tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Matei Kazijski

Matei Kazijski (, s. 23. syyskuuta 1984)
on bulgarialainen ammattilentopalloilija. Hän pelasi kaudella 2007-2008 ammatikseen Italian A1-liigassa, Trentossa.
Ura.
Kazijski aloitti ammattilaisuransa Bulgarian pääkaupungissa, Sofiassa, Slavian joukkueessa. Hänen kykynsä huomattiin pian suuremmissa seuroissa, ja pian hänen päällään nähtiin Venäjän mestarin, Moskovan Dynamon paita. Moskova vuokrasi Kazijskin joukkueeseensa isolla rahalla Slaviasta. Kazijski ei kuitenkaan viihtynyt Moskovassa kahta kautta pidempään. Hän pelasi Moskovassa kaksi kautta voittamalla Venäjän mestaruuden, sekä hopeaa, että myös Venäjän cupin. Kahden kauden jälkeen Kazijskin olisi täytynyt palata takaisin Slaviaan, mutta hän ei kuitenkaan halunnut takaisin Bulgariaan, vaan hän halusi päästä A1-liigaan, Italiaan. Sopimuksesta irti pääseminen ei kuitenkaan, ollut Kazijskille helppoa, sillä olihan Slavialla edelleen hänen pelaajaoikeuden. Slavia vaati Kazijskin siirrosta yli miljoonan euron summaa. Italian A1-liigasta seurat eivät kuitenkaan halunneet maksaa niin paljoa bulgarialaisesta.
Kazijski pyysi apua Kansainvälisen lentopalloliiton puheenjohtajalta Ruben Acostalta tilanteeseen. Acosta halusi saada selvityksen Bulgarian lentopalloliitolta Kazijskin pelaajaoikeuksista. Lopulta Acosta sanoi Slavian miljoonan euron vaatimukset turhiksi, ja antoi Kazijskille kauan odottamansa siirron. Kazijski siirtyi pelaamaan Trentoon kolmivuotisella sopimukselle. Moskovan Dynamo sai Kazijskin siirtosummasta 100 000 euroa, kun taas Slavia ei mitään.
Kausi 2007-2008 oli Kazijskille onnistunut Trentossa. Hän nousi joukkueensa tärkeimmäksi pelaajaksi odotetusti, ja päätti kautensa A1-liigan mestaruuteen Itas Diatec Trentinom riveissä.
Maajoukkue.
Kazijski pelaa myös Bulgarian maajoukkueessa, jonne hän nousi 19-vuotiaana, vuonna 2003. Hän on yksi joukkueensa tärkeimmistä pelaajista. A-maaotteluita hän on pelannut yli 40. maajoukkueessa. Kazijski on ollut suuressa roolissa, kun Bulgaria on viime vuosina noussut maailman terävimpään lentopallohuippuun keskikastista. Vuoden 2006 MM-kilpailuissa hän oli joukkueensa paras pelaaja, ja johdatti joukkueen MM-pronssille. Samana vuonna Lentopallon Maailmanliigassa Bulgaria voitti pronssia, ja Kazijski valittiin parhaimmaksi syöttäjäksi lopputurnauksessa.
Muuta.
Kazijskin isä, ja äiti ovat entisiä Bulgarian maajoukkueen pelaajia. Kazijski pelasi juniorina monia eri pelirooleja. Hän aloitti passarina, jonka jälkeen hän vaihtoi pelipaikkoja monta kertaa. Lopulta hän päätyi nykyiseen rooliinsa yleispelaajana. Kazijski omaa peräti 370cm ulottuvuuden, jonka tiettävästi maailmassa omaa vain kuubalainen Leonel Marshall.
Saavutukset.
Henkilökohtaiset:
Maajoukkueessa:
Seurajoukkueessa:
Kalossi

Kalossi on kengän päällä pidettävä kuminen päällysjalkine, joka suojaa kenkää sadesäässä.
Kalosseja alettiin käyttää keskiajan Euroopassa. Alun perin ne tehtiin kaiverretusta puusta, jossa oli yksinkertainen hihna. Myöhemmin niitä alettiin tehdä kankaasta tai nahasta, ja niiden takaosa oli avoin.
Nykyaikainen kalossi syntyi, kun kumin vulkanointi keksittiin 1800-luvulla. Vulkanoinnin ansiosta kumista voitiin muotoilla joustava ja kestävä jalkine, johon voitiin lisätä pukemista ja riisumista helpottava joustava verkko. Ensimmäisiä kalosseja valmisti L. L. Bean vuodesta 1911 alkaen. Niissä oli vielä vedenpitävä nahkainen yläosa kumipohjan kanssa. Myöhemmin kalossit on tehty yleensä pelkästään kumista, mutta joskus niiden yläosa on nailonia tai muuta vedenpitävää kangasta. PVC-muovin keksiminen vuonna 1928 johti vinyylipohjaisen lateksin käyttöön kalosseissa. Nykyisin kalossit tehdään synteettisestä kumipaloista tai valamalla.
Joissakin kalosseissa on nilkkakiinnikkeet, jotta ne pysyvät jalassa paremmin. Kevyimmät kalossit voi taitella laukkuun.
King’s Cross St. Pancrasin metroasema

King’s Cross St. Pancrasin metroasema on Lontoon metron vilkkain asema King’s Crossin ja St Pancrasin rautatieasemien välittömässä läheisyydessä. Metroasemaa käyttää kuusi metrolinjaa ja yli 80 miljoonaa matkustajaa vuodessa.
Metroasema avattiin vuonna 1863 osana Metropolitan Railwayta (nykyistä Metropolitan Linea). Asemaa on sen jälkeen laajennettu useaan otteeseen, ja viimeisin remontti valmistui vuonna 2009.
Asemalla on Lontoon metron lyhin, vain 2,3 metrin korkuinen hissikuilu.
Historia.
Ensimmäinen metroasema King’s Crossin rautatieaseman yhteyteen avattiin osana alkuperäistä Metropolitan Railwayta vuonna 1863, ja siellä tehtiin uudelleenjärjestelyjä vuosina 1868 ja 1926. Metron maanalaisille linjoille tehtiin uudet laiturit noin 400 metriä edellisistä länteen vuonna 1941. Tällä pyrittiin parantamaan vaihtoyhteyksiä metrolinjojen ja rautatieaseman välillä. Vuonna 1868 tehdyistä laitureista tuli myöhemmin Thameslinkin King’s Crossin asema, joka suljettiin 9. joulukuuta 2007, kun Thameslinkin junat siirtyivät käyttämään St. Pancrasin asemaa. Yksi vanhoista laitureista on nähtävissä metrojunista nykyisen aseman ja Farringdonin välillä.
Great Northern, Piccadilly and Brompton Railwayn (GNP&amp;BR, nykyisin osa Piccadilly Linea) laiturit avattiin muun linjan kanssa joulukuussa 1906. City &amp; South London Railway (C&amp;SLR, nykyisin osa Northern Linea) alkoi käyttää asemaa maaliskuussa 1907. Victoria Linen laiturit otettiin käyttöön 1. joulukuuta 1968, kun linjan toinen vaihe avattiin. Laitureille menevät liukuportaat leikkaavat paikan, jossa Piccadilly Linen hissikuilu oli alun perin.
Vuoden 1987 tulipalo.
18. marraskuuta 1987 asemalla sattui tuhoisa tulipalo, jossa kuoli 31 ihmistä. Palon aiheutti puisten liukuportaiden konehuoneeseen tiputettu palava tulitikku. Pieni tulipalo kasvoi nopeasti ja syöksyi liukuportaiden kaltevuuden vuoksi tulipallona asemahalliin. Palon jälkeen Lontoon metron paloturvallisuutta ja henkilöstön koulutusta parannettiin, ja puiset liukuportaat vaihdettiin metallisiin. Lisäksi metrossa jo palon aikaan voimassa olleen tupakointikiellon valvontaa tiukennettiin. Palo aiheutti asemalle suuria vahinkoja: sen korjaamisessa kesti yli vuoden, ja Northern Linen laiturit ja Piccadilly Linen liukuportaat avattiin vasta 5. maaliskuuta 1989.
Piccadilly Linen tunnelissa King’s Cross St. Pancrasin ja Russell Squaren välillä räjähti pommi 7. heinäkuuta 2005 osana terrori-iskua. Räjähdyksessä kuoli 26 ihmistä.
Jōkyū-kapina

Jōkyū-kapina () tai Jōkyū-sota käytiin Japanissa luostariin vetäytyneen keisari Go-Toban ja Kamakura-sotilashallinnon sijaishallitsijoiden eli Hōjō-klaanin joukkojen välillä. Kapina käytiin vuonna 1221 ja se on saanut nimensä Jōkyū-aikakausinimestä. Go-Toban aloittaman kapinayrityksen tavoitteena oli palauttaa keisarihuone takaisin valtaan, mutta sen sijaan kapinan epäonnistumisen myötä Hōjō-klaanin valta kasvoi keisarillisen hovin kustannuksella. Sodan merkittävin taistelu oli Ujissa Kioton eteläpuolella; taistelu oli puolen vuosisadan sisällä kolmas kaupungissa käyty kamppailu.
Historia.
1200-luvun alussa Kamakura-sotilashallinto esti keisari Go-Toban poliittiset valtayritykset. Keisari halusi itsenäisyyttä ja hänelle Japanin keisarina kuuluvaa valtaa. Vuonna 1221 hän keräsi liittolaisensa kokoon kaataakseen Kamakura-hallituksen. Liittolaiset olivat pääosin Taira-klaanin jäseniä ja muita hallitsevan Minamoto-klaanin, Genpei-sodan voittajien, vihollisia.
Vuoden 1221 viidennessä kuukalenterin kuussa Go-Toba päätti vallanperimyksestä konsultoimatta shōgunia. Sitten hän kutsui luokseen runsaasti potentiaalisia liittolaisia suuriin juhliin, mikä paljasti kutsun hylänneiden tahojen lojaliteetit. Eräs merkittävä virkamies paljasti tällä tavoin uskollisuutensa Kamakura-hallinnolle ja surmattiin. Useita päiviä myöhemmin keisarillinen hovi julisti Hōjō Yoshitokin, sijaishallitsijan ja shōgunaatin edustajan, lainsuojattomaksi, ja kolme päivää myöhemmin koko Itä-Japani oli virallisesti noussut kapinaan.
Hōjō Yoshitoki päätti aloittaa hyökkäyksen Go-Toban joukkoja vastaan Kiotossa, käyttäen pitkälti samaa kolmikärkistä strategiaa kuin muutama vuosikymmen aikaisemmin. Yksi joukko tuli vuorilta, toinen pohjoisesta ja kolmas Yoshitokin pojan Yasutokin johtamana Tōkaidō-tieltä.
Joukot kohtasivat vähäistä vastarintaa matkallaan pääkaupunkiin; keisarilliset komentajat olivat taistelleet jo liikaa. Kun Go-Toba kuuli tappioiden sarjasta, hän lähti kaupungista Hieivuorelle, jossa hän pyysi apua vuoren "sōhei"-soturimunkeilta. He kuitenkin kieltäytyivät, ja Go-Toba palasi Kiotoon. Keisarillisen armeijan jäänteet taistelivat viimeisen kerran Uji-joen sillalla, jossa Genpei-sodan avaustaistelu oli käyty 41 vuotta aikaisemmin. Yasutokin ratsuväki hajotti keisarilliset joukot ja eteni Kiotoon.
Shōgunin joukot valtasivat pääkaupungin ja Go-Toban kapina oli kukistettu. Go-Toba karkotettiin Okisaarille, mistä hän ei koskaan palannut. Hänen poikansa karkotettiin myös, mukaan lukien luostarikeisari Tsuchimikado (Tosan provinssiin) ja luostarikeisari Juntoku (Sadoon). Juuri valtaan noussut keisari Chūkyō, Juntokun vanhin poika, korvattiin keisari Go-Horikawalla, Go-Toban veljenpojalla.
Claudio Pozzani

Claudio Pozzani (s. 19. syyskuuta 1961 Genova, Italia) on italialainen runoilija, muusikko ja performanssitaiteilija. 
Pozzanin vuonna 1983 perustama kulttuuriyhdistys "Circolo dei Viaggiatori del Tempo" (Aikamatkaajien klubi) järjestää kansainvälisiä runotapahtumia niin Italiassa kuin ulkomaillakin. Näistä tunnetuimpia ovat Genovan runofestivaali, Pariisin runoviikko ja Brüggen runofestivaali. Kotikaupungissaan Genovassa hän toimii paikallisen kulttuurielämän sekä runoklubi "Stanza della Poesian" promoottorina. 
Vuonna 2001 hän julkaisi runokokoelmansa "Saudade &amp; Spleen" kaksikielisenä laitoksena ranskaksi ja italiaksi. Hän toimittaa "Nuda Poesia" (Paljas runous) -julkaisua. Runojen lisäksi hän on julkaissut kaksi romaania, "Angolazioni temporali" ja "Kate ed io" sekä novellikokoelman "Racconti dai piedi freddi". Pozzanin runoja on käännetty kymmenelle kielelle ja niitä on julkaistu merkittävimmissä nykyrunouden antologioissa ja runouslehdissä. 
Pozzani on levyttänyt kaksi LP-levyä vuonna 1986 perustetun Cinano-rockyhtyeensä kanssa. Hän on konsertoinut eri puolilla Eurooppaa kokeellista, musiikkia tulkitsevan Eczema-orkesterinsa kanssa. 
Pozzani toimii aktiivisesti kulttuurin, erityisesti kirjallisuuden ja runouden edistäjänä. Hän on Unescon runouskomitean jäsen.
Ramones-viikko

Ramones-viikkoa vietettiin Ramonesin ensimmäisen Suomen-vierailun kunniaksi 12. − 18. toukokuuta 2007, jolloin tuli kuluneeksi 30 vuotta Ramonesin ensiesiintymisestä Suomessa. Viikon järjestämiseen osallistuivat muun muassa Häiriköt, Rehtorit, Pojat, Ne Luumäet, Himanes, Debbie ja Converse-kerho. Tapahtuman kunniaksi julkaistiin myös samanniminen EP-levy.
Tapahtumat.
Vuoden 2007 Ramones-viikon tapahtumat:
Ramones-viikko EP.
Keskiviikkona 16. toukokuuta 2007 Woimasointu julkaisi Ramones-viikko EP:n. Se sisältää kolme ennenjulkaisematonta kappaletta.
C-SPAN

C-SPAN (virallisesti Cable-Satellite Public Affairs Network) on yhdysvaltalainen kaapelitelevisiokanava, joka on omistettu lähettämään reportaaseja hallituksen ja yhteiskunnan asioista. C-SPANin televisiokanavat näkyvät myös ilmaiseksi internetissä.
C-SPAN Radion ja C-SPAN internetsivujen lisäksi C-SPANilla on useita eri televisiokanavia:
Suurin osa C-SPANin toiminnoista sijaitsee Capitol Hillillä Washington D.C:ssä, mutta kanava myös ylläpitää arkistoja West Lafayettessä Indianan osavaltiossa. Arkistoa johtaa professori Robert X. Browning.
Historia.
C-SPAN aloitti lähetyksensä 19. maaliskuuta 1979 kongressiedustaja Al Goren puheella. Toinen kanava, C-SPAN2 aloitti 2. kesäkuuta 1986 ja sen tarkoitus oli lähettää kaikki Yhdysvaltain senaatin tapahtumat suorana. Uusin kanava, C-SPAN3 aloitti 22. tammikuuta 2001, ja sen tarkoitus oli lähettää muita hallintoon liittyviä tapahtumia suorana sekä ohjelmaa C-SPANin historiallisista arkistoista.
Organisaatio.
C-SPAN on poikkeus yhdysvaltalaisessa televisiossa, sillä se on voittoa tavoittelematon yhteisö, jonka omistaa National Cable Satellite Corporation. C-SPAN ei ota vastaan lahjoituksia Yhdysvaltain hallinnolta.
Suippuorapihlaja

Suippuorapihlaja eli suippoliuskaorapihlaja ("Crataegus rhipidophylla", syn. "C. rodiformis" ja "C. curvisepala") on Euroopassa ja Vähässä-Aasiassa kasvava pensas tai pieni puu. Suomessa suippuorapihlajaa esiintyy maan lounaisosissa ja se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi lajiksi. Kansainvälisesti laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Ulkonäkö ja koko.
Suippuorapihlaja kasvaa kolmesta kuuteen metriä korkeaksi. Haarat ovat väriltään harmaanruskeita ja ne ovat kaljuja. Muiden orapihlajien tapaan kasvi on piikkinen eli orainen. Orat ovat 8–20 mm pitkiä. Lehdet ovat 3–5 cm pitkiä, parijakoisia tai -osaisia ja kaljuja. Lehtien suonet ulottuvat liuskojen kärkiin, hampaisiin ja näiden välisiin loviin saakka. Lehtien liuskat ovat suippoja ja kärkiosasta sahalaitaisia. Myös lehtien korvakkeet ovat sahalaitaisia. Kukinto on kalju huiskilo. Kukat ovat valkoiset ja niiden verholehdet ovat kolmiomaisia. Heteitä on 18–20 kappaletta ja niiden ponnet ovat punertavia. Emejä on yksi. Suippuorapihlaja kukkii Suomessa kesäkuussa. Hedelmä on yksiluinen, punainen luumarja.
Aikaisemmin suippuaorapihlaja jaettiin Suomessa kahteen alalajiin, mutta nykyisin niitä pidetään muunnoksina. Erot muunnosten välillä ovat verholehdissä ja marjoissa. Yleisemmän siirosuippuorapihlajan (var. "rhipidophylla") verholehdet ovat taakäänteisiä ja marja munanmuotoinen ja tummanpunainen. Tanasuippuorapihlajan (var. "lindmanii") verholehdet ovat puolestaan sirottavia, suoria ja marja tynnyrimäinen ja vaaleanpunainen.
Suippuorapihlajan voi helposti sekoittaa toiseen Suomessa luonnonvaraisena esiintyvään orapihlajalajiin, tylppöorapihlajaan ("Crataegus monogyna"). Lajit voivat myös risteytyä keskenään.
Levinneisyys.
Suippuorapihlajan levinneisyysalue ulottuu Skandinavian eteläosista ja Baltiasta Saksaan, Puolaan, Ukrainaan, Balkanille, Pohjois-Turkkiin ja Kaukasuksen alueelle asti. Suomessa suippuorapihlajaa kasvaa luonnonvaraisena paikoin Ahvenanmaalla, Lounais-Suomen saaristossa ja Varsinais-Suomessa.
Elinympäristö.
Luonnonvaraisena suippuorapihlaja kasvaa lehdoissa, lehtoniityillä sekä peltojen, metsien ja tienreunuksien pensaikoissa.
Käyttö.
Suippuorapihlajaa käytettiin yleisesti pensasaidoissa ennen aitaorapihlajan ("Crataegus flabellata" var. "grayana" eli "C. grayana") yleistymistä.
Susanne

Susanne on naisen etunimi, Susanna-nimen muunnos. Näin kirjoitettuna nimi on käytössä monissa maissa kuten Ranskassa, Saksassa, Yhdysvalloissa, Ruotsissa ja myös Suomessa. Ääntämys kuitenkin vaihtelee eri kielissä; esimerkiksi ranskaksi se lausutaan /syzan/, missä /z/ merkitsee s:n kaltaista, mutta soinnillista äännettä. Eräissä maissa nimestä on käytössä myös muunnos Suzanne.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Suomessa oli noin 7 040 henkilöä saanut nimen Susanne ja noin 380 henkilöä nimen Suzanne. Susanne on myös suosittu yrityksen nimi tai yrityksen nimen osa: elokuussa vuonna 2025 Fonecta Finder Yritystietopalvelu tuotti Susanne-nimellä 42 nimistä yritystä tai elinkeinonharjoittajaa.
Recruit-skandaali

Recruit-skandaali () oli sisäpiirikauppa- ja korruptioskandaali, joka pakotti useita huomattavia poliitikkoja eroamaan Japanissa vuonna 1988.
Recruit on kiinteistö- ja telekommunikaatioyhtiö Tokiossa. Sen johtaja Hiromasa Ezoe tarjosi Recruitin tytäryhtiön Cosmosin osakkeita talouselämän johtajille ja pitkäaikaisille poliitikoille, ennen kuin Cosmos listautui pörssiin vuonna 1986. Julkisen osakeannin jälkeen Cosmosin osakkeiden hinnat kohosivat pilviin, ja juoneen osallistuneet saivat kukin keskimäärin 66 miljoonan jenin tuoton.
Vaikka vain 17 Japanin parlamentin jäsenen havaittiin osallistuneen sisäpiirikauppoihin, kolmenkymmenen muun huomattiin myöhemmin saaneen erikoispalveluksia Recruitilta. Skandaaliin joutuneisiin poliitikkoihin kuuluivat pääministeri Noboru Takeshita, entinen pääministeri Yasuhiro Nakasone ja hallituksen pääsihteeri Takao Fujinami. LDP-hallituksen jäsenten lisäksi myös Kōmeitōn, demokraattisen puolueen ja sosialistisen puolueen johtajien havaittiin olleen osallisina juonessa. Takeshitan hallitus pakotettiin eroamaan, vaikka jotkut sen jäsenet palasivatkin politiikan huipulle myöhemmin (mukaan lukien tulevat pääministerit Kiichi Miyazawa ja Keizō Obuchi). NTT, Yomiuri Shimbun ja Nihon Keizai Shimbun sekaantuivat myös skandaaliin.
Vaikka skandaali kosketti puolueita poliittisen kentän molemmilla laidoilla, LDP kärsi skandaalista eniten. Skandaalin sanotaan usein olevan merkittävä syy Morihiro Hosokawan oppositiopuolueen voitolle vaaleissa vuonna 1993, jolloin LDP:n yhtäjaksoisesti 38 vuotta kestänyt valtakausi Japanissa keskeytyi.
M/S UN Trieste

M/S UN Trieste () on turkkilaisen UN Ro-Ro İşletmelerin omistama ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 2006 Flensburger Schiffbau-Gesellschaftin telakalla Flensburgissa, Saksassa. "UN Trieste" on rekisteröity Turkin lipun alle ja sen kotisatama on Istanbul.
UN Triesten sisaraluksia ovat M/S Saffet Ulusoy, M/S UN Marmara ja M/S UN Pendik.
Tekniset tiedot.
Pituutta UN Triestellä on 193 metriä, leveyttä 26 metriä ja syväys on 7 metriä. Laivan koko tilavuus (bruttovetoisuus) (GT) on 26 700 ja matkustus- ja lastitilojen tilavuus (nettovetoisuus) (NT) 14 650. Aluksen lastikapasiteetti on 3 726 metriä ja konttikapasiteetti (TEU) on 550. Laivan huippunopeus on 21,5 solmua.
Laivan pääkoneina on kaksi MaK 9M43 dieselmoottoria, jotka yhdessä kehittävät 16 200 kilowatin tehon.
Alustyyppi.
UN Trieste on ro-ro-alus ("roll on roll off"), eli sen lastaus tapahtuu perästä pyörien päällä ilman nosturia. Ro-ro-alus on kaikkein kilpailukykyisin ratkaisu nopeutta vaativissa ja lyhyissä kuljetuksissa, sillä se on nopea lastata ja purkaa. Rahtitilaan jää aina paljon käyttämätöntä tilaa, minkä vuoksi aluksia ei juuri valtameriliikenteessä käytetä.
Käyttöhistoria.
8. elokuuta 2005 tapahtui kölin lasku. 28. lokakuuta alus laskettiin vesille ja 12. tammikuuta 2006 se luovutettiin U.N Deniz Isletmeciligi A.S:n omistukseen, joka rekisteröi sen Turkin lipun alle nimellä "UN Trieste". Kotisatamaksi tuli Istanbul. Tämän jälkeen alus aloitti liikennöinnin Istanbulin ja Italian Triesten välillä. Vuonna 2007 alus siirtyi U.N Ro-Ro İşletmeleri A.Ş:n omistukseen.
Russi Taylor

Russi Taylor (4. toukokuuta 1944 Cambridge, Massachusetts – 26. heinäkuuta 2019 Glendale, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen ääninäyttelijä. Hänen tunnetuimmat ääniroolinsa olivat Minni Hiiri ja Tupu, Hupu ja Lupu useissa Disney-animaatioissa sekä "Simpsonit"-sarjan Martin Prince.
Ura.
Taylor teki ensimmäisiä äänirooleja animaatioihin 1960-luvulla ja tuli tunnetuksi 1980-luvun alussa Mansikka-Marjan ääniroolista hahmon nimikkolyhytanimaatioissa. Sittemmin Taylor tunnettiin parhaiten Disney-piirrettyjen myötä ja erityisesti Minni Hiirenä, jonka ääniroolia hän teki 1980-luvun puolenvälin jälkeen useissa lyhytanimaatioissa, elokuvissa ja televisiosarjoissa. Taylor oli myös Tupun, Hupun ja Lupun ääninä piirrossarjassa "Ankronikka". Suositussa animaatiosarjassa "Simpsonit" Taylor ääninäytteli useita lapsihahmoja, tärkeimpinä Martin Prince, kaksoset Sherri ja Terri sekä vaihto-oppilas Üter. Taylorin muita äänirooleja olivat "Pikkumuppetit"-sarjan Gonzo, "Smurffien" Smoogle ja useat hahmot "Pikku ponit" -sarjassa. Hän näytteli sivurooleja myös muun muassa piirrossarjoissa "Pieni merenneito", "Buzz Lightyear of Star Command" ja "Sofia ensimmäinen".
Taylor huomioitiin kaksi kertaa Daytime Emmyn ehdokkuuksilla animaatiosarjasta "Vekarat".
Taylor oli naimisissa Wayne Allwinen kanssa aviomiehensä kuolemaan saakka. Allwine tunnettiin Mikki Hiiren ääniroolista. Heillä on yhteensä neljä lasta.
Taylor kuoli paksusuolen syöpään 75-vuotiaana kotonaan Kalifornian Glendalessa 26. heinäkuuta 2019.
Filmografia.
Kaikki äänirooleja.
Nuoret sankarit

Nuoret sankarit () on John Fuscon käsikirjoittama ja Christopher Cainin ohjaama lännenelokuva vuodelta 1988. Sen tuotti 20th Century Fox. Pääosissa nähdään Emilio Estevez, Kiefer Sutherland, Lou Diamond Phillips, Charlie Sheen, Dermot Mulroney ja Casey Siemaszko. Elokuvalle tehtiin jatko-osa Nuoret sankarit 2 vuonna 1990.
Juoni.
Englantilainen karjatilan pitäjä John Tunstall löytää kodittoman lainsuojattoman William H. Bonneyn. Tunstall ottaa Bonneyn töihin maatilalleen, jossa on muitakin kodittomia hylkiöitä, kuten Doc Shurlock, Jose Chavez, "Dick" Brewer, Steve Stephens ja Charlie Bowdre. irlantilainen Murphy tavoittelee samaa lihakauppasopimusta Tunstallin kanssa ja murhauttaa tämän, minkä jälkeen Bonney ja kumppanit saavat apulaissheriffien valtuudet ja heidän pitäisi pidättää kaikki tiedetyt osasyylliset Tunstallin murhaan. Lainvalvojiksi värvätty joukko kuitenkin joutuu itse lain väärälle puolelle ja lain kouran jahtaamaksi, kun Bonney päättää syyllisten pidättämisen sijaan lähteä sotapolulle murhanhimoisin toimenpitein. Elokuva on siis kuvaus Uudessa Meksikossa vuonna 1878 tapahtuneesta Lincolnin kauppasodasta, johon Billy the Kid merkittävästi sekaantui.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa pienen budjetin koskettavaksi nuorisoleffaksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Bill Aston

William ”Bill” Aston (29. maaliskuuta 1900 Hopton, Staffordshire – 4. maaliskuuta 1974 Lingfield, Surrey) oli brittiläinen Formula 1 -kuljettaja, joka osallistui kolmeen kilpailuun omassa Aston Butterworth -tallissaan. Hän pääsi starttaamaan vain yhteen kilpailuun, joka oli Saksan Grand Prix 1952. Hän keskeytti kilpailun toisella kierroksella.
Formula 1 -sarjan lisäksi Aston ajoi myös Formula 3 -sarjassa ja moottoripyörillä, toimi koelentäjänä sekä viljeli hedelmiä. Hän teki myös uuden nopeusennätyksen 500–kuutioisella virtaviivaisella autolla Montlhérylla vuonna 1951.
Siipigambiitti

Siipigambiiteiksi kutsutaan shakissa monia avauksia, jossa valkea uhraa b-sotilaansa mustan c-sotilaalle. Siipigambiitteja pidetään yleisesti heikkoina siirtoina, ja siksi niihin törmääkin vain harvoin. Oikein pelattuina ne voivat silti olla suuri yllätys vastustajalle, ja hyvä ase etenkin pikapeleissä.
Kaikista tavallisin siipigambiitti on sisilialaisessa puolustuksessa, jolloin se menee seuraavasti: 1. e4 c5 2. b4 Peli jatkuu normaalisti 2...cxb4 3. a3 bxa3 4. Rxa3. Musta voi tosin pelata myös 2...d5 tai valkea 3. d4
Ranskalaisessa puolustuksessa esiintyy myös kaksi harvinaista siipigambiittia, jotka voivat transformoitua toisikseen.
1. e4 e6 2. d4 d5 3. e5 c5 4. b4
1. e4 e6 2. Rf3 d5 3. e5 c5 4. b4
Caro-Kannin puolustuksessa siipigambiitti etenee seuraavasti. 
1. e4 c6 2. Re2 d5 3. e5 c5 4. b4 joskin musta voi jättää sotilaan lyömättä ja saavuttaa välittömästi etua pelaamalla 4...d4!
Vielä harvinaisempi siipigambiitti on lähettipelissä. Gambiitilla on hieman yhtäläisyyksiä Evansin gambiitin kanssa.
1. e4 e5 2. Lc4 Lc5 3. b4
Tylppöorapihlaja

Tylppöorapihlaja eli tylppäliuskaorapihlaja ("Crataegus monogyna") on lähes koko Euroopassa tavattava pensas tai pieni puu. Suomessa tylppöorapihlajaa esiintyy vain maan eteläosissa ja se on luokiteltu uhanalaiseksi, viimeksi vuonna 2019 äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko.
Tylppöorapihlaja kasvaa kolmesta kuuteen metriä korkeaksi, joskus jopa korkeammaksikin. Haarat ovat kaljuja ja ovat väriltään harmaanruskeita. Muiden orapihlajien tapaan kasvi on piikkinen eli orainen. Orat ovat 8–20 mm pitkiä. Lehdet ovat 3–5 cm pitkiä, parijakoisia tai -osaisia ja kaljuja. Lehtien suonet ulottuvat liuskojen kärkiin, hampaisiin ja näiden välisiin loviin saakka. Lehtien liuskat ovat tylppiä, vain kärjestä niukkahampaisia tai täysin ehytlaitaisia. Lehtien korvakkeet ovat ehytlaitaisia. Kukinto on kalju huiskilo. Kukat ovat valkoiset ja niiden verholehdet ovat taakäänteisiä, tasasivuisen kolmiomaisia ja tylppiä. Heteitä on 18–20 kappaletta ja niiden ponnet ovat punertavia. Emejä on yksi. Tylppöorapihlaja kukkii Suomessa kesäkuussa. Hedelmä on yksiluinen, munanmuotoinen, punainen luumarja.
Ilmeisesti suurin Suomessa kasvava tylppöorapihlaja kasvaa Ahvenanmaan Finströmissä. Vuonna 2007 sen korkeudeksi mitattiin 8 metriä ja rungon ympärysmitaksi 45 cm korkeudelta 185 cm.
Tylppöorapihlajan on hankala erottaa toisesta Suomessa luonnonvaraisena esiintyvästä orapihlajalajista, suippuorapihlajasta ("C. rhipidophylla"). Lajien tunnistamista vaikeuttaa lisäksi se, että ne voivat myös risteytyä keskenään.
Levinneisyys.
Tylppöorapihlaja on levinnyt Etelä-Skandinaviasta ja Baltiasta koko Eurooppaan Venäjän Keski- ja Pohjois-osia sekä Islantia lukuun ottamatta. Lisäksi sitä tavataan Pohjois-Afrikassa, Turkissa, Kaukasuksen alueella sekä Lähi-idässä. Pohjois-Amerikan itäosiin laji on levinnyt ihmisen mukana. Suomessa tylppöorapihlajaa kasvaa luonnonvaraisena Ahvenanmaalla sekä paikoin Varsinais-Suomen ja Uudenmaan rannikkoalueilla. Suomessa tylppöorapihjalan uhanalaistumiseen on vaikuttanut avoimien alueiden sulkeutuminen, metsien uudistamis- ja hoitotoimet sekä risteytyminen vieraslajien kanssa.
Elinympäristö.
Luonnonvaraisena tylppöorapihlaja kasvaa lehdoissa, lehtoniityillä sekä peltoja ja metsiä reunustavissa pensaikoissa.
Käyttö.
Tylppöorapihlajaa käytettiin pensasaidoissa ennen aitaorapihlajan ("Crataegus grayana") yleistymistä. Lajia kasvatetaan edelleen koristepensaana ja -puuna.
Jason Dawe

Jason Dawe on brittiläinen TV-juontaja. Hän juonsi Top Gear -ohjelman ensimmäisen tuotantokauden (2002). Toisella tuotantokaudella hänet korvasi James May. Dawe esitteli käytettyjä halpa-autoja vastapainona Jeremy Clarksonin ja Richard Hammond esittämille kalliille urheiluautoille ja ajokilpailuille. Nykyään hän juontaa Penny Malloryn kanssa "Used Car Roadshow" -auto-ohjelmaa. Ennen juontajan uraa Dawe työskenteli 16 vuotta autoalalla.
Dawella on kolumni "The Sunday Times" -lehden moottorit-osiossa. Hän kirjoittaa myös moniin muihin lehtiin.
Richard Attwood

Richard James David Attwood (s. 4. huhtikuuta 1940 Wolverhampton, Staffordshire, Iso-Britannia) on uransa lopettanut brittiläinen kilpa-autoilija. Hän osallistui yhteensä 17 Formula 1:n MM-kilpailuun kausilla – ja – BRM, Reg Parnell Racing, Cooper ja Lotus-talleissa. Hänen paras sijoituksensa oli Monacon Grand Prix'ssa 1968, jossa hän ajoi toiseksi ja teki samalla kilpailun nopeimman kierroksen. Palkintosija jäi Attwoodin ainoaksi.
Attwood voitti Le Mansin 24 tunnin ajon vuonna 1970 Porsche 917:llä.
USS Missouri (BB-63)

USS Missouri (runkonumero BB-63) (lempinimiltään Mighty Mo tai Big Mo) on Yhdysvaltain laivaston Iowa-luokan taistelulaiva, joka on viimeinen Yhdysvaltojen rakentama taistelulaiva. Japanin keisarikunta antautui aluksella liittoutuneille toisen maailmansodan lopussa.
Valmistus.
Alus tilattiin 12. kesäkuuta 1940 New Yorkin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 6. tammikuuta 1941. Alus laskettiin vesille 29. tammikuuta 1944 ja otettiin palvelukseen 11. kesäkuuta.
Palvelus.
Palvelukseenotosta ja New Yorkin edustalla suoritetuista testi- ja perehdytysajoista vuoden 1944 loppuun alus oli taisteluharjoituksissa Chesapeaken lahdella. Alus lähti 11. marraskuuta Norfolkista San Franciscoon, missä se varustettiin laivaston lippulaivaksi. Alus lähti 14. joulukuuta kohti Karoliinien saariston Ulithia, jonne se saapui 13. tammikuuta 1945.
Toisessa maailmansodassa "Missouri" osallistui Iwo Jiman ja Okinawan taisteluihin ja ampui Japanin Hokkaidōa ja Honshūa. Kenraali Douglas MacArthur otti vastaan 2. syyskuuta 1945 Japanin antautumisen Tokionlahdelle ankkuroituneen Missourin kannella.
Sodan jälkeen alus palasi Yhdysvaltoihin ennen kuin se lähetettiin Korean sotaan. Palatessaan jälleen Yhdysvaltoihin se poistettiin käytöstä ja liitettiin 1955 Yhdysvaltain laivaston reserviin (), joka tunnetaan paremmin nimellä "Koipallolaivasto" (). Alus palautettiin palvelukseen ja modernisoitiin 1984 600 laivan laivasto -ohjelmassa, minkä jälkeen se osallistui 1991 Persianlahden sotaan.
"Missouri" poistettiin 31. maaliskuuta 1992 palveluksesta viimeisen kerran, jolloin se oli saanut yhteensä yksitoista taistelutähteä toiminnastaan toisessa maailmansodassa, Koreassa ja Persianlahdella. Sitä pidettiin Naval Vessel Registerissä tammikuuhun 1995. Vuonna 1998 se lahjoitettiin Missouri Memorial Associationille ja on nykyään museolaivana Pearl Harborissa Havaijilla.
Elokuvat.
Laiva on ollut esillä ainakin kahdessa elokuvassa. Ensimmäinen näistä on Steven Seagalin tähdittämä elokuva "Kaappaus merellä", jossa sotalaiva "Missouri" lähtee jäähyväismatkalleen. Toinen on vuonna 2012 julkaistu Peter Bergin ohjaama science fiction -sotaelokuva "Battleship".
Larry King Live

Larry King Live oli yhdysvaltalainen keskusteluohjelma, jota juonsi Larry King. Ohjelmaa esitettiin CNN-uutiskanavalla ja sen ensimmäinen lähetys nähtiin vuonna 1985. Sen katsojaluvut ylittivät miljoonan katsojan määrän illassa.
Tausta.
Ohjelma kuvattiin CNN:n Los Angelesin studioilla, mutta joskus ohjelmaa lähetettiin CNN:n New Yorkin tai Washington D.C:n studioilta. Eräs Kingin tunnuksista oli perinteinen RCA:n (Radio Corporation of America) mikrofoni pöydällä. Mikrofoni oli kuitenkin vain osa lavasteita, todellisuudessa King ja hänen vieraansa käyttivät pukuun kiinnitettäviä pieniä mikrofoneja.
Vieraat.
Joka ilta King haastatteli yhtä tai useampaa tunnettua henkilöä, yleensä julkisuuden henkilöitä, poliitikkoja tai talouselämän vaikuttajia. Tunnin mittainen ohjelma esitettiin eräillä alueilla kolme kertaa päivässä, ja sen pystyi näkemään maailmanlaajuisesti CNN International -kanavalla.
Haastattelutyyli.
Jotkut ovat syyttäneet Kingiä liian "lepsuista" kysymyksistä. Kun King oli vieraana "Late Night with Conan O'Brienissä", hän sanoi hyvän haastattelun salaisuuden olevan se, että saa haastateltavan puhumaan itsestään, jotta juontaja voi jäädä sivuosaan. "Washington Postin" haastattelussa vuonna 1996 King kertoi toisinaan lipsauttavansa kovia kysymyksiä pehmeiden väliin. King suosii haastatteluissaan lyhyitä, yhden lauseen kysymyksiä. King on myös sanonut, että hän koettaa valmistautua ohjelmaa varten mahdollisimman vähän.
Sofija Rotaru

Sofija Myh’ailivna Jevdokymenko-Rotaru (, , ; s. 7. elokuuta 1947) on muun muassa venäjäksi, ukrainaksi ja romaniaksi esiintyvä laulaja, joka syntyi moldovalaiseen perheeseen Tšernivtsin oblastissa, Ukrainassa. Hänelle myönnettiin Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimi vuonna 1988. Hän sai Ukrainan sankarin arvonimen 2002.
Terva-Toppilan koulu

Terva-Toppilan koulu oli Oulun kaupungin ylläpitämä 1.–9. luokkien yhtenäiskoulu, joka yhdistettiin Merikosken kouluun vuonna 2017.
Koulun perustaminen.
Sotien jälkeen Oulussa toimi vain neljä valtion omistamaa oppikoulua. 1940-luvun lopulla oppikouluun pyrki 3 800 oppilasta, joista alle puolet pääsi opiskelemaan. Oulun ensimmäinen yksityinen keskikoulu aloitti Tuirassa vuonna 1947, sitten seurasivat Karjasillan oppikoulu 1955, Laanilan oppikoulu 1957 sekä Lassinkallion kaupallisteknillinen yhteiskoulu 1962. Toppilan keskikoulu perustettiin vuonna 1963. Aloite koulun saamiseksi alueelle tuli Toppilan Pienkiinteistö -yhdistykseltä. Toppilan Keskikoulun kannatusyhdistyksen perustamiskokous kutsuttiin koolle lokakuun 14. päivänä 1962 päivätyllä kirjeellä. Kannatusyhdistyksen perustamiskokoukseen tuli 37 henkilöä. Yhdistyksen puheenjohtajana toimi Yrjö Kemppainen ja sihteerinä Eero Määttä. Kannatusjäsenen vuosimaksu oli 5 markkaa. Lupa koulun perustamiseen saatiin valtioneuvostolta 25. huhtikuuta 1963. Koulu aloitti 2. syyskuuta 1963 toimintansa Toppila Oy:n 1938 henkilökunnalleen rakennuttamassa Toppilan Seuratalossa. Koulun aloitti 80 oppilasta, jotka jaettiin kahteen luokkaan. Koulun ensimmäisenä rehtorina toimi Matti Juurus,
Toppilan yhteiskoulusta ja lukiosta Terva-Toppilan kouluksi.
Toppilan keskikoulu jatkoi vuoteen 1966 saakka, jolloin siitä tuli Toppilan yhteiskoulu. Samana vuonna valmistui nykyinen koulurakennus, joskin luokkahuoneet saatiin viimeisteltyä vasta kolmen vuoden kuluttua eli 1969. Vuonna 1968 viisivuotisesta koulusta saivat päästötodistuksen ensimmäiset 36 oppilasta. Toppilan yhteiskouluun liitettiin samana vuonna lukio, josta taas ensimmäiset 32 ylioppilasta valmistuivat vuonna 1971. Vuonna 1974 Toppilan yhteiskoulu jakautui Toppilan yläasteeksi ja lukioksi. Vuodesta 1985 aina vuoteen 2002 koulutiloja remontoitiin eri tavoin. Syyslukukaudella 2005 Toppilan lukio sulautui osaksi Kuusiluodon lukiota (nykyisin Oulun Suomalaisen Yhteiskoulun lukio). Lukion viimeinen rehtori oli Veikko Ervasti. Syyslukukauden 2006 alussa puolestaan Toppilan koulu ja sen vieressä sijainnut Merituulen koulu, alun perin Koskelan kansakoulu, lakkautettiin, ja niiden tilalle perustettiin yhtenäinen peruskoulun Terva-Toppilan koulu. Koskelan kansakoulu oli aloittanut toimintansa jo 24. syyskuuta 1906.
Keski-läntinen alue (Brasilia)

Brasilian keski-läntinen alue on yksi Brasilian viidestä alueesta. Alue muodostuu kolmesta osavaltiosta (Goiás, Mato Grosso ja Mato Grosso do Sul) sekä Distrito Federalin liittopiiristä, jossa sijaitsee Brasilian pääkaupunki Brasília. 
Alueen asukasluku vuonna 2022 oli 16 492 326
 ja pinta-ala 1 606 371,5 neliökilometriä.
Laulava sydän – Juice Leskinen

Laulava sydän – Juice Leskinen, sisältää musiikkia Yle TV2:n Laulava sydän -ohjelmasta. Se on tribuuttialbumi, joka sisältää eri suomalaislaulajien tulkintoja Juice Leskisen kappaleista. Esitykset ovat peräisin Yle TV2:n tuottamasta "Laulava sydän" -ohjelmasarjasta. Sen innoittaja oli Juice Leskisen 50-vuotisjuhla 19. helmikuuta 2000.
Kappaleet.
Sävellykset ja sanoitukset Juice Leskinen, ellei toisin mainita. Sovitukset Matti Puurtinen, paitsi Esa Nieminen (CD1/3. &amp; CD2/14.).
Dan Sundell

Danil (Dan) Sundell (s. 1. kesäkuuta 1946) on suomenruotsalainen kuvataidekriitikko, koulutukseltaan humanististen tieteiden kandidaatti. Hän on yksi Suomen merkittävimmistä taidekriitikoista, ja hän on kirjoittanut muun muassa "Hufvudstadsbladetiin" vuodesta 1971 alkaen. Tällä hetkellä hän asuu Helsingissä.
Sundellin vaimo oli taidemaalari Johanna Ehrnrooth. Dan Sundellilla on viisi lasta.
Riihimäen Ilves

Riihimäen Ilves (RIlves) oli Riihimäen Palloseuran (RiPS) farmiseuraksi vuonna 1970 perustettu riihimäkeläinen jalkapalloseura. RIlves peri vuonna 1928 perustetun Riihimäen Palloseuran kakkosjoukkueen sarjapaikan vuonna 2001 RiPS:n luovuttua urheilutoiminnastaan talousvaikeuksista johtuen. RIlves ehti edustaa kaupunkia yhteensä 10 vuotta. Kaudelle 2011 päätettiin Riihimäellä muuttaa edustusseuran nimi takaisin alkuperäiseksi. Riihimäen Ilveksen hallituksessa päätettiin nimenmuutoksesta 15.12.2010 ja edustusjoukkue sekä muut Ilveksen joukkueet pelasivat jo kevätkaudella 2011 Palloseuran raitapaidoissa.
RIlves pelasi vuoden 2001 jälkeen suurimman osan kausistaan (8 kpl) Kolmosessa. Toimintaa lopetettaessa vuonna 2010 seuralla oli jäseniä yhteensä 250, yhteensä 13 joukkuetta.
Historia.
Riihimäen Ilves perustettiin Riihimäen Palloseuran sisarseuraksi 18.1.1970. Ilveksen ensimmäinen puheenjohtaja oli Sakari Harjanne. Seuran johtokunta oli aluksi yhteinen RiPS:n kanssa. RiPS pyöritti tuolloin jalkapallotoiminnan lisäksi (kuten teki siis myös johtokuntakin) käsipallotoimintaa.
Ensimmäisellä kaudellaan seura nousi heti piirisarjasta 4. divisioonaan. 4. divisioonasta seura oli heti ensimmäisellä kaudellaan lähellä sarjanousua 3. divisioonaan, mutta jäi lohkossaan toiseksi pisteen erolla sarjanousijaan. Seuran tähti oli kuitenkin 70 -luvun osalta laskeva ja vuonna 1977 RIlves luopui sarjapaikastaan Nelosessa.
Nousu Neloseen tapahtui uudelleen vuonna 1981. Vuosina 1982 ja 1983 seura pyöritti Riihimäen juniorijalkapalloa. Kaupungin "kakkosjoukkue" Ilves (ks. "ykkösjoukkue" Riihimäen Palloseura) kamppaili 1980 -luvulla paikasta Nelosessa pudoten ajoittain piirisarjaan. 
1986 toiminta lakkasi ja vasta vuonna 1993 kasattiin uusi joukkue Neloseen. Ilves putosi ranskalaisen visiittinsä jälkeen Nelosesta jälleen 1994. Ilveksen toiminnalle ei nähty edellytyksiä, kun RiPS teki nousuaan aina Ykköseen asti 1990 -luvun lopussa ja RiNS organisoi kaupungin juniorityön. Seura lopetti urheilutoimintansa taas seitsemäksi vuodeksi.
Vuonna 2001 Riihimäen Ilves herätettiin kuitenkin uudelleen henkiin, RiPS:n luovuttaessa sarjapaikkansa talousvaikeuksiin nojaten. RiPS:n edustusjoukkue oli pahasti sillassa, mutta seuran kakkosjoukkueen RiPS II:n sarjapaikka Uudenmaan piirin Viitosessa päätettiin luovuttaa Riihimäen jalkapallon ainoalle toivolle Riihimäen Ilvekselle. Riihimäen Ilvekselle koottiin osaava johtokunta Kari Lindholmin johdolla ja johtokunnan muodostivat lopulta Torsti Sulander, Timo Tuohioja, Sami Anttila, Jorma Tiainen, Tapio Henriksson, Esko Leppä, Sirpa Leppä, Pentti Lindholm, Jorma Siitonen ja Harri Jokela.
Tulosta alkoi heti tulla ja vuonna 2001 saavutettiin nousu Neloseen ja heti seuraavana vuonna (2002) RIlves nousi Kolmoseen.
Kauden 2008 päätteeksi RIlves putosi Neloseen. Samana vuonna seura sai myös käyttöönsä uuden jalkapallohallin, joka paransi lajin harrastusmahdollisuuksia myös talviaikaan. Parantuneet olosuhteet poikivat kaudella 2009 riihimäkeläisille jonkin verran menestystä juniorisarjoissa, sekä johtivat Ilveksen edustusjoukkueen paraatimarssiin takaisin Kolmoseen murskaavalla piste-erolla lohkon toiseksi parhaaseen.
Oh Lord! When? How?

Oh Lord! When? How? on The Hivesin ensimmäinen virallinen julkaisu. Julkaisun muoto on EP ja se julkaistiin 1. kesäkuuta 1996. Seuraavana vuonna The Hives julkaisi albumin "Barely Legal".
Mary Astell

Mary Astell (12. marraskuuta 1666 Newcastle upon Tyne, Englanti – 9. toukokuuta 1731 Lontoo) oli englantilainen filosofi ja naisten oikeuksien puolustaja.
Astell muutti 20-vuotiaana asumaan Lontoon Chelseaan. Hän kirjoitti kirjoja ja pamfletteja, joissa hän käsitteli muun muassa naisten koulutusta ja avioliittoa. 
Astell julkaisi ensimmäisen teoksensa "Letters Concerning the Love of God" vuonna 1695. Hän kuoli rintasyöpään vuonna 1731.
Barbara Cochran

 
Barbara Ann Cochran (s. 4. tammikuuta 1951) on yhdysvaltalainen alppihiihtäjä. Hän voitti pujottelussa paitsi olympiakultaa Sapporossa 1972, myös hopeaa maailmanmestaruuskilpailuissa 1970.
Juuso Majava

Juuso Majava (s. 7. huhtikuuta 1989 Rovaniemi) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Rovaniemen Palloseuraa. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä.
Majavan pelaajaura ylimmillä sarjatasoilla alkoi kaudella 2006, kun hän nousi RoPS:in Ykkösen joukkueeseen. Veikkausliiga-debyyttinsä hän teki 15. toukokuuta 2008 vierasottelussa FF Jaroa vastaan. Majava edusti RoPS:ia kaudet 2006–2009, mutta kärsittyään loukkaantumisista koko kauden 2009 hänen sopimustaan ei uusittu. Kaudeksi 2010 Majava siirtyi AC Ouluun. Hän solmi yksivuotisen jatkosopimuksen AC Oulun kanssa vuoden jatko-optiolla joulukuussa 2011.
Majavan vanhempi veli Juha Majava on entinen jalkapalloilija.
Majava on pelannut yhteensä yhdeksän poikien maaottelua. Hän debytoi maajoukkueessa 4. syyskuuta 2007 alle 18-vuotiaiden maajoukkueen ottelussa Tšekkiä vastaan.
Erkki Kouri

Erkki Ilmari Kouri (s. 18. maaliskuuta 1940 Tornio) on suomalainen historioitsija, joka toimi Helsingin yliopiston yleisen historian professorina vuosina 1989–2008.
Kouri työskenteli tutkijana ja opettajana Saksassa Marburgin ja Münchenin yliopistoissa 1969–1972, Britanniassa Cambridgen yliopistossa 1973–1978 ja toistamiseen Münchenissä 1978–1986. Hän väitteli tohtoriksi Cambridgessa 1978, aiheenaan Euroopan protestanttinen liittopolitiikka Elisabet I:n aikana. Vuodesta 1986 Kouri on toiminut Suomessa, ensin Oulun yliopiston historian apulaisprofessorina 1986–1987 ja Jyväskylän yliopiston yleisen historian professorina 1987–1989, ja sitten Helsingin yliopiston yleisen historian professorina 1989–2008. 
Tutkijana Kourin keskeisiä tutkimusalueita ovat olleet uuden ajan alun eurooppalainen historia sekä kansainvälisten suhteiden ja historiankirjoituksen historia. Hänen tieteellisinä päätöitään ovat väitöskirja "England and the attempts to form a Protestant alliance in the late 1560s" (1978) ja tutkimukset "Der Deutsche Protestantismus und die Soziale Frage 1870–1919" (1983), jossa hän käsittelee protestanttisuuden asemaa Saksan keisarikunnan sosiaalipolitiikassa, ja "Saksalaisen käyttökirjallisuuden vaikutus Suomessa 1600-luvulla" (1984). Hän on sittemmin ollut "The Cambridge History of Scandinavia" -teossarjan (2003–2005) päätoimittajana.
Stacy (elokuva)

Stacy tai Stacy: Attack of the Schoolgirl Zombies () on vuonna 2001 valmistunut japanilainen kauhukomediaelokuva, jonka on ohjannut Naoyuki Tomomatsu. Elokuva perustuu Kenji Otsukin romaaniin, ja siinä 15–17-vuotiaat tytöt muuttuvat zombeiksi.
Elokuvassa oleva iskuryhmä Romero Repeat Kill Troops on nimetty zombielokuvaohjaaja George A. Romeron mukaan, ja elokuvassa myytävä moottorisaha Bruce Campbell’s Right Hand 2 on viittaus Bruce Campbelliin "Evil Dead" -trilogiassa.
Roolit.
Elokuvassa esiintyvät kirjailija Otsuki itse ja yhdysvaltalainen Norman England pienissä rooleissa.
Felons for Life

Felons for Life on kolmas albumi Dopelta. Se on kokoelma aiemmin julkaistusta materiaalista, demolevytyksistä, ja live-versioita kappaleista. Se itsejulkaistiin lokakuussa 2002.
Ensimmäiset 18 kappaletta ovat albumi- ja alternate-versioita yhtyeen ensimmäiseltä ja toiselta albumilta, "Felons and Revolutionaries" ja "Life" (paitsi kappale 3, joka on demoversio kappaleesta levyltä "Group Therapy" vuodelta 2003). Viimeiset 4 kappaletta ovat demoja vuodelta 1998 "Felons and Revolutionaries" levyä varten.
"Felons for Life" oli ainoastaan saatavana live-tapahtumissa ja yhtyeen nettisivustolla.
Marion Ross

Marion Ross (s. 25. lokakuuta 1928) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Watertown'ssa Minnesotassa. Hän sai alun alkaen nimen Marian, mutta muutti sen kirjoitusasun 13-vuotiaana. 
Marion Ross pääsi Paramountille 22-vuotiaana. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli "Ikuinen naisellisuus" (1953). Ross esiintyi useissa elokuvarooleissa 1950-luvulta alkaen, mutta tuli tunnetuksi varsinkin televisiosarjasta "Onnen päivät" (1974–1984). "Onnen Päivien" jälkeen hän näytteli monipuolisesti eri televisiosarjoissa ja teatteriesityksissä.
2000-luvulla Ross on esiintynyt useissa elokuvissa ja tv-sarjoissa, kuten "Enkelin kosketus", "Gilmoren tytöt", "Perhesiteet", "Greyn anatomia" ja "Senior Entourage". 
Hän on ollut ehdolla viiden Emmyn ja yhden Golden Globen saajaksi. Ross sai vuonna 2001 tähden Hollywood Walk of Famelle.
M/S Misida

M/S Misida () on ahvenanmaalaisen Godby Shippingin omistukseen rekisteröity ro-ro-rahtialus. Se on rakennettu vuonna 2007 J.J. Sietaksen telakalla Hampurissa, Saksassa. Alus on rekisteröity Suomen lipun alle ja sen kotisatama on Maarianhamina. Nykyisin "Misida" on aikarahdattuna UPM-Kymmenen liikenteeseen, reitille Suomi–Espanja. Lastina Misida kuljettaa metsäteollisuuden tuotteita. Aluksen jääluokitus on 1A Super ja konttikapasiteetti (TEU) 484.
Lokakuussa 2007 valmistunut M/S Misana on Misidan sisaralus.
Käyttöhistoria.
Helmikuussa 2005 Godby Shipping -ryhmään kuuluvat Minicarriers ja Trailer-Link tilasivat kaksi alusta UPM:n metsäteollisuuden tuotteiden kuljetuksia varten. 
6. elokuuta 2007 aluksen köli laskettiin. 21. joulukuuta 2007 alus luovutettiin Hampurissa Godby Shippingille.
Tummahorsma

Tummahorsma ("Epilobium obscurum") on suuressa osassa Eurooppaa kasvava horsmakasvi. Suomessa se on uhanalainen ja rauhoitettu laji.
Ulkonäkö ja koko.
Tummahorsma kasvattaa 20–90 cm korkean varren. Yläosastaan kauttaaltaan kaarikarvainen varsi on koheneva ja ilman edelliskesän kuivia lehtiä. Varren tyveltä lähtee pitkiä, valkoisia maarönsyjä. Tummanvihreät lehdet ovat nivelvälejä lyhyempiä ja usein lähes pystyjä ja ruodittomia. Muodoltaan ne ovat tylppätyvisiä, pitkulaisia ja tylppiä. Lehtien laita ja keskisuoni ovat karvaisia. Lehtien tyvestä lähtee pieniä haaroja. Kukinto on harsu, kapea ja karvainen. Kukat ovat pieniä ja purppuranpunaisia, terälehtiä on neljä. Kukan luotti on nuijamainen. Tummahorsma kukkii heinä-elokuussa.
Tummahorsma muistuttaa lähisukulaisistaan eniten harmaahorsmaa ("E. lamyi") ja rusoamerikanhorsmaa ("E. adenocaulon"). Laji myös risteytyy helposti useiden muiden horsmalajien kanssa.
Levinneisyys.
Tummahorsmaa tavataan Länsi- ja Keski-Euroopassa Espanjasta Kreikkaan ja Baltian maihin. Mantereen pohjoisosissa levinneisyysalue rajoittuu Etelä-Ruotsiin, -Norjaan ja -Suomeen sekä Karjalankannakseen. Lisäksi lajia on tavattu muun muassa Algeriasta, Turkista ja monilta Keski-Atlantin saarilta. Suomessa tummahorsmaa on tavattu vakinaisena vain muutamalta paikkakunnalta Etelä- ja Lounais-Suomesta, muun muassa Lohjalta, Nauvosta ja Korppoosta.
Elinympäristö.
Tummahorsma kasvaa lähteiden ja lähdepurojen varsilla sekä märissä ojissa. Laji on heikko kilpailija ja vaatii kasvupaikan pysymistä avoimena. Se saattaakin ilmaantua vanhoille kasvupaikoilleen siemenpankin avulla kasvupaikan olosuhteiden muututtua suopeiksi esimerkiksi maan kaivamisen jälkeen. Tummahorsman suurimpia uhkia Suomessa ovat avo-ojien väheneminen salaojitusten myötä sekä rakentaminen.
Turjanhorsma

Turjanhorsma ("Epilobium laestadii") on Fennoskandian pohjoisosissa tavattava harvinainen kasvilaji. Suomessa turjanhorsma kuuluu erityisesti suojeltaviin kasvilajeihin.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen turjanhorsma kasvaa 10–30 cm pitkäksi. Varren tyvellä on rihmamaisia, pienilehtisiä pintarönsyjä. Ohut varsi on tavallisesti haaraton, alaosasta lehdekäs ja kalju, yläosasta lähes lehdetön ja harvaan kaarikarvainen. Alemmat lehdet ovat leveähköjä ja huomattavasti nivelvälejä pitempiä, ylemmät lehdet lähes tasasoukkia ja nivelvälejä lyhyempiä. Lehtien laidat ovat lähes ehyitä, kaljuja ja tuskin taakäänteisiä. Kukintoranka ja kukkaperät ovat usein punertavia ja kaarevakarvaisia. Kukan teriö on 3–3,5 mm pitkä ja väriltään valkoinen tai joskus myös vaaleanpunertava. Kukassa on neljä terälehteä. Emin sikiäin on melkein nystykarvaton, harmahtava ja lähes myötäkarvainen. Emin luotti on kapean nuijamainen. Turjanhorsma kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Siemenet kehittyvät 3,5–5,5 cm pitkässä kodassa, joka on noin peränsä pituinen ja harvaan lähes myötäkarvainen. Siemen on vaaleanruskea ja selvänystermäinen.
Muista horsmista turjanhorsma muistuttaa läheisesti suohorsmaa ("E. palustre") ja vuorolehtihorsmaa ("E. davuricum"). Toisinaan turjanhorsmat luokitellaan kuuluviksi samaan lajiin suohorsmien kanssa.
Tieteelle uutena lajina turjanhorsman kuvasi Ilkka Kytövuori vasta vuonna 1979. Ensimmäiset näytteet lajista poimi kuitenkin Kaaresuvannosta jo vuonna 1834 Lars Levi Laestadius, jonka mukaan laji on myös saanut tieteellisen nimensä.
Levinneisyys.
Turjanhorsman levinneisyys tunnetaan huonosti. Sitä tavataan Fennoskandian pohjoisosissa Norjasta, Ruotsista ja Suomesta sekä Venäjältä ainakin Paanajärven alueelta. Suomessa turjanhorsmaa tavataan Kainuussa, Koillismaalla ja Lapissa. Laji on havaittu muun muassa Puolangalta, Kuusamosta, Torniosta, Muoniosta, Kittilästä, Sodankylästä, Enontekiöltä ja Utsjoelta. Yleisin laji on Suomessa Kuusamossa, jossa lajia kasvaa erityisesti Oulangan kansallispuistossa.
Elinympäristö.
Turjanhorsma kasvaa kuivahkoilla, usein lähteisillä lettosoilla, tihkuvesipaikoilla ja lettosoiden ojissa. Laji on kalkinsuosija.