tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nikolai Knipovitš

Nikolai Mihailovitš Knipovitš (, 6. huhtikuuta 1862 Viapori – 23. helmikuuta 1939 Leningrad) oli venäläinen ja neuvostoliittolainen eläintieteilijä.
Nikolai Knipovitšin isä oli liettualaissyntyinen sotilaslääkäri. Hänen sisarensa Lidija oli tunnettu vallankumouksellinen ja veljensä Fjodor Vaasan läänin kuvernööri ja Suomen kenraalikuvernöörin kansliapäällikkö.
Knipovitš valmistui Pietarin yliopistosta vuonna 1886. Hän osallistui vallankumoukselliseen toimintaan ja joutui kahdesti pidätetyksi. Knipovitš puolusti maisterinväitöskirjaansa vuonna 1892. Seuraavana vuonna hänet valittiin Pietarin yliopiston yksityisdosentiksi. Knipovitš työskenteli Pietarin tiedeakatemian eläintieteellisessä museossa vuosina 1894–1921 sekä eläintieteellisen instituutin professorina vuosina 1911–1930. Hän järjesti tutkimusretkiä Euroopan-puoleisen Venäjän merialueille. Knipovitšin tieteelliset julkaisut keskittyvät merten hydrologiaan, kalavaroihin ja eläimistöön. Hän toimi vuodesta 1898 lähtien Venäjän edustajana Kansainvälisessä merentutkimusneuvostossa ja sen varapuheenjohtajana.
Knipovitš oli Neuvostoliiton tiedeakatemian kirjeenvaihtajajäsen vuodesta 1927 ja kunniajäsen vuodesta 1935. Hänen mukaansa on nimetty vedenalainen harjanne Pohjoisessa jäämeressä.
Knipovitšilla oli huvila Seivästön majakan luona. V. I. Lenin ja Nadežda Krupskaja asuivat hänen huvilallaan kesällä 1907. Knipovitš osallistui asiantuntijana Suomen ja Neuvostoliiton välisiin neuvotteluihin vuonna 1921.
Luzonichthys

Luzonichthys on heloahventen (Anthiaidae) heimoon kuuluva Tyynenmeren ja Intian valtameren alueilla tavattava kalasuku. Suvun tyyppilaji on neonheloahven ("Luzonichthys waitei"). Sukuun luetaan seuraavat kahdeksan lajia:
Ludvig Mylius-Erichsen

Ludvig Mylius-Erichsen (15. tammikuuta 1872 Viborg – 25. marraskuuta 1907 Grönlanti) oli tanskalainen kirjailija ja Grönlanti-tutkija. Mylius-Erichsen johti 1902–1904 tanskalaista tieteellistä Grönlannin-retkikuntaa Grönlannin länsirannikolla ja 1906 itärannikon pohjoisosia tutkimaan lähtenyttä "Danmark"-retkikuntaa. 
Mylius-Erichsen lähti Grönlannin itärannikon retkellään Danmark-aluksen talviasemalta Kap Bismarckin luota tanskalaisen Niels Peter Høeg Hagenin ja grönlantilaisen Jørgen Brønlundin kanssa maaliskuussa 1907 retkelle pohjoiseen. Retkellä hän kartoitti muun muassa Tanskan-vuonon. Paluumatkalla retkikunnan kaikki kolme osallistujaa kuolivat aluksellaan. Seuraavana keväänä muut retkikunnan jäsenet löysivät Brønlundin ruumiin ja Mylius-Erichsenin päiväkirjan. Mylius-Erichsenin muut havainnot ja muistiinpanot pelasti 1910 "Alabama"-retkikunnan johtaja Ejnar Mikkelsen. Mylius-Erichsenille ja hänen kahdelle toverilleen pystytettiin 1912 Kööpenhaminaan muistopatsas.
Mylius-Erichsen julkaisi näytelmän "Tatere" (1898), kuvaukset "Strandingshistorier" (1901) ja "Nye Strandingshistorier" (1905) sekä ensimmäisellä Grönlannin-matkallaan runoilemansa teoksen "Isblink" (1904).
Plecodus

Plecodus on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kolme lajia, joita tavataan Afrikasta:
Pleistoseeninen villiinnytys

Pleistoseeninen villiinnytys on troofisen villiinnytyksen muoto, jossa ekosysteemeihin pyritään palauttamaan eläimiä, jotka jäljittelevät pleistoseenisen kauden megafaunan ympäristöön jättämiä jälkiä.
Projekteja tai projektisuunnitelmia.
Brasilia.
Brasilialainen ekologi Mauro Galetti ehdotti pleistoseenin uudelleenrakentamista vuonna 2004. Pleistoseenikauden lopussa ihmisen levitessä Euraasian ulkopuolella kuoli sukupuuttoon suuri määrä isokokoisia eläinlajeja. Galetti ehdotti norsujen tuomista sirkuksista ja eläintarhoista yksityisille maille Brasilian cerradoon. 
Pohjois-Amerikka.
Paul S. Martin totesi vuonna 2005, että suuri osa Pohjois-Amerikan alkuperäisestä megafaunasta eli esimerkiksi mammutit, maalaiskiaiset ja sapelihammaskissat kuolivat sukupuuttoon ihmisten saavuttua mantereelle. Hän ehdotti ekologisen tasapainon palauttamista korvaamalla ne lajeilla, joilla on samanlaisia ekologisia rooleja, kuten aasialaisilla tai afrikkalaisilla norsuilla. "Naturen" kiistanalainen pääkirjoitus vuonna 2005 vaati norsujen, leijonien ja gepardien palauttamista keskilännen suojelluille preeria-alueille. Kirjoituksen oli allekirjoittanut suuri joukko biologeja.
Siperian pleistoseeninen puisto.
Tutkija Sergei A. Zimov perusti vuonna 1988 Koillis-Siperiaan Pleistoseenin puiston testatakseen mahdollisuutta palauttaa alueelle suuria laiduntajia ja petoeläimiä. Zimovin tavoitteena on luoda uudelleen pleistoseenin lopussa pääosin kadonneen arotundran kaltainen ekosysteemi. Hankkeen avulla on tarkoitus tutkia laiduntavien eläinten vaikutusta ikiroutaan ja sen sulamiseen. Zimovin tutkimusten mukaan talvilaidunnus edistää maaperän jäähtymistä talvella. Hankkeessa on tuotu alueelle jakutian poneja, poroja, lumilampaita, vapiteja, jakkeja, biisoneita ja hirviä. Zimovin hanke on kiistanalainen. "Conservation Biology" -lehdessä julkaistussa kirjeessä pleistoseenia palauttamaan pyrkiviä syytettiin "Frankensteinin ekosysteemien" luomisesta. Kirjeen mukaan "suurin ongelma ei ole mahdollisuus palauttaa menetettyjä vuorovaikutuksia, vaan pikemminkin riski saada uusia, ei-toivottuja vuorovaikutuksia. Kirjoittajat ehdottivat, että kadonneen megafaunan palauttamisen sijasta luonnonsuojelijoiden tulisi pyrkiä palauttamaan olemassa olevat lajit alkuperäisiin elinympäristöihinsä.
Algot Haquinius

Johan Algot Haquinius (30. heinäkuuta 1886 Sveg – 6. helmikuuta 1966 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä, pianisti ja pianopedagogi.
Haquinius opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuosina 1898–1904 ja jatkoi opintojaan Moritz Moszkowskin sekä Ignaz Friedmanin johdolla. Hänestä tuli yksi aikansa johtavista ruotsalaispianisteista. Hänen sävellyksensä ovat tyyliltään pohjoismaisia impressionistisin vaikuttein. Tuotantoon kuuluu pianokonsertto, "Romans" viululle ja orkesterille, muita orkesteriteoksia, kolme jousikvartettoa, viulusonaatti (1934), pianoteoksia, noin 150 yksinlaulua ja baletti "Offerlunden" (1923).
Haquinius valittiin Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi 28. huhtikuuta 1941.
Lidija Knipovitš

Lidija Mihailovna Knipovitš (, 27. joulukuuta 1856 Tuusula – 9. helmikuuta 1920 Simferopol) oli venäläinen vallankumouksellinen.
Lidija Knipovitšin isä oli liettualaissyntyinen sotilaslääkäri ja äiti aatelissuvun jäsen. Isä työskenteli pitkään Suomessa ja asettui eläkkeelle jäätyään ostamalleen maatilalle. Lidija sai kotiopetusta ja laajensi tietojaan itsenäisesti. Äidin kuoltua hän piti huolta nuoremmista sisaruksistaan ja isästään. Lidija työskenteli jonkin aikaa Helsingin venäläisen kansakoulun opettajana. Hänen veljiään olivat eläintieteilijä Nikolai Knipovitš sekä Vaasan läänin kuvernööri ja Suomen kenraalikuvernöörin kansliapäällikkö Fjodor Knipovitš.
Knipovitš sai ensikosketuksensa vallankumouksellisiin narodnikkeihin Aleksanterin kimnaasin opettajien Pavel Sikorskin ja Nikolai Vukotitšin kautta. Isänsä kuoltua hän muutti vuonna 1889 opettajaksi Pietariin. Knipovitš osallistui Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi -järjestön toimintaan, julkaisi sen lehteä ja järjesti salaisia kokoontumisia. Hänet pidätettiin ja karkotettiin Pietarista vuonna 1898.
Knipovitš teki sosiaalidemokraattien puoluetyötä Astrahanissa, Tverissä ja Samarassa. Hän osallistui vuoden 1903 puoluekokoukseen ja liittyi bolševikkeihin. Vuosina 1905–1907 Knipovitš toimi puoluekomiteoiden sihteerinä Odessassa ja Pietarissa. Hän osallistui Tampereen puoluekokoukseen vuonna 1905 ja puolueen neljänteen edustajainkokoukseen vuonna 1906. Knipovitš oli karkotettuna Pultavan kuvernementtiin vuosina 1911–1913. Hän asettui sen jälkeen sairautensa takia Krimille.
Knipovitš oli V. I. Leninin vaimon Nadežda Krupskajan työtoveri ja ystävä. Hänen puoluenimiään olivat Djadenka ja Tšuhna. Lenin ja Krupskaja asuivat Lidijan ja hänen veljensä Nikolain luona Seivästössä kesällä 1907. Lidija Knipovitšin elämästä kertoo Semjon Rubanovin ja Grigori Usyskinin vuonna 1981 ilmestynyt dokumenttiromaani "Pod psevdonimom Djadenka".
Mongoliläiskä

Mongoliläiskä on joillakin vastasyntyneillä ja pikkulapsilla esiintyvä, yleensä yksittäinen 2–15 senttimetrin kokoinen siniharmaa läiskä ristiselässä tai pakaroissa. Se on synnynnäinen ihon pigmenttimuutos eli syntymämerkki. Vaikka mongoliläiskä näkyykin yleensä jo vastasyntyneellä, joskus se tulee näkyviin vasta seuraavina viikkoina.
Mongoliläiskä kehittyy sikiöaikana. Läiskän kohdalla pigmenttiä tuottavat solut eli melanosyytit eivät ole nousseet ihon pintakerrokseen vaan jäävät syvemmälle verinahkaan, jolloin ne kuultavat paksun ihokerroksen läpi siniharmaana. Läiskiä voi joskus olla useampia eri puolilla kehoa.
Mongoliläiskä yleensä häviää neljään ikävuoteen mennessä, mutta suuret ja tarkkarajaiset läiskät voivat säilyä koko elämän ajan. Mongoliläiskä pystytään poistamaan laserilla.
Mongoliläiskää esiintyy 95–100 prosentilla aasialaisvauvoista, 90–95 prosentilla itäafrikkalaisvauvoista, 85–90 prosentilla intiaanivauvoista, 50–70 prosentilla hispaanovauvoista, mutta vain 1–10 prosentilla valkoisista vauvoista.
Shaan (elokuva)

Shaan (suom. ”Ylpeys”) on intialainen hindinkielinen toimintatrilleri vuodelta 1980. Sen ohjasi Ramesh Sippy ja tuotti hänen isänsä G. P. Sippy. Pääosia näyttelivät Sunil Dutt, Amitabh Bachchan, Shatrughan Sinha, Rakhee Gulzar, Parveen Babi ja Bindiya Goswami. Elokuva oli hitaan alun jälkeen menestys.
Quitangonha

 
Quitangonha oli šeikkien johtama nykyisen Mosambikin Ilha Quitangonhan saarella sijainnut valtio. Paikalliset kävivät kauppaa esimerkiksi orjilla. Se perustettiin 1500-luvulla ja Portugali liitti sen alueet omaan siirtomaavaltakuntaansa 1900-luvun alussa.
Sijainti.
Quitangonhan keskus sijaitsi Ilha Quitangonhan saarella Mosambikin saaresta pohjoiseen nykyisessä Nampulan maakunnassa Mosambikissa. 
Historia.
Quitangonhan ensimmäisten asukkaiden sanottiin muuttaneen saarelle Mosambikin saarelta vuosina 1515–1585. Saaren asukkaat harjoittivat kaupankäyntiä ja liittoutivat portugalilaisten kanssa. Portugalilaisten kautta oli mahdollista käydä kauppaa meren kautta ja portugalilaiset saivat puolestaan juomavettä ja ruokaa.
Quitangonha ja Portugali säilyttivät läheiset suhteensa aina 1700-luvun lopulle saakka. Intian valtamerellä alkoi vaikuttaa näihin aikoihin myös Ranska. Ranskan ilmaantuminen alueelle mahdollisti Quitangonhan käydä kauppaa orjilla ranskalaisten kanssa. Orjia myytiin esimerkiksi ranskalaisten 1800-luvulla valtaamille Madagaskarille ja Komoreille. Ranskalaisten ohella orjakauppaa oli käyty myös arabien kanssa. Mahdollisesti joitakin orjia päätyi jopa Yhdysvaltoihin saakka.
Orjakaupan merkitys alkoi taantua monien maiden kieltäessä orjuuden. Quitangonha oli myös alkanut ajautua kohti konfliktia Portugalin kanssa. Jännitteitä oli lisännyt esimerkiksi Quitangonhan vaikutusvallan leviäminen rannikkoa pitkin mantereella Nacalan ja Condúcian välillä. Portugali halusi puolestaan vakiinnuttaa valtansa alueella etenkin Berliinin konferenssin jälkeen vuosina 1884–1885. Quitangonhan ja Portugalin suhteet kuumenivat avoimiin yhteenottoihin vuosisadan lopulla. Quitangonha kukistui lopulta 1900-luvun alussa yhtenä viimeisistä itsenäisistä alueista Portugalin Mosambikissa. Sen viimeiseksi itsenäisyyden merkiksi jäi šeikki Mahmud Amadin hyökkäys Mossuriliin vuosina 1903–1904.
Guzel Jahina

Guzel Šamiljevna Jahina (, tat. Гүзәл Шамил кызы Яхина, "Güzəl Şamil qızı Yaxina"; s. 1977 Kazan, Tatarstan, Venäjä) on tataaritaustainen venäläinen kirjailija.
Jahina on opiskellut saksan ja englannin kieltä Kazanin valtiollisessa pedagogisessa korkeakoulussa ja sen jälkeen Moskovan elokuvakorkeakoulussa. 
Jahina on kirjoittanut Siperiaan karkotetusta tataarinaisesta menestyskirjan "Suleika avaa silmänsä", jonka pohjalta on tehty televisiosarja. Sarja suututti sekä Venäjän kommunistipuolueen että tataarijohtajat. Kommunistien mielestä Neuvostoliitosta ei saa puhua pahaa, tataarien mielestä Jahina on liannut oman pesän kuvaamalla, kuinka Suleikan mies ja anoppi kohtelevat häntä huonosti. Teos on käännetty ainakin 31 kielelle.
Anna-Lena Laurén kirjoittaa, että tarinan ydin ei ole Neuvostoliitto eikä tataariyhteiskunta vaan universaali kertomus siitä, kuinka naisen on vaikea selviytyä patriarkaalisessa yhteiskunnassa.
Olavi Eronen (everstiluutnantti)

Olavi Eronen (14. helmikuuta 1922 Viipuri – 27. marraskuuta 2017 Hamina) oli suomalainen everstiluutnantti ja toimi Suomen Ampujainliiton (SAL) valmennus- ja koulutuspäällikkönä 13 vuotta ja oli myös olympiakomitean valmennusvaliokunnan päällikkönä kahdeksan vuotta.
Olavi Eronen syntyi viipurilaiseen rautatievirkamiehen perheeseen. Hän kävi Viipurissa keskikoulun, ja talvisodan syttyessä hänestä tuli 17-vuotiaana JR 11:n komppanianpäällikön lähetti. Välirauhan aikaan syksyllä 1940 hän kävi Reserviupseerikoulun Niinisalossa. Pian jatkosodan syttymisen jälkeen hän yleni luutnantiksi. Sotien jälkeen Puolustusvoimissa vallinneen upseeripulan vuoksi hän palasi takaisin vuonna 1949 palvelukseen. Ilman kadettikoulua hän yleni aina everstiluutnantiksi viimeisen tehtävän vuonna 1977 ollessa Karjalan prikaatin esikuntapäällikkyys.
Erosen urheilumuotona oli ampumaurheilu. Vuoden 1952 Helsingin olympialaisissa Eronen toimi Nykyaikaisen 5-ottelun toimitsijana Hämeenlinnan Ahvenistolla. Ammunnassa Eronen saavutti Puolustusvoimien edustusampumajoukkueessa kuten myös Ampujainliiton SM-kisoissa lukuisia mestaruuksia ja mitaleja. Suomen Ampujainliiton valmennus- ja koulutuspäällikkönä hän toimi 13 vuotta. Samaan aikaan hän toimi kahdeksan vuotta Olympiakomiteassa ja toimi valmennusvaliokunnassa puheenjohtajana. Hän oli mukana kaikkiaan viisissä kesäolympialaisissa. Vuoden 1972 Münchenin olympialaisissa hän toimi kiväärijoukkueen valmentajana ja vuoden 1976 Montrealin, 1980 Moskovan, 1984 Los Angelesin ja 1988 Soulin kisoissa valmennuspäällikkönä. 
Ampujavalmentajauran jälkeen Eronen toimi aktiivisti sotaveteraanitoiminnassa kotiseudullaan Haminassa, jossa hän kuoli marraskuussa 2017.
Andreas Hintze

Andreas Peter Henrik Hintze (; 21. maaliskuuta 1827 Johannes, Viipurin lääni, Suomen suuriruhtinaskunta – 11. helmikuuta 1898 Johannes) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraali, joka toimi Sahalinin ensimmäisenä kuvernöörinä.
Andreas Hintzen vanhemmat olivat Rokkalan lasitehtaan peilimestari, myöhemmin lääninsihteeri Johan Hintze ja Amalia Altman. Hän kävi yksityiskoulun ja liittyi aliupseerina toiseen suomenmaalaiseen linjapataljoonaan vuonna 1844. Hintze siirrettiin Libaun jalkaväkirykmenttiin vuonna 1849. Hän osallistui sotatoimiin Unkarissa ja oli Krimin sodan aikana Liivinmaan ja Kuurinmaan rannikkovartiostossa.
Hintze siirrettiin vuonna 1857 ensimmäiseen tarkk’ampujapataljoonaan. Vuonna 1864 hänestä tuli 13. tarkk’ampujapataljoonan komentaja. Vuodesta 1876 Hintze komensi Nizovskin 23. tarkkampujarykmenttiä ja vuonna 1882 hänet nimitettiin kenraalimajurina Itä-Siperian tarkkampujaprikaatin päälliköksi.
Hintze nimitettiin Sahalinin sotilaskuvernööriksi vuonna 1884. Hän työskenteli aktiivisesti vankisiirtolana käytetyn saaren elinolojen ja infrastruktuurin järjestämiseksi. Hintze erosi armeijan palveluksesta vaimonsa sairauden takia vuonna 1888. Hän palasi Suomeen ja osti seuraavana vuonna Kirjolan kartanon Georg von Alfthanilta.
Phylloderma stenops

Phylloderma stenops on leikkojen heimoon kuuluva lepakkolaji. Se on sukunsa ainoa laji ja laajalle levinnyt, mutta huonosti tunnettu.
Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin suomenkieliseksi nimeksi on kosteikkoleikko.
Ulkonäkö ja koko.
"P. stenops" on vankka ja suuri, kyynärvarren pituus on 65-81,7 mm. Lepakon leuka ja huulet ulkonevat voimakkaasti ja nenä on lehtimäinen, tyvestään leveä ja teräväkärkinen. Kallon maksimipituus on 29-34,5 mm. Väriltään laji on punertavanruskea, siivenkärjet ovat valkoiset.
Levinneisyys ja elinympäristö.
"P. stenops" elää Väli- ja Etelä-Amerikassa, sitä tavataan Meksikon Chiapasista ja Belizestä Peruun, Boliviaan ja kaakkois-Brasiliaan ulottuvalla alueella. Keski-Amerikassa laji esiintyy tosin vain epätasaisesti, Nicaraguassa sitä ei ole dokumentoitu ollenkaan. Alalajeista "P. s. stenops" esiintyy suurimmassa osassa Etelä-Amerikkaa, "P. s. septentrionalis" Väli-Amerikassa ja "P. s. boliviensis" kaakkois-Boliviassa.
Laji esiintyy yleensä monikerroksissa trooppisissa ainavihannissa metsissä, lisäksi se sietää ihmisen muokkaamia alueita. Lepakoita tavataan usein soilla ja virtojen ympäristössä.
Ravinto.
Laji käyttää ravinnokseen hedelmiä ja hyönteisiä. Sen on dokumentoitu syövän toukkia ja koteloita, sekä ruokailevan yhteiskunta-ampiaisten pesissä. Yksittäisten yksilöiden perusteella laji syö hedelmistä etenkin kurpitsoja, sekä mahdollisesti piikkirottia.
FinE-kasvi

FinE-kasvi on koristekasveille, hedelmä- ja marjalajikkeille Suomessa annettava laatumerkintä. FinE-kasvit lisätään testatuista emokasveista, joten ne ovat perimältään taatusti haluttua lajiketta. Emokasvit puhdistetaan taudeista ja tuhoojista, mutta merkintä ei takaa, ettikö yksittäinen taimi olisi kärsinyt kasvuolosuhteistaan.
FinE on lyhenne sanoista Finnish Elite, suomalainen valio. Merkinnän myöntävät Maatalouden tutkimuskeskus ja Taimistoviljelijät ry.
Ensimmäiset FinE-kasvit julkistettiin vuonna 1997. Vuonna 2017 merkki siirtyi Taimistoviljelijät ry.n omaisuudeksi.
Angochen sulttaanikunta

 
Angochen sulttaanikunta oli nykyisen Mosambikin rannikolla vaikuttanut sulttaanikunta 1400-luvun lopulta vuoteen 1910. Sulttaanikunta vaikutti alun perin Afrikan keskiosiin kulkeneilla kauppareiteillä, sekä sittemmin myös orjakaupassa. Lopulta se liitettiin Portugalin Mosambikiin.
Sijainti.
Angochen sulttaanikunnan keskus oli sen nimen mukaisesti Angochen kaupunki nykyisen Mosambikin pohjoisrannikolla. Sulttaanikunnan muita keskuksia olivat Pebane ja Moma Angochen lounaispuolella.
Historia.
Kansanperinteen mukaan Angochen perusti Kilwan saarelta tullut pakolainen nimeltä Mussa. Sen nimi on johdettu alkuperäisestä swahilinkielisestä nimestä "Ngoji". Perustamisajankohta lienee ollut 1400-luvun lopulla. Angochesta käsin saatettiin käydä kauppaa Monomutapan kuningaskunnan kanssa. Angochesta toimineet muslimikauppiaat eivät myöskään olleet riippuvaisia portugalilaisten hallitsemasta Sofalasta heidän käydessään kauppaa Afrikan keskiosiin suuntautuvilla kuappareiteillä.
Portugalilaisia uhkasi uuden keskuksen muodostuminen ja vuonna 1511 he hävittivät Angochen hyökkäyksessä. 1530- ja 1540-luvuilla he saivat suljettua myös Zambezin kauppareitit perustamalla joen varrelle tukikohtia. Sulttaanikunta alkoi heikentyä. Vuosisadan jälkimmäisellä puoliskolla syttyi myös sisäisiä kiistoja vallanperimyydestä eri klaanien välillä, mikä mahdollisti portugalilaisten kasvattaa valtaansa myös sulttaanikunnan sisällä. Sulttaanikunta oli jonkin aikaa portugalilaisten alaisuudessa, mutta he päätyivät hylkäämään sen Angochen huomattavasti vähentyneen merkityksen takia. Angochen taantuessa Quelimanesta muodostui toinen kilpaileva kaupan keskus. Sulttaanikunta kävi kuitenkin edelleen kauppaa esimerkiksi sisämaassa asuneiden yaoiden kanssa. Yhteyksiä oli myös Madagaskarille ja Komoreille.
Angochen sulttaanikunta alkoi elpyä 1800-luvulla orjakaupan kasvun myötä. Angochen kautta kulki orjia Sansibarille, Komoreille ja Mosambikin saarelle. Vuoden 1849 jälkeen sulttaanikuntaa uhkasi maganjojen hallitsija João Bonifácio Alves da Silva. Silva johti suurta orja-armeijaa ja yritti vallata Angochen sulttaanin Musa Muhammad Sahibin hallitseman Pebanen. Angoche kärsi aluksi tappioita, mutta onnistui kuitenkin lopulta saamaan torjuntavoiton. Orjakauppa Angochesta jatkui aina 1900-luvun alkuun saakka. Sulttaanikunta lakkautettiin lopulta vuonna 1910 ja se liitettiin Portugalin Mosambikiin.
Union of Concerned Scientists

Union of Concerned Scientists () on yhdysvaltalainen voittoa tavoittelematon järjestö, joka pyrkii ratkaisemaan maailman suurimpia ongelmia tieteen avulla. Se keskittyy erityisesti ilmaston lämpenemisen hillitsemiseen, ympäristönsuojeluun ja ydinaseiden vastustamiseen.
Union of Concerned Scientists -järjestön perustivat vuonna 1969 Massachusetts Institute of Technologyn tutkijat ja opiskelijat. Perustajiin kuului Nobel-palkittu fyysikko Henry Way Kendall. Perustajien mielestä Yhdysvaltain hallitus väärinkäytti tiedettä. He vaativat, että tieteellistä tutkimusta suunnattaisiin pois asetekniikasta kohti ympäristö- ja sosiaalisten ongelmien ratkaisemista.
Järjestön vuosibudjetti on noin 41 miljoonaa dollaria. Se saa rahoituksensa lahjoituksina yksityisiltä ihmisiltä ja säätiöiltä.
Union of Concerned Scientists on saanut julkisuutta muun muassa paljastamalla, kun poliitikot ovat vääristelleet tutkimustuloksia. Vuonna 1997 järjestö julkaisi varoituksen, että hiilidioksidi ja muut kasvihuonekaasut täytyy saada heti kuriin. Julkilausuman allekirjoitti 1 500 tutkijaa 60 maasta, mukana 98 nobelistia. Vuonna 2007 Union of Concerned Scientists paljasti, että maailman suurin öljy-yhtiö ExxonMobil on rahoittanut 12 miljoonalla eurolla järjestöjä, jotka levittivät väärää tietoa ilmaston lämpenemisestä.
Jacques Charrier

Jacques Charrier (6. marraskuuta 1936 Metz, Ranska – 3. syyskuuta 2025 Saint-Briac-sur-Mer, Ranska) oli ranskalainen näyttelijä ja kuvataiteilija. Hänen näyttelijäuransa kulta-aikaa oli 1960-luku, jolloin hän näytteli lukuisissa ranskalaisissa ja italialaisissa elokuvissa. 
Yksityiselämä.
Charrier näytteli viimeiset roolinsa 1980-luvun alussa. Vuonna 1980 hän palasi kuvataidekouluun ja maalausharrastukseen. Hänen taideteoksensa ovat olleet säännöllisesti esillä Pariisissa, Genevessä ja San Franciscossa. 
Vuonna 1959 Charrier meni naimisiin Brigitte Bardot'n kanssa. Heille syntyi yksi poika. Pari erosi vuonna 1963. Vuonna 1964 hän avioitui France Louis-Dreyfuksen kanssa, jonka kanssa hänellä on kaksi tytärtä. He erosivat vuonna 1967. Vuonna 1982 Charrier tapasi kolmannen vaimonsa Lindan, jonka kanssa hänellä on yksi tytär. Vuodesta 2009 lähtien hän oli naimisissa japanilaisen taiteilijan Makiko Kumanon kanssa. 
Vuonna 1996 Bardot julkaisi muistelmansa, joissa hän haukkui Charrier'n ja heidän poikansa. Charrier vastasi omilla muistelmillaan vuonna 1997.
Arthur Lydiard

Arthur Leslie Lydiard (6. heinäkuuta 1917 Auckland, Uusi-Seelanti – 11. joulukuuta 2004 Texas, Yhdysvallat) oli uusiseelantilainen kestävyysjuoksija ja myöhemmin paljon Suomessakin vaikuttanut ja huomiota herättänyt kestävyysjuoksuvalmentaja. 
Aktiiviurheilu-ura.
Hän osallistui Kansainyhteisön kisoja edeltäneeseen Brittiläisen imperiumin kisoihin Aucklandissa vuonna 1950 maratonjuoksussa ja saavutti 12. sijan ajalla 2.54.51.
Valmennus.
Arthur Lydiardin esikuvia valmennuksessa olivat australialainen Percy Cerutty, suomalainen Paavo Nurmi ja unkarilainen Mihály Iglói. Lydiardin oppilaita olivat muun muassa olympiakisoissa menestyneet Peter Snell, Murray Halberg ja Dick Quax. Lydiardin valmennusfilosofiaan kuului erityisesti anaerobinen harjoittelu sekä intervalliharjoittelu. Lydiardia arvosteltiin myös ylikuntoa aiheuttavista kovista treenausmetodeistaan.
Suomeen Lydiard saapui urheilujohtaja Jukka Uunilan kutsumana vuonna 1967. Suomessa Lydiard saavutti menestystä ja suosiota osallistumalla muun muassa Lasse Virenin, Pekka Vasalan ja Juha Väätäisen valmennukseen. Väätäisen kanssa hänellä oli yhteistyötä jo 1960-luvulla. Toisaalta häntä kunnioitettiin hölkkäinnostuksen vahvana esiintuojana.
Arthur Lydiard on palkittu arvonimillä ansioistaan valmennustyössä. Hän kuului Uuden-Seelannin ritarikuntaan ja Brittiläisen imperiumin ritarikuntaan sekä Suomen Valkoisen Ruusun ritarikuntaan.
Arthur Lydiard oli kolmesti aviossa; hänen toinen puolisonsa oli suomalainen telinevoimistelija Eira Lehtonen.
Volha Tsander

Volha Mihailauna Tsander (, s. 18. toukokuuta 1976 Hrodna, Valko-Venäjän SNT, Neuvostoliitto) on valkovenäläinen uransa lopettanut moukarinheittäjä. Hänen paras ennätyksensä on 76,66, jonka hän heitti Minskissä vuonna 2006. Kiekonheitossa hän on saavuttanut tuloksen 59,82 ja kuulantyönnössä 15,84. Olympialaisiin hän on osallistunut kahdesti. Vuoden 2000 kisoissa Sydneyssä hän jäi ilman tulosta, mutta vuoden 2004 kisoissa Ateenassa hän tuli naisten moukarissa kuudenneksi tuloksella 72,27.
Dostojevskajan metroasema (Moskovan metro)

Dostojevskaja () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 19. kesäkuuta 2010.
Adolf Müllner

Amandus Gottfried Adolf Müllner (1774–1829) oli saksalainen kirjailija. Müllnerin esikoisteos oli romaani "Inzest". Hänen kohtalotragediansa "Der neunundzwanzigste Februar" (1812), "Die Schuld" (esitetty ensi kerran 1813, painettu 1816), "König Yngurd" (1817) ja "Die Albaneserin" (1820) ovat Zacharias Wernerin työn jäljittelyä ja jatkoa. Niissä kohtaloaate liittyy toimintaan aivan ulkonaisesti. Vuodesta 1820 alkaen Müllner toimi yksinomaan kirjallisuus- ja teatteriarvostelijana, mutta hän oli kirjoituksissaan puolueellinen. Hänen teoksiaan julkaistu kokoelmina "Vermischte Schriften" (1819–1826) ja "Dramatische Werke" (1828).
Müllner oli runoilija Gottfried August Bürgerin sisarenpoika.
Natalia Nordmann

Natalia Borisovna Nordmann (, kirjailijanimeltään Severova, Северова; 14. joulukuuta 1863 Helsinki – 30. kesäkuuta 1914 Locarno) oli suomalaissyntyinen venäläinen kirjailija. Hänet tunnetaan taiteilija Ilja Repinin muusana.
Natalia Nordmannin vanhemmat olivat suomenruotsalainen amiraali Bernhard (Boris) Nordmann ja venäläiseen aatelissukuun kuulunut Marija Arbuzova. Natalia sai perusteellisen kotikoulutuksen, osasi useita kieliä sekä harrasti musiikkia, kuvataiteita ja valokuvausta.
Nordmann lähti vuonna 1884 rakentamaan parempaa maailmaa Yhdysvaltoihin, mutta palasi pian takaisin. Vuonna 1896 hän tutustui Ilja Repiniin, jonka kanssa hän solmi siviiliavioliiton. Nordmann rakennutti Kuokkalaan pienen mökin, joka muutamassa vuodessa laajeni Penatyn huvilaksi. Repin asettui sinne pysyvästi vuonna 1903. Taiteilija maalasi Nordmannista useita tauluja ja kuvitti kaikki hänen teoksensa.
Nordmann oli kiinnostunut uusista aatteista, joista tärkeimmäksi muodostui kasvissyönti. Kirjailija Kornei Tšukovski kuvailee muistelmissaan Nordmannin luonnetta kiihkoilevaksi, määräileväksi ja mahtipontiseksi, mutta tunnustaa hänen vilpittömyytensä ja lahjakkuutensa.
Nordmannin kirjallinen tuotanto heijastaa hänen aatemaailmaansa. Pienoisromaani "Begljanka" (”Karkuri”, 1900) kertoo naisen pyrkimyksestä itsenäisyyteen ja henkilökohtaiseen vapauteen. Romaanin "Krest materinstva" (”Äitiyden risti”, 1904) aiheena on nykyajan naisen kohtalo. Todellisen vapauden perusta on kirjailijan mukaan usko Jumalaan ja rakkauden käskyihin sekä luopuminen oman edun tavoittelusta. Naisena olemisen tarkoitus on perhe ja sen onni.
Nordmann kirjoitti vuosina 1906–1912 kymmenen näytelmää, joita esitettiin Repinin Prometei-kesäteatterissa Ollilassa. Kokoelma "Intimnyje stranitsy" (”Intiimejä sivuja”, 1910) kertoo vierailusta Leo Tolstoin Jasnaja Poljana -maatilalla ja kuvaa Tolstoin ristiriitaisia käsityksiä naiseudesta ja taiteesta. Vuodesta 1911 lähtien Nordmann kirjoitti paljon kasvissyöjälehti "Vegetarianskoje obozrenijeen".
Tuberkuloosia sairastanut Nordmann matkusti vuonna 1914 Sveitsiin. Hän kieltäytyi omaisuudestaan ja Repinin avusta ja kuoli yksin köyhäinsairaalassa. Orselinan hautausmaalle pystytettiin vuonna 1989 Nordmannin muistomerkki.
Anthias

Anthias on heloahventen heimon (Anthiadidae) Tyynessämeressä ja Atlantissa tavattava ahvenkalasuku. Suvun tyyppilaji on koruheloahven ("Anthias anthias"). "Anthias"-lajeilla on selkäevässään kymmenen, harvoin yksitoista piikkiruotoa ja 13–16, yleisimmin 15 pehmeää ruotoa ja peräevässään kolme piikkiruotoa ja 6–8, lähes aina seitsemän pehmeää ruotoa. Sukuun luetaan kahdeksan lajia:
Friedrich Halm

Friedrich Halm, oikea nimi Eligius Franz Joseph von Münch-Bellinghausen, (1806–1871) oli vapaaherra ja saksalainen näytelmäkirjailija. Hän kirjoitti pitkän sarjan näytelmiä, joista merkittävimmät ovat murhenäytelmä "Griseldis" (1834), hänen esikoisteoksensa, joka saavutti Wienin Burgteaterissa loistavan menestyksen; romanttinen draama "Der Sohn der Wildnis" (1842) ja "Der Fechter von Ravenna" (1854; esitetty suomeksi nimellä "Ravennan miekkailija"). Muita ovat "Wildfeuer" (1864) ja huvinäytelmä "Verbot und Befehl" (1857). Halm kirjoitti myös runoelmia ja novelleja
Zacharias Topelius käsittelee "Ravennan miekkailijaa" teoksessaan "Matkahavaintoja puoli vuosisataa sitten". Hän on joutunut sattuman kautta näkemään sen Saksassa ja luonnehtii sitä, "Halmin kuuluisaa, paljon kiistelyä herättänyttä ja täydellä syyllä ihailtua murhenäytelmää "Der Fechter von Ravenna", kymmeneen vuoteen merkillisimmäksi".
Hurmemullo

Hurmemullo ("Pseudupeneus prayensis") on mullojen (Mullidae) heimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.
Hurmemullo kasvaa yleensä noin 35 senttimetrin mittaiseksi ja korkeintaan 55 senttimetrin mittaiseksi. Lajilla on selkäevässään kahdeksan piikkiruotoa ja yhdeksän pehmeää ruotoa. Peräevässään sillä on seitsemän pehmeää ruotoa. Hurmemullo on väriltään ruusunpunainen.
Hurmemulloa tavataan itäiseltä Atlantin valtamereltä Marokon ja Angolan välisellä alueella. Lajista on tehty havaintoja myös Espanjasta. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut hurmemullon vaarantuneeksi lajiksi.
Hurmemullo on pohjakala. Se käyttää ravinnokseen vedenpohjassa eläviä selkärangattomia. Hurmemullon elinympäristöä ovat matalat hiekka- ja mutapohjaiset rannikot ja kallioiset riutat. Laji elää 10–300, yleensä 20–75 metrin syvyydessä.
Hurmemullo on taloudellisesti hyvin tärkeä laji Länsi-Afrikan valtioissa. Sitä kalastetaan enemmän kuin mitään muuta mullojen heimon lajia. Vuonna 2009 lajia kalastettiin Ghanassa verkoilla keskimäärin 318 kilogrammaa päivässä.
Moroniformes

Moroniformes oli viuhkaeväisten (Actinopterygii) kalojen lahko. Siihen kuuluivat seuraavat kolme heimoa:
Paralabrax

Paralabrax on saha-ahventen heimoon (Serranidae) kuuluva Atlantissa ja Tyynessämeressä tavattava kalasuku. Sukuun luetaan yhdeksän lajia:
The Bonnie Blue Flag

The Bonnie Blue Flag on yhdysvaltalainen marssilaulu, jonka laati etelävaltioiden käytettäväksi Harry McCarthy ja jonka nuotit A.E. Blackmar and Bro. julkaisi vuonna 1861. Kappaleen melodia perustuu irlantilaiseen kansansävelmään ”The Irish Jaunting Car”.
Kappaleen nimessä esiintyvä ”bonnie blue flag” () viittaa vuonna 1810 lyhyen aikaa olemassa olleeseen Länsi-Floridan tasavaltaan, jonka Yhdysvallat myöhemmin liitti itseensä. Samankaltaista lippua käytti myöhemmin jonkin aikaa myös Texasin tasavalta.
We are a band of brothers and native to the soil
Fighting for the "property/liberty" we gain'd by honest toil
And when our rights were threatened, the cry rose near and far
Hurrah for the Bonnie Blue Flag that bears a single star!
"[kerto] Hurrah! Hurrah!"
"For Southern rights, hurrah!"
"Hurrah for the Bonnie Blue Flag that bears a single star."
As long as the Union was faithful to her trust
Like friends and brethren, kind were we, and just
But now, when Northern treachery attempts our rights to mar
We hoist on high the Bonnie Blue Flag that bears a single star.
"[kerto]"&lt;br&gt;
First gallant South Carolina nobly made the stand
Then came Alabama and took her by the hand
Next, quickly Mississippi, Georgia, and Florida
All raised on high the Bonnie Blue Flag that bears a single star.
"[kerto]"&lt;br&gt;
Ye men of valor gather round the banner of the right
Texas and fair Louisiana join us in the fight
Davis, our loved President, and Stephens statesmen are
Now rally round the Bonnie Blue Flag that bears a single star.
"[kerto]"&lt;br&gt;
Now here's to brave Virginia, the old Dominion State,
With the young Confederacy at last has sealed her fate,
And spurred by her example, now other states prepar'
To hoist high the bonny blue flag that bears a single star.
"[kerto]"&lt;br&gt;
Then here's to our Confederacy,
Strong we are and brave, 
Like patriots of old we'll fight, 
Our heritage to save. 
And rather than submit to shame, 
To die we would prefer 
So cheer for the Bonnie Blue flag
That bears a single star. 
Then cheer, boys, cheer, 
Raise a joyous shout
For Arkansas and North Carolina
Now have both gone out;
And let another rousing cheer
For Tennessee be given
The single star of the Bonnie Blue Flag 
Has grown to be eleven
Sanat.
Kappaleen sanat eivät vastaa Yhdysvalloista irtautuneiden osavaltioiden todellista järjestystä.
”Property” vastaan ”liberty”.
Kappaleen kolmannen säkeen neljäs sana oli alkuperäisessä versiossa ”property” eli "omaisuus", viitaten etelävaltioissa vallinneeseen orjuuteen. Joissakin myöhemmissä versioissa, mukaan lukien A.E. Blackmar and Bro. -yhtiön neljässä viimeisessä julkaisussa yhdeksästä, sana on muutettu muotoon ”liberty” eli "vapaus". Muun muassa vuoden 2003 elokuvassa "Jumalan miekka" etelävaltioiden sotilaiden nähdään laulavan kappaleesta sen jälkimmäistä versioita. Tämä poiki elokuvaa koskevan valituksen, koska sen katsottiin vääristelevän historiaa ja etelävaltioiden motiiveja. Kappaleessa itsessään mainitun Alexander Stephensin mukaan orjuus oli etelävaltioiden kulmakivi ja Yhdysvalloista irtautumisen nimenomainen syy.
Juhani Antonoff

Juhani Antonoff (, 11. helmikuuta 1887 Viipuri – 24. joulukuuta 1967 Lahti) oli Venäjällä työskennellyt suomalainen arkkitehti.
Juhani (Johannes) Antonoff syntyi varakkaaseen suomenvenäläiseen perheeseen. Hän valmistui Viipurin reaalilyseosta vuonna 1906 ja pääsi opiskelemaan Pietarin taideakatemian arkkitehtiosastolle vuonna 1908. Antonoff valmistui kiitettävin arvosanoin vuonna 1917.
Opiskeluaikanaan Antonoff toimi Pietarissa muun muassa arkkitehti Aleksandr Poleštšukin apulaisena. Venäjän vallankumouksen jälkeen hän työskenteli Pietarin kansantalousneuvostossa. Antonoff palasi vuonna 1921 Viipuriin, jossa hän oli reaalilyseon piirustuksenopettajana.
Vuonna 1926 Antonoff lähti Ivan Fominin kannustamana Uralille rakentamaan Sverdlovskin ja Magnitogorskin teollisuuskaupunkeja. Hän työskenteli suunnittelutoimisto Uralgipromezin työryhmän johtajana ja suunnitteli etupäässä Veniamin Sokolovin kanssa konstruktivismia edustavia teollisuus- ja asuinrakennuksia. Niiden joukossa ovat Magnitogorskin metallitehdas, Serovin metallityöläisten kulttuuritalo sekä NKVD:n asuintalot ja toinen Neuvostojen talo Sverdlovskissa.
Sverdlovskissa vakoilijaksi epäilty Antonoff palasi Viipuriin vuonna 1933. Hän sai töitä Jalmari Lankisen arkkitehtitoimistosta, joka siirtyi Lahteen vuonna 1944. Antonoff työskenteli nimettömänä, mutta toimiston töissä voi nähdä samoja piirteitä kuin hänen aikaisemmin suunnittelemissaan rakennuksissa. Tällaisia ovat sylinterimäiset muodot, erkkerit, massojen väliset kontrastit ja paljaiden julkisivujen nauhaikkunat. Antonoffin Sverdlovskin-kauden tyyliä edustavat muun muassa useat sairaalarakennukset sekä Armilan koulu (1938) Lappeenrannassa ja asuintalo Jyväskylässä (1945).
Rasvahappoamidihydrolaasi

Rasvahappoamidihydrolaasi eli FAAH on nisäkkäiden lipidikalvoista löytyvä entsyymi (amidaasi), joka hajottaa hydrolyysin kautta joitakin rasvahappojen amideita. Se hajottaa eritoten anandamidia arakidonihapoksi ja 2-aminoetanoliksi sekä vähäisessä määrin 2-arakidonyyliglyserolia arakidonihapoksi ja glyseroliksi. 2-AG:tä hajottaa ensijaisesti monoasyyliglyserolilipaasi eli MAGL. Anandamidi ja 2-AG ovat tärkeimmät nisäkkäiden endokannabinoidit. FAAH hydrolysoi keskeisesti myös endokannabinoideihin kuulumattomia "N"-palmitoyylietanoliamiinia (PEA) ja oleyylietanoliamiinia (OEA), jotka vähentävät tulehdusreaktioita ja kiputuntemuksia.
Ihmisillä on myös rasvahappoamidihydrolaasi 2 (FAAH2), joka on eri entsyymi kuin FAAH. FAAH2 on kuitenkin toiminnoiltaan samankaltainen kuin FAAH.
Geeni, rakenne ja sijainti.
Ihmisillä FAAH:n geeni on "FAAH" ja se on kromosomissa 1 kohdassa 1p33. Ihmisten FAAH koostuu yhdestä 579:n aminohapon peptidiketjusta, jonka massa on noin 60 kDa. Solukalvoissa se on homodimeeri.
FAAH:ta on ihmisillä paljon eritoten keskushermostossa, joissa se on lähinnä soomassa ja tuojahaarakkeissa solujen sisäisissä kalvoissa, kuten sileässä solulimakalvostossa ja mitokondrioiden ulkokalvoissa. Sitä on myös muualla kehossa, mutta alueellisesti keskushermostoa rajoittuneemmin.
Lääkinnällinen merkitys.
FAAH:n toimintaa estäviä aineita voitaisiin käyttää kipu- tai masennuslääkkeinä, sillä esto lisää kannabinoidireseptoreihin aktivoivasti sitoutuvien endokannabinoidien pitoisuuksia ihmiskehossa. Estäjät voisivat siis toimia vaihtoehtona tetrahydrokannabinolin kaltaisille ulkoisille kannabinoidireseptorien agonistien annostelulle.
FAAH-estäjiä on kehitetty monia, mutta mitään niistä ei ole toistaiseksi hyväksytty lääkemarkkinoille. Useat FAAH-estäjät ovat osoittautuneet vaarattomiksi, mutta joidenkin estäjien testaus on lopetettu esimerkiksi siksi, että niiden on havaittu olevan lääkinnällisesti tehottomia. Kuitenkin vuonna 2016 Bial-lääkeyhtiön kehittämän "BIA 10-2474"-nimisen kokeellisen FAAH-estäjän antaminen Ranskassa 90:lle koehenkilölle johti yhden koehenkilön kuolemaan aivoverenvuodon takia ja aiheutti neljälle pysyvän aivovaurion.
Puutos.
Vuonna 2019 tuolloin 66-vuotiaalta skotlantilaiselta naiselta löydettiin toimimaton FAAH:n geeni yhdestä alleelista (eli heterotsygoottinen puuttuvan toiminnan mutaatio). Alleelista oli poistunut pieni osa eli kyse oli mikrodeleetiosta. Mutaation seurauksena muodostuneelle toimimattomalle geenille eli pseudogeenille annettiin nimi "FAAH-OUT". Mutaation takia nainen ei ollut tuntenut elämänsä aikana koskaan kipua (katso kongenitaalinen analgesia), pelkoa tai ahdistusta, mutta poti huonomuistisuutta. Mutaation takia naisella oli veressään noin 70% normaalia enemmän anandamidia sekä noin kolme kertaa enemmän oleyylietanoliamiinia ja palmitoyylietanoliamidia.
Gillian

Gillian on englantilainen naisen etunimi. Se on muunnelma Juliana-nimestä. Gillianin rinnakkaismuotona on käytössä nimiasu Jillian.
Suomessa Gillian-nimisiä naisia on vuoteen 2020 mennessä tilastoitu noin 40–50 ja Jillian-nimisiä noin 20–30.
Metslosilliini

Metslosilliini (C21H25S2N5O8) on penisilliineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sitä käytetään lääketieteessä antibioottina.
Ominaisuudet ja käyttö.
Metslosilliinin antibioottiset ominaisuudet perustuvat muiden penisilliinien tavoin bakteerin soluseinän synteesin estämiseen. Se tehoaa moniin bakteereihin, muun muassa grampositiivisista bakteereista esimerkiksi streptokokkeihin ja gramnegatiivisista bakteereista enterobakteereihin. Beetalaktamaasit hydrolysoivat yhdisteen, mutta lääkeainetta voidaan käyttää yhdessä beetalaktamaasien inhibiittorin sulbaktaamin kanssa. Aine annostellaan ruiskeena lihakseen tai suoneen. Metslosilliinia käytetään muun muassa hengitysteiden infektioiden, virtsatulehdusten, ihotulehdusten ja naisten sukupuolielinten infektioiden hoidossa. 
Haittavaikutukset.
Metslosilliinin haittavaikutuksia ovat muun muassa ripuli, huonovointisuus, veren hyytymisen häiriöt ja suurina annoksina neurotoksisuus.
Valmistus.
Metslosilliinin synteesissä 2-imidatsolidinoni sulfonoidaan reaktiolla metaanisulfonyylikloridin kanssa ja toinen 2-imidatsolidinonin aminoryhmistä reagoi fosgeenin kanssa. Näin muodostunut yhdiste reagoi ampisilliinin kanssa, jolloin muodostuu metslosilliiniä.
Emil Elo (liikemies)

Emil Arvid Elo (17. helmikuuta 1896 Porvoo – 23. joulukuuta 1944 Helsinki) oli suomalainen liikemies ja urheilija. Hän omisti vaatetusliike Emil Elo Oy:n ja harrasti monipuolisesti urheilua. 1920-luvulla Elo tunnettiin hiihtäjänä ja yleisurheilijana, joka saavutti useita palkintosijoja työläisolympialaisten talvi- ja kesäkisoissa. Myöhemmin Elo kilpaili vielä autourheilijana.
Liikemiehenä.
Elo perusti vuonna 1920 puolisonsa Ainon kanssa Emil Elo Oy:n asusteliikkeen ja paitatehtaan. Sen pääliike oli pitkään Mikonkatu 13:ssa ja myymälöitä oli myös muualla Helsingissä. Elon liikekumppaneihin kuuluivat muun muassa työläistaustaiset urheilumiehet Kalle Kaihari ja Karl A. Ebb. Vuonna 1960 Suomen suurimmasta solmioita valmistaneesta yrityksestä Ebb-Solmio Oy:stä tuli Emil Elon tytäryhtiö.
Elo kuoli pitkäaikaisen sairauden jälkeen 48-vuotiaana joulukuussa 1944. Hänen kuolemansa jälkeen toimitusjohtajana oli pariskunnan poika Eino Elo ja yhtiö jatkoi 1970-luvun loppuun saakka.
Urheilu-ura.
Hiihto.
Helsingin Jyryä edustanut Elo kilpaili murtomaahiihdon ohella mäkihypyssä ja yhdistetyssä. 1920-luvun alkupuolella häntä pidettiin Työväen Urheiluliiton parhaana yhdistetyn hiihtäjänä. Elo oli aktiivinen murtomaahiihdon puolestapuhuja, jonka ansiosta TUL:ssa luovuttiin vuosikymmenen puolivälin jälkeen vanhan tasamaahiihdon harrastamisesta. TUL:n mestaruuksien ohella Elo voitti vuonna 1925 Schreiberhaun työläisolympialaisissa 4 km estehiihton sekä 10 km murtomaahiihdon ja sijoittui yhdistetyssä neljänneksi.
Myöhemmin Elo oli yksi suomalaisen pujottelun uranuurtajista. Vuonna 1941 hän oli perustamassa maan ensimmäistä alppihiihtoseuraa Slalom-Seuraa yhdessä K. A. Ebbin ja Aarre Paanasen kanssa.
Yleisurheilu.
Yleisurheilijana Elo edusti aluksi Helsingin Kisa-Veikkoja, kunnes siirtyi sisällissodan jälkeen työläisseura Jyryyn. 1920-luvulla hän oli Jalmari Etholénin ohella TUL:n lahjakkaimpia pikajuoksijoita. Viestit mukaan lukien Elo saavutti yhteensä 16 TUL:n mestaruutta. Vuonna 1923 hän juoksi 100 metriä aikaan 11,4. Samana vuonna Elo kilpaili ensimmäisenä Suomesta lähetettynä urheilijana Neuvostoliitossa, jossa hän voitti Leningradissa järjestetyissä kilpailuissa 100, 200 ja 400 metrin matkat.
Vuonna 1925 Elo osallistui Frankfurt am Mainin työläisolympialaisiin. Hän ei yllättäen selvinnut 100 metrin finaaliin, mutta sijoittui toiseksi 200 ja 400 metrillä. Lisäksi Elo kuului TUL:n 10×100 metrin viestin voittaneeseen joukkueeseen. Vuotta myöhemmin hän loikkasi ystäväänsä K. A. Ebbiä seuraten takaisin porvariseura Helsingin Kisa-Veikkoihin, muttei menestynyt enää SVUL:n kilpailuissa, ja lopetti uransa vuosikymmenen vaihteessa.
Autourheilu.
1920-luvun lopussa Elo ryhtyi K. A. Ebbin kanssa harrastamaan autourheilua. Vuodesta 1928 lähtien hän kilpaili eri puolilla Suomea Chrysler-, Auburn- ja Bugatti-merkkisillä autoilla osallistuen muun muassa Eläintarhan ajoihin. Lisäksi Elo oli yksi autourheiluseura Kilpa-autoilijoiden perustajista.
Perhe.
Elon puoliso oli Aino Maria Räsänen (1897–1977). Heidän poikansa oli ekonomi Eino Elo, joka tunnetaan myös Jyväskylän Suurajot kahdesti voittaneena rallikuskina.
Sir Gawain and the Green Knight

Sir Gawain and the Green Knight tai Sir Gawayne and the Grene Knight on tuntemattoman tekijän laatima ritarirunoelma, joka on kirjoitettu noin vuonna 1375. Runoelma liittyy kuningas Arthurin ja pyöreän pöydän ritarien taruihin. Teoksen päähenkilö on Sir Gawayne (Gawain), joka on harras mutta inhimillisiä heikkouksia omaava kristitty ritari, joka läpäisee mestaushaasteen ja kykenee vastustamaan herransa vaimon herättämää kiusausta, mutta lankeaa tarjoukseen haavoittumattomuudesta.
Runoelman alussa kuningas Arthurin hoviin saapuu uudenvuodenaattona salaperäinen, jättiläismäinen vihreä ritari. Jätti haastaa pyöreän pöydän ritarit mestauskilpaan. Gawain ottaa haasteen vastaan ja sivaltaa jättiläiseltä pään poikki yhdellä iskulla. Mutta ritari kumartuukin tyynesti, poimii päänsä ja nousee vihreän ratsunsa selkään. Sitten pää määrää Gawainin tapaamaan jättiläisen yhden vuoden ja yhden päivän kuluttua syrjäisen kappelin luona, jossa hän aikoo kostaa saamansa iskun.
Seuraavan vuoden aikana Gawain kokee useita seikkailuja ja tapaa Arthurin sisarpuolen Morgan le Fayn. Seikkailujensa aikana Gawain ei kykene vastustamaan kaikkia kiusauksia. Kun määrätty aika on kulunut, saapuu Gawain sovittuun tapaamiseen. Vihreä ritari onnistuu kuitenkin haavoittamaan Gawainia vain lievästi, sillä Gawain on petkuttanut jättiläistä pukemalla ylleen vihreän taikavyön, joka suojaa häntä.
Tämän jälkeen Sir Gawain palaa Arthurin hoviin tietäen, että hän on henkisesti epätäydellinen, ja vannoo pitävänsä vihreää vyötä loppuikänsä muistutuksena petoksestaan.
Taitavasti kirjoitettu runoelma muodostuu noin 2 500 säkeestä. Sen ranskan kielestä ja Luoteis-Englannin skandinaavisperäisistä paikallismurteista vaikutteita saanut kieli on rikasta. Runoelma on kiehtova sekoitus hienostunutta tunnelmaa, psykologista syvyyttä ja vivahteikasta ilmaisua.
Sir Gawayne and the Grene Knightin käsikirjoitukseen sisältyy myös kolme muuta runoelmaa, "Patience", "Purity" ja "Pearl", joiden uskotaan olevan saman kirjoittajan laatimia. Kirjoittajaa kutsutaan nimillä "Pearl Poet" tai "Gawain Poet".
Colm Feore

Colm Feore (s. 22. elokuuta 1958) on kanadalainen näyttelijä. Hän on Prix Iris- ja Screen Actors Guild -palkintojen voittaja ja Genie-palkinnon ehdokas. Hän esittää Sir Reginald Hargreevesia "The Umbrella Academy" -televisiosarjassa.
Nuoruus.
Feore syntyi Bostonissa irlantilaisille vanhemmille, jotka asuivat Irlannissa useita vuosia hänen nuoruutensa aikana. Perhe muutti myöhemmin Windsoriin, missä Feore kasvoi.
Valmistuttuaan Ridley Collegesta St. Catharinesissa, hän osallistui Kanadan kansallisteatterikouluun Montrealissa.
Aradhana (vuoden 1969 elokuva)

Aradhana (suom. ”Palvonta”) on intialainen hindinkielinen romanttinen draamaelokuva vuodelta 1969. Sen ohjasi ja tuotti Shakti Samanta. Päärooleja näyttelivät Sharmila Tagore ja Rajesh Khanna. Elokuva oli suuri menestys Intiassa ja Neuvostoliitossa.
Maailmankisat 1959

Ensimmäiset Maailmankisat järjestettiin vuonna 1959 Helsingissä 29.–30. kesäkuuta. Kilpailupaikkana oli Olympiastadion. Kansianväliset yleisurheilukilpailut olivat Helsingin Kisa-Veikkojen järjestämät ja päätukijana oli alkuvaiheessa Apu-lehti. Kilpailut järjestettiin miehille. Ensimmäisten kisojen kahtena kilpailupäivänä oli kaikkiaan 46 000 katselijaa.
Kisojen parhaalle urheilijalle jaettava Timo Sarpanevan suunnitteleman kiertopalkinnon sai eteläafrikkalainen Gerhardus Potgieter. Hän sai itselleen palkinnosta 30 cm:n suuruisen pienoisveistoksen näköiskappaleen.
Wartholm

Wartholm eli Wartholman linna eli Wartholmin linna on Uudellamaalla sijaitseva keskiaikainen linna. Sen sijaintipaikkaa ei tiedetä varmasti, koska linna oli toiminnassa vain joitain vuosia ja se mainitaan vain harvoissa alkuperäislähteissä. Se mainitaan vuonna 1395 "uutena" ja purettiin vuoden 1396 Nyköpingin resessin eli herrainpäiväin päätöksellä ilmeisesti muutaman vuoden kuluessa. Linnan nimen loppuosa tulee ruotsin kielen sanasta "holm", suom. 'saari'. Nimen alkuosa saattaa tulla saksankielisestä sanasta "Warte", suom. 'vartiotorni' (vertaa: Wartburgin linna).
Linna esiintyy asiakirjoissa ensimmäisen kerran 15. elokuuta 1395, jolloin Turussa päivätyllä sopimuksella Suomen laamanni Jeppe Djäkn luovutti hallussaan olleet linnat ja voutikunnat Knut Bonpoika Gripille. Sopimus koski ”Turun linnaa ja sen voutikuntaa, Ahvenanmaan Kastelholman linnaa ja sen voutikuntaa, uutta Wartholman linnaa, joka sijaitsee voutikuntansa kanssa Uudellamaalla, Aborchin linnaa, joka sijaitsee voutikuntansa kanssa Satakunnassa ja Vreghdenborchin linnaa”.
Wartholm mainitaan myös linnan päällikkönä toimineen ritari Johan Dumen vuosien 1396 ja 1398 välisenä aikana Wartholmista Tallinnan raadille lähettämässä kirjeessä, jossa tämä valitti vitaliaanien kaapanneen linnan satamasta aluksia.
Vuonna 1396 Nyköpingin resessi eli herrainpäivät antoi kuningatar Margareetalle ja kuningas Eerik Pommerilaiselle luvan niin halutessaan purkaa ne linnat, jotka oli rakennettu Albrekt Mecklenburgilaisen valtaan tulon jälkeen. Wartholm mitä todennäköisimmin kuului purettuihin linnoihin.
Mahdolliset sijaintipaikat.
Wartholmin sijaintipaikaksi on ehdotettu ainakin seuraavia linnoja:
Uudellamaalla sijaitsevista linnoista Raaseporin linnaa ei ole ehdotettu Wartholmin sijaintipaikaksi, koska Raaseporin voutikunnan tiedetään olleen 1380- ja 1390-luvuilla Tord Rörikinpoika Bonden alaisuudessa, eikä se siksi voi kuulua Jeppe Djäknin Knut Bonpoika Gripille luovuttamiin linnoihin. Koska myös Karjaan Junkarsborg kuului Raaseporin voutikuntaan, se ei todennäköisesti ole Wartholm.
Högholmenin linnasaari ei sijaitse Uudellamaalla, joten sitä ei pidetä todennäköisenä sijaintipaikkana Wartholmille.
Vartiokylän linnavuoren ajoitus sopii nykytutkimuksen mukaan Wartholmiin, mutta sen ehdokkuutta vähentävät linnan muinaislinnamaiset rakenteet, vaatimattomuus sekä sijainti aivan voutikunnan länsireunassa ja Sibbesborgin lähellä.
Porvoon linnamäkeä ei voi täysin sulkea pois Wartholmin sijaintipaikkaa etsittäessä, mutta se ei 1300-luvulla sijainnut saarella, kun taas Wartholmin nimi viittaisi sijaintiin saarella. Toisaalta  C. J. Gardberg on viitannut ruotsalaiseen nimitutkimukseen, jonka mukaan linnojen holm-nimet eivät enää myöhäiskeskiajalla olleet yhteydessä topografiaan.
Parhaat ehdokkaat Wartholmiksi ovat Porvoon Husholmen ja Sipoon Sibbesborg eli Sipoonlinna. Tällä hetkellä Husholmen on todennäköisempi vaihtoehto, sillä sen vedenalaisesta paaluvarustuksesta on saatu 1300-luvun jälkipuoliskolle sijoittuvia dendrokronologisia ajoituksia.