tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pierre-Gilles de Gennes

Pierre-Gilles de Gennes (24. lokakuuta 1932 Pariisi – 18. toukokuuta 2007 Orsay) oli ranskalainen Nobel-palkittu fyysikko. Nobelin palkinto hänelle myönnettiin vuonna 1991 löydöstä, jonka mukaan yksinkertaisten systeemien tutkimiseen käytettyjä menetelmiä voitiin soveltaa myös nestekiteiden ja polymeerien tutkimukseen.
De Gennes syntyi Pariisissa vuonna 1932 ja opiskeli kotona, kunnes täytti 12 vuotta. Hän opiskeli myöhemmin École normale supérieure -koulussa. Lähdettyään vuonna 1955 Écolesta hänestä tuli tutkija Commissariat à l’Énergie Atomique -järjestöön, työskennellen pääosin neutronisironnan ja magnetismin parissa A. Abragamin ja J. Friedelin alaisuudessa. De Gennesistä tuli tohtori vuonna 1957.
Van Cliburn

Van Cliburn, oik. Harvey Lavan Cliburn Jr. (12. heinäkuuta 1934 – 27. helmikuuta 2013), oli yhdysvaltalainen pianisti. Hän nousi maailmanmaineeseen 23-vuotiaana voitettuaan ensimmäisen Kansainvälisen Tšaikovski-kilpailun Moskovassa 1958. 
Cliburn syntyi Louisianassa mutta siirtyi lapsena perheensä kanssa Teksasiin. Hän sai varhaisimman pianonsoitonopetuksensa äidiltään ja opiskeli 17-vuotiaasta alkaen Juilliard Schoolissa. Hänen opettajaan toimi venäläinen pianopedagogi Rosina Lhévinne. Cliburn voitti 20-vuotiaana Leventritt-palkinnon ja esiintyi ensi kerran Carnegie Hallissa. 
Cliburn on tulkinnut muun muassa Tšaikovskia, Rahmaninovia, Griegiä, Beethovenia ja Prokofjevia. Hänelle myönnettiin vuonna 1958 Grammy Tšaikovskin ensimmäisen pianokonserton levytyksestä. 
Cliburn jatkoi esiintymis- ja levytysuraansa koko 1970-luvun. Hän esiintyi Valkoisessa talossa vuonna 1987 sekä Carnegie Hallin 100-vuotisjuhlassa. Hänelle on myönnetty 2000-luvulla Presidential Medal of Freedom sekä Grammy elämäntyöstä musiikin alalla. 
Hänen kunniakseen perustettiin vuonna 1962 kansainvälinen Van Cliburn -pianokilpailu, joka järjestetään neljän vuoden välein Fort Worthissä, Teksasissa. Kilpailu rinnastetaan nykyisin merkittävyydessä Tšaikovski-kilpailuun. Kilpailun voittajiin kuuluvat muun muassa Radu Lupu (1966), Cristina Ortiz (1969) ja Olga Kern (2001).
Luusyöpään sairastunut pianotaiteilija kuoli kotonaan Fort Worthissa Teksasissa.
Lampaansyöjät

Lampaansyöjät – Suomalainen reippailutarina on Veikko Huovisen 1970 kirjoittama humoristinen romaani. Tarinassa parivaljakko Sepe ja Valtteri lähtevät Kalajoelta elokuun lomamatkalleen tarkoituksenaan tällä kertaa metsästää lampaita. Kirjan loppupuolella myös Norjaan ulottuvalla retkellä pohditaan maailman menoa tapahtumien toimiessa kehyksenä kirjan olennaiselle sisällölle eli ”koirasihmisten” keskusteluille, joita leimaa Huoviselle tyypillinen, kansan- ja korkeakulttuurin rajoja sekoitteleva huumori.
Romaani teki tunnetuksi ulkomongolialaisen rosvopaistin, jonka Sepe ja Valtteri saaliistaan valmistavat.
"Lampaansyöjät" käännettiin ruotsiksi vuonna 1977 nimellä "Fårätarna" ja viroksi vuonna 2021 nimellä "Lambasööjad".
Sovitukset.
Kirjasta tehtiin myös samanniminen elokuva. Sen ohjasi Seppo Huunonen 1972. Pääosissa olivat Leo Lastumäki (Valtteri) ja Heikki Kinnunen (Sepe). Leo Lastumäen mukaan elokuvan jälkeen sattui tapauksia, joissa todellisuudessa oli otettu mallia Sepen ja Valtterin lampaanmetsästyksestä. Menestyselokuva sai enemmän katsojia kuin vuoden kaikki muut kotimaiset elokuvat yhteensä.
Teatterissa "Lampaansyöjät" on nähty vuonna 2006 Pyynikin kesäteatterissa, jossa päärooleissa nähtiin Kai Lehtinen ja Antti Raivio.
Turkinkielinen Wikipedia

Turkinkielinen Wikipedia (; "Wikipedia, vapaa tietosanakirja") on turkinkielinen Wikipedian versio. Se perustettiin joulukuussa 2002. Turkinkielisen Wikipedian 100 000 artikkelin raja ylittyi 3. helmikuuta 2008, ja artikkeleita on nyt yli .
Turkin hallitus esti pääsyn Wikipediaan 29. huhtikuuta 2017. Eston asetti Turkin liikenne- ja tietoliikennevirasto sillä perusteella, että Wikipedia väittää valheellisesti Turkilla olevan yhteyksiä terroristiryhmiin. Turkin perustuslakituomioistuin päätti joulukuussa 2019, että esto on ristiriidassa sananvapauden kanssa, ja esto päättyi tammikuussa 2020.
Kotiviini

Kotiviini on omaan käyttöön pienimuotoisesti valmistettua viiniä. Useimmiten kyse ei ole rypäleviinistä vaan marjaviinistä, jonka raaka-aineena käytetään tuoreita, pakastettuja tai kuivattuja marjoja. Saatavana on myös viinin valmistukseen sopivaa rypälemehua.
Suomen laki.
Maaliskuussa 2018 voimaan tulleen alkoholilain (Asetus 28.12.2017/1102) mukaan yksityinen henkilö saa valmistaa mietoja alkoholijuomia (korkeintaan 22 alkoholitilavuus-%) yksityiseen käyttöön muutoin kuin tislaamalla. Vuoden 1994 asetuksessa raaka-aineet rajattiin tuoreisiin tai kuiviin hedelmiin, rypäleisiin, marjoihin, raparperiin siten, että viljaa tai viljatuotteita ei saanut käyttää valmistuksessa. Uusi laki poisti raaka-ainerajoitukset.
Viinityypit.
Kotiviininä on mahdollista valmistaa puna-, valko- ja roséviiniä sekä vahvoja viinejä. Näiden valmistus eroaa raaka-aineiden, sokerin määrän, hiivan sekä säilöntäaineiden osalta.
Valmistus.
Tarvittavat välineet ja raaka-aineet.
Valmistuksessa tarvitaan muun muassa seuraavia välineitä:
Valmistusaineina tarvitaan:
Välineitä ja raaka-aineita myyvät suuret tavaratalot sekä viinintekoon erikoistuneet liikkeet.
Prosessi.
Valmistusprosessi vaihtelee riippuen käytettävistä aineksista ja samoistakin aineksista valmistus voi tapahtua eri tavoin. Esimerkiksi marjat voidaan ensin keittää mehuksi, josta valmistetaan sitten viini. Erilaisten valmispakkausten mukana on omat ohjeet, samoin käymisainepakkauksissa, jotka sisältävät hiivan, ravintosuolan, pysäyttäjän ja kirkasteet. Tavallisesti pakkaukset on mitoitettu runsaan 20 litran erää varten.
Käyminen saadaan aikaan viinihiivalla, jotka eroavat mm. alkoholinkestonsa mukaan. Leivontahiivaa ei tule käyttää, koska se tuottaa liikaa sikuna-aineita (muun muassa amyylialkoholi).
Hermann Schlegel

Hermann Schlegel (10. kesäkuuta 1804, Altenburg – 17. tammikuuta 1884, Leiden) oli saksalainen lintutieteilijä.
Schlegelin isä oli keltavaluri ja keräsi perhosia, ja myös poika kiinnostui luonnonhistoriasta. Hiirihaukan pesän löytäminen ja Christian Ludwig Brehmin tapaaminen saivat hänet innostumaan linnuista.
Schlegel työskenteli aluksi isänsä pajassa mutta kyllästyi siihen nopeasti. Hän matkusti Wieniin 1824, jonka yliopistossa hän kävi luonnontieteen luennoilla. Brehmin suosituskirje Joseph Nattererille avasi hänelle viran Luonnonhistoriallisessa museossa. Vuosi saapumisensa jälkeen museon johtaja esitteli hänet Coenraad Jacob Temminckille, Leidenin luonnonhistoriallisen museon johtajalle, joka etsiskeli assistenttia.
Aluksi Schlegel työskenteli pääasiassa matelijakokoelman parissa, mutta sittemmin hän pääsi tutustumaan myös muihin luonnontieteen aloihin. Tarkoituksena oli lähettää Schlegel Jaavalle osalliseksi tutkimusretkikuntaa, mutta Temminckin seuraajan Heinrich Boien äkillinen kuolema kariutti tämän hankkeen. Näihin aikoihin Schlegel tutustui Philipp Franz von Sieboldiin, ja heistä tuli ystävykset. He toimittivat yhdessä "Fauna Japonica"n (1845-1850).
Temminckin kuoltua vuoden 1858 alussa Schlegel peri hänen paikkansa Leidenin museonjohtajana. Hän ehti toimia Temminckin alaisena 33 vuoden ajan. Schlegel oli erityisen kiinnostunut Kaakkois-Aasiasta ja lähetti poikansa Gustaafin Kiinaan keräämään lintuja. Gustaaf kuitenkin huomasi, että Robert Swinhoe oli jo ehtinyt ennen häntä. 1859 Schlegel lähetti Heinrich Agathon Bernsteinin Uuteen-Guineaan keräämään lintuja. Bernsteinin kuoltua 1865 häntä seurasi Hermann von Rosenberg.
Schlegel palkkasi apulaisekseen nuoren Otto Finschin. Samoihin aikoihin hän alkoi julkaista tieteellistä aikakauslehteä, "Notes from the Leyden Museum", samoin laajaa 14-osaista teosta "Muséum d'histoire naturelle des Pays-Bas (1862-1880)". Hän palkkasi 3 merkittävää taiteilijaa (John Gerrard Keulemans, Joseph Smit ja Joseph Wolf) kuvittamaan julkaisujaan.
Schlegelin elämän loppuvaiheet olivat vaikeat. Hänen vaimonsa kuoli 1864, Finsch muutti Bremenin luonnonhistorialliseen museoon ja British Museumin kokoelmat saattoivat Leidenin varjoon.
Schlegel nimesi, yhdessä Temminckin kanssa, amurinuunilinnun ("Phylloscopus coronatus").
Fay Bainter

Fay Okell Bainter (7. joulukuuta 1893 – 16. huhtikuuta 1968) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänelle myönnettiin vuonna 1938 parhaan naissivuosan Oscar-palkinto roolista elokuvassa "Jezebel". Hän oli samana vuonna myös pääosan Oscarin ehdokkaana elokuvasta Valkoinen lippu.
Bainter syntyi Los Angelesissa, Kaliforniassa, ja teki ensiesiintymisensä elokuvassa vuonna 1934. Taidemaalari Robert Henri maalasi hänestä muotokuvan vuonna 1918.
Bainter sai uransa aikana myös muita merkittäviä palkintoehdokkuuksia. Hän menehtyi keuhkokuumeeseen 75-vuotiaana Los Angelesissa. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Lilli Palmer

Lilli Palmer (alkujaan Lillie Marie Peiser, 24. toukokuuta 1914 – 27. tammikuuta 1986) oli saksalainen näyttelijä, joka esiintyi elokuvissa Britanniassa, Yhdysvalloissa sekä loppuvuosinaan Ranskassa ja muissa Manner-Euroopan maissa. 
Palmer syntyi Posenissa (nykyinen Poznań). Hän opiskeli näyttelemistaitoja Berliinissä ennen kuin Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue nousi valtaan ja juutalaisperheen kirurgi-isä lähetti Lillin ja tämän sisaren maanpakoon Pariisiin. Palmer teki elokuvadebyyttinsä William Incen elokuvassa "Crime Unlimited" (1935).
Palmer meni vuonna 1943 naimisiin näyttelijä Rex Harrisonin kanssa. Hän seurasi miestään Hollywoodiin vuonna 1945 näyteltyään Britanniassa 17 elokuvassa. Merkittävimpiä Hollywood-vuosien elokuvia Palmerille olivat "Viitta ja tikari" ("Cloak in Dagger", 1946) sekä "Verta ja kultaa" ("Body and Soul", 1947). 
Palmer ja Rex Harrison saivat yhden lapsen, Rex Carey Alfredin (s. 1944), mutta erosivat vuonna 1957. Palmer oli sen jälkeen naimisissa argentiinalaisen Carlos Thompsonin kanssa ja he asettuivat asumaan Eurooppaan. Palmer työskenteli eurooppalaisten elokuvatuotantojen lisäksi kuitenkin yhä myös Hollywoodissa. Tämän kauden elokuvatöistä Palmerin parhaiden joukkoon luetaan rooli William Holdenin vastanäyttelijänä George Seatonin elokuvassa "Naamioitu agentti" (The Counterfeit Traitor, USA 1961). Lilli Palmer kuoli Los Angelesissa 71-vuotiaana 1986. 
Lilli Palmerilla on tähti Hollywood Walk of Famella.
Riitta Jouppila

Riitta Maire Kaarina Jouppila (o.s. "Liukko", s. 30. toukokuuta 1940 Kuopio) on suomalainen professori, lääkäri ja poliitikko. Hän oli kokoomuksen kansanedustaja vuosina 1983–1995.
Jouppila valmistui ylioppilaaksi Ylivieskan yhteiskoulusta vuonna 1959 ja lääketieteen lisensiaatiksi Oulun yliopistosta vuonna 1966. Hän erikoistui anestesiologiaan vuonna 1972 ja väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1977. Jouppila on Oulun yliopiston anestesiologian dosentti vuodesta 1987. Professorin arvonimen Jouppila sai vuonna 1998.
Vuosina 1966–1968 Jouppila oli apulaislääkäri Oulun yliopistollisessa keskussairaalassa ja työskenteli vuonna 1968 Kuusankosken kunnanlääkärinä. Vuodet 1968–1972 Jouppila oli apulaislääkäri OYKS:n anestesiaosastolla ja työskenteli erikoislääkärinä vuodet 1973–1986. Hän oli vuosina 1986–1999 osastonylilääkäri OYKS:ssa.
Jouppilan tutkimustyö suuntautui synnytyskivun lievittämiseen erityisesti epiduraalipuudutuksen avulla. Jouppila otti myös julkisesti näkyvästi kantaa sen puolesta, että resursseja, kuten anestesialääkärin virkoja, olisi kohdennettava synnytyskipuja lievittäviin toimiin. Suomalainen Lääkäriseura Duodecim myönsi Jouppilalle tämän elämäntyöstä vuonna 2009 ensimmäisen "Laimi Leidenius" -palkinnon. 
Jouppilan näkyvä esiintyminen johti hänet myös politiikkaan ja eduskuntavaaliehdokkaaksi. Hänet valittiin eduskuntaan vuoden 1983 vaaleissa kokoomuksen ehdokkaana Oulun vaalipiiristä. Hän oli kansanedustajana kolme kautta vuoteen 1995. Jouppilan toiminta oli sikäli tuloksellista, että jo vuoden 1985 budjettiin sisältyi merkittävän anestesialääkärien virkojen lisäys. Jouppila oli eduskunnan sivistysvaliokunnan puheenjohtaja vuosina 1991–1994. Vuosina 1995–1996 hän oli eduskunnan valitsemana Euroopan parlamentin jäsen. Oulun kaupunginvaltuustossa Jouppila istui vuosina 1981–1995.
Jouppilan puoliso on Oulun yliopiston eläkkeellä oleva synnytys- ja naistentautiopin professori Pentti Jouppila. Heillä on kolme lasta.
Redutti

Redutti () on pieni linnake, linnoitus tai varustus, joka pystyy puolustautumaan ja ampumaan kaikkiin suuntiin. Se on tavallisimmin nelikulmainen, mutta voi olla myös viisi- tai kuusikulmainen. Reduteissa oli yleensä tykistö- ja jalkaväkiaseistus sekä erilaisia miehistön suojalaitteita. Redutti muodostui usein korkean mäen huippua kiertävästä kehävallista. Se voi olla suuremman linnoituksen tukivarustus tai itsenäinen tukikohta esimerkiksi jonkin liikenneväylän varrella.
Suomessa sijaitsevia redutteja ovat muun muassa Ruotsulan redutti, Jaalan redutti, Redutti Kotka sekä Keltin redutti. Myös Liikkalan linnakkeeseen ja Kärnäkosken linnoitukseen kuuluu redutti.
"Redytti" () puolestaan on turvapaikka, joka alun perin oli varuskunnan viimeinen pakopaikka. Myöhemmin sellaisiksi ryhdyttiin kutsumaan myös joko suljetun linnoituksen sisäpuolista varustusta tai linnoitettua ydintä.
Petteri Jamalainen

Petteri ”Jama” Jamalainen (s. 4. huhtikuuta 1979 Kemi) on suomalainen näyttelijä. Hän näytteli vuosina 1996–2009 draamasarjassa "Kotikatu" Hessu Pennasen roolissa. Hän on näytellyt myös muun muassa elokuvissa "Rosa Was Here" ja "Pikkusisar". Hän näytteli Subin televisiosarjassa "Paratiisi", jossa kuvattiin Thaimaassa asuvien suomalaisten arkea.
Näyttelijäuran jälkeen Jamalainen on työskennellyt myyjänä ulkoilutarvikkeita myyvässä Varuste.net -liikkeessä.
A-League Men

A-League on Australian miesten jalkapallon korkein sarjataso. Sarjaa perustettiin kaudeksi 2005–2006, jolloin se korvasi "National Soccer Leaguen". Sarjassa pelaa 13 joukkuetta, joista yksitoista Australiasta ja kaksi Uudesta-Seelannista.
Sarjakausi.
A-Leaguen kausi koostuu runkosarjasta sekä loppusarjsta. Runkosarja alkaa elokuun alussa ja päättyy helmikuussa. Runkosarjassa joukkueet pelaavat keskenään kolminkertaisen sarjan. Voitosta saa kolme pistettä ja tasapelistä yhden. 
Runkosarjan kuusi parhaiten sijoittunutta joukkuetta etenevät loppusarjaan ("final series"). Runkosarjan kaksi parasta pelaavat keskenään kaksiosaisen ottelun, jonka voittaja etenee loppuotteluun ("Grand Final") ja toimii myös ottelun isäntänä. Kolmanneksi ja kuudenneksi sijoittuneet samoin kuin neljänneksi ja viidenneksi sijoittuneet joukkueet pelaavat vastakkain ja näiden ottelujen voittajat kohtaavat toisensa ottelussa, jonka voittaja kohtaa sijojen 1 ja 2 välisen ottelun hävinneen joukkueen pääsystä toiseksi loppuottelujoukkueeksi. 
Pelaajat ja palkkakatto.
Jokaisessa joukkueessa tulee olla vähintään 20 pelaajaa, joista kolmen on oltava alle 20-vuotiaita. Joukkueelle on määritelty yhteensä 2,35 miljoonan Australian dollarin palkkakatto 21 pelaajan osalta, joilla enimmäispalkka on 275 000 dollaria. Pelaajien enimmäismäärä on 23, eli 23-pelaajaisessa joukkueessa kaksi pelaajaa ovat palkkakaton ulkopuolella. Ulkomaalaispelaajia (Australian ja Uuden-Seelannin ulkopuolelta) saa olla enintään viisi, jonka lisäksi joukkueessa saa olla ylimääräinen ulkomaalaispelaaja Aasian maanosaliiton maasta.
William Edwin Brooks

William Edwin Brooks (30. heinäkuuta 1828 Irlanti – 18. tammikuuta 1899 Mount Forrets, Ontario) oli irlantilainen lintutieteilijä ja insinööri.
Brooks muutti Intiaan rautatielaitoksen insinööriksi 1856 ja pysyi virassaan vuoteen 1881. Jäätyään eläkkeelle hän muutti Ontarioon, Kanadaan. Brooks oli "British Ornithological Union"in kunniajäsen. Hän oli kirjeenvaihdossa Alfred Russell Wallacen, Thomas C. Jerdonin ja Tytlerin kanssa. Hänen laaja lintukokoelmansa on British Museumissa. Pitkän Intian uransa aikana hän oli aktiivisesti kirjeenvaihdossa muiden alueen ornitologien kanssa, erityisesti Allan Octavian Humen. Hänen kolmas poikansa Allan Cyril Brooks (1869–1946), joka oli nimetty Humen mukaan, ryhtyi myös ornitologiksi ja hänestä tuli myös maailmankuulu taidemaalari.
1887 Brooks muutti perheineen Ontarion Miltonista uudelle maatilalle Chilliwackiin Brittiläiseen Kolumbiaan. 1891 hän myi Chilliwackin tilansa palatakseen takaisin Ontarioon, Mount Forrestiin.
Brooks nimesi muun muassa kashmirinuunilinnun ("Phylloscopus humei").
Anita Page

Anita Page (4. elokuuta 1910 – 6. syyskuuta 2008) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. 
Page syntyi New Yorkissa ja aloitti uransa 1920-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Hän oli 1930-luvun alkuvuosina Hollywoodin aktiivisimpia tähtiä, mutta ilmoitti lopettavansa uransa jo vuonna 1933, 23 vuoden iässä. Hän esiintyi vielä brittiläisessä elokuvassa 1936, mutta vetäytyi sitten hiljaiseloon. 
Page palasi valkokankaalle vuonna 1996 kuuden vuosikymmenen tauon jälkeen. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella. Ennen kuolemaansa 98-vuotiaana hän oli ainoa elossa ollut vuoden 1929 Oscar-palkintojen jakotilaisuuteen osallistunut.
Karl Alexander Müller

Karl Alexander Müller (20. huhtikuuta 1927 Basel – 9. tammikuuta 2023 Zürich) oli sveitsiläinen fyysikko. Hän ja Johannes Bednorz saivat vuonna 1987 Nobelin fysiikanpalkinnon suprajohtavuuteen liittyvästä työstään.
Müller syntyi Baselissa Sveitsissä vuonna 1927. Perhe muutti Itävaltaan pian hänen syntymänsä jälkeen isän musiikinopintojen vuoksi. Müllerin äiti kuoli vuonna 1938 hänen ollessaan 11-vuotias. Müller meni naimisiin Ingeborg Marie Louise Winklerin kanssa vuonna 1956. Heille syntyi yksi poika ja yksi tytär. Müller opiskeli ETH Zürich -yliopistossa opettajanaan Wolfgang Pauli. Tuolloin hän kiinnostui sähkötekniikasta. Valmistuttuaan hän työskenteli vuoden ja palasi takaisin opiskelemaan.
Müller työskenteli professorina Zürichin yliopistossa.
Laura La Plante

Laura La Plante (1. marraskuuta 1904 – 14. lokakuuta 1996) oli yhdysvaltalainen näyttelijätär. Hänet muistetaan muun muassa rooleista mykkäelokuvissa "Keskiyöllä" ("The Cat and the Canary", 1927) ja "Teatterilaiva" ("Show Boat", 1929). 
La Plante syntyi St. Louisissa, Missourissa, ja debytoi 15-vuotiaana. Hänet valittiin 1923 yhdeksi vuoden WAMPAS Baby Stareista. Hän esiintyi 1920-luvun aikana kymmenissä elokuvissa. 
Äänielokuvien vallankumous 1930-luvulla heikensi La Planten uramenestystä. Hän kuoli Alzheimerin tautiin Kaliforniassa 91-vuotiaana. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
DOSAAF

DOSAAF eli ДОСААФ () oli Neuvostoliiton aikainen paramilitaarinen urheilu- ja harrastusjärjestö. Nimensä mukaisesti DOSAAF toimi asevoimien tukemana vapaaehtoisena maanpuolustuksen järjestönä, joka edisti maa-, ilma- ja merivoimien tukemista. 
DOSAAF on jatkanut toimintaansa myös Neuvostoliitosta itsenäistyneissä maissa, mutta eri maissa sen nimi on muuttunut. Joulukuussa 1991 sen nimi Venäjällä muutettiin muotoon "Venäläinen puolustuksen ja urheilun tekninen organisaatio" () ja myöhemmin jälleen DOSAAF Venäjällä vuodesta 2009 alkaen. 
Historia.
OSOAVIAHIM.
DOSAAFIN edeltäjä, OSOAVIAHIM (, ), perustettiin 27. tammikuuta 1927 yhdistämällä kolme pienempää järjestöä. 
Sen päätehtävänä oli edistää maanpuolustuksen vahvistamista ja sotilastiedon levittämistä kansan keskuudessa sekä kansalaisten kasvatusta neuvostopatriotismin hengessä. Järjestön päämaja sijaitsi Moskovassa, ja sen johtajana toimi vuosina 1932–1937 Robert Eideman. OSOAVIAHIM jakautui hallintoalueittain alajärjestöihin. 
OSOAVIAHIMin päätavoitteena oli kouluttaa reserviläisiä Neuvostoliiton asevoimille. Organisaation kasvessa se sai hallintaansa omia lentokenttiä, radiokerhoja, laskuvarjohypyn harjoitustorneja, ampumaratoja ja muita vastaavia tiloja. Eteenpäin pyrkiville nuorille tärkeäksi tuli saavuttaa esimerkiksi "Vorošilovin tarkka-ampujamerkki". OSOAVIAHIMiin pystyi liittymään 14-vuotiaana ja vuonna 1941 sen jäsenmäärä oli jo noussut 14 miljoonaan.
OSOAVIAHIM tarjosi jäsenilleen pääsyn urheiluhalleihin, stadioneille, uima-altaille ja muihin liikuntapaikkoihin, mikä teki siitä merkittävän toimijan Neuvostoliiton urheilukulttuurissa.
Järjestön jakautuminen ja yhdistyminen.
Maaliskuussa 1948 OSOAVIAHIM jaettiin kolmeen erilliseen järjestöön puolustushaarojen mukaan:
Elokuussa 1951 nämä järjestöt yhdistettiin jälleen yhdeksi organisaatioksi, joka sai nimekseen DOSAAF. 
DOSAAF Neuvostoliitossa.
DOSAAF oli tiiviisti sidoksissa Neuvostoliiton asevoimiin ja kommunistiseen puolueeseen. Järjestön toiminta oli erityisesti Stalinin jälkeisenä aikana tärkeä osa asevoimiin valmistautuvien nuorten koulutusta. DOSAAFin ja Komsomolin (kommunistisen nuorisoliiton) jäsenyys oli monille lähes pakollista, sillä se helpotti esimerkiksi pääsyä yliopistoon tai muihin koulutuksiin. Järjestö järjesti koulutusta esimerkiksi lentämiseen, laskuvarjohyppyihin, ammuntaan ja ajoneuvojen käyttöön.
Neuvostoliiton hajoaminen ja DOSAAFin jatkuminen.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen vuonna 1991 DOSAAF lakkasi toimimasta alkuperäisessä muodossaan, mutta sen toiminta jatkui useissa entisissä neuvostotasavalloissa. Venäjällä järjestö sai uuden nimen, ROSTO ("Venäläinen puolustuksen ja urheilun tekninen organisaatio)," joulukuussa 1991. Vuonna 2009 nimi palautettiin Venäjällä alkuperäiseen muotoonsa DOSAAF Venäjä, ja järjestön toiminta keskittyi jälleen patriotismin edistämiseen ja kansalaisten kouluttamiseen maanpuolustukseen liittyvissä taidoissa. Valko-Venäjällä ja muissa entisissä neuvostotasavalloissa järjestö jatkaa toimintaa omilla nimillään, mutta sen rooli ja vaikutusvalta vaihtelevat maittain.
Marina Denikina

Marina Antonovna Denikina, tunnettu kirjailijanimellä "Marina Grey" (; 20. helmikuuta 1919 Jekaterinodar, Venäjä– 16. marraskuuta 2005 Versailles, Ranska) oli ranskalainen kirjailija ja toimittaja. Hän oli venäläisen valkoisen kenraalin Anton Denikinin tytär ja kirjoitti useita kirjoja isästään ja Venäjän sisällissodasta. Kenraali Denikin johti valkoisen armeijan joukkoja sisällissodan aikana. 
Denikina syntyi kesken sisällissodan 1919 Jekaterinodarissa (nyk. Krasnodar) ja asui maanpaossa vuodesta 1920, Ranskassa vuodesta 1926. Hän toimi journalistina Ranskan radiossa ja televisiossa ja kirjoitti nimellä "Marina Grey". 
Denikina oli avioliitossa ranskalaisen historiaroitsijan Jean-François Chiappen kanssa. 
Denikina tapasi presidentti Putinin tämän Ranskan-vierailun aikana. Hän pyysi, että hänen isänsä kenraali Denikinin ruumis haudattaisiin uudelleen Venäjälle Donskoin luostariin Moskovaan, ja näin tapahtuikin lokakuussa 2005. Kenraali Denikin oli kuollut vuonna 1947 Yhdysvalloissa ja alkujaan haudattu New Jerseyiin, 
Marina Denikina kuoli itse marraskuussa 2005; hän oli saanut Venäjän kansalaisuutensa takaisin aiemmin samana vuonna.
Alice in Videoland

Alice in Videoland oli ruotsalainen pop- ja electronica-yhtye. Yhtyeen nimi on lainattu Commodore 64 -pelistä "Alice in Videoland" (1984). Alice in Videoland on voittanut Ruotsin "Scandinavian Alternativ Music Awards" -gaalassa mm. vuoden tulokas -palkinnon vuonna 2005 ja vuoden artisti -palkinnon 2006. 
Tuotanto.
Albumit
Singlet
Robinson R44

Robinson R44 on 4-paikkainen kevyt helikopteri, jota valmistaa yhdysvaltalainen Robinson Helicopter Company. Kone on ollut tuotannossa vuodesta 1992 alkaen. Se perustuu yhtiön Robinson R22 -helikopteriin. Helikopterin moottorina on Textron-Lycomingin O-540-F1B5, joka on 6 sylinterinen bokserimoottori.
PZL-104 Wilga

 
PZL-104 Wilga on puolalainen yksimoottorinen STOL-lentokone, jota on vuodesta 1962 alkaen valmistanut PZL "Warszawa-Okęcie".
PZL-104 kehitettiin purjelentokoneiden hinauskoneeksi ja laskuvarjohyppykoneeksi. Wilga 1 -prototyyppi lensi 24. huhtikuuta 1962. Tämän kokemusten pohjalta Bronisław Żurakowski ja Andrzej Frydrychewicz suunnittelivat koneen uudelleen.
Trisha Yearwood

Patricia Lynn ”Trisha” Yearwood (s. 19. syyskuuta 1964 Monticello, Georgia) on yhdysvaltalainen country-muusikko. Hän on voittanut kolme Grammy-palkintoa.
Yearwood aloitti opintonsa Georgian yliopistossa, mutta vaihtoi musiikkilinjalle Belmont Collegeen Nashvillessä. Hän oli työharjoittelussa levy-yhtiössä ja pääsi Brooks-yhtyeen varalaulajaksi. Yearwood oli mukana Brooksin kahdella ensimmäisellä levyllä. Vuonna 1991 hän sai sopimuksen MCA:n kanssa ja julkaisi levyn "Trish Yearwood". Tältä albumilta irrotettu ”She's in Love with the Boy” oli hänen ensimmäinen listaykkössinglensä.
Yearwoodin vuonna 2005 solmittu avioliitto Garth Brooksiin on hänen kolmantensa.
Albin Koponen

Albin Koponen (1. syyskuuta 1881 Pielisjärvi – 10. marraskuuta 1944 Lieksa) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1918 ja 1922–1944.
Elämä.
Pielisjärven Viensuussa syntyneen Koposen vanhemmat olivat lampuoti Juha Pekanpoika Koponen (1832−1887) ja Helena Oinonen (1843−1928). Omassa liikkeessään levyseppänä työskennellyt Koponen oli vuonna 1901 perustamassa Pielisjärven työväenyhdistystä ja hän toimi pitkään sen puheenjohtajana. Koponen oli myös Lieksan Innon perustajajäseniä. Hänet valittiin kansanedustajaksi vuonna 1907 Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa.
Sisällissodan aikana Koponen ei osallistunut punaisten toimintaan, vaan matkusti veljensä luokse Inkerinmaan Seppälään. Sodan päätyttyä Koponen pidätettiin Terijoella hänen palatessaan Suomeen. Lokakuussa 1918 Koponen sai kahden vuoden kuritushuonetuomion valtiopetoksen valmistelusta. Syyksi katsottiin sotaa edeltänyt kiihotustoiminta ja syksyllä 1917 annettu "Me vaadimme"-julistus, jota hän kuitenkin kertoi vastustaneensa. Tammikuussa 1919 valtiorikosylioikeus korotti tuomion kahdeksaan vuoteen valtiopetokseen yllytyksestä, mutta valtionhoitaja C. G. E. Mannerheim armahti Koposen jo huhtikuussa.
Koponen valittiin jälleen eduskuntaan vuoden 1922 vaaleissa. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuosien 1925, 1931, 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa. Koponen toimi myös Lieksan kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Hän kuoli kesken kansanedustajankautensa marraskuussa 1944. Koposen tilalle eduskuntaan nousi Juho Kosonen.
Yksityiselämä.
Koposen puoliso oli Orimattilassa syntynyt Aina Grönman (1888−1943). Pariskunta oli lapseton.
Ruostetikkanen

Ruostetikkanen ("Sasia abnormis") on tikkoihin kuuluva aasialainen lintulaji. Lajin kuvaili ja nimesi Coenraad Jacob Temminck 1825.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on vain yhdeksän senttimetriä, joten se on kääpiö tikkojen laajassa heimossa. Alapuolelta lintu on oranssinpunainen ja päältä ruskea. Naaraan otsa on punainen mutta koiraan keltainen. Sen varpaissa, joita on vain 3, on liukastumisen estämiseksi erityiset karheat nystyrät. Pyrstösulat eivät ole jäykät kuten varsinaisilla tikoilla, ja lintu liikkuukin enimmäkseen oksilla kiipeillen. Ruostetikkanen on vilkas ja levoton kiipeillen puiden ja muun kasvillisuuden seassa, tavallisesti alle viiden metrin korkeudella.
Esiintyminen.
Eteläaasialainen laji, joka pesii Indonesiassa, Malesiassa, Thaimaassa ja Burmassa. Lajista tunnetaan kaksi alalajia, "Sasia a. abnormis" ja "S. a. magnirostris". Sitä ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö.
Erilaiset tiheäkasvuiset metsät, kuten bambutiheiköt, istutukset ja joenrantapöheiköt.
Lisääntyminen.
Pesä koverretaan lahoon puuhun tai bambuun, ja sen pesäkäytävän halkaisija on 2½ cm.
Ravinto.
Syö pääasiassa hyönteisten toukkia sekä muurahaisia ja niiden munia.
Jouko Jokinen

Jouko Tapani Jokinen (s. 18. maaliskuuta 1959 Vesilahti) on suomalainen toimittaja, joka työskenteli Ylen uutis- ja ajankohtaistoiminnan päätoimittajana eläkkeelle jäämiseensä asti lokakuussa 2024.
Ura.
Jokinen suoritti humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon Jyväskylän yliopistossa vuonna 1982 ja kävi Sanoma Osakeyhtiön toimittajakoulun 1983. Hän työskenteli toimittajana, uutispäällikkönä ja toimituspäällikkönä "Helsingin Sanomissa" 1984–2001, Porissa ilmestyvän "Satakunnan Kansan" päätoimittajana 2001–2010 ja "Aamulehden" päätoimittajana 2010–2017. Syyskuussa 2017 Jokinen nimitettiin Yleisradion uutis- ja ajankohtaistoimituksen päätoimittajaksi. Kun Jokinen tuli valituksi Ylen tehtävään, hän ei ollut tehnyt yhtään televisio- tai radiosisältöjä.
Muuta.
Jokinen on saanut SM-pronssia 20-vuotiaiden kuulantyönnössä vuonna 1979. Hänen ennätyksensä on 15,79.
Let L-13 Blaník

L-13 Blaník on kaksipaikkainen purjelentokone, jota on valmistettu vuodesta 1956 alkaen. Se oli aikanaan maailman myydyin ja on edelleen käytetyin purjelentokone. Konetta valmistetaan tšekkiläisessä Let-tehtaassa. 
Sen suunnitteli Karel Dlouhý, joka toimi VZLÚ Letňany-tehtaassa vuonna 1956. Se perustui Letov XLF-207 Laminar-purjelentokoneeseen. Se oli ensimmäisiä nk. laminaariprofiilia käyttäviä lentokoneita. Koneen eri versioita on valmistettu yli 3 000 kappaletta.
Pekka Mervola

Pekka Juhani Mervola (s. 23. huhtikuuta 1965 Sonkajärvi) on Jyväskylässä ilmestyvän sanomalehti Keskisuomalaisen vastaava päätoimittaja.
Mervola on kirjoittanut ylioppilaaksi Hankasalmen lukiosta 1984. Filosofian maisteriksi hän valmistui Jyväskylän yliopistosta vuonna 1992 pääaineenaan historia. Hän suoritti filosofian lisensiaatin tutkinnon vuonna 1993 ja väitteli tohtoriksi 1995. Jyväskylän yliopiston journalistiikan oppiaineeseen hyväksytty väitös käsitteli sanomalehtien ulkoasua.
Mervola on työskennellyt Jyväskylän yliopistossa tutkimusassistenttina 1993–1994, Keskisuomalaisen politiikan toimittajana 1994–1997, Väli-Suomen Media Oy:n tuottajana 1998–2000, Joensuussa ilmestyvän Karjalaisen toisena päätoimittajana 2001–2002 ja vastaavana päätoimittajana sekä Sanomalehti Karjalainen Oy:n toimitusjohtajana vuosina 2002–2008.
Mervola siirtyi Keskisuomalaisen päätoimittajaksi heinäkuussa 2008.
Mervola on ilmoittanut uudistavansa päätoimittajan linjaa:
Innere Stadt (Wien)

Innere Stadt on Itävallan pääkaupungin Wienin 1. kaupunginosa ("Gemeindebezirk"). Se sijaitsee kaupungin ydinkeskustassa, ja on Wienin vanhankaupungin aluetta. Wienin kaupunki käsitti vain Innere Stadtin alueen ennen vuoden 1850 kaupunkirajojen uudistusta. Perinteisesti se jaettiin neljään osa-alueeseen: "Kärntner Viertel", "Stubenviertel", "Widmerviertel" ja "Schottenviertel". Kaupunginosaan on keskittynyt suurimmaksi osaksi Wienin matkailuliiketoiminta, ja siellä sijaitsee alueellisesti eniten työpaikkoja.
Sijainti.
Innere Stadtin kaupunginosa sijaitsee Wienin ydinkeskustassa. Sitä rajaa koillisessa Leopoldstadtin kaupunginosa, idässä Landstraßin, etelässä Wiedenin ja Mariahilfin, lännessä Neubaun ja Josefstadtin sekä pohjoisessa Alsergrundin kaupunginosa. Innere Stadtia ympäröi entisten kaupunginmuurien paikkeille rakennettu Ringstraße muualla paitsi koillisessa, jossa kaupunginosa rajoittuu Donaukanaliin ja sen rantaa pitkin kulkevaan Franz Joseph Kaihin.
Väestö.
Jakauma.
Innere Stadtin asukasluku vuonna 2001 oli 17 056, josta 46,7 prosenttia oli miespuolisia ja 53,3 prosenttia naispuolisia. Asukkaista noin 79 prosenttia puhui äidinkielenään saksaa. Sen jälkeen puhutuimmat kielet olivat serbia (4,0 %), unkari (1,8 %) ja kroatia (1,4 %). Suurin osa, noin 51 prosenttia, asukkaista ilmoitti tunnustavansa katolista uskoa. Hieman vaille 23 prosenttia asukkaista ei kuulunut mihinkään uskontokuntaan.
Gerd Binnig

Gerd Binnig (s. 20. heinäkuuta 1947 Länsi-Saksa) on saksalainen fyysikko. Hän ja Heinrich Rohrer kehittivät yhdessä tunnelointimikroskooppia, josta he saivat Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1986.
Binnig vietti nuoruutensa sodan runtelemilla alueilla. Binnigin perhe asui sekä Frankfurtissa että Offenbach am Mainissa, ja siksi hän kävi koulua molemmissa kaupungeissa. Jo 10-vuotiaana hänelle oli selvää, että hänestä tulisi fyysikko, mutta myöhemmin hän mietti, tekikö hän oikean valinnan. Hän keskittyi enemmän musiikkiin ja soitti myös yhtyeessä. Viulua hän soitti 15-vuotiaana koulun orkesterissa.
Binnig meni naimisiin psykologi Lore Waglerin kanssa vuonna 1969, ja heille syntyi kaksi lasta, tytär Sveitsissä ja poika Yhdysvalloissa.
Binnig aloitti työt IBM:llä vuonna 1978 Zürichin tutkimusryhmässä, jossa hän tutustui Heinrich Rohreriin.
Nishi-Taman piirikunta

Nishi-Taman piirikunta () on piirikunta Japanissa Tokion prefektuurin länsiosassa. Piirikunnan pinta-ala on 375,96 neliökilometriä ja siellä on 59 303 asukasta (vuonna 2005). Siihen kuuluu kolme maaseutukaupunkia ("machi") ja yksi kyläkunta ("mura"): 
Historiallisesti myös Ōmen, Fussan, Hamuran ja Akirunon kaupungit kuuluivat Nishi-Taman piirikuntaan. Ne kuitenkin irtaantuivat piirikunnasta saatuaan kaupunkioikeudet. Piirikunnan nimi merkitsee Länsi-Tamaa: Tama on Tokion prefektuurin alue, joka sijaitsi aikaisemmin Tokion kaupungin ja nykyään Tokion erillisalueiden länsipuolella.
Cessna 150

Cessna 150 on kaksipaikkainen yleisilmailukone, joka kehitettiin 1950-luvulla. Sitä valmisti Cessnan lentokonetehdas Wichitassa, Kansasissa Yhdysvalloissa.
Cessna 150 on taloudellinen ja helppo lentää, ja siitä tuli siksi maailman suosituimpia kaksipaikkaisia lentokoneita. Koneita rakennettiin yhteensä yli 20 000 kappaletta vuosina 1959–1977, ja niistä suurin osa lentää yhä. Cessna 150:n seuraajaksi tuli vuonna 1978 Cessna 152.
Cessna 150:n moottori on Lyckoming-mallinen nelisylinterinen, 110-hevosvoimainen mäntämoottori. Konetta rakensi Yhdysvaltojen lisäksi Reims Aviation Ranskassa. Siitä oli myös olemassa taitolentoon hyväksytty versio Cessna 150 Aerobat. Cessna 150 on näytteillä Suomen ilmailumuseossa.
Nova-raketti

Nova-raketti on yhteisnimitys useille kantorakettisuunnitelmille, joita NASA suunnitteli 1950-luvulta alkaen.
Ensimmäisen kerran Nova-suunnitelman raketteja esiteltiin presidentti Eisenhowerille tammikuussa 1959. Rakettia harkittiin käytettäväksi Apollo-kuulennoilla, ensimmäinen malli olisi kyennyt lähettämään kuuhun menevälle 24 tonnin kuorman eli noin puolet Saturn V:n kapasiteetista, ja suunnitelmissa oli myös selvästi maailman suurinta lentänyttä rakettia Saturn V:tä järeämpiä malleja, esimerkiksi C8, joka oli noin puolitoista kertaa Saturn V:n painoinen. Lopulta kuulennoille valittiin kuitenkin Saturn V. 
Tämän jälkeen Novasta suunniteltiin vielä paljon järeämpiä, yli kolme kertaa Saturn V:tta painavampia malleja käytettäväksi Mars-lennoilla, mutta Nasan budjetin käytyä tiukemmaksi näistä Mars-lento-suunnitelmista ja samalla Nova-rakettihankkeesta luovuttiin kokonaan vuonna 1964.
Nicolaas Bloembergen

Nicolaas Bloembergen (11. maaliskuuta 1920 Dordrecht – 5. syyskuuta 2017) oli alankomaalainen fyysikko. Bloembergen, Arthur Schawlow ja Kai Siegbahn saivat Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1981. Bloembergenille ja Schawlowille palkinto annettiin laserspektroskopian kehittämisestä.
Käynnissä olleen toisen maailmansodan takia Bloembergen joutui muuttamaan Euroopasta Yhdysvaltoihin, jotta voisi jatkaa opiskelujaan. Opiskelupaikaksi hän valitsi Harvardin yliopiston. Vuonna 1958 hänestä tuli Yhdysvaltain kansalainen.
Heikki Hakala

Heikki Tapani Hakala (s. 21. toukokuuta 1959 Lahti) oli "Etelä-Suomen Sanomien" päätoimittaja vuosina 1997–2014.
Ura.
Aiemmin Hakala työskenteli "Savon Sanomien" (1980–1983) ja "Kauppalehden" toimittajana (1983–1986). Vuosina 1986–1989 hän oli Satakunnan Kirjateollisuus Oy:n julkaisupäällikkö, 1989–1992 Sanomaprintin erikoislehtien ja yritysjulkaisujen toimituspäällikkö ja 1992–1995 Lehdistön sanomapalvelun päätoimittaja. Vuosina 1995–1996 Hakala työskenteli Veronmaksajain Keskusliiton tiedotuspäällikkönä.
Luottamustoimia.
Hakala toimi Kirkon tiedotuskeskuksen neuvottelukunnan jäsenenä vuosina 1992–1996 ja kirkon tiedonjulkistamispalkintolautakunnassa vuosina 1994–1996. Vuosina 1997–2004 Hakala oli Kansan Raamattuseuran kustannusyhtiö Karas-Sana Oy:n hallituksen ja vuosina 1998–2004 Kotimaa-kustannus Oy:n neuvottelukunnan jäsen. Helsingissä asuessaan hän toimi Käpylän seurakunnan seurakuntaneuvostossa, muttei ole Lahteen muutettuaan osallistunut seurakunnalliseen toimintaan luottamushenkilönä. Vuonna 2001 Hakala sai Kirkon tiedonvälityspalkinnon.
Hakala on ollut Päätoimittajien yhdistyksen johtokunnan jäsen ja puheenjohtaja. Hän on ollut myös Diabetesliiton varapuheenjohtaja, Tekesin valtuuskunnan jäsen kaudella 2012–2015 ja Suomen Suurloosin tiedotustoimikunnan puheenjohtaja vapaamuurareissa.
Kassandra

Kassandra (, ) oli kreikkalaisessa mytologiassa traaginen hahmo. Hän oli Troijan kuninkaan Priamoksen ja Hekaben tytär, jolle Apollon oli antanut ennustamisen lahjan voittaakseen hänen rakkautensa. 
Kassandra kunnioitti orakkelijumalaansa Apollonia, joka halusi tehdä Kassandrasta rakastettunsa. Tämä kuitenkin hylkäsi tarjouksen. Kostoksi Apollon muutti Kassandran profetoimislahjaa lisäehdolla, että tämän ennustuksia ei kukaan uskoisi. Siksi Kassandran ennustuksia Troijan tuhosta ei uskottu. Troijan kukistuttua Kassandra joutui Aiaksen sotasaaliina Agamemnonille. Hänet vietiin Mykeneen, jossa hänet murhattiin.
Myöhemmin ruvettiin nimittämään ”Kassandran huudoiksi” varoituksia, joista ihmiset eivät välitä.
Petri Lehtonen (jääkiekkoilija)

Petri "Lehi" Lehtonen (s. 4. heinäkuuta 1976 Forssa) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut jääkiekkoilija. Hän pelasi lähinnä keskushyökkääjänä.
Ura.
Juniorivuosinaan Lehtonen pelasi Forssan Palloseuran juniorijoukkueissa ja myös miesten joukkueessa. Kaudella 1999–2000 hän pelasi Norjassa Frisk Tigersin joukkueessa, jossa hän teki 36 ottelussa 20 maalia ja antoi 20 maalisyöttöä, jäähyjä hänelle kertyi 0 min. Norjasta hän siirtyi pelaamaan Mikkelin Jukureihin, jossa neljä kautta tuottivat hurjat tehopisteet ja kolme Mestiksen mestaruutta. Kaudeksi 2004–2005 Lehtonen siirtyi Ranskaan, jossa pelasi vuoden tehden tehot 12+12 28 ottelussa. Yhden Ranskan-vuoden jälkeen hän palasi Jukureihin ja juhli heti neljättä Mestiksen mestaruuttaan. Hän pelasi Jukureissa kauteen 2007–2008 asti, kunnes lopetti ammattilaisuransa. Lehtonen ehti pelata Jukureissa kaikkiaan seitsemän kautta. Kauden 2008–2009 Lehtonen pelasi II divisioonassa, mikkeliläisen Hydraulic Oilersin joukkueessa. Kaudeksi 2009–2010 Lehtonen palasi pelaamaan Jukureiden riveihin.
Lehtonen on pelannut urallaan myös B-maaotteluita ja pelannut Suomen joukkueessa Rauman Pitsiturnauksessa 2005. . Lehtonen on pelannut 15-vuotiaasta asti joka kauden Antti Laakson kanssa samassa joukkueessa ja yleensä samassa ketjussa, ulkomaanvuosia lukuun ottamatta.
Pietari–Varsova-rata

Pietari–Varsova-rata on Pietarin ja Varsovan välinen rautatie. Se kulkee viiden maan – Venäjän, Latvian, Liettuan, Valko-Venäjän ja Puolan – alueella.
Historia.
Rautatien suunnittelutyön käynnisti Venäjän keisari Nikolai I 15. helmikuuta 1859 antamallaan määräyksellä. Määräys radan rakentamisesta allekirjoitettiin 23. marraskuuta 1851, ja rakennustyöt käynnistyivät seuraavana vuonna.
Työmaa jaettiin aluksi viiteen osaan, jotka olivat Pietari–Pihkova 269 km, Pihkova–Daugavpils 256 km, Daugavpils–Vilna 155 km, Vilna–Białystok 221 km ja Białystok–Varsova 173 km.
Vuoteen 1854 mennessä kolme pisintä osuutta oli jaettu kahtia, joten osastojen määrä nousi kahdeksaan. Ne olivat
Työt edistyivät nopeasti, ja 1. marraskuuta 1853 liikenteelle avattiin ensimmäisenä Pietarin ja Hatsinan välinen 45 kilometriä pitkä rataosuus. Vuosina 1853–1857 rakennettiin Laukaanjoen yli professori Stanislav Valerianоvitš Kerbedzin suunnittelema rautatiesilta. Se oli Venäjän ensimmäinen metallista valmistettu rautatiesilta ja yksi aikakautensa taidokkaimpia rakennelmia Euroopassa. Sillassa oli kaksi jännettä, joista kumpikin oli 56,1 metriä pitkä.
Krimin sodan syttyminen vuonna 1854 hankaloitti ratatöiden etenemistä niin paljon, että valtion varoin rataa saatiin valmiiksi vain Pietarista Hatsinaan.
Sodan jälkeen valtio alkoi jälleen panostaa rakennustöiden loppuun saattamiseen. 10. lokakuuta 1856 Venäjän ministerineuvosto teki päätöksen töiden rahoittamisesta ulkomaisella pääomalla.
Pääosin Ranskan rahoittamana perustettiin 26. tammikuuta 1857 yhtiö (Главное общество российских железных дорог), jonka hallintaan siirtyivät sekä rata että sen rakennustyöt. Rata valmistui sen jälkeen nopeasti. Osuus Hatsinasta Laukaaseen avattiin liikenteelle 5. joulukuuta 1857, Laukaasta Pihkovaan 10. helmikuuta 1859, Pihkovasta Ostroviin 26. tammikuuta 1860, Ostrovista Daugavpilsiin 8. marraskuuta 1860, Daugavpilsistä Lentvarisiin 15. maaliskuuta 1862 ja viimeinen osuus Lentvarisista Varsovaan 15. joulukuuta 1862.
Pyjamahuulikala

Pyjamahuulikala eli kuusijuovawrassi ("Pseudocheilinus hexataenia") on sini-punaraitainen riutta-akvaarioon sopiva kala.
Koko ja ulkonäkö.
Pyjamahuulikala kasvaa noin 7 cm pitkäksi. Sen vartalo on pitkulainen ja pään etuosa melko terävä. Se on saanut nimensä kuudesta sinisestä ja punaisesta juovasta, jotka kulkevat vaakasuuntaan. Pyrstö on vihreän sävyinen. Poskessa on oranssin sävyä ja pään etuosassa pieniä oranssinsävyisiä täpliä. Punaisten silmien poikki kulkee kaksi valkoista ohutta juovaa.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Pyjamahuulikala elää luonnossa Punaisellamerellä ja Indopasifisella alueella. Se pysyttelee koralliriuttojen läheisyydessä tyypillisesti 2–35 metrin syvyydellä.
Käyttäytyminen.
Pyjamahuulikala on aktiivinen päiväsaikaan ja nukkuu öisin. Muiden huulikalojen tapaan se kehittää pinnalleen yöksi limakerroksen, joka ilmeisesti eksyttää petoeläimet.
Se on melko rauhallinen ja piileskelee luonnossa mielellään koloissa. Akvaariossa se muuttuu kuitenkin kotiutuessaan rohkeammaksi, jopa aggressiivisemmaksi ja saattaa puolustaa reviiriään ja kiusata muita kaloja. Siksi sitä ei suositella pidettäväksi muiden raidallisten huulikalojen seurassa, ja muutenkin hankittavaksi akvaarion viimeisenä kalana, jotta muut ehtivät varata reviirin ensin. Pyjamahuulikala viihtyy akvaariossa, jossa on runsaasti elävää kiveä, sillä se löytää osan ruoastaan sieltä. Se nyppii korallien joukosta laakamatoja ja muita loiseläimiä, mutta ei vahingoita koralleja. Muiden huulikalojen tapaan se saattaa poimia loiseläimiä muiden kalojen iholta.
Ravinto.
Pyjamahuulikala syö pieniä selkärangattomia, lähinnä äyriäisiä.
Aiheesta muualla.
'Aquarium Wiki
René Fasel

René Fasel (, s. 6. helmikuuta 1950 Fribourg, Sveitsi) on sveitsiläis-venäläinen jääkiekkovaikuttaja, joka toimi Kansainvälisen jääkiekkoliiton puheenjohtajana yhteensä 27 vuoden ajan vuosina 1994–2021.
Fasel valittiin Kansainvälisen jääkiekkoliiton (IIHF) puheenjohtajaksi vuonna 1994, jolloin äänestys ratkesi vasta neljännellä kierroksella. Tuolloin hän voitti suomalaisen Kai Hietarinnan äänin 46–32. Vuoden 1994 jälkeen puheenjohtajasta äänestettiin seuraavan kerran vasta vuonna 2021, jolloin Fasel ei asettunut enää ehdolle. IIHF:n puheenjohtajana hän oli myös Kansainvälisen olympiakomitean jäsen vuodesta 1995.
Koulutukseltaan Fasel on hammaslääkäri. Fasel on myös pelannut jääkiekkoa alemmilla sarjatasoilla sekä toiminut jääkiekkoerotuomarina.
Fasel herätti tammikuussa 2021 huomiota halailullaan Valko-Venäjän presidentin Aljaksandr Lukašenkan kanssa. Samoihin aikoihin käytiin laajaa keskustelua jääkiekon maailmanmestaruuskisojen järjestämispaikasta, jonka Fasel halusi säilyttää Valko-Venäjällä laajasta kritiikistä huolimatta.
Venäjän presidentti Dmitri Medvedev myönsi vuonna 2011 Faselille Ystävyyden kunniamerkin. Fasel on tunnettu Venäjä-myönteisyydestään. Hänelle on myönnetty myös Venäjän kansalaisuus. Fasel omistaa Gennadi Timtšenkon kanssa omenatuottaja Alma Holdingin.
Setumaa

Setumaa (; , setoksi "Setomaa") on kulttuuris-historiallinen alue Peipsijärven eteläpuolella. Se on setukaisten perinteinen asuinalue, joka on nykyisin jaettu Viron ja Venäjän kesken. Alueen historiallinen ja kulttuurinen keskus on ollut Petseri.
Setumaa kuului keskiajalta lähtien Venäjään, mutta liitettiin vuonna 1920 Tarton rauhansopimuksessa Viroon, jolloin siitä muodostettiin Petserinmaan maakunta. Kun Neuvostoliitto toisen maailmansodan lopussa miehitti Viron, noin kaksi kolmasosaa Setumaasta irrotettiin muun Neuvosto-Viron yhteydestä ja liitettiin hallinnollisesti Venäjän neuvostotasavaltaan. Viron itsenäistyessä uudelleen vuonna 1991 alueet jäivät osaksi Venäjää, mikä on aiheuttanut runsaasti kiistoja maiden välille.
Aluejako.
Vuonna 2017 perustettu Setomaan kunta vastaa Setumaan Viron-puoleista aluetta käsittäen entiset Mikitamäen, Värskan ja Meremäen kunnat sekä Luhamaan alueen entisessä Misson kunnassa.
Setumaan Venäjään kuuluva osa muodostaa Petserin piirikunnan, joka kuuluu Pihkovan alueeseen.
Hekabe

Hekabe (, ) oli kreikkalaisessa mytologiassa Troijan kuninkaan Priamoksen toinen puoliso ja muun muassa Hektorin, Kassandran, Polyksenen ja Pariksen äiti.
Priamoksen ja Hekaben nuorin poika, Polydoros lähetettiin kuningas Polymestorin luokse kulta- ja jalokivilahjoin, jotta tämä suojelisi Hekaben lapsia Troijan sodan aikana. Kun Troija kukistui, Polymestor heitti Polydoroksen kuolemaan ja otti aarteet. Hekabe kosti lopulta poikansa kuoleman sokaisemalla Polymestorin. Tästä kertoo Euripideen tragedia "Hekabe".
Kivini

Kivini (ruots. Kivins) on Porissa Kokemäenjoen suiston varrella sijaitseva Kokemäenjoensuiston luonnonsuojelualueeseen kuuluva alue. Kivini on pinta-alaltaan noin 1,95 km². Se on alavaa lehtoa, jossa kasvaa kookkaita tervaleppiä.
Kivini on tunnettu varsinkin entisenä kauppaväylänä, jo 1600-luvulla laivat ja rahtialukset seilailivat pitkin Kiviniä.
Kevätpörriäinen

Kevätpörriäinen on vuosittain keväällä julkaistava Helsingin ala-asteiden (ennen peruskoulu-uudistusta kansakoulujen) oppilaiden keväisiä tarinoita ja kuvia sisältävä lehti. Lehteä julkaisee Helsingin luokanopettajat ry. Lehden perusti kansakoulunopettaja Valle Ojaniemi vuonna 1949 Helsingin opettajayhdistyksen Onni Laukaman ehdotuksesta. Ojaniemi myös toimi lehden ensimmäisenä päätoimittajana vuosina 1949–1958.
Tarinoiden aihepiirit vaihtuvat vuosittain, mutta käsittelevät yleensä lehden nimikkoampiaisen, "Pörrin", seikkailuja erilaisissa ympäristöissä. Aiheina on usein myös ajankohtaisia asioita. Koululaisten lähettämistä tarinoista ja kuvista lehden toimitus valitsee julkaisuun sopivimmat, jotka päätyvät lehteen täysin alkuperäisessä muodossaan. Tarinat ovat usein lyhyitä ja mukana on joka vuosi myös vitsi- ja tehtäväosiot. Koululaiset myyvät lehteä itse kiertämällä lähiseudun taloissa. Myynnistä saadut rahat menevät usein luokan rahastoon leirikoulua tai stipendejä varten.
Uutisvuoto-ohjelmassa on ajoittain käytetty Kevätpörriäinen-lehteä kysymysten lähteenä.
Kevätpörriäinen maksoi vuonna 2000 noin 1,70 euroa, vuonna 2010 lehti maksoi 4 euroa.
Val Logsdon Fitch

Val Logsdon Fitch (10. maaliskuuta 1923 Merriman, Nebraska – 5. helmikuuta 2015 Princeton, New Jersey) oli yhdysvaltalainen fyysikko. Hän toimi professorina Princetonin yliopistossa vuodesta 1960. Fitch sai vuonna 1980 Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä James Watson Croninin kanssa mesoneja koskevista tutkimuksista.
Fitch kasvoi ja kävi koulunsa Nebraskassa ja osallistui samalla perheensä karjatilan hoitamiseen, mikä tarkoitti lähinnä tilan laitteiden ja rakenteiden jatkuvaa korjaamista. Toisen maailmansodan aikana hänet lähetettiin sotilaana Los Alamosiin avustamaan Manhattan-projektissa. Sodan jälkeen hän lopetteli perustutkintonsa McGilin yliopistossa ja pääsi sitten jatko-opiskelijaksi Columbian yliopistoon, missä teki väitöskirjaansa Jim Rainwaterin ohjauksessa.
Fitch väitteli vuonna 1954 ja meni töihin Princetonin yliopistoon. Vuonna 1964 hän teki James Watson Croninin kanssa kokeita K-mesoneilla. He osoittivat, että kaikki niiden reaktiot eivät palautuisi alkutilaan, jos aika kulkisi toiseen suuntaan. Tämä oli ensimmäinen havainto CP-rikoksi kutsutusta ilmiöstä; se poikkesi aiemmin oletetusta CP-symmetriasta ja johti fysiikan perusperiaatteiden tarkistamiseen.
Reinkaos

Reinkaos on ruotsalaisen black metal/death metal -yhtye Dissectionin kolmas ja viimeinen studioalbumi, jonka Jon Nödtveidt teki istuessaan vankeusrangaistustaan vankilassa. Albumilla on huomattavissa suuri muutos yhtyeen edelliseen materiaaliin verrattuna, jättäen aiemmat black metal -vaikutteet ja suunnaten kohti melodista death metalia. Albumin konsepti koostuu MLO:n (Misanthropic Luciferian Order) opetuksista ja uskomuksista sekä Liber Azeraten teksteistä. Sana "Reinkaos" on latinaa ja tarkoittaa "paluuta kaaokseen".
Albumin normaalin cd-version lisäksi siitä on olemassa rajoitettu ensimmäinen painos, jonka mustassa slipcase-pahvikuoressa on uppopainettuna Azeraten 11-sakarainen tähti kiiltävällä hopealla. Versio on rajoitettu 1001 kappaleeseen, joista jokainen on käsinnumeroitu slipcasen takakanteen. Ensimmäisen painoksen lisäksi Reinkaoksesta on tehty special red edition, joka vastaa ensimmäistä painosta muuten, mutta uppopainettu tähti ja tekstuurit ovat kiiltävällä punaisella ja sitä on tehty 999 kappaletta. Näiden Black Horizon Musicin tuottamien cd-versioiden lisäksi on olemassa The End Recordsin gatefold-vinyyliversio, joka sisältää LP:n lisäksi 24-sivuisen kansivihkosen ja on rajoitettu 2000 kappaleeseen.