Timo Airaksinen

Timo Olavinpoika Airaksinen (s. 25. huhtikuuta 1947 Vaasa) on filosofian emeritusprofessori Helsingin yliopiston käytännöllisen filosofian laitoksella. Hänen erityisalojaan ovat etiikka ja yhteiskuntafilosofia.
Koulutus ja ura.
Airaksinen oli halunnut tutkijaksi yliopistoon jo lapsena. Koulussa kuitenkin kielten lisäksi matematiikka tuotti vaikeuksia ja älykkyystestien mukaan Airaksinen oli keskiverto. Airaksinen luki kuitenkin itsensä ylioppilaaksi vuonna 1967 ja pääsi opiskelemaan Turun Yliopiston valtiotieteellisen tiedekuntaan.
Aluksi psykologiaan suuntautunut ja havaintopsykologiasta sivugradun tehnyt Airaksinen valmistui valtiotieteiden kandidaatiksi 1971 ja lisensiaatiksi 1972. Käytännöllisen filosofian pro gradu -työ käsitteli G. W. F. Hegelin oikeusfilosofiaa. Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1975 Turun yliopistosta. Airaksisen väitöskirja käsitteli anglohegeliläisyyttä edustaneen John McTaggartin filosofiaa. Vuodet 1972–1983 Airaksinen työskenteli assistenttina Turun yliopistossa, jonka dosentti hän on ollut vuodesta 1976. Vuonna 1983 hänestä tuli Helsingin yliopiston käytännöllisen filosofian professori.
Tietoteoriaa käsittelevä artikkeli ”Contextualism, a New Theory of Epistemic Justification” (1982) on Airaksisen oman arvion mukaan hänen parhaansa Turun aikana julkaistuista. 1980-luvulla Airaksinen tutki vuosien ajan pakottamiseen liittyviä kysymyksiä, osin Robert Nozickin jalanjäljissä, miltä pohjalta syntyi kirja "The Ethics of Coercion and Authority" (1989). 2000-luvulla Airaksinen on ollut kiinnostunut muun muassa tekniikan filosofiasta.
Airaksinen kirjoittaa tuoneensa soveltavan etiikan Suomeen Pittsburghin yliopistosta 1982. Airaksinen sanoo taustalla tässä olleen hänen tapaamisensa Richard T. De Georgen ja Peter Singerin kanssa. Airaksinen antaa soveltavan etiikan tuomisesta Suomeen tunnustusta myös oppilailleen Matti Häyrylle ja Heta Gyllingille.
Airaksinen omistaa joka kolmannen vuoden ulkomailla tapahtuvaan tutkimustyöhön. Hän suhtautuu epäilevästi mahdollisuuteen kehittää suomalaisia yliopistoja kansainväliselle huipputasolle. Airaksinen on ollut tutkijana Irlannissa (Trinity College, Dublin 1974–1975), Puolassa (Varsovan yliopisto 1979), Kanadassa (Länsi-Ontarion yliopisto 1981), Englannissa (Oxfordin yliopisto 1981 ja Cambridgen yliopisto 1991–1992 sekä 2005–2006), Venäjällä (Moskovan valtionyliopisto 1982),Yhdysvalloissa (Pittsburghin yliopisto Center for Philosophy of Science 1982–1983, Pohjois-Carolinan yliopisto 1987–1988 sekä Texas A&amp;M University 1994–1996), Japanissa (Tokion teknillinen yliopisto 1999–2000) sekä Australiassa (Sunshine Coastin yliopisto 2003–2004).
Filosofian historiasta tärkeitä hahmoja Airaksiselle ovat olleet Thomas Hobbes ja George Berkeley, jonka ajattelun teologista puolta hän on pitänyt merkittävänä tieto-opin lisäksi. Kiinnostustaan teologiaa kohtaan hän selittää sillä, että häntä kiinnostavat perversiot niin seksuaalisuuden kuin tieteenkin kohdalla ja uskontoa hän pitää ajattelun, halun ja tunteen perversiona. Ilkka Niiniluodon luonnehdinnan mukaan muista eetikoista poiketen Airaksinen ”suhtautuu kyynisen huvittuneesti paatokselliseen moraaliseen idealismiin”.
Akateemisten töidensä lisäksi Airaksinen on kirjoittanut suurelle yleisölle suunnattuja ajankohtaisia yhteiskunnan ja elämän ilmiöitä pohdiskelevaa kirjallisuutta. Aiheina ovat olleet tekniikka, minuus, onnellisuus, vanhuus ja rakkaus. Hän on kuitenkin sanonut asenteensa julkiseen filosofiuteensa olevan ironinen ja että hän väittää milloin mitäkin.
Yksityiselämä.
Airaksisella on kaksi lasta. Hänen myöhempi vaimonsa (vuonna 2025) on Heta Gylling.