Dean Stockwell

Dean Stockwell (oik. Robert Deane Stockwell; 5. maaliskuuta 1936 Los Angeles, Kalifornia – 7. marraskuuta 2021) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Nuoruus ja ura lapsinäyttelijänä.
Stockwell syntyi North Hollywoodin alueella. Hän aloitti uransa lapsinäyttelijänä, ja hän teki isoveljensä Guyn kanssa Broadway-debyyttinsä vuonna 1943. Dean sai tämän jälkeen elokuvasopimuksen MGM:ltä ja näytteli yhdeksänvuotiaana elokuvissa "Tuomion laakso" ja "Laulaen maihin" (1945). Hänen tunnetuin elokuvaroolinsa lapsinäyttelijänä on elokuvassa "Hiljainen sopimus" (1947), joka voitti vuoden Parhaan elokuvan Oscar-palkinnon. Kaiken kaikkiaan Stockwell ehti näytellä lähes kahdessakymmenessä elokuvassa ennen 18-vuotispäiväänsä.
1950–1970-luvut.
Stockwell näytteli 1950-luvulla elokuvissa, televisiossa ja teatterissa, johon hän teki paluun näytelmässä "Compulsion". Hän esiintyi myös näytelmän elokuvaversiossa "Rikollinen vietti" (1959), josta Stockwell, Bradford Dillman ja Orson Welles jakoivat Cannesin parhaan miesnäyttelijän palkinnon. 1960-luvulla Stockwell keskittyi erityisesti televisiotöihin, mutta hän teki myös monia tunnettuja elokuvia. Stockwellin elokuvia olivat muun muassa "Poikia ja rakastajia" (1960) ja "Pitkän päivän matka yöhön" (1962), josta Stockwell jakoi Ralph Richardsonin ja Jason Robardsin kanssa Cannesin näyttelijäpalkinnon. Stockwell tutustui henkilökohtaisesti aikansa hippikulttuuriin ja esiintyi myös hipeistä kertovassa elokuvassa "Kuumaa 60-lukua" (1968).
Stockwellin 1970-luvun elokuvia olivat muun muassa Dennis Hopperin surkeasti vastaanotettu "The Last Movie" (1971) ja "Easy Riderista" inspiraationsa saanut road movie "The Loners" (1972). Stockwellilla oli rooli myös Henry Jaglomin aneemisessa sodanvastaisessa elokuvassa "Tracks" (1976).
Paluu 1980-luvulla.
Stockwellilla oli 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa vaikeuksia saada rooleja, ja hän oli jo ehtinyt pitkälti siirtyä kiinteistöalalle, kun hänen uransa lähti uuteen nousuun vuonna 1984. Ensin hänellä oli pieni rooli David Lynchin "Dyynissä" ja sitten Harry Dean Stanton houkutteli hänet mukaan Wim Wendersin elokuvaan "Paris, Texas". Lynchin kanssa Stockwell teki myös elokuvan "Blue Velvet – ja sinisempi oli yö", missä hänellä oli ikimuistoisen karmiva kohtaus, jossa hän lauloi playbackinä Roy Orbisonia.
Stockwell sai vuonna 1989 Oscar-ehdokkuuden parhaasta miessivuosasta elokuvasta "Gangsterin heila". Samana vuonna alkoi tieteissarja "Aikahyppy". Siinä hän näytteli viiden kauden ajan amiraali Al Calaviccia. Hän voitti roolista Golden Globen ja sai neljä Primetime Emmy -ehdokkuutta.
Stockwell näytteli 1990- ja 2000-luvulla tasaisesti sekä televisiossa ja elokuvissa. Hänen hahmoillaan oli usein jonkinlainen valta-asema. Hänen elokuviansa olivat muun muassa "The Player – Pelimies" (1992), "Air Force One" (1997) ja "John Grishamin sateentekijä" (1997). Oikeussalidraamassa "Kunnian miehet" Stockwell esiintyi vuosina 2002–2004 ja tieteissarjassa "Taisteluplaneetta Galactica" (2006–2009) Brother Cavilinina.
Stockwell lopetti uransa vuonna 2015 saatuaan aivohalvauksen.
Stockwell sai elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle.
Stockwell oli kaksi kertaa naimisissa, mutta molemmat liitot päättyivät eroon. Ensimmäinen vaimo oli näyttelijä Millie Perkins ja toinen Joy Marchenko. Toisesta avioliitostaan hänellä oli kaksi lasta.