tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Richard Kruspe

Richard Zven Kruspe (s. 24. kesäkuuta 1967 Wittenberge, Itä-Saksa) on saksalainen kitaristi ja industrial metal -yhtye Rammsteinin perustajajäsen. Hänellä on myös toinen yhtye nimeltä Emigrate.
Lapsuus ja nuoruus.
Kruspen vanhemmat erosivat kun hän oli lapsi, eikä hän koskaan tullut toimeen isäpuolensa kanssa. Teini-ikäisenä Kruspe oli Kiss-fani, ja joutui opettajansa häpäisemäksi yhtyeen takia. Hän oli piirtänyt penaaliinsa Kissin natsien SS-merkkiä muistuttavan logon, mikä oli ankarasti kielletty. Kruspe sai julkisen läksytyksen koko koulun edessä.
Kruspe osti ensimmäisen kitaransa päästyään lomalle Tšekkoslovakiaan. Hänen aikeenaan oli myydä se Itä-Saksassa, jossa ne olivat kalliita. Hän kuitenkin tuli toisiin ajatuksiin ja alkoi itse soittaa. 
Ura.
1980-luvulla Kruspe toimi monissa yhtyeissä, kuten Orgasm Death Gimmick, Die Firma ja Feeling B. Vuoden 1989 aikoihin hän sai tarpeekseen Itä-Saksan poliittisesta (ja musiikillisesta) ilmapiiristä. Poliisien hakattua hänet mielenosoituksen yhteydessä, hän päätti paeta Itä-Saksasta. 
Hän lähti DDR:stä Puolan rajaa pitkin vuonna 1989. Tämä tapahtui hieman aiemmin kun Berliinin muuri murtui ja koko DDR romahti.
Vuonna 1994 Kruspe perusti yhtyeen nimeltä Rammstein. Hänestä tuli yhtyeen pääasiallinen säveltäjä ja soolokitaristi. 
Kruspe perusti Emigraten Yhdysvalloissa 2005. 
Esiintyminen.
Rammsteinin konserteissa Kruspella on mukanaan kuusi erilaista erivireistä sähkökitaraa, jotka ovat kaikki ESP:n valmistamia. Malleista löytyy muun muassa Eclipse-II VTB, Deluxe EC-1000 sekä KH-2. Lisäksi akustisessa kappaleessa "Los" molemmat kitaristit soittavat mustia Takaminen elektroakustisia kitaroita.
Kitaroiden lisäksi kaikkien Rammsteinin jäsenten tapaan Kruspe vaihtaa vaatteita kappaleiden välissä. Richard aloittaa keikan aina pitkä musta mittatilaustyönä teetetty hopeakoristeinen takki yllään. Muutaman kappaleen jälkeen Kruspe ottaa takin pois ja soittaa pyrojen aiheuttamasta kuumuudesta riippuen pitkähihaisella paidalla tai hihattomalla. Kruspe soittaa myös ilman paitaa joissain kappaleissa, kuten "Live aus Berlinissä" nähtiin. 
Kitarat.
ESP Guitar Company on valmistanut Kruspelle oman kitaran, ESP RZK I:n. Kitara on Rammsteinin logolla varustettu hopeinen Stratocaster. ESP LTD on myös tarjonnut halvemman mallin, ESP LTD RZK-600:n, joka on ulkonäöltään lähes sama kitara (mikrofonien väri on eri). Kruspe itse soittaa ESP-sarjan kitaraa ja käyttää sitä C-G-C-F-A-D -vireessä.
Yksityiselämä.
Richard Kruspe meni vuonna 1999 naimisiin amerikkalaisen näyttelijän Caron Bernsteinin kanssa, mutta pari on tiettävästi eronnut noin vuosina 2003–2004. Richardilla on tytär aiemmasta suhteestaan, Khira Li Lindemann. Tämä laulaa Rammsteinin "Spieluhr"-kappaleella. Khira Lin äiti ja Kruspen entinen vaimo oli aiemmin ollut naimisissa Rammsteinin laulaja Till Lindemannin kanssa. Tämän vuoksi Khira Lin sukunimi on Lindemann. Richard Kruspe asuu nykyään New Yorkissa, jossa myös Emigrate perustettiin. Richardilla on myös vuonna 1992 syntynyt poika, Merlin Besson.
Athos (Kolme muskettisoturia)

Athos (joskus myös Atos) on kirjailija Alexandre Dumas vanhemman luoma kuvitteellinen hahmo. Athos esiintyy useissa Dumas'n kirjoissa.
Romaanissa "Kolme muskettisoturia" Athos ja kaksi muuta muskettisoturia Porthos ja Aramis ovat kirjan päähenkilön D'Artagnanin parhaimmat ystävät. Athosilla on salaperäinen yhteinen menneisyys romaanin konnan, Mylady Winterin, kanssa.
Athos on vanhin muskettisotureista ja eräänlainen isähahmo muille. Romaanissa hänet kuvataan jalona, mutta salamyhkäisenä hahmona, joka hukuttaa murheensa viiniin. Athoksen oikea nimi on kreivi de la Fére.
Viimeisessä kirjassa Athos kuolee vanhana miehenä vuoteessaan.
Athos on saanut nimensä todelliselta muskettisoturilta Armand de Sillègue d'Athos d'Autevielleltä.
Porthos

Porthos (joskus myös Portos) on kirjailija Alexandre Dumas vanhemman luoma kuvitteellinen hahmo. Porthos esiintyy useissa Dumas'n kirjoissa.
Romaanissa "Kolme muskettisoturia" Porthos ja kaksi muuta muskettisoturia Athos ja Aramis ovat kirjan päähenkilön D'Artagnanin parhaimmat ystävät.
Porthos on joukon ilonpitäjä, joka rakastaa viiniä, laulua ja naisia. Porthoksen hahmon esikuvana on ollut todellinen muskettisoturi Isaac de Portau.
Kirjoissa Porthos kuvataan suurikokoiseksi ja herkulesmaisen voimakkaaksi (hän kykenee mm. taivuttamaan rautaiset kalterit mutkalle pelkillä käsillään), joskin hieman yksinkertaiseksi mieheksi, jolta monet vitsit ja juonittelut menevät hieman ohi. Hän on silti aina valmis auttamaan ystäviään näiden uhkarohkeimmissakin yrityksissä. Porthos koreilee mielellään hienoilla vaatteilla, varusteilla ja arvonimillä, joita hän lopulta onnistuukin keräämään melkoisen liudan päätyen omistamaan useita komeita linnoja laajoine tiluksineen, joiden perijäksi hän määrää testamentissaan Athoksen pojan, Raoul de Bragelonnen.
Porthoksen oikeaa etunimeä ei koskaan kerrota. Hänen sukunimensä on du Vallon, jonka liitteeksi hän lisää hienoimpien linnojensa ja kartanoidensa nimet: de Bracieux de Pierrefonds.
Aramis

Aramis on kirjailija Alexandre Dumas vanhemman luoma kuvitteellinen hahmo. Aramis esiintyy useissa Dumas'n kirjoissa.
Romaanissa "Kolme muskettisoturia" Aramis ja kaksi muuta muskettisoturia Athos ja Porthos ovat kirjan päähenkilön D'Artagnanin parhaimmat ystävät. Myöhemmin, kirjassa "Porthoksen poika", Aramis on viimeinen neljästä ystävyksestä. Aramiksen oikea nimi on René d'Herblay.
Aramiksen hahmon esikuvana on ollut todellinen muskettisoturi Henri d'Aramitz.
Zirkonium

Zirkonium [tsirkonium] eli sirkonium on alkuaine, jonka järjestysluku on 40, kemiallinen merkki Zr () ja CAS-numero 7440-67-7. Zirkonium on harmahtava metalli, joka on terästä kevyempää ja yhtä kovaa kuin kupari (Cu). Zirkonium on hankalasti erotettavissa hafniumista (Hf).
Esiintyminen.
Zirkonium on hyvin yleinen alkuaine. Sitä on löydetty erityisesti Yhdysvalloista, Australiasta, Brasiliasta, Etelä-Afrikasta ja Sri Lankasta. Zirkoniumia arvellaan olevan maaperässä kaksi kertaa enemmän kuin kuparia tai sinkkiä ja jopa kymmenen kertaa enemmän kuin lyijyä.
Käyttö.
Zirkonium on poikkeuksellisen korroosionkestävää, minkä vuoksi sitä käytetään vaativissa erikoistarkoituksissa kuten ydinvoimaloissa polttoainesauvojen materiaalina, erityisen happamissa olosuhteissa, joissa tavallinen haponkestävä teräs ei kestä; sekä kirurgisissa instrumenteissa.
Zirkonium on pehmeähkö aine ja sen koneistettavuus on hyvä. Hankalana ominaisuutena on vain se, että se saattaa syttyä herkästi palamaan.
Zirkoniumoksidia käytetään muun muassa maalien pigmenttinä. Lasiteollisuudessa zirkoniumoksidia käytetään hyvin laajasti lasin valontaiton parantamiseksi. Zirkoniumoksidia käytetään myös tulenkestävien materiaalien valmistamiseen. Nokia julkisti vuonna 2012 Lumia 920 -mallinimellä tunnetun matkapuhelimen, jossa edeltävän Lumia 900 -mallin kromiset osat oli korvattu zirkoniumilla naarmuuntumisen välttämiseksi.
Zirkoniumin mineraali, zirkoni, muistuttaa hyvin paljon timanttia. Koruksi käytettävän zirkonin väriä voidaan muuttaa keinotekoisesti radioaktiivisella käsittelyllä.
Historia.
Berliiniläinen apteekkari Martin Heinrich Klaproth löysi zirkoniumin Sri Lankassa vuonna 1789. Vasta 35 vuotta myöhemmin ruotsalainen kemisti Jöns Jacob Berzelius onnistui valmistamaan epäpuhdasta zirkoniumia. Hän pelkisti kaliumheksafluorozirkonaattia kaliumin kanssa. Nykyisin pelkistys tehdään magnesiumilla.
Zirkoniumin nimi juontuu arabian sanasta "zargus", "kullanvärinen".
Iljušin Il-18

Iljušin Il-18 on neuvostoliittolainen matkustaja- ja kuljetuskone, jonka pohjalta on kehitetty tiedustelukone Iljušin Il-20, taistelunjohtokone Iljušin Il-22 sekä kaukomeritiedustelukone ja sukellusvenetorjuntakone Iljušin Il-38.
Iljušin Il-18 oli Aeroflotin ensimmäinen potkuriturbiinikone, joka suunniteltiin Vickers Vanguardin ja Lockheed Electran kaltaiseksi keskipitkän matkan matkustajakoneeksi. Ensimmäisen kerran prototyyppi lensi 4. heinäkuuta 1957 neljällä Kuznetšov NK-4 -potkuriturbiinimoottorilla varustettuna. Ensilennon jälkeen tuotettiin neljä muuta prototyyppiä ja 20 koneen mallisarja, josta osa varustettiin Ivženko AI-20 -moottorein, jotka tulivat myös ensimmäisen tuotantokoneen moottoreiksi. Koelennot suoritettiin loppuun maaliskuussa 1958 ja tuotanto oli alkanut 1957 päättyen 1968.
Ensimmäisissä tyypeissä Il-18 ja Il-18B oli tilaa 84 matkustajalle, mutta ongelmia moottoreiden kanssa. 111-paikkaista Il-18V:ä ryhdyttiin valmistamaan 1961. Pidemmän matkan Il-18I:ä ryhdyttiin valmistamaan 125-paikkaisena lisäpolttoainetankein. Se ei kuitenkaan tullut käyttöön, vaan sen tarjoama kokemus ja ominaisuudet hyödynnettiin 125-paikkaisessa Il-18D:ssä, mikä tuli käyttöön 1966. Viimeisin valmistukseen tuleva malli oli Il-18E, jossa oli Il-18D:n laaja runko ja Il-18V:n siivet.
Venäjän laivasto omaksui tyypin Iljušin Il-38 -muodossa sukellusvenetorjunta- ja kaukomeritiedustelukoneena. Venäjän ilmavoimien lisäksi joitain koneita on käytössä edelleen pääasiassa kuljetuskoneina.
Yantai

Yantai () on prefektuuritason merenrantakaupunki Shandongin niemimaalla Shandongin maakunnassa Kiinassa. Kaupunki sijaitsee linnuntietä noin 400 kilometriä maakunnan pääkaupunki Jinanista itään. Yantain väkiluku on 6,968 miljoonaa (2010) ja pinta-ala 13 746 neliökilometriä. 
Kaupunki rajoittuu pohjoisessa Bohainmereen, idässä Weihain kaupunkiin ja etelässä Keltaiseenmereen sekä lännessä Qingdaon ja Weifangin kaupunkeihin. Kaupungilla on 702 kilometriä rantaviivaa ja siihen kuuluu 63 saarta.
Piirikuntatasolla Yantai jakautui 12 osaan seuraavasti (väkiluvut vuodelta 2010):
Yantai on suosiotaan kasvattanut rantalomakohde monelle kiinalaiselle. Seutu on tunnettu Aasian laajimpiin kuuluvana viinintuotantoalueena, jossa on tuotettu viiniä jo yli 100 vuotta. Viinintuotantoa esitellään esimerkiksi Changyun viinikulttuurimuseossa, joka on perustettu 1892 avatun Changyun viinitehtaan aiempiin tiloihin.
Seudun asutushistoria ulottuu 10 000 vuoden taakse. Toisen oopiumisodan seurauksena kaupungin satama avattiin ulkomaalaisille aluksille. Ming-dynastian (1368–1644) aikana kaupungin pohjoiselle mäelle pystytettiin Langyantai-torni, joka tornin merkkitulella kaupunkilaisia avulla varoitettiin merirosvoista. Kaupungin nimi on seurausta tästä varoitustornista, sillä Yantai on yhdistelmä sanoista "yan" ’savu’ ja "tai" ’torni’.
Yantain satama on erittäin suuri rahtisatama, jonka kautta kulki vuonna 2013 yhteensä 286,8 miljoonaa tonnia rahtia, jolla määrällä se oli Kiinan 13. suurin rahtisatama.
Nopean junayhteyden kaupunkiin tuo Kiinan rautateiden suurnopeusjunalinja Jinan–Zibo–Weifang–Qingdao–Yantai–Weihai–Rongcheng. Yantai Laishanin kansainvälinen lentoasema palvelee kaupunkia. 
Ilmasto.
Yantaissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan subtrooppinen kostea ilmasto. Kesäisin on kuumaa ja sateista, talvella on melko kuivaa ja viileää. Vuoden keskilämpötila on noin 13 °C ja keskimääräinen sademäärä 680 millimetriä. Elokuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 25 °C. Viilein kuukausi on tammikuu, jolloin keskilämpötila on noin –1 °C. Sateisin kuukausi on heinäkuu, jolloin sataa keskimäärin noin 170 millimetriä. Tammikuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 11 millimetriä.
Indigonsininen

Indigonsininen eli intiansininen on syvän sininen väri. "Indigo" on kasviperäinen indigon­sininen väriaine, jonka tärkein ainesosa on "indigotiini". Ainetta käytetään esimerkiksi farkkujen värjäämiseen. Värjäysaineena ja väripigmenttinä käytettävä indigo on lämpimän sävyistä, kun taas optisena värinä indigolla tarkoitetaan violetinsävyistä sinistä.
Indigoa saadaan useista eri indigokasvien sukuun kuuluvista kasveista, joita kasvaa Aasiassa ja Keski- ja Etelä-Amerikassa sekä joistakin viileämmässä kasvavista muista kasvilajeista, kuten väri­morsingoista. Synteettisesti indigotiinia valmistettiin laboratoriossa vuonna 1880, ja vuonna 1883 Adolf von Baeyer selvitti sen kemiallisen kaavan. Vuodesta 1897 lähtien synteettistä indigoa on valmistettu myös kaupallisesti. Synteettisesti sitä voidaan valmistaa esimerkiksi o-nitrobentsaldehydistä ja asetonista. Indigo ei tartu kuituihin kovin hyvin, joten indigolla värjätyt vaatteet haalistuvat vähitellen pesuissa. Parhaiten indigo tarttuu kuituihin, joissa on poolisia funktionaalisia ryhmiä.
Kiehumispiste

Kiehumispiste on se lämpötila, jossa nesteen höyrynpaine on yhtä suuri kuin nesteeseen kiehumiskohdassa kohdistuva ulkoinen kokonaispaine. Samalla neste muuttuu kaasuksi. Kiehuminen eroaa haihtumisesta siten, että kiehumisessa höyryä muodostuu myös nesteen sisällä eikä vain pinnalla. Veden kiehumispiste on celsiusasteikon alkuperäisen määritelmän mukaan tasan 100 celsiusastetta eli 373,15 kelviniä normaali-ilmanpaineessa. Nesteen normaali kiehumispiste on lämpötila, jossa höyrynpaine on 101 325 Pa.
Puhtaan aineen kiehumispiste riippuu paineesta, siten että korkeissa paineissa kiehumispiste nousee ja matalissa alenee. Esimerkiksi veden kiehumispiste on 900 mbar:n ilmanpaineessa kiehumispiste on 96,7 °C ja 1 040 mbar:n paineessa 100,7 °C. 
Seosten kiehumispiste riippuu seoksen muodostavista komponenteista.
Lasertulostin

Lasertulostin on laite, jolla voidaan piirtää esimerkiksi tietokoneen ruudulla nähtyä grafiikkaa tai tekstiä paperin pintaan. Laserkirjoittimet muistuttavat rakenteeltaan kopiokonetta. 
Historia.
Lasertulostimen keksi vuonna 1969 Xeroxilla työskennellyt tutkija Gary Starkweather yhdistäessään laservalon aiemmin käytössä olleeseen elektrofotografiaprosessiin. Starkweatherin keksintöön perustuva lasertulostinprototyyppi tulosti vuonna 1971 jo kahden sivun sekuntivauhdilla.
Ensimmäinen lasertulostin, IBM 3800, tuli kaupallisesti saataville vuonna 1976. Toimistokäyttöön tarkoitetut lasertulostimet ilmestyivät markkinoille vasta vuonna 1981 yhdessä Xerox Star -tietokoneen kanssa. Henkilökohtaisten tietokoneiden yleistyttyä lasertulostimet kehittyivät kompaktimmiksi. Ensimmäinen kirjoituspöydällä käytettäväksi suunniteltu lasertulostin oli HP:n ja Canonin yhteishankkeena toteuttama HP LaserJet vuonna 1984. Pian HP:n jälkeen esimerkiksi Brother, IBM ja Apple toivat markkinoille omat pöytämalliset lasertulostimensa.
Lasertulostimet tarjosivat toimisto- ja sittemmin myös yksityiskäyttöön keinon tulostaa samalle paperille useita eri fontteja nopeasti ja tarkasti. Vastaavia ominaisuuksia ei tuolloin tarjonnut mikään yleisesti saatavilla ollut tulostintyyppi. 1980-luvulla ja sen jälkeen lasertulostinten koko ja hinta ovat pienentyneet olennaisesti.
Toiminta.
Kirjoittimessa on valoherkkä sylinteri ja pyörivä rumpu. Nopeasti liikkuva lasersäde piirtää tulostettavan sivun rumpuun ja aiheuttaa rummussa positiivisen sähkövarauksen. Positiivinen sähkövaraus vetää puoleensa negatiivisesti latautuneita värijauhehiukkasia niihin kohtiin, joihin lasersäde on osunut. Tämän jälkeen paperiarkki kiinnittyy rumpuun lämmitettynä, ja värijauhehiukkaset tarttuvat paperille.
Värijauhe koostuu pigmentistä ja muovihiukkasista. Muovi sulaa kuumennettaessa, jolloin värijauhe imeytyy paperin kuituihin.
Toimintaperiaate.
Lasertulostimen toimintaperiaate on seuraava:
Terveysriskit.
Australiassa tehdyn tutkimuksen mukaan lasertulostimien huoneilmaan päästämät hiukkaset voivat aiheuttaa keuhkoille samankaltaista vahinkoa kuin tupakansavu. Queenslandin teknillisen yliopiston tutkimista laitteista lähes kolmasosa päästi ilmaan terveydelle haitallisia hiukkasia. Ongelmat olivat normaalia pahempia, kun mustekasetti oli uusi tai tulostettiin kuvia, jotka vaativat paljon mustetta.
Pinsk

Pinsk (, , ) on keskikokoinen kaupunki Valko-Venäjän lounaisosissa. Kaupunki sijaitsee Dneprin läntisen sivuhaaran, Pripet-joen pohjoisrannalla Brestin alueella, lähellä historiallisesti tunnettuja Pinskin soita. Nykyisin merkittävä osa näistä soista on ojitettu pelloiksi tai muuhun käyttöön. Pinskissä oli vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan 130 355 asukasta, eli se on väkilukunsa perusteella Valko-Venäjän 10. suurin kaupunki. Hallinnollisesti kaupunki on suoraan Brestin maakunnan alaisuudessa.
Merkittäviä työllistäjiä ovat maatalous, elintarviketeollisuus. Palesian valtionyliopisto (, lyh. ПалесДУ, myös: Polesian valtionyliopisto, , ПолесГУ) aloitti toimintansa vuonna 2006 Pinskissä.
Kaupunki on rautatien varrella – sen läpi kulkee Valko-Venäjän eteläosat itä-länsi-suuntaisesti yhdistävä Brest–Kobryn–Pinsk–Homel-rata. Samoja kaupunkeja yhdistävä M10 valtatie viistää 8 kilometriä Pinskin keskustan pohjoispuolelta.
Kaanon

Kaanon () voi tarkoittaa seuraavia:
Lähteet.
Kämäräinen, Aki et al. (toim.): Suomen ja maailman taide - Hakemisto, Sanasto. WSOY, 1986.
Neitsytsaaret

Neitsytsaaret ovat Pieniin Antilleihin kuuluva saaristo Karibianmeren koilliskulmalla. Hallinnollisesti Neitsytsaaret voidaan jakaa kahteen tai kolmeen osaan; idässä ovat Yhdistyneelle kuningaskunnalle kuuluvat Brittiläiset Neitsytsaaret ja niiden länsipuolella Yhdysvalloille kuuluvat Yhdysvaltain Neitsytsaaret. Näiden lisäksi Puerto Ricoon kuuluvat läntisimmät saaret eli Espanjan Neitsytsaaret voidaan katsoa omaksi, kolmanneksi osakseen Neitsytsaaria.
Kristoffer Kolumbus löysi saaret vuonna 1493 ja antoi niille nimen "Santa Ursula y las Once Mil Vírgenes" (”Pyhä Ursula ja yksitoistatuhatta neitsyttä”). Nykyisin niihin viitataan vain nimellä Neitsytsaaret. Saarien alkuperäisasukkaita olivat karibit.
Myöhemmin saaria asuttivat Afrikasta sokeripelloille työvoimaksi tuodut orjat. Sokeripeltoja ei enää ole, mutta orjien jälkeläiset asuvat yhä alueella jakaen saman kulttuurin muun Karibianmeren englanninkielisen väestön kanssa. Tärkein tulonlähde on matkailu.
Sekä Brittiläisillä että Yhdysvaltain Neitsytsaarilla on käytössä vasemmanpuoleinen liikenne Yhdistyneen kuningaskunnan tapaan, mutta rahayksikkö on Yhdysvaltain dollari.
Andy Bell (basisti)

Andrew ”Andy” Piran Bell (s. 11. elokuuta 1970, Cardiff, Wales) on brittiläinen muusikko. Hän oli rockyhtye Oasiksen basisti vuodesta 1999 aina yhtyeen hajoamiseen vuonna 2009 asti. Sen jälkeen hän jatkoi Liam Gallagherin, Gem Archerin ja Chris Sharrockin kanssa Beady Eye -yhtyeessä, ennen kuin se lopetti toimintansa 2014.
Bell toimi ensin Ride-yhtyeessä sekä myöhemmin Hurricane #1 -yhtyeen kitaristina, laulunkirjoittajana ja keulahahmona. Vuonna 1999 hän korvasi Paul ”Guigsy” McGuiganin Oasiksen basistina. Bell kirjoitti ensimmäisen Oasis-kappaleensa, ”A Quick Peep”, vuonna 2002 julkaistulle "Heathen Chemistry" -albumille. Hän kirjoitti yhtyeelle myös kappaleet ”Thank You for the Good Times”, ”Turn Up the Sun”, ”Keep the Dream Alive” ja ”The Nature of Reality”.
Gem Archer

Colin Murray ”Gem” Archer (s. 7. joulukuuta 1966 Durham, Englanti) on brittiläinen muusikko, joka oli rockyhtye Oasiksen kitaristi vuosina 1999–2009. Yhtyeen hajottua hän jatkoi Liam Gallagherin, Andy Bellin ja Chris Sharrockin kanssa Beady Eye -yhtyeessä, ennen kuin se lopetti toimintansa 2014. Vuonna 2017 Archer liittyi Noel Gallagher's High Flying Birdsiin, ja näin palasi yhteen entisen Oasis-jäsenen Noel Gallagherin kanssa.
Archer soitti Oasiksessa pääosin rytmikitaraa ja akustista kitaraa. Kappaleessa ”Stop Crying Your Heart Out” hän soittaa myös pianoa, ja kappaleessa ”Mucky Fingers” huuliharppua. Archer kirjoitti Oasiksen albumeille kappaleet ”Hung in a Bad Place”, ”Love Like a Bomb” (yhdessä Liam Gallagherin kanssa), ”A Bell Will Ring” ja ”To Be Where There’s Life”. Hänen käsialaansa ovat myös singlejen B-puolina julkaistut ”Eyeball Tickler” ja ”The Quiet Ones”.
Paul McGuigan

Paul Francis ”Guigsy” McGuigan (s. 9. toukokuuta 1971 Manchester, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten urastaan rockmusiikkia esittäneen Oasis-yhtyeen perustajajäsenenä ja alkuperäisenä basistina. Hän soitti yhtyeessä sen perustamisesta vuonna 1991 vuoteen 1999, jolloin hän erosi yhtyeesä. 
McGuigan on suuri jalkapallon ystävä, ja hän oli nuorena myös lupaava jalkapalloilija, kunnes hänen 16-vuotiaana saamansa polvivamma esti toteutumasta hänen haaveensa ammattilaisjalkapalloilijan urasta.
Nykyään McGuigan asuu Lontoon lähistöllä vaimonsa Ruthin ja poikansa Patrickin kanssa. Hän tekee satunnaisesti DJ-keikkoja.
Timo Pusa

Timo Tapani Pusa (9. lokakuuta 1951 Kotka – 9. syyskuuta 1996 Kotka) oli suomalainen kirjailija. 
Elämä ja tuotanto.
Pusa kuvaa teoksissaan hyvin intensiivisesti ja realistisesti merimiesten ja muiden kotikaupunkinsa vähäosaisten ihmisten kuten prostituoitujen ja köyhien tehdastyöläisten elämää. Teoksille on ominaista syvä ymmärtämys vähäosaisia ihmisiä kohtaan. Vaikka hän aloitti kirjailijanuransa kahdella runokokoelmalla, hänen läpimurtoteoksekseen tuli romaani "Tatuoitu sydän", joka kertoo nuoresta merimiehestä. Pusa lähti itse merille viisitoistavuotiaana ja seilasi noin viisi vuotta muun muassa tankkereissa. Hän asui Kotkassa. Hänen veljensä Juhani Pusa (1948–2009) julkaisi muun muassa romaanin "Suolan maku". Pian Timo Pusan kuoltua kotkalaiset kirjallisuudenystävät istuttivat ”Timo Pusan puun”, jonka varttuminen symboloi sitä, kuinka kauas menneisyyteen Pusan edustama kotkalaisuus häviää.
Paul Arthurs

Paul ”Bonehead” Arthurs (s. 23. kesäkuuta 1965 Manchester, Englanti) on brittiläinen muusikko, joka oli vuosina 1991–1999 rockyhtye Oasiksen rytmikitaristi. Hän soitti yhtyeen kolmella ensimmäisellä albumilla; "Definitely Maybe" (1994), "(What’s the Story) Morning Glory?" (1995) ja "Be Here Now" (1997). Kitaran ohella Arthurs soittaa myös kosketinsoittimia, kuten pianoa ja mellotronia.
Oasiksen "Definitely Maybe" -albumin kansikuva on otettu Arthursin silloisessa asunnossa. Arthurs sai yhtyeen jäseniltä lempinimen Bonehead () hänen ohuista hiuksistaan ja kaljustaan. Oasiksen kappale ”Bonehead’s Bank Holiday” on nimetty Arthursin mukaan. Hänen oli tarkoitus alun perin laulaa kappale, mutta lopullisen version lauloi Noel Gallagher.
Vuonna 1999 "Standing on the Shoulder of Giants" -albumin äänityksissä humalainen Arthurs riitautui yhtyeen kitaristi Noel Gallagherin kanssa niin vakavasti, että päätti erota yhtyeestä. Hänet korvasi Oasiksen myöhemmillä levyillä Colin ”Gem” Archer.
Nykyisin Arthurs on perustanut The Smiths -yhtyeen, Mike Joycen ja Andy Rourken kanssa Moondog One -nimisen yhtyeen ja juontaa radio-ohjelmaa BBC Radio Manchester -kanavalla. Arthursilla on myös studio, ja hän asuu Manchesterissa vaimonsa Katen ja kahden lapsensa kanssa.
Diskografia.
Diskografian lähde:
Alan White (1972)

Alan "Whitey" White (s. 26. toukokuuta 1972 Lontoo, Englanti) on brittiläinen muusikko, joka vuosina 1995 - 2004 toimi brittiläisen rock-yhtye Oasiksen rumpalina. Whitestä kertoo parhaiten lentävä lause: "Alan White - he's alright", häntä pidettiin yleisesti yhtyeen rauhallisimpana jäsenenä. Toisaalta hän tuli tunnetuksi laulaja Liam Gallagherin "virallisena" ryyppykaverina: kaksikosta käytettiin nimitystä Bert &amp; Ernie lastenohjelma Sesame Streetin hahmojen mukaan. Alan White erosi yhtyeestä 2004, soitettuaan yhtyeessä yhdeksän vuotta. Noel Gallagher piti Whiteä yhtyeen musiikillisesti lahjakkaimpana jäsenenä; Whiten erosta Gallagher kommentoi seuraavaa: "Alan on paras rumpali jonka olen koskaan tavannut, mutta hänen yksityiselämänsä on täyttä kaaosta". Maaliskuussa 2007, Oasiksen jäsenet ostivat 348 000 punnalla Whiten ulos bändin Definitely Maybe Touring kiertueyhtiöstä. Oasiksesta lähdön jälkeen White on pitänyt matalaa profiilia ja esiintynyt vain kerran, vierailevana tähtenä lontoolaisella jazz klubilla.
Alan Whiteä ei pidä sekoittaa Yes-yhtyeessä toimineeseen rumpalikaimaansa.
Zak Starkey

Zak Starkey (s. 13. syyskuuta 1965 Lontoo) on brittiläinen muusikko, joka on soittanut rumpuja useissa eri rockyhtyeissä, muun muassa The Whossa ja Oasiksessa. 
Elämä ja ura.
Zak Starkeyn isä on The Beatles -yhtyeen rumpali Ringo Starr. 
Zak sai ensimmäisen aloittelijan rumpusetin isältään Ringo Starrilta, vaikka kerrotaan myös, että hän olisi saanut sen The Who -yhtyeen rumpali ja Starrin hyvältä ystävältä Keith Moonilta. Moon kuitenkin antoi Zakille hänen ensimmäisen ammattilaistason rumpusetin (Pictures of Lily -setti), jota Moon oli käyttänyt Whon levytyksissä. Moon oli Zakille merkittävä tukija Ringon ja Maureenin erottua ja Ringon muutettua Monacoon. 
Zak kiinnostui musiikista kahdeksanvuotiaana. Kymmenen vanhana hän alkoi opiskella itsekseen soittamaan rumpuja saatuaan vain yhden oppitunnin kuuluisalta isältään, joka tiettävästi ei olisi halunnut pojastaan muusikkoa. Vaikka Ringo ylistääkin poikansa taitoja ja lahjoja, hän sanoo ajatelleensa, että Zakista olisi tullut lakimies tai lääkäri eikä rumpali.
12-vuotiaana Zak alkoi jo esiintyä pubeissa yhtyeen kanssa. Teini-iässä Zak oli Next-yhtyeen rumpali. Lopulta hän sai töitä uudelleen kootussa The Spencer Davis Group -yhtyeessä. Vuonna 1985, hieman avioitumisensa jälkeen, Zak julkaisi musikaaliversion ”Wind in the Willows” Eddie Hardinin kanssa. 7. syyskuuta 1985 Zakille syntyi tytär, tehden hänen isästään Ringosta ensimmäisen Beatles-isoisän. Vuonna 1994 hän menetti traagisesti äitinsä, joka kuoli leukemiaan huolimatta luuydinsiirrosta, jossa Zak oli luovuttajana.
Zak vakiinnutti asemansa haluttuna sessiomuusikona ja kyvykkäänä rumpalina. Vuonna 1996 Zak jätti Face-yhtyeensä toteuttaaksensa lapsuudenaikaisen unelmansa liittymällä The Who -yhtyeeseen. Hän on saanut kehuja vahvasta ja omintakeisesta rumputyöskentelystään muilta yhtyeen jäseniltä. Hän soittaa edelleen The Whon kanssa.
Zak on jatkanut työtään myös muiden kokoonpanojen kanssa, kuten kiertäen Lightning Seedsin kanssa. Vuonna 2000 Zak oli perustajajäsen Johnny Marr &amp; the Healers -yhtyeessä.
Vuonna 2004 Zak liittyi Oasis-yhtyeen rumpaliksi. Hän oli mukana vuoden 2008 levyllä "Dig Out Your Soul" ennen kuin erosi yhtyeestä muiden sitoumustensa takia.
Francesco Fareri

Francesco Fareri (s. 15. huhtikuuta 1978) on italialainen kitaristi, jonka soittotyyli on muodostunut lähes käsitteeksi kitaristien keskuudessa nopeutensa ja teknisen osaamisensa vuoksi. Hänen musiikkinsa keskittyy tilutukseen melodioiden sijaan. 
Fareri aloitti kitaran soiton 17-vuotiaana ystävänsä opetuksessa, mutta siirtyi puolen vuoden jälkeen itseopiskelijaksi. Hänellä on ollut vaikeuksia löytää samanlaisesta musiikista pitäviä ihmisiä ja hän soittaakin levyillään kaikki soittimet itse. Fareri mainitsee suurimmiksi vaikuttajikseen Al Di Meolan, Steve Vain, John Petruccin ja Michael Romeon.
Fareri on saanut kohtaansa myös paljon arvostelua muusikoilta. Monien mielestä näin nopeasta soitosta puuttuu kitaransoiton tärkein asia, tunne. Myös ns. "nintendosäröä" (paljon säröä, jonka vuoksi nopeasti soitettuna yksittäiset äänet kuulostavat Nintendo -pelikoneen piippauksilta) on haukuttu.
Ilomantsin Urheilijat

Ilomantsin Urheilijat on vuonna 1939 perustettu ilomantsilainen urheiluseura. Se on menestynyt erityisesti hiihdossa, jossa seuran urheilijat ovat voittaneet arvokisamitaleitakin. Tunnetuimpia seuraa edustaneita ovat muun muassa Aki Karvonen ja Kaisa Varis.
Seura järjestää Pogostan hiihto -laturetken, jota on hiihdetty vuosittain vuodesta 1977. Osanottajamäärät ovat 2000-luvulla nousseet yli 3 000 hiihtäjän. Kansainvälisiä kilpailuita ja SM-hiihtoja Ilomantsin urheilijat on järjestänyt useita.
Seuran puheenjohtajana toimii Antti Immonen.
Historia.
Ilomantsissa järjestäytynyt urheilutoiminta alkoi jo 1900-luvun alussa. 1920- ja 1930-luvulla perustettiin viisi urheiluseuraa Ilomantsin sivukylille. Keskusseuran perustava kokous järjestettiin 25. maaliskuuta 1939.
Hiihto on lähes aina ollut Ilomantsin urheilijoiden valtalaji. Myös yleisurheilu on ollut suosittu laji, jonka harrastajia on ollut enimmillään lähes 300. Kolmas valtalaji etenkin 1960-luvulta lähtien on ollut pesäpallo, jossa enimmillään on pelannut 25 joukkuetta. Naisten joukkue nousi jopa mestaruussarjaan kaudeksi 1979 ja onnistui säilyttämään paikkansa siellä myös seuraavaksi kaudeksi, jolloin edessä oli kuitenkin putoaminen tiukkojen karsintakamppailuiden jälkeen. Hyvinkään Tahko voitettiin kotona 14-8, mutta vieraissa koettu 21-12 tappio tiesi sarjapaikan menoa Hyvinkäälle yhteistuloksella 29-26. Miesjoukkue on pystynyt voittamaan maakuntasarjan lohkonsa 1962, 1979, 1986 ja 1989.
Koripallo.
Aikaisemmin Ilomantsin Urheilijoiden lajivalikoimaan kuului myös koripallo. IlU:n naisten joukkue pelasi mestaruussarjassa kaksi kautta sijoittuen ensimmäisellä kaudellaan 1979–1980 Rauno Mäkelän valmennuksessa hyvin viidennelle sijalle. Puolivälierissä se hävisi Lahden Sampolle otteluvoitoin 2–0. Joukkueessa pelasivat tuolloin muun muassa Suomen mestaruuksia voittaneet Pirjo Wihinen ja Mervi Kontiala. Pirjo-Riitta Leppänen oli IlU:n paras korintekijä ensimmäisellä pääsarjakaudella.
Seuraavalla kaudella joukkue hävisi kaikki ottelunsa ja putosi sarjasta. Joukkueen paras korintekijä oli Marianne Hassinen.
Luettelo pelaajista
Taulukossa on lueteltu Suomen Koripalloliiton tilastopalvelun mukaan Ilomantsin Urheilijoissa Suomen naisten pääsarjaa pelanneet ja vähintään kaksi pistettä tehneet pelaajat. Mainitut ottelu- ja pistemäärät sisältävät myös pudotuspelit.
Puheenjohtaja

Puheenjohtaja (lyhenne pj. tai puh.joht.) on henkilö, joka johtaa puhetta joko yhtiö- tai hallituksen kokouksessa tai muissa toimielimissä. Puheenjohtajan vahvan aseman vuoksi hän useimmiten myös johtaa kyseisen organisaation työskentelyä ja toimintaa. Lakisääteisissä monijäsenisissä viranomaisissa, kuten kuntien lautakunnissa, on puheenjohtaja. Vapaaehtoisuuteen pohjaavissa organisaatioissa eli yksityisissä yhteisöissä on sekä hallituksensa että muitakin toimielimiä, kuten toimikuntia ja jaostoja.
Puheenjohtajat johtavat yhteisöjen hallituksia: osakeyhtiön tai osuuskunnan hallitusta, taikka yhdistyksen, puolueen, säätiön tai muun vastaavan järjestön hallitusta.
Varapuheenjohtaja on henkilö, joka toimii puheenjohtajan sijaisena tämän ollessa estyneenä. Joissakin tapauksissa varapuheenjohtajia on useampia. Yleensä varapuheenjohtajaa ei valita virallisesti pienimuotoisissa kokoonpanoissa, vaan valitaan hallituksen muista jäsenistä kyseisen kokouksen ajaksi.
Jumi

Jumi on erityisesti suomalais-ugrilaisia kieliä puhuvien kansojen käyttämä yliluonnollisten ilmiöiden, lähinnä panteistisen maailmanhengen nimitys. Suomen etäsukukielissä se tunnetaan myös nimityksellä Jumo. Muiden muassa marit viettävät vuosittain Jumolle omistettua juhlapäivää uhraten lihaa ja viljaa. 
Jumi aiheuttaa esimerkiksi eläimelle äkillisen taudin ampumalla näkymättömän nuolen. Arvoituksissa jumi on jokin, jolle on ominaista ehdoton paikallaanolo tai jota on mahdoton kiertää.
Sanan etymologia lienee sama kuin sanalla jumala. 
Hyönteislaji tupajumi on saanut nimensä mahdollisesti jumista. Puuhun kaivautunut tupajumi aiheuttaa napsuvaa ääntä, jota pidettiin viestinä henkiolennoilta.
Juminkeko ja jumin kurikka.
Suomalaisessa tarustossa esiintyvät Juminkeko ja Jumin kurikka, mutta näiden merkitys on jäänyt melko lailla arvoitukseksi. Joissakin tapauksissa niillä on viitattu tonttu- eli napakiviin.
Vienankarjalaista kulttuuria edistämään on perustettu Juminkeko-säätiö. 
Jumin häät.
Jumin häät eli jumihäät olivat nuorison leikkihäät, joiden perinne tunnettiin lähinnä Pohjanmaalla ja jonkin verran Keski-Suomessa.
Kustaa Vilkunan "Vuotuisen ajantiedon" (1950) mukaan jumihäiksi kutsuttiin nuorison tanssiaisia, joihin kuului yhdessä nukkuminen. Tanssiaisten jälkeen useat nuoret kävivät pareittain tanssipaikkana toimineen rakennuksen lattialle ja nukkuivat siinä koko yön. Vaatteita ei riisuttu, eikä liian lähelle toista ollut lupa mennä. Jos pari oli liian lähekkäin, menettivät he maineensa. Tämä siveä toimitus oli kuitenkin ihanne, joka joidenkin tietojen mukaan ei aina pitänyt. Asiakirjojen mukaan vuonna 1758 Muhoksen pitäjässä eräs tyttö olisi tullut raskaaksi jumin häissä ja tappanut lapsensa. Tyttö tuomittiin kuolemaan.
Jotkut paheksuivat jumin häitä ja väittivät, että niissä juotiin, syötiin ja tehtiin häpeää. Jotkut tutkijatkin ovat pitäneet jumin häitä hedelmällisyysriitteinä, joita järjestettiin alun alkaen, jotta olisi voitu harjoittaa luvallisesti esiaviollista seksiä sekä mahdollisesti testata morsiamen hedelmällisyys ennen häitä. 
Vilkuna kirjoittaa, että lätin kielessä "jumis" on tarkoittanut kaksoistähkää tai yleensä kahta yhteen kasvanutta, siis jumissa olevaa, asiaa. Vilkunan mukaan kyseessä voisi siis olla parin–kolmen vuosituhannen takainen kielikuva ja lainasana.
Jumin häitä on verrattu latvialaisten hedelmällisyyden jumalan Jumisin palvontaan, johon liittyi joidenkin käsitysten mukaan luvallista avioliiton ulkopuolista seksiä. Latvialaisten hedelmällisyysriittien ja suomalaisten jumin häiden yhteyttä ei kuitenkaan ole voitu osoittaa. 
Jumin häiden merkitys on jäänyt pitkälti tuntemattomaksi. Toisissa perinteissä hieman samantapaisissa leikkihäissä kerättiin nuorille köyhille tytöille rahaa (kuten oikeissa häissä uudelle parille), mutta jumin häihin rahan keruu ei ilmeisesti kuulunut.
Haarniskaiset

Haarniskaiset (Loricifera) on eläinkunnan pääjakso. Haarniskaiset löydettiin vasta 1983 Ranskasta, jossa Reinhard Kristensen ne sattumoisin löysi. Haarniskaiset ovat monisoluisia meressä eläviä, jotka ovat vain parin mikrometrin pituisia. Niiden tärkeä tunnuspiirre on mutkikas leukarakenne. Nykyisin pääjakson lajeja on löydetty jo sata, vaikka tarkka kuvaus on saatu tehtyä vasta tusinasta. Lajituntomerkkien kirjaaminen on hidasta eläinten vaiheikkaan ja mutkikkaan elämänkulun vuoksi.
Tikopia

Tikopia on saari Salomonsaarilla, Tyynellä valtamerellä. Se sijaitsee Santa Cruz -saarten ryhmässä, jonka eteläisin saari se on. Saari on osa Temotun provinssia.
Saaren pinta-ala on 5 neliökilometriä ja asukasluku 1 060 (2019). Useimmat asukkaista ovat polynesialaisia ja puhuvat tikopian kieltä, joka kuuluu austronesialaisten kielten polynesialaiseen kieliryhmään.
Tikopian kieli

Tikopia (omakielinen nimi: "Fakatikopia") on Tikopiassa, Salomonsaarilla puhuttava austronesialainen kieli. Se kuuluu samoalaisiin kieliin ja on läheisintä sukua anutan kielelle. Tikopiaa puhuu äidinkielenään noin 3 320 ihmistä (1999). Kielen tutkimus alkoi vuonna 1910, kun pastori W. J. Durrad kirjoitti kielestä ensimmäisen kerran, ja sittemmin sitä on tutkinut kielitieteilijä Raymond Firth.
Kielen ei katsota olevan uhanalainen eikä sillä ole tunnettuja murteita. Tikopian läheisiä sukulaiskieliä ovat muun muassa länsi-uvea ja emae.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Uusi testamentti käännettiin ensimmäisen kerran tikopiaksi vuonna 2025.
Fonologia.
Vokaalit.
Lähde:
Konsonantit.
Lähde:
Temotu

Temotu on Salomoninsaarten itäisin provinssi. Provinssin pinta-ala on 865 km2. Vuoden 2009 väestönlaskennassa provinssissa oli 21 362 asukasta.
Se muodostuu seuraavista saarista tai saariryhmistä:
Saarten asukkaat ovat pääosin melanesialaisia, mutta muun muassa Tikopian saarella valtaosa väestöstä on polynesialaisia. Provinssin pääkaupunki on Lata, joka sijaitsee Nendolla, Santa Cruz-saarten suurimmalla saarella.
Anuta

Anuta on saari Temotun provinssissa, Salomonsaarilla. Se sijaitsee noin viidensadan kilometrin päässä Nendon saarelta. Saaren pinta-ala on vain 37 hehtaaria. Anutan korkein kohta on 65 metriä merenpinnan yläpuolella. Saarella on alle 250 asukasta, joista valtaosa on polynesialaisia. Asukkaat puhuvat polynesialaisiin kieliin kuuluvaa anutaa.
Saaren asukkaat käännytettiin kristinuskoon 1916, kun anglikaaniset lähetyssaarnaajat saapuivat saarelle rahtilaivan mukana. Saaren asukasyhteisö on esimerkki siitä, miten ihminen voi onnistua elämään tasapainoisessa suhteessa luonnon kanssa. Päinvastainen esimerkki on Pääsiäissaari, jossa ihminen kulutti luonnonvarat ja yhteisö tuhoutui.
Tärkein elinkeino on kalastus, jota täydentää omatarvemaanviljely. Tuliperäisen saaren maaperässä kasvaa maniokkia, taaroa ja banaaneita, sokeriruokoa, papaijoita, kookoksia, maustekurkumaa ja leipäpuun hedelmiä. Syrjäisen saaren ekosysteemi on hyvin herkkä luonnonmullistuksille ja ulkopuolisille vaikutteille. Syrjäisyys on kuitenkin auttanut saaren luontoa ja kulttuuria säilyttämään ominaispiirteensä.
Fatutaka

Fatutaka eli Fatu Taka on saari Temotun provinssissa Salomonsaarilla. Se on Salomonsaarten itäisin saari, ja sen pinta-ala on noin 0,18 neliökilometriä. Fatutakalla käy säännöllisesti kalastajia läheiseltä Anutalta. Heidän mukaansa Fatutakalle rantautuminen on vaikeaa. Rantaan pitää uida terävien kivien joukossa. Fatutakalle on 60 kilometriä Anutalta.
Hemlokit

Hemlokit ("Tsuga") on suku mäntykasvien (Pinaceae) heimossa. Hemlokit ovat saaneet nimensä myrkkykatkon mukaan (), jonka tuoksu muistuttaa hemlokin tuoksua.
Hemlokkeja käytetään sahatavaran ja paperin tuotantoon. Niitä kasvatetaan myös koristekasveina.
Lajit.
Sukuun kuuluu yhdeksän lajia, joista neljä kasvaa Pohjois-Amerikassa ja viisi Aasiassa.
Megafauna

Megafauna on yhteisnimi suurikokoisille maaeläimille. Suurikokoisen rajana on pidetty joko sataa kiloa tai sataa paunaa (100 lb, noin 45 kiloa). Sanaa käytetään etenkin jääkaudella eläneistä, sittemmin sukupuuttoon kuolleista lajeista. Myös nykyään eläviä suurikokoisia kesyttämättömiä eläimiä, kuten norsuja ja leijonia voidaan pitää megafaunana.
Jääkauden megafauna.
Viimeisen jääkauden (Euroopassa Veiksel-jääkauden) megafauna oli jääkauden oloihin sopeutunut suureläimistö. Siihen kuuluivat mammutti, villasarvikuono, saiga-antilooppi, myskihärkä, peura, biisoni, arovisentti, hevonen, kameli, luolahyeena, luolaleijona ja luolakarhu, sekä harmaakarhu, jääkarhu, susi, villikoira ja niin edelleen. Merkittävä osa pleistoseenin magafaunasta hävisi pleistoseenin lopussa ja holoseenin alussa. Tämän pleistoseenin megafaunan tuhon syyksi on epäilty ihmisen harjoittamaa metsästystä, ilmastonmuutosta, kosmista katastrofia jne. Jääkauden megafaunaan kuului tundran, metsän ja aron lajeja.
Viime jääkauden megafaunan levinneisyys.
Noin 30 000 vuotta sitten laajimmalle levinneet jääkautiset suureläimet olivat mammutti ja villasarvikuono. Näiden elinalue supistui, kun ilmasto kylmeni. "Mammuttifauna" tarkoittaa sitä plestoseenin magafaunan osaa, joka asui suunnilleen villamammutin asuinalueella, mutta siihen voidaan lukea megafaunaa kevyempiäkin eläimiä. Mammuttifaunan asuinaluetta kutsutaan monesti arotundraksi ja/tai mammuttiaroksi, vaikka mammutti näyttää asuneen kasvillisuudeltaan monenlaisilla alueilla. Siperian mammuttifaunaksi lasketaan yleensä villamammutti, biisoni, tsherskinhevonen, villasarvikuono, peura, baikalinjakki, myskihärkä, pohjoinen saiga, susi, jääkarhu, ahma, luolaleijona ja luolakarhu. 
Euraasiassa mammuttifauna jaetaan arktiseen ja boreaaliseen. Ukrainassa arktisen faunan eteläraja oli noin 50. leveysasteella, mutta lännempänä se kattoi käytännössä koko Ranskan. Boreaalisen faunan eteläraja kulki vähän ikiroudan rajan pohjoispuolella noin 40. leveydellä ja oli Itä-Siperiassa 60. leveydellä. Metsämaan lajit elivät yleensä vuoristoissa, mutta myös jokien varsilla.
Elinkeinoelämän keskusliitto

Elinkeinoelämän keskusliitto ry (EK, ) on suomalainen elinkeinoelämän etujärjestö, joka aloitti toimintansa vuoden 2005 alussa, kun Palvelutyönantajat (lyhenne PT) ja Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliitto (TT) yhdistyivät. Metsäteollisuus ry erosi EK:sta kesäkuussa 2016.
Vuonna 2024 järjestöön kuuluu 19 yksityisen sektorin toimialaliittoa, joihin kuuluu noin 15 500 jäsenyritystä. Ne työllistävät noin 1 000 000 työntekijää. EK:n jäsenyrityksistä 96 % on PK-yrityksiä. EK:n hallituksen puheenjohtaja on Aaro Cantell, ja EK:n toimitusjohtaja on Jyri Häkämies toukokuuhun 2025, ja hänen seuraajansa on Minna Helle.
EK:n tehtävät.
EK:n tehtävänä on edustaa jäseniään elinkeino- ja työmarkkinapoliittisissa asioissa sekä yhteiskunnallisessa päätöksenteossa. EK on erityisesti työvoimaa käyttävien yritysten asialla. Järjestön tavoitteita ovat yritys- ja elinkeinotoiminnan kilpailukyvyn varmistaminen sekä yrittäjyyden, markkinatalouden, terveiden liiketoiminnan muotojen ja kansainvälistymisen tukeminen.
EU-edunvalvonta.
Noin 70 % elinkeinoelämää koskevasta lainsäädännöstä on lähtöisin EU:sta ja valtaosa EU lainsäädännöstä vaikuttaa yritystoimintaan.
EK seuraa ja vaikuttaa EU-hankkeisiin, jotka koskettavat yritystoimintaa. EK:lla on toimisto Brysselissä. Sen lisäksi EK:n asiantuntijat Suomessa vastaavat oman alansa EU-vaikuttamisesta. Brysselin toimisto tuottaa ja välittää lainsäädännön valmistelijoille ja päätöksentekijöille tietoa suomalaisten yritysten näkemyksistä ja tiedottaa EU-hankkeista Suomen elinkeinoelämälle.
EK pitää yhteyttä elinkeinoelämän eurooppalaisiin sisarjärjestöihin ja on Euroopan elinkeinoelämää ja työnantajia edustavan järjestön BusinessEuropen jäsen.
Puheenjohtajat ja toimitusjohtajat.
Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliiton puheenjohtajat
EK:n puheenjohtajat
Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliiton toimitusjohtajat
EK:n toimitusjohtajat
Lännenhemlokki

Lännenhemlokki ("Tsuga heterophylla") on mäntykasvien ("Pinaceae") heimoon kuuluva havupuu. Se kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan länsirannikolla. Lännenhemlokki on suurimmaksi kasvava laji hemlokkien suvussa ja voi saavuttaa 50–70 metrin pituuden ja 2,7 metrin rungonpaksuuden. Laji on Länsi-Kanadassa tärkeä metsätalouspuu.
Lännenhemlokkia on Suomessa koeviljelty arboretumeissa ja kasvitieteellisissä puutarhoissa. Mustilan arboretumissa Elimäellä on yli 60-vuotias ja 25 metriä korkea lännenhemlokkimetsä.
Kaija Kärkinen &amp; Ile Kallio

Kaija Kärkinen &amp; Ile Kallio on vuonna 1991 perustettu suomalainen duo-yhtye. Laulaja Kaija Kärkisen ja kitaristi Ile Kallion lisäksi vakioyhtyeessä soittaa kolme muuta muusikkoa. Pariskunnan työnjako on "Lupaus"-albumista lähtien ollut se, että Kaija sanoittaa ja laulaa ja Ile säveltää, soittaa kitaraa ja laulaa taustoja. Ile on joskus merkitty myös toiseksi sanoittajaksi. "Sade"-levyllä oli vielä useita ulkopuolisten tekemiä sanoituksia ja pari coveria.
Wolfmen

Wolfmen on vuonna 1984 perustettu porilainen rock-yhtye. Alun perin Wolfmen oli Psyyke-yhtyeen sivuprojekti, mutta siitä tuli vuonna 1988 jäsentensä pääyhtye.
Wolfmenin musiikkia kuvastaa ehkä parhaiten ilmaisu "punkin saastuttamaa kitararockia", jossa kohtaavat 1970-luvun alun ihanteet kuten Slade ja saman vuosikymmenen lopun Sex Pistols, Ramones ja The Clash. Tästä huolimatta Wolfmen kuulostaa kuitenkin täysin omanlaiseltaan rock-musiikilta, jota on vaikea
rajata mihinkään määrättyyn genreen. Wolfmen on perustettu alun perin jo vuonna 1984 ja sai nimensä The Vibrators -yhtyeen "Wolfman Howl" -kappaleestä. Yhtye julkaisi ensimmäiset kappaleensa "Vamp/Machine Gun Jesus" 7" -split-EP:llä 1988, jota seurasi omakustannesingle "Zombie Hop/A Hectic Mission" 1990. Singlen A-puoli päätyi arvostetun yhdysvaltalaisen kitararock-fanzine "Noise for Heroesin" kokoelma-CD:lle ja keräsi kosolti radiosoittoa.
Vuonna 1991 tuli ulos ensimmäinen Hiljaiset Levyt -julkaisu, 7"-single "I'm Insane/ Lost". Wolfmen on julkaissut neljä Hiljaisten Levyjen kustantamaa albumia. "The Shadow War" (1992), sai neljä K:ta "Kerrang!:lta" ja täydet viisi tähteä tanskalaisesta Moshablesta. Kakkosalbumi "Brutal" julkaistiin vuonna 1994, jonka jälkeen yhtye vieraili soittamassa muun muassa Saksassa. "Urban Voodoo" (1998) sai loistavia arvosteluja Keski-Euroopan, Yhdysvaltojen ja Kanadan rock-lehdistöltä. Wolfmen piti jonkin aikaa levytystaukoa mutta julkaisi neljännen albuminsa "Boothill Express" 2010. Tuotannosta ja äänityksestä vastasi Jani Viitanen ja masterointi oli puolestaan Svante Forsbäckin (Chartmakers) käsialaa. Samalla kokoonpanolla tehty "A.N.G.R.Y"-albumi ilmestyi helmikuussa 2014.
Morfil

Morfil (; kirjaimellisesti "Norsunluusaari") on saari Pohjois-Senegalissa aivan Mauritanian rajan tuntumassa Senegaljoen ja siitä eroavan Douéjoen välissä.
Senegaljoesta haarautuu useita sivujokia, joista osa yhdistyy alajuoksulla takaisin Senegaljokeen. Näiden sivujokien ja Senegaljoen välillä on useita saaria, joista Morfil on suurin. Se on noin 100 kilometriä pitkä ja 1 250 neliökilometrin kokoinen, mikä tekee siitä Länsi-Afrikan sisävesien suurimman saaren. Doué haarautuu Senegaljoesta Sori Malén lähellä ja virtaa Senegalin suuntaisesti sen eteläpuolella yhdistyen jälleen jokeen noin 70 kilometrin päässä. Morfilin tärkeimmät kaupungit ovat Podor ja Salde.
Morfil oli 1000-luvulla Tekrurin valtion keskus. Tekrur oli yksi ensimmäisistä Saharan eteläpuolisista islamilaisista valtioista. Saaresta tuli myöhemmin osa Ghanan kuningaskuntaa, sitten Malin kuningaskuntaa, ja viimein se joutui ranskalaisten haltuun. Saari on nimetty siellä ennen eläneiden norsujen mukaan.
Morfililla on paljon kyliä ja kaupunkeja, joiden länsisudanilainen arkkitehtuuri ja kulttuuri poikkeaa Senegalin valtakulttuurista.
Kaarlo Kramsu

Kaarlo Robert Kramsu (22. joulukuuta 1855 Oulu – 28. elokuuta 1895 Kuopio) oli suomalainen runoilija ja toimittaja.
Henkilötietoja.
Kramsun vanhemmat olivat merimies, talonomistaja Antti Kramsu ja Brita Liisa Anglén. Tultuaan ylioppilaaksi 1874 hän opiskeli Helsingin yliopistossa filosofiaa, historiaa ja suomen kieltä kuitenkaan valmistumatta. Kramsu oli toimittajana useissa lehdissä eri paikkakunnilla, "Oulun Wiikko-Sanomissa" hän oli 1879, "Oulun Lehdessä" 1880–1881, turkulaisessa "Aurassa" 1885–1886, "Rauman Lehdessä" 1886–1889 ja porilaisessa "Satakunnassa" 1890–1891. Hän toimi myös Rauman kaupunginvaltuuston sihteerinä ja opettajana. 
Hän sairastui henkisesti vuonna 1891. Yksinäistä, velkoja pakoilevaa ja ajoittain ryypiskelevää runoilijaa ahdisti sairaus, paralysia. Hän kuoli Kuopion Niuvanniemen mielisairaalassa 39 vuoden ikäisenä.
Kirjallinen tuotanto.
Kramsu muistetaan isänmaallisista balladeistaan ja lohduttomista tunnelmarunoistaan, jotka heijastelevat tekijänsä yksinäistä ja levotonta elämää. Hänen laajin nuijasota-aiheinen runonsa on balladi Hannu Krankasta. V. A. Koskenniemi pitää Kramsun "Ilkka" -runoa kuuluisimpana historiallisena balladinamme. Runoilijan päälähteenä on ollut Yrjö-Koskisen "Nuijasota"-teos.
Eino Leino kirjoitti Kramsun runoudesta teoksessaan "Suomalaisen kirjallisuuden historia" seuraavasti:
"Kaarlo Kramsun runotar on synkkäpukuinen, traagillinen impi, jonka kasvoilla syvä ja totinen elämäntuska kuvastuu. Hän on kansallisuusaatteesta innostunut, mutta sekään ei tuota hänelle täyttä lohdutusta. Hän näkee senkin traagillisessa valaistuksessa. Hän näkee historiallisen ristiriidan herran ja talonpojan, samoin yleisinhimillisen ristiriidan pikkusielujen ja suurten johtajien välillä. Hänen oma tunne-elämänsä on karu, miehekäs ja yksinkertainen. Hänen sielullinen yksinäisyytensä on ääretön ja siksi seisoo hän niin yksin myös Suomen kirjallisuudessa."
Kramsua onkin pidetty Suomen synkimpänä runoilijana.
Suomennokset.
Kramsu suomensi Frederick Marryatin romaanin "Merirosvo" (1890).
Ministeri (arvonimi)

Ministeri () on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 2. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko .
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1936, jolloin sen sai varatuomari Axel Palmgren. Vuosien 1918–2017 aikana ministerin arvonimi on myönnetty 63 henkilölle.
Eino Rautavaara

Eino Alfred Rautavaara (vuoteen 1901 Jernberg; 14. maaliskuuta 1876 Ilmajoki – 7. elokuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja (baritoni). 
Käytyään aluksi kauppakoulun ja toimittuaan muutamia vuosia liikealalla hän siirtyi musiikin pariin vuonna 1900 Rautavaara opiskeli laulua ulkomailla useaan otteeseen: Roomassa vuosina 1903–1906 ja 1910, Berliinissä vuonna 1906, Pariisissa vuonna 1909 sekä Milanossa vuosina 1911 ja 1914. Hän toimi Helsingin Kallion kirkon kanttorina vuodesta 1912 ja laulunopettajana Helsingin musiikkiopistossa vuosina 1907–1909 ja Helsingin Kirkkomusiikkiopistossa vuodesta 1922. Rautavaara kuului suomalaisen oopperan perustajiin, ja hän oli myös ensimmäisiä suomalaisia levyttäneitä laulutaiteilijoita. Rautavaaran levytykset ovat vuosilta 1905–1909. 
Eino Rautavaaran puoliso vuodesta 1927 oli lääketieteen lisensiaatti Elsa Katariina Teräskeli (1898–1944). Heidän poikansa oli säveltäjä Einojuhani Rautavaara.
Eino Rautavaaran veli oli laulaja ja kuoronjohtaja Wäinö Rautawaara (1872–1950), joka toimi kanttorina ja laulunopettajana Vaasassa vuoteen 1919 sekä Helsingin tuomiokirkon (Helsingin pohjoisen suomalaisen, sittemmin Keski-Helsingin seurakunnan) kanttorina vuosina 1925−1948 sekä useiden kuorojen ja soittokuntien johtajana ja laulukilpailujen tuomarina. Wäinö Rautawaaran lapsia olivat oopperalaulaja Aulikki Rautawaara ja sellisti Pentti Rautawaara. Eino Rautavaaran toinen veli oli kansliapäällikkö ja oikeusministeri A. E. Rautavaara.