tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Courtney Thorne-Smith

Courtney Thorne-Smith (s. 8. marraskuuta 1967 San Francisco, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Thorne-Smith tunnetaan parhaimmin televisiosarjoista "Melrose Place" ja "Ally McBeal". Myöhemmin hän näytteli James Belushin kanssa televisiosarjassa "Perheen kalleudet" ("According to Jim"). Viimeksi hänet on nähty puolivakituisesti sarjassa "Miehen puolikkaat".
Thorne-Smith on naimisissa Roger Fishmanin kanssa. He avioituivat 1. tammikuuta 2007. Heillä on yksi lapsi, tammikuussa 2008 syntynyt poika. Thorne-Smith oli aiemmin naimisissa Andrew Conradin kanssa kesäkuusta 2000 tammikuuhun 2001.
Courtney Thorne-Smith on julkaissut myös kirjan. Hän aloitti projektin helmikuussa 2007, ja kirja julkaistiin syyskuussa 2007. Kirja on nimeltään "Outside In".
Jean-Marie Leblanc

Jean-Marie Leblanc (s. 27. heinäkuuta 1944 Fontaine-au-Bois, Ranska) on toiminut Ranskan ympäriajon järjestävän yrityksen johtajana vuosina 1989–2005.
Hän on organisoinut myös muita suuria kilpailuja, ja hän toimi aiemmin puheenjohtajana "Association international de Coures cyclistes" -järjestössä.
Saavutettuaan yrityksen määritellyn eläkeiän 61 vuotta hän luovutti tehtävänsä Christian Prudhommelle vuonna 2005.
Hän toimi aiemmin vuosina 1966–1971 kilpapyöräilijänä. Hänen paras sijoituksena oli toinen sija neljä päivää kestävässä Dunkerquen ajossa ("Quatre jours de Dunkerque"). Tämän jälkeen hän oli urheilutoimittajana eri lehdissä.
James Abourezk

James George Abourezk (24. helmikuuta 1931 – 24. helmikuuta 2023) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko.
Abourezk syntyi libanonilaisille vanhemmille ja kouluttautui insinööriksi ja juristiksi. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1971–1973 ja edusti sen jälkeen vuoteen 1979 Etelä-Dakotaa Yhdysvaltain senaatissa. Hän oli ensimmäinen senaattiin valittu arabi.
Abourezk kritisoi senaatissa Israelia ja Yhdysvaltain ulkopolitiikkaa, minkä seurauksena hän menetti monia poliittisia liittolaisiaan. Hän päättikin vetäytyä senaatista yhden kauden jälkeen. Abourezk jatkoi uraansa asianajajana ja perusti 1980 American-Arab Anti-Discrimination Committee -järjestön. Vuonna 1989 hän julkaisi muistelmateoksen "Advise and Dissent".
Franzénin puisto

Franzénin puisto (myös muodossa "Franzéninpuisto") on Oulun keskeisimpiä puistoja. Se on nimetty oululaisen runoilijan ja kirjailijan Frans Mikael Franzénin mukaan. Puistossa sijaitsee hänen patsaansa, joka paljastettiin vuonna 1881 ja on Oulun vanhin julkinen patsas.
Sijainti.
Puisto sijaitsee Torikadun, Kajaaninkadun, Kirkkokadun sekä Linnankadun reunustamalla alueella, Oulun kaupungin syntysijoilla. Franzéninpuiston paikalla oli alun perin Kirkkotorina tunnettu aukio, joka muutettiin puistoksi 1800-luvun loppupuolella. Museovirasto on luokitellut Franzéninpuiston ja Oulun vanhan monumentaalikeskuksen valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Puistoa lännessä rajaava Torikatu on saanut nimensä Kirkkotorin mukaan. Puistoa ympäröi useita merkittäviä rakennuksia, kuten Oulun tuomiokirkko, Oulun lääninhallitus, Oulun Lyseo, Franzénin talo ja Suomen Pankin Oulun konttoria varten rakennettu, vuonna 1973 valmistunut pankkirakennus. 
Historia.
Kuvanveistäjä Erland Stenbergiltä tilattiin 21.6.1878 Frans Mikael Franzénin rintakuva silloiselle Kirkkotorille. Muistomerkin ympäristön istuttamisesta tehtiin päätös Oulun kaupunginvaltuustossa 20.6.1880. Kaiku-lehden mukaan kokouksessa oli nähtävänä piirustus ”kirkkotorin kaunistamiseksi”, jonka valtuusmiehet hyväksyivät. Saman vuoden lokakuussa kaupunginvaltuuston listalla oli maistraatin ehdotus Kirkkotorin istuttamiseksi jo kyseisenä syksynä. Ehdotus ei kuitenkaan tullut hyväksytyksi, vaan jäi valtuustossa pöydälle. Franzénin muistomerkki pystytettiin puuttomalle kirkkotorille ja paljastettiin juhlallisessa tilaisuudessa 30.6.1881. Tilaisuutta varten puisto koristeltiin irtopuin.
Puiston valmistuminen viivästyi useita vuosia. Kaupunginpuutarhuri A. L. Dansson julkaisi Uleåborgs Tidningenissä 3.12.1885 katsauksen vuoden 1885 puistotöihin, missä todettiin Kirkkotorin työt tehdyksi ja puuistutukset 95-prosenttisesti onnistuneeksi. Nurmien kylvö oli jättänyt enemmän toivomisen varaa.
Puiston alkuaikoina Franzénin patsasta kutsuttiin Molloksi, ja tällä nimellä patsas mainitaan esimerkiksi Arvi Järventauksen Taivaallinen puuseppä -romaanissa. Mollon mukaisesti myös itse puistoa on kutsuttu Molloplaanaksi. Mollo on mahdollisesti takaperoisjohdos verbistä "mollottaa". Patsaasta on sanottu muun muassa, että "Franzén mollotti plaanallaan". Lainasana "plaana" juontuu ruotsin kielestä ja viittaa aukeaan paikkaan.
Myöhemmin puistosta on lohkottu osia viereisten katujen levennyksiin, mutta pääosin puisto on säilynyt alkuperäisen kaltaisena.
Istutukset.
Puistoon istutettiin jo 1880-luvulla koivuja. Rauduskoivujen ohella siellä on kaksi ryhmää marjakuusia, hansaruusupensas sekä perenna- ja kesäkukkaryhmät. Japaninmarjakuusien ryhmä sijaitsee Franzénin patsaan ympärillä. Hiekoitettuja käytäviä lukuun ottamatta puistoalue on nurmikkoa.
Pisaraperhokala

Pisaraperhokala ("Chaetodon unimaculatus") on perhokaloihin kuuluva kala. Se syö sekä pehmyt- että kivikoralleja, eikä siksi sovi riutta-akvaarioon.
Koko ja ulkonäkö.
Pisaraperhokala kasvaa 20 cm korkeaksi. Sen vartalo on litteä, kelta-valko-mustakuvioinen. Silmän läpi kulkee musta juova, ja selkäevän tyvessä on musta pisara.
Alkuperä.
Pisaraperhokala elää Fidžillä, Indopasifisella merialueella, Sri Lankan ja Havaijin ympäristössä. 
 Aikuiset yksilöt pysyttelevät 20–60 metrin syvyydessä.
Käyttäytyminen.
Pisaraperhokala on yksiavioinen ja muodostaa pareja kutuajaksi. Muulloin ne liikkuvat pienissä parvissa.
Vesiolot ja ravinto.
Pisaraperhokala syö koralleja, äyriäisiä ja levää.
Anthony Rapp

Anthony Dean Rapp (s. 26. lokakuuta 1971 Chicago, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näytelmä- ja elokuvanäyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Mark Cohenin roolissa musikaalin "Rent" alkuperäisessä Broadway-kokoonpanossa vuonna 1996 ja myöhemmin samassa roolissa musikaalin elokuvaversiossa. Hän myös näytteli Jaska Jokusen roolin vuoden 1999 Broadway-tuotannossa musikaalista "You're A Good Man, Charlie Brown". 
Ura.
Rapp oli tarkoitus esiintyä ensimmäisen kerran Broadwayllä kymmenvuotiaana vuonna 1981 musikaalissa "The Little Prince and the Aviator", joka perustuu Antoine de Saint-Exupéryn kirjaan "Pikku Prinssi". Ennen ensi-iltaa näytös kuitenkin poistettiin tuotannosta. Vuonna 1987 Rapp näytteli elokuvassa "Adventures in Babysitting", jonka on ohjannut Chris Columbus.
Rapp on näytellyt useissa elokuvissa ja Broadwayn tuonnoissa. Hänen merkittävimpiin töihinsä kuuluvat elokuvat "Surutta? Sekaisin" (Dazed and Confused), "Kaunis mieli" (A Beautiful Mind), "Road Trip", "Moni kakku päältä kaunis" (Six Degrees of Separation) ja Rent.
Rapp julkaisi vuonna 2000 sooloalbumin "Look Around". Hän julkaisi Vuonna 2006 muistelmat "Without You: A Memoir of Love, Loss, and the Musical Rent" ajastaan Rentissä, äitinsä kamppailusta syöpää vastaan ja omasta kamppailustaan löytää itsensä.
Ruskokärpässieni

Ruskokärpässieni ("Amanita regalis") on ruskealakkinen ja myrkyllinen kärpässienilaji.
Tuntomerkit.
Ruskokärpässienen 10–20 cm leveä lakki on reunoilta uurteinen, nuorena munamainen tai pallomainen ja valkean suojuksen peittämä, kasvaessa laakenee ensin kuperaksi ja myöhemmin laakeaksi. Valkean suojuksen revetessä paljastuu tummanruskea pintakelmu, johon valkoiset suojusjätteet jäävät laikuiksi. Pintakelmu saattaa haalistua sateella kellanruskeaksi. Heltat ovat tiheät, irtotyviset ja pysyvästi kellanvalkoiset. Sienen 10–25 cm pitkä ja 1–2,5 cm paksu jalka on valkoinen, tanakka ja tasapaksu, mutta sen tyvimukulassa on suomukiehkurainen tiivis tuppi. Jalassa on kookas valkoinen rengas, jonka reunoilla on kellanvaaleita suomuja. Malto on valkoista, mutta aivan pintakelmun alla kellertävää. Sienessä ei ole erityistä tuoksua.
Samannäköisiä lajeja.
Ruskokärpässieni muistuttaa toista myrkyllistä kärpässienilajia, punakärpässientä, jonka lakin pintakelmu on punainen. Toinen myrkyllinen kärpässienilaji, jota ruskokärpässieni muistuttaa, on Suomessa harvinainen pantterikärpässieni. Ruskokärpässieni muistuttaa myös eräitä syötäviä sieniä, kuten rusokärpässientä (jolla kuitenkin on pitkittäisuurteinen rengas ja jonka malto punertuu leikkauspinnoilta) sekä ukonsientä ja akansientä (joiden lakki on vaaleapohjainen ja ruskeasuomuinen eikä valkolaikkuinen, ja joiden rengas on irtonainen).
Kasvuaika ja -paikka.
Ruskokärpässieni kasvaa elokuusta syyskuulle lehtomaisissa kuusikoissa, kangasmetsissä ja tunturikoivikoissa. Se on kuusen ja joskus myös koivun juurisieni. Se on hyvin yleinen varsinkin Etelä-Suomessa, mutta se kasvaa koko maassa. Se ei kuitenkaan ole niin yleinen kuin punakärpässieni.
Myrkyllisyys.
Ruskokärpässienen tärkeimmät myrkyt ovat iboteenihappo ja siitä dekarboksyloitumalla muodostuva muskimoli. Ne ovat samoja myrkkyjä kuin punakärpässienen myrkyt, mutta ruskokärpässieni aiheuttaa kuitenkin vakavamman myrkytyksen. Myrkytysoireita ovat huimaus, sekavuus, hallusinaatiot, kouristukset ja yliaktiivisuus. Niiden ilmeneminen alkaa noin ½–3 tunnin kuluttua sienten syömisestä ja ne voivat kestää 8–12 tuntia. Myrkyt vähenevät keitettäessä, joskaan eivät poistu kokonaan, joten ruoaksi sientä ei pidä käyttää.
Purppuraherttuakala

Purppuraherttuakala ("Centropyge bispinosa") on koralliriuttojen värikäs kala, jota pidetään joskus meriakvaarioissa.
Koko ja ulkonäkö.
Purppuraherttuakala kasvaa 10 cm pitkäksi. Sen kyljet ovat pystyraitaiset sinisen ja punaisen eri sävyissä. Pyrstö ja evät ovat sinisävyiset, ja niiden uloin reuna on hohtavan vaaleansininen.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Purppuraherttuakala on kotoisin indopasifiselta merialueelta. Sen levinneisyysalue ulottuu Itä-Afrikasta Tuamotosaarille, pohjoisessa Izu-saarille ja etelässä Lord Howe-saarelle. Sitä ei tavata Punaisellamerellä, Havaijilla eikä Tyynenmeren eteläosissa.
Purppuraherttuakalat elävät alueilla, joilla kasvaa paljon koralleja, sekä laguuneissa että riutan avomeren puoleisilla rinteillä.
Käyttäytyminen.
Purppuraherttuakalat elävät yksin tai ryhminä. Ne muodostavat 3–7 yksilön haaremeita.
Purppuraherttuakalaa pidetään sellaisessa riutta-akvaariossa, jossa se voi etsiskellä ruokaa elävästä kivestä ja pääsee halutessaan suojaan koloihin tai korallien väliin. Jotkut yksilöt saattavat näykkiä jättiläissimpukoita ja joitakin koralleja.
Ravinto.
Luonnossa herttuakala syö levää ja pieniä selkärangattomia. Akvaariossa se hyväksyy erilaisen liha- ja leväpitoisen korvaavan ruoan.
WLAN-verkot Suomessa

WLAN-verkot Suomessa koostuvat yksityisistä ja julkisista langattomista verkoista. Verkot ovat avoimia tai suljettuja. Yksityisiä suljettuja verkkoja ovat mm. hotellien asiakkailleen tarjoamat verkot ja yksityisiä avoimia verkkoja ovat jotkin ravintoloiden ja kahviloiden asiakkailleen tarjoamat verkot. Julkisia suljettuja verkkoja on eri laitoksissa ja julkiset avoimet verkot ovat yleensä kirjasto- ja yliopistolaitoksen ylläpitämiä.
Kattavuus.
Hallituksen tietoyhteiskuntaohjelman mobiilityöryhmä ehdotti, että kuntien tietotekniikkapanostusten lisäksi olisi koko maahan saatava avoin langaton verkko vuoteen 2010 mennessä. Maanlaajuista palvelua on tällä hetkellä vain GPRS-palvelut matkapuhelinoperaattoreiden verkoissa, mutta ongelmaksi niissä nähdään hitaus ja heikot vasteajat.
Merkittävimmät verkot Suomessa.
Kansainväliset verkot.
Kansainvälisistä kaupallisista verkoista esimerkkinä myös Suomessa toimiva TeliaSonera HomeRun. Tukiasemia löytyy esimerkiksi lentokentillä, käyttömaksut ovat korkeita ja suunnattu yrityskäyttäjille. TeliaSonera HomeRun muodostui kun Soneran vastaava wGate-palvelu yhdistettiin tuotenimenä Telian HomeRun-palveluksi.
Kunnalliset verkot.
Langattomien verkkojen tehtävästä kunnallisena palveluna käydään laajaa keskustelua. Oulun panOULU on esimerkki laajasta ja kattavasta julkisesta avoimesta verkosta, kun taas Helsingissä avoimen verkottamisen laajentaminen on ollut kunnallispoliittinen keskustelun aihe lähinnä siksi, että siellä on myös runsaasti yksityistä tarjontaa, mihin ei ole haluttu kaupungin vaikuttavan tarjoamalla julkisia avoimia verkkoja nykyistä laajemmin.
Oulun panOULUn jälkeen toiseksi laajin verkko on Lahden Mastonet. Helsingissä tai pääkaupunkiseudulla asia ei ole edennyt. Kaupunginvaltuutetut Osku Pajamäki ja Jouko Malinen tekivät asiasta valtuustoaloitteen. Helsingin kaupunki kokeilee joitain WLAN-yhteyksiä joukkoliikenteessä.
Antibiotika

Antibiotika () on entinen bulgarialainen, vuonna 1997 Sofiassa perustettu, kolmen naisen muodostama tyttötrio. Yhtyeeltä ilmestyi neljä albumia vuosina 1998–2007. Yhtye lauloi bulgariaksi.
Tyttötrion jäsenet olivat Ani Radkova (Ани Радкова), Savina Petkova (Савина Петкова) ja Silvija Simeonova (Силвия Симеонова). Kokoonpanon toiminta ajoittui 1990-luvun loppuun ja 2000-luvun ensimmäiselle vuosikymmenelle. Sittemmin yhtye on hajonnut ja yksi sen jäsenistä on muuttanut Yhdysvaltoihin.
Halttari

Halttari on saari Simon kunnan vesialueella Perämerellä. Se sijaitsee Maksniemen kylän edustalla Karsikon kalasataman eteläpuolella aivan Karsikon niemen kärjessä. Vain muutamien kymmenien metrien levyinen salmi erottaa saaren Karsikon niemestä. Saaren eteläpuolella sijaitsee Laitakarin saari.
Halttari on Karsikon ja Maksniemen tavoin vanhaa kalastusseutua. Alueella on harjoitettu kalastusta elinkeinona satojen vuosien ajan. Saarella on ollut vielä 1900-luvun alussa kalastustukikohta, joka kuitenkin tuhoutui tulipalossa ennen vuotta 1928. Tuolloin perustettiin Halttarin kalastusyhtymä, ja saarelle perustettiin uusi kalastustukikohta. Sen rakennukset ovat edelleen nähtävissä. Kalastusyhtymän toiminta väheni kuitenkin 1960–1970-lukujen vaihteessa, kun lohisaaliit pienenivät merkittävästi Kemijoen patoamisen vuoksi.
Keltaherttuakala

Keltaherttuakala ("Centropyge flavissima", vanh. "Centropyge flavissimus") 
on keisarikaloihin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö.
Keltaherttuakala kasvaa 15 cm pitkäksi. Se on muuten keltainen, mutta silmän ympärillä on sinistä.
Alkuperä.
Keltaherttuakala on kotoisin Fidžiltä ja Tahitilta.
Käyttäytyminen.
Keltaherttuakala ei sovi yhteen muiden keisarikalojen kanssa. Se voi myös näykkiä kivikoralleja ja simpukoita.
Vesiolot ja ravinto.
Keltaherttuakala syö luonnossa lähinnä levää. Sopiva lämpötila-alue on 24–28 °C.
Paskaletto (Simo)

Paskaletto on matala ja asumaton saari Simon kunnan vesialueella Perämerellä. Saari sijaitsee Simonkylän edustalla Tiurasen saaren koillispuolella. Maannousun vuoksi Paskaletosta voi laskuveden aikaan kävellä Tiuraseen.
Saari on noin 1 100 metrin pituinen ja leveimmältä kohdaltaan vajaan kilometrin levyinen. Saaren rannat ovat pääasiassa ruoikkorantoja, sisäosissa kasvaa lehtimetsää ja pensaikkoa. Saarta ympäröivä vesialue on pääosin matala. Saarella on kaksi lampea sekä järvi, jossa on saari.
Venezuelan bolívar

Bolívar fuerte on Venezuelan rahayksikkö. Sen tunnus on VEF ja lyhenne Bs. F. Venezuelassa tehtiin 1.1.2008 rahanuudistus, jossa rahasta leikattiin kolme nollaa pois. Tuolloin valutaan nimeen lisättiin "fuerte" (vahva) ja se sai uuden koodin entisen VEB:n tilalle.
Käytössä olevat setelit ovat 2, 5, 10, 20, 50 ja 100 Bs. F ja kolikot 1, 5, 10, 12½, 25 ja 50 céntimosia ja 1 bolívarin.
Voice of Wilderness

Voice of Wilderness on Korpiklaanin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 24. tammikuuta 2005.
Kokoonpano.
Kokoonpano:
Alex Harvey

Alex Harvey (5. helmikuuta 1935 – 4. helmikuuta 1982) oli skotlantilainen rockmuusikko, joka nousi kuuluisuuteen glam rockin aikakaudella 1970-luvulla.
Historia.
Alexin musiikilliset juuret olivat dixieland jazzissa ja skiffle-musiikissa. Skiffle-musiikki oli erittäin suosittua Englannissa ja Skotlannissa 1950-luvun lopulla. Näihin aikoihin Alexia kutsuttiin Skotlannin vastaukseksi Tommy Steelelle. Vuonna 1959 perustettiin Alex Harvey's Soul Band.
Vuonna 1972 hän löysi kotikaupungistaan Glasgow'sta särmikkään progerock-ryhmän Tear Gas, josta tuli hänen hurjimpien ideoidensa kyvykäs toteuttaja. Uuden bändin nimeksi tuli The Sensational Alex Harvey Band (tunnettu myös lyhenteellä SAHB). Sensational Alex Harvey Bandiin kuuluivat Zal Cleminson (kitara), Chris Glen (basso) ja serkukset Ted ja Hugh McKenna (rummut ja koskettimet).
Alex oli erittäin hyvä lavaesiintyjä, ja hän kehitteli hyvän lavashow'n bändinsä kanssa. Kitaristi Zal Cleminson käytti klovnimaskia esiintyessään. Suomessa Sensational Alex Harvey Band kävi esiintymässä Ruisrockissa vuonna 1976. Yhtye hajosi vuonna 1977 Alexin lähtiessä soolouralle. Hän teki kolme soololevyä, joista viimeiseksi jäi "Soldier On The Wall" vuonna 1982.
4. helmikuuta 1982 Harvey sai ankaran sydänkohtauksen odotellessaan rannalla lauttaa uuden bändinsä The Electric Cowboys kanssa esiintymisensä jälkeen. Matkalla sairaalaan hän sai ambulanssissa toisen sydänkohtauksen, joka oli kohtalokas. Tämä tapahtui päivää ennen hänen 47:ttä syntymäpäiväänsä Zeebruggessa, Belgiassa.
Juice Leskinen on tehnyt kappaleesta "Tomahawk Kid" käännöksen Popeda-yhtyeelle nimellä "Mää ja Tapparan mies" (1992). Lisäksi Leskinen on tehnyt Harveyn kappaleesta "The Last of The Teenage Idols" käännöksen, jonka Pate Mustajärvi on levyttänyt sooloalbumilleen nimellä "Viimeinen kultahammas" (1995). Suosituin Sensational Alex Harvey Bandin singleistä oli Tom Jonesin alun perin esittämä "Delilah", joka ylsi listoille. Englannissa sijoitus oli (7) ja Suomessa (12).
Alexin nuorempi veli Leslie Harvey oli myös muusikko, kitaristi yhtyeessä Stone the Crows. Hän kuoli sähköiskuun koskettaessaan samaan aikaan kitaran kieliä ja viallista mikrofonia keikalla 2. toukokuuta 1972.
Tales Along This Road

Tales Along This Road Korpiklaanin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 21. huhtikuuta 2006.
Kappaleet.
Japanin julkaisu.
Albumin Japanin julkaisulla on lisäksi 11. raitana instumentaali "Free like Eagle".
Kokoonpano.
Kokoonpano:
Sakura Sena

Sakura Sena (s. 31. tammikuuta 1975) on japanilainen pornonäyttelijä ja -malli. Hän asuu nykyisin Brittiläisessä Kolumbiassa Kanadassa. 
Sena siirtyi pornoalalle 1990-luvun puolenvälissä. Hän kohtasi arvostelua maansa tiedotusvälineissä suurennettuaan rintansa huomattavan kookkaiksi implanteilla, millä hänen katsottiin näyttävän huonoa esimerkkiä.
Sena teki Yhdysvaltain-ensiesiintymisensä "Score"-lehdessä. Hänellä on kolme veljeä.
One Hour Photo

One Hour Photo on vuonna 2002 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen psykologinen trillerielokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Mark Romanek ja jonka pääosaa esittää Robin Williams. Williams voitti elokuvasta vuonna 2003 parhaan miesnäyttelijän Saturn-palkinnon.
Juoni.
Sy Parrish (Robin Williams) on yksinäinen mies, joka on ollut vuosia töissä valokuvien pikakehittämössä supermarketin aulassa. Sy tuntee suurta ammattiylpeyttä työstään ja on tarkka, miltä asiakkaiden kuvat näyttävät. Hän haluaa kuvien olevan värikylläisiä ja mahdollisimman hyvälaatuisia. Syn vakioasiakkaita on Yorkinin perhe: aviomies William (Michael Vartan), vaimo Nina (Connie Nielsen) ja heidän poikansa Jake (Dylan Smith). Sy on valmistanut heidän kuvansa jo vuosien ajan ja muodostanut samalla pakkomielteen perhettä kohtaan. Hän ihailee heidän onnellisuuttaan ja vaurauttaan, tuntee heidät läpikotaisin ja haluaa kaiken lisäksi olla osa heidän perhettään. Lopulta Sy alkaa seurata heitä ja saa huomata, ettei perhe olekaan niin täydellinen kuin voisi luulla.
Telecinco

Telecinco on espanjalainen televisiokanava, jota hallinnoi Mediaset España Comunicación -niminen, Madridin pörssissä noteerattu yritys. Kanava aloitti toimintansa 3. maaliskuuta 1990 ja oli toinen yksityinen televisiokanava Antena 3:n jälkeen. Kanava keskittyy viihteeseen, ulkomaisiin tuontisarjoihin, saippuaoopperoihin, tosi-tv:hen sekä ennen Formula 1 -lähetyksiin. Telecinco tuottaa myös radio-ohjelmia ja internetsisältöä. Vuonna 2014 Telecinco oli Espanjan suosituin kanava 14,5 %:n katsojaosuudella.
Kanava on tuottanut mm. Suomessakin suositun "Serranon perheen".
Tiikeripyton

Tiikeripyton eli intiantiikeripyton eli intianpyton ("Python molurus") on pytonkäärmeiden heimoon kuuluva käärmelaji. Se on kuristajakäärme, eikä sillä ei ole myrkkyhampaita. Aiemmin tiikeripytonin alalajina pidetty burmanpyton on erotettu omaksi lajikseen ("Python bivittatus"). Tiikeripyton kuuluu CITES-sopimuksen erityisesti suojeltuihin I-liitteen lajeihin.
Ulkonäkö ja koko.
Täysikasvuinen tiikeripyton on noin 2,0–4,6 metriä pitkä. Naaraat kasvavat koiraita isommiksi. Tiikeripyton on pienempi kuin omaksi lajikseen erotettu burmanpyton, jota se muistuttaa ulkonäöltään. Burmanpytonin keltaisen pohjavärin sijaan tiikeripyton on harmaa ja väritykseltään haaleampi, eikä sillä ole yhtä selkeää nuolikuviota päässään. Luotettavimmin ne erottaa siitä, että tiikeripytonin ylähuulen suomut ulottuvat sen silmään asti, kun taas burmanpytonilla on lisäksi okulaarisia suomuja, jotka erottavat silmän ylähuulen suomuista.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Tiikeripytonia esiintyy Intian niemimaan kuivissa metsissä ja ruohomailla, kun taas burmanpyton elää kosteammissa elinympäristöissä. Lajien risteytymisestä luonnossa ei ole todisteita. Hylätyistä lemmikkieläimistä on muodostunut lisääntyvä kanta myös Pohjois-Amerikan Floridaan.
Elintavat.
Tiikeripyton oleskelee päivisin piikkisikojen koloissa, ja yöllä se herää saalistamaan.
Lisääntyminen.
Tiikeripytonit parittelevat aikaisin kevätkuukausina ja ne munivat maalis-huhtikuussa. Poikuekoko on suuri, jopa 107 munaa. Hautoessaan munia tiikeripytonin lihakset värähtelevät, ja nämä liikkeet auttavat naarasta nostamaan munien ympäryksen lämpötilaa. Naaras ei koskaan jätä munia, eikä käy edes syömässä. Terraario-olosuhteissa tiikeripytoneille kertyy ikää noin 20 vuoden verran, luonnossa elävistä ei ole merkintöjä.
Ravinto.
Tiikeripytonin ruokavalio koostuu erilaisista nisäkkäistä aina jyrsijöistä hirvieläimiin, ja se tappaa saaliinsa kuristamalla. Ihmisiä se ei suuresta koostaan huolimatta saalista.
Yläleuassa, suun tuntumassa sillä sijaitsee herkkiä aistimia, jotka reagoivat saaliseläimestä säteilevään lämpöön. Pyton väijyy pyydystettävää järven rannalla tai puussa, ja on aina iskuvalmis. Uhrinsa ympärille kietoutuessaan se voi olla jokseenkin varma pyynnin onnistumisesta.
Lemmikkinä.
Se kesyyntyy hyvin, mutta on melko vaivaton lemmikkilaji ja on melko helppohoitoinen.
Flashdance

Flashdance on vuonna 1983 ensi-iltansa saanut musikaalielokuva. Se oli ilmestyessään menestys ja sisältää menestyskappaleet Irene Caran ”Flashdance... What a Feeling” ja Michael Sembellon ”Maniac”.
Juoni.
Pittsburghilainen Alex Owens (Jennifer Beals) työskentelee päivisin hitsaajana ja iltaisin paikallisen baarin tanssijana. 18-vuotias Alex kohtaa iloja ja suruja matkalla kohti ammattitanssijan uraa.
Vastaanotto ja vaikutus.
"Flashdancen" menestys nuorten keskuudessa loi Yhdysvalloissa erityisen nuorten naisten pukeutumistyylin. Siihen kuuluivat kuluneet collegepuserot, joiden kaula-aukkoa oli revitty laajemmaksi niin, että se paljasti olkapään ellei enemmänkin. Myös muut siihen asti kuntosalivaatteina pidetyt vaatteet yleistyivät jokapäiväisessä käytössä ja korostivat uutta naistyyppiä: itsenäistä ja maanläheistä, urheilullista ja seksikästä.
Suomessa ensi-ilta-arvostelut olivat murskaavia. Kymmenestä suomalaisesta ensi-iltakriitikosta (kaikki miehiä) kaksi antoi elokuvalle kaksi tähteä, kaksi yhden tähden ja loput eivät sitäkään. Keskiarvoksi tuli 0,75 tähteä neljästä.
Vuosikymmen myöhemmin "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Kati Sinisalo antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”. Sinisalo kutsui elokuvan päähahmoa amerikkalaisen unelman tavoittelijana ”feminiiniseksi versioksi "Rockystä"”.
Elokuva voitti parhaan laulun Oscar-palkinnon kappaleellaan ”Flashdance... What a Feeling”.
Burt Young

Burt Young (30. huhtikuuta 1940 New York – 8. lokakuuta 2023 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnettiin parhaiten "Rocky"-elokuvien Paulie-hahmona. Hän sai roolistaan sarjan ensimmäisessä osassa parhaan miessivuosan Oscar-ehdokkuuden vuonna 1976.
Elämä ja ura.
Young syntyi New Yorkissa Queensin kaupunginosassa amerikanitalialaiseen perheeseen. Hänen syntymänimensä vaihtelevat eri lähteissä. Reutersin mukaan se oli Gerald Tommaso DeLouise. Työväenluokkaisissa oloissa kasvanut Young keskeytti 15-vuotiaana koulunkäyntinsä ja liittyi muutamaksi vuodeksi merijalkaväkeen. Siellä hän aloitti lyhytkestoisen nyrkkeilyuran, jonka aikana hän sai valmennusta Cus D’Amatolta. Tehtyään sittemmin erilaisia pätkätöitä hän päätyi opiskelemaan näyttelemistä Lee Strasbergin johdolla The Actors Studiolla.
Young teki ensimmäiset näyttelijänroolinsa 1960–1970-lukujen vaihteessa. Vaikutuksen hän teki roolisuorituksellaan vuoden 1974 elokuvassa "Chinatown". Youngin varsinainen läpimurto tapahtui kuitenkin muutama vuosi myöhemmin — esiintyminen Paulien roolissa elokuvassa "Rocky" (1976) toi hänelle parhaan miessivuosan Oscar-ehdokkuuden. Pauliesta tuli Youngin uran tunnetuin rooli, jota hän esitti kaikissa alkuperäisen "Rocky"-elokuvasarjan kuudessa osassa.
Kuten Chinatownissa, "Rocky"-sarjassa tai myöhemmin elokuvassa "Suuri gangsterisota" (1984), Young näytteli usein amerikanitalialaisia ja kovaluonteisia hahmoja, esimerkiksi mafiapomoja, katuviisaita etsiviä tai ryvettyneitä työläisiä. Hänen roolisuorituksensa olivat kuitenkin monitasoisia, ja Strasberg kuvaili Youngia ”tunteiden kirjastoksi”. 
Young esiintyi valkokankaan lisäksi televisiossa, esimerkiksi sarjoissa "Baretta", "Kova laki" ja "M.A.S.H.".
Näyttelijäuransa ohella Young ansioitui myös taidemaalarina ja omisti ravintolan Bronxissa, New Yorkissa. Hän oli leski ja hänellä on yksi tytär.
Rose-Marie Precht

Astrid Rose-Marie Precht (19. huhtikuuta 1938 Helsinki – 26. syyskuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Ura.
Rose-Marie Prechtin ura alkoi jo 1950-luvun alkupuolella, jolloin hän pääsi turkulaisen urheiluseuran kautta tanssijaksi teatteriin. Hän valmistui Helsingin teatterikoulusta vuonna 1961. Vielä siellä opiskellessaan hän sai ensimmäisen filmiroolinsa elokuvasta "Skandaali tyttökoulussa" vuonna 1960. Hän tuli sittemmin tunnetuksi vahvoista rooleista, joissa näkyi hänen komediennen kykynsä sekä taitava draaman tulkinta.
Precht teki tunnetuimmat teatteriroolinsa Suomen Kansallisteatterissa, Turun kaupunginteatterissa ja KOM-teatterissa. Hänet kiinnitettiin Kansallisteatteriin heti teatterikoulusta valmistumisensa jälkeen. Prechtin merkittäviin näyttämörooleihin lukeutuvat muun muassa Charlotta Lönnqvist Veijo Meren kirjoittamassa näytelmässä "Aleksis Kivi" sekä nimiosat Jussi Kylätaskun "Maaria Blommassa" ja Jussi Parviaisen "Akassa". 
Rose-Marie Precht teki uraa myös elokuvissa, ja hänen pisin elokuvataipaleensa sijoittui 1960-luvulle. Alkuaikoina hänen elokuvaroolinsa olivat vaatimattomia sivuosia muun muassa Aarne Tarkaksen elokuvissa. Precht esiintyi kaikkiaan 26 elokuvassa vuosina 1960–1998. Hänen kenties tunnetuin roolinsa on ruustinna Ellen Salpakari Edvin Laineen elokuvissa "Täällä Pohjantähden alla" ja "Akseli ja Elina". Hän esiintyi myös muutamissa Spede Pasasen elokuvissa sekä erinäisissä televisio-ohjelmissa. Prechtin viimeisten vuosien tunnetuimmaksi työksi nousi ivallinen ja alkoholisoitunut Victoria-täti Yle TV2:n sarjassa "Hovimäki".
Yksityiselämä.
Precht oli naimisissa kolme kertaa ja eronnut kahdesti. Vuonna 1961 hän avioitui Esko Salmisen kanssa; liitto jäi lyhytaikaiseksi. Avioliitto Heikki Kinnusen kanssa kesti 16 vuotta. Prechtin avioliitto pukusuunnittelija-lavastaja Samppa Lahdenperän kanssa kesti näyttelijän kuolemaan asti.
Precth menehtyi 62-vuotiaana mahasyöpään. Hänen tuhkansa on siroteltu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon Helsinkiin.
Avioliitosta Heikki Kinnusen kanssa syntyi Prechtin ainoa lapsi, näyttelijä Santeri Kinnunen.
Titta Karakorpi

Riitta Anneli ”Titta” Kara­korpi (nyk. Kara­korpi-Martens tai von Martens; s. 29. lokakuuta 1944 Oulu) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja, käsikirjoittaja ja dramaturgi.
Ura.
Karakorpi on toiminut ohjaajana muun muassa Svenska Teaternissa. Karakorpi näytteli Risto Jarvan elo­kuvassa "Työmiehen päiväkirja", Elina Kivi­vuoren osan Edvin Laineen ohjaamassa "Täällä Pohjan­tähden alla". Muita elo­kuvia ovat "Kesäkapina", "Linna" sekä työskentely Televisioteatterin tuotannoissa.
Yksityiselämä.
Karakorpi oli naimisissa näyttelijä ja ohjaaja Jaakko Pakkas­virran kanssa vuosina 1969–1983. Vuodesta 1986 hänen puolisonsa on ollut Angelos von Martens.
Kurjenpolvet

Kurjenpolvet ("Geranium") on koppisiemenisten kasvisuku, joka kuuluu kurjenpolvikasvien heimoon. Sukuun kuuluu arviolta yli 200 lajia, joista Suomessa kasvaa luonnonvaraisena lähteestä riippuen toistakymmentä lajia. Varsinkin Amerikassa puutarhaväen keskuudessa sukunimeä "Geranium" on käytetty myös läheisten pelargonien nimenä, mutta niiden tieteellinen nimi on "Pelargonium".
Kurjenpolviin kuuluu sekä yksivuotisia että monivuotisia lajeja.
Joitakin kurjenpolvilajeja käytetään koristekasveina ja siihen tarkoitukseen on myös luotu erilaisia risteymiä sekä lajikkeita.
Lajeja ja lajiristeymiä.
Suomessa luonnonvaraisena tavattavia kurjenpolvilajeja.
Osa lajeista on alkuperäisiä, osa ihmisen toiminnan tuloksena Suomeen levinneitä.
Tuula Hällström

Tuula Hällström (s. 1978) on suomalainen pianisti joka on erikoistunut lied- ja kamarimusiikkiin. Hän on konsertoinut Suomessa useilla musiikkijuhlilla, sekä myös ulkomailla, ollut haluttu pianisti laulukilpailuissa, oopperaproduktioissa ja laulun mestarikursseilla.
Hällström on erikoistunut lied- ja kamarimusiikkiin. Vuoden 1999 kesällä voitti Pieksämäellä, Suomen ainoan lied-pianistikilpailun. Viulisti Anna Kahanpään kanssa hän on voittanut kamarimusiikkikilpailu Juvenalian vuonna 1995 ja pääsi Kuhmon kansainvälisen duokilpailun finaaliin vuonna 1998. Hän oli toisella sijalla Ilmari Hannikainen -pianokilpailussa vuonna 1996, ja hänet palkittiin myös Helmi Vesa -pianokilpailussa tammikuussa 1999.
Hällström aloitti opiskelunsa Länsi-Helsingin musiikkiopistossa jossa hänen opettajanaan oli muun muassa Collin Hansen ja jonka kanssa hän jatkoi yhteistyötä Sibelius-Akatemiassa. Keväällä 2003 hän suoritti pianodiplomin erinomaisin arvosanoin opettajanaan professori Erik T. Tawaststjerna. Mestarikursseilla Hällströmin opettajina ovat olleet muun muassa Konstantin Bogino ja Ralf Gothóni, ja lied-musiikkia hän on opiskellut Collin Hansenin lisäksi muun muassa Gustav Djupsjöbackan, Ilmo Rannan ja Eero Heinosen johdolla.
Tuula Hällström on esiintynyt Suomessa muun muassa Naantalin Musiikkijuhlilla, Tuusulanjärven kamarimusiikissa, Joutsenon taidekesässä, Kangasniemen Musiikkiviikoilla, Mäntän Musiikkijuhlilla ja Savonlinnan Oopperajuhlilla. Kotimaan lisäksi hän on konsertoinut myös muun muassa Ruotsissa, Virossa, Puolassa, Britanniassa, Unkarissa, Italiassa, Japanissa ja USA:ssa. Hällström on toiminut vakituisena pianistina sekä valtakunnallisissa Timo Mustakallio -laulukilpailussa, Lappeenrannan laulukilpailussa, Kangasniemen laulukilpailussa, Sibelius-laulukilpailussa että kansainvälisessä Mirjam Helin -laulukilpailussa. Hällström on myös julkaissut useita lied-levyjä, muun muassa yhdessä Mari Palon, Waltteri Torikan, Juho Punkerin, Sami Luttisen ja Tuuli Takalan kanssa. Suomen Kulttuurirahasto myönsi Hällströmille kolmivuotisen taiteilija-apurahan vuonna 2012 Mirjam Helinin -rahastosta. 
Tuula Hällströmin puoliso on kirjailija ja valokuvaaja Pekka Nuikki. Heillä on neljä lasta.
Japanin perustuslaki

Japanin perustuslaki on vuodelta 1947. Sen mukaan maassa vallitsee parlamentaarinen järjestelmä. Perustuslain tunnetuin kohta on sen yhdeksäs artikla, joka määrittelee, että Japani ei koskaan julista sotaa, ja siten maassa ei voi olla myöskään sotavoimia.
Perustuslain osat ovat:
Perustuslaki laadittiin toisen maailmansodan jälkeen liittoutuneiden miehittäessä Japania. Sen tarkoitus oli korvata aikaisempi keisarivalta liberaalilla demokratialla.
Shichi-go-san

Shichi-go-san (7-5-3) on japanilainen juhlapäivä, jonka sankareita ovat seitsemän- ja kolmivuotiaat tytöt sekä kolme- ja viisivuotiaat pojat. Shichi-go-san -päivänä juhlistetaan näiden lasten siirtymistä ikäkaudesta toiseen. Sitä juhlitaan vuosittain 15. marraskuuta, tai sitä lähimpänä viikonlopun päivänä.
Merkkipäivän vieton sanotaan alkaneen Japanin hovissa Heian-kaudella. Numerot 7, 5 ja 3 ovat tärkeitä japanilaisessa numerologiassa, jonka mukaan parittomat luvut ovat onnennumeroita. 
Meiji-kaudelle mennessä tapa oli levinnyt myös kansan pariin, ja päivä viettoon oli lisätty vierailu temppelissä päivänsankarien kanssa. Tytöt ja pojat puettiin kimonoon, monet ensimmäistä kertaa eläessään.
Tanabata

Tanabata on japanilainen juhlapäivä, joka liittyy tähtiin ja kuukalenteriin. Se juhlistaa Vegan ja Altairin kohtaamista, Linnunradan samalla puolella. Se sijoittuu kuukalenterin seitsemännen kuukauden seitsemänteen päivään; länsimaisessa kalenterissa se osuu elokuulle - esimerkiksi vuonna 2007 juhla oli 19. elokuuta. 
Tanabataa juhlitaan ripustamalla erityisiin toivomuspuihin paperikoristeita, joihin on kirjoitettu toivomus.
Koristeen muodolla on symbolinen merkitys: kimonolla voi toivoa parempaa ompelutaitoa, kirjeen avulla kauniimpaa käsialaa.
Rytinki

Rytinki eli Rytinkisalmi on kylä Pudasjärven kaupungissa noin 50 kilometrin päässä kaupungin keskustaajamasta Kurenalta koilliseen päin Livojoen varrella. Kylän päätieyhteydet ovat yhdystie 8570 ja seututie 858. 
Kylällä sijaitsee muun muassa Tarmo-kauppaketjuun kuuluva Rytingin Lähikauppa, jossa on myös asiamiesposti, kahvio, apteekki ja polttoaineen jakelupiste.
Rytingistä eroaa tiet Ruuhensuolle, Sarakylään ja Tuhansuolle. Tuhansuolle päin mentäessä pääsee myös Ranualle.
Lähteet.
Vol. 1 (Hurtin albumi)

Vol.1 on Hurtin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 21. maaliskuuta 2006. Se on ensimmäinen Capitol Recordsin julkaisema levy. Albumin tunnetuin kappale on singlenä julkaistu "Rapture", joka soi melko ahkerasti Suomenkin radio- ja musiikkikanavilla.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 36.
Allen Klein

Allen Klein (18. joulukuuta 1931 Newark, New Jersey, Yhdysvallat – 4. heinäkuuta 2009) oli yhdysvaltalainen liikemies. Hän toimi muun muassa The Rolling Stonesin ja The Beatlesin managerina sekä Apple Corpsin johtajana. 
Klein perusti oman yrityksensä ABKCO Recordsin 1950-luvun lopulla, The Rolling Stonesin ja The Beatlesin lisäksi hänen asiakkaihinsa kuuluivat muun muassa Sam Cooke, Bobby Darin ja Herman's Hermits. Klein omisti oikeuden The Rolling Stonesin 1960-luvun tuotantoon – sopimus, jota Keith Richards kutsui myöhemmin ”oppirahoiksi”. The Beatles palkkasi Kleinin managerikseen vuonna 1969 Paul McCartneyn vastusteluista huolimatta. McCartney olisi halunnut tehtävään appensa Lee Eastmanin. Hän sai neuvoteltua Beatleseille rahakkaan sopimuksen, mutta yhtye hajosi vuonna 1970. Vuotta myöhemmin Klein oli järjestelemässä George Harrisonin Concert for Bangladesh -hyväntekeväisyyskonserttia Madison Square Gardenissa. 
Associated Pressin mukaan Klein oli esikuvana John Belushin vuoden 1978 elokuvassa "The Rutles" esittämälle lipevälle managerihahmolle Ron Declinelle. Hänen myös sanotaan inspiroineen John Lennonin vuoden 1974 laulun ”Steel and Glass”. Klein kuoli 77-vuotiaana kärsittyään Alzheimerin taudista.
Poijula

Poijula on kylä Pudasjärven kaupungissa. Kylä sijaitsee valtatien 20 varrella noin 30 kilometrin päästä kaupungin keskustaajamasta Kurenalta Kuusamoon päin. 
Kylässä sijaitsee muun muassa vuonna 1955 rakennettu, nykyään lakkautettu Poijulan koulu, johon oppilaat tulivat Poijulasta, Pintamolta, Haisuvaarasta, Iinattijärveltä sekä Valkilta.
Päikköpari

Päikköpari () on filateliatermi, jolla tarkoitetaan postimerkkiparia, jossa postimerkit ovat ylösalaisin toisiinsa verrattuina joko tahallisesti tai tahattomasti. Yleensä niitä tehdään keräilytarkoituksiin, vaikka virheeseen voi olla valmistuksen aikainen mekaaninenkin syy.
Kuten kaikki postimerkkiparit, tete-bêche-pari voi olla pystysuuntainen tai vaakasuuntainen. Kolmionmuotoisten merkkien tapauksessa ne ovat väistämättä yhdistetty "pää vinossa hännän suuntaan". Yksittäisiä postimerkkilehtiöitä ei aina tarvitse erottaa välilyönneillä. Jos lehden marginaaleja ei ole suunniteltu, kuten tapauksessa lehdistä, joista postimerkkiesitteiden sivut on valmistettu, nämä välilyönnit jätettiin pois. Yksittäisten lehtien tai esitesivujen erottamisen helpottamiseksi postimerkit painettiin toisiinsa nähden 180° käännettyinä jakoalueen kohdalla. Filatelistit kutsuvat kahta yhdistettyä postimerkkiä, jotka on painettu käännetyillä vedoksilla, tete-bêche-pareiksi. Joissakin painoksissa esiintyy myös käännettyjä vedoksia yhdistävillä kaistaleilla. Käännetyt vedokset sekä postimerkit, joissa on kiinnitettyjä yhdistäviä kaistaleita, kiinnostavat erikoistuneita keräilijöitä. Joskus ne myös syntyvät painomuottien virheellisestä käytöstä käännettyinä.
Etymologia.
Tête-bêche on kansainvälisesti filateliassa tunnustettu termi. Ranskaksi se tarkoittaa ”pää vinossa hännän suuntaan”.
Virheet.
Mekaaniset virheet tuotantoprosessin aikana voivat johtaa tete-bêche-pareihin. Postimerkkiesitteiden painamisen yhteydessä merkkisivut painetaan yleensä useina kappaleina yhdestä suuremmasta painomuotista. Tämä voi johtaa tete-bêche-parien muodostumiseen. Suurin osa postimerkkiesitteiden merkeistä painetaan lehdiltä, joista kukin sisältää 4 esitettä. Kun katsoo tällaista lehteä, 2 esitettä, toinen toistensa yläpuolella, tulee vasemmalta ja 2 muuta lehteä oikealta, jotka näyttävät käännetyiltä. Siellä, missä merkkejä on sarakkeissa molemmilla puolilla, muodostuu rivi tete-bêche-pareja. Tällaiset parit harvoin päätyvät postijärjestelmään, koska lehdet leikataan yksittäisiksi esitteen sivuiksi ennen niiden kokoamista ja levitystä. 24 merkin Machin-lohko, jonka nimellisarvo oli 5 penniä ja joka oli tarkoitettu leikattavaksi giljotiinileikkureilla neljään esitteen sivuun, sisältää neljä tete-bêche-paria. Tämä merkki myytiin vuonna 1970 normaalissa Brittiläisen posti -toiminnassa ja se esiteltiin kuninkaallisen postin Postimerkki-neuvoston jäsenen toimesta.
Sōseki Natsume

Sōseki Natsume (; 9. helmikuuta 1867 Edo – 9. joulukuuta 1916 Tokio) oli japanilainen kirjailija, yksi Meiji-kauden tärkeimmistä romaanikirjailijoista. Vuosina 1984–2004 hänen kuvansa oli tuhannen jenin setelissä. Hän asui Bunkyōn alueella Tokiossa.
Natsume opiskeli Britanniassa vuosisadan vaihteessa. Hän aloitti kirjallisen uransa runoilla ja novelleilla. Hänen kuuluisimpia teoksiaan ovat kuitenkin romaanit "Kokoro" (1914, suomennettu 1985), "Botchan" (1906) ja "Wagahai wa neko de aru" (”Minä olen kissa”, 1905). Japanilainen prosaisti Haruki Murakami on sanonut Natsumea oppi-isäkseen. Suomentamatonta teosta "Michikusa" (”Ruohoa tiellä”) Sakri Pölönen sanoo ”brutaalin itsekriittiseksi”.
Kokoelman "Unta kymmenen yötä" kertomukset ovat ilmestyneet japaniksi 1908–1910 pikkukokoelmissa ”Unta kymmenen yötä” ja ”Kevätvalon tarinoita” ja aivan alkujaan "Asahi Shimbun" -sanomalehdessä, kuten Sōsekin muukin tuotanto pääosin. Lukijan avuksi teoksessa on selitys japanilaisen talon erityispiirteistä, sillä tarinoissa esiintyy termejä taajaan. Lisätietoa on myös viitteissä ja jälkisanoissa.
Bastia

Bastia on 43 577 asukkaan (2006) kaupunki Korsikan pohjoisosassa. Se on Haute-Corsen departementin pääkaupunki. Bastia on Korsikalle tärkeä satamakaupunki ja vuoteen 1811 asti Bastia oli Korsikan pääkaupunki.
Historia.
Bastian kaupunki perustettiin virallisesti vuonna 1372, mutta alueella on ollut asutusta ja Rooman valtakunnan ajoilta lähtien. Bastian perusti alueen genovalainen kuvernööri, joka ennen kaupungin perustamista asui malarian riivaamalla alueella useiden kilometrien päässä nykyisestä Bastiasta. Kuvernööri päätti rakentaa linnan ja kauppapaikan nykyisen Bastian kohdalle. Nimi Bastia tuleekin linnoitusta merkitsevästä sanasta "bastiglia". Linna sijaitsi tärkeällä paikalla mereltä tulevia hyökkäyksiä ajatellen, mutta paikalliselle korsikalaiselle väestölle se edusti genovalaista sortovaltaa. Kapinoivat paikalliset piirittivät ja ryöstivätkin linnoituksen useaan otteeseen verotuksen takia. Tästä huolimatta Bastia kasvoi. 
Napoleonin aikana syntyneet kapinat kukistettiin verisesti. Kova isku Bastian kaupungille oli saaren pääkaupungin siirtäminen Bastiasta Ajaccioon vuonna 1811. Toisessa maailmansodassa saari oli akselivaltojen miehittämä ja vuonna 1943 Yhdysvaltain ilmavoimat pommittivat kaupunkia tietämättä, että vihollisjoukot olivat jo perääntyneet sieltä pois. Monet kaupungin vapautumista kaduilla juhlimassa olleet saivat surmansa ja monet rakennukset tuhoutuivat. Sodan jälkeen Bastian kehitykseen on vaikuttanut etenkin sen satama ja siitä saatava taloudellinen hyöty.
Liikenne.
Bastian lentoaseman kautta kulkee vuosittain 800 000 matkustajaa. Bastian sataman kautta kulkee vuosittain yli 2 miljoonaa matkustajaa ja liikennettä on muun muassa Marseillen, Nicen, Toulonin, Genovan, Livornon ja Savonan satamiin. Kaupungista kulkee rautatie Ajaccioon ja tämän radan varrella olevalta Ponte-Leccian risteysasemalta haarautuu rata Calviin..
Pallava

Pallava (, ) oli kuningaskunta Etelä-Intiassa. Pallava oli Sātavāhanan vasallivaltio, kunnes saavutti itsenäisyyden Sātavāhanan menetettyä otteensa Krishnajoen suistoalueella, jota kutsuttiin tuolloin nimellä Pallava Bogga. Hiljalleen pallavalaiset liikkuivat etelään ja perustivat pääkaupunkinsa Kanchipuramin 300-luvulla. Kuningaskunta vauraustui ja kasvoi Mahendravarman I:n (571–630) ja Narasimhavarman I:n (630–668) aikana. Pallava hallitsi teluguita ja pohjoisia tamilialueita 800-luvulle saakka, eli noin kuusi vuosisataa.
Pallavan kuningaskunta oli valta-ajallaan jatkuvasti kahakoissa sekä pohjoisen naapurinsa Chalukyan että eteläisten tamilivaltioiden Cholan ja Pandyan kanssa.
Pallavalaiset muistetaan etenkin heidän dravida-arkkitehtuurin suosimisesta, minkä jäljet näkyvät nykyään Mahabalipuramissa. Pallavan voimakkaat hallitsijat jättivät jälkeensä hienoja veistoksia ja temppeleitä, jotka ovat pystyssä edelleen tänään.
Monoliitti

Monoliitti tulee latinan sanasta "monolithus", joka puolestaan on peräisin kreikan sanasta "μονόλιϑος" (monólithos). Kreikan sana voidaan jakaa kahteen osaan: "μόνος" (’yksi’ tai ’yksi ainoa’) ja "λίϑος" (’kivi’).
Geologiassa monoliitti on vuori, joka koostuu yhdestä ainoasta kivestä. 
Arkkitehtuurissa monoliitilla tarkoitetaan monumentissa tai rakennuksessa olevaa suurta kokonaisuutta, joka on hakattu yhdestä kivestä. Monoliitti voi muodostaa myös monumentin kokonaisuudessaan. 
Kuvanveistossa monoliitti on yhdestä kivestä veistetty teos. Esimerkiksi Pietarissa olevaa Aleksanterin pylvästä kutsutaan monoliitiksi.
Tekniikassa monoliitti voi viitata laitteeseen tai laitteen osaan, joka on "yhtä kappaletta", eikä sitä ole ainakaan virallisesti suunniteltu kunnostettavaksi. Monoliitin mentyä epäkuntoon tai saavutettuaan suunnitellun elinkaarensa se vaihdetaan kokonaan.
The Sweet’s Biggest Hits

The Sweet's Biggest Hits on brittiläisen Sweet-yhtyeen kokoelma-albumi vuodelta 1972. Se sisältää kaikki vuosien 1971–1972 singlejen a-puolet ja muutaman kappaleen debyyttialbumilta "Funny How Sweet Co-Co Can Be".
Kappaleet.
Alkuperäinen LP-versio (RCA 1972).
A-puoli
B-puoli
The Cyan Velvet Project

The Cyan Velvet Project (yhtye on käyttänyt itse myös lyhennettä "CVP") oli tamperelainen metalliyhtye, joka yhdisteli musiikissaan hyvinkin erilaisia tyylilajeja. Yhtyeen perustivat kitaristi/säveltäjä Timothy Diz ja laulaja Samuel Raggy vuonna 2000, ja se julkaisi ensimmäisen kaupallisen singlensä "City of White Lilies" toukokuussa 2006 allekirjoitettuaan levytyssopimuksen Poko Rekordsin kanssa. Toinen single "Passive Attack" sekä esikoisalbumi "The Essence of Disposal" julkaistiin saman vuoden syyskuussa, joita seurasi tammikuussa 2007 kolmas single "For Some" sekä ehdokkuus vuoden tulokkaaksi Finnish Metal Awards 2006:ssa. Toinen täyspitkä albumi "The Towers And the Blizzard" julkaistiin 19. maaliskuuta 2008. Kumpikaan levy ei pääsääntöisesti positiivisista arvioista huolimatta saavuttanut listasijoituksia. Omakustanteinen, vain Internetissä julkaistu "Promotional EP 2009" julkaistiin kesällä 2009, mutta jo saman vuoden joulukuussa yhtye ilmoitti jäävänsä määrittelemättömän pituiselle tauolle. Kesäkuussa 2010 The Cyan Velvet Project ilmoitti lopettavansa kokonaan, ilmoittaen lopettamisen syyksi ajan ja resurssien puutteen joidenkin jäsenten kohdalla.
Ray Barbee

Ray Barbee (s. 5. lokakuuta 1971) on yhdysvaltalainen ammattirullalautailija San Josésta, Kaliforniasta. Hän aloitti rullalautailun 1980-luvun puolivälissä ja osallistui merkittävästi lajin kehittämiseen vuosikymmenen lopulla ja seuraavan vuosikymmenen alkupuolella. Hän on lautaillut pääasiassa Powell Peralta - ja The Firm -rullalautamerkeille, sekä nykyisin Element Skateboardsille. Vans-kenkäyhtiö on tehnyt hänelle nimikkokengän. 
Barbee on myös muusikko ja soittaa useita soittimia. Vuonna 2003 hän julkaisi ensimmäisen EP:nsä, joka sisältää jazz-vaikutteista instrumentaalimusiikkia. Kaksi vuotta myöhemmin seurasi täyspitkä albumi "In Full View".
Mário de Sá-Carneiro

Mário de Sá-Carneiro (19. toukokuuta 1890 Lissabon, Portugali – 26. huhtikuuta 1916 Pariisi, Ranska) oli portugalilainen prosaisti ja runoilija. Hänen teoksensa edustavat modernismin tyylisuuntausta ja käsittelevät muun muassa yksinäisyyttä, itsevihaa, obsessiivisuutta, mielipuolisuutta ja sukupuoli-identiteetin häiriöitä.
Elämäkerta.
Sá-Carneiro syntyi Lissabonissa vuonna 1890. Hän menetti äitinsä kaksivuotiaana ja isoäitinsä yhdeksänvuotiaana, eikä hänen isänsä matkojensa takia osallistunut tiiviisti perheen elämään. Sá-Carneiro opiskeli lakia vuosina 1911–1912 mutta omistautui pian kirjoittamiselle. Hän tunsi useita portugalilaisia kirjailijoita, kuten Fernando Pessoan ja Almada Negreirosin. Sá-Carneiro matkusti vuonna 1912 Pariisiin opiskelemaan Sorbonnen yliopistossa. Pian sen jälkeen hän vajosi syvään masennukseen, jonka syiden arvellaan olleen taloudelliset vaikeudet, etäinen isäsuhde ja ongelmat seksuaalisuuden kanssa – aikakauden lähteet viittaavat hänen olleen homoseksuaalinen. Vuonna 1916 Sá-Carneiro teki Pariisissa itsemurhan strykniinillä. Hän oli kuollessaan 25-vuotias.
Ryhmä Oinonen

Ryhmä Oinonen (Ryhmä O tai RO) oli jatkosodan alkupuolella toiminut Suomen maavoimien sotatoimiyhtymä. Ryhmän komentajana oli kenraalimajuri Woldemar Oinonen sen muodostamisesta 18. kesäkuuta 1941 aina sen lakkauttamiseen 29. huhtikuuta 1942.
Muodostaminen.
Ryhmä Oinonen perustettiin liikekannallepanon yhteydessä kesäkuun loppupuoliskolla vuonna 1941. Sen tarkoituksena oli olla vain tilapäisyhtymä perustamisen ja hyökkäysvaiheen alussa. Aluksi tähän liki divisioonan vahvuiseen yhtymään kuuluivat 2. jääkäriprikaati (2. JPr) ja Ratsuväkiprikaati (Rv.Pr.).
Keskittäminen ja jatkosodan hyökkäysvaiheessa.
Ennen hyökkäyksen alkua Ryhmä Oinonen oli ryhmitetty Tuupovaaran ja Hattuvaaran väliselle alueelle Ilomantsiin. Hyökkäys ei edennyt suunnitellusti, vaan keskeytyi neuvostojoukkojen sitkeään vastarintaan ja puolustajan tehokkaaseen maaston käyttöön. Sota Ilomantsissa sai jopa Suomen sisällissodan piirteitä, kun Ryhmä Oinosta oli vastassa karjalaisista, inkeriläisistä ja suomalaisista kommunisteista muodostettu puna-armeijan jalkaväkirykmentti 126 (JR 126), joka kuului 71. divisioonaan. Jalkaväkirykmentti oli alun perin kuulunut Terijoen hallituksen muodostamaan Suomen kansanarmeijaan.
Ryhmä Oinonen alistettiin 19. heinäkuuta kenraali Erwin Engelbrechtin komentamalle Saksan 163. jalkaväkidivisioonalle. Heinäkuun lopussa ja elokuun alussa suomalaiset ja saksalaiset yrittivät yhdessä edetä Suvilahteen ja Suojärvelle. Neuvostojoukot kuitenkin torjuivat suomalaisten ja saksalaisten hyökkäykset. Suomalais-saksalaiset joukot saivat läpimurron Suojärvellä 20. elokuuta ja Ryhmä Oinonen irrotettiin saksalaisdivisioonasta. Syyskuun aikana sotatoimiyhtymä eteni kymmenisen kilometriä. Lokakuun alussa hyökkäysmenestys ei parantunut. Tällä välillä tilapäisyhtymä sai vahvennuksina 2. jääkäriprikaatin ja yhden divisioonan.
Lokakuun lopussa Ryhmä Oinosesta ja 1. divisioonasta muodostettiin VII armeijakunta. Armeijakunta eteni 2. marraskuuta Kontupohjaan. Ryhmä Oinosen viimeiseksi sotatoimeksi jäi Sungunniemen valtaus marraskuun lopussa.
Tämän jälkeen Ryhmä Oinonen siirrettiin Kannaksen armeijan reserviksi ja lopulta maaliskuussa 1942 hajotettiin.