Antifon (puhuja)

Antifon (; ; 480–411 eaa.) oli antiikin kreikkalainen valtiomies, puhuja ja logografi, joka oli kotoisin Ateenasta. Hänet luetaan yhdeksi kymmenestä attikalaisesta puhujasta, ja hän oli näistä ensimmäinen.
Antifon teki retoriikasta ammattinsa. Häntä voidaan pitää poliittisen puheen perustajana, mutta hän ei koskaan puhunut suoraan kansalle lukuun ottamatta omaa oikeudenkäyntiään. Hänen päätoimenaan oli oikeuspuheiden kirjoittaminen muille. Antifon otti myös aktiivisesti osaa Ateenan poliittiseen elämään ja tuki oligarkkista puoluetta kiihkomielisesti. Hän oli suurelta osin vastuussa neljäsataahenkisen neuvoston perustamisesta vuonna 411 eaa. Kun demokratia palautettiin, häntä syytettiin maanpetoksesta ja hänet tuomittiin kuolemaan.
Elämä.
Antifon oli sofisti Sofiloksen poika ja syntyi Ateenan kaupunkivaltioon kuuluneessa Attikan Rhamnuksen demoksessa vuonna 480 eaa. Hän oli lahjakas ja luonteeltaan luja, ja hänen sanotaan saaneen kasvatuksensa osin isältään, osin Pythodorokselta, vaikka toisten mukaan hän oli täysin itseoppinut.
Antifonin nuoruudessa sofisti Gorgiaan maine oli huipussaan. Gorgiaan koulukunnan tavoitteena oli ennen kaikkea häikäistä kuulijaa kielellisellä loistolla ja retorisilla keinoilla pikemminkin kuin tuottaa vakaata vakuuttavuutta järkiperustein; kyseessä oli siis koulu näyttäville puheille, ja käytännöllinen puhetaidon käyttö oikeudessa ja kansankokouksessa jäi sen ulkopuolelle. Antifon havaitsi tämän puutteen ja loi itselleen korkeamman ja käytännöllisemmän näkemyksen puhetaidosta, jolle hän omistautui: hänen tavoitteenaan oli vakuuttaa kuulijat perusteellisen tarkastelun avulla – ei koulun rajatussa piirissä, vaan nimenomaan oikeusistuimissa ja kansankokouksessa. Tämän vuoksi antiikin lähteet kutsuvat Antifonia julkisen puhetaidon keksijäksi, tai ainakin sanovat hänen kohottaneen sen uudelle tasolle.
Näin Antifon oli ensimmäinen, joka säänteli käytännöllistä puhetaitoa teoreettisten periaatteiden mukaisesti. Hän perusti koulun, jossa opetti retoriikkaa. Historioitsija Thukydides, joka oli Antifonin oppilas, puhuu opettajastaan mitä suurimmalla kunnioituksella, ja monet hänen tyylinsä ansiot onkin antiikin lähteissä yhdistetty Antifonin vaikutukseen.
Samalla Antifon kirjoitti puheita muiden pidettäviksi oikeudessa; ja koska hän oli ensimmäinen, joka sai palkkaa tällaisista puheista – käytäntö, josta myöhemmin tuli täysin yleinen – häntä arvosteltiin ja pilkattiin ankarasti, erityisesti komediakirjailijoiden toimesta. Nämä hyökkäykset saattoivat kuitenkin liittyä myös hänen poliittisiin näkemyksiinsä, sillä hän kuului oligarkkiseen puolueeseen. Tämä epäsuosio, yhdessä hänen varautuneen luonteensa kanssa, esti häntä esiintymästä itse oikeudessa tai kansankokouksessa – ainoan kerran hän piti julkisen puheen vuonna 411 eaa., puolustaessaan itseään maanpetossyytöksiä vastaan.
Antifonin poliittinen ura on suurimmaksi osaksi hämärän peitossa, mihin vaikuttaa se, että antiikin kirjoittajat sekoittavat hänet usein toisiin samannimisiin henkilöihin – kuten ennusmerkkien tulkitsija Antifoniin tai tragediakirjailija Antifoniin. Pseudo-Plutarkhos ja Filostratos mainitsevat joitakin tapahtumia, joissa hän oli mukana, mutta Thukydides ei näytä tunteneen niitä. Ainoa yksityiskohtaisesti tunnettu osa hänen julkista uraansa liittyy vuoden 411 eaa. vallankumoukseen ja neljänsadan oligarkkisen hallinnon perustamiseen. Vaikka varsinaisena toimeenpanijana toimi Peisandros, Thukydides kertoo nimenomaisesti, että juuri Antifon oli se, joka oli valmistellut muutoksen ja laatinut suunnitelman siitä.
Kun oligarkkinen hallinto kaatui kuuden kuukauden kuluttua, Antifon asetettiin syytteeseen, koska hän oli yrittänyt neuvotella rauhasta Spartan kanssa, ja hänet tuomittiin kuolemaan. Thukydides toteaa hänen puolustuspuheestaan, että se oli paras, mitä kukaan on koskaan pitänyt vastaavissa olosuhteissa. Tämä puhe ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta se tunnettiin antiikin aikana, ja Harpokration viittaa siihen nimellä "Puhe vallankumouksesta" ().
Antifonin omaisuus takavarikoitiin, hänen talonsa tuhottiin ja sen paikalle pystytettiin taulu, jossa luki: "Antifon, maanpetturi." Hänen jäännöksiään ei saanut haudata Attikan maaperälle, ja hänen lapsiaan – samoin kuin ketään, joka olisi ottanut heidät huostaansa – rangaistiin "atimialla" eli kansalaisoikeuksien menetyksellä.
Teokset.
Puheet.
Antiikin aikana tunnettiin 60 erilaista Antifonin nimissä kulkenutta puhetta, mutta keisari Augustuksen ajan reettori Kaikilios Kalaktalainen (Caecilius Calactinus) piti niistä 25:ttä epäperäisinä. Nykyaikaan on säilynyt viisitoista puhetta. Kaikki säilyneet puheet käsittelevät murhaoikeudenkäyntejä, minkä vuoksi niihin viitataan joskus nimellä ”murhapuheet” (). Näiden säilyneiden puheiden aitoudesta on keskusteltu paljon, mutta parhaat tutkijat ovat nykyään melko yksimielisiä siitä, että ne kaikki ovat todellakin Antifonin käsialaa.
Puhujana Antifon oli antiikin maailmassa suuresti arvostettu. Hermogenes toteaa, että hänen puheensa olivat selkeitä ja tunteiden ilmaisussa totuudellisia ja luonnollisia, ja siksi vakuuttavia. Toisten mukaan hänen puheensa olivat kauniita mutta eivät sulokkaita, tai niissä oli jotakin ankaraa tai vanhahtavaa. Tämä raikkauden ja sulokkuuden puute on selvästi havaittavissa yhä säilyneissä puheissa, etenkin kolmessa toisille tarkoitetussa puheessa. Hänen kielensä on puhdasta ja moitteetonta, ja erityisesti edellä mainituissa kolmessa puheessa huomattavan selkeää. Aiheen käsittely ja ratkaisu ovat aina vaikuttavia ja kiinnostavia.
Toisille kirjoitetut puheet.
Säilyneistä viidestatoista puheesta kolme on kirjoitettu muiden esitettäväksi:
Nämä puheet liittyvät todellisiin oikeustapauksiin. Ne ovat arvokkaita historialliselta ja erityisesti oikeushistorialliselta kannalta, koska ne sisältävät enemmän tietoa Ateenan rikosoikeudenkäyntimenettelyistä kuin mitkään muut säilyneet antiikin aikaiset teokset.
Tetralogiat.
Jäljellä olevat kaksitoista puhetta ovat esimerkkiharjoituksia Antifonin koululle tai puheharjoituksia kuvitelluista oikeustapauksista. Ne muodostavat antiikin puhetaidon historiassa erityisen ilmiön, sillä ne on jaettu kolmeen tetralogiaan, joista kukin koostuu neljästä puheesta: kahdesta syyte- ja kahdesta puolustuspuheesta samaan aiheeseen liittyen — syytös, väistö, vastaus ja vastaus vastaukseen. Tetralogiat ovat:
Näissä tetralogioissa ei ole havaittavissa sitä selkeyttä, joka leimaa edellä mainittuja kolmea muuta puhetta. Tämä johtuu osittain siitä, että ne ovat säilyneet meille turmeltuneessa ja katkelmallisessa muodossa.
Tekstilaitokset.
Antifonin puheet sisältyivät varhaisiin kreikkalaisten puhujien kokoelmiin, joita julkaisivat muun muassa Aldus Manutius, Henri Estienne eli Henricus Stephanus, Johann Jakob Reiske ja Immanuel Bekker. Ensimmäisiin erillispainoksiin lukeutuvat Johann Georg Baiterin ja Hermann Sauppen toimittama laitos (Zürich 1838, 16mo.) sekä E. Mätznerin laitos (Berliini 1838, 8vo.).
Muut teokset.
Edellä mainittujen puheiden lisäksi antiikin lähteet liittävät Antifoniin seuraavat teokset:
Sofisti?
Antifon on usein luettu sofistien joukkoon, mutta jotkut historioitsijat kiistävät tämän. Historioitsijat väittelevät lähinnä siitä, elikö tuohon aikaan yksi sofistinen puhuja ja opettaja nimeltä Antifon, vai oliko saman nimisiä henkilöitä kaksi, joista toinen oli puhuja ja toinen tästä erillinen sofisti Antifon; vai peräti kolme, jolloin myös runoilija Antifon olisi ollut sofisti.