tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Heikki Siren

Heikki Siren (5. lokakuuta 1918 Helsinki – 25. helmikuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Hän oli arkkitehti Kaija Sirenin aviopuoliso.
Ura.
Heikki Siren valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1946, jossa hän oli ollut isänsä J. S. Sirénin oppilaana. Siren työskenteli aluksi isänsä arkkitehtitoimistossa mutta perusti vaimonsa Kaija Sirenin kanssa oman toimiston vuonna 1949. Sirenit työskentelivät koko uransa ajan yhdessä.
Kaija ja Heikki Siren työskentelivät tiiviisti yhdessä, ja heidän yhteiset kilpailutyönsä palkittiin useissa arkkitehtikilpailuissa Suomessa ja ulkomailla. Heidän tuotantonsa on varsin runsas ja monipuolinen. Sirenien rakennusten leimaa-antava piirre on hillitty tyylikkyys. Se ilmenee muotokielessä, rakennustekniikassa, materiaalien laadussa ja uudisrakennuksen sopeuttamisessa ympäristöön. 
Läpimurtonsa Sirenit tekivät vuonna 1957 valmistuneella Otaniemen teekkarikylän kappelilla. Sen sisätilasta avautuu laaja näkymä viereiseen metsikköön. Sisätilan ja ympäristön rajaa on häivytetty muillakin tavoin. Sirenien 1960-luvun töitä ovat muun muassa Oriveden kirkko sekä Helsingin Ympyrätalo ja Kallion virastotalo. Niistä virastotalo on puhtaasti modernistinen, kun taas kirkko ja Ympyrätalo perustuvat pyöreisiin ja kaareviin aiheisiin. Oriveden kirkko muodostuu viidestä vastakkain kaartuvasta tiiliseinästä, joiden välissä on vino tasakatto.
Seuraavilla vuosikymmenillä Sirenit toteuttivat useita suuria suunnitelmia: asuntoalueita, julkisia rakennuksia, kouluja ja pankkeja. Niistä huomionarvoinen on esimerkiksi Helsingin Suomalaisen yhteiskoulun uudisrakennus 1972. Sen tyypillisiä piirteitä on tilojen muunneltavuus ja rohkea väritys. Ulkomaisista hankkeista tunnetuimpia ovat Boussy-Saint-Antoineen Pariisin lähelle toteutettu asuntoalue ja Japanin Hakoneen tehty lomakylä. 
Yksityiselämä.
Heikki Sirenin isä oli Eduskuntatalon suunnitellut arkkitehti Johan Sigfrid Sirén. Heikki ja Kaija Sirenillä on neljä lasta, joista vanhin, teatteritaiteen maisteri Kirsi Siren (ent. Aropaltio, s. 1945) on Teatteri Hevosenkengän johtaja. Tytär Sara Siren (ent. Popovits, 1947–2002) oli lavastaja ja teollinen muotoilija, koulutukseltaan taiteen maisteri. Sirenien poika Jukka Siren (s. 1950) on arkkitehti ja toinen poika Hannu Siren (s. 1953) on kuvanveistäjä.
Heikki Siren kuoli 94-vuotiaana helmikuussa 2013. Kaija Siren kuoli vuonna 2001.
Kaija Siren

Katri (Kaija) Anna-Maija Helena Siren (o.s. Tuominen; 23. lokakuuta 1920 Kotka – 15. tammikuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Hänen puolisonsa oli arkkitehti Heikki Siren.
Ura.
Kaija Siren valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1948. Hän perusti miehensä Heikki Sirenin kanssa oman arkkitehtitoimiston vuonna 1949. Kaija ja Heikki Siren työskentelivät koko uransa ajan tiiviisti yhdessä, ja heidän yhteiset kilpailutyönsä palkittiin useissa arkkitehtikilpailuissa Suomessa ja ulkomailla. Heidän tuotantonsa on varsin runsas ja monipuolinen. Sirenien rakennusten leimaa-antava piirre on hillitty tyylikkyys. Se ilmenee muotokielessä, rakennustekniikassa, materiaalien laadussa ja uudisrakennuksen sopeuttamisessa ympäristöön. 
Läpimurtonsa Sirenit tekivät vuonna 1957 valmistuneella Otaniemen teekkarikylän kappelilla. Sen sisätilasta avautuu laaja näkymä viereiseen metsikköön. Sisätilan ja ympäristön rajaa on häivytetty muillakin tavoin. Sirenien 1960-luvun töitä ovat muun muassa Oriveden kirkko sekä Helsingin Ympyrätalo ja Kallion virastotalo. Niistä virastotalo on puhtaasti modernistinen, kun taas kirkko ja Ympyrätalo perustuvat pyöreisiin ja kaareviin aiheisiin. Oriveden kirkko muodostuu viidestä vastakkain kaartuvasta tiiliseinästä, joiden välissä on vino tasakatto. 
Seuraavilla vuosikymmenillä Sirenit toteuttivat useita suuria suunnitelmia: asuntoalueita, julkisia rakennuksia, kouluja ja pankkeja. Niistä huomionarvoinen on esimerkiksi Helsingin Suomalaisen yhteiskoulun uudisrakennus 1972. Sen tyypillisiä piirteitä on tilojen muunneltavuus ja rohkea väritys. Ulkomaisista hankkeista tunnetuimpia ovat Boussy-Saint-Antoineen Pariisin lähelle toteutettu asuntoalue ja Japanin Hakoneen tehty lomakylä. 
Tunnustuksia.
Kaija ja Heikki Siren saivat 1950-luvulta alkaen useita ammatillisia huomionosoituksia. Niistä tärkeimmät ovat São Paulon IV biennaalissa vuonna 1957 sekä VI biennaalissa 1961 myönnetyt mitalit ja kunniamaininnat, Maailman arkkitehtiliiton Auguste Perret -palkinto 1965, Ranskan arkkitehtuuriakatemian kultamitali 1980, Suomen valtion rakennustaidepalkinto 1980 ja Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinto vuonna 1984.
Yksistyiselämä.
Kaija ja Heikki Sirenin lapsia ovat teatteriohjaaja Kirsi Siren, lavastaja ja muotoilija Sara Siren, arkkitehti Jukka Siren ja kuvanveistäjä Hannu Siren. Kaija Sirenin sisar oli Sirkka Vennamo.
Rikospoliisi Maria Kallio

Rikospoliisi Maria Kallio on vuonna 2003 MTV3:lla esitetty suomalainen televisiosarja. Sarja koostuu neljästä tarinasta, jotka perustuvat Leena Lehtolaisen samannimisiin kirjoihin. Tarinat ovat "Kuolemanspiraali", "Tuulen puolella", "Ennen lähtöä" ja "Luminainen". Sarjan päähenkilöä Maria Kalliota esittää Minna Haapkylä.
Sarjan avausjakso keräsi yli 1,7 miljoonaa katsojaa, ja muitakin jaksoja katsoi keskimäärin 1,3 miljoonaa katsojaa. Sarja uusittiin ensimmäisen kerran maanantai-iltaisin 16.5.–8.8.2005 ja toisen kerran sunnuntai-iltaisin 3.5.–26.7.2009. Tarinat on julkaistu myös DVD:nä.
Gelasius I

Pyhä Gelasius I (k. 21. marraskuuta 496) oli paavina 1. maaliskuuta 492 – 21. marraskuuta 496. Hän oli kolmas ja viimeinen afrikkalaissyntyinen paavi, tarkemmin sanottuna berberi. Hän kirjoitti Bysantin keisari Anastasiokselle kirjeen, jossa väitti piispojen vallan olevan yhtä suuri kuin keisarin valta.
Dipoli (rakennus)

Dipoli on Reima Pietilän ja Raili Paatelaisen (myöh. Pietilä) vuonna 1961 suunnittelema rakennus, joka rakennettiin alun perin Teknillisen korkeakoulun (TKK) ylioppilaskuntataloksi. Rakennuksen nykyinen omistaja on Aalto-yliopisto. Dipoli sijaitsee Espoossa Aalto-yliopiston Otaniemen kampuksella. 
Historia.
Teknillisen korkeakoulun muuttaessa 1960-luvun alussa Helsingistä Espooseen uudesta ylioppilastalosta järjestettiin suunnittelukilpailu. Hankalan kallioisen sijainnin ja tehtävänannossa vaaditun suuren muunneltavuuden vuoksi yksikään ehdotuksista ei täyttänyt kilpailulautakunnan kaikkia vaatimuksia eikä kilpailulle julistettu voittajaa. Pietilä ja Paatelainen jakoivat toisen palkinnon Osmo Lapon kanssa ja heitä pyydettiin kehittämään ehdotuksiaan. Lopulta rakennuksen suunnittelu annettiin Pietilälle ja Paatelaiselle. Rakennustyöt aloitettiin tammikuussa 1965 ja Dipoli otettiin käyttöön syksyllä 1966.
Dipolissa järjestettiin Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssin (Etyk) valmistelevat kokoukset, jotka alkoivat marraskuussa 1972 ja jatkuivat kevääseen 1973.
Dipoli vuokrattiin Tekniselle korkeakoululle vuonna 1993, jolloin se muuttui ylioppilastalosta Teknillisen korkeakoulun Koulutuskeskus Dipoliksi (TKK Dipoli), joka oli TKK:n aikuiskoulutusyksikkö. TKK:n yhdistyessä osaksi Aalto-yliopistoa 2010 rakennus siirtyi Aalto-yliopiston käyttöön. Dipoli-taloa isännöi DIPOLI kokous- ja kongressipalvelut, ja TKK Dipolin juurille perustettu Aalto University Professional Development – Aalto PRO käytti myös tiloja. Dipolissa on yli 20 erilaista kokoustilaa ja lisäksi aula- ja ravintolatiloja, ja siellä järjestettiin runsaasti kongresseja, kokouksia ja juhlia kuten esimerkiksi vuosittainen roolipelitapahtuma Ropecon.
Joulukuussa 2013 AYY ilmoitti myyvänsä Dipolin Aalto-yliopiston kiinteistöyhtiölle. Yliopisto jää rakennuksen pitkäaikaiseksi käyttäjäksi. Dipolin peruskorjaus alkoi 1. kesäkuuta 2015 ja se valmistui vuoden 2017 kesällä. Dipolista tuli Aalto-yliopiston kaikille avoin rakennus, joka on tarkoitettu työntekoon ja oppimiseen. 
Arkkitehtuuri.
Dipolin vapaamuotoista, luontoon sulautuvaa arkkitehtuuria sekä ihasteltiin että kritisoitiin sen valmistuessa. Norjalainen kriitikko Christian Norberg-Schulz katsoi sen edustavan paikalliset arvot huomioivaa arkkitehtuuria yleispätevän modernismin sijaan. Juhani Pallasmaa taas katsoi "Arkkitehdissä" 1967 julkaistussa arviossaan, ettei rakennuksen suunnittelussa ollut noudatettu vastuullisia periaatteita. Reima Pietilä itse totesi Dipolin olevan "hyvän maun vastainen" ja että se "puolustaa oikeutta olla erilainen ja silti arkkitehtuuria". Pietilän mielestä Dipolin tehtävänä olikin herättää keskustelua.
Suistamon kirkko

Suistamon pyhän Nikolaoksen kirkko on ortodoksinen kirkko Suistamolla luovutetussa Karjalassa. Se oli entisen Suistamon ortodoksisen seurakunnan pääkirkko. 
Kirkon suunnittelu ja rakentaminen.
Suistamon empiirityylinen kirkko rakennettiin vuosina 1839-1844 ja sen suunnitteli arkkitehti Carl Ludvig Engel. Kirkko vihittiin pyhän Nikolaoksen muistolle.
Kirkon ulkoasu.
Suistamon kirkko on pohja-alaltaan ristin muotoinen. Sen runko oli tehty hirrestä ja vuorattu laudoituksella. Kirkon pääsisäänkäynti on kirkon länsipäässä sijaitsevan kellotornin alaosassa. Lisäksi vuonna 1903 tehtyjen korjaustöiden yhteydessä lisättiin sisäänkäynnit myös ristivarsien päihin kirkon sivuille. Kirkon ristikeskuksessa on kahdeksankulmainen kupoli. Kirkkoa korjattiin vuosina 1903 ja 1938. Vuoden 1903 korjauksessa aiemmin tumma kirkko maalattiin vaaleaksi, kellotornin ikkunoiden muoto muutettiin pyöreistä kulmikkaiksi ja klassiset puolipylväät ristivarsista poistettiin.
Sisätilat.
Kirkkosalin keskiosaa hallitsee korkea kupolin alainen tila, jota ympäröivät kahdeksan kupolia kannattavaa pylvästä. Kupolin sisäpinnassa oli kahdeksan peiliä. Kirkon itäisessä ristivarressa sijainnut ikonostaasi oli Pietarin taideakatemian diakonin Tamarinskin maalama. 
Sota-aika.
Suistamon kirkko oli ehjä, kun se talvisodan jälkeen luovutettiin Neuvostoliitolle. Sodan jälkeen venäläiset tekivät kirkosta teatterin ja alttari korvattiin näyttämölaitteilla. Jatkosodan alussa vuonna 1941 Suomi valtasi alueen takaisin. Vetäytyvät venäläiset sotilaat sytyttivät kirkon tuleen, mutta suomalaiset sotilaat ehtivät sammuttaa palon ennen kuin suuria vahinkoja ehti syntyä. Kirkko korjattiin vuoteen 1943 mennessä mutta vuonna 1944 kirkko siirtyi taas Neuvostoliitolle. Tällä kertaa venäläiset tekivät kirkosta pioneerileirin ruokalan, jonka keittiö sijoitettiin alttarin paikalle. Kirkossa toimi myös pesula. Sodan jälkeen venäläiset purkivat kellotornin.
Uudelleen kirkolliseen käyttöön.
Vuonna 1991 entiset suistamolaiset vuokrasivat kirkon venäläisiltä liikemiehiltä 50 vuodeksi. Vuokra suoritettiin kunnostamalla kirkko. Entiset suistamolaiset luovuttivat kirkon nykyisten asukkaiden käyttöön. Kirkkoa kunnostettiin neljä vuotta. Kellotornia ei tosin tuolloin rakennettu uudelleen. Vuonna 1994 kirkossa pidettiin kirkon 150-vuotisjuhlajumalanpalvelus. 
Aiemmat kirkot.
Suistamon kappeliseurakunta itsenäistyi 1700-luvun lopulla. Ensimmäisistä kirkoista ei ole varmoja tietoja. Suistamolla oli 1700- ja 1800-luvuilla useampia kirkkoja yhtä aikaa. Myös pyhän Nikolaoksen muistolle pyhitetty kirkko valmistui 1700-luvun puolivälissä ja tuhoutui tulipalossa 20. kesäkuuta 1871. Vuonna 1764 rakennettu Herran Kasteen kirkko purettiin 1873 ja profeetta Elian kirkko paloi 1897.
Raili Pietilä

Raili Inkeri Marjatta Pietilä (o.s. Paatelainen; 15. elokuuta 1926 Pieksämäki – 16. toukokuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Raili Paatelainen kirjoitti vuonna 1946 ylioppilaaksi ja valmistui 1956 arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta. Hän päätyi arkkitehdiksi opiskeltuaan ensin Helsingin yliopistossa muun muassa matematiikkaa ja työskenneltyään pari vuotta rakennushallituksessa. Paatelainen oli työskennellyt Olli Kivisen toimistossa jo opiskeluaikanaan 1949–1951. Valmistuttuaan hän oli Kivisen toimistossa uudestaan 1959–1960 ja samaan aikaan myös Olaf Küttnerin toimistossa.
Raili ja Reima Pietilä avioituivat vuonna 1963. He olivat alkaneet työskennellä samassa toimistossa kolme vuotta aiemmin. Ensimmäinen yhteinen työ oli vuonna 1961 suunniteltu Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskuntatalo Dipoli. Samaan aikaan valmistui myös Tapiolan Suvikummun asuinalue. Muita Pietilöiden keskeisiä töitä olivat Kalevan kirkko Tampereella, Hervannan seurakunta- ja vapaa-aikakeskus ja Hervannan liikekeskus, Kuwaitin Seif-palatsi, Suomen Intian-suurlähetystö, Tampereen pääkirjasto Metso ja presidentin virka-asunto Mäntyniemi. Raili Pietilän omiin töihin kuuluu muun muassa Tove Janssonin ja Tuulikki Pietilän lomatalo Klovharun saaressa.
Tyyliltään Pietilät edustivat orgaanista arkkitehtuuria. Sen seurauksena heidän suunnitelmansa olivat yksityiskohtaisia ja suuritöisiä. Mäntyniemen suunnitteluun heidän toimistoltaan meni yli 84 000 tuntia.
Pietilöiden tytär Annukka Pietilä (s. 1963) on myös arkkitehti.
U6 (Berliinin metro)

U6 on "Großprofil"-linja Berliinin metrossa.
Asemat.
&lt;br&gt;
Historia.
Linjan ensimmäinen osuus Hallesches Torin ja Seestraßen välillä avattiin vuonna 1923. Alun perin linjan tunnuksena oli C. Eteläpäässään linjaa jatkettiin 1920-luvulla pala palalta, kunnes se vuonna 1929 ulottui Tempelhofiin. Vuonna 1966 sitä jatkettiin Tempelhofista edelleen Alt-Mariendorfiin. Pohjoispäässään linjaa jatkettiin vuonna 1956 Kurt-Schumacher-Platzille ja vuonna 1958 Tegeliin.
Berliinin kahtiajaon aikana 1949–1990 linja oli Länsi-Berliinin julkisen liikenteen käytössä. Reitin molemmat päät sijaitsivat Länsi-Berliinin, mutta keskiosa osittain Itä-Berliinin puolella. Linja oli Länsi-Berliinin julkisen liikenteen käytössä. Sen jälkeen kun Berliinin muuri vuonna 1961 rakennettiin, linja kulki edelleen Itä-Berliinin alueen kautta, mutta metrojunat eivät saaneet pysähtyä siellä sijainneilla asemilla, joita kutsuttiinkin haamu­asemiksi, lukuun ottamatta Friedrich­straßen asemaa, jossa oli vaihto­mahdollisuus Länsi-Berliiniin johtavaan S-Bahn-linjaan ja jossa myös oli yksi Berliinin harvoista rajan­ylitys­paikoista.
Duarte Lobo

Duarte Lobo (s. noin 1565; k. 24. syyskuuta 1646) oli portugalilainen säveltäjä, joka sävelsi muun muassa messuja ja motetteja.
Lobon elämästä tiedetään vähän. Hän syntyi Alcáçovasissa ja opiskeli Manuel Mendesin johdolla Évorassa. Myöhemmässä elämässään Lobo toimi "maestro de capillana" ja musiikin opettajana Lissabonissa.
Esko Keinänen

Esko Keinänen (3. marraskuuta 1935 Helsinki – 2. tammikuuta 1975 Espoo) oli ralliautoilija, joka voitti muun muassa ralliautoilun ensimmäisen Suomen mestaruuden, vuonna 1959. Samana vuonna Keinänen voitti Hankirallin. Seuraavana vuonna hän sijoittui rallin SM-pisteissä kolmanneksi. Keinänen ajoi Peugeot’lla ja Alfa Romeolla kartturinaan Kai Nuortila. 
Monte Carlon ralliin Keinänen osallistui kuusi kertaa vuosina 1961–1964 sekä 1966 ja 1967. Hänen paras sijoituksensa oli luokkavoitto ja yleiskilpailun kuudes sija Skoda Octavialla vuonna 1961, jolloin hänen kartanlukijanaan oli Rainer Eklund. Jyväskylän Suurajoissa Keinänen oli mukana vuodesta 1958 lähtien ja sijoittui useana vuonna yleiskilpailun kärkipäähän voittamatta rallia kuitenkaan kertaakaan. 
Keinänen kilpaili myös rata-ajoissa niin maalla kuin jäälläkin. Viimeisissä Eläintarhanajoissa vuonna 1963 hän sijoittui luokkansa toiseksi.
Helge Nygrenin ja Juhani Melartin mukaan Keinäsellä ei ollut parhaina vuosinaan mahdollisuuksia mitellä voimiaan tasavertaisesti maailman muiden rallihuippujen kanssa, vaan hän joutui kilpailemaan suorituskyvyltään ja ajo-ominaisuuksiltaan heikommilla autoilla kuin toiset. Keinäsen taidot ralleissa perustuivat etenkin hänen reaktionopeuteensa, mutta hänen raju ajotapansa asetti ajokin varsin kovalle koetukselle.
Aktiiviuransa jälkeen Keinänen työskenteli ajo-opettajana helsinkiläisessä Autokoulu N. Pinoaro Ky:ssä ja avioitui Seija Pinoaron kanssa. Heille syntyi kolme lasta. Seija Keinänen toimi miehensä kartanlukijana ja kilpaili itsekin ralleissa naisten sarjassa. Esko Keinänen menehtyi äkillisesti sydänkohtaukseen vuonna 1975 aktiivisen kilpailu-uransa jälkeen.
Esko Keinäsen isä oli liikemies ja autourheilija S. P. J. Keinänen (1907–1984).
Rivas-Martinezin ilmastoluokitus

 
Rivas-Martinezin ilmastoluokitus on eräs ilmastoluokitus, joka perustuu lämpötiloista ja sademääristä laskettuihin tunnuslukuihin ja kasvillisuustyyppeihin. Luokitus jakaa maapallon viiteen lämpövyöhykkeeseen, lukuisiin kosteusvyöhykkeisiin ja mantereisuus-mereisyysportaisiin. Näille annetaan nimet. Tämän luokituksen mukaan Suomen Pohjois-Savossa sijaitseva Kuopion kaupunki on boreaalinen subkontinentaalinen, alempi mesoboreaalinen alhaishumidi. Tämä tarkoittaa keskimääräisen kylmää havumetsäilmastoa, joka on puolimantereinen ja ei kostea.
Rivas-Martinezin luokitus ei ole kovin laajalle levinnyt.
Rivas-Martinezin luokituksen perusmuuttujat.
Rivas-Martinezin luokituksessa lasketaan muutamia perusmuuttujia, esimerkiksi lämpötilanvaihteluja kuvaava mantereisuus ja kylmimmän kuukauden lämpötiloja mittaava termisyys ja kosteutta kuvaava ombroterminen indeksi.
Tmax: Vuoden lämpimimmän kuukauden maksimilämpötila (also M') 
kääntöpiirien pohjoispuolella kesä, heinä, elo ja
eteläisellä pallonpuoliskolla joulu, tammi, helmi. Tropiikissa Kauriin ja Kravun kääntöpiirien sisällä kasketaan kolmen kuivimman kuukauden sademäärä yhteen.
kääntöpiirien pohjoispuolella joulu, tammi, helmi ja
eteläisellä pallonpuoliskolla kääntöpiirin eteläpuolella kesä, heinä, elo. Tropiikissa Kauriin ja Kravun kääntöpiirien sisällä kasketaan kolmen kuivimman kuukauden sademäärä yhteen.
T keskilämpötila, M kylmimmän kuukauden lämpimin lämpötila, m kylmimmän kuukauden kylmin lämpötila. *Itc kompensoitu termisyys, Itc=It+-C, kompensointiarvo C = 0 jos
9&lt;Ic&lt;18
Iod2 = (Ppd2/Tpd2)*10
Mantereisuus-mereisyys.
Mantereisuus Ic on Rivas-Martinezin luokituksessa lämpimimmän ja kylmimmän kuukauden keskilämpötilojen erotus. 
Kosteusluokat ombrotyypin mukaan.
Hyperaridi on erittäin kuiva ilmasto (aavikko), aridi kuiva (myös aavikko), semiaridi lähinnä puolikuivaa pensasaroa tai vastaavaa, submumidi alikosteaa aroa, humidi kosteaa metsäilmastoa , hyperhumidi hyvin kosteaa metsää ja ultrahyperhumidi lähellä sademetsää.
Maapallon vyöhykkeet.
Hieman tavallisuudesta poikkeava maapallon jako lämpövyöhykkeisiin.
T-20 Komsomolets

T-20 Komsomolets () oli neuvostoliittolainen panssaroitu telaketjutraktori, joka suunniteltiin vuoden 1936 lopulla Moskovan Ordžonikidzen tehdas nro 37:lla. Niitä valmistettiin vuodesta 1937 vuoteen 1941 pääasiassa tehtaalla nro 37, mutta myös STZ:lla ja GAZ:lla.
Vaunusta rakennettiin tehdas nro 92:llä Gorkissa vuosina 1941–1942 myös noin sata ZiS-30-panssarintorjuntavaunua varustamalla se 57 millimetrin ZiS-2-panssarintorjuntatykillä.
Isotropia

Isotropia tarkoittaa suunnasta riippumatonta. Sen vastakohta on "anisotropia". Esimerkiksi isotrooppisella säteilyllä on sama intensiteetti havainnointisuunnasta riippumatta.
Matematiikassa isotropia liittyy monistoihin ja reaaliarvoisiin vektorimuuttujan funktioihin.
Materiaalitekniikassa isotropialla tarkoitetaan, että materiaalin ominaisuudet ovat samat kiderakenteen eri suunnissa.
Loimolan luterilainen kirkko

Loimolan luterilainen kirkko sijaitsi Loimolan kylässä rajakarjalaisen Suistamon kunnan itäosassa. Se kuului Soanlahden seurakuntaan. Talvisodan jälkeen alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta jo seuraavana vuonna perääntyvät venäläiset polttivat kirkon jatkosodan yhteydessä.
Taustaa.
Suojärven radan rakentamisen jälkeen 1920-luvulla Loimolaan alkoi kehittyä sahateollisuutta, mikä toi kylään paljon luterilaista väestöä. Loimolan rukoushuoneyhdistys sai vuonna 1926 tontin kirkkoa, hautausmaata ja pappilaa varten. Ennen kirkon valmistumista jumalanpalvelukset pidettiin yksityiskodissa.
Rakentaminen.
Loimolan päätytornillinen pitkäkirkko rakennettiin hirrestä ratamestari Vilho Niemisen ja pappi Topi Vapalahden yhdessä tekemien piirustusten pohjalta ja se valmistui vuonna 1932. Samana vuonna Loimola sai myös oman rajaseutupapin. Vastakkaisessa päässä kuin kellotorni oli keittiö ja kamari sekä yläkerrassa vahtimestarin asunto.
Irtaimisto.
Kirkon alttaritaulun maalasi pastori Martti Elo. Kellotornissa oli yksi kello. Urkuja kirkossa ei ollut. 
Kirkon tuhoutuminen.
Kirkko tuhoutui jatkosodan alussa vuonna 1941, kun Suomi valloitti Suistamon takaisin. Perääntyvät venäläiset sytyttivät kirkon tuleen ja se paloi.
Luettelo tanssitermeistä

Tanssitermeillä tarkoitetaan tässä tanssilajeihin liittyviä ja niiden harjoittelussa käytettäviä erikoistermejä. Monet niistä ovat nimikkeitä erilaisille lajissa käytettäville liikkeille tai muuten olennaisille käsitteille. Usein käytetään termejä, jotka ovat sen maan kielellä, missä tanssilaji on syntynyt tai kehittynyt alun perin. Esimerkiksi balettisanasto on ranskankielistä, mutta steppisanasto englanninkielistä. Osaa liikkeistä saatetaan kutsua omalla ja osaa alkuperäiskielellä. Jotkin termit saattavat olla käytössä useissa tanssilajeissa, mutta yleensä niiden suoritustapa on muunnettu tyylilajin mukaiseksi, jolloin myös termin merkitys on riippuvainen kyseessä olevasta tanssilajista. Tanssi lainaa sanastoa myös muun muassa voimistelusta. 
Termistöt - ja käytetyt liikkeet - myös jatkuvasti muuttuvat ja kehittyvät, joten yleispätevää luetteloa on mahdotonta tehdä. &lt;br&gt;
Musiikista poiketen tanssinotaatiota - nuotintamista - ei tanssiharjoittelussa käytetä. Kehitetyt notaatiosysteemit eivät ole siinä käytännöllisiä, vaan opetus tapahtuu näyttämällä liikkeet ja käyttämällä niistä vakiintuneita nimikkeitä. Nimikkeiden oppimisella onkin musiikin nuotinlukutaitoon verrattavissa oleva asema tanssiopinnoissa - varsinkin paljon termejä suosivissa lajeissa kuten baletissa. Jotkut tanssilajit perustuvat paljolti vakiintuneeseen liikesanastoon, jota käytetään tyylilajiin kuuluvissa tansseissa (esimerkiksi baletti). Näille on yleensä myös kehittynyt yhteisesti käytössä oleva laaja termistö ja lajin opiskelu on paljolti tämän liikesanaston opettelua. Joillekin tanssilajeille (esimerkiksi nykytanssi) taas on tyypillisempää, että liikemateriaalia kehitetään ja uudistetaan jatkuvasti, jolloin myös termistö on jatkuvassa muutosprosessissa. &lt;br&gt;
Erilaisia treenausmetodeja omine termeineen saattaa olla useita. Tyylilaji ei niinkään perustu valikoituihin liikkeisiin, vaan ennemmin perusideoihin, joiden avulla liikemateriaalia luodaan. Esimerkkinä tällaisesta mainittakoon Martha Grahamin "contraction" ja "release", Doris Humphreyn "fall" ja "recovery" tai Rudolf Labanin tilan, ajan ja energian muuntelun tuomat liikevariaatiot. Tanssinopettajat, koreografit ja tanssijat keksivät tarpeisiinsa uusia liikenimityksiä, joista osa on vain hetkellisesti tai pienessä piirissä käytössä, mutta jotkin saattavat lopulta muuttua yleisemminkin käytetyiksi. 
Luettelo balettitermeistä.
Seuraavat ranskankieliset termit ovat baletissa käytettyä sanastoa, jotka selityksineen löytyvät artkkelista Luettelo balettitermeistä:
Luettelo breaktanssin termeistä.
Katso artikkelista breakdance.
"reverence"
"branle"
"simple"
"double"
"reprise"
"greve"
"ruade"
"posture"
"pied croisé"
"saut majeur"
"pieds joints"
Luettelo kansantanssitermeistä.
 Askeleet ja askelikot
 Vakiokuviot ja vakio-osat
 Otteet 
Luettelo steppitermeistä.
Katso artikkelista Luettelo steppitermeistä.
U8 (Berliinin metro)

U8 on yksi Berliinin metron linjoista. Tekniikaltaan se edustaa "Großprofil"-tyyppiä.
Historia.
Linjan ensimmäinen osuus Schönleinstraßen ja Boddinstraßen välillä avattiin vuonna 1927. Alun perin linjan tunnuksena oli D. Schönleinstraße linjaa jatkettiin vuoteen 1930 mennessä vaiheittain Gesundbrunnenille, toisessa päässä Boddinstraßelta Leinestraßelle vuonna 1929. Vuosina 1977 linjaa jatkettiin Gesundbrunnenilta edelleen Osloer Straßelle, vuonna 1987 Paracelsus-Badiin ja 1994 nykyiselle pääteasemalleen Wittenauhun. Toisessa päässä linjan jatke Leinestraßelta Hermannstraßelle valmistui vuonna 1996.
Berliinin kahtiajaon aikana 1949–1990 linja oli Länsi-Berliinin julkisen liikenteen käytössä. Reitin molemmat päät sijaitsivat Länsi-Berliinissä, mutta keskiosa osittain Itä-Berliinin puolella. Sen jälkeen kun Berliinin muuri vuonna 1961 rakennettiin, linja kulki edelleen Itä-Berliinin kautta, mutta metrojunat eivät saaneet pysähtyä siellä sijainneilla asemilla, joita kutsuttiinkin haamu­asemiksi. Saksojen yhdistymisen yhteydessä suljetut asemat avattiin muutaman kuukauden kuluessa marraskuusta 1989 lähtien.
Gynekologinen irtosolunäyte

Gynekologisella irtosolunäytteellä eli papakokeella tutkitaan kohdunkaulan limakalvoja. Suomessa useimmat kunnat kutsuvat 25 tai 30 vuotta täyttäneet naiset viiden vuoden välein papakokeisiin. Solumuutosten varhainen toteaminen vähentää kuolleisuutta kohdunkaulan syöpään. Näyte otetaan kolmesta kohdasta: emättimestä, kohdunsuulta ja kohdunkaulakanavasta. Näytettä ei suositella otettavaksi kuukautisten aikana.
Papakoe () on saanut nimensä kreikkalaisen lääkärin Geórgios Papanikoláoun (1883–1962) mukaan, joka todisti ensimmäisenä, että kohdunkaulan syöpä voidaan diagnosoida emättimen kautta otettavalla irtosolunäytteellä.
Suomalainen gynekologi Sakari Timonen (1915-2016) tutustui Papanikoláoun tekemiin kokeisiin hänen johdollaan työskennellessään New Yorkissa tutkijastipendiaattina vuonna 1953. Timonen otti kokeen käyttöön Naistenklinikalla. 
Kokeen suoritus.
Näyte papakoetta varten voidaan ottaa laboratoriohoitajan tai yleis- tai erikoislääkärin vastaanotolla normaalin gynekologisen tarkastuksen yhteydessä. Näytettä ei oteta kuukautisten aikana, ja näytteenoton yhteydessä tarvitaan tieto kuukautiskierron vaiheesta (edellisten kuukautisten ajankohta). Näytteen ottaja siirtää emättimen kautta emättimen takapohjukkaan, kohdunnapukkaan ja kohdun suulle työvälineen jolla otetaan näytepala emättimen tai kohdunkaulan seinämästä. Näytteenotto ei yleensä tee kipeää mutta se voi tuntua hieman epämiellyttävältä.
Milloin papakoe tulee suorittaa?
Ensimmäinen papakoe suositellaan otettavaksi noin vuosi ensimmäisen sukupuolikontaktin jälkeen tai viimeistään 25-30 vuoden iässä. Lisäksi koe tulisi uusia aina, kun ensimmäisestä seksikontaktista uuden partnerin kanssa on kulunut noin vuosi. Mikäli kumppani pysyy samana ja edellisen testin solukuva on normaali, sopivana testausvälinä pidetään kahdesta kolmeen vuotta. Papakoe tulisi suorittaa riippumatta siitä mikä ehkäisymuoto on käytössä, sillä esimerkiksi kondomi suojaa papilloomavirusinfektioilta vain noin 70 %:n varmuudella ja muut ehkäisymuodot huomattavasti heikommin. Myös HPV-rokotuksen saaneiden tulisi käydä papakokeessa, sillä 2006 markkinoille tullut rokote suojaa vain kahdelta kohdunkaulansyöpää aiheuttavalta HPV-alatyypiltä (HPV-16 ja HPV-18). Vaikka nämä kaksi alatyyppiä kattavat suuren osan (n. 70 % kaikista pahanlaatuisista solumuutoksista), harvinaisempien alatyyppien osalta rokote ei tarjoa suojaa.
Anaalipapa.
Kohdunkaulassa pahanlaatuisia limakalvomuutoksia aikaansaavat papilloomavirukset voivat siirtyä myös peräaukon limakalvolle esimerkiksi anaaliseksin aikana. Pitkäkestoinen papilloomavirusinfektio voi aikaansaada syövän esiasteita tai syöpää myös peräaukon ja peräsuolen alueella, ja siksi homoseksuaalisille miehille suositellaan anaalipapatestin suorittamista muutaman vuoden välein. Mikäli henkilö on HIV-positiivinen, koetta suositellaan suoritettavaksi vuosittain.
Valeraskaus

Valeraskaus on raskautta muistuttava olotila, jossa elimistö reagoi kuin se olisi raskaana, vaikka raskautta ei todellisuudessa ole.
Valeraskaus ihmisellä.
Naisten valeraskausoireina kuukautiset jäävät pois, maha kasvaa ja rinnat muuttuvat – aivan kuin nainen olisi raskaana, paitsi ettei raskautta kuitenkaan ole. Elimistössä tapahtuu myös hormonaalisia muutoksia. Miehillä valeraskauksia on diagnosoitu huomattavasti vähemmän kuin naisilla. Miesten valeraskauksien oireet ovat suurelta osin psyykkisiä, mutta niihin liittyy myös samantapaisia fysiologisia muutoksia kuin naisten valeraskauksissa.
Valeraskaus koiralla.
Koiralla jälkikiiman aikana esiintyvä oireilu, joka muistuttaa raskauden oireita. Valeraskaus on koirilla melko yleistä. Oireet kestävät noin 2–3 viikkoa. Oireina voi olla maitorauhasten turpoamista ja maidon eritystä.
Valeraskauden aikana naaras saattaa hoivata pehmoleluja tai vaikka sukkia. Se on niistä usein mustasukkainen, kuten huolehtivan emon kuuluukin. Nämä ”poikaset” olisi hyvä poistaa huomaamattomasti ja yrittää saada koiraa kiinnostumaan muista asioista. Mikäli oireet ovat pahat (esimerkiksi tärinää ja läähätystä), voidaan turvautua hormonilääkitykseen. Hyvänä ennaltaehkäisynä toimii myös nartun leikkaaminen eli sterilointi. Sterilointi myös ehkäisee vanhojen narttukoirien muita vaivoja, nisäkasvaimia ja kohtutulehdusta.
Valeraskaus on susilla tyypillisesti esiintyviä ilmiö, josta susilaumassa on hyötyä. Mikäli varsinainen emä ei pysty huolehtimaan poikasistaan, voivat lauman muut naaraat huolehtia ja imettääkin niitä. Koska koira polveutuu sudesta, myös koirilla valeraskaus on yleinen ja myös luonnollinen tila, ei siis sairaus. Myös kissa voi olla valeraskaana, joskin se on harvinaista.
Leppäsyrjän luterilainen kirkko

Leppäsyrjän luterilainen kirkko sijaitsi Leppäsyrjän kylässä entisen Suistamon kunnan eteläosassa luovutetussa Karjalassa. Se kuului Soanlahden seurakuntaan.
Rakentaminen.
Suojärven radan rakentamisen jälkeen 1920-luvulla, alkoi Leppäsyrjään kehittyä sahateollisuutta, mikä toi paljon luterilaista väestöä. Vuonna 1937 Leppäsyrjän entisestä työväentalosta remontoitiin pieni torniton kirkko, joka ei eronnut kylän muista rakennuksista juuri muusta kuin katolla olleesta rististä. Kirkossa oli urkuharmoni.
Kirkon tuhoutuminen.
Talvisodan jälkeen Leppäsyrjän kirkko joutui Neuvostoliiton haltuun. Venäläiset tekivät kirkosta sodan jälkeen leipomon. Alttarin tilalla oli leivinuuni ja sakaristosta tehtiin jauhovarasto. Kirkko säilyi jatkosodan takaisinvaltauksen yhteydessä 1941 ja kunnostettiin Kirkkoja Karjalaan ry:n avulla vuonna 1943. Vuonna 1944 kirkko siirtyi taas Neuvostoliitolle ja sen jälkeen rakennus on hävitetty.
Futuuri (talous)

Futuuri on julkisesti noteerattu johdannaissopimus, jolla sitoudutaan ostamaan ja myymään tiettynä aikana tulevaisuudessa kohde-etuutta (esimerkiksi arvopaperi, valuutta, joukkovelkakirja tai raaka-aine) hintaan, joka on sovittu sopimushetkellä. Kurssivaihteluista johtuen futuurilla on taloudellista merkitystä. Futuuri voi olla noteerattu arvopaperipörssissä; niitä voidaan myös ostaa ja myydä siellä.
Futuureilla kauppaa käyvät tahot voidaan pääsääntöisesti jakaa kahteen ryhmään:
Jälkimmäisen ryhmän arvioidaan parantavan markkinoiden likviditeettiä ja lisäävän hintojen ennustustarkkuutta, mutta jälkimmäiseen hyötyyn on myös esitetty vastaväitteitä (katso spekulaatio).
Historia.
Aristoteles kertoo kirjassaan "Politiikka" Thales-filosofista, eräästä antiikin seitsemästä viisaasta, joka kehitti erään ensimmäisistä tunnetuista futuureista tai optioista. Thales ennusti hyvän oliivisadon ja vuokrasi tai osti option kaikkiin öljynpuristamoihin. Näiden omistajat näin mielellään suojautuivat huonoa satoa vastaan sopimalla varmasta tulosta ja suostuivat siksi alhaiseen hintaan. Hyvä sato sitten nosti kysyntää niin paljon, että köyhä Thales sai myytyä sopimuksensa suurella voitolla. 
Ensimmäinen moderni futuuripörssi oli Dojiman riisipörssi Osakassa, Japanissa.
Koska viljelijöillä ja tuotantoketjun myöhemmillä osapuolilla on suuri tarve suojautua maataloustuotteiden kaoottisilta hintaheilahteluilta, vuonna 1848 Chicagossa perustettiin forward-pörssi, jossa nämä saattoivat sopia hinnoista etukäteen, ja 1865 otettiin käyttöön futuurit.
Korkofutuurit kehittyivät 1970-luvulla.
Suuren yleisön tietoisuuteen futuurikauppa tuli vuonna 1995, kun Britannian vanhimman sijoituspankin Barings Bankin futuurikaupan Singaporen-yksikön johtajan Nicholas ”Nick” Leesonin futuurikaupat suistivat koko pankin vararikkoon.
Euroopan unionin perussopimukset

Euroopan unionin perussopimukset tarkoittavat Euroopan unionin ja Euroopan yhteisön perustamissopimuksia sekä niitä muuttaneita sopimuksia. Perussopimukset muodostavat ylimmän tason Euroopan unionin lainsäädännöstä eli ns. "acquis'sta". Hallitustenvälinen konferenssi (HVK) valmistelee muutokset perussopimuksiin. 
Euroopan unionin lainsäädäntö tarkoittaa kaikkia jäsenmaita sitovaa ja velvoittavaa normistoa. Tämä säännöstö muodostuu kolmella tasolla:
Skewesin luku

Skewesin luku viittaa lukuteoriassa esiintyviin erittäin suuriin lukuihin, jotka on nimetty eteläafrikkalaisen matemaatikon Stanley Skewesin mukaan. Nämä luvut ovat ylärajoja pienimmälle luonnolliselle luvulle "x" , jolle
formula_1
missä alkulukufunktio "π" ilmaisee annettua lukua pienempien tai yhtäsuurten alkulukujen lukumääräja "li" on logaritminen integraalifunktio formula_2.
Historia.
Stabley Skewesin opettaja, John Edensor Littlewood, todisti vuonna 1914, että kyseinen luku on olemassa, sekä huomasi sen, että erotuksen π(x) − li(x) etumerkki vaihtuu äärettömän monta kertaa. Siihen asti kaikki saatavilla oleva tieto näytti viittavan, että π(x) on aina vähemmän kuin li(x). Lausekkeen todistukselle on kaksi vaihtoehtoa: joko oletetaan Riemannin hypoteesin olevan epätosi, tai vaikeammassa todistuksessa, että se on tosi.
Skewes todisti 1933 että, jos oletetaan Riemannin hypoteesin olevan tosi, on olemassa luku "x", joka on pienempi kuin
formula_3 
Tätä lukua kutsutaan myös Skewesin ensimmäiseksi luvuksi, jonka likiarvona käytetään lukua
formula_4
Vuonna 1955 pystyttiin todistamaan ilman Riemannin hypoteesia, että on olemassa luku "x", joka on pienempi kuin
formula_5.
Näitä ylärajoja on sittemmin saatu pienemmiksi Riemannin hypoteesia, Herman te Riele sai 1987 ylärajaksi
 formula_6
ja vielä paremman arvion formula_7 löysivät Carter Bays ja Richard H. Hudson vuonna 2000.
Giorgio Agamben

Giorgio Agamben (s. 1942) on italialainen filosofi ja kirjallisuus- sekä oikeustieteilijä. Hän opettaa Veronan yliopistossa ja työskentelee vierailevana luennoitsijana muun muassa Pariisin Collége International de Philosophiessa. Agamben aloitti kirjallisen uransa 1980-luvulla julkaisemalla pääasiassa kirjallisuustieteen alaan kuuluvaa tutkimusta, mutta siirtyi 1990-luvun aikana poliittisen filosofian suuntaan ja on kommentoinut muun muassa Michel Foucault'n ajatuksia biopolitiikasta.
Agamben on kirjoittanut lain olemuksesta ja sen rakenteeseen liittyvistä umpikujista. Hän on käsitellyt myös pakolaisten asemaa lain ulkopuolelle jäävinä hahmoina ja kirjoittanut keskitysleirien asukkaiden kokemuksista. Lisäksi Agamben on tarkastellut poikkeustilan käsitettä periaatteena, jossa laki sisällyttää itseensä oman ulkopuolisuutensa. Agambenin mukaan 2000-luvulla eletään globaalissa poikkeustilassa, jota Yhdysvaltain Patriot Act edustaa. Hän julkaisi vuonna 2004 vetoomuksen, jonka mukaan biometristen tunnisteiden käyttöä passeissa ei voida hyväksyä, ja peruutti tällä perusteella oman vierailuprofessuurinsa Yhdysvalloissa ja kehotti kaikkia eurooppalaisia intellektuelleja toimimaan samoin. 
Agambenin filosofisia ja kirjallisia vaikuttajia ovat muun muassa Walter Benjamin, Carl Schmitt, Hannah Arendt ja Martin Heidegger. Nykyfilosofeista hän pitää yhteyttä muun muassa Antonio Negriin ja Slavoj Žižekiin. Suomessa Agambenin vaikutus näkyy muun muassa Jussi Vähämäen, Mika Ojakankaan ja Markku Koivusalon ajattelussa.
Agamben on pienessä apostoli Filippuksen roolissa Pier Paolo Pasolinin elokuvassa "Matteuksen evankeliumi".
Hiilen kiertokulku

Hiilen kiertokulku tarkoittaa hiilen biogeokemiallista kiertoa ilmakehän, vesistöjen ja maaperän välillä. Myös kasvit ja eläimet ovat mukana hiilen kiertokulussa. 
Suuria määriä hiiltä on sitoutunut valtameriin ja sen kerrostumien metaaniklatraattiin. Syvälle valtamereen on liuenneina hiiliyhdisteitä, joita on hieman vähemmän pintavesissä. Ilmakehässä hiiltä on muun muassa hiilidioksidissa ja leijuvassa pölyssäkin. Maan sisässä hiiltä on muun muassa kivihiilessä.
Kuvaus.
Kasvit ottavat ilmasta hiilidioksidia ja muuttavat sen biomassaksi, jossa on hiilivetyjä. Osa biomassasta joutuu eläinten syömäksi ja hajoaa. Eläimet hengittävät ilmakehään hiilidioksidia ja päästävät mädäntyessään metaania CH4. Hiilidioksidi ja metaani ovat molemmat kasvihuonekaasuja, jotka vaikuttavat maapallon ilmastoon.
Hiiltä kivettyy kivihiileksi maatuneesta kasvibiomassasta. Kivettynyt hiili pysyy kallioperässä hyvin pitkään, jopa miljardeja vuosia. Joet kuljettavat hiiltä mereen. Meren mannerlaatat liikkuvat magmaksi mantereen alle. Hiiltä muuttuu kalsiumkarbonaatiksi CaCO3 muun muassa meren kalkkieläimissä. Tulivuorenpurkaukset vapauttavat hajonneesta karbonaatista irronnutta hiilidioksidia CO2.
Maapallossa on hiiltä noin 140 000 kertaa se määrä mitä elävissä eliöissä. Melkoinen osa Maan hiilestä sitoutuu kalkkikiveen CaCO3 meren eliöiden toiminnan tuloksena. Hiili tulee ilmakehän hiilidioksidista. Monien silikaattikivien rapautuminen karbonaateiksi kuluttaa hiilidioksidia. Joet kuljettavat liuenneita hiiliyhdisteitä meriin. Arvellaan, että ilmakehässä on hiiltä hiilidioksidissa rapautumista varten 10 000 vuodeksi. Tulivuoret purkavat uutta hiilidioksidia tilalle. Merenpohjan kerrostumiin vajonnut hiili palaa kiertoon viimeistään noin 200 miljoonassa vuodessa, koska vajoaa viimeistään tässä ajassa mannerlaatan alle, jossa hiili kaasuuntuu ja tulee kaasuna ulos.
Hiilen kiertokulku ja kasvihuoneilmiö.
Ilmakehässä on hiilidioksidina ja muina hiiliyhdisteinä 750 gigatonnia hiiltä. Hiilidioksidia on ilmakehän tilavuudesta 383 miljoonasosaa (ppm) (eli 0,000383). Fossiilisista polttoaineista ja sementin valmistuksesta vapautuu 30 gigatonnia ja sademetsän hakkuista 5,5 gigatonnia hiiltä vuodessa.
Maikki Harjanne

Maija-Liisa (Maikki) Harjanne (o.s. Saksman; 21. joulukuuta 1944 Sippola – 3. maaliskuuta 2023 Lohja) oli suomalainen lastenkirjailija ja kuvittaja. Hän valmistui vuonna 1970 Taideteollisesta korkeakoulusta kuvaamataiteen opettajaksi. Maikki Harjanne kuuluu Suomen suosituimpiin lastenkirjailijoihin. Harjanteen Minttu-lastenkirjasarja kuuluu suomalaisen lastenkirjallisuuden nykyklassikoihin, ja niitä oli vuonna 2018 myyty lähes 400 000 kappaletta.
Maikki Harjanteen puoliso vuosina 1966–1972 oli kirjailija Hannu Mäkelä ja vuodesta 1975 lähtien elokuvaohjaaja Mikko Harjanne.
Harjanne kuoli 78-vuotiaana maaliskuussa 2023, lyhyen sairauden jälkeen.
Tuotantoa.
Harjanne teki lisäksi runsaasti käännöksiä.
Espoontori

Espoontori on kauppakeskus ja toimistorakennus Espoon keskuksessa, aivan Espoon rautatieaseman vieressä. Kauppakeskus on valmistunut vuonna 1987, ja se on Espoon yhdeksänneksi korkein rakennus. Vuonna 2010 kauppakeskus modernisoitiin. Vuonna 2011 ehdotettiin, että viereinen kauppakeskus Entresse ja Espoontori yhdistettäisiin yhdeksi isoksi kauppakeskukseksi, mutta hanke ei koskaan toteutunut. Kauppakeskuksessa on 38 liikettä, muun muassa K-Supermarket Kulinaari, Fida Lähetystori Espoontori, apteekki, Hesburger, Alanya Market, Marian Konditoria ja ravintola Taste of Thailand. Espoontorille on rakenteilla K-Citymarket Kulinaari.
Aluksi K-Supermarket Kulinaarin paikalla toimi Tukolle kuulunut T-Market Priima. Espoontorilla oli ennen myös VPD Pelikaupan Espoon myymälä, Antikvaria Pikku-Jone, pesula Clean Kalle ja Tokmanni, kunnes se muutti Entresseen.
Citycon osti Espoontorin vuonna 1999.
Elokuussa 2017 Citycon myi Espoontorin yhdysvaltalaiselle sijoitusyhtiö Cerberus Capital Managementille ja Espoontori siirtyi Cerberukselle marraskuussa 2017. Kesko osti Espoontorin syyskuussa 2023.
Julija Tšepalova

Julija Anatoljevna Tšepalova (; s. 23. joulukuuta 1976 Komsomolsk, Venäjä) on uransa lopettanut ja Venäjää edustanut maastohiihtäjä ja kaksinkertainen henkilökohtainen olympiavoittaja, joka kuuluu evenkien kansaan. Hyvänä luistelijahiihtäjänä tunnettu Tšepalova nousi suuren yleisön tietoisuuteen Naganon olympialaisissa voittaessaan vapaan tyylin 30 kilometrin kilpailun.
Julija Tšepalova on naimisissa uransa jo myös lopettaneen hiihdon maailmanmestarin Vasili Rotsevin kanssa ja heillä on kaksi lasta. Kauden 2006–2007 Tšepalova jätti väliin raskauden vuoksi. Toisen lapsen syntymän jälkeen Tšepalova harjoitteli ampumahiihtoa ja ensimmäisen ampumahiihtokilpailunsa hän kävi marraskuussa 2007 Kontiolahdella. Loppukaudesta 2007–2008 hän osallistui hiihdon maailmancupiin parhaan sijoituksen ollessa 22:s Oslossa 30 kilometrin vapaan tyylin kilpailussa.
Elokuussa 2009 venäläinen All Sport -uutistoimisto kertoi Tšepalovan jääneen kiinni EPO-hormonin käytöstä maailmancupin kilpailussa saman vuoden tammikuussa. Venäjän hiihtoliiton puheenjohtaja Vladimir Loginov kertoi Tšepalovan ilmoittaneen lopettavansa uransa. Tšepalova asetettiin joulukuussa 2009 kahden vuoden kilpailukieltoon, joka lasketaan alkaneen elokuusta. Tšepalova valitti asiasta kuitenkin vielä urheilun kansainväliseen vetoomustuomioistuimeen, joka kuitenkin hylkäsi valituksen ja piti kahden vuoden kilpailukiellon voimassa.
"Kauden 2007–2008 jälkeen"
Viipurinlahti

Viipurinlahti () on Suomenlahden itäosassa Leningradin alueella sijaitseva pohjoiseen työntyvä merenlahti, jonka perällä sijaitsee Viipurin kaupunki. 
Laivaväylä Suomenlahdelta Saimaan kanavaan kulkee Viipurinlahden kautta. Kanavan eteläpää on Viipurinlahden äärimmäisessä perukassa, Suomenvedenpohjassa. Se liittyy muuhun lahteen Viipurin kaupungissa olevien salmien välityksellä. 
Viipurinlahdessa on paljon saaria, joista suurimmat ovat Uuraansaari, Ravansaari ja Essaari lahden keskiosassa, Revonsaari Viipurinlahdesta etelään työntyvässä Makslahdessa sekä Tuppura lahden suulla. Tuppuran pohjoispuolella sijaitsevat Teikarsaari ja Melansaari. Viipurinlahteen laskevia jokia ovat muun muassa lännestä Tervajoki ja Rakkolanjoki–Hounijoki, pohjoisesta Juustilanjoki ja Kilpeenjoki sekä idästä Rokkalanjoki. 
Lahti sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Viipurinlahden etelärajana voidaan pitää Koivistonniemen kärjessä olevasta Pullinniemestä Kuninkaansaaren kautta Säkkijärvelle Vilaniemeen kulkevaa linjaa. 
Suomelle kuuluessaan Viipurinlahden rannoilla oli monia puutavara- ja muita satamia. Suurimmat olivat Viipurin ulkosatama Uuras sekä Viipurin sataman kuuluneet Etelä- ja Pohjoissatama. Muita satamia olivat Johanneksen Kirkkoniemi, Koiviston Makslahti ja Vahvialan Tervajoki. Nykyisin merkittävin satama on Uuraassa.
Vihreän kullan maa

Vihreän kullan maa on MTV:llä vuosina 1987–1988 esitetty suomalainen televisiosarja. Sarjan ensimmäinen tunnin pituinen pilottijakso esitettiin 6. maaliskuuta 1987. Sarja on esitetty uusintana kesällä 1995. Sarjan käsikirjoitti Kirsti Manninen käyttäen salanimeä "Enni Mustonen". Ohjauksesta vastasi Markku Onttonen. Sarja kuvattiin pääosin Ruotsinpyhtäällä Strömforsin ruukissa, joka on nykyään merkittävä matkailukohde. 
Sarjaa on haukuttu ”Suomen "Dallasiksi"”. Jokseenkin kaikkiin MTV:n ohjelmiin nihkeästi suhtautunut Jukka Kajava kirjoitti toisen tuotantokauden alussa: ”"Vihreän kullan maa", suomalainen "Dallas" eli Evolan suvun viina- ja naimatavat ’paljastava’ saippuaooppera palasi jälleen ruutuun. Suomalaisiin koteihin tulvi teennäistä melodraamaa, jota ainakin sarjan tekijät pitävät lehtihaastattelujen mukaan kiinnostusta herättävänã. Kun muun muassa kriitikotkin kiinnostuivat "Vihreän kullan maasta".
Muistaakseni kriitikoiden kiinnostus oli poikkeuksellisen yksimielistä haukkumista.”
Kirsti Manninen (Enni Mustonen) kirjoitti sarjasta myös romaanisarjan, jonka kolme osaa ovat "Mäntykosken Anna" (1987), "Johannes ja Helena" (1988) ja "Mäntyniemen miniä" (1988). Ne kuvaavat pääosin aikaa ennen tv-sarjan alkua.
Juoni.
Sarjan tapahtumapaikkana on Evolan sukukartano Mäntyniemi ja Evola-yhtiöiden toimitilat. 
Evolan suku on kokoontunut hautajaistunnelmissa. Suvun päämies, vuorineuvos Johannes Evola on kuollut. Vanhan patruunan videotestamentti herättää vilkasta mielen kuohua perillisissä ja vaikuttaa monin tavoin puutalousalan jätin, Evola-yhtiöiden, tulevaisuuteen. Yhtiön hallituksen johtosuhteet muuttuvat samoin kuin perhesuhteet. Johanneksen kaksi poikaa, Jouko ja Kai, eivät enää vastaakaan Evola-yhtiöistä. Testamentti paljastaa vainajalla olevan myös kolmannen aikuisen pojan. Hän on kartanon tilanhoitaja Jyri Tertti. Aviopuolisonsa nuoruuden hairahduksen paljastuminen ottaa kovasti Helena Evolan voimille. Rautahermoinen ja suorapuheinen vuorineuvoksetar saa sydänkohtauksen. Jouko ei tule toimeen Jyrin kanssa. Jouko pettää ja laiminlyö vaimoaan Paulaa, ensin sihteerinsä Leena Ruuskasen ja sitten lääkäri Jaana Kosken kanssa, joka myös tulee raskaaksi. Ainoa luottohenkilö on tuomari Lasse Myllymäki, jonka kanssa Jouko liittoutuu ajamaan etujaan yhtiössä, mutta Lasse pelaa kulissien takana omaa likaista peliään saadakseen Evola-yhtiöiden osake-enemmistön itselleen.
DVD-julkaisut.
Finnkino julkaisi "Vihreän kullan maa" -sarjan neljän DVD:n sarjana vuonna 2011. Levyillä ei ole lisämateriaalia.
Puritanical Euphoric Misanthropia

Puritanical Euphoric Misanthropia on black metal -yhtye Dimmu Borgirin viides studioalbumi. Se äänitettiin Göteborgissa Ruotsissa syksyllä 2000 ja julkaistiin seuraavana vuonna. 
Levyn päättävä bonuskappale "Burn In Hell" on cover-versio Twisted Sisterin kappaleesta "Burn in Hell" (Stay Hungry, 1984)
Joonas Pohjonen

Joonas Pohjonen (s. 1973) valmistui helmikuussa 2000 musiikin maisteriksi Sibelius-Akatemian esittävän säveltaiteen koulutusohjelmasta, missä hän opiskeli pianonsoittoa Meri Louhoksen ja Erik T. Tawaststjernan johdolla. Pohjonen sai ensimmäisen palkinnon Maj Lind -pianokilpailussa vuonna 1997. 
Pohjonen on osallistunut muun muassa Eero Heinosen, Lev Naumovin ja Murray Perahian mestarikursseille. Lisäksi hän on opiskellut sävellystä Eero Hämeenniemen ja Paavo Heinisen johdolla. Pohjonen on esiintynyt useiden kotimaisten orkesterien solistina sekä kamarimuusikkona Naantalin Musiikkijuhlilla ja Viitasaaren Musiikin Aika -festivaalilla.
Pohjonen on vuodesta 2001 lähtien toiminut pianonsoiton ja säestyksen lehtorina Helsingin Ammattikorkeakoulussa.
Joonas Pohjosen puoliso vuodesta 1997 on viulutaiteilija Maaret Repo-Pohjonen, jonka kanssa hän on järjestänyt nuorille taiteilijoille leirejä muun muassa Kangasniemen musiikkijuhlien yhteydessä.
Beli dvor

Beli dvor (, Valkoinen palatsi) on vuosina 1934–1937 Serbian Belgradin Dedinjeen rakennettu kuninkaallinen palatsi. Palatsin rakentamisen aloitti silloinen Jugoslavian kuningas Aleksanteri I.
Beli dvorin suunnitteli serbialainen arkkitehti Aleksandar Đorđević. Sitä inspiroivat 1800-luvun englantilaiset talot, kuten Ditchley Park. Palatsin koristeellisen sisustuksen suunnitteli ranskalainen Jansen, joka myöhemmin sisusti Valkoisen talon John F. Kennedyn kaudella.
Palatsin valmistumisen jälkeen siinä asui sijaishallitsija ruhtinas Paul.
Toisen maailmansodan jälkeen Beli dvorista tuli Josip Broz Titon virallinen residenssi. Jugoslavian hajoamisen jälkeen palatsista tuli Slobodan Miloševićin virallinen residenssi. Nykyisin Beli dvor on Aleksandar Karađorđevićn, Jugoslavian viimeisen kuninkaan Pietari II:n pojan, sekä hänen perheensä virallinen asunto.
Brian Jacques

Brian Jacques (15. kesäkuuta 1939 Liverpool, Englanti – 5. helmikuuta 2011 Liverpool, Englanti) oli brittiläinen fantasiakirjailija. Hänen perheensä sukujuuret ovat Irlannissa. Lapsena hän kävi St John’s School -nimistä koulua. Kouluaikanaan hänen lempiaineensa oli kirjoittaminen, jossa Jacques oli jopa niin taitava, ettei hänen aina uskottu kirjoittavan itse kouluaineitaan. 
Lopetettuaan koulunsa 15-vuotiaana Jacques lähti merille. Sittemmin hän palasi Liverpooliin, missä hän oli töissä muun muassa palomiehenä, satamatyöläisenä, rekan ja linja-auton kuljettajana, postimestarina sekä stand-up-koomikkona. Jacques soitti 1960-luvulla myös yhtyeessä The Liverpool Fishermen, jonka hän perusti veljiensä Tonyn ja Jimmyn kanssa. Kirjailijanuransa Jacques aloitti kirjoittamalla näytelmiä, joista kolme on esitetty Everyman Theatressa.
Jacquesilla oli vaimonsa Sandran kanssa kaksi aikuista poikaa Paul ja Sean.
Hänen tunnetuin kirjasarjansa on kaksikymmentäkaksiosainen fantasiakirjasarja "Redwallin taru". Alun perin Jacques kirjoitti ensimmäisen osan Liverpoolin sokeiden koulun oppilaille. Hänen entinen opettajansa sai kirjoituksen käsiinsä ja näytti sitä Jacquesin tietämättä kustantajalle. Tuloksena syntyi viiden Redwallin taru -romaanin kustannussopimus. Erittäin suositusta sarjasta on tehty ooppera, radiokuunnelma sekä televisio-ohjelma.
Jacques kuoli helmikuussa 2011 sydänkohtaukseen.
Triodion

Triodion on ortodoksisissa kirkoissa käytössäoleva kirja, jossa ovat pääsiäistä edeltävän ns. suuren paaston jumalanpalvelustekstit.
Ensimmäinen Triodion nykyisessä muodossaan julkaistiin Venetsiassa vuonna 1522.
Vina

Vina eli veena (sanskr. वीणा, "vīṇā") on intialaisessa musiikissa käytettävä kielisoitin. Siitä on useita eri variaatioita, joista yleisimmässä on 24 otenauhaa ja seitsemän kieltä. Kielistä neljällä soitetaan melodiaa ja kolmella lähinnä säestetään.