tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Joonialainen pylväsjärjestelmä

Joonialainen pylväsjärjestelmä tai joonialainen tyyli on yksi kolmesta klassisesta pylväsjärjestelmästä, jotka ovat peräisin antiikin kreikkalaisesta arkkitehtuurista. Kaksi muuta ovat doorilainen ja korinttilainen pylväsjärjestelmä. Pylväsjärjestelmiin kuuluu pylväiden lisäksi myös entablementti eli palkisto. Joonialaisessa järjestelmässä pylväät ovat doorilaista järjestelmää kevyempiä, hoikempia ja koristeellisempia.
Historia.
Joonialainen pylväsjärjestelmä kehittyi Vähässä-Aasiassa kreikkalaisen maailman itäosissa suunnilleen samoihin aikoihin läntisillä alueilla kehittyneen doorilaisen pylväsjärjestelmän kanssa. Joonialaiselle tyylille ominainen kapiteeli eli pylväänpää sai mahdollisesti alkunsa puiseen pylvääseen tehdystä kaiverretusta koristelusta. Doorilaisen tyylin tavoin myös joonialaisen kapiteelin esikuva vaikuttaa esiintyvän jo mykeneläisessä arkkitehtuurissa. Tyyli on mahdollisesti saanut vaikutteita lisäksi Egyptistä, Mesopotamiasta, Syyriasta ja Kyprokselta. Sen edeltäjänä on joskus pidetty aiolialaista tyyliä, jota on siksi kutsuttu myös protojoonialaiseksi tyyliksi. On kuitenkin mahdollista, että aiolialainen ja joonialainen tyyli ovat kehittyneet yhteisistä esikuvista toisistaan riippumatta. Joonialainen tyyli on saanut nimensä Joonian alueesta Vähän-Aasian länsirannikolla.
Joonialainen tyyli esiintyy pitkälle kehittyneenä jo 500-luvulla eaa. Efesoksen Artemiin temppelissä ja Samoksen Heraionissa, jotka olivat suurikokoisia dipteraalitemppeleitä. Ateenassa tyyliä käytettiin muun muassa Athene Niken temppelissä ja Erekhtheionissa Akropoliilla. Sitä käytettiin myös doorilaisten rakennusten sisätiloissa esimerkiksi Parthenonissa ja useissa stoissa eli pylväshalleissa, sekä julkisivun ylemmissä kerroksissa esimerkiksi Attaloksen stoassa.
Joonialaista tyyliä käytettiin myös roomalaisessa arkkitehtuurissa. Roomalaiset kehittivät myös kompositapylväsjärjestelmän, jonka kapiteelissa yhdistyvät joonialaisen ja korinttilaisen kapiteelin piirteet.
Ominaisuudet.
Joonialainen järjestelmä on doorilaista järjestelmää kevyempi ja koristeellisempi. Pylväs on doorilaista hoikempi, ja sen varren uurteet eli kanneluurit ovat syvempiä kuin doorilaisessa pylväässä. Pylvään baasissa eli jalustassa on kovera koururengas "skotia" ja kupera vannikka, "torus". Baasin alla voi olla plintti. Joonialainen kapiteeli koostuu ohuesta ekinus-laatasta ja voluutista, joka kiertyy kahdeksi rullamaiseksi heliksiksi. Niiden välissä on kyma eli lehtinauhakoristeaihe. Pylväät kannattelevat kolmesta sileäpintaisesta palkista eli "fasciasta" muodostuvaa arkkitraavia. Päätykolmio ja krepidoma ovat samanlaiset kuin doorilaisessa järjestelmässä.
Joonialaiset temppelit ovat doorilaisia temppeleitä huomattavasti sirompia, mistä hyvänä esimerkkinä toimii muun muassa Athene Niken temppeli. Joonialaistyylisessä arkkitehtuurissa sovellettiin joskus myös vapaampia pohjakaavoja kuin doorilaisissa temppeleissä, esimerkkinä Erekhtheion.
Esimerkkejä.
Tunnettuja esimerkkejä joonialaisen tyylin käytöstä ovat muun muassa:
Korinttilainen pylväsjärjestelmä

Korinttilainen pylväsjärjestelmä tai korinttilainen tyyli on yksi kolmesta klassisesta pylväsjärjestelmästä, jotka ovat peräisin antiikin kreikkalaisesta arkkitehtuurista. Kaksi muuta ovat doorilainen ja joonialainen pylväsjärjestelmä. Pylväsjärjestelmiin kuuluu pylväiden lisäksi myös entablementti eli palkisto. Korinttilaista tyyliä käytettiin erityisesti roomalaisessa arkkitehtuurissa.
Historia.
Korinttilainen tyyli kehittyi Kreikassa viimeisenä klassisista pylväsjärjestelmistä klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Se kehitettiin korvaajaksi joonialaiselle tyylille, mahdollisesti Korintin kaupungissa, josta tyyli on saanut nimensä. Järjestelmää käytettiin aluksi lähinnä sisätiloissa, kuten Bassain Apollon Epikurioksen temppelissä sekä monissa pyörötemppeleissä, kuten Epidauroksen Asklepieionin Tholoksessa. Varhaisin tunnettu rakennelma, jossa tyyliä käytettiin julkisivussa, on Lysikrateen muistomerkki Ateenassa.
Päätyylinä korinttilaista tyyliä käytettiin kreikkalaisissa temppeleissä suhteellisen vähän. Tyyli yleistyi roomalaisella kaudella ja oli roomalaisten temppeleiden tärkein tyylisuunta. Merkittävin puhtaasti korinttilainen temppeli Kreikassa on Ateenan Olympoksen Zeuksen temppeli, joka sekin saatettiin valmiiksi vasta roomalaisella kaudella 100-luvulla jaa. Roomalaiset kehittivät myös kompositapylväsjärjestelmän, jonka kapiteelissa yhdistyvät joonialaisen ja korinttilaisen kapiteelin piirteet.
Ominaisuudet.
Korinttilainen pylväsjärjestelmä on klassisista pylväsjärjestelmistä monimutkaisin ja koristelluin. Pylväässä on plintti ja koristeellinen baasi eli jalusta, joka on samanlainen kuin joonialaisissa pylväissä. Pylväänvarsi on hoikka, ja sen kanneluurit eli uurteet ovat myös samanlaiset kuin joonialaisessa pylväässä. Korinttilainen kapiteeli muodostuu korimaisesta kalathoksesta, joka on koristeltu akantin lehdillä, sekä ylälaidan helikseistä. Sen päällä on abakus-laatta.
Esimerkkejä.
Tunnettuja esimerkkejä korinttilaisen tyylin käytöstä ovat muun muassa:
Boulevard Périphérique

Boulevard périphérique on Pariisin moottoritiemäinen, 35,04 kilometriä pitkä kehätie. Tien rakentaminen alkoi 1956, ja se valmistui 25. toukokuuta 1973.
Tie rakennettiin 1920-luvulla puretun Pariisin puolustusmuurin jättämälle avoimelle alueelle. Kaupungin raja kulkee tietä pitkin tai hyvin lähellä sitä kaikkialla muualla paitsi suurten puistoalueiden, Bois de Boulognen ja Bois de Vincennesin kohdalla, jotka kuuluvat Pariisiin, mutta sijaitsevat kehätien ulkopuolella.
Kookospähkinä

Kookospähkinä on kookospalmun hedelmä, joka on kasvitieteellisesti rakenteeltaan luumarja. Hedelmän karkeasta, punaruskeasta kuidusta valmistetaan naruja ja mattoja, ja hedelmän suurta onttoa siementä sekä siitä puristettua ruokaöljyä käytetään ravintona.
Kookospähkinän rakenne.
Kookospähkinässä on uloimpana ohuen eksokarpin eli kuoren sisällä paksu mesokarppi, josta saadaan raaka-aineena käytettävää kuitua. Mesokarpin sisällä on kova endokarppi eli luumarjan ”kivi”. Endokarpin sisällä on suuri ohutkuorinen siemen, jossa on syötävä siemenvalkuainen sekä kirkasta juotavaa nestettä, jota kasvitieteilijät kutsuvat kookosmaidoksi. 
Kookoskuitu.
Kookoskuitua eli kookospähkinäkuitua saadaan kookospalmun hedelmän mesokarpista. Kyseessä on ainoa kaupallisesti merkittävä hedelmäkuitulaji. Kuidut irrotetaan kuoren sisäpinnasta liottamalla, minkä jälkeen ne puhdistetaan hakkaamalla ja häkilöimällä eli suoristamalla ja jaottelemalla niitä piikkiharjalla. Tuhannesta pähkinästä voidaan erottaa noin 140 kilogrammaa hyvää kuitua ja 40 kg harjoihin kelpaavaa kuitua. Kierteisten kuitujen pituus voi olla jopa 250 mm, mutta peruskuidut ovat vain 0,5–1,0 mm pitkiä. Kookoskuituja käytetään mattojen valmistuksessa ja aiemmin myös köysien teossa.
Ravintokäyttö.
Kookosvesi.
Tuore kookospähkinä sisältää kookosmaitoa, jota kutsutaan kuitenkin yleensä kookosvedeksi, koska sen on väritöntä. Kookosvesi imeytyy siemenvalkuaiseen pähkinän vanhetessa.
Kookosvettä voidaan käyttää esimerkiksi janojuomana. 
Siemenvalkuainen.
Kookospähkinän siemenvalkuaista voidaan syödä sellaisenaan. Siitä voidaan myös valmistaa valkoista nestettä, jota kutsutaan yleisesti kookosmaidoksi, vaikka se se ei sitä olekaan kasvitieteellisessä mielessä. Kookosmaidon viskositeetti voi vaihdella hyvin maitomaisesta lähes jähmeään; jälkimmäistä myydään myös ”kookoskermana”. Kookosmaitoa ja -kermaa käytetään paljon etenkin thaimaalaisessa ruuassa hyvin samaan tapaan kuin kermaa ja maitoa länsimaisessa keittiössä.
Kookospalmun pähkinäinen siemenvalkuainen sisältää noin 35 prosenttia rasvaa, minkä vuoksi siitä valmistetaan usein myös kookosöljyä. Kookosöljy poikkeaa useimmista muista kasviöljyistä sikäli, että se sisältää noin 90 % tyydyttyneitä rasvahappoja, joista suuri osa on keskipitkiä rasvahappoja.
Kookospähkinän kuivattua siemenvalkuaista kutsutaan kopraksi. Kopra voidaan raastaa kookoshiutaleiksi, jotka sisältävät 65 prosenttia rasvaa. Kookoshiutaleita käytetään pääasiassa jälkiruokiin ja makeisiin. 
Ravintosisältö.
100 grammaa kookospähkinää sisältää:
Emajoki

Emajoki () on itäisessä Virossa virtaava 101 kilometrin pituinen joki. Se alkaa Viron toiseksi suurimmasta järvestä Võrtsjärvestä Viljandimaan ja Tartumaan maakuntien rajalta ja laskee kohti itää Viron suurimpaan järveen Peipsijärveen.
Emajoki virtaa hitaasti ja mutkitellen läpi Tartumaan Tarton kaupungin halkaisten. Korkeusero koko joen matkalla Võrtsjärven ja Peipsijärven välillä on vain 3,6 metriä. Pian Võrtsjärven jälkeen jokeen yhtyy pohjoisesta tuleva Pedja jõgi Alam-Pedjan luonnonsuojelualueen kohdalla. Emajoki virtaa halki laajan suoalueen, joka päättyy vasta lähempänä Tarttoa. Toinen suoalue alkaa ennen Peipsijärveä, ja sen alkupuolella Emajokeen yhtyy etelästä Ahjajoki. Lisäksi Emajoella on lukuisia pienempiä sivujokia.
Emajoki on liikennöitävissä koko pituudeltaan. Joella liikennöi linjalaivoja ja siellä harrastetaan kanoottiretkeilyä. Joki on ruovikkoinen ja sitä luonnehtivat ulpukka- ja lummekasvustot, mutta siinä on myös uimiseen sopivia hiekkarantoja.
Nimen etymologiaa.
Nimen etymologia on johdettu itämerensuomalaisten kielten nimistön tulkinnasta, että nimen etuosa "ema-" tarkoittaisi äitiä tai suurta. Samanlainen tulkinta on esitetty Velikajasta, joka oli aikoinaan "Pihkva Imäjõgi", ja Pärnunjoesta, joka oli vielä 1200-luvulla Emaioga ja Emihoch . Slaavilaisperäisessä nimessä Omovštša () on sen jälkiosassa (myös -вжа ~ -въжа ~ -вьжа ~ -выжа) vettä tarkoittava sana, eli joen aikaisempi nimitys on voinut olla myös "Emavesi". Vanhoissa kirjallisissa lähteissä joen nimi esiintyy monessa eri muodossa. Niistä voidaan luetella seuraavia: Mater Aquarum (latinaa, vuonna 1211), do Omovštše (, vuonna 1234), Embecke (alasaksi, 1388), Emeyokke (1411) sekä Emma ja Emmajöggi (ruotsi, 1690). Latvian ja liettuan kielessä se on toisinaan nimeltään Mētra (äiti).
Väike Emajõgi () laskee Võrtsjärven eteläpäähän ja jokien erottelu suureen ja pieneen Emajokeen on myöhäinen tapa. Tämä johtunee siitä, että jokia on alettu pitää eri jokina.
Pilli

Pilli tai vihellyspilli on soitin, joka tuottaa vain yhden sävelen, yleensä korkean vihellyksen. Ääni syntyy kun pilliin puhalletaan ja ilmavirta pakotetaan pillin läpi.
Pillejä käytetään lähinnä merkinantoon. Pillejä on monenlaisia kuten poliisin ja erotuomarin pillit tai suuremmat junan pilli ja laivan höyrypilli. Pilli sinällään ei ole kovin "musikaalinen", koska pelkällä yhdellä pillillä ei voi tuottaa melodiaa. Kuitenkin esimerkiksi uruissa useat pillit ja pillistöt mahdollistavat musiikin.
Maailman kuuluisimmat pillimallit ovat jalkapallotuomareiden käyttämä Fox 40 ja jääkiekkotuomareiden Acme Whistles.
Sormipilli.
Sormipilli on pilli, jota käyttävät pääasiassa erotuomarit. Sormipillissä on metalli- tai muovikahvat, joiden avulla pilliä pidellään etu- ja keskisormin. Muovipillejä käytetään yleensä pienemmissä tiloissa (esim. salibandy tai koripallo), kun metallipillejä käytetään esimerkiksi jääkiekossa tai amerikkalaisessa jalkapallossa.
Savanni

Savanni on trooppinen kasvillisuusvyöhyke, jota luonnehtii ruohikko ja harva puusto. Savannilla on puita yleensä 10–49 prosenttia maa-alasta. Savannin ilmastossa on kuiva- ja sadekausi.
Etymologia.
Sana "savanni" on alkujaan peräisin Amerikasta, Karibian saariston alkuperäisasukkaiden tainojen sanastosta. Se on merkinnyt lämpimien seutujen puutonta, heinää kasvavaa aluetta, mutta siirtynyt myöhemmin tarkoittamaan myös monenlaista vähäpuustoista maata, joka kuitenkaan ei vielä ole metsää.
Esiintyminen.
Savanneja esiintyy tropiikissa aavikoiden ja sademetsien välissä. Savannia sanotaan sademetsän ja aron väliseksi siirtymäalueeksi. Päiväntasaajalla on yleensä sademetsää, mutta Itä-Afrikassa savannia on myös päiväntasaajalla, sillä alue on ylänköä, eikä sademetsä siksi menesty.
Angola on tyypillinen savannimaa Afrikassa.
Savannityypit.
Savannia voi olla jopa 2 000 metrin korkeudessa, mutta tavallisempaa se on alle 1 000 metrissä.
Kostealla savannilla voi kasvaa ainavihantia puita. Puolikosteilla ja kuivilla savanneilla hallitsee ruohokasvillisuus. Kuiva metsä on harvapuista metsää, jossa kasvaa ruohoa. Kuivaa metsää kasvaa varsinkin savannien ja monsuunialueiden välimaastossa.
Savannin lajit.
Savannit voidaan jakaa myös seuraavasti:
Ilmasto.
Savannin sademäärä vaihtelee 250–2 000 millimetrin välillä. Savannin ilmastossa vuorottelevat kuiva- ja sadekausi. Eniten sataa kesällä. Sadekaudella on ukkossateita, jotka aiheuttavat monesti tulvia. Savannin kuiva kausi kestää yli kymmenen viikkoa, mutta alle 7,5 kuukautta.
Kasvillisuus.
Savannin kasvillisuus on kuivakaudelle sopeutuvaa. Tyypillisellä savannilla ruohomaastossa kasvaa harvakseltaan akaasiapuita, mutta on myös metsäsavanneja ja ruohosavanneja sekä kaikkea siltä väliltä. Kuivina kausina puut ja pensaat pudottavat lehtensä ja ruoho kuihtuu.
Eläimistö.
Savannien eläimistö on erittäin monipuolista. Savannien yleisimmät eläimet ovat suuria kasvinsyöjiä ja lihansyöjiä.
Kiivi (hedelmä)

Kiivi on yleisnimi laikkuköynnösten sukuun kuuluvien kasvien hedelmälle. Eniten viljelty kiivi on kiiviköynnöksen ("Actinidia deliciosa") hedelmä.
Kiivi on soikea ja hieman kananmunaa suurempi, ja sitä ympäröi ohut karvainen ruskea kuori. Hedelmäliha on helakanvihreä tai keltainen lukuun ottamatta ydinosaa, jossa se on kermanvalkoista. Keskustaa ympäröivät pienet mustanruskeat siemenet.
Historia.
Laikkuköynnösten eri lajien hedelmiä kerättiin luonnosta jo satoja vuosia sitten. Kiivejä on viljelty laajamittaisesti kuitenkin vasta 1900-luvun alkupuolelta alkaen. Jo 1800-luvun lopulla Euroopan ja Pohjois-Amerikan hedelmätarhoissa viljeltiin japaninlaikkuköynnöstä, mutta laji ei koskaan saavuttanut kaupallista menestystä.
Kiiviköynnöksen siemeniä alettiin lähetellä Kiinasta Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin vuodesta 1898 alkaen. Lajin viljelyä rajoittivat silloin kuitenkin kasvin ilmasto- ja lisääntymisvaatimukset sekä ensimmäisen maailmansodan puhkeaminen. Vuonna 1904 kiiviköynnöksen siemeniä lähetettiin Uuteen-Seelantiin, missä kasvi viihtyi hyvin. Ensimmäinen hedelmätarha alkoi tuottaa hedelmää 1930-luvun alussa. Monen vuoden ajan Uudessa-Seelannissa viljeltiin kiivejä vain oman maan käyttöön, kunnes ylijäämähedelmien ulkomaanvienti aloitettiin vuonna 1953. Kun kiivistä tuli suosittua myös maailmalla, Uuden-Seelannin kiivituotanto alkoi kasvaa, ja vuoteen 1976 mennessä maasta vietiin jo enemmän kiivejä kuin siellä kulutettiin. Kiiviköynnöstä alettiin viljellä myös muualla maailmassa.
"Actinidia chinensis" -lajia alettiin viljellä Kiinassa vuonna 1957 ja Uudessa-Seelannissa vuonna 1977. Sen jälkeen senkin viljely on levinnyt moneen muuhun maahan.
Lajit.
Yleisimpiä kiivihedelmäkasveja ovat "Actinidia deliciosa" (kiiviköynnös) ja "A. chinensis". Vähemmän viljeltyjä ovat "A. arguta" (japaninlaikkuköynnös), "A. kolomikta" (kiinanlaikkuköynnös), "A. coriacea", "A. melandarna", "A. polygama" (mantsurianlaikkuköynnös) ja "A. purpurea".
Käyttö.
Kiiviä käytetään etupäässä tuoreena, sillä sen maku ja ulkonäkö heikkenevät prosessoinnissa. "A. chinensis" kestää prosessointia paremin kuin kiiviköynnöksen hedelmä.
Kiivi voidaan kuoria tai syödä lusikalla. Kiiviköynnöksen hedelmä on hiukan hapokas, ja "A. chinensis" on sitä makeampi. Japaninlaikkuköynnöksen hedelmät ovat niin pieniä, että ne voi syödä kokonaisina. Koska halkaistu kiivi on kaunis, sitä käytetään usein ruokapöydän koristeena.
Ravintosisältö ja terveysvaikutukset.
Kiivi on suhteellisen ravintoainepitoinen hedelmä. Se sisältää merkittävästi C-vitamiinia, kaliumia, magnesiumia ja kuitua. Kiivi on myös hyvä K-vitamiinin ja kohtalaisen hyvä E-vitamiinin lähde.
Kiivillä voi olla laksatiivinen vaikutus, ja sitä käytetäänkin luonnollisena laksatiivina esimerkiksi vanhuksille. Kiivissä on myös oksalaattia sekä allergeeneja, jotka voivat aiheuttaa allergisia oireita 2–3 prosentille ihmisistä. Hyvin vakavat allergiset reaktiot ovat kuitenkin harvinaisia, eikä oksalaattiakaan tuoreista kiivistä saa haitallisia määriä normaaliannoksilla.
Cuenca (maakunta)

Cuenca on maakunta keskisessä Espanjassa Kastilia-La Manchan itsehallintoalueen itäosassa. Sen rajanaapureita ovat Valencian, Albaceten, Ciudad Realin, Toledon, Madridin, Guadalajaran ja Teruelin maakunnat.
Vuonna 2017 Cuencan väkiluku oli 198 718. Maakunnan pinta-ala on 17 141 neliökilometriä. Lähes neljännes väestöstä asuu pääkaupungissa Cuencassa. Maakunnassa on yhteensä 238 kuntaa.
Granada (maakunta)

Granada on maakunta Andalusian itsehallintoalueen itäosassa Espanjan eteläosassa Välimeren rannalla. Sen rajanaapureita ovat Málagan, Córdoban, Jaénin, Albaceten, Murcian ja Almerían maakunnat.
Granadan pinta-ala on 12 647 neliökilometriä. Sen väkiluku on 912 938 (vuonna 2017) ja väestötiheys 73 asukasta neliökilometrillä. Noin 30 prosenttia väestöstä asuu maakunnan pääkaupungissa Granadassa. Maakunnassa on yhteensä 168 kuntaa.
Manner-Espanjan korkein vuori Mulhacén (3 481 metriä) sijaitsee Granadassa. Granada jakaa Sierra Nevadan kansallispuiston Almerían kanssa.
Nähtävyyksiä ovat Granadan maurilainen arkkitehtuuri ja erityisesti Alhambran palatsi. Talvisin vuoriston hiihtokeskuksissa lasketellaan.
Laikkuköynnökset

Laikkuköynnökset ("Actinidia") on laikkuköynnöskasvien (Actinidiaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Siihen kuuluu noin sata lajia, joista monia kasvatetaan yleisesti sekä ravinto- että koristekasveina.
Kuvaus.
Laikkuköynnökset ovat kesävihantia, yleensä kaksikotisia köynnöksiä tai rentoja pensaita. Erityisesti hedelmäntuotannossa suositaan yksikotisia yksilöitä, jolloin ei tarvitse istuttaa hedelmää tuottamattomia pölyttäjäkasveja. Laikkuköynnösten lehdet ovat versoissa kierteisesti. Lehden ruoti on pitkä ja lehtilapa ehyt, sulkasuoninen ja hammaslaitainen. Hedekasvien lehdissä on usein suuria punaisia ja valkoisia laikkuja, ja tämä ominaisuus on myös pohjana suvun suomenkieliselle nimelle. Emikasvien lehdet ovat sitä vastoin tavallisesti laikuttomia ja väriltään vihreitä.
Kukinto on lehtihankainen viuhko ja kukat ovat yleensä yksineuvoisia. Toisinaan tavataan myös kaksineuvoisia kukkia, mutta silloinkin ne ovat toiminnallisesti yleensä yksineuvoisia. Kukassa on terälehtiä viisi ja usein verholehtiä saman verran. Teriö on erilehtinen, säteittäinen, noin 2 cm leveä ja väriltään valkoinen tai punertava. Hedelmä on tyypiltään marja. Erityisesti kiivin hedelmää kutsutaan myös kiiviksi. Myös muiden lajien hedelmiä kutsutaan kiiveiksi, mutta niiden kaupallinen käyttö ei ole vielä kiiviköynnöksen hedelmän tasolla.
Käyttö.
Hedelmäntuotannon kannalta merkittävin laji on kiivi ("Actinidia deliciosa"), jonka kaupallinen viljely alkoi Uudesta-Seelannissa 1900-luvun alkupuolella ja levisi sieltä vähitellen ympäri maapallon. Suomessa laikkuköynnöksiä viljellään sekä koriste- että hedelmäkasveina lähinnä kolmea lajia, jotka ovat osoittautuneet riittävän talvenkestäviksi maan eteläosassa. Yleisin näistä on kiinanlaikkuköynnös ("Actinidia kolomikta"), jota on istutettu paljon puutarhoihin sekä jonkin verran myös yleisiin puistoihin. Huomattavasti harvinaisempana kasvatetaan myös japaninlaikkuköynnöstä ("Actinidia arguta") ja mantšurianlaikkuköynnöstä ("Actinidia polygama"). Näiden lajien viljely yleistynee lähitulevaisuudessa, kun saadaan talvenkestävämpää kantaa tarjolle.
Žukov

Žukov tai Žukova on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Katyn

Katyn (; []) on noin 45 000 asukkaan Smolenskin piirissä Smolenskin alueella Venäjällä sijaitseva kylä noin 30 km länteen Smolenskista. Katynin maalaiskunnassa asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 4 298 henkeä.
Katynin metsässä tehtiin keväällä 1940 Katynin joukkomurha, jossa Neuvostoliitto murhasi tuhansia puolalaisia upseereja ja kansalaisia. Neuvostoliitto väitti yli 20 000 puolalaisen joukkomurhaa saksalaisten tekemäksi, mutta oli itse siihen syyllinen, minkä Mihail Gorbatšov lopulta myönsi 1980-luvun lopulla.
Zhang Yimou

Zhang Yimou (; s. 14. marraskuuta 1950) on kiinalainen elokuvaohjaaja.
Zhang Yimou luetaan Chen Kaigen ja Tian Zhuangzhuangin ohella kiinalaisten elokuvaohjaajien ”viidenteen sukupolveen”. Zhang aloitti uransa kuvaajana ja teki yhteistyötä Chen Kaigen kanssa muun muassa tämän palkitussa elokuvassa "Keltainen maa" (1984). Zhangin ensimmäinen oma täyspitkä elokuva oli Mo Yanin romaaniin perustuva "Punainen pelto" (1987). 1990-luvun alun elokuvat "Ju Dou – kielletty rakkaus" ja "Punainen lyhty" toivat Zhangille myös kansainvälistä suosiota.
Kaikissa Zhangin varhaisissa elokuvissa naispääosaa esitti Gong Li. Pariskunnan suhde päättyi "Shanghai Triadin" (1995) kuvausten aikaan ja se jäi heidän viimeiseksi yhteiseksi elokuvakseen ennen vuoden 2006 tuotantoa "Kultaisen kukan kirous". Zhangin elokuville on ollut ominaista voimakkaat, mutta traagiset naishahmot ja vahvasti visuaalinen, väreillä herkutteleva kuvaus. Osa Zhangin elokuvista on ollut Kiinassa kielletty niiden sisältämän erotiikan tai poliittisiksi tulkittujen vihjailujen vuoksi.
Zhangin 1990-luvun loppupuolella ohjaamat elokuvat jäivät suhteellisen vähälle huomiolle, kunnes vuonna 2002 julkaistu, suurella budjetilla tehty historiallinen fiktio "Hero" nousi suurmenestykseen niin Kiinassa kuin muualla maailmassa. Seuraava Zhang Yimoun elokuva, "Lentävien tikarien talo", keräsi myös suuria katsojalukuja, mutta kriitikot eivät ole olleet aivan yhtä innostuneita. 
Zhang ohjasi sekä Pekingin vuoden 2008 kesäolympialaisten että 2022 talviolympialaisten avajaisseremonian.
Viktor Emanuel III

Viktor Emanuel III (; 11. marraskuuta 1869 – 28. joulukuuta 1947) oli Italian kuningas vuosina 1900–1946. Hän vaati myös Etiopian keisarin (1936–1943) ja Albanian kuninkaan arvonimiä (1939–1943) itselleen.
Tausta.
Viktor Emanuel III oli Umberto I:n ja Savoijin prinsessan Margherita Teresa Giovannan poika. Hän meni naimisiin Montenegron Nikola I Petrović Njegošin tyttären Elena Petrovićin kanssa. Hän nousi valtaan 29. heinäkuuta 1900 isänsä salamurhan jälkeen.
Valtakausi.
Viktor Emanuel III osoitti alkukaudellaan merkkejä demokratian tukemisesta. Hän kuitenkin nimitti 1922 Benito Mussolinin pääministeriksi hylättyään neuvon kieltää fasistien marssi Roomaan. Hän ei myöskään toiminut aktiivisesti fasisteja vastaan, ja hänestä tuli lopulta pelkkä nukkehallitsija. Hän ei vastustanut julkisesti fasistien rotulakeja 1938, kun monet juutalaiset upseerit tekivät itsemurhan kuollakseen univormussa. Sveitsiläinen historioitsija Eddy Bauer tosin väittää teoksessaan "Toinen maailmansota", että kuningas suhtautui kyynisesti Mussolinin hänelle tyrkyttämiin koreisiin arvonimiin.
Viktor Emanuelin toimet osoittautuivat pettymykseksi monille. Erotettuaan Mussolinin 1943 hän pakeni Roomasta oman turvallisuutensa vuoksi. Kansansuosionsa menettäneenä hän luopui vuonna 1946 kruunusta poikansa Umberton hyväksi. Hän kuoli Egyptissä 1947. Italian monarkia lakkautettiin pian tämän jälkeen.
Italian joukkojen syrjäytettyä Etiopian keisari Haile Selassien ja Albanian kuninkaan Zogu I:n, Viktor Emanuel III:n asemaa Etiopian keisarina ei kuitenkaan hyväksytty yleisesti. Hän luopui arvonimistään Albanian kuninkaana ja Etiopian keisarina vuonna 1943.
Sloboda-Ukraina

Sloboda-Ukraina (, ) on historiallinen alue Koillis-Ukrainassa ja siihen rajautuvalla Venäjän lähialueella.
Sloboda-Ukraina oli Moskovan Venäjän lounaista rajamaata, jolla oli laaja autonomia 1600–1700-luvuilla kasakoiden hallinnassa. Venäjän keisarikunnassa alueelle perustettiin vuonna 1765 Sloboda-Ukrainan kuvernementti, josta vuonna 1835 tuli Harkovan kuvernementti.
Nykykartalla historiallisen Sloboda-Ukrainan alue kattaa Ukrainan Harkovan alueen kokonaan ja osan Sumyn aluetta, Donetskin aluetta ja Luhanskin aluetta sekä osia Venäjän Belgorodin alueesta, Kurskin alueesta ja Voronežin alueesta.
Umberto II

Umberto II (15. syyskuuta 1904 Racconigi, Italian kuningaskunta – 18. maaliskuuta 1983 Geneve, Sveitsi) oli viimeinen Italian kuningas hiukan yli kuukauden ajan 9. toukokuuta – 12. kesäkuuta 1946. Hän sai lempinimen "Re di Maggio", ’toukokuun kuningas’.
Suku ja koulutus.
Umberto oli kuningas Viktor Emanuel III:n ja kuningatar Elenan kolmanneksi vanhin lapsi ja ainoa poika. Hänellä oli neljä sisarta, joista Giovannasta tuli Bulgarian tsaari Boris III:n puoliso.
Piemonten prinssiksi syntynyt Umberto valmistui Torinon sotilasakatemiasta vuonna 1923. 
Avioliitto ja jälkeläiset.
Isänsä pyynnöstä hän nai vuonna 1930 Belgian prinsessa Marie-José Charlotte Sophie Amélie Henriette Gabriellen (1906–2001), joka oli Belgian kuningas Albert I:n ja Baijerin herttuatar Elisabeth Gabriellen tytär. 
Heille syntyi neljä lasta: 
Kuningas.
Viktor Emanuel III luopui kruunusta Umberton hyväksi vuonna 1946 vain muutamaa viikkoa ennen kansanäänestystä monarkiasta ja matkusti Egyptiin. Umberto II hallitsi kuninkaana 35 päivää, kunnes monarkia lakkautettiin. Pääministeri Alcide De Gasperi otti tuolloin aseman Italian väliaikaisena johtajana.
Maanpako.
Umberto siirtyi maanpakoon Sveitsiin ja Portugaliin. Maanpaossa hän asui vaimostaan erillään ja eli elämäänsä homoseksuaalina. Italian vuoden 1947 perustuslaki kielsi Savoijin kuningassuvun miespuolisia jälkeläisiä enää saapumasta maahan. Laki kumottiin vasta vuonna 2002.
Umberto kuoli maanpaossa Sveitsissä vuonna 1983. Yksikään Italian hallituksen edustaja ei osallistunut hänen hautajaisiinsa.
Pietari II (Jugoslavia)

Pietari II (Петар II Карађорђевић; Petar II Karađorđević) (6. syyskuuta 1923 Belgrad, Jugoslavian kuningaskunta – 3. marraskuuta 1970 Denver, Colorado, Yhdysvallat) oli viimeinen Jugoslavian kuningas 1941–1945.
Hän oli Jugoslavian Aleksanteri I:n ja Romanian prinsessa Marie von Hohenzollern-Sigmaringenin poika. Hänen kummisetänsä oli Yhdistyneen kuningaskunnan Yrjö VI. Hän nai Tanskan ja Kreikan prinsessa Alexandran Lontoossa 1944. Heidän poikansa kruununprinssi Aleksandar syntyi 1945.
Elämäkerta.
Pietari II nousi valtaistuimelle 1934 isänsä salamurhan jälkeen. Valtionhoitajana toimi isän serkku, ruhtinas ("knez") Paul. Kuningas ja hänen neuvonantajansa vastustivat natsi-Saksaa, mutta pelkäsivät Hitlerin hyökkäävän Jugoslaviaan, eikä Britannia voinut auttaa. Jugoslavia liittyi akselivaltoihin Saksan kanssa.
27. maaliskuuta 1941 Pietari II julistettiin täysi-ikäiseksi, ja hän osallistui brittien tukemaan kaappaukseen sopimuksen solminutta hallitusta vastaan.
Operaatio Barbarossaan valmistautunut Saksa hyökkäsi samanaikaisesti Jugoslaviaan ja Kreikkaan. Muutamassa viikossa Saksa, Bulgaria, Unkari ja Italia valtasivat maan, ja se antautui lopullisesti 17. huhtikuuta. Jugoslavia jaettiin hyökkääjien kesken, ja osasta muodostettiin itsenäinen Kroatian nukkevaltio.
Pietari pakeni hallituksen kanssa maasta ensin Kreikkaan, Jerusalemiin ja Kairoon. Hän saapui Englantiin kesäkuussa 1941 ja liittyi moniin muihin maanpakolaishallituksiin. Pietari kävi koulunsa loppuun Cambridgen yliopistossa ja liittyi kuninkaallisiin ilmavoimiin.
Jugoslaviassa muodostui kaksi pääasiallista kilpailevaa vastarintaliikettä: kuningasmieliset četnikit puolustusministeri Draža Mihailovićin johdolla ja kommunistit Josip Broz Titon johtamina. Liittoutuneet tukivat aluksi Mihailovićia, mutta käänsivät tukensa Titolle.
Kansalliskokous syrjäytti kuningas Pietari II:n sodan jälkeen 29. marraskuuta 1945, kun hän oli vielä maanpaossa. Hän ei ikinä virallisesti luopunut kruunusta. Sodan jälkeen hän asettui Yhdysvaltoihin ja kuoli Denverissä, Coloradossa epäonnistuneen maksasiirron jälkeen. Hänestä tuli ainoa eurooppalainen kuninkaallinen, joka on haudattu Yhdysvaltain maaperälle, Pyhän Savan luostariin Libertyvilleen, Illinoisiin. Tammikuussa 2013 Pietarin jäännökset kuitenkin siirrettiin Serbiaan ja uudelleenhaudattiin Oplenacin kuninkaalliseen mausoleumiin Topolan kaupungissa.
Pietarin poika Aleksandar Karađorđević vaatii edelleen Serbian kruunua. Pietarin edesmennyt veli, ruhtinas Tomislav Karađorđević oli edellinen kruununperijä.
Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta

Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta (, ) on vuosina 1199–1392 Itä-Euroopassa olemassa ollut historiallinen valtio, jonka alueita oli nykyisen Puolan, Valko-Venäjän ja Ukrainan alueella. Kiovan suuriruhtinaskunnan hajottua Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta oli Vladimir–Suzdalin ja Novgorodin rinnalla merkittävimpiä itäslaavilaisia valtioita.
Historia.
Galitsian ja Volynian ruhtinaskunnan perusti vuonna 1199 ruhtinas Roman Mstislavitš, joka oli hallinnut Volyniaa vuodesta 1170. Ruhtinaskunta alisti valtaansa Kiovan, teki rauhansopimuksen Unkarin kanssa, loi diplomaattiset suhteet Bysanttiin ja vahvisti itäslaavilaista vaikutusvaltaa Liettuassa. Vuonna 1205 Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta kääntyi puolalaisia liittolaisiaan vastaan, ja seuranneissa taisteluissa prinssi Mstislavitš sai surmansa. Tämän seurauksena ruhtinaskunta jakautui pienemmiksi osasiksi ja joutui Unkarin ja Puolan kiistakapulaksi. 
Unkarin kuningas Andreas II julisti itsensä alueen kuninkaaksi, "Rex Galiciae et Lodomeriae". Unkari ja Puola sopivat 1214, että valtaistuin annetaan Andreaksen pojalle Kolomanille, joka oli nainut puolalaisen hallitsijan tyttären. Vuonna 1221 Mstislav Rohkea vapautti Galitsian ja Volynian unkarilaisten ikeestä, mutta vasta Romanin poika, Galitsian kuningas Daniel (Danylo Halytskyi) onnistui yhdistämään Volynian ja Galitsian sekä Kiovan voittamalla taistelussa 1245 Jaroslav II:n sekä puolalaiset että unkarilaiset. Samalla kuitenkin hänen oli tunnustettava naapuriseudun mongolien hallitseman Kultaisen ordan valta-asema alueella.
Danielin (Danylon) valtakaudella Galitsiasta ja Volyniasta kehittyi voimakas ja kukoistava valtio. Kirjallisuutta tuotettiin ja kauppa kehittyi alueen suotuisen Mustanmeren ja Itämeren välisen sijainnin ansiosta. Tärkeimpiä kaupunkeja olivat hallituskaupungiksi muutettu Lviv, Halytš, Volodymyr, Przemyśl ja Terebovlija. Danielin kuoltua 1264 hänen kuningaskuntansa hajosi jälleen. Nimellisesti valtaan nousivat Danielin pojat, mutta todellisuudessa valtaa käyttivät pajarit. 
Vuonna 1352 lopulta valtakunta hajotettiin ja jaettiin Puolan ja Liettuan kesken. Lublinin sopimuksella 1569 nämä valtiot yhdistyivät Puola-Liettuaksi, johon Galitsia ja Volynia tulivat kuulumaan. Puola-Liettuan jaon aikoihin 1772 Itävallan keisarinna Maria Teresia, joka oli myös Unkarin kuningatar, otti esille unkarilaisten vanhan, lyhyen hallintajakson Galitsiassa ja Volyniassa ja käytti tätä peruteella Itävallan osallisuuteen jaossa. Itävallalle tulleen alueen viralliseksi nimeksi tuli Galitsia ja Lodomeria, vaikkakaan se ei vastannut maantieteellisesti historiallista Galitsian ja Volynian aluetta. Jaossa Galitsia jäi Itävallalle, kun taas Volynian jakoivat Preussi ja Venäjä keskenään Puolan kolmannessa jaossa 1795. Preussin Länsi-Volynian ja Venäjän Itä-Volynian välinen raja vahvistettiin 1797, minkä jälkeen Venäjä järjesti oman puolensa Volynian kuvernementiksi.
Mustanmeren alanko

Mustanmeren alanko () on Ukrainan eteläosissa ja Moldovassa sijaitseva laaja alankoalue, joka kuuluu Itä-Euroopan tasankoon. Mustanmeren alanko on tasaista, loivasti etelään viettävää tasankomaata, joka rajoittuu Mustanmeren ja Asovanmeren rannikoihin. Alanko ulottuu Tonavan suistosta lännessä Kalmius-joelle idässä. Alangon pohjoisrajaa ei ole täsmällisesti määritelty. 
Mustanmeren alanko sijaitsee osaltaan Odessan, Mykolajivin, Hersonin, Zaporižžjan ja Donetskin alueilla ja ulottuu myös Venäjän vuodesta 2014 miehittämään Krimin autonomiseen tasavaltaan sekä Moldovaan. 
Maaston keskikorkeus on 90-150 metriä, mutta laskee paikoin lähelle meren pinnan tasoa. Suuret joet, kuten Dnepr, Etelä-Bug ja Dnestr ovat uurtaneet tasankomaahan leveät, reunoiltaan terassimaiset jokilaaksot. Rannikkovyöhyke on jyrkkä, sortumien luonnehtima. Rannikosta työntyy sisämaahan suuria, usein laguunimaisia, estuaareja ja merelle päin pitkiä hiekkakyntäitä. Alankoalueen leveys vaihtelee, keskiosassa se suurimmillaan on 180 km, idässä ja lännessä noin 50 km.
Alangon maaperä muodostuu paleogeenisistä ja neogeenistä merenpohjan kerrostumista (kalkkikiveä, hiekkaa ja savea), joiden päällä on lössiä ja lössimäistä hiekansekaista savimaata. Alue on alun perin ollut enimmäkseen mustanmullan ja kastanjanruskean aromaannoksen luonnehtimaa aroa, joka nyttemmin on otettu viljelykäyttöön.
Podolia

Podolia (, , ) on Ukrainassa sijaitseva historiallinen alue, joka käsittää Hmelnytskyin ja Vinnytsjan hallinnolliset alueet kokonaan sekä neljän muun alueen luoteisia osia. Suurin kaupunki on noin 330 000 asukkaan Vinnytsja, muut yli 100 000 asukkaan kaupungit ovat Ternopil, Kamjanets-Podilskyi ja Hmelnytskyi.
Maantieto.
Kaakosta alkavaa Karpaattien ylänkömaata lukuun ottamatta Podolia on tasankoa, jota kuitenkin halkovat monet joenuomat. Alueella on myös Puolan ja Turkin välisestä sodasta jäänteinä lukuisia linnoituksia. Ukrainan lipun symboloimat kultaiset vehnäpellot sinisen taivaan alla ovat tällä alueella kunniassaan.
Historia.
Kansainvaellusten aikaan alueen halki kulki monia kansoja, jotka jättivät sinne jälkensä. Alue on aikojen kuluessa kuulunut moniin valtakuntiin, kuten Liettuaan, Puolaan, Venäjän keisarikuntaan, Ukrainan sosialistiseen neuvostotasavaltaan Neuvostoliitossa ja vihdoin Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen itsenäiseen Ukrainaan.
Polesia

Polesia (, ) on Valko-Venäjän eteläosassa ja Ukrainan pohjoisosassa sijaitseva alanko, joka sijoittuu etupäässä Pripetin, Desnan ja Läntisen Bugin vetisille valuma-alueille. 
Valko-Venäjällä siihen kuuluvat Brestin, Homelin sekä Mahiljoun alueet ja Ukrainassa Žytomyrin sekä Tšernihivin alueet ja Kiovan alueen pohjoisosa.
Guido Arezzolainen

Guido Arezzolainen () eli Guido Monaco eli Aretino Guido eli Guido von Arezzo (995–1050) oli italialainen benediktiinimunkki ja musiikkiteoreetikko, jota pidetään nykyaikaisen nuottikirjoituksen isänä. Hänen merkittävin saavutuksensa oli neliviivaisen nuottiviivaston keksiminen. Guido Arezzolainen kehitti myös diatonisen asteikon ja todennäköisesti myös ”laulavan käden” - systeemin, joka auttoi laulajia nuotinluvussa. "Laulavassa kädessä" tietty osa ihmiskädestä vastaa tiettyä nuottia. Nuotinnusohjelma GUIDO on nimetty Guido Arezzolaisen mukaan.
Guido eli munkkina Pomposan ja Arezzon benediktiiniluostareissa, sekä vuodesta 1029 priorina Avellanossa. Guido teki todella merkittävän parannuksen nuottiviivastoon ja musiikinopetukseen. Hän nimittäin keksi neliviivaisen nuottiviivaston lisäämällä kaksi mustaa viivaa aiemmin käytettyjen f-viivan ja c-viivan ohelle. Näin keskelle tuli a-viiva ja laulun melodisen ulottuvaisuuden mukaan tuli vielä joko yläpuolelle tai alapuolelle d-viiva. Näin välikötkin tulivat käyttökelpoisiksi, mistä seurasi, että nuottikirjoitus muodostui säveltasoa tarkoin osoittavaksi. Guido kehitti myös nykyisin käytössä olevan säveltapailujärjestelmän ja solmisaation sekä silloisia moniäänisyyden alkeita.
Hermannus Contractus

Hermannus Contractus (myös Hermann von Reichenau, Hermannus Augiensis, Hermann rampa; 18. heinäkuuta 1013 – 24. syyskuuta 1054) oli saksalainen matemaatikko, joka oli tärkeä henkilö arabialaisen matematiikan, tähtitieteen, tieteellisten välineiden levittämisessä Keski-Eurooppaan keskiajalla. Hän oli myös historiankirjoittaja, oppinut, säveltäjä ja musiikkiteoreetikko.
Hermann syntyi Altshausenissa, nykyisessä Etelä-Saksassa. Hänen isänsä oli Altshausenin herttua. Hermann aloitti opinnot reichenaulaissa Cloister-nimisessä koulussa syyskuussa vuonna 1020. Nuoruudessaan hän sairasti erästä tautia, minkä seurauksena hän halvaantui ja sai lisänimet rampa ja contractus. Liikkuminen ja puhuminen tuottivat hänellä suuria vaikeuksia. Rajoittuneisuudestaan huolimatta hän käänsi useita arabiankielisiä tieteellisiä tekstejä latinaksi. Vaikka hän käänsikin arabiankielisiä tekstejä, hänen ei uskota osanneen lukea juuri lainkaan arabian kieltä, vaan hänen arabian kielen taidot rajoittuvat puhumiseen.
Contractus kirjoitti teokset "De Mensura Astrolabii" ja "De Utilitatibus Astrolabii", joissa hän esittelee arabialaista keksintöä astrolabia. Matematiikassa hän tutki muun muassa kertomista ja jakamista, vaikkakin hän käytti numeroiden esittämiseen roomalaisia numeroita.
Jinja

Jinja on Ugandan Itäisen hallintoalueen suurin kaupunki. Se sijaitsee Victoriajärven rannalla. Vuoden 2002 väestönlaskennassa kaupungin väkiluku oli 86 520: Arvio vuodelle 2010 oli 97 292 asukasta.
Niilin lasketaan alkavan Jinjan liepeiltä, ja kaupungin lähellä on koskia, joissa voi harrastaa koskenlaskua. Matka minibussilla Kampalasta Jinjaan kestää noin puolitoista tuntia.
Talviolympialaiset 2002

Vuoden 2002 talviolympialaiset järjestettiin Yhdysvaltojen Salt Lake Cityssä. Kilpailut avattiin 8. helmikuuta ja päätettiin 24. helmikuuta 2002. Olympiatulen sytytti Mike Eruzionen johdolla Yhdysvaltain jääkiekkomaajoukkue vuodelta 1980.
Valintaprosessi.
Pitopaikka päätettiin KOK:n yleiskokouksessa 16. kesäkuuta 1995 Budapestissä Unkarissa. Talviolympialaisten 2002 toimitusjohtajana toimi Mitt Romney.
Hakuskandaali.
Kilpailu vuoden 2002 talviolympialaisista alkoi käytännössä heti vuoden 1998 Naganon talvikisavalinnan jälkeen eli koski vuosia 1991–1995, ja tähän ajanjaksoon liittyivät marraskuussa 1998 paljastuneet Salt Lake Cityn järjestelykomitean (engl. lyhenne SLOC) lahjontaepäilyt. Asian käsittely kävi kiihkeänä aina joulukuusta 1998 alkaen maaliskuussa 1999 järjestettyyn KOK:n ylimääräiseen kokoukseen, jossa päätettiin KOK-jäsenten erottamisista ja varoituksista. Viimeiset asiaa koskevat selvitykset tehtiin kesäkuun 1999 Soulin KOK-kokoukseen mennessä. Kaikkiaan tämän selvityksen tuloksena neljä KOK-jäsentä erosi, kuusi erotettiin ja kahdeksan sai eriasteisia varoituksia.
Lajit.
Olympiaohjelmassa oli 78 tapahtumaa 15 eri urheilulajissa.
Osallistujat.
Kisoihin osallistui 2 399 urheilijaa 77 maasta.
Mitalitaulukko.
Vuoden 2002 talviolympialaisten mitalitaulukon ykkössijan saavutti Norja.
Keidas

Keidas on aavikolla kostea, rehevä ja viljelyskelpoinen paikka, jossa on pysyvästi saatavilla makeaa vettä. Keitaita on eri kokoisia, lähdettä ympäröivistä hehtaarin kokoisista alueista laajoihin luontaisesti kosteisiin tai keinokasteltuihin alueisiin. Suurimman osan keitaista saavat aikaan maanalaiset vesivarastot. Niiden lähteet ja kaivot, joista osa on arteesisia, voivat hiekkakivialueilla saada vetensä jopa 800 kilometrin päästä.
Keitaita on yleisimmin maailman kuivilla alueilla Afrikan Saharassa ja Keski-Aasiassa, ja niillä asuu usein paimentolaisia, jotka ovat niistä riippuvaisia. Saharan kokonaisväestöstä arvioidaan keitailla asuvan 60 prosenttia. Keitaista ovat riippuvaisia myös aavikoilla elävät villieläimet.
Silkkitien historiallisista kaupungeista monet ovat syntyneet keitaille, esimerkiksi Samarkand, Merv, Yarkant ja Turfan. Niiden laajan asutuksen ja myös matkaajien vedensaannin turvaamiseen ei tietenkään ole riittänyt pelkkä lähde tai kaivo, vaan edellytyksenä on ollut usein maanalainen joki.
Paavali III

Paavi Paavali III, oikealta nimeltään Alessandro Farnese (29. helmikuuta 1468 Canino – 10. marraskuuta 1549 Rooma, Kirkkovaltio) oli paavina 13. lokakuuta 1534 – 10. marraskuuta 1549. 
Paavali III kutsui vuonna 1545 koolle Trenton kirkolliskokouksen. Kirkolliskokous kutsuttiin koolle protestanttisen reformaation eli uskonpuhdistuksen vastareaktiona. Kokouksen tarkoituksena oli vahvistaa katolisen kirkon oppia ja rakenteita.
Perhetausta.
Alessandro Farnese syntyi viisilapsiseen perheeseen, hänen isänsä oli Pier Luigi Farnese ja äitinsä Giovannella Caetani. Hän oli avioliitossa Silvia Ruffinin kanssa ja heillä oli neljä lasta. 
Hän sai vuonna 1493 kardinaalin arvon. Kesäkuussa 1519 hänet vihittiin papiksi ja hänestä tuli piispa 2. heinäkuuta 1519. Hän osallistui kuuteen konklaaviin vuosina 1503–1534.
Vuoden 1534 konklaavi.
Vuoden 1534 konklaavi alkoi 11. lokakuuta ja päättyi 13. lokakuuta. Konklaavissa valittiin seuraaja kuolleelle Klemens VII:lle. Konklaaviin osallistui 33 kardinaalia. Alessandro Farnese valittiin 13. lokakuuta uudeksi paaviksi ja vihittiin 3. marraskuuta. 
Paavina.
Paavali III antoi kardinaalikollegion uusille kardinaaleille Gasparo Contarinille ja Pietro Carafalle tehtäväksi laatia mietinnön katolisen kirkon sisäisestä tilasta. Kriittinen mietintö, jossa arvosteltiin korkeiden virkojen henkilövalintoja, luostarilaitoksen tilaa ja paavin legaattien vallan itsekästä väärinkäyttöä, valmistui helmikuussa 1537, ja paavi hyväksyi sen kuurian sisäpolitiikan ohjeeksi. Paavali III myös vahvisti jesuiittaveljestön säännöt ja asetti vuonna 1542 inkvisitiotuomioistuimen uskonpuhdistuksen vastustamiseksi. Hän oli hyväksynyt inkvisition perustamisen Portugaliin jo vuonna 1536. 
Paavali III antoi myös Michelangelon jälleen ryhtyä Pietarinkirkon rakentamiseen ja tilasi häneltä Sikstuksen kappeliin freskon "Viimeinen tuomio".
Paavali III nimitti 71 kardinaalia, joiden joukossa olivat tulevat paavit Julius III, Marcellus II, Paavali IV ja Pius IV. Hän loi myös Farnese-suvun herttua-aseman antamalla Parman ja Piacenzan herttuakunnat pojalleen Pier Luigi Farneselle.
Paavali III:lla oli Bolsenassa sijainneessa huvilassaan huomattavan suuri antiikin taiteen kokoelma.
Kosmoskynä

Kosmoskynä on Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat ry:n kolme kertaa vuodessa ilmestyvä jäsenlehti, joka keskittyy tieteis- ja fantasiakulttuuriin nimenomaan kirjoittajien näkökulmasta. Kosmoskynä on ilmestynyt vuodesta 1984 alkaen, numeroon 2/1985 asti nimellä "Suomen tieteiskirjoittajat – jäsentiedote". 
Päätoimittajat.
Kosmoskynän päätoimittajana on vuosien varrella toiminut useita suomalaisen scifikulttuurin ja -fandomin avainhenkilöitä:
Tommy Bolin

Thomas Richard ”Tommy” Bolin (1. elokuuta 1951 Sioux City – 4. joulukuuta 1976 Miami) oli yhdysvaltalainen rock- ja fuusiojazzmuusikko. Bolin oli yksi lukuisista Jimi Hendrixin manttelinperijänä pidetyistä kitaravirtuooseista. Näitä kahta kitaristia yhdistävät myös varhainen kuolema ja lukuisat spekulaatiot siitä, mitä kaikkea he olisivat vielä voineet saavuttaa. 
Bolin soitti 1960-luvun lopulta lähtien keskitasoista suosiota saavuttaneissa yhtyeissä Zephyr ja The James Gang. Lisäksi hän soitti kitaraa muutamilla tunnetuilla 1970-luvun alun fuusiojazzlevyillä, kuten Billy Cobhamin "Spectrumilla" ja Alphonse Mouzonin "Mind Transplantilla". Maineensa huipulle Bolin nousi vuosina 1975–1976 ollessaan vajaan vuoden ajan hard rock -yhtye Deep Purplen kitaristi. Bolin soitti Deep Purplen albumilla "Come Taste the Band" ja sitä seuranneella kiertueella, minkä jälkeen yhtye hajosi. Bolin myös levytti myönteisiä arvosteluita saaneet soololevyt "Teaser" (1975) ja "Private Eyes" (1976).
Bolin kuoli heroiinin yliannostukseen 25 vuoden ikäisenä.
Robin Trower

 
Robin Trower (s. 9. maaliskuuta 1945 Catford, Englanti) on brittiläinen rockmuusikko, joka mainitaan yleensä yhtenä Jimi Hendrixin musiikillisen perinnön vaalijoista ja kehittelijöistä.
Trower työskenteli Procol Harum -yhtyeen kitaristina vuosina 1966−1971 sekä uudestaan Procol Harumin comeback-levyillä "Prodigal Stranger" (1991) ja "The Long Goodbye" (1994). 1970-luvulla hän julkaisi useita myönteisiä arvosteluja saaneita soololevyjä yhdessä basisti-laulaja James Dewarin ja rumpali Reg Isidoren kanssa. Näistä tunnetuin lienee "Bridge of Sighs" (1974), joka tuo tyylillisesti mieleen Hendrixin myöhäistuotannon.
Trower on myös tehnyt albumeja Bryan Ferryn ja tunnetun bassokitaristi Jack Brucen kanssa.
Trower on jatkanut uraansa vielä 2000-luvulla.
Eric Ericson

Eric Gustaf Ericson (26. lokakuuta 1918, Borås – 16. helmikuuta 2013 Tukholma) oli ruotsalainen kuoronjohtaja ja professori. Hän valmistui Tukholman kuninkaallisesta musiikkikorkeakoulusta vuonna 1943 ja jatkoi sen jälkeen opintojaan muun muassa Sveitsissä ja Yhdysvalloissa.
Ericson perusti Ruotsin ensimmäisen ammattilaiskuoron, Kammarkörenin, vuonna 1945, ja hänen aloitteestaan perustettiin myös Ruotsin Radion kuoro, jonka johtajana hän toimi 1951–1982. Uppsalan yliopiston mieskuoroa Orphei Drängar Ericson johti 1951–1991. Hän toimi kuoronjohdon professorina Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuodesta 1979.
Eric Ericsonille myönnettiin Polar Music Prize -palkinto vuonna 1997.
Stiletti

Stiletti oli alun perin ohut kolmisärmäinen tikari, nykyisin veitsi, jonka terä on usein laukaistavissa kahvan sisältä.
Alun perin stiletti oli yksi tikarin erityistyypeistä. Ritariaikana miekkaa pidettiin paremmassa kädessä ja stilettiä huonommassa. Tuolloin stiletissä oli ohut, yleensä kolmisärmäinen terä, jolla pyrittiin lävistämään haarniska heikosta kohdasta. Stiletin kapea terä oli suunniteltu erityisesti tunkeutumaan rengaspaidan teräsrenkaiden läpi ja siten se sopi myös salamurhaajan työkaluksi. Stiletin merkitys väheni, kun tuliaseiden kehitys teki haarniskan käytön merkityksettömäksi. Stiletti sana on alun perin peräisin italian kielen sanasta stilo tai stiletto. 
Nykyään stiletillä kuitenkin tavallisesti tarkoitetaan veistä, jossa (usein kaksiteräinen) terä ponnahtaa jousen voimalla kahvan sivusta tai sisältä ja lukkiutuu käyttöasentoonsa.
Claudio Abbado

Claudio Abbado (26. kesäkuuta 1933 Milano – 20. tammikuuta 2014 Bologna) oli italialainen kapellimestari. Hän syntyi Milanossa ja opiskeli nuorena pianonsoittoa Milanon konservatoriossa. Hieman myöhemmin hän opiskeli orkesterinjohtoa Wienissä. Vuonna 1958 Abbado voitti Koussevitzky-kilpailun ja vuonna 1963 Mitropoulos-palkinnon. Sen jälkeen Abbado johti New Yorkin filharmonikoita ja Wienin filharmonikoita ennen paluutaan 1965 kotikaupunkiinsa Milanoon, jossa hänestä tuli La Scalan oopperatalon vakituinen kapellimestari 1968 ja musiikillinen johtaja 1971. La Scalan ohjelmiston paraneminen ja monipuolistuminen on laskettu Abbadon ansioksi.
Herbert von Karajanin kuoltua 1989 Claudio Abbado valittiin Berliinin filharmonikkojen ylikapellimestariksi, josta virasta hän väistyi vuonna 2002. Abbado johti paljon muun muassa romantiikan ajan teoksia.
Abbado levytti laajasti suuria orkesteriteoksia, muun muassa Beethovenin, Brahmsin, Mahlerin, Mendelssohnin, Schubertin ja Ravelin kaikki sinfoniset teokset ja yli 20 kokonaista oopperaa. Hän sai lukuisia huomionosoituksia Ranskan kunnialegioonan rististä Grammy-palkintoon.
Abbadolla todettiin vuonna 2000 vatsasyöpä. Väliaikaisesta toipumisesta huolimatta hän menehtyi 20. tammikuuta 2014 pitkän sairauden jälkeen.
Baghlan

Baghlan (, ) on kaupunki Afganistanissa. Se sijaitsee Baghlanin maakunnassa, Afganistanin pohjoisissa osissa. 
Alueella ei ole tehty luotettavaa väestönlaskentaa vuosikymmeniin. Vuoden 1979 laskennassa kaupungin väkiluku oli 39 228, virallinen arvio vuodelle 2016 on 71 400.
Baghlanissa jalostetaan ympäröivän maaseudun maataloustuotteita: sokeria ja puuvillaa.
Raija Vahasalo

Raija Elina Vahasalo (o.s. Rautanen, s. 10. maaliskuuta 1961 Huittinen) on suomalainen kokoomusta edustava poliitikko. Hän toimi kansanedustajana Uudenmaan vaalipiiristä vuosina 1999–2015 ja 2018–2019.
Vahasalo on ollut Kirkkonummen kunnanvaltuuston jäsen vuodesta 1993 ja kunnanhallituksen puheenjohtaja vuodesta 2013.
Tausta.
Vahasalo opiskeli kasvatustieteitä Turun yliopistossa ja kouluhallintoa Helsingin yliopistossa. Hän valmistui kasvatustieteen maisteriksi vuonna 1984.
Ennen valintaansa eduskuntaan Vahasalo työskenteli luokanopettajana (1984–1997) ja rehtorina (1997–1999).
Vuodesta 2000 Vahasalo on ollut Koululiikuntaliiton puheenjohtaja ja vuosina 2002–2009 Pelastakaa Lapset ry:n hallituksen jäsen.
Poliittinen ura.
Vahasalo on ollut Kirkkonummen kunnanvaltuuston jäsen vuodesta 1993. Vuosina 1993–1996 hän oli Kirkkonummen sosiaalilautakunnan puheenjohtaja. Vuodesta 1997 hän on ollut kunnanhallituksen jäsen, vuosina 2005–2008 ensimmäinen varapuheenjohtaja ja vuodesta 2013 puheenjohtaja. Vuosina 2001–2008 hän oli myös Uudenmaan liiton hallituksen jäsen. Vahasalo johti Kirkkonummen Kokoomusta vuosina 1996–1999. Alueellisesti kansanedustaja Vahasalo on vaikuttanut kantatie 51:n jatkamiseen moottoritienä Espoonlahdesta Kirkkonummelle. Sivistyspuolella kansanedustaja Vahasalo on muun muassa ollut käynnistämässä varhaiskasvatuslain uudistusta. 
Eduskuntaan Vahasalo valittiin ensimmäisen kerran vuoden 1999 vaaleissa Uudenmaan vaalipiiristä. Vuosina 2007–2015 Vahasalo oli eduskunnan sivistysvaliokunnan puheenjohtaja. Hän on kritisoinut muun muassa opintotukijärjestelmän sekavuutta ja ajanut sen kokonaisuudistusta. Sanna Lauslahden siirryttyä Lääketeollisuus ry:n palvelukseen, Vahasalo palasi varasijalta eduskuntaan 10.4.2018. Vahasalo oli ehdolla vuoden 2019 eduskuntavaaleissa ja jäi varasijalle.
Yksityiselämä.
Vahasalo on naimisissa ja hänellä on yksi lapsi.