Henrik VII (Englanti)

Henrik VII, myös Henry Tudor (28. tammikuuta 1457 Pembroken linna, Wales – 21. huhtikuuta 1509 Richmondin palatsi, Englannin kuningaskunta) oli Englannin kuningas vuosina 1485–1509. Hän oli ensimmäinen Tudor-sukuinen hallitsija.
Suku ja nuoruus.
Henry Tudorin vanhemmat olivat Edmund Tudorin ja Margaret Beaufortin, hän oli heidän ainoa lapsensa. Isä Edmund kuoli lähes kolme kuukautta ennen poikansa syntymää, ja 14-vuotias äiti avioitui pian uudelleen. Henry kasvatettiin setänsä Pembroken jaarli Jasper Tudorin (n. 1431–1495) taloudessa.
Henryn isänisä kamariherra Owen Tudor oli nainut Henrik V:n lesken Catherine de Valois'n, joten Henryn isä Edmund Tudor oli kuningas Henrik VI:n velipuoli. Henrik VI oli Lancaster-suvun viimeinen hallitsija, jonka hallituskaudella käytiin Ruusujen sotaa, veristä kamppailua kruunusta York-suvun ja Lancasterien välillä. Kun Henrik VI syrjäytettiin valtaistuimelta vuonna 1461 ja hallitsijaksi nousi Yorkien Edvard IV, nuoren Henry Tudorin oli paettava Bretagneen, jossa hän vietti seuraavat 14 vuotta.
Henryn äidin Margaret Beaufortin isoisoisä oli Edvard III:n poika, Lancasterin herttua John of Gent, joka nai pitkäaikaisen rakastajattarensa Katherine Swynfordin ja lapset laillistettiin jälkikäteen. Henry Tudorin vaade Englannin kruunuun perustui siis sekä naislinjaan että aviottomuuteen.
Henryn pikkuserkun, Buckinghamin herttua Henry Staffordin epäonnistuttua vallananastuspyrkimyksissään vuonna 1483 Henry Tudorista tuli kuitenkin Lancaster-suvun johtava kruununtavoittelija. Ensimmäinen yritys kuitenkin epäonnistui, ja hän joutui pakenemaan Ranskaan, missä hänet varustettiin toiseen yritykseen.
Nousu valtaistuimelle.
Henry Tudor sai koottua 5 000 sotilaan armeijan, ja vaikka määrä hävisi Rikhard III:n joukoille, hän tiesi, että käsillä oli ainoa tilaisuus nousta Englannin kuninkaaksi. Joukot voittivat Rikhardin sotilaat Bosworthin taistelussa 22. elokuuta 1485, eivätkä vähiten siksi, että useat Rikhardin liittolaiset, muun muassa Northumberlandin jaarli Henry Percy sekä William ja Thomas Stanley, vaihtoivat puolta tai vetäytyivät taistelusta. Suurilta osin tämä yhteenotto päätti Ruusujen sodan, vaikkei ollutkaan sen viimeinen taistelu.
Henry Tudorin perintöoikeus kruunuun oli heikko. Hän oli äitinsä kautta John of Gentin ja tämän kolmannen vaimon Katherine Swynfordin jälkeläinen ja näin sukua Edvard III:lle, muttei edustanut laillista vallanperimyslinjaa. Tästä ei kuitenkaan muodostunut ongelmaa, sillä taistelun jäljiltä muut kuningasehdokkaat olivat joko kuolleet tai liian heikkoja haastaakseen Henryn.
Hän varoi puhuttelemasta paroneita tai kutsumasta parlamenttia koolle ennen kruunajaisiaan Westminster Abbeyssa 30. lokakuuta 1485.
Henrikin valtaa uhkasivat itsensä petetyiksi tuntevat aateliset sekä kruununtavoittelijat, jotka väittivät olevansa Rikhard III:n Toweriin sulkemia Edvard IV:n perillisiä kuten muun muassa Perkin Warbeck (Towerin prinssit). Lujittaakseen valtaansa Henrik VII avioitui 18. tammikuuta 1486 Edvard IV:n ja Elisabet Woodvillen vanhimman tyttären, Elizabeth of Yorkin kanssa. Näin hän yhdisti kilpailevat York- ja Lancaster-suvut Tudor-suvun alle ja varmisti jälkeläistensä olevan kuninkaallista verta.
Henry Tudorin ensimmäinen teko jo ennen taistelua oli ollut julistautuminen kuninkaaksi 21. elokuuta 1485, mikä varmisti sen, että jos joku nousisi häntä vastaan, tämä voitaisiin tuomita maanpetturuudesta. Merkittävää on, että Henrik säästi Rikhardin nimeämän kruununperillisen, Lincolnin jaarli John de la Polen. La Polesta aiheutui harmia muutama vuosi myöhemmin, kun tämä aloitti kapinan ja yritti nostaa Lambert Simnel -nimisen puusepän kymmenvuotiaan pojan kuninkaaksi. Jaarli kuoli Stoken taistelussa 16. kesäkuuta 1487, mutta Simnel säästyi ja hänestä tuli myöhemmin kuninkaallinen haukankasvattaja.
Simnel esitti olevansa Warwickin jaarli Edward Plantagenet, Richard Plantagenet'n pojan Clarencen herttua George Plantagenetin poika, joka todellisuudessa oli yhä vangittuna Towerissa. Edward säilyi hengissä aina vuoteen 1499 asti, jolloin hänet mestattiin. Sen sijaan Edwardin vanhin sisar, Margaret Pole, joka oli seuraavaksi paras ehdokas valtaistuimelle, peri isänsä jaarlikunnan Salisburyn ja eli pitkälle 1500-luvulle.
Avioliitto ja jälkeläiset.
Henrik VII avioitui 18. tammikuuta 1486 Westminster Abbeyssä Elizabeth of Yorkin kanssa, joka oli Edvard IV:n ja Elisabet Woodvillen vanhin tytär. Hän oli lupautunut naimakauppaan jo vuonna 1483 yhdistääkseen Rikhard III:n vastustajat.
Jotta avioliitto ja siitä syntyvät perilliset olivat laillisia, hän kumosi Rikhard III:n aikana parlamentin vuonna 1483 antaman "Titus Regiuksen", jossa Elisabetin vanhempien avioliitto oli julistettu mitättömäksi ja heidän lapsensa aviottomiksi.
Heille syntyivät lapset:
Talous ja diplomatia.
Henrik VII oli talousasioissa järkevä mutta ahne monarkki, joka palautti kruunun varallisuuden ottamalla käyttöön uusia tehokkaita ja armottomia verotusmuotoja. Edvard IV:n kassan varat oli hänen vaimonsa Elisabet Woodvillen laaja suku tyhjentänyt kuninkaan kuoleman jälkeen ennen Rikhard III:n valtaannousua. Arkkipiispa John Mortonin kehittämä järjestelmä huolehti siitä, että aatelisto maksoi korotettuja veroja. Veronkannon tehokkuutta parannettiin huomattavasti ja veronkantajat asettivat kuninkaan tuella maksuja erilaista rikkomuksista.
Henrik VII:n tavoitteena oli sekä ylläpitää rauhaa että luoda taloudellista vaurautta. Hän myös onnistui molemmissa. Henrik VII ei ollut sotapäällikkö eikä hänellä ollut mielenkiintoa pyrkiä voittamaan edeltäjiensä Ranskassa häviämiä alueita takaisin. Henrik solmi Ranskan kanssa Étaplesissa rauhan, joka toi rahaa Englannin kassaan sekä suoraan että epäsuorasti. Henrik pyysi parlamentilta rahoitusta sodankäyntiä Ranskaa vastaan, ja se myönsikin kaksi määrärahaa kuninkaalle. Samaan aikaan Ranskalla oli muita intressejä Euroopassa, joten se maksoi Henrikille, jottei maan tarvinnut sotia. Henrik myös tuki laivanrakennusta, mikä vahvisti laivastoa ja paransi kauppamahdollisuuksia. Vuonna 1495 hän perusti Euroopan ensimmäisen ja maailman vanhimman yhä olemassa olevan kuivatelakan Portsmouthiin. Henrikin hallintokaudella John Cabot löysi Newfoundlandin, joka oli Englannin ensimmäinen siirtomaa Uudessa maailmassa.
Oikeuslaitoksen uudistukset.
Ruusujen sodan aikana maan hallinnon painopiste oli vaihdellut etelän ja pohjoisen välillä. Henrikin kaudella hallintoa keskitettiin ja muodostettiin kaksi oikeudenkäytön haaraa. Kuningas elvytti Tähtikamarin oikeutena () tunnetun oikeusistuimen, joka sai nimensä Westminsterin palatsin kokoustilan kattoon maalatuista tähdistä. Se oli 20–30 jäsenen muodostama istuin, jonka päätehtävä oli rangaista ja kurittaa aatelisia sekä ratkaista ongelmia, joihin paikalliset oikeusistuimet eivät pystyneet. Paikallisella tasolla kuria ja järjestystä ylläpitivät rauhantuomarit (). 
Viimeiset vuodet.
Vuosina 1502 ja 1503 Henrik VII koki kaksi raskasta menetystä. Hänen poikansa, kruununperillinen Arthur, joka oli alle puoli vuotta aiemmin mennyt naimisiin espanjalaisen prinsessa Katariina Aragonilaisen kanssa kuoli hikitauti nimiseen infektiosairauteen huhtikuussa 1502 Ludlowin linnassa. Seuraavana vuonna helmikuussa 1503 Henrikin puoliso Elizabeth of York menehtyi 37-vuotiaana synnytyksen jälkeen infektioon ja lapsi kuoli heti synnyttyään. Puolison kuolema oli Henrikille suuri järkytys.
Kuningas pelkäsi Arthurin kuoleman myötä menettävänsä puolet avioliittoon kuuluneista kuningas Ferdinand II Katolilaiselta saaduista myötäjäisistä ja sen vuoksi hän anoi ja sai paavi Julius II:lta luvan, jotta nuorempi poika Henrik voisi naida Arthurin lesken. Henrik VII tuli liiton suhteen kuitenkin toisiin ajatuksiin ja avioliitto tapahtui vasta kuninkaan kuoleman jälkeen vuonna 1509. Vaikka Henrikillä oli ajatuksia avioitua uudelleen Napolin kuningatar Giovannan (1478–1518), Ferdinand II:n lesken tai Kastilian kuningatar Juanan tai Savoijin leskiherttuar Margaretin kanssa kanssa ja hankkia lisää perillisiä, näin ei kuitenkaan tapahtunut. Margaretista on olemassa muotokuva kuninkaallisessa kokoelmassa, joten jotain alustavaa tapahtui kihlauksen suhteen. Myös Henrikistä maalattiin muotokuva. Henrik VII:n kuoleman jälkeen kuninkaaksi nousi toiseksi vanhin poika Henrik VIII.
Perilliset ja perintö.
Henrik VII:n ja Elizabeth Yorkin vanhin tytär Margaret Tudor avioitui ensin Skotlannin kuningas Jaakko IV:n kanssa. Heidän pojastaan tuli kuningas Jaakko V, jonka tytär oli kuningatar Maria Stuart. Margaretin avioliitolla Henrik VII toivoi rikkovansa Skotlannin ja Ranskan välisen "Vanhan liiton", Auld Alliancen. Margaretin toinen aviomies oli Angusin jaarli Archibald Douglas; heidän pojanpoikansa Henry Stuart, lordi Darnley nai Maria Stuartin. Heidän poikansa Skotlannin kuningas Jaakko VI peri Englannin kruunun ja nousi kuninkaaksi nimellä Jaakko I Elisabet I:n kuoltua. 
Henrik VII:n toinen aikuiseksi varttunut tytär Maria Tudor avioitui ensin Ranskan Ludvig XII:n kanssa ja tämän kuoltua avioitui Suffolkin herttua Charles Brandonin kanssa. Heidän tyttärensä Frances nai Henry Greyn ja yksi näiden oli lady Jane Grey, jonka nimissä vanhemmat ja muut sukulaiset yrittivät päästä valtaan Edvard VI:n kuoltua.
Kuningas Henrik VII kuoli 52-vuotiaana tuberkuloosiin Richmondin palatsissa huhtikuussa 1509 ja on haudattu vuosina 1503–1509 rakennuttamaansa Henry VII Lady Chapel -kappeliin, puolisonsa Elisabeth Yorkin viereen Westminster Abbeyhin. Hän ehti rakennuttaa myös uuden kuorin Pyhän Yrjön kappeliin Windsoriin, joka valmistui vuonna 1509.