tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Waldhof

Oy Waldhof Ab oli Suomessa 1920- ja 1930-luvuilla toiminut metsäteollisuusyritys. Se oli paperia ja selluloosaa valmistaneen saksalaisen Zellstoff-fabrik Waldhof AG -yhtiön tytäryhtiö.
Waldhof rakensi Käkisalmeen, Vuoksen suulle Laatokan lähelle suuren sulfiittiselluloosatehtaan, joka valmistui 1931. Tehdasrakennuksia suunnitteli arkkitehti W. G. Palmqvist. Keskeinen asema tehtaan perustamisessa, työllistämisessä ja kehittämisessä oli toimitusjohtaja Bruno Procopélla. Tehtaassa työskenteli noin 300 henkilöä, ja aluksi se sai raakapuuta sekä Suomesta että Neuvostoliitosta, mutta vuoden 1936 jälkeen ei neuvostoliittolaista puuta enää tuotu.
Sodan jälkeen Käkisalmen selluloosatehdas siirtyi Neuvostoliiton haltuun ja jatkoi toimintaansa aina vuoteen 1986 tai 1987 saakka, jolloin se suljettiin liiallisen ympäristön saastuttamisen takia. Nykyisin tehtaan tiloissa on haketta käyttävä lämpövoimalaitos sekä huonekalutehdas, jossa tehdään muun muassa Ikean huonekaluja. Tehtaan läheisyydessä, Vuoksen suun pohjoispuolella sijaitsee sen toiminnan aikana syntynyt suurikokoinen kuori- ja jätepuuvuori, joka on palanut kytemällä ja savuttanut 1990-luvun alusta lähtien.
Saksalainen emoyhtiö Zellstoff-fabrik Waldhof AG sulautui 1970 toisen saksalaisyhtiön Aschenburger Zellstoffwerke AG:n kanssa, ja uusi yhtiö oli nimeltään PWA Papierwerke Waldhof–Aschaffenburger AG. Tämä yhtiö oli 1990-luvun alussa Saksan suurin paperin ja selluloosan valmistaja. SCA (Svenska Cellulosa) osti yhtiön vuonna 1995.
Silver Missiles and Nightingales

Silver Missiles and Nightingales on The Suicide Twinsin eli Andy McCoyn ja Nasty Suiciden akustisen duon ainoaksi jäänyt albumi. Se julkaistiin keväällä 1986, kun Cherry Bombz oli toiminnassa. Alun perin levyn nimen piti olla Hanoi Rocksin viimeisen studioalbumin "Two Steps from the Moven" nimenä, mutta nimi vaihdettiin juuri ennen julkaisua.
Helsingin Sanomien arviossaan Markku Fagerlund piti levyä sekana, löysähkönä kokoelmana irrallisia biisejä. Albumin aikoihin Suicide ja McCoy keikkailivat akustisesti Suomessa The Suicide Twins -nimellä. Tuona aikana Nasty Suicide käytti taiteilijanimeä Nasty Superstar. 
Albumin kappaleesta ”Sweet Pretending” tehtiin musiikkivideo. Samantha Fox teki cover-version kappaleesta ”The Best Is Yet To Come” vuonna 1987. 
Kappaleet.
Kaikki kappaleet Andy McCoy, paitsi kappaleet 2. ja 9. ovat Andy McCoy/Dave Tregunna ja kappale 3. Andy McCoy/Anita Chellamah.
Begin to Hope

Begin to Hope on Regina Spektorin neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 13. kesäkuuta 2006. Kappale ”Fidelity” julkaistiin singlenä, ja siitä tuli nopeasti suosittu Yhdysvalloissa, ja "Rolling Stone" -lehti valitsikin albumin vuoden 2006 21. parhaaksi levyksi. Levystä on julkaistu normaalipainos ja Bonus Disc -painos. Lisäksi iTunes-albumin mukana ostaja saa kaksi bonuskappaletta. Albumi nousi Billboard 200 -listan sijalle 20.
Levyn kappale "Samson" on uudelleennauhoitettu versio alun perin Regina Spektorin Songs-levyllä vuonna 2002 julkaistusta kappaleesta.
Kappaleet.
Erikoispainoksen bonuskappaleet
iTunes-version sisältää bonusraitojen lisäksi:
Emir Kusturica

Emir Kusturica [] (, s. 24. marraskuuta 1954 Sarajevo, Jugoslavia) on serbialainen elokuvaohjaaja. Kusturica on yksi harvoista Kultaisen palmun Cannesin elokuvajuhlilla kaksi kertaa voittaneista ohjaajista (elokuvista "Isä on työmatkalla" ja "Underground"). Kusturica on vastaanottanut myös ranskalaisen Ordre des Arts et des Lettres -ritarikunnan komentajan kunniamerkin. 
Kusturica on rakentanut matkailutarkoituksiin vanhoista rakennuksista kootun vuoristokylän "Küstendorfin" Mokra Goran kuntaan Zlatiborvuorelle lähelle Serbian ja Bosnia ja Hertsegovinan rajaa. Kusturica on alkujaan muslimi, mutta kääntyi vuonna 2005 ortodoksiksi. Bosnian sodassa hän tuki Slobodan Miloševićin politiikkaa.
Kusturica on naimisissa Maja Kusturican kanssa, ja hänellä on kaksi lasta, tytär ja poika.
Pentti Wähäjärvi

Pentti Wähäjärvi (18. huhtikuuta 1912 Helsinki – 19. lokakuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen taide- ja antiikkikauppias, joka järjesti myös taidenäyttelyitä. Wähäjärvi tunsi useita 1900-luvun alkupuolella vaikuttaneita nimekkäitä taiteilijoita ja taidekauppiaita, joilta hän myös hankki teoksia kokoelmaansa. Vuonna 1993 hän lahjoitti kokoelmansa Riihimäen kaupungille ja mahdollisti siten Riihimäen taidemuseon perustamisen.
Elämä.
Wähäjärvi vietti kouluvuotensa Riihimäellä, jonne hänen perheensä oli muuttanut vuonna 1917. Hänen isänsä Johan Evert Wähäjärvi tuli tekemään sähköurakointia Paloheimolle, joka oli tuolloin paikkakunnan toinen suuryritys lasitehtaan ohella. Wähäjärvet asuivat Riihimäen keskustassa Uramontiellä ja Koivistonkadulla. Wähäjärvi aloitti uransa taidekauppiaana jo 1930-luvun alussa. Hänen kauppansa toimi aluksi osto ja myynti liikkeenä Kalevankatu 14:ssa. Pian se muuttui taidekaupaksi ja laajeni Kalevankatu 16:een. Antiikki kiinnosti aina. Niinpä hän osti Anton Nordqvistilta Pohjois Makasiinikatu 7:ssa sijainneen antiikkiliikkeen, jota hän hoiti melkein elämänsä loppuun asti. Vuonna 1950 Wähäjärvi sotkeutui taideväärennösjupakkaan, jossa taidemaalari Viljo Salonen oli kopioinut ja jäljitellyt Jarl Falckin maalauksia. Teoksia myynyt Wähäjärvi sai tuomion yllytyksestä.
Wähäjärvi oli tähdännyt johdonmukaisesti omien kokoelmiensa museoimiseen jo 1950-luvun lopulta asti. Idean hän oli saanut vuonna 1936 Taidehallissa pidetystä yksityisten kokoelmien näyttelystä. Wähäjärvi hankki teoksia kokoelmiinsa taiteilijoilta, yksityisiltä henkilöiltä, kuolinpesiltä, huutokaupoista ja tunnustettujen taiteilijoiden näyttelyistä. Wähäjärvellä oli ollut hyvät suhteet muun muassa Helene Schjerfbeckin ja Tyko Sallisen taidekauppiaana toimineeseen Gösta Stenmaniin sekä tämän leskeen Berthaan. Moni Wähäjärven kokoelman maalaus oli aiemmin kuulunut Gösta Stenmanin kokoelmaan.
Wähäjärvi lahjoitti puolisonsa Tatjanan kanssa kokoelmansa Riihimäen kaupungille vuonna 1993. Riihimäen Taidemuseo perustettiin vuotta myöhemmin ja avattiin yleisölle keväällä 1995.
The Cherry Bombz (mini-LP)

The Cherry Bombz on glam punk ja glam rock-yhtye The Cherry Bombzin mini-LP, joka julkaistiin syksyllä 1985. Levystä piti tulla kokonainen LP, mutta rahat riittivät vain tähän minialbumiin. 
Albumi on sisällöltään muuten sama kuin aiemmin samana vuonna julkaistu "Hot Girls in Love" -EP, mutta sillä on lisäksi jo Hanoi Rocks- aikana kirjoitettu ”Pin-Up Boy”. ”Oil &amp; Gasoline” -kappaleen Hanoi Rocks ehti virallisestikin julkaista.
George Parros

George James Parros (s. 29. joulukuuta 1979 Washington, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen uransa päättänyt jääkiekkoilija. Parros pelaa oikean laitahyökkääjän paikkaa, ja hän on voittanut Stanley Cup -mestaruuden vuonna 2007. 
Parros on suorittanut taloustieteen tutkinnon Princetonin yliopistossa.
Ura.
Ennen NHL-uransa alkamista Parros pelasi varaajaseuransa, Los Angeles Kingsin, farmiseurassa Manchester Monarchsissa. Joukkueessa Parros vietti kolme kautta, joista paras oli viimeinen kausi. Kaudella Parros pelasi 67 ottelua tehopistein 14+8=22. Jäähyaitiossa hän istui 247 minuuttia.
Vasta kuusi vuotta varauksensa jälkeen Parros pääsi mukaan NHL-peleihin kaudella 2005–2006. Hän pelasi 55 ottelua Los Angeles Kingsissä. Parrosille kertyi ainoastaan viisi tehopistettä, mutta rangaistusaitiossa hän istui 138 minuuttia.
Kauden 2006–2007 alussa Kings laittoi Parrosin waiver-listalle, josta Colorado Avalanche poimi pelaajan joukkueeseensa. Avalanchea Parros ehti edustaa vain kaksi ottelua, ennen kuin matka jatkui Anaheim Ducksiin. Anaheimissa Parros sai pelata 32 ottelua, ja kuluttaa jäähypenkkiä 102 minuuttia. Kauden päätteeksi Anaheim voitti Stanley Cup -mestaruuden.
29. tammikuuta 2009 Parros allekirjoitti Anaheimin kanssa kolmivuotisen sopimuksen. Parros pelasikin Ducksissa kevääseen 2012, ja hän teki kaksivuotisen sopimuksen Florida Panthersin kanssa kesällä 2012.
Pekka Lehto

Pekka Lehto (s. 14. maaliskuuta 1948 Valkeakoski) on suomalainen elokuvaohjaaja. 
Lehto aloitti uransa 1960-luvun lopulla erinäisissä elokuva-alan tehtävissä, kuten äänittäjän apulaisena ("Miljoonaliiga", 1968; "Kahdeksas veljes", 1971; "Hirttämättömät", 1971) pikkuosien näyttelijänä ("Punatukka", 1969; "Pilvilinna", 1970) ja leikkausassistenttina ("Karvat", 1974). Hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa "Ikäluokka" valmistui vuonna 1976. Hän ohjasi elokuvan yhdessä Pirjo Honkasalon kanssa. Yhteistyö jatkui vielä elokuvien "Kainuu 39" (1979), "Tulipää" (1980), "250 grammaa" (1983) ja "Da Capo" (1985) parissa. Algot Untolan elämästä kertova "Tulipää" oli aikoinaan kallein suomalainen elokuva, ja se oli myös ehdokkaana Kultaisen palmun saajaksi Cannesin elokuvajuhlilla.
Vuoden 1985 jälkeen Honkasalon ja Lehdon tiet erosivat. Kumpikin jatkoi itsenäisesti elokuvantekemistä. Vuonna 1992 valmistunut elokuva "Kaivo" on tositarina nuoresta maatilan emännästä, joka masennuksen ja mielisairauden murtamana päätyy hukuttamaan kolme lastaan kaivoon. Tämän jälkeen Lehto keskittyi eräänlaisiin fiktiota ja faktaa yhdistäviin elokuviin, kuten "The Real McCoy" (1998) ja "Tango Kabaree" (2001). Edellinen on elokuva Andy McCoysta, jälkimmäinen Aira Samulinista. Kummassakin elokuvassa todelliset henkilöt esittivät pääosia.
Lehdon elokuva "Game Over" (2005) on "Kaivon" tapaan fiktiivinen elokuva todellisuudessa tapahtuneesta tragediasta. Pohjana on niin kutsutut Heinojen murhat Lopella elokuussa 2001. 
"Game Overin" jälkeen valmistui vuonna 2005 Kalervo Palsasta kertova elokuva "Kalervo Palsa ja kuriton käsi", jonka ensiesitys oli kuitenkin vasta 2013 Sodankylän elokuvajuhlilla.
Kesäkuussa 2005 Lehto sai Suomen elokuvasäätiöltä 10 000 euroa kehittämistukea uuden "Pekka ja Pätkä" -elokuvan ennakkosuunnitteluun. Elokuva kulkee työnimellä "Pekka ja Pätkä levottomina", ja se kertoo kansanomaisesti homouteen kohdistuvista peloista. Elokuvaan kaavailtiin Martti Suosaloa Pekan rooliin ja Mika Nuojuaa Pätkän rooliin. 
Vuonna 2010 julkaistiin Lehdon ohjaama dokumenttielokuva "Epäilyksen varjossa", joka kertoo Alpo Rusiin kohdistuneista vakoiluepäilyistä.
Lehto on saanut 34 000 euroa tukea dokumentilleen ”Amanda - tyttö joka haluaa elämänsä takaisin”, jonka tuottaa Illume Oy. Kyseessä on Anneli Auerin tyttärestä kertova dokumentti.
Ylätalja

Ylätalja on yleinen kuntosalilaite. Suoritus tehdään istumalla penkissä, tarttumalla pään yläpuolella olevaan vetorautaan ja vetämällä se rintaan. Ylätalja rasittaa pääasiassa leveää selkälihasta, ja avustavina lihaksina toimivat hauikset. 
Ylätaljaa vastaava kehon omalla painolla tehtävä liike on leuanveto.
Einsteinin risti

Einsteinin risti on ristinmuotoinen kohde, joka näkyy pohjoisella tähtitaivaalla Pegasuksen tähdistössä. Kohteen etualalla himmeänä näkyy gravitaatiolinssinä toimiva galaksi (G2237+030), joka on Maasta 400 miljoonan valovuoden etäisyydellä. Kaukana galaksin takana on kvasaari (Q2237+030 tai QSO 2237+0305), jonka etäisyys Maasta on noin 8 miljardia valovuotta. Ristikuvion keskellä näkyvän galaksiytimen painovoima taittaa kvasaarin valoa niin, että kvasaarista muodostuu neljä kuvaa.
Kohde on nimetty fyysikko Albert Einsteinin mukaan, sillä se havainnollistaa hyvin Einsteinin ennustaman gravitaatiolinssi-ilmiön.
Kohteen magnitudi on 16.8 ja läpimitta 2″, ja se näkyy vain suurehkolla, vähintään 50 senttimetrin kaukoputkella ja vain mahdollisimman pimeällä.
Enn Eesmaa

Enn Eesmaa (s. 7. kesäkuuta 1946 Tallinna) on Viron Keskustapuolueen kansanedustaja Riigikogussa Tallinnan Nummenmäen ja Mustanmäen vaalipiiristä. Hän on valmistunut Tallinnan pedagodisesta instituutista 1969 sekä toiminut Viron televisio 3:n johtajana sekä ulkomaanuutisten toimittajana 1994–2003.
Riigikogussa Eesmaa on mm. ulkoasiainvaliokunnan jäsen.
Pronssisotilas.
Eesmaa antoi haastattelun, jonka mukaan Tallinnassa ja Moskovassa yhä jatkuvat vihamielisyydet Viron ja Venäjän välillä eivät ole voineet tulla kenellekään yllätyksenä:
– Erilaisten symbolien puolesta on Euroopassa taisteltu monet vuosikymmenet. Keskustapuolue on jatkuvasti korostanut, että tämä ei ole pelkästään patsaskysymys, vaan tämä on myös symbolikysymys.
Viron keskusta on venäläisvähemmistön joukossa suosittu puolue, ja se on saanut tapahtumista paljon palautetta, kertoo Eesmaa.
– Monet vironvenäläiset sanovat nyt, että ensin heiltä vietiin Neuvostoliitto, sitten he eivät saaneet Viron kansalaisuutta. Nyt halutaan viedä patsaskin. 
Yksityiselämä.
Enn Eesmaan sisko on virolainen poliitikko Andra Veidemann.
Iloilo City

Iloilo City (hiligainoksi: "Ciudad sang Iloilo"; filipinoksi: "Lungsod ng Iloilo") on Iloilon provinssin pääkaupunki Filippiineillä. Kaupunki on Länsi-Visayasin alueen talouskeskus. Kaupungin asukasluku oli 424 619 vuoden 2010 väestönlaskennassa.
Iloilo sijaitsee Panayn saaressa, Jarojoen suulla Iloilonsalmessa Guimarasin saarta vastapäätä. Paikka on suojaisa luonnonsatama, ja ennen espanjalaisten tuloa se oli merkittävä satama. Se pysyi pienenä vuoteen 1855 asti, jolloin se avattiin ulkomaankaupalle. Läheisen Negrosin saaren valtava sokerinvienti toi lisävauhtia sen kasvulle, ja jonkin aikaa Iloilo City kilpaili Cebu Cityn kanssa Visayasin saariryhmän pääsataman asemasta. Vaikka rahtiliikenne väheni Iloilosta Negrosin satamien parannustöiden myötä, matkustajaliikenne on pysynyt vilkkaana. Tuhannet siirtotyöläiset matkustavat vuosittain Iloilo Cityn kautta Negrosin sokeriviljelmille, josta on rautateitse yhteys pohjoisrannikolla sijaitsevaan Roxasiin. Iloilo City on myös merkittävä kalastussatama, ja sillä on suuri lentokenttä.
Iloilossa on trooppinen ilmasto, lämpötila on ympäri vuoden +26 °C:n vaiheilla. Kuiva kausi jatkuu marraskuusta huhtikuuhun, eniten sataa heinäkuussa, yli 300 mm.
Iloilossa toimii kaksi yliopistoa ja yksi korkeakoulu.
Externin kivet

Externin kivet () ovat luonnollisen kalliomuodostelman luona oleva ikiaikainen palvontapaikka Horn-Bad Meinbergin kaupungin lähellä, Luoteis-Saksassa. Alun perin paikka on ollut pakanoille pyhä, myöhemmin sitä käyttivät kristityt munkit. Externin kallioita on aikojen saatossa muokattu, kallioihin on kaivettu luolia ja uskonnollinen reliefi.
Teutoburgin metsän alueella sijaitsevat Externin kivet koostuvat 13 jylhästä hiekkakivipylväästä, joista osa on 40 metriä korkeita. Externin kivet ovat suosittu matkakohde ainutlaatuisen kauneutensa ja kalliohin liittyvien lukuisten myyttien vuoksi. Kalliomuodostelman läpi kulkeva vanha polku laajennettiin tieksi vuonna 1813. Vuonna 1940 Externsteinen alue julistettiin virkistysalueeksi, ja vuodesta 2005 lähtien se on ollut erityissuojelualue. Externin kiviä käy vuosittain katsomassa 0,5-1 miljoonaa turistia. Paikan lähistöllä on näyttelykeskus, jossa kerrotaan Externin kivien historiasta. 
Externin kivien on oletettu olleen ikivanha palvontapaikka, mutta ei ole varmoja todisteita siitä, että aluetta olisi käytetty palvontamenoihin jo esihistoriallisella ajalla. Kivien läheltä on tosin löydetty piikkejä ja kiven sirpaleita, jotka ovat peräisin paleoliittiselta kaudelta, mikä kertoo siitä, että lähistöllä on ollut ihmisasutusta.
Kiinnostus Externin kivimuodostelmaa kohtaan kasvoi keskiajalla, ja paikalla on 1200-luvulta peräisin oleva kaiverrus, jonka mukaan Paderbornin piispa vihki 1200-luvulla Externin kivien läntisen luolan kirkoksi. Alueen sisäänkäynnin läheisyydessä on lisäksi Saksan vanhin kivestä veistetty reliefi, joka kuvaa ristin pystytystä.
Alec John Such

Alexander ”Alec” John Such (14. marraskuuta 1951 Yonkers, New York, Yhdysvallat – 2022) oli yhdysvaltalainen muusikko. Hänet muistetaan parhaiten urastaan Bon Jovi -yhtyeen alkuperäisenä basistina. Such soitti yhtyeessä sen perustamisesta vuonna 1983 vuoteen 1994, jolloin hänet erotettiin yhtyeestä live-esiintymisissä ilmenneiden ongelmien vuoksi. Such oli murtanut luita liikenneonnettomuudessa, joten hän joutui opettelemaan uuden soittotyyli. Bon Jovin muut jäsenet eivät halunneet ottaa Suchin tilalle virallista korvaajaa, joten vuodesta 1994 yhtyeen basistina on toiminut sessiomuusikko Hugh McDonald.
Bon Jovin jälkeen Such manageroi New Jerseyn alueen yhtyeitä, ja hän myös omisti moottoripyöräliikkeen New York Cityssä. Hän kuitenkin vetäytyi pois musiikkialalta, eikä vaikuttanut eronsa jälkeen enää muusikkona. Such kuitenkin esiintyi Bon Jovin kanssa kahdesti erottamisensa jälkeen, 2001 One Wild Night-kiertueen päätöskonsertissa Giants Stadiumilla sekä 2018 tilaisuudessa, jossa yhtye vihittiin Rock and Roll Hall of Fameen. Bon Jovin Instagram -sivulla kerrottiin 5. kesäkuuta 2022 hänen kuolleen.
Mogwai

Mogwai on skotlantilainen post-rock/space rock -yhtye, joka perustettiin vuonna 1995 Glasgow'ssa. Yhtyettä on luonnehdittu musiikkilehdissä post-rockin pioneeriksi. Monet sen kappaleista ovat kitarapainotteisia instrumentaalikappaleita.
Yhtyeestä.
Mogwain musiikkiin vaikuttaneita esikuvia ovat muun muassa The Dirty Three, Joy Division, Pink Floyd, The Jesus and Mary Chain, My Bloody Valentine ja Slint. Vuonna 2004 yhtye oli mukana Pixiesin ja The Curen kiertueilla.
Mogwain musiikkia on monissa elokuvissa, kuten jalkapalloilija Zinédine Zidanesta kertovassa elokuvassa "". Yhtye on nimetty "Riiviöt"-elokuvien mogwai-olion mukaan.
Alun perin yhtyeen julkaisijana toimi glasgow’lainen Chemikal Underground. Myöhemmin yhtyeen levyjä on julkaissut useampi yhtiö: Matador Records Yhdysvalloissa ja Play It Again Sam Records Britanniassa. Mogwailla on nykyään myös oma levytysyhtiö Rock Action Records, joka kantaa samaa nimeä kuin yhtyeen kolmas albumi "Rock Action" ja Stooges-yhtyeen rumpali Scott Asheton, joka on vaihtanut nimensä Rock Actioniksi.
Yhtye esiintyi ensimmäisen kerran Suomessa 6. heinäkuuta vuonna 2006 Helsingin Tavastia-klubilla ja päivää myöhemmin Turun Ruisrockissa.
Hugh McDonald

Hugh McDonald (s. 28. joulukuuta 1950 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen sessiomuusikko. Hän on levyttänyt muun muassa Willie Nelsonin, Steve Goodmanin, Ringo Starrin, Lita Fordin, Michael Boltonin, Cherin, Alice Cooperin ja Ricky Martinin kanssa.
Hugh McDonald on soittanut bassokitaraa Bon Jovissa Alec John Suchin lähdettyä yhtyeestä vuonna 1994. Hän on ollut yhtyeen virallinen jäsen vasta vuodesta 2016.
Orvokki Kangas

Ilmi Orvokki Kangas o.s. Koski (25. syyskuuta 1921 Lohtaja – 18. heinäkuuta 2000 Seinäjoki) oli suomalainen keskustapuoluetta edustanut poliitikko.
Kangas oli varsinaiselta ammatiltaan talonemäntä, jona hän toimi kotipaikkakunnallaan Lapualla vuodesta 1950. Hänen vanhempansa ja puolisonsa vanhemmat olivat maanviljelijöitä. Hän työskenteli nuoruudessaan sihteerinä ja neuvojana Keski-Pohjanmaan Nuorisoseuran palveluksessa, Suomen Huollon Vaasan läänin valistussihteerinä, opintosihteerinä Etelä-Pohjanmaan Nuorisoseuran palveluksessa ja Maalaisliiton Naisten matkasihteerinä. 
Eduskuntaan Kangas valittiin ensimmäisen kerran eduskuntavaaleissa 1970 Vaasan läänin vaalipiiristä. Hänet valittiin jatkamaan kansanedustajana kolmissa seuraavissa vaaleissa ja hän toimi näin kansanedustajana yhteensä 13 vuotta, vuoteen 1983 asti. Ministerinä Kangas toimi yhteensä 229 ministeripäivää Martti Miettusen III hallituksessa syyskuusta 1976 toukokuuhun 1977. Hän oli Miettusen III hallituksessa ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä eli II sosiaali- ja terveysministeri.
Kangas oli presidentin valitsijamies kolmissa vaaleissa, vuosina 1968, 1978 ja 1982. Lapuan kunnan-, kauppalan- ja kaupunginvaltuuston jäsen hän vuosina 1956–1984. Kangas toimi poliittisella urallaan myös keskustapuolueen puoluevaltuuskunnan jäsenenä, puolueen naisjärjestön varapuheenjohtajana ja puolueen Etelä-Pohjanmaan piirijärjestön puheenjohtajana. 
Kangas kirjoitti poliittisen uransa päätyttyä useita kirjoja. Vuonna 1984 ilmestyi kirja "Kotipolkuja ja valtateitä", vuonna 1986 "Päivä vain ja hetki kerrallansa", vuonna 1988 "Ystäväni Vieno Simonen", vuonna 1991 "Marraslapsi" ja vuonna 1994 "Me investoimme ihmiseen".
Orvokki Kangas oli naimisissa maanviljelijä Yrjö Kankaan kanssa vuodesta 1950. He saivat viisi yhteistä lasta, kolme poikaa ja kaksi tytärtä. 
Kankaalle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvo vuonna 1987.
Mickey Curry

Michael Timothy "Mickey" Curry (s. 10. kesäkuuta 1956 New Haven, Connecticut, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen rock-rumpali ja -taustalaulaja. Hän on tehnyt pitkään yhteistyötä kanadalaisen Bryan Adamsin kanssa. 
Bryan Adamsin lisäksi Curry on tehnyt musiikillista yhteistyötä muun muassa Hall &amp; Oatesin, Cherin, Tina Turnerin, Alice Cooperin, David Bowien, Elvis Costellon, Sam Phillipsin, Tom Waitsin ja The Cultin kanssa.
Eero Saarenheimo

Eero Johannes Saarenheimo (21. kesäkuuta 1919 Helsinki – 16. heinäkuuta 2018 Kauniainen) oli suomalainen professorin arvonimen saanut toimittaja ja tietokirjailija, joka oli pitkään Yleisradion palveluksessa, vuodesta 1965 ohjelmapäällikkönä, kunnes jäi eläkkeelle 1977. 
Ura.
Eero Saarenheimo valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1944 ja toimi historian, yhteiskuntaopin ja kansantaloustieteen lehtorina Helsingin normaalilyseossa vuosina 1945–1951. Radiouransa Saarenheimo oli aloittanut Maaselän rintamaradiossa, ja hän siirtyi Yleisradioon puheohjelmien toimittajaksi vuonna 1952. Hänet nimitettiin 1965 Yleisradion ohjelmapäälliköksi. Työssään hän teki opintomatkoja Ranskaan ja Italiaan sekä Afrikan ja Kaakkois-Aasian maihin vuosina 1947–1964. Vuosina 1968–1970 hän oli Yleisradion pääjohtajan varamies.
Saarenheimon vaikutus etenkin radion kulttuuriohjelmien kehittämisessä on ollut huomattava. Hän painotti kansainvälisyyttä ja sivistystä. Omassa ohjelmatuotannossaan Saarenheimolle läheinen aihepiiri oli Välimeren alueen kulttuurihistoria. Hänellä on laaja kirjallinen tuotanto, mm. tutkimuksia historiasta ja kulttuurihistoriasta sekä radiotoiminnasta. Lisäksi hänellä on ollut lukuisia luottamustehtäviä kulttuurielämän piirissä. Saarenheimo jäi eläkkeelle 1977, ja hänelle myönnettiin professorin arvonimi 1979.
Suku.
Saarenheimon isä oli kirjallisuudentutkija Mikko Saarenheimo ja puoliso kirjallisuudentutkija Kerttu Saarenheimo.
Aiheesta muualla.
Eero Saarenheimon raportteja ja haastatteluja Ylen elävässä arkistossa:
Otto Liebmann

Otto Liebmann (25. helmikuuta 1840 Löwenberg – 14. tammikuuta 1912 Jena) oli saksalainen filosofi ja uuskantilaisuuden edelläkävijä.
Hän toimi vuodesta 1872 professorina Strasbourgin yliopistossa ja vuodesta 1882 Jenan yliopistossa.
Liebmann tunnetaan parhaiten teoksestaan "Kant und die Epigonen", jossa hän käsittelee Immanuel Kantin jälkeistä filosofiaa: Fichteä, Schellingiä, Hegeliä, Friesiä, Herbartia ja Schopenhaueria. Hän antaa kaiken kunnian Kantin filosofialle — vaikka kritisoikin sitä joiltakin keskeisiltä osin, muun muassa koska se hyväksyy "olevan sellaisenaan" — ja keskittyy häntä seuranneiden filosofien lähestymistapojen puutteisiin. Hän toistaa usein, että filosofiassa olisi palattava takaisin Kantiin.
Liam Howlett

Liam Paul Paris Howlett (s. 21. elokuuta 1971 Braintree, Essex, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläisen elektronista musiikkia esittävän The Prodigy -yhtyeen jäsen. 
Howlett syntyi Braintreessä, Essexissä, ja opiskeli lapsena klassista pianoa. The Prodigy aloitti toimintansa 1990-luvun alkuvuosina. 
Liam Howlett meni 6. kesäkuuta 2002 naimisiin poptähti Natalie Appletonin kanssa. Parilla on yksi yhteinen poika.
Pirkko Karppi

Pirkko Kyllikki Karppi (3. syyskuuta 1926 Helsinki – 22. toukokuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja lastenkirjailija. Hän esitti valkokankaalla usein piikaa tai palvelijaa, muun muassa Liinaa "Siltalan pehtoorissa" (1953) ja Salli-sisäkköä "Niskavuoren naisissa" (1958). Karppi näytteli elokuvissa parisenkymmentä sivuosaa vuosina 1945–1968.
Karppi esiintyi teatterissa sekä elokuvissa, molemmissa yhtäjaksoisesti kuolemaansa saakka, ja työskenteli Lastenteatterissa maskeeraajana ja ohjaajana. Käytyään Suomen teatterikoulun hän oli kiinnitettynä Suomen Kansallisteatteriin vuosina 1945–1948. Avioiduttuaan Karppi muutti Jyväskylään ja toimi lausunnanopettajana. Aviomiehen tapaturmaisen kuoleman jälkeen hän palasi kahden lapsensa kanssa Helsinkiin. 1950-luvun puolivälissä Karppi työskenteli Suomen Työväenteatterissa. Hän palasi Kansallisteatteriin vuonna 1963, ja näytteli siellä vuoteen 1969 asti. Merkittäviä näyttämörooleja olivat muun muassa "Anne Frank" ja "Tirlittan".
Karppi toimi myös suomentajana ja kirjoitti useita satukirjoja, -kuunnelmia ja -näytelmiä. Hänen kynästään ovat lähtöisin muun muassa satunäytelmät "Isä-Peikko ja Simpukka-ukko" (1952), "Taikamyssyt" (1961) ja "Pieni jättiläinen" (1977).
Valkokankaalla Karppi nähtiin usein palvelijan, keittäjän tai piian rooleissa. Hänen merkittävimpiä osiaan olivat "Siltalan pehtoorin" ja "Niskavuoren naisten" lisäksi mm. kotiapulainen Elli elokuvassa "Minäkö isä!" (1954) ja Vadenblickien palvelija elokuvassa "Tähdet kertovat, komisario Palmu" (1962). Viimeiseksi elokuvarooliksi jäi vuoden 1968 "Punahilkka" -elokuvan keittäjä.
1960-luvulta alkaen Karppi näytteli myös televisiossa, muun muassa sarjoissa "Pekka Lipposen seikkailut" (1964) ja "Potilas X" (1972). 
Yksityiselämä.
Pirkko Karpin aviopuoliso oli ratsumestari Pentti Oskari Salonen vuosina 1948–1953; avioliitto päättyi Salosen kuolemaan. Heillä oli kaksi lasta.
Karppi kuoli lyhyen sairauden jälkeen 48-vuotiaana.
Keith Flint

Keith Charles Flint (17. syyskuuta 1969 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta – 4. maaliskuuta 2019 Essex, Yhdistynyt kuningaskunta) oli brittiläisen elektronisen musiikin yhtye The Prodigyn jäsen.
Flint tutustui tulevaan yhtyetoveriinsa Liam Howlettiin 1980-luvun lopulla. The Prodigy perustettiin pian tämän jälkeen. Flint toimi alun perin yksinomaan tanssijana, mutta myöhemmin myös lauloi muun muassa hittisinglellä "Firestarter". 
Flint tuli tunnetuksi punk-tyylisestä esiintymisestään. Hänellä oli myös sivuprojekteja ja hän oli lisäksi aktiivinen moottoripyöräharrastaja.
Kuolema.
4. maaliskuuta 2019, juuri kello 8.10 jälkeen, Essexin poliisi kutsuttiin Flintin kotiin North Endiin lähellä Great Dunmowia Essexissä vastauksena huoleen hänen hyvinvoinnistaan. Flint julistettiin kuolleeksi tapahtumapaikalla 49-vuotiaana.
Poliisi ei pitänyt kuolemaa epäilyttävänä. Myöhemmin vahvistettiin, että Flint oli kuollut hirttäytymisen seurauksena. Kuolinsyyntutkija lykkäsi tutkimuksen 23. heinäkuuta asti täysimääräistä kuulemista varten. Myöhemmin samana päivänä bändikaveri Liam Howlett totesi Instagram-viestissä, että Flintin kuolema oli itsemurha. Bändin virallisilla verkkosivuilla ilmoitettiin hänen kuolemastaan, ja Prodigy perui kaikki tulevat esityymisensä.
Flintin hautajaiset pidettiin 29. maaliskuuta 2019. Järjestettiin 2,4 kilometriä pitkä julkinen kulkue, johon osallistui faneja eri puolilta maailmaa. Kulkuetta seurasi yksityinen seremonia St Mary's Church -kirkossa Bockingissa Essexissä, johon osallistui perhe ja ystäviä, mukaan lukien Flintin vaimo Mayumi Kai sekä bänditoverit Liam Howlett, Maxim Reality ja Leeroy Thornhill. 
Kuolinsyyntutkinnassa 8. toukokuuta 2019 todettiin, että ei ollut riittävästi todisteita jotta voitaisiin todistaa Flintin kuolema itsemurhaksi tai onnettomuudeksi. Todettiin, että hänen elimistössään oli kuolinhetkellä kokaiinia, alkoholia ja kodeiinia.
Bobbie Gentry

Roberta Lee Streeter eli Bobbie Gentry (s. 27. heinäkuuta 1944) on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä. 
Gentry nousi kansainväliseen maineeseen kesällä 1967 singlellään "Ode to Billie Joe". Hän voitti jopa Grammy-palkinnon "parhaasta naislaulajan esityksestä". 
Gentry esiintyi viimeisen kerran jouluyönä 1978 televisio-ohjelmassa "The Tonight Show Starring Johnny Carson" ja on sen jälkeen pysytellyt poissa julkisuudesta. Hänellä on portugalilaisia sukujuuria.
Mars Odyssey

Mars Odyssey (2001 Mars Odyssey) on NASA:n robottiluotain, joka kiertää Marsia. Luotaimen tehtävänä on saada todisteita entisestä tai nykyisestä vedestä ja vulkaanisesta toiminnasta Marsissa. Luotaimen tuottaman tiedon toivotaan vastaavan kysymyksiin siitä, onko Marsissa koskaan ollut elämää. Se myös toimii lähettimenä Maan ja Mars Exploration Rovereiden sekä Mars Science Laboratoryn välillä. Tehtävän kokonaiskustannukseksi on arvioitu 297 miljoonaa dollaria. 
Odyssey laukaistiin Delta II -raketilla Cape Canaveralista, Floridasta 7. huhtikuuta 2001. Luotain saapui Marsin luo 24. lokakuuta. Luotaimen päämoottori käynnistyi jarruttaakseen aluksen nopeutta ja mahdollistaakseen turvallisen pääsyn planeetan kiertoradalle. Vähittäinen jarrutus loppui tammikuussa 2002 ja luotain aloitti tieteellisen toimintansa 19. helmikuuta.
14. heinäkuuta 2010 alus meni "Safe mode"-suojatilaan, koska sen aurinkopaneelien asentoa mittaavat asentoanturit antoivat virheellistä mittaustietoa. Vika voi olla hetkellinen ja korjattavissa tai pysyvä komponenttivika, jollaiset ovat tyypillisille liikkuville mekanismeille avaruudessa.
M/S Tor Finlandia

M/S Tor Finlandia () on DFDS Tor Linen omistama ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 2000 Jinlingin telakalla, Nanjingissa, Kiinassa. Kuollutta painoa "Tor Finlandialla" on 8 050 tonnia ja sen jääluokitus on 1A Super.
"Tor Finlandian" sisaraluksia ovat "M/S Tor Botnia", "M/S Finnhawk" ja "M/S Finnkraft".
Käyttöhistoria.
28. elokuuta 2000 vastavalmistunut alus luovutettiin Nordic Forest Terminals Ltd:n haltuun, joka rekisteröi sen Yhdistyneen kuningaskunnan lipun alle nimellä "Finnmaid". Kotisatamaksi tuli maan pääkaupunki Lontoo. Saman vuoden syyskuussa alus aikarahdattiin Finncarriers Oy:n liikenteeseen nimellä "Finnreel". 26. syyskuuta alkaen "Finnreel" liikennöi välillä Helsinki–Rauma–Hull.
Karille.
14. maaliskuuta 2001 alus ajoi karille 2,5 meripeninkulmaa Rauman ulkopuolella. Onnettomuushetkellä "Finnreel" oli luotsin ohjailussa. Syy karille ajoon oli pääkoneen öljysumuhälyttimen aktivoituminen, joka puolestaan pysäytti pääkoneen ja niin alus kääntyi oikealla ja ajoi karille väylän ulkopuolella. Hälytyksen aktivoitumisen syytä ei ole selvitetty. "Finnreel" saatiin kellumaan uudelleen sen jälkeen, kun osa aluksen paperilastista oli purettu. 
Onnettomuudessa ei syntynyt päästöjä eikä henkilövahinkoja. Ainoastaan itse alus kärsi karilleajossa, saaden vuodon keulapiikkiin, keulapotkuritilaan sekä kolmeen kaksoispohjan painolastitankkiin. Alus korjattiin kuivatelakalla Göteborgissa, Ruotsissa.
2005–.
13. toukokuuta 2005 "Finnreel" siirtyi norjalaisen Parline RoRo KS:n omistukseen. 17. maaliskuuta 2008 tanskalainen DFDS Tor Line ilmoitti ostavansa "Finnreelin" sekä sisaralus "Finnmasterin". DFDS Tor Linen liikenteeseen alukset siirtyivät tammikuun 2009 lopulla. Samalla alus sai nimen "Tor Finlandia", ja se rekisteröitiin Liettuan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Klaipėda.
Los Lonely Boys

Los Lonely Boys on yhdysvaltalainen Grammy-palkittu rock-yhtye San Angelosta, Teksasista.
Los Lonely Boys perustettiin 1990-luvulla, mutta sen ensimmäinen albumi julkaistiin vasta keväällä 2004. Single "Heaven" oli kotimaassaan huomattava listahitti. Toinen studioalbumi "Sacred" ilmestyi vuonna 2006.
Los Lonely Boysin jäsenistö koostuu veljeksistä Henry Garza (s. 1978), Jojo Garza (s. 1980) ja Ringo Garza (s. 1981). Yhtye vieraili Santanan albumilla "All That I Am" vuonna 2005.
Heckler &amp; Koch MP7

Heckler &amp; Koch MP7 () on saksalaisen Heckler &amp; Koch -asetehtaan valmistama konepistooli. Se on tarkoitettu pistoolia ja tavallista konepistoolia tehokkaammaksi henkilökohtaiseksi itsepuolustusaseeksi ( (PDW)) muille kuin varsinaisille rintamajoukoille.
Tony Soprano

Anthony John ”Tony” Soprano (myös italialaisittain Antonio Soprano) (James Gandolfini, 1961–2013) on televisiosarjassa "Sopranos" kuvitteellinen mafiaperheen johtaja ja perheenisä. Tony kärsii paniikkihäiriöstä, joten hän käy viikoittain terapiassa, minkä hän pitää enemmän tai vähemmän salassa muilta. Hänen terapeuttinsa tohtori Jennifer Melfi (Lorraine Bracco) auttaa ja kuuntelee Tonya ja antaa hänelle uusia näkökulmia perheasioihin. Tony on kuitenkin sanonut terapeutilleen, ettei puhu tälle mafiaan liittyvistä asioista. Tonyn mafiakaverit Christopher Moltisanti, Paulie 'Walnuts' Gualtieri, Silvio Dante ja Salvatore "Big pussy" Bonpensiero ovat Tonylle kaikki kaikessa, eivätkä he juuri riitele. Tony katsoo mielellään History Channelia, pitää ruoasta ja juomasta sekä on heikkona tummiin, älykkäisiin ja kauniisiin naisiin. Tonylla on myös pimeä puoli, joka johtaa usein impulsiiviseen väkivaltaan, josta sivullisetkin ovat saaneet kärsiä.
Perhe.
Tonylle ovat perhesiteet tärkeät. Hän on ollut 19 vuotta naimisissa Carmela Sopranon kanssa, ja heillä on kaksi lasta Anthony Soprano Jr. ja Meadow Soprano. Hänellä on myös kaksi siskoa, Janice (Aida Turturro) sekä sarjassa vain piipahteleva Barbara. Tonyn tytär Meadow on kiltti, ahkera, ja hän menestyy erinomaisesti koulussa, mutta Tonyn poika Anthony Jr. aiheuttaa isälle usein päänvaivaa. Vaikka Tonylle on perhe etusijalla, hän sanoo inhoavansa äitiään eikä halua nähdä tätä enää. Hyvin ongelmallinen ja ristiriitainen on myös Tonyn suhde setäänsä, Corrado "Junior" Sopranoon.
Monisukasmadot

Monisukasmadot (Polychaeta) on nivelmatojen runsaslajisin luokka, jonka useimmat jäsenet elävät merissä. Monisukasmatojen ruumis on jaokkeinen, ja jokaisessa jaokkeessa on useita kitiinistä muodostuneita sukasia. Tästä ryhmä onkin saanut nimensä (erotuksena harvasukasmadoista Oligochaeta).
Monisukasmadt on parafyleettinen ryhmä: evolutiivisesti myös harvasukasmadot ja juotikkaat ryhmittyisivät monisukasmatojen joukkoon.
Monisukasmatoja on kuvattu toista kymmentä tuhatta lajia, mutta Itämeressä lajeja on luonnostaan vähän. Viime vuosina Itämeressä ovat kuitenkin yleistyneet liejuputkimatojen suvun ("Marenzelleria") vieraslajit, kuten Marenzelleria viridis). 
Riutta-akvaario-harrastajien tuntemia monisukasmatoja ovat näyttävät putkimadot ja viuhkamadot. Akvaarioissa tavataan myös haitallisia Amphinomidae-heimon matoja, joista etenkin "Pherecardia"- ja "Hermodice"-lajin yksilöt aiheuttavat ongelmia syömällä muita akvaarion asukkaita.
Tepoztlán

Tepoztlán on kaupunki Meksikossa. Se sijaitsee Morelosin osavaltiossa 90 kilometrin päässä pääkaupunki Méxicosta etelään ja 18 kilometrin päässä Cuernavacasta pohjoiseen. 1920-luvun loppupuolen Tepoztlániin, silloiseen pieneen kylään, ei vielä johtanut maantietä. Kylä oli osa muinaista maailmaa, jossa ei vielä tunnettu pyörää, kunnes kylään johtava maantie rakennettiin presidentti Lázaro Cárdenasin hallituskaudella 1930-luvun lopulla. Vielä vuonna 1960 kyläläisten pihoissa saattoi nähdä temascaleja, saunan tyyppisiä hikoilumajoja. Nykyisin tuon pikkukaupungin pihoja halkovat vesijohdot ja temascalit ovat mennyttä aikaa. Elokuva "7 rohkeata miestä" filmattiin Tepoztlánissa vuonna 1960.
Tepoztlán oli asteekkien aikoina pyhiinvaelluspaikka.
Kylän ääreltä nousevan, neljäsataa metriä korkean, hyvin jyrkkäseinämäisen vuoren huipulla, sijaitsi aikoinaan humaltumisen tärkeä alttari, josta on vielä joitakin vähäisiä raunioita jäljellä. Vuoren huipulle johtaa jyrkkä polku, joka päättyy jyrkkiin tikkaisiin ja lukittavaan luukkuun. Polulla varoitetaan humalaisia polun vaaroista.
Amerikkalainen Stuart Chase kirjoitti Meksikoa käsittelevässä kirjassaan kyläläisten elämästä.
Stuart Chasen tekemä ja Diego Riveran kuvittama vuonna 1931 ilmestynyt teos, "Mexico a Study of two Americas", teki kylästä kuuluisan. Kuvittaessaan Chasen teosta, Diego Rivera kuvasi myös taakkoja kantavia intiaaneja. Incorborated Labour Bureaun johtaja, Stuart Chase, ihmettelee teoksensa sivuilla, miten silloisella, pörssiromahduksesta aiheutuneella maailmanlaajuisella pula-ajalla, ei tuntunut olevan mitään vaikutusta kyläläisten elämään. Tepotzlánin tultua suuren yleisön tietoisuuteen, on se ollut monen sosiologisen tutkimuksen kohde. Amerikkalainen sosiologi Oscar Lewis kirjoitti seudun asukkaita koskevista tutkimuksistaan suurta kuuluisuutta saaneita teoksia 1940-luvulla. Se ei ollut kaikkien kyläläisten mieleen. 
Stuart Chase ja Aldous Huxleyn kiistat.
Chasen mielestä viisitoistatuhatta kuorma-autoa olisi riittänyt lopettamaan ihmisten suurimittaisen käytön kantojuhtina, joka vielä tuolloin oli melko yleistä. Huxley, joka oli vuonna 1932 lukenut Chasen teoksen, oli pessimisti. Hän oli sitä mieltä, että uusien Fordien laivastot kyllä siirtäisivät kuormat pois intiaanien selästä, mutta toisivat tullessaan muita ongelmia. 
Chase oli suuresti kiinnostunut Meksikosta, jossa tavara vielä tuolloin paljolti siirtyi intiaanikantajien selässä.
Olavi Martikainen

Veikko Olavi Martikainen (25. heinäkuuta 1941 Lapinlahti – 18. lokakuuta 2022 Lapinlahti) oli suomalainen, keskustaa edustanut poliitikko. 
Martikaisella oli liikenneopettajan koulutus vuodelta 1964. Hän työskenteli vuodesta 1964 vuoteen 1966 autokoulunopettajana Iisalmessa ja vuodesta 1966 vuoteen 1974 hän toimi Lapinlahden Liikennekoulun toimitusjohtajana. Vuodesta 1971 hän toimi maanviljelijänä Lapinlahdella.
Martikainen valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran eduskuntavaaleissa 1972 Kuopion läänin vaalipiiristä ja hänet valittiin jatkamaan kolmissa seuraavissa vaaleissa. Hän toimi kansanedustajana viidentoista vuoden ajan, vuoteen 1987. Ministerinä Martikainen oli Kalevi Sorsan II hallituksessa toukokuusta 1977 toukokuuhun 1979, yhteensä 742 päivää. Hän oli ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä.
Jätettyään eduskunnan Martikainen toimi vuodesta 1987 vuoteen 1993 iisalmelaisen kirjapainoyhtiön IS-Yhtymä Oy:n hallituksen puheenjohtajana ja vuodesta 1992 vuoteen 1993 yhtiön toimitusjohtajana. Vuonna 1993 hänet nimitettiin Kuopion läänin maaherraksi tehtävässä 15 vuotta toimineen Kauko Hjerppen jäätyä eläkkeelle. Hän oli maaherrana vuoteen 1997, Kuopion läänin lakkauttamiseen saakka.. 
Martikainen oli presidentin valitsijamies kaksissa vaaleissa, 1978 ja 1982. Lapinlahden kunnanvaltuustossa hän toimi keskustan edustajana vuodesta 1969 vuoteen 1993. Hän oli myös keskustan puoluehallituksen jäsen vuodesta 1970 vuoteen 1993, Nuoren Keskustan Liiton Ylä-Savon piirin puheenjohtaja ja puolueen Ylä-Savon piirin piiritoimikunnan jäsen.
Martikainen oli naimisissa vuodesta 1966 ja hänellä oli kolme lasta, kaksi poikaa ja yksi tytär. Hänen nuorempi poikansa Ossi Martikainen on myös keskustapoliitikko, joka on toiminut muun muassa puolueen Ylä-Savon piirin ja Lapinlahden kunnanvaltuuston puheenjohtajana.
Holbrook (Arizona)

Holbrook on kaupunki Navajon piirikunnassa Arizonan osavaltiossa Yhdysvalloissa. Se on piirikuntansa pääkaupunki. Vuoden 2018 arvion mukaan Holbrookin asukasluku oli 5 093. Kaupungin pinta-ala on noin 45 neliökilometriä.
Kaupungissa ja sen ympäristössä käytiin vuonna 1887 kahden lammaspaimen suvun välinen verinen välien selvittely, "Pleasant Valleyn sota". 19. heinäkuuta 1912 Holbrookin yläpuolella räjähti arviolta 190 kiloa painava meteoriitti.
ECM (levy-yhtiö)

ECM (Edition of Contemporary Music) on saksalainen jazzmusiikkiin painottunut levy-yhtiö, jonka Manfred Eicher perusti vuonna 1969. Yhtiö on julkaissut yli tuhat albumia.
”Pohjoismaista kuulautta”.
Perinteisen jazzin sijasta ECM on erikoistunut eurooppalaistyyliseen avantgarde-jazziin ja musiikkikategorioita vieroksuviin artisteihin, joiden tuotannossa on usein meditatiivisia ja maailmanmusiikille tyypillisiä piirteitä. ECM on levyttänyt myös monia nykyajan taidemusiikkisäveltäjien, kuten Arvo Pärtin teoksia. Levymerkki on tunnettu myös levytystensä tyypillisestä kuulaasta ”ECM-soundista”, jota luonnehditaan usein pohjoismaisen viileäksi. Levy-yhtiön motto onkin ”The Most Beautiful Sound Next to Silence”.
Alkuaikojen artisteja.
ECM:n ensimmäinen levyjulkaisu oli yhdysvaltalaisen pianistin Max Waldronin albumi "Free at Last" vuonna 1969. Alkuvuosinaan ECM erikoistui yksinomaan jazziin. Yhtiön tärkeimpiä artisteja olivat tuolloin pianistit Keith Jarrett, Chick Corea, Paul Bley, Egberto Gismonti ja Art Lande; saksofonisti Jan Garbarek, vibrafonisti Gary Burton; rumpalit Jon Christensen ja Paul Motian; kitaristit Pat Metheny, John Abercrombie, Ralph Towner, Bill Connors ja Terje Rypdal; kontrabasistit Eberhard Weber, Arild Andersen, Charlie Haden ja Dave Holland; sekä yhdysvaltalainen avantgarde-jazzyhtye The Art Ensemble of Chicago.
ECM New Series.
Yhtiön alamerkki ECM New Series perustettiin dokumentoimaan länsimaista taidemusiikkia. Sen alla on julkaistu levytyksiä muun muassa Thomas Tallisin, John Cagen, Elliot Carterin ja Steve Reichin sävellyksistä. Jazzpianistina paremmin tunnettu Keith Jarrett on levyttänyt ECM New Series -merkille useita Bachin, Mozartin ja Šostakovitšin teoksia. Myös Jean-Luc Godardin elokuvien musiikkia on taltioitu ECM New Series -albumeiksi.
Levykannet.
Myös ECM-levyjen kansitaide on tunnettu pelkistetystä ja ”viileästä” tyylistään, jota Eicherin valvonnassa kehittivät graafikot Barbara Wojirsch ja Dieter Rehm. Lars Müller on koonnut ECM:n levykansia kuvateoksiksi "Sleeves of Desire" ja "Windfall Light – The Visual Language of ECM".
Professor Longhair

Henry Roeland Byrd eli Professor Longhair (19. joulukuuta 1918 – 30. tammikuuta 1980) oli yhdysvaltalainen bluespianisti, laulaja ja lauluntekijä. Hän syntyi Bogalusassa, Louisianassa.
Professor Longhair nousi varsin arvostettuun asemaan muun muassa hittiensä "Mardi Gras in New Orleans", "Bald Head", "Tipitina", "Ball the Wall" ja "Big Chief" avuin. Hänen eräänlaiseksi tunnuslaulukseen muodostui joulukuussa 1951 äänitetty vauhdikas "Rockin' with Fess" (Federal 12073). Hän oli Grammy-palkittu ja kuuluu sekä Blues Hall of Fameen että Rock and Roll Hall of Fameen. Ennen muusikon uraansa Longhair yritti tanssijan uraa, mutta kertoo joutuneensa lopettamaan heikon toimeentulon ja terveydentilankin vuoksi.
Hän kävi ja soittikin nuoruudessaan muusikoiden suosimassa Caldonia's Inn -klubissa. Klubilta hän mainitsee bluesmuusikko Salomon Rocksin ja Stormy Weatherin. Nuorempana hän soitteli suureksi osaksi yksin. Hän kierteli pitkin Yhdysvaltoja muun muassa Arizonassa, Coloradossa ja Phoenixissä ja otti vaikutteita tapaamiltaan muusikoilta: meksikolaisilta, espanjalaisilta, kaikilta. Esimerkiksi vuoden 1949 tienoilla unkarilainen rumpali oli opettanut hänelle calypsorytmejä. Hän mainitsee myös rumban. Saamansa vaikutteet hän sekoitti omaksi musiikilliseksi gumbokseen (suomeksi ”keitto”), jota hän piti lähinnä rhythm and bluesina. Bluesin tyylilajina hän sanoo valinneensa esimerkiksi dixieland-jazzin sijasta paremman työtilanteen vuoksi.
Vuoden 1949 paikkeilla Longhair kertoo ottaneensa taiteilijanimensä samalla kun alkoi opettaa muita muusikoita. Tätä ennen hänestä oli käytetty nimiä Fess ja pitkän tukan takia Longhair, ja näistä yhdistämällä saatiin Professor Longhair. Oppilaistaan Professor Longhair mainitsee arvostamansa Dr. Johnin.
Professor Longhair konsertoi Suomessa vuonna 1975 ja samassa yhteydessä hän antoi haastattelun ainakin MUSA-lehdelle. Yhtyeeseen oli vasta liittynyt vaaleaihoinen muusikko Dave Burgle, mikä omalta osaltaan kertoo Longhairin avarakatseisuudesta.
Professor Longhair kuoli sydäninfarktiin New Orleansissa 1980. Allen Toussaint luonnehti häntä "rockin Bachiksi". Matti Laipion laatima muistokirjoitus on julkaistu Blues News -lehden numerossa 2/1980.
Living Blues -lehdissä n:o 26 ja 43 on Professor Longharin diskografia ulottuen vuoteen 1974 asti.
Single-levytyksiä (78 rpm) vuosilta 1949–1957.
Suurin osa kappaleista on mukana vuonna 1981 julkaistulla albumilla "Mardi Gras in New Orleans (1949-57)" (Nighthawk 108).
Kappaleen "Mardi Gras in New Orleans" tunnetuin versio on singlellä Ron 329.
Kappale "Hadacol Bounce" jouduttiin poistamaan markkinoilta, koska sen katsottiin sisältävän lääkemainontaa.
Albumeita.
Lisäksi Atlantic-LP:llä SD-7225 on koko Atlantic-tuotanto yhtä kappaletta lukuun ottamatta.
Kevin Weekes

Kevin Weekes (synt. 4. huhtikuuta 1975 Toronto, Ontario Kanada) on uransa päättänyt kanadalainen jääkiekkomaalivahti. Hän pelasi lukuisissa NHL-joukkueissa, viimeksi New Jersey Devilsin kokoonpanossa. 
Weekesin ura alkoi OHL:ssä, jossa menestymisen myötä Florida Panthers valitsi hänet numerolla 41 vuonna 1993. Hän pääsi pelaamaan NHL:ään kaudeksi 1997–1998 11 ottelua. Seuraavaksi kaudeksi hänet myytiin Vancouver Canucksiin, josta hänet myytiin jälleen seuraavalla kaudella, tällä kertaa New York Islandersiin. Kauden 1999–00 päätteeksi hänet myytiin Tampa Bayhin. 2001–2002-kauden päätteeksi hänet myytiin Carolina Hurricanesiin.
Carolinassa hän pelasi Arturs Irben kanssa ja pääsi pelaamaan Stanley Cup -finaalissa, jossa hän saavutti kaksi nollapeliä pudotuspeleissä.
 aikana Weekes siirtyi New York Rangerssiin vapaana pelaajana. Kesällä 2007 Weekes teki sopimuksen New Jersey Devilsin kanssa. Weekes pelasi New Jerseyssä kaudet 2007–08 ja 2008–09. Kausi 2008-09 oli hänen viimeisensä NHL:ssä. Hän torjui kaudella 16 ottelussa 7 voittoa, torjuntaprosentilla 92,0. Weekes pelasi NHL:ssä yhteensä 348 ottelua. 
Peliuran jälkeen hän on toiminut televisiossa NHL-asiantuntijana ja studiokommentaattorina.
Weekesin vanhemmat ovat Barbadokselta, ja hän on NHL:ssä toinen kanadanbarbadoslainen Anson Carterin ohella.
Rotaatio (biljardi)

Rotaatio on biljardipeli ja poolin alalaji.
Säännöt.
Rotaatiossa pöydällä on 15 palloa, joilla jokaisella on pistearvo (1–15). Pelin tarkoituksena on kerätä pisteitä pussittamalla palloja. Pelin voittaa se joka ensiksi kerää 61 pistettä. 
Joka lyönnillä kiven on osuttava ensimmäisenä pistearvoltaan pienimpään palloon.
Virheet.
Rotaatiossa virheen jälkeen vastustaja saa vapaalyönnin eli saa asettaa pallon minne tahansa pöydällä. Jos pelaaja ei onnistu pussittaamaan yhtään palloa tai tekee virheen, vastustaja saa lyöntivuoron.
Virheitä ovat:
Jos palloja menee pussiin sen jälkeen kun kivi on osunut muuhun kuin pistearvoltaan pienimpään palloon vastustaja saa pisteet.
Aiheesta muualla.
https://pearsoncues.com/blog/15-ball-pool-rules/?srsltid=AfmBOorzCAbRNH0cN25R11eMzmL_14Gy7nPVd5bLp2Uuhpo6gCiSNtab
Sarah Vaughan

Sarah Lois Vaughan [vɔːn] (27. maaliskuuta 1924 Newark, New Jersey – 3. huhtikuuta 1990 Hidden Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen jazzlaulaja, jota pidetään yhtenä kaikkien aikojen taitavimmista jazztulkitsijoista. Hänen virtuoosimainen tyylinsä muodostui luontevasta ja helponkuuloisesta svengistä, jopa kolmen oktaavin äänialasta, äärimmäisen tarkasta nuottikorvasta, taitavasta vibraton käytöstä ja vaihtelevista äänenväreistä. Hänet tunnettiin myös scat-laulustaan.
Vaughan oli Emmy- ja Grammy-palkittu. Hänelle myönnettiin vuonna 1989 Grammy-palkinto elämäntyöstä ("Grammy Lifetime Achievement Award"). Hänellä on kaksi tähteä Hollywood Walk of Famella.
Laulajanura.
Sarah Vaughan aloitti musiikkiharrastuksen jo lapsena. Hän soitti pianoa ja lauloi muun muassa kirkon tilaisuuksissa kotiseudullaan Newarkissa. Muiden yllyttämänä hän osallistui vuonna 1943 New Yorkin Apollo-teatterissa pidettyihin kykyjenetsintäkilpailuun ja voitti sen laulamalla jazzstandardin ”Body and Soul”. Sen kuultuaan Billy Eckstine suositteli Vaughania esimiehelleen Earl Hinesille, jonka yhtyeessä soittivat tuolloin muun muassa Charlie Parker ja Dizzy Gillespie. Pian Vaughan sai paikan Eckstinen uuden big bandin laulajana vuosiksi 1944–1945. Seuraavaksi Vaughan oli joitakin kuukausia basisti John Kirbyn sekstetin solistina kunnes antautui soolouralle jazz- ja viihdemusiikin laulajana. Ura vei hänet yhä useammin radioon, televisioon ja levytysstudioihin. Vaughan levytti paljon Mercury Recordsille ja sen EmArcy-merkille vuosina 1954–1963, säestäjinään muun muassa Clifford Brown ja Count Basie. Hän esiintyi usein duettona yhdessä Billy Eckstinen kanssa.
1950-luvulla Sarah Vaughan teki kiertueita lähinnä oman trionsa kanssa. 1960-luvun puolivälissä hänen suosionsa laski, ja tuottelias levytysura sai jatkoa vasta 1971 mutta kesti sitten hänen elämänsä loppuun asti. 1980-luvulla hän esiintyi usein sinfoniaorkestereiden kanssa ja levytti "South Pacific" -musikaalin yhdessä Kiri Te Kanawan ja José Carrerasin kanssa. Hänen ehkä erikoisin levytyshankkeensa "The Planet Is Alive... Let It Live" koostui paavi Johannes Paavali II:n runoihin perustuvista lauluista, joiden englanninkieliset tekstit teki Gene Lees ja sävelmistä vastasi joukko italialaisia säveltäjiä.
Yksityiselämä.
Vaughan oli kolmesti naimisissa ja hänellä oli adoptoitu tytär. Hän kuoli keuhkosyöpään hieman sen jälkeen kuin oli täyttänyt 66 vuotta.
Vaughan Suomessa.
Sarah Vaughan esiintyi Suomessa Hesperia Night Clubissa lokakuussa 1978. teki hänen konsertistaan televisio-ohjelman, joka esitettiin ensi kerran Yle TV1:llä 9. joulukuuta 1978 ja viimeksi Yle Teemalla 2014. Ohjelman ohjasi Erkki Pohjanheimo.
Vaughan esiintyi myös kesän 1984 Pori Jazzeilla, jossa Sarah Vaughan ja Paquito D’Rivera kuulivat 16-vuotiaan Severi Pyysalon vibrafoninsoittoa ja pyysivät häntä soittamaan omissa esityksissään.
Abdul Sabur Farid Kuhestani

Abdul Sabur Farid Kuhestani (1952 – 3. toukokuuta 2007) oli Afganistanin pääministeri runsaan kuukauden ajan heinäkuusta elokuuhun 1992. 
Kuhestani istui myöhemmin Afganistanin parlamentin ylähuoneessa. Hän kuoli salamurhan uhrina kotinsa ulkopuolella Kabulissa.