista.
Tōkyō metron Marunouchi-linja

Marunouchi-linja () on Tōkyō metron liikennöimä metrolinja Tokiossa, Japanissa. Sen U-kirjaimen muotoinen reitti kulkee Tokion länsiosasta Suginamin erillisalueen Ogikubon metroasemalta kaupungin ydinkeskustaan Marunouchin kaupunginosaan Tokion rautatieasemalle ja jatkaa sieltä luoteeseen Toshiman erillisalueen Ikebukuron metroasemalle. Linjalla on 28 asemaa, joista kolme on Nakano-Sakauen ja Hōnanchōn välisellä haaralinjalla. Linja on 27,4 kilometriä pitkä.
Marunouchi-linja oli Tokion metrolinjoista Ginza-linjan jälkeen toinen, ja ensimmäinen toisen maailmansodan jälkeen rakennetuista linjoista.
Vuonna 2016 linjalla ajettiin noin 2 367 461 000 matkustajakilometriä. Sen täyttöaste oli aamun ruuhka-aikana 157–161 prosenttia kapasiteetista.
Tōkyō metron Hibiya-linja

Hibiya-linja () on Tōkyō metron liikennöimä metrolinja Tokiossa, Japanissa. Sen reitti kulkee Tokion keskusta-alueen lounaisosasta Meguron erillisalueen Naka-Meguron metroasemalta Hibiyan metroaseman kautta koilliseen Adachin erillisalueen Kita-Senjun metroasemalle. Linjan reitti on samankaltainen kuin aiemmin rakennetulla Ginza-linjalla. Linjalla on 21 asemaa ja se on 20,3 kilometriä pitkä.
Hibiya-linjalta liikennöidään läpiajoliikennettä Tōbu-rautateiden Isesaki-linjalle.
Vuonna 2016 linjalla ajettiin noin 2 298 875 000 matkustajakilometriä. Sen täyttöaste oli aamun ruuhka-aikana 155 prosenttia kapasiteetista.
Siniliuske

 
Siniliuske tai glaukofaaniliuske on metavulkaaninen kivi, jota syntyy basaltin ja vastaavien kivien metamorfoosin tuloksena korkeissa paineissa ja matalissa lämpötiloissa (200–500 °C), suunnilleen 15–30 kilometrin syvyydessä. Kiven sinertävä väri aiheutuu glaukofaani- (natriumpitoinen amfiboli) ja lawsoniitti-mineraaleista.
Siniliuskeita löytyy tyypillisesti orogeenisilta vyöhykkeiltä siirroskontaktissa vihreäliuske- tai harvemmin eklogiittifasieksen kiviin.
Petrologia.
Siniliuske määritellään basalttisen koostumuksen kiveksi, jossa esiintyy mineraaleina glaukofaania + (lawsoniittia tai epidoottia) ± jadeiittia ± albiittia tai kloriittia ± granaattia ± muskoviittia. Siniliuskeen mikrorakenteet ovat usein suomuisia, sälöisiä tai liuskeisia, ja niitä edustavat kloriitti, valkoinen kiille, glaukofaani ja muut pitkulaiset tai litteät mineraalit. 
Siniliuskeet ovat usein hienorakeisia, sillä mineraalien kasvua hidastaa kiven nopea metamorfinen kehitys, alhaiset muuttumislämpötilat ja monissa tapauksessa veden puute. Porfyyrisiä muunnoksia on kuitenkin olemassa. Kalliopaljastumissa siniliuskeet voivat näyttää sinisiltä, mustilta, harmailta tai sinivihreiltä.
Jääkiekon alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut 2019

Jääkiekon alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut 2019 käytiin Ruotsin Örnsköldsvikissä ja Uumajassa, 18.–28. huhtikuuta 2019. Uumajassa pelattiin alkulohko A, putoamissarja sekä kaksi puolivälierää, kun taas Örnsköldsvikissä pelattiin alkulohko B, kaksi muuta puolivälierää sekä mitalipelit.
Turnauksen voitti ensimmäistä kertaa historiassaan kisaisäntä Ruotsi, joka voitti loppuottelussa Venäjän jatkoajalla maalein 4–3. Pronssia sai Yhdysvallat, joka kukisti Kanadan pronssiottelussa lukemin 5–2.
Maailmanmestaruuttaan puolustanut Suomi koki pudotuksen jääden 7. sijalle. Joukkue jäi samalla mitalitta ensimmäistä kertaa sitten vuoden 2014 turnauksen. Slovakia puolestaan putosi 1. divisioonaan ensimmäistä kertaa sitten vuoden 2011 putoamisen. Slovakian tilalle nousi Saksa.
Kyseessä oli historian ensimmäinen kerta, kun maailmanmestaruuden voitti jokin muu joukkue kuin Suomi, Yhdysvallat, Venäjä tai Kanada.
Tilastot.
Pistepörssi.
Lähde: IIHF
Maalivahdit.
Lähde: IIHF