Volgan tataarit

Volgan tataarit, tai yksinkertaisesti tataarit, ovat islaminuskoinen turkkilainen kansa, kotoisin nykyisen Venäjän federaation Volga-Uralin alueelta. Tataarien äidinkieli on kiptšak-turkkilainen "tataari", joka on sukua esimerkiksi kazakille. Tataarit ovat maan toiseksi suurin etninen ryhmä venäläisten jälkeen. Tataarien kulttuurikeskus on Tatarstanin tasavalta ja etenkin sen pääkaupunki, Kazan. 
Volgan tataarien kaksi suurinta alueellista alaryhmää ovat Kazanin tataarit ja mišäärit, joista jälkimmäinen on samalla Suomen tataarien esivanhempien heimo. 1800-luvulla alkaneiden muuttoaaltojen seurauksesta myös esimerkiksi Kiinaan muodostui pääsääntöisesti Volgan tataareista koostuva tataariyhteisö. "Tataari" itsessään on monimutkaisen ja pitkän historian omaava yleistermi, joka alkujaan viittasi useimmiten turkkilais-mongolilaisiin heimoihin. Neuvostoaikana se vakiintui Volga-Uralin turkkilaiskielisten omaksi etnonyymiksi ("tatarlar"), ja täten toinen nykyaikainen tataariryhmä, "Krimin tataarit", jaetaan siitä erilliseksi kansakseen muun muassa käyttämällä lisänimeä "krimiläiset" ("qırımlılar"). 
Tataarien etnogeneesi on monivaiheinen, eikä siitä ei ole täyttä yksimielisyyttä. Heidän historiansa yhdistetään kuitenkin yleensä Kultaisen ordan (1242–1502) kiptšak-turkkilaisiin, mutta myös sen edeltäjän, Volgan Bulgarian väestöön, jonka islamin omaksumista tataarit juhlistavat vuosittain. Ordan hajoamisen jälkeen Volga-Uralin tataarien esi-isät muodostivat Kazanin kaanikunnan (1438–1552), kunnes se menetti itsenäisyytensä Venäjälle vuonna 1552. Tataarit perustivat vuonna 1920 oman neuvostotasavallan, josta muodostui nykyinen Tatarstanin tasavalta. 
Tataarien katsotaan nykyään olevan laajalti integroituneita Venäjän yhteiskuntaan. Heillä on kuitenkin edelleen oma erottuva kulttuurinsa, jonka keskiössä on islamilainen usko ja turkkilainen äidinkieli. Neuvostoliiton teollistumisesta lähtien tataarin kieli on korvautunut jokapäiväisessä elämässä kasvavissa määrin venäjällä. Islam puolestaan on saanut vahvemman jalansijan Nevostoliiton uskonnonvastaisen aikakauden jälkeen.
Etymologia.
Tataarit eivät yleensä Venäjän keisarikunnan aikaan (1721–1917) kutsuneet itseänsä "tataareiksi", vaan enimmäkseen tunnistautuivat uskontonsa mukaan, eli "muslimi" (مسلمان, möselman, мөселман). Samainen ilmiö oli muillakin turkkilaisilla kansoilla ja täten esimerkiksi silloiset osmanit tunnettiin asiakirjoissa useimmiten "muslimeina". Virallisesti nimitys "tataari" vakiintui kyseisille Volga-Uralin muslimeille kun vuonna 1920 perustettiin Neuvostoliittoon kuuluva Tatarstanin autonominen sosialistinen neuvostotasavalta, eli nykyinen Venäjän Tatarstanin tasavalta.
Termi omaa erittäin pitkän ja monimutkaisen historian. Venäjällä siitä muodostui omanlainen haukkumanimitys, koska sillä heidät yhdistettiin venäläisten "vanhoihin vihollisiin", eli Tšingis-kaanin mongolitataareihin, joilta nimi on peräisin. Sitä alettiin täten välttämään, kunnes lopulta jotkut tataarien yhteiskunnalliset hahmot, kuten teologi Şihabeddin Märcani (1818–1889), alkoivat puhumaan sen puolesta ja pyrkivät uudelleenluomaan katkennutta tietoisuutta Volgan tataarikansan yhteydestä Kultaisen ordan turkkilaisiin kiptšak-tataareihin, joista he enimmäkseen polveutuvat.
Keisarikunnassa yleistermiksi muodostunut etnonyymi "tataari" ulottui lopulta myös muihin turkkilaisiin kansoihin, mutta nykypäivänä "tataarilla" viitataan lähinnä juuri Volgan tataareihin ja täten heidät tunnetaan yksinkertaisesti "tataareina" (татарлар, "tatarlar, تاتارلار"), siinä missä toinen pääsääntöinen tataariryhmä, Krimin tataarit, jaetaan omaksi erilliseksi kansakseen lisänimellä "krimiläiset" ("qırımlılar," къырымлылар).
Tataareista on historiallisesti käytetty lisänimiä kuten turkkilais-tataarit ja Volgan turkkilaiset. Jotkut tataarinkieliset lähteet käyttävät edelleen nimitystä "Törki-tatarlar" (Төрки-татарлар) ja Turkin turkkilaiset puolestaan termiä kuten "Tatar Türkleri". Tällä he "osoittavat kuuluvuutta suureen turkkilaiseen perheeseen, jotka Neuvostoaikana eri poliittisin keinoin vieraannutettiin toisistaan".
Historia.
Tataarien kulttuurikeskus on Venäjän federaatioon kuuluva Tatarstanin tasavalta. Sen edeltäjä oli vuonna 1920 perustettu Tatarstanin autonominen sosialistinen neuvostotasavalta.
Neuvostoliiton aikakauden jälkeen historioitsijat alkoivat taas kiinnostua ”kielletystä aiheesta”, eli tataarien etnogeneettisestä taustasta. Huomion keskiössä oli Kultainen orda ja sen jälkeen muodostuneet kaanikunnat, etenkin Kazan. D. M. Ishakovin vuoden 1998 julkaisu ”Keskiaikaisista tataareista nykyaikaisiin” (От средневековых татар к татарам Нового времени) on nimetty merkittäväksi suunnannäyttäjäksi. 
Aiheeseen perehtyneet ovat sittemmin vahvistaneet näkemystä, että tataarit polveutuisivat juurikin Kultaisen ordan väestöstä. Tästä huolimatta kansan keskuudessa on ollut kaksijakoisuutta heidän identiteetin määrittelyssä. Vaikka enemmistö kokee olevansa Ordan kiptšak-turkkilaisten tataarien jälkeläisiä (eli niin sanotut "tataristit"; myös nimellä "tšingistit", "çıñğızlıq)," toiset, joskin pieni vähemmistö, korostavat sen edeltäjän, eli Volgan bulgarian osuutta. Tämä tunnetaan ”bulgarismin” nimellä. Venäjän keisarikunnan aikaan ja Neuvostoliiton alkuvuosiin saakka ”Volgan turkkilais-tataarit” tunnistautuivat yleensä muslimeina ja "tataari"-nimeä vieroksuttiin, koska sille oli muodostunut negatiivinen konnotaatio Venäjällä sen liittäen heidät 1200-luvun mongolitataareihin. Sama ilmiö oli Suomen tataariyhteisön keskuudessa, joka pitkään myöskin piti termiä omanlaisena haukkumanimenä.
Tataaritaustainen historioitsija G. R. Jenikejev uskoo, että nykyiset tataarit kuitenkin olisivat juuri ”muinaisen Tatarian” jälkeläisiä, joiden alkuperä on ”yhdestä tai toisesta mongolitataarien heimosta, eli Tšingis-kaanin alkuperäiskansoista.” Jenikejevin mukaan tataarit etääntyivät termistä, koska ”Romanovin länsimieliset hallitsijat, apunaan bulgaristi-mullahit” loivat negatiivisen ja vääristellyn kuvan muinaisista tataareista. Tämä oli hänen mukaansa osa kyseisen hallituksen ”hajota ja hallitse” -politiikkaa, joka pyrki asettamaan venäläiset ja muut alueen kansat toisiaan vastaan. ”Nykyiset tataarit ovat keskiaikaisten tataarien suoria jälkeläisiä”, hän toteaa. Suomalainen tutkija Antero Leitzinger on kritisoinut bolgaariteorian puoltajia: ”Aiheeseen liittyvä tutkimus on virheitä täynnä. He painottavat bolgaarien osuutta lähinnä venäläisten iskoistamasta alemmuuden tunteesta, joka liitetään Kultaisen ordan väestöön”.
Tataaritaustainen kirjallisuustieteilijä Xatıyp Miñnegulov: "Sekä tsaarin- että neuvostovallan aikana virallinen suhtautuminen Kultaiseen ordaan oli jyrkästi kielteinen. Sitä esitettiin usein kaikkien venäläisten ja joidenkin muiden kansojen katastrofien lähteenä. Kansamme historiaa ja alkuperää vääristettiin, vain sen bolgarilaista komponenttia korostettiin. On välttämätöntä muistaa todellinen, objektiivinen, historiallinen totuus, että Ordan pääväestö koostui tataareista; käytössä oli turkkilais-tataarin puhuttu ja kirjoitettu kieli ja täten Kultaisen ordan pääperillisiä ovat nykyiset Volgan tataarit.”
Tunnettuihin bolgaristeihin puolestaan kuuluu historioitsija-arkeologi Alfred Halikov (1929–1994), sekä Gusman Halilov, "Bolgaarien kansalliskongressin" puheenjohtaja, joka vetosi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen tataarien nimeämisestä bolgaareiksi, mutta vuonna 2010 hävisi oikeudessa. Rašid Kadyrov on ajanut bolgaariteoriaa aina 1980-luvulta ja hänen mukaansa nykyinen Tatarstan yritettiin aikanaan nimetä vastaamaan näitä juuria.
Ordan kiptšak-tataarijuuret ovat nykypäivänä yleisesti hyväksytty heidän etniseksi alkuperäksi, mutta samalla Volgan Bolgaria omaksutaan osaksi heidän identiteettiä ja etenkin sen uskonnollista ulottuvuutta. Tataarit juhlistavat vuosittain Volgan Bolgarian islamiin kääntymistä Tatarstaniin kuuluvassa Bolgarin kaupungissa, missä on säilynyt jäänteitä sen ajoilta. Azade-Ayshe Rorlich kiteyttää: "Tataarien etnogeneettinen kysymys ei ole läheskään ratkaistu, mutta kuten monet tutkijat ovat todenneet, kiptšak- ja bolgaari -teorioiden suhde pitäisi olla symbioottinen eikä vastakkainen". 
Kulttuuri.
Kieli.
Tataari on turkkilainen kieli ja kuuluu kiptšakkilaisten kielten alaryhmään. Myös muun muassa kazakki on saman ryhmän kieli. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan tataarin puhujia oli Venäjällä 5,3 miljoonaa, ja vuonna 2010 4,3 miljoonaa.
Tataari jaetaan yleensä kahteen päämurteeseen: 
Tataarit Suomessa puhuvat tataarin kielen läntistä murretta eli mišääriä.
Uskonto.
Tataarit ovat perinteisesti hanafi-sunnalaisia muslimeja. Pieni vähemmistö on ortodoksisia kristittyjä.
Tausta.
Volgan alueen islamilaiset juuret johtavat aina Volgan Bulgarian aikakaudelle (922). Islamilla on sittemmin myös pitkä historia Venäjällä. Tataareilla oli merkittävä rooli muslimien kansallisessa heräämisessä niin keisarikunnassa kuin Neuvostoliitossa. Kazanin valloituksesta alkaen tataareja joutui pakkokasteen kohteeksi. Useasti he kuitenkin kääntyivät takaisin islamin uskoon heti tilanteen salliessa tai olivat kristittyjä vain ”ulkopuolisesti”, harjoittaen islamia salassa. Ensimmäinen virallisesti rekisteröity islamilainen järjestö oli valtionalainen ”Orenburgin muslimien henkinen kokoonpano”. Se perustettiin Katariina Suuren toimesta vuonna 1788. Muftiksi nimitettiin tataari Muhammedžan Husainov, jota on kuvailtu ”Venäjän muslimien ensimmäiseksi johtajaksi”..
Islam on enemmistön uskonto Tatarstanissa. Vuonna 2010 viralliseksi vapaapäiväksi nimettiin Id al-Fitr (Uraza bəyrəme / ğəyete), sekä toukokuun 21, joka juhlistaa bulgaarien islamiin kääntymistä. Samoihin aikoihin neuvoteltiin islamilaisesta pankkijärjestelmästä ja avattiin ensimmäinen halal-ruoan tuotantolaitos ulkomaisten yritysten kanssa, jotka ilmaisivat kiinnostuksensa laajentaa hanketta Tatarstanissa.
Venäjällä on noin viisi tuhatta islamiyhteisöä, joista yli kolmasosa on ”Pohjois-Kaukasian muslimien koordinointikeskuksen” hallinnassa. Toisella sijalla vaikutusvallan suhteen on ”Tatarstanin muslimien henkinen hallinto”, joka hallitsee noin 25 prosenttia yhteisöistä. Venäjän islamilaiset johtajat ovat useasti yrittäneet suostutella krimintataarit yhteistyöhön Moskovan kanssa.
Tataarien islam.
Tataarien uskonnollinen tilanne alkoi muuttua huomattavasti tultaessa 2010-luvulle. Uusi sukupolvi oli tyytymätön heidän henkiseen elämään ja koki vahvempaa tunnetta uskonnollisesta identiteetistä. Neuvostoaikoina tämä oli heikentynyt sen aikaisen uskonnonvastaisen politiikan seurauksesta, joka oli johtanut heidän paljolti suufivaikutteisen perinteen katkeamiseen. Tataarit olivat myös olleet merkittävässä asemassa uudistusliikkeen jadidismin edustajina.
Uusia asenteita oli havaittavissa jo 1990-luvulla. Tataari-imaamit kouluttautuivat tätä ennen yleensä Buharassa tai Taškentissa, mutta Neuvostoliiton hajottua nämä yhteydet katkesivat. Tämän seurauksesta kasvavissa määrin he alkoivat saamaan oppinsa ulkomailla, etenkin Saudi-Arabiassa, Egyptissä, Tunisiassa, Jordaniassa ja Turkissa. ”Näissä maissa he näkevät suuren kontrastin paikallisten perinteiden ja Tatarstanista tuttujen hiipuvien perinteiden välillä, johtaen heidän radikalisoitumiseen”.
”Tatarstanin kaukasisointi” on muodostunut sanonnaksi paikallisessa mediassa. Se viittaa siihen, että alueen radikaaliset versiot islamista saavat vaikutteita Kaukasiasta. Myös kasvanut maahanmuutto Keski-Aasiasta on vaikuttanut asiaan. Vuonna 2006, Doku Umarov totesi: ”Emme tule koskaan erottamaan Kaukasuksen maita Volgan alueesta. Vapautamme myös muita Rusnjan [Venäjää halventava tšetšeenitermi] miehittämiä maita. Näitä ovat Astrakhan ja Volgan varrella olevat maat, jotka ovat venäläisten kafirien sorkan alla”. 
Radikaalimmat versiot islamista olivat aikaisemmin Tatarstanissa hyvin vähäisiä ja satunnaisia. Tunnetuimpiin esimerkkeihin kuului "İttifaq" -muodostuma, jonka johtaja Fauzija Bairamova oli salafistimyönteinen 2000-luvulla. Imaami Rustem Safin Kazanissa joutui kahden vuoden lomautukselle yhteydestään panislamilaiseen Hizb al-Tahrir -puolueeseen. Muutamia kymmeniä tataareja oli mukana tšetšeenien separatistisodissa ja vuonna 2010 Tatarstanin sisäministeriö lakkautti lyhytikäiseksi jääneen kokoonpanon Nurlatin piirikunnassa, joka oli yrittänyt matkia dagestanilaista 1990-luvun ääriliikettä.
Sitten, vuonna 2012, salafismia vastustanut tataarilainen mufti Valiulla Jakupov ammuttiin kuoliaaksi Kazanissa. Samana päivänä mufti Ildus Faizov loukkaantui kun hänen autonsa räjäytettiin. Kuukauden kuluttua tästä toinen auto räjähti; tällä kertaa oletettavasti vahingossa lauennut pommi. Auton sisältä löytyi kolme ruumista, aseita ja radikaalia islamilaista kirjallisuutta. Heidän epäiltiin suunnittelevan iskua Vladimir Putiniin, joka oli tulossa Tatarstaniin vierailulle. Samoina aikoina nähtiin Šarian tukijoiden mielenosoitus, joka oli ”hyvin poikkeuksellista Tatarstanissa”.
Vuoden 2021 George Washingtonin yliopiston Venäjän islamiin perehtyvä julkaisu toteaa: ”Enemmistö Venäjän muslimeista tuntee olevansa hyvin integroituneita osaksi Venäjää ja osoittavat samantaisoista isänmaallisuuta kuin ortodoksiset kansalaiset. He suosivat joko perinteistä suufivaikutteista islamia tai enemmän poliittisesti sitoutunutta islamia, joka tukee Putinia. Tämän lisäksi on pienenä, mutta kasvavissa määrin vaikutusvaltaisena vähemmistönä radikaalimmat Venäjävastaiset salafismin kannattajat”. Rais Suleimanov tarkentaa: ”Enemmistö tataareista ei suoranaisesti harjoita mitään tiettyjä suufilaisuuden rituaaleja. Islam ymmärretään isovanhempien tapana, jotka Neuvostoaikoihin pystyivät säilyttämään islamin harjoittamisen yksinkertaisten rukousten ja elämänkaaren rituaalien tasolla”.
Tatarstanin mufti Kamil Samigullin kiteyttää seuraavasti: ”Olemme todistettavasti seuranneet Abū Ḥanīfan Madhabia ja Abu Mansur al-Maturidin Aqidahia yli tuhat vuotta. Tämä, Sunna, on meidän perinne, ja kaikki muu on ulkopuolista vaikutusta, mitä emme hyväksy. Tunnetuin tariqa Tatarstanissa on ollut suufilainen Naqšbandi. Samigullin jatkaa suufismista: ”Meidän on taisteltava sisäistä epäpuhtautta vastaan, ja tätä varten tarvitsemme suufismia. Ei kuitenkaan pidä sekoittaa aitoa suufismia ja pseudosuufismia, jossa sallitaan esimerkiksi jonkinlaisen ekstaasin tavoittelu tanssimisen kautta. Kuten imaami Rabbani kirjoittaa, tasawwuf ei saisi olla pikkuisenkaan ristiriidassa šarian kanssa”. Radikalismia on myös Samigullinin mukaan havaittavissa nuorison keskuudessa. 
Välit kansainvälisen islamin kanssa.
Islamilaisen historian tohtori Giuliano Bifolchija toteaa: "Tatarstanin sijainti Venäjällä on strategisesti tärkeä. Se toimii oleellisena linkkinä Keski-Aasiaan ja muslimimaailmaan. Sen turkkilainen ja islamilainen identiteetti, historiallinen pyrkimys autonomiaan ja korkea teollistuminen antavat sille selkeän vipuvarren. Vaikka tasavalta ei kannata separatismia, se muodostaa herkän kohdan Venäjän sisäisessä rakenteessa, jossa identiteetti-, poliittinen valvonta- ja ulkopolitiikkakysymykset kohtaavat. Sen rooli kansainvälisten foorumien isännöijänä palvelee sekä liittovaltion ulkopoliittisia tavoitteita että paikallisia pyrkimyksiä kansainväliseen tunnustukseen."
Kirjallisuus.
Tunnetuin vanhalla tataarin kirjakielellä ("İske tatar tele / Volgan türki") kirjoitettu teos on Qol Ğəlin "Qissa-i Yosıf ("قصه یوسف"," "Tarina Joosefista", 1233), joka on ollut tataarien ja muiden turkkilaiskielisten kansojen suosiossa vuosisatojen ajan. Nykytataarin kirjakielen perustajaksi lasketaan usein runoilija Ğabdulla Tuqay (1886–1913). Tataarin vanhan kirjakielen normit alkoivat lähetä kohti puhuttua kansankieltä 1800-luvun puolivälistä lähtien. Uuden kirjakielen pohjana toimi muuttoliikkeen ja kaupungistumisen synnyttämä yleiskieli, jonka fonetiikka ja sanasto perustuvat lähinnä keskimurteeseen ja morfologia mišääriin.
Tataarikirjallisuus on perinne, jonka juuret varhaimmillaan katsotaan juontavan Mahmud al-Kasgarin vuosina 1072–1074 koostamaan ensimmäiseen turkkilaisten kielten sanakirjaan, "Dīwān Lughāt al-Turk" (ديوان لغات الترك). Myös muun muassa keski-aasialaisen suufilaisen runoilijan Ahmed Yasawin (1103–1166) työ luetaan merkittäväksi. Arabialais-persialaista kirjallisuutta luettiin alkuperäisten, käännösten ja arvostelujen muodossa, ja ne toimivat inspiraation lähteenä uusien teosten kirjoittamiseen. Näistä esimerkkinä runoilijat al-Ma'arri, Al-Ghazali, Nizami ja Rumi. Kultainen orda ja lopulta sen jälkeinen Kazanin kaanikunta (1438–1552) olivat turkkilais-tataarilaiselle kirjallisuudelle kukoistuksen aikaa. Silloin moni eri kirjallisuuden genre kehittyi merkittävästi. Yksi tunnetuimpia Ordan kirjailijoita oli Nasreddin bine Borhaneddin Rabğuzi. Kazanin kaanikunnasta puolestaan muistetaan runoilija Möxəmməd Yar. 
Itsenäisyyden menettäminen Venäjälle 1500-luvun puolivälissä vaikutti negatiivisesti tataarikirjallisuuteen. Uusi merkittävä aikakausi alkoi tultaessa 1900-luvulle ja etenkin Neuvostoliiton aikaan. Tunnettuihin tataarikirjailijoihin 1800–1900-luvuilla kuuluvat etenkin Ğabdulla Tuqay, Qayum Nasıyri, Ğəlimcan İbrahimov, Fatix Əmirxan, Musa Cəlil, Hadi Taqtaş, Əxmət İsxaq, Fatix Xösni, Xəkimcan Xalikov, Ğadel Qutuy ja Robert Əxmətcanov. Viimeaikaisempia ovat esimerkiksi Robert Miñnullin ja Razil Wəliev.
Teatteri.
Ensimmäinen julkaistu tataarinkielinen näytelmä oli vuonna 1887 Ğabdraxman İlyasin "Biçara qız" (Бичара кыз, ”Onneton tyttö”). Edistyksellisiä ideoita sisältänyt näytelmä ei saanut täysin positiivista vastaanottoa vanhoillisen tataariyleisön parissa. "Səyər" (Сәйяр), ensimmäinen ammattimainen tataariteatteriryhmä puolestaan syntyi vuoden 1907 alussa Uralskissa. Tämän ryhmän sanotaan luoneen perustan Galiaskar Kamalin akateemiselle tataariteatterille, joka sijaitsee Kazanissa, Tatarstanin pääkaupungissa. Nykyään teatterin ohjelmistossa on pääasiassa tataarinkielisiä näytelmiä, mutta myös venäläisten ja muiden kirjoittamia näytelmiä. Ulkopuolisille järjestetään mahdollisuus katsoa tataarinäytelmiä käännöksen kanssa. Huomattavia tataarilaisia teatterintekijöitä ovat etenkin Mirxəydər Fəyzi, Kərim Tinçurin, Ğəliəsğar Kamal, Ğayaz İsxaqi, Luara Şakircanova, Tufan Miñnullin, Zölfət Xəkim.
Musiikki.
Ensimmäiset tallenteet tataarien kansanmelodioista löytyy "Aasian musiikkilehdessä" ("Азиатский музыкальный журнал", Astrahan, 1817). Heidän perinteinen musiikkinsa on sekoitus turkkilaisia-, mongolilaisia- ja suomalais-ugrilaisia elementtejä, jonka on sanottu yhdistävän mongolilaista ja unkarilaista musiikkia.
Ammattimainen tataarimusiikin kulttuuri muotoutui Neuvostoaikana. 1900-luvun puolivälissä monet tataarisäveltäjät tulivat tunnetuiksi, mukaan lukien Cəwdət Fəyzi, Salix Səydəşev, Mansur Mozaffarov, Nəcip Cihanov. Suurin tataarikansallismusiikin keskus on Musa Džalilin mukaan nimetty ooppera- ja balettiteatteri. Ensimmäinen tataariooppera "Saniyä" esitettiin vuonna 1925. Sen on säveltänyt Soltan Ğəbəşi yhteistyössä Vasili Vinogradovin kanssa. Fərit Yarullin teki ensimmäisen tataaribaletin "Şürəle". Sofija Gubaidulina on nimetty yhdeksi ”1900-luvun lopun merkittävimmistä venäläisistä säveltäjistä”. Rašid Kalimullinin teoksia on esitetty maailmanlaajuisesti.
Tunnettuja kansanlaulujen laulajia ovat muun muassa Rəşit Wahapov, Xəydər Bigiçev, Rafail İlyasov, Emil Cələletdinov. Moderni tataarimusiikki sisältää käytännössä kaikki olemassa olevat musiikin perusgenret. Tunnetuja nykyajan tataariartisteja ovat etenkin İttifaQ, Usal (Усал), Tatarka, K-Ru, Ilgiz, Taraf, Saida Muhametzjanova (Сайда Мухаметзянова), Dyshat (Дышать). Suomentataari Deniz Bedretdin on perustanut yhtyeitä Kazanissa.
Tataaritaustainen venäläinen oopperalaulaja Aida Garifullina esiintyi vuonna 2018 yhdessä Robbie Williamsin kanssa Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa.
Perinnejuhlat.
Tataarien perinteisiin juhliin lukeutuu muinaiset turkkilaiset juhlat sekä yleiset islamilaiset juhlat. Myös persialaista uudenvuodenjuhlaa Nowruzia (Нәүрүз, Nəwrüz) vietetään tataarien keskuudessa.
Tunnetuimpia tataarikulttuurin juhlia on "Sabantuy" (Сабантуй; myös "Saban tuyı", Сабан туе). Se juontaa juurensa esi-islamilaiseen aikaan maanviljelijöiden sadonkorjuujuhlana. Matkatessaan Volgan alueelle, arabimatkailija Ibn Fadlan havainnoi juhlan olemassaolon jo 900-luvulla. Nykyisin Sabantuy on kansallisjuhla Tatarstanissa. Se sisältää kilpailuhenkisiä lajeja, kuten painia ja hevosella ratsastamista.
Sabantuyta juhlitaan naapurikansojen lisäksi myös muun muassa Kazakstanissa ("Sabantoy", Сабантой). Siihen lukeutuva painimislaji, eli "körəş" (көрәш), on myös itsessään tunnettu laajalti turkkilaisten kansojen keskuudessa (turkiksi "güreş", uzbekiksi "kurash", jne.).
Asema Venäjällä.
Kieliuudistus.
Tatarstanin kaksi virallista kieltä ovat venäjä ja tataari. Vuonna 2017 tataarin kielen opetuksen määrää vähennettiin ja muutettiin sen vaativan erillisen oppilaan vanhemman kirjallisen suostumuksen, eli toisin sanoen siitä tuli vapaaehtoinen aine. Presidentti Vladimir Putinin mukaan ”lapsia ei pitäisi pakottaa opiskelemaan alkuperäiskansojen kieliä Venäjään kuuluvissa kansallisissa tasavalloissa”. Tätä ennen venäläisten oppilaiden vanhemmat olivat tehneet valituksia siitä, että myös heidän lasten oli kasvavissa määrin opeteltava tataaria pakollisena aineena, mikä puolestaan ”vei aikaa venäläisen kielen- ja kirjallisuuden opiskelusta”. (Vuonna 2021 Tatarstanissa oli noin 53 % tataareja ja 40 % venäläisiä). Putin järkeisti päätöstään jälkikäteen myös kertomalla haluavansa "kaikille eri puolilla Venäjää asuville lapsille tasavertaiset lähtökohdat tulevaisuutensa vuoksi", antaen esimerkkinä yliopistojen vaativan venäjänkielen taitoa.
Tutkija Alex Krouglovin mukaan Putinin päätös vahvisti entisestään venäjän funktiota ”eri etnisten ryhmien välisen kommunikoinnin kielenä, jota ei voisi korvata millään muulla”. Tataarin kielen puhujamäärän vähenemiseen on myös kuitenkin vaikuttanut englannin kielen suosio. Vuonna 2015 tehdyn kyselyn mukaan vahva enemmistö nuorista Tatarstanissa koki englannin kielen houkuttelevan eniten; toisena oli venäjä, ja tataari puolestaan nähtiin vähemmän hyödyllisenä, koska ”siitä ei olisi apua työelämässä”. Fysikaalisten- ja matemaattisten tieteiden tohtori, etninen tataari Robert Nigmatullin tuki Putinin kieliuudistusta. Vaikka Nigmatullin myöntää tataarikulttuurin kokeneen ”venäläistämistä”, hänen mukaansa ihmistä ei voi myöskään pakottaa oppimaan kieltä. Nigmatullin kokee tataarinkielen opiskelun nykypäivänä tarvitsevan taloudellisen kannustimen; ”Tatarstanin kaksikielisille työntekijöille pitäisi antaa lisäbonuksia.”
Kieliuudistuksen jälkeen kasvavissa määrin Tatarstanissa on alettu toimittamaan perjantairukouksia yksinomaan tataarinkielellä. On myös ehdotettu, että moskeijat järjestäisivät kielikoulutusta. Yksi haastateltava tataari ilmaisi: ”Päivittäisessä elämässä puhumme enimmäkseen venäjää. Ymmärrän täysin miksi, ja arvostamme rauhaa joka meillä täällä on. Pyrimme kuitenkin käymään aktiivisesti moskeijassa, jotta säilyttäisimme kontaktin tataarin kieleen.”
Marraskuussa 2023 järjestettiin Kazanissa ”Tuğan tel -foorumi”, johon osallistui noin 800 tataarin kielen parissa työskentelevää henkilöä, sekä poliitikkoja, kuten Tatarstanin johtaja Rustam Minnihanov. Tapahtuman keskiössä oli optimistisempi visio tulevasta. Opettajien merkitystä alleviivattiin vahvasti, mutta myös yhteistyön tärkeyttä heidän ja perheiden sekä uskonnollisten laitosten välillä.
Vuonna 2018 vastasyntyneiden suosituimmat henkilönimet Tatarstanissa olivat miehillä Amir, Timur, Artem, Karim, Matvei, Kirill, Mark, Aleksandr, Kamil, Jegor - naisilla Jasmina, Sofija, Amina, Alisa, Arina, Eva, Milana, Viktorija, Amelija, Azalija.
Tataarit ja venäläiset.
Tataarit ovat venäläisten jälkeen maan toiseksi suurin etninen ryhmä. Heidän välinen pitkä ja monivaiheinen historia voidaan yhdistää aina Volgan Bulgarian ja Kultaisen ordan aikakausille. Osa Venäjää tataarit ovat olleet 1500-luvulta. Tataarien ASNT (1920) oli ensimmäinen tataarilainen valtiomuodostuma sitten Kazanin kaanikunnan. Vuonna 1918 tataarit olivat olleet mukana perustamassa lyhytikäiseksi jäänyttä Idel-Ural-valtiota. Sittemmin kansan joukosta löytyy yksinkertaisesti jaettuna niin Venäjää vastustavia kuin sen puolustajia.
Puhuttaessa etenkin tataarien kielellisestä venäläistymisestä tuodaan Tatarstanin itsenäisyyden tärkeys usein esiin, mutta on myös todettu, että se ei välttämättä ratkaisisi kyseistä ongelmaa. ”Vähemmistökansat päättävät kasvavissa määrin myös itse opettaa lapsillensa ensisijaisesti venäjän kieltä etenkin taloudellisen integraation varmistamiseksi”. (K. Zubatševa, 2019). Bremenin yliopiston tutkija Daria Dergatševa toteaa, että tataarit ovat lopulta vain noin 53% Tatarstanin väestöstä ja etninen nationalismi saattaisi tuoda jännitteitä heidän ja tasavallan muiden väestöjen välille. Myös Tatarstanin vahvat yhteydet Venäjän talouteen, kauppaan ja infrastruktuuriin olisivat vaikuttavia tekijöitä. Dergatševa ei kuitenkaan poissulje tärkeyttä käydä keskustelua dekolonisaatiosta. Hän myös kiteyttää, että edes itsenäisyys ei ole mahdotonta, mutta vähintäänkin aikaa vievää ja hyvin haastavaa.
Leila Almazova, etnokulttuurisen koulutuskeskuksen johtaja Kazanin yliopistosta: ”Meillä tuntuu olevan vain kaksi ääripäätä vaihtoehtona: joko federaatio romahtaa ja Tatarstan päätyy itsenäiseksi, tai vahva keskittäminen ja täten identiteetin menetys. Katoava tataarikulttuuri on suuri tragedia, mutta molemmat vaihtoehdot ovat lopulta huonoja, sillä itsenäistyminenkin tuo ongelmansa mukanaan. Kuten muut Neuvostoliiton jälkeiset tasavallat ovat todistaneet, se voi äkkiä johtaa talouden rappeutumiseen ja eskaloitumiseen kohti sotaa”.
Yhdysvaltalainen kansainvälisen politiikan professori Monica Toft kirjassaan "In The Geography of Ethnic Violence: Identity, Interests and the Indivisibility of Territory" tulkitsee Tatarstanin itsenäisyyspyrkimykset käytännössä mahdottomiksi. ”Itsenäinen Tatarstan joutuisi edelleen luottamaan Venäjään taloudellisesti. Se olisi myös maantieteensä puolesta todella haavoittuvaisessa asemassa taktisesti”. Historioitsija Nadir Devlet: ”Itsenäisyys ei ole realistista. Täten pitäisi keskittyä tataarikulttuurin ylläpitämiseen ja edistämiseen [federaation sisällä]”.
Tataarikulttuurin aktivisti, toimittaja-muusikko Radif Kašapov koki kieliuudistuksen ongelmalliseksi, mutta samalla ei kannata tasavallan itsenäistymistä. Hänen mielestä se on ”hieno asia”, että Tatarstan on osa monikansallista Venäjän federaatiota. ”Meillä on selkeä kansallinen tietoisuus, mutta emme ole separatisteja. Turvatessa tataarin kielen ja kulttuurin säilymisen, edistämme samalla federaation kokonaisuutta”.
Kahtiajako.
Politologi V. Beljajevin mukaan ”suurin osa tataareista on Venäjä-mielisiä, mutta myös separatistisia purkauksia ilmenee ajoittain”. Näistä tunnetuimpia esimerkkejä on ”tinkimättömästä etnonationalismista” tunnettu poliitikko Fauzija Bairamova, tataarilaisen itsenäisyyspuolueen "İttifaq" perustaja. Bairamova sai vuoden ehdollista vankeutta kritisoituaan julkisesti Krimin miehitystä. Ukrainaan paennut tataariaktivisti Rafis Kašapov perusti kolmen muun aktivistin kanssa vuonna 2018 ”Free Idel-Ural” -nimisen liikkeen, joka asetti tavoitteekseen suvereniteetin saavuttamisen Tatarstanille, Baškortostanille, Tšuvassialle, Udmurtialle, Marin tasavallalle ja Mordvalle. Tarkoituksena on ollut, että kyseiset tasavallat tekevät yhteistyötä, ja myös Ukraina toimisi avustajana. Jotkut tataarit ovat käyttäneet sukunimestään epävirallista versiota, josta on otettu pois venäläinen pääte. (Bekajev - Bekai, Tagejev - Tagai, Talejev - Talai, jne.) Fandas Safiullin pyrki tataarinkielen muuttavan latinalaiseen kirjoitusasuun.
1900-luvun alun yksi merkittävimmimmistä tataarilaisista poliitikoista ja kirjailijoista oli Ğayaz İsxaqi. Hän kehui venäläistä kulttuuria, sai vaikutteita siitä ja koki tärkeäksi tehdä yhteistyötä venäläisten kanssa, mutta myös samalla kutsui Venäjää ”kansakuntien vankilaksi”.
Kirjailija Renat Bekkinin mukaan hänen tuntemiensa tataarien keskuudessa oli selkeää Putinin kannatusta vuoden 2017 kieliuudistukseen saakka, jonka jälkeen se olisi vähentynyt. 
Osa tataareista on todettu eurasianismin tukijoiksi, jotka täten ”näkevät Venäjän ainutlaatuisena sivilisaationa, mikä kattaa niin slaavien kuin turkkilaisten perinnön”. Näihin kuuluu tunnetuimpina etenkin muftit Talgat Tadžuddin ja Ravil Gainutdin. He, mufti Kamil Samigullin, kirjailija Rinat Muhamadijev sekä muun muassa poliitikot Rašid Nurgalijev, Ildar Gilmutdinov ja Farid Muhametšin ovat kaikki antaneet tukensa Ukrainan hyökkäykselle. Tatarstanin tasavallan muslimien henkinen hallinto antoi lausunnon, jonka mukaan ”tämä mobilisaatio ei ole ristiriidassa sellaisten muslimiarvojen kanssa kuin turvallisuuden varmistaminen, isänmaan puolustaminen ja yhteisten kansallisten ja henkisten arvojen vaaliminen”. Marraskuussa 2023, puhuessaan Tšetšeniassa järjestetyssä ”Meidän yhteinen kotimme on Venäjä” -konferenssissa, hallinnon johtaja Kamil Samigullin nosti Gazan sodan esimerkkinä ”eri etnisyyksien välisen rauhan säilymisen tärkeydestä”.
Tatarstanin johtaja Rustam Minnihanov totesi kesäkuussa 2023, että Tatarstan ”tukee täysin ylipäällikköä, maan presidenttiä Vladimir Vladimirovitš Putinia; seisomme yhdessä niitä vastaan, jotka uhkaavat Venäjää ja sen monikansallisia ihmisiä”. Myös sotaa vastustavia kuitenkin löytyy tataareista. Näiden joukossa tunnettuja tapauksia muun muassa sosiologi Iskander Jasavejev, joka lisättiin ”ulkomaisten agenttien luetteloon” kirjoitettuaan kriittisen analyysin sodasta. Politologi Ruslan Aisin kritisoi ”muslimieliitin” päätöstä tukea sotaa. Hän rinnaistaa Ukrainan tilanteen tataarien kokemaan kolonialismiin ja uskoo, että vaikka selkeää kannatusta sodalle löytyy myös tavallisen tataarikansan keskuudesta, olisivat useat tataarit oikeasti sotaa vastaan, mutta eivät vain uskalla myöntää sitä.
Huomiota paikallisessa mediassa sai vuonna 2022 Ukrainan sodassa 25-vuotiaana kuollut tataaritaustainen yliluutnantti Damir Islamov.
Kirjoituksia aiheesta.
Kansallisrunoilija Ğabdulla Tuqay, vastauksena 1800–1900-lukujen taitteessa tapahtuneelle tataarien Turkkiin kohdistuneelle siirtolaisuudelle kirjoitti muun muassa seuraavasti; ”Täällä olemme syntyneet, täällä kasvaneet, ja täällä kuolinhetkemme koittaa. Tähän venäläiseen maahan on itse kohtalo meidät sitonut”.
Historioitsija Lev Gumiljovin Kazaniin pystytetyssä patsaassa lukee; ”Minä, venäläinen, olen koko ikäni puolustanut tataareita”. Hän yritti muun muassa todistaa, että Venäjä on ”Kultaisen ordan jatkumo”, ja että monet venäläiset olisivat kristittyjen tataarien jälkeläisiä. Hän uskoi ”venäläis-turkkilais-mongolilaiseen veljeyteen” ja ilmaisi aiheeseen liittyen: ”Tataarit ovat veressämme, historiassamme, kielessämme ja maailmankuvassamme. Olivatpa todelliset erot venäläisten kanssa mitä tahansa, tataarit eivät ole kansa meidän ulkopuolellamme, vaan sisällämme”. Kirjailija Ğalimcan İbrahimov kirjoitti: ”Me tataarit olemme kansa, joka liittyi Venäjään ennen muita. Tämä loi itsevaltiuden pimeästä politiikasta ja kahden yhteisön välisistä eroista huolimatta heidän keskuuteensa paljon yhtenäisiä elämänpiirteitä”. 
Tataarilaisen historijoitsijan Gali Jenikejevin kirja ”Ordan imperiumin kruunu” (Корона ордынской империи, 2007) väittää, että ”Venäjän suuren euraasialaisen voiman takana on kaksi kansaa: venäläiset ja tataarit”. Yksinkertaisuudessaan Jekikejevin uskomus on, että ”Eurooppa-keskeisten historijoitsijoiden musta legenda” on iso syy vastakkainasetteluun. Gumiljovin tavoin hän on eurasianisti, uskoen ”venäläisten ja muiden aron kansojen yhteenkuuluvuuteen”. Hän viittaa esimerkillisesti Aleksanteri Nevskin ja Batu-kaanin pojan Sartakin ystävyyteen. Toisen tataarilaisen historioitsijan, Bulat Rahimzjanovin vuoden 2016 kirja "Moskova ja tataarimaailma" (Москва и татарский мир) esittää väitteen, että ”Moskovan ja tataarimaailman välillä ei keskiajalla ollut laajaa vastakkainasettelua.”
Samankaltaista esitti historiatieteiden tohtori Jevgeni Tolmatšev, jonka mukaan Volgan tataareita oli keskeisessä roolissa Venäjän hallitsevan luokan- ja erityisesti sen yhtenäisen valtiojärjestelmän muodostumisessa. Tämä ”yhden valtion Venäjä-Euraasia -järjestelmä” Tolmatševin väittämänä pilattiin kun ”länsimielinen Romanovin hallitus ja sen kätyrit” tulivat valtaan. Eurasianisti P. N. Savitskyn mukaan ”ainakin 40 prosenttia Venäjän aatelistosta polveutuu Ordan tataareista”. Historijoitsija Alfred Halikovin tutkimusten perusteella noin 500 venäläistä sukunimeä omaa ”tataarilaiset juuret”. Sukunimi "Karamzin", jota kantoi muun muassa Volgan rannalla syntynyt merkittävä venäläinen kirjailija Nikolai Karamzin, juontaa juurensa tataarilaiseen aristokraattiin "Kara-Murza".
Venäläisen islamin nykyajan tärkeimmiksi henkilöiksi kuvailtu tataaritaustainen mufti Ravil Gainutdin on nojannut puheissaan eurasialaisiin ideoihin. Hän on todennut muun muassa, että ”Venäjä muodostui historiallisesti ortodoksisten slaavien sekä islamilaisten turkkilaisten ja pohjoiskaukasian kansojen liitoksi. Tämä yhteys rakennettiin perinteisten monoteististen uskontojen, ortodoksisuuden ja islamin periaatteille”. Perustan kyseiselle ajatuspohjalle on sanottu luoneen krimintataarilainen intellektuelli Ismail Gasprinski, joka uskoi ”slaavilaisten ja turkkilaisten väliseen sopusointuun”. 
Tataarilaiset ja venäläiset talonpojat lyöttäytyivät yhteen erinäisissä luokkasodissa. Esimerkiksi vuosien 1606–1609 ”vuoristolaisten kapina”, johon ottivat myös osaa tšuvassit ja mordvat. Tunnetuimpia näistä kuitenkin on Pugatšovin kapina, johon osallistui lukuisa määrä tataareja. Alfred Halikovin mukaan ”kansojen välistä ystävyyttä pelkäävät tsaarin hallitus sekä venäläiset ja tataarilaiset feodaalit lietsoivat jatkuvasti sovinistista ja nationalistista kiihkoa”.
Budapestin yliopiston tutkija István Vásár vuoden 2014 tekstissään ”The Tatar Factor in the Formation of Muscovy’s Political Culture” kirjoittaa muun muassa seuraavasti: "Niin sanottu tataari-kysymys Venäjän historiassa on aina herättänyt monipuolisia tulkintoja. Mikä kuitenkin on varmaa, on näiden kahden kansan vaikutus toisiinsa pitkäaikaisten kontaktien seurauksena. Länsimaiset harhakäsitykset "barbaaritataareista" pahensivat näiden kansojen välejä". 
Tutkija Emre Karabacak jatkaa ajatusta: ”Pietari Suuren aikakausi tunnetaan länsimaalaisista uudistuksistaan. Hän yritti länsimaistaa ihmisiä väkisin, ei osoittanut armoa ja keräsi käsiinsä kaiken vallan niin paljon kuin pystyi. Kun hallitseva eliitti omaksui länsimaisen ideologian, kuilu venäläisten ja ei-venäläisten välillä kasvoi. He asettivat itsensä ylempään asemaan; venäläistyminen, etenkin kääntymällä kristinuskoon, tarkoitti sivistyneisyyttä”.
Politologi Ruslan Aisin toteaa, että tataarien historia on ”erottamaton” Venäjän historiasta ja luo yhteneväisyyksiä keisarikunnan ja ordan välille. Filologi-toimittaja Azat Ahunov kiteyttää: ”Konflikteista ja kansallisista eroista huolimatta tataarit ovat mentaliteetiltaan hyvin lähellä venäläisiä, jopa enemmän kuin ukrainalaiset ja valkovenäläiset. Meillä on yhteinen historiallinen kokemus, jota ei voi kieltää. Niin kauan kuin kulttuuriamme kunnioitetaan eikä häiritä, olemme venäläisten parhaita naapureita, ystäviä ja kollegoita”. 
Väestö.
Vuonna 2021, tataareja oli Venäjällä 4 713 669. Vuonna 2010 luku oli 5 310 649. Alueellisesti suurin väestö keskittyy Tatarstaniin (n. 38 %) ja tämän jälkeen Baškortostaniin (19 %). Tataareja asuu myös paljon muilla Venäjän alueilla, sekä Keski-Aasian valtioissa kuten Uzbekistan, Kazakstan ja Kirgisia.
Vuosina 1921–1922 jopa 2 miljoonaa tataaria menehtyi Tatarstanissa tapahtuneen nälänhädän seurauksena.
Asuinalueet Venäjällä.
Asutetuimmasta alkaen:
Tataarit ja baškiirit.
Tataarien ja baškiirien kulttuuriset ja kielelliset ominaisuudet ovat hyvin läheisiä. He pystyvät kommunikoimaan toistensa kanssa lähes täydellisesti, ja täten heitä ajoittain pidetään yhtenä ja samana kansana. Tataaritaustainen turkkilainen historioitsija Nadir Devlet: "Kulttuurillista ja alueellista autonomiaa koskevien kiistojen vuoksi tataari- ja baškiirijohtajat ottivat yhteen 1900-luvun alussa. Kun Baškortostan (silloinen ASNT) perustettiin, heidän tataareista eroava oma kansallinen tunne kasvoi”.
Genetiikka.
Volgan tataarit ovat geneettisesti enimmäkseen eurooppalainen etninen ryhmä, jolla on pieni itä-aasialainen komponentti. Heidän alueellisilla alaryhmillä löytyy korkea geneettinen monimuotoisuus, joka viittaa siihen, että he ovat muodostuneet monesta eri lähteestä. Yhteneväisyyttä kuitenkin luo Itä-Euroopan ja Uralin esiturkkilaiselta alkuperäisväestöltä perityn komponentin hallitsevuus. Volgan tataareilla on ”eteläinen” komponentti, joka liittyy todennäköisesti muuttoliikkeisiin Kaukasiasta. Keski-Aasialainen komponentti on erittäin pieni. Kazanin tataareilla ”eteläinen komponentti” on 15 %, ja sille on ominaista Itä-Euroopassa ja Välimerellä yleiset haploryhmät; misäärien keskuudessa ”eteläinen komponentti” (23 %) koostuu Välimerelle, Etelä-Euroopalle ja Aasialle ominaisista haploryhmistä.
Tataareilla ja venäläisillä molemmilla todettiin vuonna 2010 suomalais-ugrilaisia piirteitä, jonka uskotaan viittaavan suomalais-ugrilaisten osuuteen venäläisten ja tataarien etnogeneesissä. Jotkut HLA-piirteet tataareissa ovat lähellä tšuvasseja ja bulgarialaisia, mikä tukee näkemystä, että tataarit olisivat ainakin osittain turkkilaisten bolgaarien jälkeläisiä. Vuoden 2017 genomitutkimuksen mukaan Volgan tataareista löytyy viitteitä bolgaareista, petsenegeistä, kumaaneista, kasaareista, paikallisista suomalais-ugrilaisista heimoista ja jopa alaaneista.
Yhteyttä proto-unkarilaisiin on myös ehdotettu. ”Volgan tataarien geneettinen yhteys unkarilaisista valloittajista aina bolgaareihin on hyvin mahdollista”. (Neparáczki, 2018). Dominikaanimunkki Julianus kohtasi unkarinkielistä väestöä Volgan keskisellä alueella jopa vielä 1200-luvulla.
Geneettiset tutkimukset ovat myös osoittaneet, että tataarien alueellisilla pääryhmillä (Volga, Krim, Siperia) ei ole yhteisiä esi-isiä, joten niiden muodostuminen katsotaan tapahtuneen toisistaan riippumatta. 
Haplotyyppejä: (122 näytettä)
Tunnettuja tataareja.
Lista tunnetuista Volgan tataareista löytyy artikkelista "tataarit".
Tunnetut Suomen tataarit ovat erikseen omassa artikkelissaan.