tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Legrand

Legrand on ranskalainen yritys joka on perustettu Ranskassa, Limogesissa.
Legrand toimii 90 maassa, ja sen tuotteita jaetaan lähes 180 maassa. Se tuottaa 85 prosenttia myynnistään kansainvälisesti. Konserni on laajentanut tuotevalikoimaansa kestävän kehityksen ja energiansäästöteknologioiden alalla ja kehittänyt uusia tuotteita sähköajoneuvojen lataukseen, valaistuksen ohjaukseen ja datakeskuksiin.
Vuonna 2011 yritys oli maailman suurin 20% osuudella mm. elektronisten kytkimien valmistuksessa.
Historia.
Alkuperää.
Yrityksen juuret ulottuvat vuoteen 1865, jolloin Ranskan Limousinin alueella, Limoges’n posliinitehdas perustettiin Lyonin reitin varrelle valmistamaan posliiniastioita.
Vuonna 1904 Frédéric Legrand otti yrityksen haltuunsa ja antoi sille oman nimensä.
Vuonna 1919 yritys solmi kumppanuuden limogesilaisen käsityöläisen, Jean Mondot’n, kanssa. Tämä oli perustanut pienen tehtaan Exideuiliin, jossa hän valmisti sähkökatkaisijoita käyttäen posliinia ja puksipuuta.
Tämän jälkeen valmistus monipuolistui vähitellen sähköteknisiin laitteisiin. Tuohon aikaan, ennen muovin käyttöönottoa, posliini oli paras saatavilla oleva eristysmateriaali.
Vuonna 1949, tehdaspalon jälkeen, päätettiin keskittyä yksinomaan sähköisiin asennustarvikkeisiin, kuten kytkimiin ja pistorasioihin. Yritys laajensi tuotevalikoimaansa nopeasti myös suojatuotteisiin (esim. sulakepitimet ja johdonsuojakatkaisijat), kaapelinhallintajärjestelmiin (esim. kaapelikanavat ja minikanavat) sekä turvavalaistusratkaisuihin.
Tämän jälkeen Legrand on tehnyt yli 100 kohdennettua yritysostoa ja kasvanut suureksi, monipuoliseksi sähköisten ja digitaalisten rakennusinfrastruktuurien sekä yhdistettyjen laitteiden valmistajaksi, jonka tuotevalikoimaan kuuluu yli 300 000 tuotetta.
Vuoteen 2021 mennessä Legrand oli läsnä 90 maassa ja sen tuotteita myytiin 180 maassa.
Samborsko

Samborsko on kylä Jastrowien kunnassa Puolassa. Samborskon kylän väkiluku oli vuoden 2011 väestönlaskennassa 502. Asukkaista 50,2 prosenttia oli naispuolisia ja 49,8 miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 26,9 prosenttia kylän väestöstä, työikäiset 64,9 prosenttia ja eläkeläiset 8,2 prosenttia. Jastrowien kunnan asukkaista 4,3 prosenttia asuu Samborskon kylässä.
Afragola

Afragola on kunta Campanian alueella Etelä-Italiassa noin 10 kilometriä Napolin keskustasta koilliseen. Sen arkkitehtuuriin kuuluu historiallisten monumenttien ohella modernia muotokieltä edustava rautatieasema Stazione di Napoli Afragola.
Maantiede ja ilmasto.
Afragola sijaitsee Napolin metropolikaupungin pohjoisosassa maaperältään erittäin hedelmällisellä alueella, jota kutsutaan nimellä Campania antica tai Campania Felix. Alueella vallitsee välimerenilmasto kuumine kesineen ja leutoine talvineen.
Italian neliportaisessa maanjäristysriskiä arvioivassa luokituksessa Afragola on määritelty luokkaan 2 (Zona 2, medio-alta), eli kohtalaisen korkean riskin luokkaan.
Historia.
Perimätiedon mukaan Afragolan perustivat normannit, ja paikkakunta lienee saanut nimensä mansikanviljelyn mukaan: Villa delle Fragole. Varhaisin asiakirjamaininta paikkakunnasta on vuodelta 1131 muodossa Afraore. Afragola saavutti varsin korkean kehitystason 1300-luvulla, jolloin sitä hallitsi Angioinin suku, ja Napolin kuningattarena oli sukuun kuulunut Giovanna I (1327–1382). Sen jälkeen paikkakunta ajautui feodaalisukujen haltuun, joista se vapautui vihdoin 1639.
Vuonna 1799 Afragola kuului lyhytikäiseksi jääneeseen Napolin tasavaltaan. Oman kunnallishallintonsa paikkakunta sai 1809. Virallisesti Afragola nimettiin kaupungiksi 5. lokakuuta 1935. Kaupungin väkiluku lähes kolminkertaistui vuodesta 1861 vuoteen 1961, jolloin se oli noin 46 000. Väkiluvun kasvu on tasaantunut vuoden 1990 jälkeen. 2020-luvun alussa Afragolassa asui noin kaksi prosenttia koko metropolikaupungin väestöstä.
Afragolan kaupunkikuvaa hallitsevat 1800-luvun ja 1900-luvun alun kerrostalot. Kuningatar Giovanna I:n linna 1300-luvulta on säilynyt, mutta sen nykyasu on myöhemmältä ajalta. Linnan nimenä on Castello di Afragola. Kaupungin useista kirkoista huomattavimpia ovat San Marco in Sylvis (vihitty 1356), San Giorgio Martire (rakennettu 1695–1702) ja Sacratissimo Rosario (valmistunut 1602, restauroitu 1989).
Afragolan suojeluspyhimys on Antonius Padovalainen, ja häntä juhlitaan 13. kesäkuuta.
Talous ja liikenne.
Afragolan elinkeinoja ovat maatalous (viinirypäleitä, tomaatteja) ja teollisuus (elintarvikkeet, rakennusmateriaalit). Afragolaa palvelee kolme rautatieasemaa: Stazione di Casoria-Afragola, Stazione di Salice ja Stazione di Napoli Afragola. Viimeksi mainittu sijaitsee Afragolan hallinnollisella alueella Rooma–Napoli-suurnopeusradan varrella. Sen asemarakennus on arkkitehti Zaha Hadidin käsialaa, ja se valmistui 2017. Autostrada del Sole kulkee Afragolan itäosien halki, ja siitä erkanee Autostrada A16, joka vie itään Apuliaan. Afragolan pohjoisosia halkoo Strada statale 162 NC Asse Mediano. Napolin kansainvälinen lentoasema sijaitsee Afragolan eteläpuolella. A1:n ja A16:n risteysalueen länsipuolella on moderni kauppakeskittymä.
Urheilu.
Afragolan jalkapallojoukkue on 1944 perustettu Associazione Sportiva Dilettantistica Vis Afragolese 1944 (Afragolese), joka on yltänyt sarjatasolle Serie C.
Ken Laufman

Kenneth ”Ken” Laufman (s. 30. tammikuuta 1932 Hamilton) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelasi keskushyökkääjänä. Hän kuului Kanadan pronssia voittaneeseen joukkueeseen Cortina d’Ampezzon talviolympialaisissa 1956 ja hopeaa voittaneeseen joukkueeseen Squaw Valleyn talviolympialaisissa 1960. Cortina d’Ampezzossa 1956 Laufman pelasi kahdeksan ottelua tehopistein 1+10=11 keräten neljä rangaistusminuuttia. Squaw Valleyssa 1960 hän pelasi neljä ottelua keräten neljä syöttöpistettä.
Marano di Napoli

Marano di Napoli on kunta Campanian alueella Etelä-Italiassa noin 10 kilometriä Napolin keskustasta luoteeseen. Se kuuluu Agro giuglianese -nimiseen kokonaisuuteen, joka käsittää Napolin metropolikaupungin luoteiset kunnat. Kaupungissa sijaitsee Rooman valtakunnan aikainen mausoleumi.
Maantiede ja ilmasto.
Marano di Napoli sijaitsee Napolin metropolikaupungin luoteisosassa ja se rajoittuu etelässä Napoliin. Maaperä on geologisesti nuorta. Alueella vallitsee välimerenilmasto kuumine kesineen ja leutoine talvineen. Talvisin keskilämpötila jää alle 10 °C:een, kesäisin se on noin 26 °C. Korkeimmillaan lämpötila saattaa kohota 38 °C:een, ja jos samaan aikaan ilmankosteus on korkea, olo voi olla varsin tukala.
Italian neliportaisessa maanjäristysriskiä arvioivassa luokituksessa Marano di Napoli on määritelty luokkaan 2 (Zona 2, medio-alta), eli kohtalaisen korkean riskin luokkaan.
Historia.
Rooman valtakunnan aikana Marano di Napoli hyötyi sijainnistaan Consularis Campana -tien varrella, joka yhdisti Pozzuolin Capuaan. Rooman luhistumisen jälkeen alue kuului Bysantin valtakuntaan, ja sen jälkeen sitä hallitsivat muun muassa normannit ja keskiaikana valta oli Angioinin suvulla. Alueelle alkoi kehittyi maalaiskyliä, joiden kasvu johti lopulta kaupunkimaisen asutuksen muodostumiseen. Vuonna 1629, pitkän autonomian jälkeen, paikkakunta ajautui feodaalisukujen haltuun. Caracciolon suku hallitsi 1703–1807. Feodalismin päättyminen johti kunnallisen hallinnon kehittämiseen. Ennen nykymuotoisen Italian syntyä 1861 Marano kuului Molempain Sisiliain kuningaskuntaan. Quarton frazione itsenäistyi Maranosta 1948. 
Marano di Napolissa on erinäisiä hienoston rakennuttamia kerrostaloja 1600- ja 1700-luvuilta. Kaupungin kirkkoja ovat muun muassa San Castrese, SS. Annunziata ja Complesso dell'Eremo di Santa Maria di Pietraspaccata. Merkittävä muinaismuisto on roomalaisvallan aikainen mausoleumi Mausoleo del Ciaurro.
Talous ja liikenne.
Marano di Napolin elinkeinoja ovat muun muassa maatalous (hedelmät ja vihannekset), elintarviketeollisuus ja jalkineteollisuus. Kaupunki sijaitsee Napolin lähiliikenteen piirissä.
Jastrowie (kunta)

Jastrowie on kunta Złotówin piirikunnassa Puolassa. Sen keskuskaupunki on Jastrowie. Jastrowien kunnan väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 11 500. Złotówin piirikunnan asukkaista 16,5 prosenttia asuu Jastrowien kunnassa ja sen pinta-alasta 21,3 prosenttia kuuluu Jastrowien kuntaan. Kylät Jastrowien kunnassa ovat Brzeźnica, Brzeźnica-Kolonia, Budy, Nadarzyce, Samborsko, Sypniewko ja Sypniewo.
Jastrowien väkiluku on pienentynyt 0,6 prosenttia vuosien 2002–2019 välisenä aikana. Vuoden 2019 lopussa 50,2 prosenttia oli naispuolisia ja 49,8 miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 19,2 prosenttia kylän väestöstä, työikäiset 60,3 prosenttia ja eläkeläiset 20,4 prosenttia. Väestön keski-ikä oli 40,1 vuotta. Vuonna 2019 kunnassa syntyi 106 lasta.
Saara Markkanen

Saara Maija Markkanen (myös Saara Kelkka) (s. 28. elokuuta 1954 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on tehnyt suuren osan urastaan Imatran Teatterissa.
Ura.
Markkanen syntyi yhteiskuntatieteiden tohtori Touko Markkasen ja filosofian maisteri Sirkka Markkasen perheeseen. Hän opiskeli Teatterikoulussa 1973–1977, lisäksi hän opiskeli draamakirjallisuutta Helsingin yliopistossa sekä jazztanssia ja laulua.
Jo ennen Teatteriopintojaan Markkanen oli näytellyt Kellariteatterissa eli "Klitsussa", missä hän yhdessä Hannele Niemisen kanssa integroitui Janne Kuusen, Jukka-Pekka Palon ja Matti Pellonpään muodostamaan ydinryhmään. Kuusta lukuun ottamatta koko ryhmä aloitti Teatterikoulun samana vuonna.
Markkanen työskenteli kiinnitettynä näyttelijänä Kuopion kaupunginteatterissa 1977–1981, Ahaa Teatterissa 1981–1983 ja Kotkan kaupunginteatterissa 1983–1985. Hänen kiinnityksensä Imatran kaupunginteatteriin alkoi 1985.
Markkasen uran varhaisvaiheen rooleja olivat muun muassa nimiosa "Anne Frankin päiväkirjoissa" ja Marina "Poltetussa oranssissa". Oman sukupolvensa teatterintekijöille merkittävässä näytelmässä "Pete Q" Markkanen teki Rosalian roolin.
Sittemmin Markkanen suuntautui ohjaajan ja dramaturgin työhön. Hän ohjasi Imatran kaupunginteatterissa useita lasten- ja nuortennäytelmiä, kuten "Punahilkka" (1984), "Saapasjalkakissa" (1989) ja "Prinsessa Ruusunen" (1993). Markkanen ohjasi myös balladinäytelmän "Elinan surma" (1987), Mika Waltarin klassisen komedian "Gabriel tule takaisin" (1987) ja Imatran kaupunginteatterin kesäteatteriin Reino Helismaan musiikkihupailun "Suutarin tyttären pihalla" (1996). Komedia keräsi kesän aikana yli 7 500 katsojaa.
Teatterityönsä ohella Markkanen näytteli 1970-luvun lopulla muutamissa televisiotuotannoissa, kuten Sina Kujansuun televisionäytelmässä "Valmistumisen aika" (1978).
Markkanen oli aviossa näyttelijä Pertti Kelkan kanssa 1980-luvulla. Hän käytti tuolloin nimeä Saara Kelkka.
Han Heijenbrock

Wilhelm Johann ”Han” Heijenbrock (27. lokakuuta 1929 Amsterdam – 26. heinäkuuta 2015 Purmerend) oli alankomaalainen soutaja. Hän edusti Alankomaita Helsingin kesäolympialaisten 1952 perämiehellisessä nelosessa.
David Wikander

David Wikander (21. heinäkuuta 1884 Säfsnäs, Taalainmaa – 15. marraskuuta 1955) oli ruotsalainen urkuri ja säveltäjä.
Elämä ja ura.
Wikander oli vanhempiensa kuudesta lapsesta vanhin. Hän opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa, jonka urkuri-, kanttori- ja musiikkipedagogitutkinnoista valmistui lukuvuodella 1909–1910. Wikander työskenteli musiikinopettajana vuosina 1913–1927 tyttöjen Ateneum-yksityiskoulussa ja vuosina 1914–1944 Matteus Folkskolassa. Hänet nimitettiin urkuriksi Tukholman Suurkirkkoon vuonna 1920. Hän oli mukana perustamassa kirkon opetusinstituutio Schola Cantorumia vuonna 1934. Wikander osallistui vuonna 1936 kirkon virsikirjaa ja vuonna 1941 liturgista käsikirjaa työstäneiden komiteoiden toimintaan. Useat hänen melodiansa otettiin käyttöön vuoden 1937 virsikirjassa. Nykyisessä, vuonna 1986 hyväksytyssä Ruotsin kirkon virsikirjassa on neljä hänen sävelmäänsä, virret 401, 417, 570 ja 624.
Wikander valittiin Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi vuonna 1941. Hänelle myönnettiin Litteris et Artibus -mitali vuonna 1952. Samana vuonna hän jäi eläkkeelle Suurkirkon urkurin tehtävistä.
Tuotanto.
Wikander oli tuottelias kirkkomusiikin säveltäjä ja sovittaja. Hänen hengellisten kuoroteostensa joukossa ovat "Motett på Domsöndagen" (1931) ja Petrus Damianuksen tekstiin sävelletty "Ad perennis vitae fontem" (1945). Eräs suurimuotoinen teos Wikanderilta on kantaatti, jonka hän sävelsi Olaus Petrin kuoleman 400-vuotismuistolle (1952). Wikanderin teoksiin uruille kuuluvat "Passacaglia över koralen Jag ville lova och prisa" (1944), "Tre pingstmelodier" (1950) ja "Julmusik över koralen En jungfru födde ett barn i dag" (1951).
Laajimmin huomioitu Wikanderin teoksista on kuitenkin maallinen kuoroteos "Kung Liljekonvalje", joka alun perin sävellettiin mieskuorolle vuonna 1919 ja julkaistiin tässä muodossa 1920. 1920-luvun alussa Wikander teki teoksesta sekakuoroversion, jossa se tuli tunnetuimmaksi. Sävellyksen sanoina on käytetty Gustaf Frödingin samannimistä runoa. Muita maallisia kuoroteoksia Wikanderilta ovat "Förvårskväll" (sanat: Ragnar Jändel) ja "Dofta, dofta, vit syrén".
Wikanderin kirkkomusiikkiteokset ovat usein selkeärakenteisia ja tyylillisesti perinteisiä. Hän lainasi osaan hengellisistä teoksista vanhoja melodioita. Esimerkiksi "Missa brevis in festis solemnibus" on hänen a cappella -sekakuorolle laatimansa teos, jossa säveltäjä on yhdistellyt 1100–1200-lukujen kirkkomelodioita omiin melodioihinsa. Haastavampaa sävelkieltä Wikander on hyödyntänyt esimerkiksi maallisissa teoksissa "Vinterorgel" (1948, sekakuorolle ja baritonille, sanat: Erik Axel Karlfeldt) ja "Vid Kap Sunion" (sekakuorolle, sanat: Hjalmar Gullberg).
Lauri Kiianlinna

Lauri Kalervo Kiianlinna (s. 27. joulukuuta 1944 Helsinki) on suomalainen prikaatikenraali evp.
Lauri Kiianlinna syntyi eversti Ilkka Kiianlinnan ja Olga Komosen perheeseen ja avioitui vuonna 1993 ATK-suunnittelija Kaarina Ruuthin kanssa. Kiianlinna tuli ylioppilaaksi 1963 ja valmistui Kadettikoulusta 1967 ja Sotakorkeakoulusta 1977. Hän toimi Uudenmaan jääkäripataljoonassa vuodesta 1967 opetusupseerina ja vuonna 1971 komppanianpäällikkönä. Toimistoupseeri Viestikoelaitoksessa hän oli 1971–1975, toimistoupseeri ja toimistoesiupseeri pääesikunnassa 1977–1983 ja apulaissotilasasiamies Moskovassa 1983–1986. Kiianlinna toimi pääesikunnassa erityistehtävissä 1986–1987, toimistopäällikkönä 1988–1991 ja osastopäällikkönä 1991–1993. Sotilasasiamiehenä Moskovassa hän työskenteli 1993–1995, Savon Prikaatin komentajana 1995–1998 ja Maanpuolustuskorkeakoulun hallintojohtajana vuodesta 1998. Prikaatikenraaliksi hän yleni 2001 Itäisen maanpuolustusalueen esikuntapäällikkönä. Kiianlinna oli ylennetty vänrikiksi 1964, luutnantiksi 1967, yliluutnantiksi 1971, kapteeniksi 1973, majuriksi 1980, everstiluutnantiksi 1987 ja everstiksi 1992. 
Kiianlinna voitti Suomen mestaruuden junioreiden olympia- ja kuvioammunnassa 1963 ja puolustusvoimien mestaruuden sotilaskolmiottelussa vuonna 1965.
Rannikkoreitti

Rannikkoreitti (ruots. "Kustrutten," engl. "Coastal Route") on noin 230 kilometriä pitkä pyöräilyreitti Etelä-Suomessa Salon, Kemiönsaaren, Hangon ja Raaseporin ympäristössä. Reitti yhdistää neljää ruukkikylää (Taalintehdas, Mathildedal, Teijo ja Kirjakkala) sekä kolmea kansallispuistoa (Saaristomeren kansallispuisto, Teijon kansallispuisto ja Tammisaaren saariston kansallispuisto). Noin 30 kilometriä reitistä matkataan saaristossa laivoissa. Reitti on nykyisessä muodossaan ollut olemassa vuodesta 2018 lähtien. Reitti on kauttaaltaan kyltitetty ja kulkee pääasiallisesti päällystettyjä rauhallisia maalaisteitä pitkän. Muutama kilometri reitistä kulkee silti vilkkaampia teitä pitkin, ja kolme tieosuutta ovat hyväkuntoisia sorateitä, näitä voi kuitenkin ohittaa käyttämällä muita lähellä olevia teitä. 
Yleisillä kulkuneuvoilla reitin aloituspaikaksi voi valita esimerkiksi Salon (junayhteys), Tammisaaren (junayhteys), Hangon (junayhteys), Kemiön (linja-autoyhteys) tai Taalintehtaan (linja-autoyhteys). Reitin varrelta löytyy 18 pyörävuokrauspaikkaa, ja pyöriä voi palauttaa toiseen vuokrauspisteeseen. Koko reitti on käytössä kesäaikaan, ja muina vuodenaikoina vesiosuus Kasnäs-Hanko tai Kasnäs-Bengtskär-Hanko täytyy laivaliikenteen puuttumisen vuoksi jättää pois.
Paavo Halonen

Paavo Halonen (7. syyskuuta 1950 Helsinki – 18. lokakuuta 2025 Tervola) oli suomalainen kuvanveistäjä, taidevalaja ja kuvataideopettaja. Vanhemmat: taidevalaja Eljas Halonen ja pianonsoitonopettaja Aune Halonen Lapinlahdelta Pohjois-Savosta. 
Paavo Halonen varttui 3-vuotiaasta lähtien Lapinlahdella, jonne Eljas Halonen perusti taidevalimonsa alan pioneerin Arttu Halosen lopetettua toimintansa. Paavo Halonen oppi taidevalun taidon isänsä valimossa työskenneltyään siellä lapsesta saakka. Hän valmistui kuvanveistäjäksi taideakatemiasta vuonna 1978.
Urheilukatu

Urheilukatu (, ent. Florantie) on noin kilometrin pituinen katu Helsingin Taka-Töölössä ja Laaksossa. Se kulkee Mannerheimintien suuntaisena sen itäpuolella ja ulottuu Toivonkadun risteyksestä Lääkärinkadulle. Toivonkadun risteyksestä itään johtaa Mäntymäentie, jota liikenteellisesti voidaan pitää Urheilukadun jatkeena, kun taas Urheilukadun suuntaisena mutta hieman lännempänä samasta risteyksestä etelään jatkuu lyhyt Paavo Nurmen kuja. Kadun nimi johtuu sen varrella olevista urheilukentistä.
Urheilukatu muodostaa Taka-Töölön kerrostaloalueen itärajan, ja asuintaloja sen varrella on vain länsipuolella. Sen toisella puolella, Eläintarhan puistoalueen länsilaidalla, Urheilukadun varressa ja sen lähistöllä on joukko urheilukenttiä, -halleja ja -stadioneja, joista katu on nimensäkin saanut. Kadun varrella ovat Bolt Arena sekä viisi jalkapallokenttää (Töölön pallokenttä), joista yksi on kuplahallin sisällä. Niiden takana ovat Helsingin olympiastadion ja Helsingin jäähalli. Lisäksi kadun jatkeen varrella Toivonkadun eteläpuolella on Töölön kisahalli.
Kadun länsipuolella sen varressa on asuintalojen ohella myös Töölön yhteiskoulun rakennus.
Reijolankadun ja Lääkärinkadun välillä Urheilukadun itäpuolella on Laakson sairaala.
Urheilukadun nimi vuoteen 1928 asti oli Florantie ().
Urheilukadun itäreunalla kulkee koko matkalla pyörätie.
Lähteet.
Viitteet.
Brian MacLellan

Brian John MacLellan (s. 27. lokakuuta 1958 Ontario) on kanadalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija ja nykyinen NHL-seura Washington Capitalsin toimitusjohtaja.
Pelaajaura.
MacLellan pelasi NHL:ssä vuosina 1982–1992. Hänen edustamansa seurat olivat Los Angeles Kings, New York Rangers, Minnesota North Stars, Calgary Flames ja Detroit Red Wings. MacLellan voitti Stanley Cupin Calgary Flamesissa vuonna 1988. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Jääkiekkovaikuttajana.
MacLellan nimitettiin Washington Capitalsin toimitusjohtajaksi toukokuussa 2014. Ennen tätä hän oli työskennellyt organisaatiossa kolmentoista kauden ajan joista seitsemän vuotta apulaistoimitusjohtajana George McPheen alaisuudessa. MacLellanin ollessa toimitusjohtajana Capitals voitti Stanley Cupin vuonna 2018. MacLellanin Capitalsiin hankkimia pelaajia ovat hyökkääjät T.J. Oshie, Lars Eller, Carl Hagelin ja Ilja Kovaltšuk sekä puolustajat Michal Kempny, Nick Jensen, Radko Gudas ja Brenden Dillon.
Sjarhei Tsih’anouski

Sjarhei Leanidavitš Tsih’anouski (; s. 18. elokuuta 1978 Horki, Valko-Venäjän SNT, Neuvostoliitto) on valkovenäläinen YouTube-videobloggaaja ja demokratia-aktivisti. Hänet tunnetaan erityisesti Aljaksandr Lukašenkan hallintoa vastustavasta aktivismistaan.
Poliittinen ura ja vangitseminen.
Tsih'anouski perusti vuonna 2019 YouTube-kanavan nimeltä Страна для жизни (), jossa hän käsitteli mm. maan vilpillisiä vaaleja. Kesällä 2020 kanavalla oli 12 enemmän tilaajia kuin Valko-Venäjän hallinnon alaisella Belarus 24 -kanavalla.
Toukokuussa 2020 Tsih’anouski ilmoitti aikeestaan osallistua vuoden 2020 presidentinvaaleihin, mutta hänet pidätettiin syytettynä yleisen järjestyksen häiritsemisestä. Amnesty International on luokitellut Tsih’anouskin mielipidevangiksi. Tsih’anouskin pidättämisen seurauksena hänen vaimonsa, Svjatlana, osallistui vaaleihin 9. elokuuta 2020.
Joulukuussa 2021 Valko-Venäjän viranomaiset tuomitsivat Tsih'anouskin 18 vuodeksi vankeuteen väkivaltaisen vallankumouksen suunnittelusta.
Yksityiselämä.
Tsih'anouski tapasi tulevan vaimonsa Svjatlanan diskossa. Pari meni naimisiin vuonna 2004 ja heillä on kaksi lasta, joista vanhemmalla on synnynnäinen kuulovamma, minkä vuoksi alkujaan englanninopettajana työskentelevä Svjatlana on hoitanut lasta kotona.
Laci Boldemann

Laci Boldemann (24. huhtikuuta 1921 Helsinki – 18. elokuuta 1969 München) oli ruotsalainen säveltäjä. 
Boldemann opiskeli orkesterinjohtoa ja pianonsoittoa Royal Academy of Musicissa Lontoossa, jossa hänen opettajiinsa kuului Henry Wood. Lisäksi hän sai pianotunteja Gunnar de Frumerielta Ruotsissa. Natsi-Saksa määräsi Boldemannin asepalvelukseen vuonna 1942. Hän palveli Venäjällä, Puolassa ja Italiassa ennen karkaamistaan Abruzzon partisaanien riveihin. Hän vietti kaksi vuotta Yhdysvaltain vangitsemana. Boldemann palasi vuonna 1947 Ruotsiin, jossa elätti itsensä aluksi puunmittaajana, sittemmin musiikin opetus- ja hallintotehtävissä. Boldemannin musiikkia ei usein esitetty Ruotsissa, mutta se sai osakseen tunnustusta Saksassa. Boldemann keskittyi pitkälti vokaalimusiikkiin ja myöhemmällä urallaan erikoistui lapsille suunnattuihin teoksiin. Boldemannin teosten joukossa ovat koominen ooppera "Dårskapens timme" (1966), lastenooppera "Svart är vitt - sa Kejsaren" (1964), kuvaoratorio "John Bauer" (1967), laulut ja orkesterisävellykset. 
Boldemannin vanhemmat olivat Holger Boldemann ja Maija Järnefelt. Äidinisä oli Arvid Järnefelt ja isänäiti Lina Boldemann. Boldemann meni vuonna 1946 naimisiin näytelmäkirjailija Karin Boldemannin (o.s. Katz) kanssa. Cecilia-tyttärestä (s. 1948) tuli kirjailija ja tutkija, Marcus-pojasta (s. 1950) musiikkitoimittaja.
Lars Johan Werle

Lars Johan Werle (23. kesäkuuta 1926 Gävle – 3. elokuuta 2001 Göteborg) oli ruotsalainen säveltäjä.
Werle opetteli säveltämisen itsenäisesti, mutta opiskeli myöhemmin kontrapunktia Sven-Erik Bäckin ja musiikkitiedettä Carl-Allan Mobergin johdolla Uppsalan yliopistossa. Varhaisella urallaan Werle toimi jazzmuusikkona ja kuorolaulajana. Vuonna 1958 hän liittyi Sveriges Radioon tuottajana ja työskenteli siellä, kunnes vietti vuodesta 1970 lähtien kuusi vuotta opettajana Tukholman oopperakorkeakoulussa. Tämän jälkeen hänellä oli kolmen vuoden ajan Göteborgin oopperan säveltäjäresidenssi.
Werle sai vuonna 1960 avantgardistisella "Pentagram"-teoksellaan jousikvartetille Gaudeamuksen kansainvälisen säveltäjäpalkinnon Alankomaissa. Myöhemmin hän menestyi näyttämö- ja kuoroteosten säveltäjänä. Hän sävelsi musiikin myös kahteen Ingmar Bergmanin elokuvaan: "Naisen naamio – Persona" (1966) ja "Suden hetki" (1968).
Werle oli kolmesti naimisissa ja hänellä oli neljä poikaa.
CLG Chontae Chiarraí

CLG Chontae Chiarraí eli Kerry GAA (virallisesti , ) on Irlannissa Kerryn kreivikunnassa toimiva gaelilaista jalkapalloa harjoittava seura, joka on perustettu vuonna 1888. Seuralla on sekä mies- että naisjoukkuetoimintaa. Miesten joukkue on Irlannin kaikkien aikojen menestynein. Gaelilaisen jalkapallon Irlannin pääsarjan () finaalissa joukkue on kaikkein menestynein voittamalla 37 kertaa ja saavuttamalla kakkossijan 23 kertaa. Naisten joukkue on saavuttanut yksitoista mestaruutta.
Miesten joukkue pelaa myös mailoilla pelattavaa hurlingia. Naisilla on vastaava camogiejoukkue, joka ei esiinny korkeimmalla tasolla.
Irlannin Sunday Independent -lehti julkaisi vuonna 1984 vuosisadan pelaajat. Heihin Kerryn joukkueesta valittiin maalivahti Dan O'Keeffe, oikea ylempi puolustaja Sean Murphy, keskikentältä vasemmalta Jack O'Shea ja oikealta Mick O'Connell sekä vasemman puolen välihyökkääjä Pat Spillane ja oikea kulmahyökkääjä Mikey Sheehy.
Özge Gürel

Özge Gürel (s. Istanbul, Turkki) on turkkilainen näyttelijä. Hän teki ensiesiintymisensä vuonna 2011 tv-sarjassa "Kızım Nerede?" ("Missä tyttäreni on?") Zeynepin roolissa.
Gürel syntyi vuonna 1987 Istanbulissa. Hänen äitinsä oli kotoisin Thessalonikista, Kreikasta ja hänen isänsä kuului tšerkesseihin. Hän asui Silivrissä, Istanbulissa lukion loppuun asti ja kävi myöhemmin Beykentin yliopistoa jossa opiskeli kansainvälistä kauppaa.
Läpimurtonsa Gürel teki Adan roolissa tv-sarjassa "Medcezir" vuonna 2014. Samana vuonna hän aloitti historiallisessa draamassa "Muhteşem Yüzyıl". Sinä vuonna oli sarjan viimeinen tuotantokausi mutta sarjaa on esitetty yli 50 maassa.
Pääosat televisiossa.
Ohjelma, rooli, vuosi.
Lähde:
Désiré Nisard

Désiré Nisard (1806–1888) oli ranskalainen kirjallisuushistorioitsija, jonka mielenkiintoinen esikoisteos on "Études des moeurs et de critique sur les poètes latins de la décadence" (1834). Muut keskeiset teokset ovat "Histoire de la littérature française" (1844–1849) ankarasti klassisistinen, "Renaissance et réforme: Erasme, Thomas Morus, Mélanchton" (1855), "Les quatre grands historiens latins", "Précis de l’histoire de la littérature française" (2. p. 1878). Nisard valittiin 1850 Ranskan akatemian jäseneksi.
Henriette Nissen-Saloman

Henriette Nissen-Saloman (1819–1879) oli ruotsalainen oopperalaulaja, äänialaltaan mezzosopraano. Hänen opettajiaan olivat laulupedagogi Manuel García ja pianonsoittoa opettanut säveltäjä Frédéric Chopin. Nissen esiintyi vuosina 1843–1848 eri puolilla Eurooppaa ja Skandinaviassa, 1849–1850 Leipzigin Gewandhausin konserteissa. Sen jälkeen hän esiintyi kiertueilla miehensä, tanskalaisen säveltäjän Siegfried Salomanin kanssa. Hän oli Jenny Lindin aikalainen.
Nissen-Saloman opetti vuodesta 1859 Pietarin konservatoriossa, jossa hänellä oli useita suomalaisia oppilaita, tunnetuimpana Alma Fohström. Hän julkaisi vuonna 1881 laatimansa lauluoppijakson.
”Pohjolan leivoseksi” sanottu Nissen-Saloman konsertoi 1850 myös Suomessa: lokakuussa Turussa ja Helsingissä ja esiintyi vielä marraskuussa Loviisassa matkalla Pietariin viulisti Otto von Königslöwin konsertissa. Pietarissa hänen oppilaitaan olivat Fohströmin lisäksi Anna Forstén ja Ida Basilier.
Antti Taipale

Antti Taipale on teatterialan moniottelija. Hän on toiminut esiintyjänä, ohjaajana ja tutkijana. Hän on valmistunut filosofian maisteriksi vuonna 2020 Helsingin yliopistosta. Hänen pääaineensa on teatteritiede, sivuaineinaan hän opiskellut musiikkitiedettä, taiteiden tutkimusta sekä espanjaa. Hän on aloittanut väitöskirjatutkijana Helsingin yliopistossa vuonna 2021. Tutkimuksen kohteena on kehollinen empatia teatterikokemuksen keskiössä. 
Ura.
Taipale on aloittanut draguransa vuonna 2006, kun hän osallistui Helsingissä järjestettyihin Miss Drag Queen -kilpailuihin ja sijoittui kilpailuissa toiseksi perintöprinsessaksi.
Vuonna 2017 Taipale juhli taiteilijajuhlavuottaan suurella ja näyttävällä kiertueellaan ympäri Suomen, kiertue alkoi Lohjalta ja päättyi Helsinkiin teatteri Gloriaan. 
Taipale on ollut useassa eri produktiossa mukana: Finnvitsit yhdessä Juha Laitilan ja Jukka Laaksosen kanssa, Drag-Leidit Lavalla yhdessä kolmen muun dragartistin kanssa, Suomen Musiikkiteatterin produktioissa ja lisäksi hän on tuottanut Helsinki Drag Battle -tapahtumaa, jonka uniikki ja ainutlaatuinen lähestymistapa dragtaiteeseen on muokannut suomalaista dragkenttää. Lisäksi hän on kuratoinut Helsingissä toiminutta DragLoveClubia hotelli Klaus K:n loungessa vuonna 2023. 
Taipaleen drag hahmo Sheila jäi 'eläkkeelle' vuonna 2022, jolloin Taipale keskittyi väitöstutkimukseensa. Taipale kirjoittaa Teatteria ja tohtoriopintoja -blogia.
Julkaisut.
Tunteva keho - näyttelijöiden kokemuksia kehollisesta empatiasta
Taipaleen pro gradu -tutkielma käsitteli kehollista empatiaa ja sen näkökulmia teatterissa. Tutkielman mukaan "esiintyjät kokevat kehonsa olevan työkalu, jonka kunnosta on pidettävä huolta. Fyysinen teatterikorkeakoulutus on auttanut heitä tuntemaan oman kehonsa ja löytämään ilmaisuherkkyyden. Esiintyjän ja katsojan välisessä vuorovaikutussuhteessa kehollinen empatia on jatkuva liikkeessä oleva, molemminpuolinen sekä toistuva prosessi, jossa tuntevat kehot ovat keskiössä. Esiintyjä samaistuu yleisöönsä, mikä voi auttaa esiintyjää roolisuorituksessaan ja se voi jopa muuttaa esiintyjän suhdetta esitykseen ja sen sisältöihin."
Peilisolujärjestelmä ja kehollinen simulaatio - Askel kohti kehollisen empatian kokemista näyttelijäntyössä?
Teatterintutkimuksen Seuran vuosikirjassa vol 9 (2022): Esitys, katsoja ja läsnäolo julkaistiin Taipaleen ensimmäinen vertaisarvioituartikkeli. Artikkelissa keskitytään näyttelijöiden väliseen, samapaikkaiseen ja -aikaiseen läsnäoloon sekä vuorovaikutukseen. Lähtökohtana artikkelissa on näyttelijöiden omat kokemukset siitä, millä tavalla kehollinen empatia voidaan kokea näyttelijäntyössä. Artikkelissa tarkastellaan aineistoa Vittorio Gallesen kehollisen simulaation teorian näkökulmasta. Ihmisten välisessä kommunikoinnissa peilisolujärjestelmä on keskeisessä roolissa muiden esirefleksiivisten prosessien kanssa, mikä auttaa ymmärtämään ihmisten toimia jokapäiväisessä arjessa, varsinkin teatterin vuorovaikutusverkostossa. Näyttelijöiden välille muodostuva yhteinen ”me keskeinen tila” (we centric space) on askel kohti kehollisen empatian kokemusta.
Peter Makrillos

Peter Michael Makrillos (s. 4. syyskuuta 1995 Sydney) on australialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hänellä on myös Kreikan kansalaisuus. Hän edustaa Suomen Veikkausliigassa pelaavaa IFK Mariehamnia.
Makrillos pelasi Englannissa Stoke Cityn junioreissa ja edusti joulukuusta 2014 vuoden 2015 loppuun Englannin liigan ulkopuolista Newcastle Townia. Sitten hän palasi Australiaan ja edusti vuonna 2016 Rockdale City Sunsia sekä vuonna 2017 Sydney Olympicia. Tammikuussa 2018 hän siirtyi Kreikkaan ja pelasi 1,5 vuoden aikana Panioniosin joukkueessa Kreikan Superliigassa 11 ottelua.
Kaudeksi 2020 Makrillos siirtyi Suomeen, Veikkausliigan IFK Mariehamniin. Veikkausliigakautenaan hän on tehnyt neljä maalia 19 ottelussaan.
Robin Buwalda

Robin Buwalda (s. 17. elokuuta 1994 Leidschendam) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa Suomen Veikkausliigassa pelaavaa IFK Mariehamnia.
Buwalda kuului vuodesta 2003 ADO Den Haagin junioreihin mutta pelasi edustusjoukkueessa vain kaksi Eredivisien ottelua lokakuussa 2013. Kaudet 2014–2016 hän oli lainalla toisen sarjatason VVV-Venlossa ja sai runsaasti peliaikaa. Kesällä 2016 hän siirtyi NEC Nijmegeniin, jossa hän pelasi kaudella 2016–2017 Eredivisiessa 18 ottelua mutta pääsi seuraavina kausina toisella sarjatasolla pelaamaan vähemmän. Kevään 2018 hän oli lainalla myöskin kakkostasolla pelanneessa Go Ahead Eaglesissa ja kuului siellä vakiokokoonpanoon.
Helmikuussa 2019 Buwalda siirtyi Suomeen, Veikkausliigan IFK Mariehamniin. Hän pelasi kaudella 2019 Veikkausliigassa ja sen jatkoksi Eurooppa-liigan karsintoihin selviytymisestä pelatuissa pudotuspeleissä yhteensä 27 ottelua ja teki maalin heinäkuussa kotiottelussa Helsingin IFK:ta vastaan. Syyskuussa hän oli pelikiellon takia poissa kahdesta ottelusta tultuaan ajetuksi ulos sopimattoman käytöksen vuoksi ottelussa FC Lahtea vastaan. Kaudella 2020 hän pelasi IFK Mariehamnin Veikkausliigaotteluista vain 11 johtuen syyskuussa tapahtuneesta loukkaantumisesta. Hän palasi kentälle vasta 1,5 kuukauden poissaolon jälkeen. Hän on toiminut kaudella 2020 joukkueen kapteenina.
Kansallinen Liiga -kausi 2020

Kansallinen Liiga -kausi 2020 oli naisten jalkapalloliigan 14. kausi ja kaikkiaan 50. kerta, jolloin jalkapallon naisten Suomen mestaruus ratkaistiin. Mestaruuden voitti Åland United.
Kauden piti käynnistyä 27. maaliskuuta, mutta keväällä puhjenneen koronaviruspandemian vuoksi se pääsi alkamaan vasta 13. kesäkuuta. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun vuonna 2006 perustettua liigaa pelattiin nimellä Kansallinen Liiga. Aiemmin se tunnettiin nimellä Naisten Liiga. Kauteen lähdettäessä hallitseva mestari oli HJK ja nousijoita PK-35 ja PK-35 Vantaa.
Sarjajärjestelmä.
Kansallisen Liigan kausi 2020 oli tarkoitus pelata entisellä sarjajärjestelmällä alkusarjana ja kahtena jatkosarjana. Koronaviruspandemian aiheuttaman viivästyksen vuoksi jatkosarjoista luovuttiin ja kausi pelattiin kaksinkertaisena sarjana. Viimeiseksi sijoittunut putosi Naisten Ykköseen kaudeksi 2021 ja toiseksi viimeinen karsi sarjapaikastan Naisten Ykkösessät toiseksi sijoittuneen kanssa. 
Liigakarsinta.
JyPK säilytti paikkansa Kansallisessa Liigassa yhteismaalein 7–1.
Kuukauden pelaajat.
Naisten Liigan kuukauden pelaajan valitsee Jalkapallon Pelaajayhdistys.
Amédée de Noé

Amédée de Noé, salanimi Cham, (1819–1879) oli ranskalainen pilapiirtäjä. Hän oli Paul Delarochen ja Nicolas-Toussaint Charlet'n oppilas. Hän teki piirroksillaan varsinkin "Charivari"-lehdessä pilaa toisen keisarivallan ja kolmannen tasavallan Pariisista.
Jastrowie

Jastrowie on kaupunki Złotówin piirikunnassa Puolassa. Se on Jastrowien kunnan keskuskaupunki. Jastrowien kaupungin väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 8 633. Asukkaista 50,6 prosenttia oli naispuolisia ja 49,4 miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat väkiluvusta 19,8 prosenttia, työikäiset 59,1 prosenttia ja eläkeikäiset 21 prosenttia. Väestön keski-ikä oli tasan 40 vuotta. Vuonna 2019 kaupungissa syntyi 84 lasta.
Tšerkizovskajan metroasema

Tšerkizovskaja () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 1. elokuuta 1990.
Bulvar Rokossovskogon metroasema

Bulvar Rokossovskogo () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 1. elokuuta 1990.
Troparjovon metroasema

Troparjovo () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 8. joulukuuta 2014.
Rumjantsevon metroasema

Rumjantsevo () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 18. tammikuuta 2016.
Salarjevon metroasema

Salarjevo () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 15. helmikuuta 2016.
Francesca

Francesca on italialainen naisen etunimi. Se on Francesco-miehennimen feminiininen vastine. Molemmat nimet juontuvat latinan sanasta "franciscus", jonka merkitys on ’ranskalainen’.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Francesca on joulukuuhun 2024 mennessä ollut Suomessa etunimenä noin 410–430 naisella. Nimi ei esiinny almanakassa. Suomenruotsalaisessa kalenterissa on kuitenkin samaa alkuperää olevat nimet Fransiska ja Fanny.
Veturitie

Veturitie () on noin 3,4 kilometriä pitkä katu Helsingin Pasilassa. Katu alkaa Nordenskiöldinkadulta. Nordenskiöldinkadun päässä katu haarautuu kahteen suuntaan. Itäisempi haara on suorana jatkeena Vauhtitielle. Sen jälkeen Veturitien oikealla puolella on Toralinna-niminen talo. Toralinnan jälkeen tulee risteys, josta lähtee vasemmalle Veturitien suuntainen Pasilankatu, joka päättyy Keski-Pasilan jälkeen takaisin Veturitielle. 
Risteyksen jälkeen Veturitie muuttuu nelikaistaiseksi. Kaistoista reunimmaiset jatkuvat maan päällä, mutta keskimmäiset kaistat alittavat Keski-Pasilan kiertoliittymän Veturitien tunnelissa. Tunneloimaton osuus Veturitiestä on katettu Pasilansillan ja Triplan kohdalla. Lisäksi junaradan ali on suunniteltu tunnelia, joka yhdistäisi Veturitien Rautatieläisenkatuun.
Aikaisemmin Veturitie kulki Pasilankadun molempien päiden välisellä osuudella vanhan tavararatapihan länsilaitaa myötäillen varsin lähellä Pasilankatua, josta sen erotti vain kapeahko vihervyöhyke. Kun kauppakeskus Triplaa vuonna 2015 alettiin rakentaa, tämä osuus Veturitiestä suljettiin ja liikenne ohjattiin Keski-Pasilan ohi Pasilankatua pitkin. Rakennustöiden yhteydessä Veturitie myös siirrettiin nykyiselle kohdalleen, jossa se avattiin liikenteelle vuonna 2019. Vuonna 2021 alkaneessa katuremontissa Veturitien linjausta siirrettiin edelleen lähemmäksi junarataa Triplan pohjoispuolella. Vapautuvaan tilaan rakennetaan Ratapihakortteleiksi kutsuttuja asuin- ja toimistorakennuksia. Veturitietä on sittemmin kutsuttu Keski-Pasilan pääkaduksi. 
Triplan pohjoispuolella Veturitien itäpuolella sijaitsee Pasilan autojuna-asema, jonka jälkeen Pasilankatu päättyy takaisin Veturitielle. Pasilankadun risteyksen jälkeen Veturitie kulkee rantaradan yli, Hartwall Areenan ohi ja Hakamäentien ali. Sen jälkeen on pitkä, melko suora osuus. Tässä kohdassa kadun vasemmalla puolella on Ilmalan junavarikko ja oikealla puolella Ilmalan bussivarikko, jota käyttää Pohjolan Liikenne. Veturitie päättyy Metsäläntien ja Asesepäntien risteykseen, josta sama katu jatkuu nimellä Rajametsäntie.
Aiheesta muualla.
It’z Different

It’z Different on eteläkorealaisen Itzy-yhtyeen debyyttisinglealbumi. Singlealbumin julkaisi JYP Entertainment 12. helmikuuta 2019.
Tausta ja julkaisu.
JYP julkaisi 24. tammikuuta 2019 ensimmäiset teaser-videot uudesta yhtyeestään. Tammikuun lopussa ja helmikuun alussa jokaisesta yhtyeen jäsenestä julkaistiin yksittäinen teaser. ”Dalla Dalla” -singlen musiikkivideon ensimmäinen teaser-video julkaistiin samoihin aikoihin levy-yhtiön YouTube-kanavalle. Helmikuun kuudes päivä julkaistiin singlealbumin kappalelista, joka sisälsi kappaleet ”Dalla Dalla” ja ”Want It?”. ”Dalla Dalla” -kappaleesta julkaistiin vielä kaksi muuta teaser-videota ennen varsinaista julkaisua. ”Dalla Dalla” -singlen musiikkivideo julkaistiin samana päivänä, kun ryhmä debytoi.
Vastaanotto.
Erityisesti ”Dalla Dalla” -singlestä tuli suosittu ja se pääsi "Billboardin K-pop"-listalle. Singlen musiikkivideosta tuli myös toiseksi katsotuin kpop-debyyttimusiikkivideo YouTubessa. "Billboardin" mukaan musiikkivideo sai yli 17 miljoonaa katselukertaa vuorokauden sisällä.
Lokakuussa 2019 ”Dalla Dalla” ylitti 100 miljoonaa toistokertaa Gaonin Music Chart -listalla. Itzystä tuli ensimmäinen samana vuonna debytoinut yhtye, joka myi platinaa. ”Dalla Dalla” myös listattiin kahdeksanneksi "Dazedin ”"The 20 Best K-pop Songs of 2019” -listalla.
Fred Etcher

Frederick Keith ”Fred” Etcher (23. elokuuta 1932 Oshawa, Ontario – 25. marraskuuta 2011 London, Ontario) oli kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Etcher kuului Kanadan hopeaa voittaneeseen joukkueeseen Squaw Valleyn talviolympialaisissa 1960, joissa hän pelasi seitsemän ottelua tehopistein 9+12=21.
It’z Icy

It’z Icy on eteläkorealaisen Itzy-yhtyeen ensimmäinen minialbumi. Minialbumin julkaisi JYP Entertainment 29. heinäkuuta 2019. Albumi sisältää singlen ”Icy”, johon myös julkaistiin musiikkivideo.
Sophia (robotti)

Sophia on Hanson Robotics -yhtiön kehittämä humanoidirobotti. Robotti on lähes ihmisen näköinen ja kykenee keskustelemaan sujuvasti ihmisten kanssa tekoälyn avulla. Sophia otettiin ensimmäisen kerran käyttöön 14. helmikuuta 2016, ja esiintyi ensimmäisen kerran South by Southwest -tapahtumassa.
Sophia on maailman ainoa robotti, jolle on myönnetty kansalaisuus. Sophia osaa kävellä, ja Sophialle on ohjelmoitu 60 eri kasvojenilmettä.
Suonenjoen Kristuksen kirkastumisen kirkko

Suonenjoen ortodoksinen kirkko eli Suonenjoen Kristuksen kirkastumisen kirkko on Suonenjoella sijaitseva ortodoksinen kirkkorakennus. Kirkko ja sen viereinen hautausmaa kuuluu Rautalammin ortodoksiseen seurakuntaan. 
Suonenjoen Ritomäelle rakennettiin vuonna 1957 ortodoksinen rukoushuone arkkitehti Ilmari Ahosen suunnitelmien mukaan. Ensimmäinen jumalanpalvelus pidettiin 1. syyskuuta 1957. Rakennuksen vihki tsasounaksi piispa Paavali 3.-4. toukokuuta 1958. Vuonna 2007, eli viisikymmentä vuotta rakentamisensa jälkeen, rakennus muokattiin peruskorjauksen yhteydessä kirkoksi. Kirkoksi vihkimisen toimitti arkkipiispa Leo 6. elokuuta 2007.
Charles Garnier

Jean-Louis Charles Garnier (6. marraskuuta 1825 Pariisi – 3. syyskuuta 1898 Pariisi) oli ranskalainen arkkitehti. Hänen parhaiten tunnetut työnsä ovat Pariisin vanha oopperatalo eli Palais Garnier ja Monte Carlon kasino. 
Elämänvaiheita.
Aikansa huippuarkkitehdiksi noussut Garnier syntyi köyhään työläisperheeseen. Ollessaan uransa huipulla hän ei salaillut olleensa kotoisin köyhästä perheestä. Hän opiskeli aluksi iltaoppilaana Ecole Gratuite de Dessinissä, kunnes pääsi Lebasin ateljeeseen vuonna 1840. Vuonna 1842 hän pääsi opiskelemaan taideakatemiaan ja voitti arvostetun Grand Prix de Romen. Roomassa Garnier vietti kaikkiaan viisi vuotta ja kiinnostui roomalaisesta seurapiirielämästä ja sen näyttävyydestä.
Rooman vuosien jälkeen Garnier kävi Kreikassa ja Turkissa tutustumassa maiden arkkitehtuuriin. Sen jälkeen hän asettui vuonna 1852 Pariisiin, jossa sai muutamia toimeksiantoja yksityishenkilöiltä. Hän suunnitteli myös julkisia rakennuksia kaupungin reuna-alueille.
Vuonna 1861 Garnier osallistui ja voitti arkkitehtuurikilpailun, jolla hän voitti suunnitelman Pariisin oopperatalosta. Rakennusta pidetään tyyppiesimerkinä "Napoleon III:n tyylistä". Suunnitelmassaan Garnier yhdisti dramatiikkaa ja loogisen rakennussuunnittelun, mikä loi erinomaisen kehyksen oopperalle ja seurapiirien näyttäytymiselle. Hän sanoi saaneensa suunnitteluun inspiraation Italian renessanssista, erityisesti Michelangelolta. 
Pariisin oopperatalon suunnittelu toi Garnierille paljon uusia töitä. Hän suunnitteli muun muassa Cercle de la Librairien vuonna 1879, Monacon Casinon vuonna 1881 ja Nizzan observatorion vuonna 1881. Lisäksi hän suunnitteli aikansa kuuluisuuksien, kuten Georges Bizetin ja Jacques Offenbachin hautamuistomerkit vuosina 1880 ja 1883. 
Oman arkkitehtitoimistonsa Garnier lopetti vuonna 1896. Hän kuitenkin jatkoi toimintaansa arkkitehtuurikilpailujen tuomarina ja esiintyi myös alan virallisissa tilaisuuksissa.
Garnierin arkkitehtuurin muotokieli ei sovi mitenkään yhteen funktionalismin kanssa. Pariisin oopperataloa varten hän joutui tekemään rakenteellisia innovaatioita. Eiffelin torni, missä kaikki rakenteet ovat näkyvillä oli hänestä ruma. Hänen linjakkaat rakennuksensa antoivat inspiraatiota art nouveau -arkkitehdeille.
Tehnoparkin metroasema

Tehnopark () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 28. joulukuuta 2015.
Kolomenskajan metroasema

Kolomenskaja () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 11. elokuuta 1969.
Kaširskajan metroasema

Kaširskaja () on Moskovan metron Zamoskvoretskaja- ja Bolšaja koltsevaja -linjojen asema. Asema avattiin 11. elokuuta 1969.
Kantemirovskajan metroasema

Kantemirovskaja () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 30. joulukuuta 1984.
Orehovon metroasema

Orehovo () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 30. joulukuuta 1984.
Domodedovskajan metroasema

Domodedovskaja () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 7. syyskuuta 1985.
Krasnogvardeiskajan metroasema

Krasnogvardeiskaja () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 7. syyskuuta 1985.
Krylatskojen metroasema

Krylatskoje () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 31. joulukuuta 1989.
Hannu Bäckman

Hannu Bäckman (s. 9. huhtikuuta 1954) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edusti 1970-luvulla Suomen-mestaruussarjassa Helsingin Jalkapalloklubia ja pelasi kaikkiaan 106 SM-sarjaottelua, joissa hän teki kymmenen maalia. Hän pelasi 1,5 vuotta myös Ruotsissa ja jatkoi uraansa 1980-luvulla alemmilla sarjatasoilla.
Bäckman pelasi juniorina Malmin Palloseurassa ja siirtyi Erkki Jauhiaisen houkuttelemana Helsingin Jalkapalloklubiin. HJK:n edustusjoukkueessa hän pääsi pelaamaan kaudella 1971 ensimmäiset SM-sarjaottelunsa. Kaudella 1972 hän pelasi seitsemän ottelua ja teki yhden maalin. Kaudella 1973 Kai Pahlmanin valmentama HJK voitti mestaruuden ja Bäckman pelasi 11 ottelua. Kaudella 1974 hän pelasi 11 ottelua ja teki kaksi maalia. Kaudella 1975 hän pelasi joukkueen kaikki 22 sarjaottelua ja teki neljä maalia. Kaudella 1976 otteluita kertyi 20. Kaudella 1977 hän pelasi 21 mestaruussarjaottelua ja teki niissä kaksi maalia.
Alkuvuonna 1978 Bäckman siirtyi Ruotsin toisella sarjatasolla pelanneeseen Hudiksvalliin. Talvella 1979 hän harjoitteli HJK:n kanssa ja purki kesän 1979 alkupuolella sopimuksensa Hudiksvallin kanssa kyllästyttyään jatkuvaan matkustamiseen Suomen ja Ruotsin välillä. Kaudella 1979 hän pelasi HJK:ssa 12 mestaruussarjaottelua ja teki niissä yhden maalin. Kaudet 1980–1981 Bäckman edusti Finnairin Palloilijoita, ensin II divisioonassa ja sarjanousun jälkeen I divisioonassa. Tämän jälkeen hän pelasi vielä Vantaan Pallo -70:ssä, ensin alemmissa sarjoissa ja lopuksi kausina 1988–1989 muutaman ottelun I divisioonassa.
Bäckman pelasi Euroopan mestarijoukkueiden cupissa neljä ottelua kaudella 1974–1975 ja kaksi ottelua kaudella 1979–1980 sekä UEFA-cupissa kaksi ottelua kaudella 1975–1976.
Bäckman pelasi viisi nuorten maaottelua vuosina 1975–1976.
Bäckman oli kentällä kova työntekijä ja käytti paljon ääntään joukkuetovereidensa ohjaamiseen.
Stroginon metroasema

Strogino () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 7. tammikuuta 2008.
Peter Josef von Lindpaintner

Peter Josef von Lindpaintner (9. joulukuuta 1791 Koblenz – 21. elokuuta 1856 Nonnenhorn) oli saksalainen säveltäjä ja kapellimestari.
Lindpaintnerin isä oli tenori. Lindpaintner pääsi vuonna 1806 opiskelemaan sävellystä Peter Winterin johdolla Müncheniin, jossa hänen ensimmäinen oopperansa "Demophoon" esitettiin vuonna 1811. Vuonna 1812 Lindpaintner pääsi Isartortheaterin musiikilliseksi johtajaksi. Hän täydensi sävellysopintojaan vielä Joseph Graetzin johdolla. Myöhemmin Lindpaintner johti kuolemaansa saakka Stuttgartin hoviorkesteria. Hän johti 1850-luvulla myös New Philharmonic Societyn konsertteja Lontoossa.
Lindpaintnerin tuotantoon kuuluu esimerkiksi 28 oopperaa. Niistä tunnettavuutta saavuttivat esimerkiksi "Der Vampyr" ja "Der Bergkönig", mutta suosio hiipui säveltäjän kuoltua. Hän sävelsi myös muun muassa baletteja, melodraamoja, oratorioita ja orkesteriteoksia. Lindpaintner sai suosiollisia arvioita Felix Mendelssohnilta ja Hector Berlioz'lta. Hän sai todennäköisesti vaikutteita Carl Maria von Weberiltä ja saattoi itse vaikuttaa Richard Wagneriin.
Mjakininon metroasema

Mjakinino () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 26. joulukuuta 2009.
Volokolamskajan metroasema

Volokolamskaja () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 26. joulukuuta 2009.
Mitinon metroasema

Mitino () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 26. joulukuuta 2009.
Rooman valtakunnan rappio ja tuho

Rooman valtakunnan rappio ja tuho () on kuudessa osassa vuosina 1776–1789 ilmestynyt englantilaisen historioitsija Edward Gibbonin kirjoittama teos. Se jäljittää Rooman valtakunnan historiaa keisarikunnan loistoajoista Itä-Rooman häviöön ja kuvaa valtakunnan rappion syitä sekä kristinuskon nousua. Gibbon esitti kirjassa kritiikkiä uskontoa kohtaan ja kyseenalaisti kirkon marttyyrihistorian, mikä herätti polemiikkia. Teoksen ensimmäinen osa julkaistiin Lontoossa vuonna 1776, ja toinen ja kolmas osa vuonna 1781. Neljäs, viides ja kuudes osa ilmestyivät vuosina 1788–1789.
Teos on varsinkin anglosaksisessa maailmassa elävä klassikko ja se käännettiin jo varhain suurille kulttuurikielille, mutta se suomennettin ensimmäisen kerran vasta vuonna 1999. Sen kolme ensimmäistä osaa on ilmestynyt Albionin kustantamana Erkki Salon suomennoksena.
Vystavotšnajan metroasema

Vystavotšnaja () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 10. syyskuuta 2005.
Meždunarodnajan metroasema (Moskovan metro)

Meždunarodnaja () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 30. elokuuta 2006.
Tretjakovskajan metroasema

Tretjakovskaja () on Moskovan metron Kalužsko-Rižskaja- ja Kalininsko-Solntsevskaja-linjojen asema. Asema avattiin 3. tammikuuta 1971. Sen nimi oli aseman avaamisesta lähtien 4. marraskuuta 1983 saakka Novokuznetskaja.
Valeri Borisov

Valeri Borisov (s. 18. syyskuuta 1966 Temirtaw) on kazakstanilainen kävelijä. Hän edusti Kazakstania kolmissa kesäolympialaisissa vuosina 1996, 2000 ja 2004.
Atlantan kesäolympialaisissa 1996 Borisov osallistui 20 kilometrin kävelyyn sijoittuen sijalle 17. Sydneyn kesäolympialaisissa 2000 hän otti osaa sekä 20 kilometrin että 50 kilometrin kävelyihin sijoittuen 20 kilometrissä sijalle 38 ja 50 kilometrissä sijalle 25. Ateenan kesäolympialaisissa 2004 hän sijoittui 20 kilometrin kävelyssä sijalle 27. Aasian kisoissa Borisov saavutti yhden kultamitalin Busanissa 2002, yhden hopeamitalin Bangkokissa 1998 sekä yhden pronssimitalin Hiroshimassa 1994.