tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Paul Thomas Anderson

Paul Thomas Anderson (s. 26. kesäkuuta 1970 Studio City, Kalifornia) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Anderson on saanut uransa aikana 11 henkilökohtaista Oscar-ehdokkuutta.
Anderson on tunnettu eeppisistä draamaelokuvista, joissa on laaja henkilögalleria ja monimutkaisia tarinoita. Hän käyttää vähän leikkauksia ja kuvaa pitkiä otoksia. Andersonin elokuvat käsittelevät yleensä perhesuhteiden merkitystä, erityisesti isien ja lasten välillä. Yleisiä teemoja ovat kohtalo, rakkaus ja median rooli jokapäiväisessä elämässä. Hänen roolihahmoillaan on aina jonkinlainen yhteys toistensa kanssa, kun edellä mainitut voimat vaikuttavat heidän elämäänsä.
Ensiohjauksensa "Kivikova kahdeksikko" (1996) jälkeen Anderson ohjasi elokuvan "Boogie Nights" (1997), joka oli sekä arvostelu- että kaupallinen menestys. Sitä seurasivat draamaelokuva "Magnolia" (1999) ja romanttinen draamakomedia "Punch-Drunk Love – rakkauden värit" (2002). Andersonin viides elokuva "There Will Be Blood" (2007) on erittäin arvostettu. Sitä seurasivat "Mestari" (2012) ja "Inherent Vice" (2014), joka on sovitus Thomas Pynchonin romaanista vuodelta 2009. Andersonin kaksi seuraavaa elokuvaa, "Phantom Thread" (2017) ja "Licorice Pizza" (2021), olivat molemmat ehdolla parhaan elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi. Hänen kymmenes elokuvansa "One Battle After Another" sai ensi-iltansa syyskuussa 2025.
Anderson on tunnettu yhteistyöstään kuvaaja Robert Elswitin, pukusuunnittelija Mark Bridgesin, säveltäjien Jon Brionin ja Jonny Greenwoodin sekä näyttelijöiden, kuten Philip Seymour Hoffmanin, Daniel Day-Lewisín ja Joaquin Phoenixin, kanssa.
Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli

Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli () on yhdysvaltalainen toimintaelokuva vuodelta 1988. Elokuvan on ohjannut John McTiernan ja sen ovat käsikirjoittaneet Jeb Stuart ja Steven E. de Souza. Pääosia esittävät Bruce Willis, Bonnie Bedelia, Alan Rickman ja William Atherton. Elokuvan sankarina on Bruce Willisin esittämä poliisi, jonka olemus poikkeaa selvästi esimerkiksi Arnold Schwarzeneggerin elokuvissa esiintyvistä voimakkaista sankarihahmoista. Elokuva oli suuri arvostelu- ja kaupallinen menestys, joka teki Bruce Willisistä elokuvatähden ja Alan Rickmanista suositun antagonistiroolien esittäjän. 
Elokuva perustuu 1970-luvulla ilmestyneeseen Roderick Thorpen romaaniin "Vain kuolleen ruumiini yli" ("Nothing Lasts Forever"). Romaanin sankari on John McClane, newyorkilainen poliisi, joka on losangelesilaisessa pilvenpiirtäjässä, kun sen valloittaa joukkio saksalaisia terroristeja johtajanaan Hans Gruber. Elokuva otettiin vastaan hyvin ja sen sanottiin olevan aikakautensa parhaita toimintaelokuvia. Elokuva tuotti pelkästään Yhdysvalloissa noin 80 miljoonaa dollaria ja oli myös kriitikoiden ylistämä. Elokuva on saanut neljä jatko-osaa: "Die Hard 2 – vain kuolleen ruumiini yli" (1990), "Die Hard – Koston enkeli" ("Die Hard with a Vengeance" 1995), "Die Hard 4.0" (2007) ja "A Good Day to Die Hard" (2013). Elokuvasarja on tuottanut teattereissa yhteensä yli 1,3 miljardia dollaria.
Saksalaisessa versiossa terroristien nimet muutettiin saksankielisistä englanninkielisiksi. Muun muassa Hansin nimi vaihtui Jackiksi, Karlin nimi Charlieksi ja Heinrichin nimi Henryksi. Tämä haluttiin tehdä, koska Punaisella armeijakunnalla oli edelleen vahva jalansija Saksan maaperällä. Elokuvan repliikit dubattiin ennen julkistamista.
"Die Hardin" suosio johti lauseen ”Die Hard jossain” syntymiseen. Tällä viitataan toimintaelokuviin, joissa on yksi sankari vastassaan suuri joukko roistoja suljetussa tilassa. Esimerkiksi "Speed – Kuoleman kyydissä" -elokuvaa kuvataan usein lauseella ”"Die Hard" linja-autossa” ja "Kaappaus merellä" -elokuvaa lauseella ”"Die Hard" laivalla”. Elokuvasta on myös kehitetty lukuisia videopelejä.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Die Hardin" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Juoni.
Jouluaattona John McClane saapuu Los Angelesiin tapaamaan vaimoaan, joka työskentelee Nakatomi Plazassa, Nakatomi-yhtiön pilvenpiirtäjässä. Yhtiön johto juhlii onnistuneita miljoonakauppoja. Juhlinta kuitenkin keskeytyy tylysti, kun 12 aseistettua terroristia ottaa johtoryhmän panttivangiksi. 
Panttivankien joukossa on myös McClanen vaimo Holly. Terroristit, jotka todellisuudessa ovatkin joukko häikäilemättömiä ammattirikollisia, ilmoittavat haluavansa kassaholvissa olevat 640 miljoonan arvopaperit. Panttivankien ainoa toivo on McClane, joka onnistuu pakenemaan terroristeilta pilvenpiirtäjän yläkerroksiin. McClane aloittaa yhden miehen sodan, aseenaan vain oma oveluus ja virka-ase.
Beate Klarsfeld

Beate Klarsfeld (o.s. "Künzel", s. 13. helmikuuta 1939 Berliini, Saksa) on tunnettu natsirikollisten metsästäjänä. Hän on yhdessä miehensä Serge Klarsfeldin kanssa jäljittänyt monta natsirikollista. Yksi heistä oli kuuluisa Lyonin teurastajaksi kutsuttu Gestapon Ranskan asiamies Klaus Barbie, joka oli asunut Boliviassa vuodesta 1955 vuoteen 1983. Klarsfeldin isä oli Wehrmacht-sotilas. Hän kuuli holokaustin kauhuista, kun hän muutti Ranskaan vuonna 1960. Klarsfeldit menivät naimisiin vuonna 1963.
Viimeksi Klarsfeld tuli kansainväliseen julkisuuteen ja tiedotusvälineiden huomioon, kun hän vuonna 1968 läimäytti silloista Länsi-Saksan liittokansleria Kurt Georg Kiesingeria. Kiesinger oli työskennellyt sodan aikana Saksan propagandaosastolla ja ulkoministeriössä. Beate Klarsfeld pidätettiin ja tuomittiin teosta yhdeksi vuodeksi vankilaan. 
Klarsfeldit kampanjoivat myös Itävallan presidentiksi pyrkivää Kurt Waldheimia vastaan, joka oli SA-upseeri toisen maailmansodan aikana. Klarsfeldit kokivat suuren mediasirkuksen 9. heinäkuuta 1979, kun heidän kotinsa pihalla Pariisissa räjähti autopommi. Pommin takana oli Odessa-niminen maanalainen natsijärjestö, joka halusi estää natsien vastaiset oikeudenkäynnit. 
Klarsfeld oli ehdolla Saksan presidentinvaaleissa 2012, mutta hävisi ihmisoikeusaktivisti Joachim Gauckille äänin 991–126.
Äänen masterointi

Äänen masterointi on musiikkituotannon jälkiprosessi, jossa nauhoitetusta äänimateriaalista luodaan masternauha kopiointiprosessia varten.
Äänen masterointi on tärkeä osa kaupallisen äänitteen tuottamista. Tässä prosessissa raitojen eli musiikkikappaleiden äänimaailmaa tasapainotetaan, yhtenäistetään ja jopa korjataan sekä saatetaan äänenvoimakkuus nykystandardien mukaiselle kaupalliselle tasolle. Näiden toimenpiteiden jälkeen luodaan mastertiedosto tai masternauha.
Remasterointi.
Remasterointi tai uudelleenmasterointi voi elokuvateollisuudessa tarkoittaa monia asioita visuaalisten tehosteiden parantamisesta suuriin muutoksiin elokuvan leikkauksessa. Eräät filmille tallennetut elokuvat muuttuvat ajan myötä vaaleanpunaisiksi ja muita virheitä ilmenee, joista johtuen remasterointi on tapauskohtaista.
Masternauha.
Masternauha on ääni- tai videomedian tuotantoon liittyvä ensimmäinen lopulliseen muotoonsa saatettu ääni- tai kuvatallenne, josta tehdään kopioita. Tallennusmuotona voi olla esimerkiksi CD-levy, C-kasetti tai DigiBeta.
Masternauha liittyy analogiseen musiikin tuottamiseen, jota ei tehdä enää kovin paljon, koska mekaanisen pyörivän magneettinauhan tilalla käytetään digitaalista tekniikkaa ja laitteistoja. Masteroinnin lopputulos on siis tietokoneella luotava ja luettava mastertiedosto.
Kultamasteri.
Kultamasteri () tarkoittaa tietokoneohjelmiston julkaisuelinkaaressa versiota, joka on kokonainen ja viimeisessä kehitysvaiheessa sekä valmis toimitettavaksi asiakkaalle tai julkaistavissa kaupallisesti. Termiä käytetään muun muassa videopeliteollisuudessa, kun voidaan prässätä master-levy, jota monistetaan.
Erik Wilén

Erik Wilhelm ”Erkka” Wilén (15. heinäkuuta 1898 Helsinki – 23. heinäkuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen pikajuoksija ja olympiamitalisti. Wilén edusti Suomea kolmissa olympiakisoissa, 1920, 1924 ja 1928. Hän voitti 400 metrin aitajuoksussa hopeaa Pariisin kisoissa 7. heinäkuuta 1924. 
Suomen kansallisena tasolla Wilén menestyi kaikilla juoksumatkoilla 100 metriä – 800 metriä mukaan lukien 110 metrin ja 400 metrin aidat voittaen kaikilla Suomen mestaruuksia. 400 metrillä hän juoksi parhaan aikansa 49,0 vuonna 1923. Se säilyi Suomen ennätyksenä 10 vuotta.
Seuratasolla Wilén edusti helsinkiläistä HIFK:ta.
Uransa jälkeen Wilén toimi Berliinin 1936 olympialaisiin valmistautuvien suomalaisten pikajuoksijoiden valmentajana.
Urheiluansioistaan Wilénille myönnettiin Suomen urheilun kultainen ansioristi vuonna 1957.
Euroopan talous- ja rahaliitto

 Euroopan talous- ja rahaliitto eli EMU (The Economic and Monetary Union) on Euroopan unionin kolmivaiheinen talous- ja rahaliitto.
Rahaliiton ensimmäinen vaihe.
Rahaliiton vuonna 1990 alkaneeseen ensimmäiseen vaiheeseen kuului kaikkien valuutansiirtojen vapauttaminen EEC:n alueella. Vuonna 1992 solmittiin Maastrichtin sopimus, jossa sovittiin EMUn viemisestä loppuun. Sopimus tuli voimaan 1. marraskuuta 1993.
Rahaliiton toinen vaihe.
Rahaliiton 2. vaiheeseen kuului Euroopan keskuspankin edeltäjäksi aiotun European Monetary Instituten (EMI) perustaminen. Vuonna 1997 solmittiin Vakaus- ja kasvusopimus finanssikurin parantamiseksi. Se määritti kriteereitä euron käyttöönottoon. 1. kesäkuuta 1998 perustettiin Euroopan keskuspankki, ja 31. joulukuuta määriteltiin 11 osallistuvan maan valuutoille kiinteät vaihtosuhteet. 
Rahaliiton kolmas vaihe.
Rahaliiton 3. vaihe (yhteisvaluutta) alkoi 1. tammikuuta 1999, kun eurosta tuli oikea valuutta, vaikka käteisvaluuttana se otettiin käyttöön vasta 1.1.2002. Vuoden 2001 alusta Kreikka liittyi 12. jäseneksi euroalueeseen.
Unionin maista 20 on tähän mennessä jatkanut rahaliiton 3. vaiheeseen, vaikka kaikki EU-maat kuuluvatkin rahaliittoon. 
Eurovaluutan ulkopuolella olevia.
Tanskalla on oikeus pysyä rahaliiton ulkopuolella koska se liittyi EU:in jo ennen Maastrichtin sopimusta. 
Ruotsi puolestaan on välttynyt liittymiseltä sen takia, että 3. vaihetta edeltävä ERM II on vapaaehtoinen.
Euron käyttöönottaneet maat.
Vuoden 1994 jälkeen EU:hun liittyneet uudet jäsenmaat ovat velvoitettuja liittymään EMU:n 3. vaiheeseen. Näistä seuraavat ovat ottaneet euron käyttöön:
Omia valuuttoja käyttävät maat.
Seuraavat EU-maat käyttävät edelleen omia valuuttojaan (merkitty sulkuihin):
Maria Lang

Maria Lang (oik. "Dagmar Maria Lange", 31. maaliskuuta 1914 Västerås, Ruotsi − 8. lokakuuta 1991 Nora, Ruotsi) oli ruotsalainen salapoliisikirjailija. Lang kirjoitti yli 40 salapoliisiromaania, ja lisäksi häneltä ilmestyi myös nuortenkirjoja, novelleja, elokuvakäsikirjoituksia sekä sanomalehtiarvosteluja oopperasta.
Elämäkerta.
Lang opiskeli opettajaksi ja väitteli vuonna 1946 filosofian tohtoriksi kirjallisuustieteestä aiheenaan Pontus Wikner. Kirjailijantyönsä rinnalla hän työskenteli yksityisen Östermalmilla Tukholmassa sijainneen "Nya Elementarskolan för flickor - Ahlströmska skolan" tyttökoulun apulaisrehtorina vuosina 1948-1968 ja opettajana vuodesta 1952 lähtien, mutta joutui lopulta luopumaan virastaan liituallergian vuoksi vuonna 1972. Hän asui 20 vuotta koulun yhteydessä olleessa opettajien asuntolassa ja vuodesta 1979 lähtien hän asui elämänsä loppuun asti Noran pikkukaupungissa Örebron läänissä Keski-Ruotsissa. 
Langin ensimmäinen romaani "Murhaaja ei valehtele yksinään" ilmestyi 1949. Hänen varhaisdekkarinsa käsittelivät seksuaalisuutta rohkeammin kuin perinnäisessä dekkarissa oli tapana. Langin teokset ovat Agatha Christie -tyylisiä klassisia mysteerejä eli "arvoitusdekkareita". Hän kirjoitti yleensä yhden romaanin vuodessa, useimmiten yöaikaan, yhteensä 43 kappaletta.
Alkutuotannon kahdeksassa ensimmäisessä romaanissa pääosassa on usein kertojanakin toimiva pieni, tumma ja sinisilmäinen Puck Ekstedt, joka on syntynyt vuonna 1925. Hän on uppsalalaisen egyptologian professori Johannes Ekstedtin tytär, joka tekee kirjallisuustieteen lisensiaattityötä Fredrika Bremeristä. Puck ei halua kotirouvaksi eikä osaa laittaa ruokaa. Myös hänen aviomiehensä, keskiajan historian professori Einar Bure ja heidän poikansa Pyret esiintyvät teoksissa. Kirjassa "Ei enää murhia!" he ovat vastavihittyjä. 1960-luvulle tultaessa Puck kuitenkin katoaa Langin teoksista. 
Vielä Puckia tunnetumpi hahmo on Einar Buren lapsuudenystävä Christer Wijk, jota pidetään ruotsalaisen salapoliisikirjallisuuden klassisena etsivänä. Wijk on syntynyt joko vuonna 1918 tai 1919, ja myöhemmissä kirjoissa hän on naimisissa itseään 12 vuotta nuoremman oopperalaulajatar Camilla Martinin kanssa. He tapaavat kirjassa "Murha vuokralaisena". Herrasmiesmäisellä tweediin pukeutuvalla rikoskomisario Wijkillä on teräväpiirteinen profiili, hän on pitkä ja komea, hän polttaa piippua ja juo vahvaa mustaa kahvia vähintään viisi kuppia päivässä. Naiset monesti lankeavat hänen charmiinsa. 
Myöhemmissä teoksissa 1960-luvulta lähtien Langin omana alter egona toimi vuonna 1913 syntynyt salapoliisikirjailija Almi Graan. 
Henkilöhahmot vanhenevat kirjojen mukana. Puckin ja Wijkin välille Lang ei kirjoittanut romanssia. Monesti etenkin myöhemmässä tuotannossa tapahtumapaikkana on fiktiivinen pikkukaupunki Skoga, jonka esikuvana toimi ruotsalainen pikkukaupunki Nora. Paikkakunnalla järjestetään hänen kirjoihinsa liittyviä matkailukierroksia.
Langin teosten pohjalta on tehty elokuvia 2010-luvulla.
Keulaportti

Keulaportiksi kutsutaan laivan varsinaisen rungon etuosassa eli aluksen keulassa sijaitsevaa rungon avattavaa osaa, jonka kautta aluksesta on mahdollista joko purkaa tai lastata ajoneuvoja. Keulaportteja on asennettu pääasiassa autolauttoihin sekä muihin ro-ro-aluksiin ("roll-on, roll-off").
Keulaportit on edelleen jaoteltu eri ryhmiin rakenteidensa puolesta. Keulaportin käyttö tapahtuu yleensä keulaportin läheisyydessä sijaitsevasta käyttö-/hallintapaneelista. Myös aluksen komentosillalla on keulaporttien valvontaan tarvittavat laitteet.
Tämän lisäksi autolauttoihin on Estonian onnettomuuden jälkeen tiukentuneiden kansainvälisten määräysten seurauksena rakennettu ajorampin taakse nk. kolmannet portit, jotka estävät veden virtaamisen autokannelle mahdollisen visiiri-/ajoramppivaurion sattuessa. Myös itse visiirien mekaaniset rakenteet, niiden ohjaus-, lukitus-, ja valvontalaitteet sekä niihin liittyvät määräykset ovat tiukentuneet huomattavasti viimeisen vuosikymmenen aikana.
Visiiri-tyyppinen portti.
Visiirityyppinen keulaportti aukeaa nimensä mukaisesti alhaalta ylöspäin, eli se on saranoitu aluksen sääkannen tukirakenteisiin yläosastaan. Aukeava visiiri on yksiosainen ja se on lukittu yleensä alhaalta sekä kummaltakin sivulta erillisillä lukituslaitteilla. Se on lisäksi varustettu erillisin ohjurein, jotka varmistavat visiirin ohjautumisen oikealle kohdalleen sen laskeutuessa alas. Visiirikeulaportin avaus- ja sulkuliike on pystysuuntainen.
Varsinaisen visiirin takana sijaitsee autokannen lastauksessa käytettävä ajoramppi, jota pitkin ajoneuvoliikenne johdetaan aluksen ja laiturin välillä. Suljettuna ollessaan rampin tulee olla vesitiivis.
Visiirityyppisten keulaporttien rakennus uusiin laivoihin on loppunut lähes kokonaan Estonian onnettomuuden jälkeen.
Sivulle aukeava portti.
Sivulle aukeavat nk. perhosportit puolestaan aukeavat nimensä mukaisesti aluksen sivuille. Tämä porttirakenne on yleistynyt voimakkaasti 1980-luvun lopulta lähtien. Tämän keulaporttityypin etuna on se, että aaltojen iskut eivät rasita portin lukkoja kuten visiirityypissä, vaan painavat portteja tiiviimmin toisiinsa ehkäisten keulaportin yllättävää aukeamista ja veden tulvimista sisään autokannelle. Perhosportti koostuu kahdesta eri osasta, jotka ovat muodoiltaan sekä rakenteeltaan toistensa peilikuvia. Yhdessä nämä muodostavat suljettuina ollessaan aluksen keulaosan. Perhosportin avaus- ja sulkuliike on vaakasuuntainen. Perhosportin kummatkin puoliskot ovat tuetut saranointi- sekä käyttövarsiensa puolesta aluksen rungon etuosan tukirakenteisiin. Myös perhosportit ovat varustettu ohjuri-, lukitus- sekä valvontalaitteilla. Varsinaisen portin takana sijaitsee purkamiseen ja lastaamiseen tarvittava ajoramppi, jonka tulee suljettuna olla vesitiivis. Sivulle aukeavien porttien etuna on myös se, että keulan ei tarvitse avautua koko korkeudelta, vaan ainoastaan autokansien korkeudelta.
Ginseng

Ginseng ("Panax ginseng", nähdään myös virheellisessä kirjoitusasussa "gingseng") on viime vuosina länsimaissakin suosiota saanut aasialainen rohdoskasvi. Kasvin täsmällisiä suomenkielisiä nimiä ovat kiinanginseng ja kiinanginsengjuuri.
Ginsengiä käytetään yleiskuntoa vahvistavana luontaislääkkeenä eli adaptogeenina. Perinteisen kiinalaisen lääketieteen mukaan ginsengjuurta käytetään muun muassa lisäämään Jing-energian kiertoa kehossa, parantamaan mieskuntoa sekä sairauden jälkeistä heikkoutta ja estämään vanhuudenheikkoutta.
"Panax ginseng" -juurta on kahdenlaista:
"Valkoista ginsengiä" kasvatetaan neljästä kuuteen vuoteen, sitten juuri kuoritaan ja kuivatetaan auringossa, jolloin vesipitoisuus laskee 12 prosenttiin tai alemmaksi.Valkoisessa ginsengissä on käsittelyn johdosta luultavasti vähemmän lääkeaineellista sisältöä. Auringossa kuivattaminen muuttaa juuren värin kelta-valkoiseksi.
"Punainen ginseng" poimitaan kuusivuotiaana. Sitä ei kuorita, ja se keitetään. Keittäminen antaa juurelle punertavan värin, josta nimi johtuu. Keittäminen ei vahingoita niin paljoa ginsengin parantavia ainesosia. Keittämisen jälkeen juuri kuivatetaan.
Ginsengjuuren kuljettaminen Suomeen on kiellettyä, koska se luokitellaan vahvaksi lääkeaineeksi, mutta uutteena tai jauheena kuljettaminen on sallittua, ja sitä käytetäänkin esimerkiksi piristävänä ainesosana teessä, virvoitus- ja energiajuomissa sekä myös joissain suihkugeeleissä.
Likainen Harry

Likainen Harry () on Don Siegelin ohjaama vuonna 1971 valmistunut kiistelty rikoselokuva, jonka pääosaa näyttelee Clint Eastwood. Se oli Siegelin ja Eastwoodin neljäs yhteistyö (aiemmat olivat "Rautainen Coogan" (1968), "Kourallinen dynamiittia" (1970) ja "Korpraali John McB" (1971)). Elokuva kertoo kovaotteisesta, säännöistä piittaamattomasta poliisietsivästä ”Likainen” Harry Callahanista, joka yrittää saada kiinni psykopaattista, Scorpio-salanimeä käyttävää sarjamurhaajaa San Franciscossa. Elokuva perustuu osittain todelliseen, selvittämättömäksi jääneeseen sarjamurhaajatapaukseen, jossa Zodiac Killer -nimeä käyttänyt mies murhasi Kaliforniassa vuosina 1968–1969 viisi ihmistä. 
Elokuva menestyi hyvin, mutta sai kritiikkiä väkivaltaisuudestaan. Elokuva tunnetaan edelleen parhaiten San Franciscoon sijoittuvista kohtauspaikoistaan, Harryn virka-aseesta Smith &amp; Wesson 29 .44 Magnumista ja repliikistä "You've got to ask yourself one question: 'Do I feel lucky?' Well, do ya, punk?"
Kohtelu Suomessa.
Valtion elokuvatarkastamo antoi helmikuussa 1972 "Likainen Harry" -elokuvalle raaistavana ja mielenterveydelle vahingollisena ikärajan KK (Kokonaan kielletty), joten sitä ei saanut Suomessa esittää eikä levittää. Kuukausien valituskierrosten ja oikeusasteiden jälkeen elokuvan noin kolme minuuttia leikattu versio hyväksyttiin korkeimman hallinto-oikeuden päätöksen jälkeen ikärajamerkinnällä K-16 ja se sai valkokangasensi-iltansa tammikuussa 1973. Nykyisin ikäraja on 16. Sittemmin elokuvaa on esitetty Suomessa televisiossa useita kertoja.
Baba Jaga

Baba Jaga on slaavilaisen mytologian noita-akka. Puolaksi hänen nimensä on "Baba Jaga", sloveniaksi "Jaga baba", serbiaksi "Баба рога (Baba roga)", venäjäksi "Бáба-Ягá", bulgariaksi "Баба Яга" ja ukrainaksi "Баба Яґа". Sana "baba" merkitsee useimmissa slaavilaisissa kielissä vanhempaa tai naimisissa olevaa alempiin sosiaaliluokkiin kuuluvaa naishenkilöä eli akkaa.
Baba Jaga kuvataan usein metsässä eläväksi noidaksi tai syöjättäreksi, joka lentää huhmarella käyttäen survinta peräsimenä. Hän asuu hirsimökissä, joka seisoo kanan jaloilla ja voi siten liikkua ympäriinsä. Puutarhaa ympäröivä aita on tehty ihmisen luista ja pääkalloista, ja ulko-oven avaimenreikä on terävähampainen suu. Joidenkin tarinoiden mukaan talo ei paljasta sisäänkäyntiään ennen kuin sille sanoo taikalauseen: "käänny selkä metsään, kasvot minuun päin".
Baba Jaga auttaa kilttejä ja puhdassydämisiä mutta syö pahoja aikeita hautovat. Hänen sanotaan vartioivan elämän veden lähdettä. Tarinan kananjalkaisesta mökistä on ounasteltu saaneen alkunsa Siperian metsästäjien ja suomalais-ugrilaisten heimojen tolpan päähän rakennetuista riista-aitoista, jotka suojelivat ruokatarpeita villieläimiltä.
Venäläinen noita-akka esiintyy paitsi venäläisissä kansantarinoissa, myös niiden innoittamissa kirjoissa, elokuvissa, kuvataiteessa, musiikkiteoksissa ja sarjakuvissa. Modest Musorgski sävelsi osan teoksestaan "Näyttelykuvia" Viktor Hartmannin piirrokseen "Baba Jaga". Eduard Uspenskin lastenkirja "Alas taikavirtaa" ("Vniz po volšebnoi reke" 1971, suom. Martti Anhava 1980) perustuu venäläisiin kansantarinoihin ja siinä seikkailee Baba Jagan hahmo, vaikkakin eri nimellä. Guido Crepax piirsi Baba Yaga -teemaisia "Valentina-"sarjakuvia, joiden pohjalta Corrado Farina ohjasi vuonna 1973 "Baba Yaga" -nimisen elokuvan.
Myös Neil Gaiman on saanut noidasta innoitusta sarjakuviinsa. Baba Jaga esiintyy ainakin Gaimanin käsikirjoittaman "Books of Magic" -sarjan kolmannessa osassa, joka on suomeksi julkaistu "Magic Fantasy" -lehden toisessa numerossa (Egmont-kustannus 2002, ). Lisäksi noita esittää sivuosaa Mike Mignolan Hellboy-sarjakuvissa. Baba Jagaan perustuva hahmo esiintyy myös Patricia A. McKillipin romaanissa "Serren metsissä". Fantasiakirjailija Naomi Novik on maininnut erääksi innoituksen lähteekseen isoäitinsä kertomat Baba Jaga -tarinat, ja Novikin romaani "Uprooted" (2015) kirjoittaa Baba Jagan hahmoa uudelleen tuoreesta näkökulmasta. The Witcher -pelisarjassa on Baba Jagaan perustava hahmo.
Arrecife

Arrecife (espanjalainen ääntämys []) on kaupunki Lanzaroten saaren itäosassa Kanariansaarilla Espanjassa. Kaupunki on ollut saaren pääkaupunki vuodesta 1852 lähtien. Vuonna 2018 kaupungin väkiluku oli 61 351 asukasta 22,72 km²:n alueella, joten väestötiheys oli noin 2 700 as/km².
Arrecifen satamasta on lauttayhteys muille Kanariansaarille sekä Eurooppaan ja Afrikkaan. Kaupungin lentokentältä on talvikuukausina useita suoria lomalentoyhteyksiä Helsinkiin.
Armoton

Armoton ("Unforgiven") on vuonna 1992 ensi-iltansa saanut Clint Eastwoodin ohjaama lännenelokuva.
Armoton merkitsi Eastwoodin hyvästejä pyssysankarin hahmolle. Sen jälkeen ohjaaja-näyttelijä alkoi hakea sankaruutta arjesta ja ihmissuhteiden kuvaus tuli entistä tärkeämmäksi.
Juoni.
Eastwood näyttelee "Armottomassa" pienen sikatilan omistavaa kahden lapsen yksinhuoltajaksi jäänyttä entistä väkivaltaista lainsuojatonta William Munnya, joka lähtee vielä kerran kostoretkelle erään pikkukaupungin prostituoitujen maksamien palkkiorahojen houkuttamana. Kaksi miestä oli pahoinpidellyt prostituoitujen kollegan muun muassa viiltelemällä tämän kasvoja. Hänet houkuttelee tehtävään Schofield Kidiksi itseään kutsuva, revolverisankarin mainetta havitteleva likinäköinen nuorukainen (Jaimz Woolvett), joka tuntee hänen vanhan maineensa. Munny epäröi ja lupaa palata asiaan. Raha houkuttaa, ja hän puhuu mukaan vanha kaverinsa Ned Loganin (Morgan Freeman). He käyvät hakemassa Schofield Kidin. 
Miehet saapuvat Big Whiskey -nimiseen kaupunkiin, jossa valtaa pitää šeriffi "Little Bill" Daggett (Gene Hackman), joka hakkaa ja karkottaa Munnyn kaupungista. Kolmikko löytää toisen prostituoidun pahoinpitelijöistä ja tappaa hänet. Tehtävästä vetäytynyt Ned jää kiinni, ja sheriffi ruoskituttaa hänet hengiltä. Kid ja Munny eivät kuitenkaan anna periksi, vaan metsästys jatkuu. Lopulta Kid ampuu toisen etsityistä istumassa haisevassa ulkokäymälässä housut kintuissa. Hän tunnustaa, ettei väitteistään huolimatta ole ennen ampunut ketään ja ilmoittaa ettei ammu toiste.
Yksi ilotytöistä tuo rahat Kidille ja Munnylle kertoen samalla, että šeriffi on tappanut Nedin ja tämän ruumis on näytteillä saluunnan edessä. Munny lähettää Kidin rahojen kanssa Nedin vaimon luo viemään miehen osuutta ja lähtee itse kostamaan.
Munny menee haulikon kanssa saluunaan, jonka kuistilla Nedin ruumis on pystyyn nostetussa ruumisarkussa. Munny ampuu ensin aseettoman saluunanomistajan, koska tämä on syyllinen Nedin ruumiinhäpäisyyn. Saluunassa seuraa tulitaistelu, jossa Munny surmaa useita vastustajia, myös šeriffi Daggettin. Munny ratsastaa pois ja käskee piileskeleviä kaupunkilaisia hautaamaan Nedin kunniallisesti, tai muuten hän palaa kostamaan.
Palkinnot.
Oscarit
Ehdokkuudet:
Excalibur

Excalibur () on kelttiläisessä tarustossa taikamiekka, jonka vain kuningas Arthur kykeni vetämään kivestä. Se että hän kykeni tähän, paljasti että hänet on määrätty Britannian kuninkaaksi. Sekä miekalla että huotralla uskottiin olevan maagisia ominaisuuksia. Excalibur esiintyy jo varhaisessa Arthur-mytologiassa, walesilaisissa taruissa miekan nimi on "Caledfwlch". Geoffrey Monmouthilainen puolestaan kutsui miekkaa nimellä "Caliburnus", ja sen esikuva on ilmeisesti irlantilaisten legendojen "Caladbolg"-miekka.
Joissakin Arthurista kertovissa tarinoissa Excalibur on sama miekka, jonka Arthur vetää nuorena kivestä, mutta useimmissa tarinoissa kyseessä on kuitenkin eri miekka. Monissa tarinoissa Arthur saa Järven neidolta uuden miekan huotrineen sen jälkeen, kun hänen kivestä vetämä miekkansa on hajonnut. Arthurin kuoltua Sir Bedivere palauttaa miekan Järven neidolle, koska Arthur oli näin käskenyt.
Geoffreyn mukaan miekka oli taottu myyttisellä Avalonin saarella.
Litosfääri

Litosfääri eli kivikehä koostuu Maan kuoresta ja vaipan ylimmästä osasta. Litosfäärin paksuus on noin 100 kilometriä, josta kuoren osuus on mantereiden kohdalla 30–70 kilometriä ja merenpohjan alla keskimäärin vain kahdeksan kilometriä. Kiinteän kuoren ja vaipan ylimmän osan välissä on maanjäristysaaltoja heijastava niin sanottu Moho-pinta.
Litosfäärin alapuolella on astenosfääri, joka käsittää osia ylävaipasta ja vaipan vaihettumiskerroksesta. Eri laskutapojen mukaan astenosfääri ulottuu 400–650 kilometrin syvyyteen.
Maan litosfääri on jakaantunut jäykkiin laattoihin, jotka kelluvat ja liikkuvat astenosfäärissä eli ylävaipassa olevan sulan kiviaineksen päällä. Nämä manner- eli litosfäärilaatat liikkuvat joko toisiinsa törmäten, erkaantuen toistaan tai toisiaan sivuten. Laattojen reuna-alueilla ovat maanjäristykset ja tulivuoret yleisiä.
Mannerlaatan kuorikerros on kevyempää graniitin tyyppistä kiveä, kun taas merilaatan kuorikerros on raskaampaa basaltin tyyppistä kiveä. Kiinteän kuoren alainen litosfääri on jäykkää ja lohkeilevaa kiveä.
Maapallon litosfääri on jakautunut noin kahteenkymmeneen litosfäärilaattaan. Suurimmat niistä ovat: Euraasian laatta, Afrikan laatta, Pohjois-Amerikan laatta, Etelä-Amerikan laatta, Tyynenmeren laatta, Antarktiksen laatta ja Intian laatta. Muita laattoja ovat: Kookossaarten laatta, Karibian laatta, Arabian laatta, Nazcan laatta ja Filippiinien laatta.
Laattojen liike aiheutuu osaksi astenosfäärissä tapahtuvista konvektiovirtauksista, joissa kuumaa sulaa kiviainesta nousee ylös litosfääriä kohti. Litosfäärin saavutettuaan virtaus kääntyy sen suuntaiseksi ja jäähdyttyään virtauksen suunta kääntyy kohti vaipan alakerroksia jossa se kuumenee jälleen ja nousee uudelleen kohti litosfääriä. Konvektiovirtaukset eivät kuitenkaan selitä täydellisesti mannerlaattojen liikkeitä. Nykyisin on vallalla käsitys, että merelliset litosfäärilaatat liikkuvat pääasiassa kahden voiman vaikutuksesta: keskiselänteillä tapahtuvan työnnön ja subduktiovyöhykkeillä tapahtuvan vedon vaikutuksesta. Subduktoituva kiviaines sulaa ja nousee kohti litosfääriä aiheuttaen intrusiivista ja ekstrusiivista magmatismia.
Cagliari

Cagliari (sardiksi "Casteddu", kirjaimellisesti ’linna’) on Sardinian hallinnollisen alueen ja Cagliarin metropolikaupungin pääkaupunki Sardinian saarella Italiassa. Kaupungissa on runsaat 150 000 asukasta.
Historia.
Antiikki.
Kaupunki sai alkunsa antiikin aikana, ensin foinikialaisena asutuksena 600-luvulla eaa. ja sittemmin karthagolaisena asutuksena. Kreikaksi se tunnettiin nimellä "Karalis" ja latinaksi "Caralis". Kaupunki tuli roomalaisten valtaan noin vuonna 238 eaa. Se toimi roomalaisten tukikohtana toisessa puunilaissodassa. Sullan aikana Caraliksesta tuli "municipium". Julius Caesar antoi caralislaisille täydet Rooman kansalaisoikeudet. Vandaalit tuhosivat kaupungin Länsi-Rooman valtakunnan kaaduttua.
Myöhempi historia.
Kaupunki elpyi kristillisellä ja bysanttilaisella ajalla. 1000-luvulla Pisan tasavalta valloitti alueen ja jälleenrakensi kaupungin. Pisalaiset rakensivat suureksi osaksi Castellon (sardiksi "Casteddu ’e susu") aluetta nykyisinkin ympäröivät linnoitukset; erityisesti jäljellä olevat kaksi Giovanni Capulan suunnittelemaa kalkkikivitornia ovat huomionarvoisia. Aragon valloitti alueen vuonna 1326 ja 1600-luvulla kaupunki sai espanjalaisen barokki-ilmeen. 1700-luvulla Piemonten hallussa Cagliari menetti asemansa linnoituksena.
M/S Aurella

M/S C.T.M.A. Vacancier on laiva, joka valmistui kesäkuussa 1973 nimellä "M/S Aurella" saksalaiselta J.J. Sietas Shiffswerft -telakalta. Aluksen oli tilannut Viking Linen suomalainen osakasvarustamo SF-Line Oy. Valmistuttuaan "M/S Aurella" asetettiin Naantali–Maarianhamina–Kapellskär-reitille, jolla se palveli aina 1980-luvun taitteeseen asti. Tämän jälkeen "Aurella" myytiin Irlantiin.
33 miljoonaa Saksan markkaa maksanut "Aurella" luovutettiin SF Linelle kesäkuussa 1973. Se oli kapasiteetiltaan Euroopan suurin. Laiva korvasi Naantali–Maarianhamina–Kapellskär-reitillä aiemman palvelleen M/S Marellan, joka siirrettiin Turku–Maarianhamina–Tukholma-reitille. "Aurellan" ensimmäinen reittimatka oli 3. heinäkuuta 1973. 21. syyskuuta 1973 se ajoi karille Ahvenanmaan saaristossa. M/S Kapella nouti sen matkustajat ja yritti kaksi päivää myöhemmin irrottaa sen karilta, mutta ei onnistunut. 24. syyskuuta myös "Marella" yritti irrottaa laivaa karilta siinä onnistumatta. "Aurella" irtosi karilta lopulta omin voimin 8. lokakuuta 1973. Se korjattiin ja palasi liikenteeseen 3. marraskuuta 1973.
"Aurella" myytiin 16 miljoonalla dollarilla Irlantiin tammikuussa 1982. Tämän jälkeen laivan hyttipaikkojen määräksi nostettiin 450.
Suomen liikenteeseen "Aurella" palasi vuonna 1992, jolloin se Viroon liputettuna ja Tallinkille aikarahdattuna palveli talvikauden "Saint Patrick II" -nimisenä Helsinki–Tallinna-välillä. Sama toistui ainakin seuraavana talvikautena.
Tämän jälkeen "Aurella" liikkui muun muassa Välimerellä, Englannin ja Irlannin välillä sekä Kanadan merialueilla. "Aurella" liikennöi edelleenkin välillä Montreal–Cap-aux-Meules C.T.M.A Groupin alaisuudessa. 
Kansikuvaus.
Aluksen matkustajakansia on kolme ja ne ovat:
Kirjan ja ruusun päivä

Kirjan ja ruusun päivä on kirjaa juhlistava vuosipäivä, jota on useimmiten vietetty 23. huhtikuuta. Ajankohta valittiin kirjallisen historiansa ansiosta: 23. huhtikuuta 1616 kaksi maailmankirjallisuuden klassikkokirjailijaa, Miguel de Cervantes sekä William Shakespeare kuolivat. 
Ajatuksen keksi valencialainen kirjailija Vicente Clavel Andrés, joka ehdotti virallisen kirjaston Barcelonan osastolle (Cámara Oficial del Libro de Barcelona) 2. maaliskuuta 1925, että juhlapäivä pitäisi järjestää vuosittain 7. lokakuuta, joka hänen käsityksensä mukaan oli Miguel de Cervantesin syntymäpäivä 1547. Ehdotus hyväksyttiin saman kuukauden aikana. Asetuksen Espanjan kirjan päivästä allekirjoitti seuraavana vuonna Espanjan kuningas Alfonso XIII 6. helmikuuta 1926. Samana vuonna järjestettiin 7. lokakuuta Espanjan kirjallisuuden päivä Argentiinan Buenos Airesissa. Vuodesta 1930 on kirjallisuuden päivä järjestetty 23. huhtikuuta, joka on myös Miguel de Cervantesin kuolinpäivä. Juhlan vietto levisi varsinkin yliopistokaupunkeihin ja Barcelonasta Kataloniaan. Päivä liitettiin myöhemmin myös Pyhään Yrjöön, joka Cervantesin tapaan kuoli 23. huhtikuuta.
Juhlapäivän ajatus on, että miehet antaisivat naisille ruusuja ja naiset miehille kirjoja.
Vuonna 1995 UNESCO julisti katalonialaisen Kirjan ja ruusun päivän kansainväliseksi kirjan ja tekijänoikeuden päiväksi. "Kirjat ansaitsevat erityisen päivänsä, jolloin niitä juhlitaan vapauden, yhteenkuuluvuuden ja rauhan symboleina", järjestön julistus kuului.
Kirjan ja ruusun päivää on vietetty eri päivinä etenkin aiemmin, mutta viime vuosina Suomessa on palattu alkuperäiseen päivään ja lukemista on juhlittu huhtikuun 23. päivä.
Kirjan ja ruusun päivän kirjat.
Suomessa on valittu Kirjan ja ruusun päivän kirjailija vuodesta 2012. Suuri osa suomalaisista kirjakaupoista on mukana tempauksessa, jossa ostaessa 15 eurolla kirjoja saa kaupan päälle tämän kirjailijan teoksen, joka on kirjoitettu nimenomaan tätä päivää varten. Kirja on jaossa kaupanpäällisenä vain rajoitetun ajan, eikä sitä voi muuten ostaa.
Barentsinmeri

Barentsinmeri (, ) on Pohjoiseen jäämereen kuuluva reunameri Euroopassa, Norjan ja Venäjän rannikoista pohjoiseen. Se on suhteellisen syvä mannerjalustalla sijaitseva meri (keskisyvyys 230 m, suurin syvyys 450 m). Barentsinmerta rajaavat idässä Frans Joosefin maa ja Novaja Zemlja, pohjoisessa Huippuvuoret. Lännessä sen raja Norjanmerta vastaan seuraa mannerjalustan reunaa; toisen, käytännöllisemmän IHO:n määritelmän mukaan länsiraja kulkee Norjanmeren koillisrajassa eli kulkee Huippuvuorten eteläkärjestä Karhusaareen ja siitä edelleen Nordkappiin.
Barentsinmeri on nimetty hollantilaisen, aluetta 1500-luvun lopulla kartoittaneen Willem Barentsin mukaan.
Barentsinmeren kaakkoinen osa Venäjän Nenetsian rannikon ja Novaja Zemljan eteläosan välillä on nimeltään Petšoranmeri. Etelässä Barentsinmereen aukeaa Vienanmeri, joka on Pohjoisen jäämeren lahti (ajattelutavassa maailmanmeri jaetaan viiteen osaan), mutta jota ei lueta osaksi Barentsinmerta. Barentsinmeren ja Vienanmeren raja kulkee Kaninin niemimaan kärjestä Kuolan niemimaan Svjatyi Nos -niemeen.
Barentsinmeren etelärannikon satamat, kuten Murmansk, Kirkkoniemi ja Vuoreija, pysyvät jäättöminä ympäri vuoden Golfvirran vuoksi.
Sekä Venäjän että Norjan puolella on runsaasti maaöljy- ja -kaasuvaroja. Öljyä alettiin alueelta etsiä 1970-luvulla. Ensimmäinen tuotantoon päässyt kenttä oli norjalainen Snøhvit. Vuonna 1988 Venäjän puolelta löytynyt Štokmanin kaasukenttä on yksi maailman suurimpia. Sen hyödyntämistä on kuitenkin lykätty liuskekiveen varastoituneeseen maakaasuun pohjautuvan tuotannon muutettua maailmanmarkkinoita. Toukokuussa 2012 Statoil- ja Rosneft-yhtiöt sopivat yhteisestä toiminnasta öljyn poraamiseksi Barentsinmerellä ja Ohotanmerellä, niin että tuotanto olisi käynnissä vuodesta 2016 alkaen. Samaan aikaan Norja tarjosi kolmea suurta Barentsinmeren tuotantoaluetta öljy-yhtiöiden väliseen tarjouskilpailuun, jonka tulos on määrä julkistaa alkuvuonna 2015.
Armas Lindgren

Armas Eliel Lindgren (28. marraskuuta 1874 Hämeenlinna – 3. lokakuuta 1929 Kööpenhamina) oli suomalainen arkkitehti ja rakennustaiteen professori. Hän oli osakkaana arkkitehtitoimisto Gesellius-Lindgren-Saarisessa vuosina 1897–1905 ja piti omaa toimistoaan vuosina 1905–1929. Lindgrenin kiinnostus suuntautui muun muassa rakennussuojeluun, ja hän otti voimakkaasti kantaa esimerkiksi Vanhan Rauman säilyttämisen puolesta. Vuonna 1902 hänestä tuli Taideteollisuuskeskuskoulun ensimmäinen taiteellinen johtaja. Alvar Aalto opiskeli Lindgrenin suojattina vuodesta 1916 ja työskenteli myös hänen toimistossaan.
Lindgrenin puoliso oli vuodesta 1898 opettaja Irene Olivia Hellstén (1878–1929). Armas Lindgren on haudattu Helsinkiin Kulosaaren hautausmaalle. Kulosaaressa on "Armas Lindgrenin tie" (entinen Södra Strandvägen).
M/S Viking 6

M/S Viking 6 () oli vuonna 1966 nimellä "Stena Britannica" valmistunut matkustaja-autolautta. Alus rakennettiin norjalaisella A/S Langesund Mekaniske Verkstedillä Langesundissa. Se luovutettiin tilaajalleen Stena AB:lle 12. joulukuuta 1966 ja aloitti liikenteen välillä Göteborg–Frederikshavn. Ahvenanmaalainen Viking Line liikennöi aluksella vuosina 1974–1980 nimellä "Viking 6", ja liikennöi myöhemmin yhden Viking Linen osakasvarustamon Rederi AB Sallyn käytössä vuonna 1982.
Historia Itämerellä.
"M/S Viking 6":ksi kastettu laiva hankittiin vuonna 1974 ahvenanmaalaiselle Rederi AB Sallylle käytettynä Yhdysvalloista. Alus oli alun perin toimitettu ruotsalaiselle Stena Rederille vuonna 1967, josta se oli edelleen myyty Yhdysvaltoihin vuonna 1968. 
"Viking 6" asetettiin 16. heinäkuuta 1974 Viking Linen liikenteeseen, tuolloin vasta avatulle Helsinki–Tukholma reitille. Pääasiassa tässä tehtävässä alus palveli yhdessä "M/S Viking 5":n kanssa aina vuoteen 1980, jolloin Rederi AB Sallyn vastavalmistuneet sisaralukset "M/S Viking Saga" ja "M/S Viking Song" korvasivat molemmat edellämainitut alukset.
Pekka ja susi

Pekka ja susi op. 67 () on Sergei Prokofjevin laatima lastensatu ja sen pohjalta säveltämä musiikkiteos. Teos syntyi vuonna 1936 säveltäjän palattua Venäjälle. Teos on sävelletty kertojalle ja orkesterille. Teoksesta on tullut kansainvälisesti hyvin suosittu sekä lasten että aikuisten keskuudessa. Prokofjev kirjoitti teoksen pianolle neljässä päivässä, ja soitinnus valmistui viikkoa myöhemmin.
Teos on kolmitaitteinen ja sen rakenne noudattaa löyhästi sonaattimuotoa, mutta siitä poiketaan monin paikoin ja teemoja kehitellään vapaasti. Alkujakso esittelee päähenkilöt ja valmistaa yleisöä tulossa olevaan toimintaan. Keskimmäinen taite (kehittelytaite) sisältää eniten toimintaa. Alussa susi tulee ja syö ankan. Lopulta Pekka saa suden kiinni. Viimeisessä taitteessa päähenkilöt palaavat kotiin ja Pekan teema palaa voitonmarssina.
Teosta hallitsee Pekan teema, ja se kuullaan heti alussa. Teema liittyy myöhemmin muihin sille "alisteisiin" teemoihin. Teemat seuraavat sadun tapahtumia. Harmonisesti teos alkaa ja loppuu C-duurissa, mutta välillä moduloidaan.
Soittimet.
Pekka ja Susi on sävelletty huilulle, oboelle, klarinetille, fagotille, kolmelle käyrätorvelle, trumpetille, pasuunalle, patarummulle, triangelille, tamburiinille, symbaaleille, kastanjeteille, virvelille, bassorummulle sekä jousille. Kullakin tarinan hahmolla on sävellyksessä oma instrumenttinsa sekä teemansa.
Teosta on myös esitetty puhallinkvintettona, johon kuuluvat käyrätorvi, huilu,fagotti,klarinetti ja oboe.
Ytterby (kaivos)

Ytterby on vanha kaivoskylä Vaxholmin kuntaan kuuluvassa Resarön saaressa Ruotsin Tukholman läänissä. Se on tullut kuuluisaksi sieltä löydetyistä kuudesta alkuaineesta: ytterbium, terbium, yttrium, erbium, holmium ja tulium. Nämä kaikki kuuluvat harvinaisten maametallien ryhmään, ja ensimmäiset neljä on nimetty Ytterbyn mukaan.
Ytterbyssä on louhittu kvartsia jo 1600-luvulla ja maasälpää 1700-luvun lopulta alkaen. Vuonna 1787 harrastelijageologi, luutnantti Carl Axel Arrhenius löysi louhokselta poikkeuksellisen raskaan mustan kiven, jonka hän lähetti geologien tutkittavaksi. Mineraalin kemiallisen koostumuksen onnistui selvittämään Turun akatemian professori Johan Gadolin, joka näin löysi uuden metallin, yttriumin.
Kemian ja fysiikan Nobelin palkintojen saajat tekevät palkintojenjaon yhteydessä usein "pyhiinvaelluksen" Ytterbyhyn.
Oliviini

Oliviini on silikaattimineraali, jonka kemiallinen kaava on (Mg,Fe)2SiO4. Sitä esiintyy yleensä tummissa magmakivilajeissa. Magnesiumin ja raudan suhde vaihtelee magnesiumpitoisesta forsteriitista (Mg2SiO4) rautapitoiseen fayaliittiin (Fe2SiO4).
Oliviini on lasikiiltoinen, läpinäkyvä tai samea ja sen väri vaihtelee vihreän eri sävyissä. Korukivenä käytetty oliviini on väriltään kirkkaan vihreä. Oliviinista käytetään myös nimeä peridootti. Peridootti-nimeä käytetään myös oliviinin korukivimuodosta, jota puolestaan toisinaan kutsutaan krysoliitiksi. Oliviinin kovuus on 6,5–7, ominaispaino 3,27–3,37. Forsteriitti Fo sulaa vasta epätavallisen korkeassa lämpötilassa, 1 900 asteessa, mutta fayaliitti Fa 1 200 asteessa. Oliviinia käytetään kiuaskivenä. Suomessa oliviinia louhitaan yhdestä Mäntyharjulla sijaitsevasta esiintymästä.
Oliviini kiuaskivenä.
Geologian tutkimuskeskus on suorittanut erittäin perusteellisen tutkimuksen Mäntyharjun oliviiniesiintymästä. Kivi todettiin kemialliselta ja mineraaliselta koostumukseltaan varsin poikkeukselliseksi. Tällaista ei ole Suomesta muualta löydetty. Tutkimuskeskus on testannut kiven saunakiukaissa ja toteaa sen varsin sopivaksi kiuaskivimateriaaliksi.
Teknillisen korkeakoulun taloudellisen geologian laboratoriossa suoritettujen tutkimusten mukaan (prof. Heikki Niini) oliviinikivi on tasalaatuista ja lujaa ja sen päämassan muodostaa harvinainen, poikkeuksellisen terve, kova ja erittäin hyvin kuumuutta kestävä oliviini. Valtion teknillisen tutkimuskeskuksen geotekniikan laboratorion kehittämän kivilaatuluokituksen mukaisesti arvioiden Mäntyharjun oliviinikivi on rapautuneisuudeltaan Rp0 (rapautumaton). Itse oliviiniesiintymässä on tiheässä mikroskooppisen ohuita kloriitti-serpentiinijuonia. Kiveä on siksi helppo murskata sopivankokoisiksi kiuaskiviksi. Kiven erityisen korkean ominaispainon sekä sen hyvän ominaislämpökapasiteetin ja lämmönjohtavuuden ansiosta kivi sitoo ja luovuttaa lämpöä tasaisesti ja pitkään. Tasainen lämpölaajeneminen hidastaa kaikille kiville ominaista rapautumista saunan lämpötilavaihteluissa. Oliviinikivestä ei aiheudu terveydelle haittaa sen rikittömyyden ja kivipölyttömyyden vuoksi, mutta myös siksi, että sen uraanipitoisuus on äärimmäisen vähäinen, toisin sanoen kivestä ei vapaudu syöpää aiheuttavaa radonkaasua, niin kuin tavanomaisesta kivestä, ennen kaikkea graniiteista ja gneisseistä.
Herman Gesellius

Herman Ernst Henrik Gesellius (16. tammikuuta 1874 Helsinki – 24. maaliskuuta 1916 Hvitträsk, Kirkkonummi) oli suomalainen arkkitehti, joka oli osakkaana arkkitehtitoimistossa yhdessä Eliel Saarisen ja Armas Lindgrenin kanssa vuodesta 1896 lähtien.
Geselliuksen vanhemmat olivat kauppias Herman Otto Gesellius ja Emilia Caroline Auguste Struckmann. Hän pääsi ylioppilaaksi 1893 Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta. Gesellius suunnitteli aluksi insinöörin uraa: ennen arkkitehtiopintojen aloittamista 1893 hän oli harjoittelijana tehtaassa Pietarissa ja opiskeli koneenrakennustakin vuoden verran. Hän valmistui vuonna 1897 Polyteknillisestä opistosta (nyk. Teknillinen korkeakoulu). Gesellius kuoli verrattain nuorena kurkkusyöpään vuonna 1916, minkä vuoksi hänen tuotantonsa jäi suppeaksi. Hänet on haudattu Hvitträskiin.
Geselliuksen rakennussuunnitelmista tunnetuimpia ovat 1913 valmistunut Viipurin rautatieasema sekä Wuorion talo Helsingin Unioninkadulla. Sisustuksia hän teki muun muassa Suur-Merijoen kartanoon ja Haus Remeriin. Gesellius suunnitteli vuonna 1910 myös kaksi liike- ja asuintaloa Annankatu 10 ja Annankatu 11 Helsinkiin (ns. "Geselliuksen portti"). Näistä Annankatu 10:n talo purettiin 1960-luvulla mutta Annankatu 11 on säilynyt.
Gesellius oli naimisissa vuodesta 1904 Matilda Tony Charlotta Saarisen, o.s. Gyldén kanssa. Geselliuksen veli oli kauppaneuvos Rudolf Gesellius ja sisar tekstiilitaiteilija Loja Saarinen.
Eudes (Ranska)

Eudes I (usein myös Odo I, 858–860 – 1. tammikuuta 898) oli Pariisin, Ranskan ja Troyesin kreivi ja frankkien kuningas. Hänet voideltiin kaksi kertaa kuninkaaksi vuosina 888–898, jollainen toisto oli poikkeuksellista. Hän oli ensimmäinen hallitsija niin sanotusta Robertien dynastiasta, joka jatkui Kapetingien dynastiana.
Tausta.
Kuningas Odon isä oli Neustrian herttua/rajakreivi ja Anjoun kreivi Robert Vahva ja eräiden lähteiden mukaan hänen äitinsä Adélaïde olisi ollut frankkien kuninkaan Ludvig I Hurskaan ja tämän puolison Ermengarden tytär. Robert Vahva oli Kaarle Kaljun taistelutoveri tämän taistellessa viikinkejä vastaan (missä hän sai myös surmansa vuonna 866). Robertin pojat Eudes ja Robert olivat liian nuoria seuraamaan häntä maa-alueiden lääninherrana, ja vasta kun Eudes tuli täysi-ikäiseksi hänelle annettiin – ikään kuin korvaukseksi – Pariisin kreivikunta. 
Taistelu vallasta.
Frankkien kuninkaana toimi Kaarle Paksu (884–887), joka lopulta joutui luovuttamaan valtansa Odolle. Tämä tapahtui viikinkejä vastaan käydyn Pariisin piirityksen (885–886) jälkeen. Piirityksen yhteydessä Odon onnistui päästä karkuun piiritetystä kaupungista ja lähteä hakemaan apua Kaarle Paksulta Saksasta. Tämä saapuikin vahvan armeijan kanssa Pariisin liepeille Montmartrelle, mutta ei uskaltanut lähteä taisteluun viikinkejä vastaan, vaan piti parempana neuvotella asiasta käyttäen keinoina rahaa ja Burgundin maakunnan ryöstämisen sallimista.
Valtaan tulo.
Valtakunnan suuret vasallit kokoontuivat jo toisen kerran kolmen vuoden sisällä valitsemaan frankeille kuningasta. He päättivät Kaarle Paksun syrjäyttämisestä ja samalla he valitsivat Odon uudeksi frankkien kuninkaaksi vuonna 888 – Kaarle Yksinkertaisen sijasta, joka olisi tuolloin ollut ainoa niin sanotusti laillinen Frankkien valtakunnan perillinen.
Eudes kruunattiin ensimmäisen kerran frankkien kuninkaaksi Compiègnessä helmikuussa 888.
Vallassa pysyminen.
Eudes joutui uudelleen taistelemaan viikinkejä vastaan ja voitti heidät Montfauconin taistelussa Argonnessa. Tämän jälkeen hänen oli taisteltava valtakunnan suuria vasalleja vastaan. Heidätkin Eudes voitti, eikä perinteiseen tapaan ollut kovinkaan armelias kapinoijia kohtaan.
Nyt olivat vuorossa Kaarle Yksinkertaisen kannattajat, jotka eivät voineet hyväksyä karolingisukuisen hallitsijan syrjäyttämistä. Eudes voitti heidätkin Burgundissa, mutta antoi heille hyvitystä ja luovutti Kaarlelle alueet Reinin ja Seinen väliltä ja piti itsellään kaiken muun. Lisäksi hän suostui tekemään Kaarlesta vallanperijän jälkeensä.
Eudes kuoli lapsettomana 898 ja Kaarle Yksinkertainen seurasi häntä valtaistuimella.
M/S Viking Saga

M/S Viking Saga oli Rederi AB Sallyn Wärtsilältä tilaama matkustaja-autolautta. Se liikennöi aluksi Viking Linen väreissä, mutta sai myöhemmin nimen "M/S Sally Albatross". Alus tuhoutui tulipalossa vuonna 1990, ja sen rungon vedenalainen osa käytettiin uuden "Sally Albatrossin" (nyk. "M/S Celestyal Crystal") rakentamiseen.
Laivan sisaralus on alun perin "Viking Song" -nimisenä valmistunut "M/S Regina Baltica".
Kansikuvaus.
Tiedot ovat Viking Linen ajoilta.
Käyttöhistoria.
"M/S Viking Saga" toimitettiin telakalta vuoden 1980 kesäliikenteeseen. Alus asetettiin Helsinki–Tukholma-reitille, korvaamaan saman osakasvarustamon vanhempi alus. Tässä tehtävässä Viking Linen markkinoimana "Viking Saga" palveli aina vuoden 1986 keväälle asti, jolloin Rederi AB Sallyn "M/S Olympia" (nyk. "M/S SPL Princess Anastasia") korvasi sen Helsinki–Tukholma-reitillä.
Aluksen poistuttua Helsinki–Tukholma-reittiliikenteestä se nimettiin uudelleen "M/S Sally Albatrossiksi" ja sitä käytettiin risteilyliikenteessä Itämerellä.
Alus lähti loppuvuodesta 1987 Saksaan Schichau-Seebeck Werftin telakalle saneerattavaksi. Vuoden 1988 alkupuolella "M/S Sally Albatross" otettiin uudistettuna takaisin risteilyliikenteeseen. Tammikuussa 1990 aluksen ollessa vuosihuollossa Finnbodan telakalla Nackassa Tukholmassa aluksella syttyi tulipalo, jonka seurauksena se tuhoutui lähes täydellisesti. 
Alus hinattiin myöhemmin samana vuonna Poriin Mäntyluodon telakalle, jossa aluksen kaikki vesirajan yläpuoliset osat riisuttiin ja rungon vedenalainen osa siirrettiin Finnyardsin Rauman telakalle, jossa se käytettiin uuden "Sally Albatrossin" (nyk. "M/S Celestyal Crystal") rakentamiseen.
Venla (nimi)

Venla on suomalainen naisen etunimi. Venla viettää nimipäiväänsä 2. kesäkuuta. Almanakassa Venla on ollut vuodesta 1908 lähtien. Ruotsinkielisessä kalenterissa nimi esiintyy muodossa Vendla, vuodesta 2025 lähtien myös muodossa Venla.
Venla on ilmeisesti muunnos ruotsin kielessä esiintyvistä etunimistä "Vendla" ja "Vendela", jotka juontavat juurensa germaanien slaaveista käyttämästä nimityksestä "vendi". Alkujaan nimi on esiintynyt miehennimenä muodossa Wendel tai Wendelin. Nimen lähteenä voi olla myös paikannimi Wendelburga.
Suomessa nimi Venla on toukokuun 2025 loppuun mennessä annettu 10 940 ja Vendla noin 1 220 henkilölle. Venla oli 1970-luvulle saakka varsin harvinainen nimi, mutta 1980-luvulla sen suosio alkoi kasvaa selvästi. 1990-luvulla syntyneiden joukossa Venla oli jo 79. suosituin tytönnimi ja 2000-luvun ensimmäisinä vuosina (2000–2004) yhdeksänneksi suosituin. Suosio saavutti huippunsa vuonna 2015, kun Venla oli Suomessa syntyneiden tyttöjen yleisin nimi.