tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lorenzo Pellegrini

Lorenzo Pellegrini (s. 19. kesäkuuta 1996 Rooma) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Serie A:ssa pelaavaa AS Romaa. Hän on pelannut Italian A-maajoukkueessa vuodesta 2017.
Seurajoukkueura.
Pellegrini pelasi AS Roman junioreissa ja pääsi Roman edustusjoukkueessa ensimmäisen kerran Serie A:ssa kentälle maaliskuussa 2015. Kaudet 2015–2017 hän edusti Sassuoloa ja pelasi Serie A:ssa kahden kauden aikana 47 ottelua, joissa hän teki yhdeksän maalia. Jälkimmäisellä kaudella hän pelasi Eurooppa-liigassa viisi ottelua ja teki niissä yhden maalin.
Kesällä 2017 Pellegrini palasi Roman joukkueeseen. Kaudella 2017–2018 hän pelasi Serie A:ssa 28 ottelua ja teki niissä kolme maalia. Mestarien liigassa Roma ylsi välieriin ja Pellegrini pelasi kahdeksan ottelua. Kaudella 2018–2019 Pellegrinin tilastolukemat Serie A:ssa olivat 25 ottelua ja kolme maalia sekä Mestarien liigassa kuusi ottelua ja yksi maali. Seuraavalla kaudella hän pelasi Serie A:ssa 27 ottelua ja teki niissä yhden maalin. Eurooppa-liigassa hän pelasi viisi ottelua.
Kaudella 2020–2021 Pellegrini pelasi 34 Serie A:n ottelua ja teki niissä seitsemän maalia. Eurooppa-liigassa Roma pääsi välieriin saakka ja Pellegrini pelasi 12 ottelua ja teki kolme maalia, jotka syntyivät neljännesvälierien, puolivälierien ja välierien ensimmäisissä osaotteluissa. Seuraavan kauden 28 Serie A -ottelussa hän viimeisteli yhdeksän maalia. Roman voittamassa Konferenssiliigassa hän pelasi kymmenen ottelua, mukaan lukien finaalin, ja teki neljä maalia. Kaudella 2022–2023 hän pelasi 32 Italian pääsarjan ottelua ja teki neljä maalia. Eurooppa-liigassa hän pelasi 14 ottelua, myös tappiollisen loppuottelun, ja teki neljä maalia. Kaudella 2023–2024 hän pelasi 29 Serie A:n ottelua ja teki niissä kahdeksan maalia. Eurooppa-liigassa, jossa Roma ylsi välieriin, hän pelasi kymmenen ottelua ja teki kaksi maalia.
Maajoukkueura.
Pellegrini pelasi Italian alle 19-, 20- ja 21-vuotiaiden maajoukkueissa yhteensä 31 ottelua ja teki niissä kuusi maalia. Hän teki maalin alle 21-vuotiaiden EM-kilpailuissa sekä vuonna 2017 että 2019. Italian A-maajoukkueessa hän pelasi ensimmäisen ottelunsa kesäkuussa 2017 MM-karsintaottelussa Liechtensteinia vastaan. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki 11. maaottelussaan syyskuussa 2019 EM-karsintaottelussa Armeniaa vastaan. Tämän jälkeen hän on tehnyt maalin lokakuussa 2020 Kansojen liigan ottelussa Alankomaita, lokakuussa 2021 Kansojen liigan välieräottelussa Espanjaa, kesäkuussa 2022 peräkkäisissä Kansojen liigan otteluissa Saksaa ja Unkaria sekä maaliskuussa 2024 ystävyysottelussa Ecuadoria vastaan.
Pellegrini valittiin kesällä 2021 pelattuihin EM-kilpailuihin, mutta juuri ennen kisojen alkua harjoituksissa tulleen loukkaantumisen vuoksi hän jäi pois kisoista. EM-kilpailuissa 2024 hän pelasi avauskokoonpanossa Italian kaikki kolme alkulohko-ottelua ja tuli vaihdosta kentälle tappiollisessa neljännesvälieräottelussa. Hän on pelannut vuoden 2024 loppuun mennessä 36 A-maaottelua, joissa hän on ollut 23 kertaa avauskokoonpanossa, ja tehnyt niissä kuusi maalia.
Abdelaziz (Marokon sulttaani)

Abdelaziz (myös Abd al-Aziz tai Abdul Aziz; 24. helmikuuta 1878 – 10. kesäkuuta 1943 Tanger) oli Marokon sulttaani vuosina 1894–1908. Hänen valtakautensa lopulla Ranskan vaikutusvalta ja sotilaallinen läsnäolo Marokossa voimistuivat, mikä johti Marokon sotaan. Abdelaziz joutui veljensä Abdelhafidin syrjäyttämäksi.
Abdelaziz tuli sulttaaniksi isänsä Hassan I:n kuoltua, mutta hänen alaikäisyytensä vuoksi todellista valtaa käytti aluksi suurvisiiri Ba Ahmed (tunnettu myös nimellä Ahmad ibn Musa). Abdelaziz ryhtyi hallitsemaan itse Ba Ahmedin kuoltua vuonna 1900. Näihin aikoihin sekä Marokon sisäiset uudistuspaineet että Euroopan suurvaltojen muodostama uhka olivat kasvamassa. Abdelaziz yritti uudistaa Marokon verotusta eurooppalaisten esikuvien mukaisesti, mutta hanke epäonnistui uudenaikaisen hallinnon puuttumisen vuoksi. Eurooppalaisten liikemiesten ja keinottelijoiden vaikutusvalta Marokon talouselämässä lisääntyi. Samaan aikaan Ranska valtasi kiistanalaisia alueita Marokon ja Algerian rajaseudulla. Eri puolilla Marokkoa puhkesi kapinoita, joista suurin oli vuonna 1902 alkanut Bou Hamaran johtama kapina.
Abdelazizin valtakaudelle osui vuosina 1905–1906 ensimmäinen Marokon kriisi. Ison-Britannian, Italian ja Espanjan luovuttua vuonna 1904 eduistaan Marokossa Ranska sai hallitsevan otteen maan taloudesta ja yritti sanella päätöksentekoa, joten Abdelaziz houkutteli vuonna 1905 Saksan puuttumaan asiaan diplomaattisella väliintulolla. Vuoden 1906 Algecirasin konferenssissa muut suurvallat eivät kuitenkaan tukeneet Saksaa, joten pääosa Ranskan vaatimuksista vahvistettiin. Kun Abdelaziz taipui allekirjoittamaan Marokon suvereeniutta kaventaneen Algecirasin sopimuksen, hän menetti kokonaan Marokon eliitin luottamuksen. Suojellakseen kansalaisiaan Ranska lähetti seuraavana vuonna miehitysjoukkoja Oujdaan ja Casablancaan.
Elokuussa 1907 Marrakechin kuvernöörinä toiminut Abdelazizin vanhempi veli Abdelhafid nousi aseelliseen kapinaan. Ranskalaisten tuesta huolimatta sulttaanin joukot kärsivät lopulta tappion kapinallisille ratkaisevassa taistelussa 19. elokuuta 1908. Abdelaziz luopui kruunusta Abdelhafidin hyväksi kaksi päivää myöhemmin. Abdelaziz vietti loppuelämänsä Tangerissa. Myös hänen toinen veljensä Yusef toimi myöhemmin sulttaanina.
Herrfors

Oy Herrfors Ab on Katternö-konserniin kuuluva energiayhtiö Pietarsaaren seudulla.
Historia.
Vuonna 1900 Pietarsaaren kaupungille tarjottiin ostettavaksi Långforsin koskea Ähtävänjoen varrella. Kaupunki piti pyyntihintaa liian korkeana ja päätti sen sijaan panostaa kaupunkialueella sijaitsevaan puu- ja kivihiilivoimalaan. Kaksi maanviljelijää alkoivat tuottamaan sähkövirtaa Ähtävänjoen vedestä. Vuosisadanvaihteen jälkeen he asensivat generaattorin myllyyn Kållfors-koskella, noin kaksi kilometriä Långforsista alajuoksulle päin. Vuonna 1907 Herrfors-kosken äärellä sijainneeseen puuhiomoon hankittiin sähkögeneraattori. Sähköjohdot tehtaan lisäksi vedettiin kestikievariin, Kolpin kouluun ja muutamaan lähialueen taloon.
Vuonna 1921 sekä Herrforsiin että Långforsiin avattiin voimalat. Kållby Kvarn &amp; Kraftcentral Abn rakennuttama Långforsin voimala alkoi toimittaa sähkövirtaa Lepplaxiin, Kruunupyyhyn ja myöhemmin Kokkolaan. Yritysfuusion myötä vuonna 1963 Oy Herrfors Ab sai omistukseensa Herrforsin ja Långforsin voimalat. Oy Katternö Ab osti Oy Herrfors Ab:n vuonna 1976. Nykyisin Oy Herrfors Ab hoitaa kaiken sähkön- ja kaukolämmönjakelun Katternö-konsernin asiakkaille.
Aslak Paltto

Aslak Paltto ("Hánno Heaika Ásllat") on Yleisradion saamenkielisen toimituksen toimittaja.
Paltto on suorittanut alkuperäiskansojen journalismiohjelman maisterin tutkinnon ("Sámi journalistihka mastergráda álgoálbmot perspektiivvas") Saamelaisessa korkeakoulussa Koutokeinossa.
Paltto on "Poromiehen silmin" -dokumentin tekijä.
Sursingar

Sursingar on Pohjois-Intian musiikin meditatiivisessa dhrupad-tyylissä käytetty soitin. Sillä on otenauhaton metallinen otelauta, kuten sarodilla, ja suuri, tasainen kalebassista tehty runko surbaharin puisella yläosalla.
Sursingar kehitettiin 1800-luvulla vanhemman dhrupad rababin pohjalta. Se poistui muodista 1900-luvun puoleenväliin mennessä. Sursingar on todennäköisesti alkuperäinen nimi, peräisin hindin ja urdun kielistä. Jotkut kirjoittajat, kuten Rabindranath Tagore ovat käyttäneet sanskritiksi käännettyä muotoa "sura srngara" tai osittain sanskritiksi käännettyä versiota "sursrngar". Nimi on tullut kansanomaisesti äännetyistä sanskritin sanoista "svara srngara", jotka tarkoittavat "nuottien koristetta". Inayat Khan viittasi soittimeen nimellä "sursanghar" teoksessaan "Minqar musiqar" (1912). Samanlainen, mutta pienempi soitin on New Yorkin Metropolitan-museossa nimellä "sursanga". 
Sursingarin keksijäksi on nimetty muusikko Pyar Khan.
Soitin on sarodia suurempi ja sillä on sitä syvempi ääni. Se edelsi sarodin kehittymistä. Sursingarin kielet ovat teräksestä ja pronssista valmistettuja. Neljän varsinaisen soittokielen lisäksi soittimessa on neljä rytmikieltä ("chikari"). Kaikukoppia on kaksi. Parannukset aiempiin soittimiin vaikuttivat sursingarin resonoivuuteen ja näkyivät sen suosiossa.
Sursingaria tuetaan vasemmalla olkapäällä samoin kuin veenaa, ja sitä voidaan soittaa plektralla, mutta joskus myös jousella. Tunnettuihin soittajiin ovat kuuluneet Allauddin Khan ja Radhika Mohan Maitra.
Anni-Saara Paltto

Anni-Saara Paltto on suomensaamelainen Yleisradion saamenkielisen toimituksen Yle Sápmin toimittaja. Paltto on opiskellut alkuperäiskansojen journalismiohjelmassa ("Sámi journalistihka mastergráda álgoálbmot perspektiivvas") Saamelaisessa korkeakoulussa Koutokeinossa.
Jeffersonin piirikunta (Colorado)

Jeffersonin piirikunta () on Yhdysvaltojen Coloradon osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 582 910 vuonna 2020 ja sen pinta-ala on 2 005 neliökilometriä. Piirikunnan hallintokeskus on Goldenin kaupunki.
Piirikunta kuuluu Denverin metropolialueeseen.
Väestö.
Piirikunnan asukkaista 78,2 prosenttia on valkoisia, 15,4 prosenttia latinalaisamerikkalaisia ja 2,81 prosenttia aasialaisia. 96,8 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Piirikunnan väestön keski-ikä on 40,4 vuotta.
Outi Paadar

Outi Paadar ("Olát Kirstte Outi") on suomensaamelainen toimittaja, kääntäjä ja tulkki. 
Paadar toimii "Lapin Kansan" saamenkielisen uutistoimituksen tuottajana.
Paadar on aiemmin toiminut saamelaiskäräjien kieliasiainsihteerinä, Saamelaisalueen koulutuskeskuksen projekteissa ja Saamelaisen korkeakoulun tiedotuskonsulenttina. Paadar oli Yleisradion saamenkielisen toimituksen Yle Sápmin määräaikainen toimittaja vuonna 2019.
Viljami Haavisto

Viljami Valdemar Haavisto (s. 23. lokakuuta 1996 Forssa) on suomalainen toimittaja ja poliitikko. Hän oli kristillisdemokraattien 2. varapuheenjohtajana vuosina 2019–2021.
Haavisto valittiin vuonna 2019 Suomen kristillisdemokraattien 2. varapuheenjohtajaksi puolueen 33. puoluekokouksessa Oulussa. Hän on lisäksi toiminut vuodesta 2018 KD Nuorten pääsihteerinä kesäkuuhun 2021.
Haavisto toimi vuonna 2018 vuodesta 1853 asti ilmestyneen Teologian Ylioppilaiden "Kyyhkynen"-lehden päätoimittajana. Hän on KD Nuorten "Arvosana"-lehden päätoimittaja ja oli myötävaikuttamassa vuonna 2019 sen uudelleenjulkaisuun.. Hän on julkaissut runokirjan "Kesäyö ja muita runoja" vuonna 2015, ja hänen yhdessä Annika Lyytikäisen kanssa kirjoittamansa teos "Voiko lailla rakastaa?" ilmestyi vuonna 2021. Hän tuottaa Uskonnon pitkä oppimäärä -podcastia. 
Haavisto on opiskellut teologiaa Helsingin yliopistossa vuodesta 2016 sekä klassillista filologiaa Turun yliopistossa vuodesta 2019.
Yehud

Yehud () on kaupunki Israelin Keski-Israelin hallintoalueella. Paikan nimi Yehud (Jehud) mainitaan jo Raamatussa ja ennen nykyisen kaupungin perustamista paikalla sijaitsi arabien asuttama kylä. Ensimmäiset juutalaiset siirtolaiset asettuivat paikalle vuonna 1948. Vuoden 2017 lopussa Yehudin asukasluku oli 29 689.
Maantiede.
Yehud sijaitsee Israelin keskiosassa noin 12 kilometriä Tel Avivin kaupungista itään.
Historia.
Paikannimi Yehud (Jehud) esiintyy Raamatussa ja se mainitaan Joosuan kirjassa Danin heimon alueeseen kuuluvana asutuskeskuksena. Paikalta on löydetty arkeologisissa tutkimuksissa jäänteitä vanhoista rakennuksista ja haudoista. Myöhemmin paikka tunnettiin arabien asuttamana kylänä nimeltä "Yahdiyya".
Israelin asevoimat valtasivat alueen Israelin itsenäisyyssodan aikana heinäkuussa 1948 ja paikalla olleen kylän arabiasukkaat pakenivat kodeistaan. Saman vuoden lopussa paikalle alkoi asettua juutalaisia siirtolaisia. Alun perin siirtolaiset keskittyivät maatalouteen, mutta sittemmin alue on teollistunut ja kaupungistunut. Yehudista tuli oma kuntansa vuonna 1951 ja hallinnollinen kaupunkinsa vuonna 1955.
Talous.
Uehudissa sijaitsevan teollisuuden eri haaroihin lukeutuvat esimerkiksi autoteollisuus, tekstiiliteollisuus ja elintarviketeollisuus. Paikallisen teollisuuden ohella monet paikalliset käyvät töissä muualla Tel Avivin metropolialueella. Kaupunki on myös läheisten pienempien asutuskeskusten kaupan keskus. Kaupungissa on myös esimerkiksi SpaceIL-järjestön avaruuslaukaisujen ohjaamo.
Väestö.
Yehudin asukasluku oli vuoden 2017 lopussa 29 689. Vuonna 1950 vastaava lukema oli 3 200, vuonna 1970 8 600 ja vuonna 2002 22 000.
Yavne

Yavne () on kaupunki Israelin Keski-Israelin hallintoalueella. Vuoden 2017 lopussa sen asukasluku oli 45 483.
Maantiede.
Yavne sijaitsee Israelin keskiosassa noin kahdeksan kilometrin päässä Rehovotin kaupungista lounaaseen. 
Historia.
Nykyisen Yavnen historiallinen paikannimi oli "Jabneh" ja ennen nykyisen kaupungin perustamista paikalla sijaitsi "Yibn"-niminen arabien asuttama kylä. Vuonna 1947 kylän asukasluku oli noin 4 000. Paikalliset arabit kasvattivat esimerkiksi viljaa ja sitrushedelmiä. 
Juutalaisten aseellisen järjestön Haganan joukot valtasivat arabien asuttaman kylän Israelin itsenäisyyssodan aikana toukokuussa 1948. Kylän valtaus pysäytti Egyptin armeijan joukkojen etenemisen alueelle, mikä olisi uhannut Jaffaa ja Tel Avivia. Ensimmäiset juutalaiset siirtolaiset asettuivat alueelle vuoden 1948 lopulla ja seuraavan vuoden puolella paikan viereen perustettiin useita mošavia. Olot olivat aluksi varsin alkeelliset. Ajan myötä alue kuitenkin teollistui ja kaupungistui. Hallinnollisesti Yavnesta tehtiin oma kaupunkinsa vuonna 1986.
Väestö.
Yavnen asukasluku oli vuoden 2017 lopussa 45 483. Vuonna 1953 vastaava luku oli 1 600, vuonna 1970 10 100 ja vuonna 2002 31 700.
Alexei Panshin

Alexei Panshin (14. elokuuta 1940 Lansing, Michigan – 21. elokuuta 2022 Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hänen teoksensa "Rite of Passage" voitti parhaan romaanin Nebula-palkinnon 1968. Panshinin yhdessä vaimonsa Cory Panshinin kanssa kirjoittama arvostettu tieteiskirjallisuuden tutkimus "The World Beyond the Hill" palkittiin Locus-palkinnolla ja parhaan tietokirjan Hugo-palkinnolla 1990.
Ratapölkkysienet

Ratapölkkysienet ("Neolentinus") on helttasienisuku, johon kuuluu esimerkiksi ratapölkkysieni. Suvulle on ominaista, että sen lajit kasvavat puusta. Suvun lajeja kasvaa Australiassa, Pohjois-Amerikassa sekä Euroopassa. Ratapölkkysienten sukuun kuuluu 10 lajia.
Hauklampi (Espoo, Nuuksio)

Hauklampi on Uudellamaalla Espoossa Nuuksion kaupunginosassa sijaitseva järvi.
Saman nimisiä lampia on Espoossa kolme: Velskolan Hauklampi, Nuuksion Hauklampi ja Luukin Hauklampi.
Maantietoa.
Hauklampi on 400 metriä pitkä, 150 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,9 hehtaaria. Se sijaitsee kallioisessa metsämaastossa mäkien välisessä laaksossa, joka alkaa pohjoisessa Kattilajärveltä ja haarautuu Hauklammen kohdalla kahteen suuntaan. Lammen länsipuolinen mäki kohoaa 30 metrin korkeuteen vedenpinnasta ja sen rinteet laskevat jyrkimmin järveen. Muualla ovat lähiympäristön rannat loivempia tai alavia. Lammessa ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä. Lammen ympäristössä kiinteää asutusta yhden kotitilan verran ja vapaa-ajan asuntoja on länsipuolella kaksi ja itäpuolella neljä. Niille tulee tie Nuuksion kylältä. Lammen itärantaa seuraa polku Rajakalliolta Kattilajärvelle. Siitä haarautuu polku Valkialammelle. Nämä vesistöt kuuluvat Nuuksion kansallispuistoon.
Vesistösuhteet.
Hauklampi sijaitsee Vantaanjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 21) Lepsämänjoen valuma-alueella (21.04), jonka Lakistonjoen valuma-alueeseen (21.044) lampi kuuluu. Se on Lakistonjoen valuma-alueen latvajärviä. Lampeen laskee idästä Heinäsuolta alkava puro. Lammen laskuoja alkaa sen pohjoispäästä ja se laskee 550 metrin päässä Kattilajärven etelärantaan. Hauklammen vedenpinnan korkeus on 71,5 metriä mpy. (N2000, ennen se oli 70,8 m (N60)) ja Kattilajärvellä se on 62,4 metriä, joten laskuojalle kertyy pudotusta 9,1 metriä.
Historiaa.
Vuoden 1958 peruskartassa on Hauklammella yksi tiettömän matkan päässä oleva vapaa-ajan asunto. Se sijaitse kartassa lammen lounaisrannassa. Vuoden 1961 kartassa on itärannasta lohkottu pieniä tontteja, joihin nykyiset kesämökit tullaan rakentamaan. Vain tie järvelle puuttuu tässä vaiheessa. Tiet ja mökit on rakennettu vuoden 1972 kartassa.
Hauklampi (Espoo, Velskola)

Hauklampi on Uudellamaalla Espoossa Velskolan kaupunginosassa Velskolan kartanon lähellä sijaitseva järvi.
Saman nimisiä lampia on Espoossa kolme: Velskolan Hauklampi, Nuuksion Hauklampi ja Luukin Hauklampi.
Maantietoa.
Hauklampi on 300 metriä pitkä, 200 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,7 hehtaaria. Se sijaitsee Velskolan kartanon länsipuolella kallioisten mäkien ympäröimänä. Mäet kohoavat länsipuolella 36 metriä ja itäpuolella 19 metriä vedenpinnan yläpuolelle. Lammessa ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 800 metriä. Lampi on säilynyt autiona, mutta sinne johtaa Vääräjärven ja Mustakorven välinen polku.
Luontoarvoja.
Hauklammen rannat ja vesialue sisältyvät Natura 2000-hankkeen Nuuksion kansallispuiston varsinaiseen suojelualueeseen (FI0100040, 56,43 km²). Lammen läheltä kulkee kansallispuiston retkelyreitti Vääräjärveltä Saarijärvelle.
Vesistösuhteet.
Hauklampi sijaitsee Vantaanjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 21) Lepsämänjoen valuma-alueella (21.04), jonka Lakistonjoen valuma-alueeseen (21.044) järvi kuuluu. Siihen ei tule ojia ja sen puoli kilometriä pitkä laskuoja laskee Vääräjärveen. Lammen vedenpinnan korkeus on 76,5 metriä mpy. (N2000, ennen se oli 75,7 m (N60)) ja Vääräjärvellä 61,4 metriä, joten laskuojalle kertyy pudotusta 15,1 metriä.
Pille Lill

Pille Lill (s. 20. huhtikuuta 1962 Pärnu) on virolainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hänen ohjelmistoonsa on kuulunut muiden muassa Wolfgang Amadeus Mozartin, Carl Maria von Weberin, Giacomo Puccinin, Giuseppe Verdi, Pjotr Tšaikovskin, Pietro Mascagnin, Richard Wagnerin ja Eduard Tubinin rooleja. Myöhemmin hän on keskittynyt pitkälti resitaaleissa ja kamarimusiikkikonserteissa esiintymiseen sekä Virossa että ulkomailla. Hän piti Tina Anderssonin teoksen "5 poems by Sara Teasdale" kantaesityksen Camerata Nordican kanssa ja kiersi teoksen esitysten merkeissä Virossa, Italiassa, Walesissa ja Ruotsissa. Hän kantaesitti myös Jüri Reinveren sävellyksen "Lieder bei schwindendem Licht" Carlos Miguel Prieton johtaman The Orchestra of the Americasin kanssa. Muita nykyteoksia Lill on esittänyt Alo Põldmäeltä, Lepo Sumeralta, Mart Siimeriltä, Aaro Pertmannilta, Tõnis Kaumannilta ja Jaanus Torrimilta. Hänen konserttiohjelmistoonsa kuuluu myös Mozartin, Verdin, Gustav Mahlerin, Antonín Dvořákin, Camille Saint-Saënsin, Ludwig van Beethovenin ja Rudolf Tobiaksen teoksia.
Lill valmistui Tallinnan valtionkonservatoriosta musiikkipedagogina vuonna 1985 sekä Rostislav Gurjevin ja Linda Saulin johdolla oopperalaulajana vuonna 1991. Vuosina 1990–1992 hän opiskeli Mirja Klemin johdolla Sibelius-Akatemiassa, josta hänellä on maisterinarvo. Vuosina 1992–1994 hän sai vielä opetusta Johanna Petersiltä Guildhall School of Music and Dramassa ja vuosina 1997–2000 Liisa Linko-Malmiolta. Vuonna 2004 hän aloitti tohtorikoulutuksen Viron musiikki- ja teatteriakatemiassa Jaakko Ryhäsen johdolla. Muita opettajia ovat olleet Mitsuko Shirai ja Hartmut Höll Karlsruhen musiikkiyliopistossa. Lill on osallistunut Elisabeth Söderströmin, Irwin Gagen ja muiden pitämille mestarikursseille. Hän sai vuonna 1998 Viron Wagner-seuran stipendin.
Lill toimi popyhtye Lainen solistina vuosina 1980–1981. Hän aloitti oopperatuotantoihin osallistumisen Viron kansallisoopperassa vuonna 1989 ja Vanemuine-teatterissa 1997. Hän on opettanut Viron musiikki- ja teatteriakatemiassa, jossa hänen oppilaisiinsa ovat kuuluneet Helen Lokuta ja Oliver Kuusik. Vuonna 2003 perustettiin Pille Lill -musiikkisäätiö, jonka tavoitteena on nuorten ammattimuusikoiden koulutus Virossa ja näiden taitojen kehittäminen. Lill perusti Tallinnan kamarimusiikkifestivaalin ja ryhtyi sen taiteelliseksi johtajaksi vuonna 2006. 
Kapellimestareita, joiden kanssa Lill on työskennellyt, ovat olleet Neeme Järvi, Eri Klas, Arvo Volmer, Lauri Sirp, Andres Mustonen, Jüri Alperten, Vello Pähn, Nikolai Aleksejev, Johannes Somary, Carlo Felice Cillario ja John Storgårds. Kamarilaulajana hän on tehnyt yhteistyötä Marje Lohuarun, Piia Paemurrun, Ivari Iljan, Lembit Orgsen, Elena Vaškevitšin, Tiia Tennon, Vahur Vurmin ja Henry-David Vareman kanssa. Lill sai vuonna 1996 Suur Vanker -palkinnon parhanaa laulajana, vuonna 2002 Georg Ots -palkinnon ja vuonna 2005 Pyhän piispa Platonin ritarikunnan kolmannen luokan kunnianosoituksen. Hän on tehnyt useita levytyksiä.
Live in Finland (kirja)

Live in Finland - kansainvälistä keikkahistoriaa Suomessa 1955–1979 on Mikael Huhtamäen kirjoittama vuonna 2013 ilmestynyt kirja. Teos käsittelee vuosina 1955–1979 Suomessa esiintyneiden ulkomaisten rockyhtyeiden ja -artistien konsertteja, niiden pitopaikkoja ja ajankohtia. Teoksessa kerrotaan konserttien lisäksi artisteille sattuneista tapahtumista konserttisalien ulkopuolella. 
Kirjan pääpaino on pop- ja rock-yhtyeissä ja -artisteissa. Kirjassa kerrotaan muun muassa Jimi Hendrixin, The Rolling Stonesin, Led Zeppelinin, Deep Purplen, The Whon, Creamin, Jethro Tullin, Procol Harumin, Paul McCartneyn, The Animalsin, The Beach Boysin, Fleetwood Macin, John Mayallin, Johnny Winterin, Tom Waitsin, Uriah Heepin, Queenin, David Bowien, ABBAn, Ramonesin, The Clashin, Judas Priestin, AC/DCn ja Motörheadin Suomen-vierailuista. Tarkempaan käsittelyyn on otettu 20 historiallisinta konserttia, kirjan lopussa olevassa top 500-listauksessa luetellaan 500 konsertin otos kaikista Suomessa valittuna ajanjaksona järjestetyistä konserteista. 
Kirjaan käytetty lähdemateriaali koostuu lehtiartikkeleiden ja mikrofilmien lisäksi haastattelujen ja sähköpostien avulla vuosina 2008–2012 kerätyistä konserttiyleisön muistoista.
Vuonna 2020 kirjalle julkaistiin jatko-osa Scream for me Finland! - Kansainvälistä hevikeikkahistoriaa 1980-luvun Suomessa.
Kivilampi (Espoo)

Kivilampi on noin kuuden ja puolen hehtaarin laajuinen järvi Espoon ja Kirkkonummen rajalla. Suurin osa järvestä sijaitsee Espoon puolella. Virallisen kaupunginosajaon mukaan Kivilampi sijaitsee Espoon osalta Siikajärven kaupunginosassa. Kivilampi kuuluu Mankinjoen valuma-alueeseen, joka on osa Suomenlahden rannikkoalueen päävesistöä. Mankinjoki johtaa Kivilammesta useiden pienten järvien kautta Espoonlahden merialueen pohjukkaan. Kivilammen lähimpiä naapurijärviä ovat Vuohilampi idässä ja Pitkänen etelässä. Edellisiä kauempana idässä sijaitsee Nuuksion Pitkäjärvi ja etelässä Loojärvi. Pohjoisessa sijaitsee Siikajärvi.
Vuonna 2013 tehtiin tutkimus, jonka mukaan Kivilammen vesi on hygieenisesti laadukasta uimavettä. Kivilammen rehevyystaso on alhainen ja järvi on hieman karumpi kuin Vuohilampi.
Kivilammen rannoilla on pientaloasutusta. Turunväylä kulkee Kivilammen eteläpuolitse.
Pitkänen (Espoo)

Pitkänen on runsaan kahden hehtaarin laajuinen järvi läntisessä Espoossa Kirkkonummen rajan tuntumassa. Virallisen kaupunginosajaon mukaan Pitkänen sijaitsee Siikajärven kaupunginosassa. Pitkänen kuuluu Mankinjoen valuma-alueeseen, joka on osa Suomenlahden rannikkoalueen päävesistöä. Mankinjoki johtaa Pitkäsestä useiden pienten järvien kautta Espoonlahden merialueen pohjukkaan. Kivilammen lähimpiä naapurijärviä ovat Vuohilampi koillisessa ja Kivilampi pohjoisessa. Edellisiä kauempana idässä sijaitsee Nuuksion Pitkäjärvi ja etelässä Loojärvi. Pohjoisessa sijaitsee Siikajärvi.
Pitkäsen, Vuohilammen ja Kivilammen välisellä kannaksella on Kolmirannan pientaloalue. Pitkäsen pinta on noin kuusitoista metriä Vuohilammen pintaa alempana. Turunväylä kulkee aivan Pitkäsen etelärannan tuntumassa; Turunväylän toisella puolen on Kirkkonummen Hauklampi.
Pitkänen on hyvin matala. Vuonna 2013 sen vesi todettiin hygieenisesti hyvälaatuiseksi uimavedeksi.
Pitkänen (81.057.1.017) kuuluu Mankinjoen valuma-alueeseen (81.057), joka on kolmannen jakovaiheen vesistöalue Suomenlahden rannikkoalueen (81) päävesistössä. Pitkänen on Mankinjoen valuma-alueen keskiosan vakavesiä.
Rockin korkeat korot

Rockin korkeat korot on Arja Ahon ja Anne Taskisen kirjoittama vuonna 2003 ilmestynyt kirja. Teoksessa esitellään Suomessa julkisesti rock-musiikkia esittäneet naiset ja tyttöbändit 1950-luvulta 2000-luvun alkupuolelle. Tekijät haastattelivat kirjaa varten lähes 100 artistia vuosina 2002 ja 2003.
Kirja on osa Rockin Korkeat Korot -konseptia, joka sai alkunsa 1990-luvun lopussa, kun tekijät miettivät, miksi Suomi-rockissa on niin vähän naisia. Konseptiin sisältyi kirjan lisäksi konsertteja, 3-osainen tv-sarja sekä kokoelma-albumi.
Minami-Shimabara

Minami-Shimabara (, ’Etelä-Shimabara’) on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Nagasakin prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin eteläosassa Shimabaran niemimaalla Ariakenmeren rannikolla. Ariakenmeren toisella puolella sijaitsevat Kumamoton prefektuurin Amakusasaaret. Kaupungin pohjoispuolella kohoaa puolestaan Unzenvuori. Minami-Shimabarassa on 45 447 asukasta (elokuussa 2019) ja sen pinta-ala on 170,11 neliökilometriä.
1500-luvulla nykyisen Minami-Shimabaran alueella sijaitseva Kuchinotsu kasvoi Arima-klaanin hallinnassa eurooppalaisten kanssa käydyn Nanban-kaupan satamana. Alueelle tuli myös kristittyjä lähetyssaarnaajia ja kristinusko levisi koko Shimabaran niemimaan alueelle. Paikalliset nousivat Tokugawa-sotilashallintoa vastaan vuosien 1637–1638 Shimabaran kapinassa, jonka merkittävimpänä tapahtumapaikkana tunnetaan Haran linna. Se otettiin vuonna 2018 Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ”Nagasakin alueen kätketyt kristinuskon sijaintipaikat”. Kun sotilashallinto oli tuhonnut kapinan, alue asutettiin uudelleen muun muassa Kyūshūn muiden osien ja Shōdoshiman saaren asukkailla.
Minami-Shimabaran kaupunki muodostettiin vuonna 2006, kun kahdeksan Shimabaran niemimaan eteläosan maaseutukaupunkia, Kazusa, Kuchinotsu, Minami-Arima, Kita-Arima, Nishi-Arie, Arie, Futsu ja Fukae, liitettiin yhteen. Merkittäviä elinkeinoja ovat muun muassa riisin, tupakan ja hedelmien viljely, merilevän keruu ja maidontuotanto.
Vähä Majalampi

Vähä Majalampi () on Uudellamaalla Espoossa Skogbyn Rinnnekodin lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa.
Vähä Majalampi on 300 metriä pitkä, 300 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 5,4 hehtaaria. Se sijaitsee Pohjois-Espoossa lähellä Vihdin kuntarajaa kallioisessa metsämaastossa sijaitsevassa painaumassa yhdessä muiden majalampien kanssa. Lammen ympäristössä on laaja suoalue, jota kutsutaan Turvesuoksi. Suo on puoliksi ojitettu ja sen suo-ojat on johdettu lampeen. Lammessa ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 950 metriä. Rannat ovat suomaata, vaikka eteläranta muodostaa vain kapean suoreunuksen. Siellä rannat kallistuvat pian mäenrinteeksi, joka kohoaa lopulta yli 30 metrin korkeuteen vedenpinnasta. Lammen koillisrannassa on vapaa-ajan asunto, johon tulee tie Majalammen itäpuolelta.
Luontoarvoja.
Vähä Majalammen rannat, mutta ei vesialue, kuuluvat Rinnekodin luonnonsuojelualueeseen (62 ha), joka yltää myös Mylly-Majalammelle ja Majalammelle. Siihen sisältyy suomaata, lampia, yli 100-vuotiasta kuusimetsää ja se on elinvoimaisen liito-oravakannan elinympäristö. Maastoon on merkitty eri väreillä Lakiston luontopolkuja, joita on neljä eripituista vaihtoehtoa. Vähä Majalammen ympäristö on pääasiassa rämesuota. Siellä on harjoitettu turpeennostoa, jonka yhteyteen on suolle rakennettu pieni rakennus.
Vesistösuhteet.
Vähä Majalampi sijaitsee Vantaanjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 21) Lepsämänjoen valuma-alueella (21.04), jonka Härkälänjoen valuma-alueeseen (21.045) se kuuluu. Lampi kuuluu vesistöalueen latvavesiin, koska ainoastaan Saaren Musta ja Kalatoin sijaitsevat sitä ylempänä. Näiden lampien vedet kulkeutuvat ilman laskuojia Vähä Majalampeen. Sillä on kaivettu laskuoja Majalampeen, joka vuorostaan laskee Mylly-Majalampeen. Vähä Majalammen vedenpinnan korkeus on 71,9 metriä (N2000, ennen se oli 71,2 m (N60)) ja Majalammen on 71,8 metriä mpy., jolloin laskuojalle kertyy pudotusta 0,1 metriä.
Historiaa.
Vuoden 1957 peruskartassa lammen nimi kirjoitettiin väliviivalla ”Vähä-Majalampi”. Majalampien vedenpinnat olivat lähellä toisiaan, vaikka Vähä-Majalammella ei ollut kartassa laskuojaa. Lammen länsipuolelle on merkitty turpeennostoalue, jonka keskellä on pieni rakennus. Seuraavassa, vuonna 1972 julkaistussa, kartassa on suolle kaivettu kuivatusojia, jotka on johdettu lampeen. Lammesta on myös laskuoja Majalampeen. Lammen nimi kirjoitetaan tästä lähtien ilman väliviivaa. Turvesuolla on nyt kolme pientä rakennusta. Suo-ojien määrä on vuoteen 1982 mennessä kasvanut. Vuoden 1990 kartan painamisen yhteydessä tai sen jälkeen, on karttaan merkitty lammelle johtava tie ja rantaan asunto.
Vuohenkääpä

Vuohenkääpä ("Albatrellus subrubescens") on lampaankääpien sukuun kuuluva kääpälaji. Se muistuttaa huomattavasti typäskääpää sekä herkullista lampaankääpää. Sen lakki on kuitenkin punertavampi kuin lampaankäävällä, mutta ei kuitenkaan saman verran kuin typäskäävällä. Laji on huonosti tunnettu.
Hyvänä erotuksena lampaankääpään ja karitsankääpään on kolhiintuneuden kohtien värimuutos, joka vuohenkäävällä ei ole keltainen vaan oranssinruskea. Lisäksi vuohenkäävän suomukuviossa ja jalassa on violetinruskeaa.
Kasvupaikka.
Vuohenkääpä kasvaa mäntyvaltaisissa metsissä toisin kuin muut Albatrellus-suvun lajit.
Gregory Benford

Gregory Benford (s. 30. tammikuuta 1941 Mobile, Alabama, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen tieteiskirjailija ja astrofyysikko.
Benfordin merkittävimpiä teoksia ovat muun muassa "Galactic Center Saga", johon kuuluvat kirjat ovat olleet ehdolla useille tieteiskirjallisuuden palkinnoille, ja vuonna 1980 julkaistu läpimurtoteos "Timescape", joka voitti parhaan romaanin Nebula-palkinnon, British Science Fiction Awardin, John W. Campbellin muistopalkinnon.
Benford nimitettiin Kalifornian yliopiston Irvinen kampuksen fysiikan apulaisprofessoriksi 1971. Vuonna 1979 hänet valittiin plasma- ja astrofysiikan professoriksi, jona hän työskenteli vuoteen 2006 asti.
Heavy Metal (kirja)

Heavy metal. Raskaan musiikin pioneerit, jättiläiset ja kapinalliset on Daniel Bukszpanin kirjoittama, vuonna 2003 ilmestynyt hakuteos heavy metal -yhtyeistä. Kirjassa Bukszpan esittelee yli 200 heavy metal -yhtyettä, niiden vaiheita jäsenistönmuutoksineen sekä yhtyeiden diskografiat. Kirja on kuvitettu yhtye- ja albumikuvien lisäksi genrelle tyypillisillä patcheilla, laminaateilla ja flaijereilla. Kirjassa käytetty kieli on humoristista. Alkuperäispainoksen esipuheen on kirjoittanut Ronnie James Dio.
Suomenkielinen käännös julkaistiin vuonna 2010. Painokseen on sisällytetty osuus, joka käsittelee kotimaiselle raskaalle musiikille keskeisiä yhtyeitä. Suomennoksen esipuheen on kirjoittanut Marko Hietala.
Väärä-Musta

Väärä-Musta on Uudellamaalla Espoossa Lakiston kaupunginosassa Takkulan lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa.
Väärä-Musta on 500 metriä pitkä, 200 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 3,8 hehtaaria. Se on muodostunut Saarijärven pohjoispuolelle kahden mäen taakse Nuuksion järviylängölle. Lammen rannat ovat loivarinteistä metsämaata, mutta lähellä laskuojaa on rannassa yksi jyrkänne. Sen sijaan laskuoja virtaa syvässä laaksossa. Lammessa ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä. Länsirantoja lukuun ottamatta muilla rannoilla kiertää retkipolut, joista on yhdyspolut viereisille järville, Vaakkoille, Saaren Mustalle, Tuhkurille ja Saarijärvelle. Väärä-Musta sijaitsee Pohjois-Espoossa lähellä Vihdin rajaa.
Luontoarvoja.
Väärä-Musta sijaitsee Vaakkoin ulkoilualueella. Sen kaakkoisrannassa veteen putoaa jyrkkä ja sileä silokallio. Kalliolle pääsee kävellen seututien 120 eli Vihdintien parkkipaikalta alkavaa 400 metriä pitkää ja tervahaudan ohittavaa polkua pitkin.
Vesistösuhteet.
Väärä-Musta sijaitsee Vantaanjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 21) Lepsämänjoen valuma-alueella (21.04), jonka Lakistonjoen valuma-alueeseen (21.044) järvi kuuluu. Lampi laskee 400 metrin pituista ojaa myöden Saarijärven pohjoisrantaan. Järven vedenpinnan korkeus on 81,0 metriä mpy. (N2000, ennen se oli 80,8 m (N60)) ja Saarijärvellä 72,9 metriä, joten ojalle kertyy pudotusta 8,1 metriä.
Hôpital André Mignot

Hôpital André Mignot () on sairaala Le Chesnayissa. Se on osa Centre Hospitalier de Versaillesia ja Versailles’n yliopiston opetuskeskusta.
Se on rakennettu vuonna 1981.
Giraldus Cambrensis

Giraldus Cambrensis eli Gerald de Barri eli Gerald Walesilainen (n. 1146 Pembrokeshire, Wales – n. 1220) oli keskiajalla elänyt walesilainen kirkonmies ja historioitsija. Hän opiskeli Pariisissa ja sai nimityksen arkkidiakoniksi. Häntä yritettiin saada St Davidsin piispaksi, mutta kuningas Henrik II ei halunnut korkeaan virkaan paikallista henkilöä. 1184 hänet valittiin yhdeksi kuninkaan hovikappalaisista, ja hän lähti prinssi Johnin (myöh. Juhana Maaton) mukana Irlantiin. Matkasta hän kirjoitti teoksen "Topographia Hibernica". Teoksella oli poliittiset päämäärät, ja hän mainitseekin teoksen alussa hallitsijan Henrik II:n. Teoksen kuvaus Irlannista on kuvitteellista, sillä hän ei matkustellut siellä laajasti. Teos ei kerro Irlannista sellaisena kuin se oli vaan sellaisena kuin se tahdottiin esittää, jotta valloittajien läsnäolo tulisi perustelluksi. Vielä 1500-luvulla sitä käytettiin yleisesti Irlannin historian lähteenä. Giralduksen muita merkittäviä teoksia ovat valloituskuvaus "Expugnatio Hibernica" sekä "Itinerarium Cambrense" ja "Cambriae descriptio". 
Giraldus lähti arkkipiispan mukana Euroopan mantereelle Pyhään maahan suuntautuvalle ristiretkelle, josta hänen oli tarkoitus laatia kuvaus, mutta 1189 kuningas käännytti hänet takaisin Walesiin pitämään järjestystä yllä. Hänet valittiin 1198 St Davidsin piispaksi, mutta jälleen syntyi kiista. Giraldus kävi neljä vuotta kamppailua saadakseen nimityksen vahvistetuksi ja kävi jopa kolmesti Roomassa. Lopulta paavi kumosi valinnan.
Giralduksen historiateokset ovat toisinaan hyvin voimakassävyisiä ja suorastaan poliittisia pamfletteja. Niiden kohteina ovat Henrik II, arkkipiispa Hubert Walter ja Rikhard I:n kansleri William Longchamp.
Ptahhotepin opetukset

Ptahhotepin opetukset on muinaisegyptiläinen teksti, jonka laati visiiri Ptahhotep noin 2375–2350 eaa. 5. dynastian faarao Djedkare Isesiin hallituskaudella. Egyptologi Émile Prisse d’Avennes löysi tekstit Thebasta vuonna 1847. Käsikirjoitus kuuluu genreltään muinaisen Egyptin viisauskirjallisuuteen. Tekstistä tunnetaan neljä käsikirjoitusta, joista ainoaa kokonaista versiota "Papyrus Prisseä" säilytetään Bibliothèque Nationalessa Pariisissa.
Sisältö.
Tekstissä 110-vuotias visiiri Ptahhotep haluaa luopua visiirin tehtävistä poikansa hyväksi. Faarao on hyväksynyt tämän sillä ehdolla, että Ptahhotep välittää tietonsa pojalleen – yleensä visiirin virkaan valittiin jo korkeampaan ikään ehtinyt mies, jolle oli karttunut elämänkokemusta. Ptahhotep neuvoo tekstissä pojalleen, miten eletään hyvää ja oikeudenmukaista elämää.
Lehtissaari (saari Säynätsalossa)

Lehtissaari , joskus myös Lehtisaari , on Päijänteen saari Keski-Suomessa Jyväskylän Säynätsalossa ja joka sijaitsee Pohjois-Päijänteellä Muuratsalon luoteispuolella.
Maantietoa.
Saari on 1,6 kilometriä pitkä, 1,2 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 72,5 hehtaaria . Se on muodoltaan selväpiirteinen, mutta sen koillispäässä on 0,5 kilometriä pitkä Kaijansaaren niemi. Saaren maaperä on samanlainen kuin Säynätsalossa eli se on hietaa ja savimaata. Saaren korkein huippu sijaitsee saaren eteläosassa, missä se yltää noin 105 metrin korkeuteen merenpinnan yläpuolelle. Silloin se kohoaa noin 27 metrin korkeuteen Päijänteen vedenpinnasta, joka on 78,3 metriä mpy. Myös saaren pohjoisosassa mäki, joka kohoaa noin 19 metrin korkeuteen ja länsiosassa on noin 7 metriä korkea mäki.
Saari on lähes kokonaan asuinaluetta, mutta saaren etelä- ja koillisosassa on pienet metsäsaarekkeet. Saari on Jyväskylän 32. kaupunginosa Lehtisaari, jossa on asukkaita noin 640 (vuonna 2018 ). Mantereelta tulee Säynätsalon saaren kautta tie, joka ylittää Louhunsalmen riippusiltaa pitkin. Tie jatkuu Lehtissaarella seuraten saaren itärantaa. Tieltä poikkeaa Lehtissaarella kolme sivutietä sen omille asuinalueille. Lehtissaaren ja Muuratsalon välissä on Lemmensilta, jota käyttäen pääsee Muuratsalon pohjoispäähän Haikan ja Kortepellon asuinalueille.
Luontoarvoja.
Saaren luonto on linnuille suotuisaa elinympäristöä. Rantoja kiertää järviruokoa ja muita vesikasvillisuutta kasvavaa rantavyöhyke. Lintujen elinympäristönä ja pesimäalueena Lehtisaari saa hyvät pisteet.
Historiaa.
Vielä 1940-luvulla saari oli yhden maatilan asuttama. Saaren karttanimi oli ”Lehtisensaari” ja sinne oli raivattu maatilan kolme peltopalstaa. Tieyhteyttä Säynätsaloon ei vielä ollut, vaan asukkaat liikkuivat Lehtisaaresta veneellä tai lossilla, joka oli siirretty liikennöimään Louhunsalmeen Säynätsalon ja mantereen välisen pengertien valmistuttua vuonna 1947. Tuohon aikaan oli Kaijansaari piirretty vielä saareksi.
Vuoden 1963 peruskartassa saareen oli rakennettu nykyiset tieyhteydet. Lehtisaaren ja Muuratsalon välinen Lemmensilta oli muutettu autolla ajettavaksi vuonna 1948 ja Louhunsalmen riippusilta, joka yhdisti Lehtisaaren ja Säynätsalon, vihittiin vuonna 1957. Kolmelle pellolle ja niiden ympäristöön kohosivat ensimmäiset talot. Saaressa oli kansakoulu ja kaksi kauppaa. Etelärannassa sijaitsi leirintäalue. Saaren pohjoispäässä on vielä 1963 kartassa asuntoja, joita ei enää näy seuraavassa 1983 kartassa. Kyseiset asunnot edustivat Koppikylän parakkialuetta, joka rakennettiin jatkosodan aikana etenkin Helylästä tulleiden evakoiden asuttamiseksi.
Lokerotatit

Lokerotatit ("Gyroporus") on Gyroporaceae-heimon ainoa suku. Suvun lajeja ovat esimerkiksi kastanjatatti sekä sinitatti. Suvun kaikki lajit ovat Suomessa harvinaisia. Maailmanlaajuisesti sukuun kuuluu 12 lajia.
Sinisafiirikolibri

Sinisafiirikolibri ("Hylocharis cyanus") on kolibreihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö.
Sinisafiirikolibri kasvaa noin 9 cm pitkäksi. Lajin sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Koiraan otsa, posket, kurkku ja rinta ovat väriltään safiirinsiniset. Poskissa voi myös olla muutamia valkoisia höyheniä. Selkä ja vatsa ovat kirkkaan kiiltävän vihreät. Sinisafiirikolibrikoiraan ylä- ja alaperä ovat pronssinruskeat. Pyrstö on väriltään sinertävän musta, pitkä ja hieman haarautunut. Sinisafiirikolibrinaaras on väritykseltään vaatimattomampi. Sen pää ja selkä ovat vihreät, ja perä on pronssinvärinen. Kurkku ja vatsa ovat valkoiset ja kurkun reunoissa on sinistä. Sinisafiirikolibrin nokka on pitkä ja väriltään punainen. Naaraan nokka on koiraan nokkaa vaaleampi.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Sinisafiirikolibria tavataan Kolumbian ja Venezuelan pohjoisosista, laajalti Amazonin altaan alueelta ja Brasilian itärannikolta. Sinisafiirikolibrin elinympäristöä ovat kosteat metsät, metsien reunamaat ja galleriametsät. Sinisafiirikolibrin ravintoa on pääasiallisesti kukkien mesi, mutta se syö myös hyönteisiä ja hämähäkkejä. Laji pesii lähes ympäri vuoden ja rakentaa pienen kuppimaisen pesän sammalista ja kasvimateriaalista.
Ōmura

Ōmura () on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Nagasakin prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin keskiosassa Ōmuranlahden itärannalla Nagasakin suurkaupungin koillispuolella. Idässä kaupungin alue nousee korkealle Taravuoren rinteille. Ōmurassa on 94 956 asukasta (syyskuussa 2019) ja sen pinta-ala on 126,64 neliökilometriä.
Edo-kaudella Ōmura kehittyi Ōmuran daimiokunnan linnanaluskaupunkina. Vuonna 1897 sinne sijoitettiin keisarillisen Japanin armeijan rykmentti ja myöhemmin Taishō-kaudella keisarillisen Japanin laivaston lentotukikohta, minkä ansiosta se kasvoi voimakkaasti. Nykyään siellä toimii Japanin itsepuolustusvoimat. Kaupunkioikeudet Ōmuralle myönnettiin toisen maailmansodan keskellä vuonna 1942, kun Ōmuran maaseutukaupunkiin liitettiin viisi ympäristön kuntaa. Kaupungissa oli aiemmin tärkkelys-, nykyisin elintarvike- ja elektroniikkateollisuutta. Merkittävimpiin nähtävyyksiin kuuluu kirsikkapuistaan tunnettu Ōmuran puisto, Kushiman linnan jäänteiden sijaintipaikka.
Ōmuranlahden saarelle, suureksi osaksi täyttömaalle, avattiin vuonna 1975 Nagasakin lentoasema, jolta on myös kansainvälisiä lentoja. Lentoaseman lisäksi Ōmuraa palvelee JR Kyūshūn Ōmura-linja.
Pulkkosienet

Pulkkosienet ("Paxillus") on sienisuku, jonka Suomessa kasvavia lajeja ovat esimerkiksi pulkkosieni ja lepänpulkkosieni. Suomessa esiintyvät pulkkosienet ovat ruoaksi kelpaamattomia tai jopa myrkyllisiä kuten tappavan myrkyllinen pulkkosieni. Aiemmin sukuun luokiteltiin myös samettijalka, mutta nykytiedon mukaan se kuuluu sukuun "Tapinella". Pulkkosienet kuuluvat samaan Boletales-lahkoon tattien kanssa.
Nicola Griffith

Nicola Griffith (s. 30. syyskuuta 1960 Yorkshire, Englanti) on brittiläinen kirjailija.
Griffithin teokset ovat voittaneet lukuisia palkintoja. Griffithin ensimmäinen romaani, "Ammonite" (1993), voitti James Tiptree Jr -palkinnon ja Lambda-palkinnon, ja oli ehdolla muun muassa Arthur C. Clarke -palkinnon, British Science Fiction Awardin ja Locus-palkinnon saajaksi. Hänen toinen romaaninsa, "Slow River" (1995), puolestaan voitti parhaan romaanin Nebula-palkinnon ja Lambda-palkinnon.
Vanu-ukonsieni

Vanu-ukonsieni ("Lepiota magnispora") on pikku-ukonsienten sukuun kuuluva laji. Se on melko kookas verrattuna suvun muihin lajeihin. Laji on Suomessa elinvoimainen (LC).
Tuntomerkit.
Vanu-ukonsienen lakki on vaaleanoranssi, 2–8 cm:n levyinen ja kellomainen. Irtotyviset heltat ovat melko tiheässä ja ne ovat valkoiset. Jalka on noin 5–10 cm pitkä, vanuinen sekä kermanvärinen. Tyvestä jalka on ruskeasuomuinen.
Ammunta kesäolympialaisissa 2020 – miesten 25 metrin olympiapistooli

Miesten 25 metrin kilpailu olympiapistoolissa Tokion olympialaisissa 2020 käydään Asakan ampumaradalla 1. – 2. elokuuta. Kilpailuun osallistuu 29 urheilijaa.
Karsinnat.
Olympialaisiin pääsee 29 urheilijaa. Karsinnoissa ansaidut paikat eivät ole yksittäisten urheilijoiden, vaan paikat myönnetään maalle, joka nimeää kilpailijat. Isäntämaa Japanilla on yksi kiintiöpaikka. Yksi paikka jaetaan ISSF:n rankingin perusteella. Kaksi maata kutsutaan erillisellä kutsulla olympialaisiin. Loput paikat jaetaan vuoden 2018 MM-kilpailuissa, maanosien mestaruusturnauksissa tai muissa maanosien kilpailuissa sekä ISSF:n World Cup -turnauksissa vuonna 2019. Yhdestä maasta saa osallistua korkeintaan kaksi urheilijaa yhteen lajitapahtumaan.
Osallistuvat urheilijat.
Olympialaisiin osallistuvan ampujan on pitänyt rikkoa ennalta määrätty pisteraja, jotta hän saa kilpailla olympialaisissa. Tulos pitää rikkoa 24. heinäkuuta 2018 – 31. toukokuuta 2020. Miesten olympiapistoolissa raja on 560 pistettä.
Kilpailu.
Kilpailu koostuu kahdesta osasta. Kilpailu alkaa karsinta-ammunnoilla, jossa jokainen urheilija ampuu kaksi 30 laukauksen sarjaa. 30 laukauksen sarjat on jaettu viiteen kuuden laukauksen sarjaan, joista kaksi ensimmäistä laukausta ammutaan 8 sekunnin aikana, kaksi seuraavaa 6 sekunnin aikana ja kaksi viimeistä 4 sekunnin aikana. Yhden laukauksen maksimipisteet on 10. Loppukilpailuun pääsee kuusi parasta urheilijaa. He ampuvat loppukilpailussa kahdeksan viiden laukauksen sarjaa. Loppukilpaluissa ei myöskään lasketa pisteitä, vaan huomioidaan vain osumat. Osumaksi lasketaan laukaukset, jotka olisivat tuottaneet pisteet 9,7 tai enemmän. Loppukilpailu aloitetaan neljällä viiden laukauksen sarjalla. Laukaukset pitää ampua neljän sekunnin aikana. Neljän sarjan jälkeen viimeisenä oleva urheilija putoaa pois kilpailusta. Tämän jälkeen ammutaan sarja kerrallaan siten, että aina viimeisenä oleva kilpailija putoaa kilpailusta. Jos putoamassa on enemmän kuin yksi kilpailija, ammutaan vähintään yksi lisäsarja.
Ammunta kesäolympialaisissa 2020 – naisten 25 metrin pistooli

Naisten 25 metrin kilpailu pistoolissa Tokion olympialaisissa 2020 käydään Asakan ampumaradalla 29. – 30. heinäkuuta. Kilpailuun osallistuu 29 urheilijaa.
Karsinnat.
Olympialaisiin pääsee 29 urheilijaa. Karsinnoissa ansaidut paikat eivät ole yksittäisten urheilijoiden, vaan paikat myönnetään maalle, joka nimeää kilpailijat. Isäntämaa Japanilla on yksi kiintiöpaikka. Yksi paikka jaetaan ISSF:n rankingin perusteella. Kaksi maata kutsutaan erillisellä kutsulla olympialaisiin. Loput paikat jaetaan vuoden 2018 MM-kilpailuissa, maanosien mestaruusturnauksissa tai muissa maanosien kilpailuissa sekä ISSF:n World Cup -turnauksissa vuonna 2019. Yhdestä maasta saa osallistua korkeintaan kaksi urheilijaa yhteen lajitapahtumaan.
Osallistuvat urheilijat.
Olympialaisiin osallistuvan ampujan on pitänyt rikkoa ennalta määrätty pisteraja, jotta hän saa kilpailla olympialaisissa. Tulos pitää rikkoa 24. heinäkuuta 2018 – 31. toukokuuta 2020. Naisten 25 metrin pistoolissa raja on 555 pistettä.
Kilpailu.
Kilpailu alkaa karsinta-ammunnoilla. Karsinta-ammunnat on jaettu kahteen osaan: tarkkuus- ja nopeusosioon. Tarkkuusosiossa jokainen ampuja ampuu kuusi viiden laukauksen sarjaa viiden minuutin aikana. Nopeusosiossa laukaus on ammuttava kolmen sekunnin aikaikkunassa. Laukausten välillä on seitsemän sekunnin tauko. Yhden laukauksen maksimitulos on 10. Loppukilpailuun pääsee kahdeksan kilpailijaa. Loppukilpailu koostuu kymmenestä viiden laukauksen sarjasta. Loppukilpailussa ei myöskään lasketa pisteitä, vaan vain osumia. Osumaksi lasketaan laukaus, joka olisi tuottanut 10,2 tai enemmän pisteitä. Loppukilpailu alkaa neljällä viiden laukauksen sarjalla. Tämän jälkeen viimeisenä oleva kilpailija putoaa kilpailusta. Tämän jälkeen ammutaan yksi sarja kerrallaan siten, että viimeisenä ollut urheilija putoaa kilpailusta. Jos enemmän kuin yksi urheilija on putoamassa, ammutaan lisäsarja.
Catherine Asaro

Catherine Asaro (s. 6. marraskuuta 1955 Oakland, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen tieteis- ja fantasiakirjailija.
Asaron teokset ovat voittaneet lukuisia palkintoja, muun muassa Locus-palkinnon ja kaksi Nebula-palkintoa. Hänet tunnetaan erityisesti " Saga of the Skolian Empire" -tieteissarjasta, joka koostuu useista toisiinsa liittyvistä romaaneista, pienoisromaaneista ja novelleista.
Asaro on koulutukseltaan fysiikan tohtori Harvardin yliopistosta. Useat hänen teoksensa ovat tieteeseen painottuvaa ns. kovaa tieteiskirjallisuutta.
Katolinen kirkko Mauritiuksella

Katolinen kirkko Mauritiuksella toimii osana maailmanlaajuista katolista kirkkoa paavin ja hänen kuuriansa hengellisessä ohjauksessa.
Organisaatio ja jäsenmäärä.
Katolinen kirkko Mauritiuksella on jakautunut kahteen hiippakuntaan, joihin kuului vuoden 2017 lopussa yhteensä 44 seurakuntaa. Tuolloin katolisia oli maassa noin 368 000, 28,1% väestöstä.
Gundamund

Gundamund tai Gunthamund (n. 450–496) oli vandaalien kuningas vuosina 484–496.
Kun epäsuosittu kuningas Hunerik kuoli vuonna 484, oli Gundamund vanhin yhä elossa oleva vandaalien kuningaskunnan perustajan Geiserikin lähisukulainen, joten hänet julistettiin kuninkaaksi isosisänsä säätämän perimysjärjestyksen perusteella.
Vandaalien mahti oli hiipunut Geiserikin ajoista, mutta Gundamundilla oli koko valtakautensa ajan etua siitä, että vandaalien pahimmat kilpailijat, visigootit, ostrogootit ja Bysantti, olivat kaikki sotimassa toisaalla. Gundamundin kuninkuus oli siten rauhan aikaa. Gundamund lievensi katolisten vainoja, joita Hunerik oli ajanut aktiivisesti, sekä vakautti valtakunnan heikon talouden.
Gundamundin kausi jäi kuitenkin lyhyehköksi, sillä hän kuoli jo 46-vuotiaana. Gundamundia seurasi valtaistuimella hänen veljensä Trasamund.
Pikku-ukonsienet

Pikku-ukonsienet ("Lepiota") on Agaricaceae-heimoon kuuluva sienisuku. 
Suvusta tunnetaan Suomessa esiintyviä lajeja hieman yli 20, joista yleisimmät ovat villa-, vanu- sekä puistoukonsieni.
Tuntomerkit.
Pikku-ukonsienet ovat melko pieniä sekä hentoja sieniä. Lajeilla on suomuinen lakki. Jalassa voi olla suomuisuutta tai vanua. Niiden itiöpöly on valkoista.
Saikai

Saikai () on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Nagasakin prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin keskiosassa Nagasakin ja Sasebon suurkaupunkien välimaastossa ja käsittää Nishisonogin niemimaan pohjoisosan. Kaupunkia ympäröi kolmelta puolelta meri: lännessä Gotō-nadan merialue, pohjoisessa Sasebonlahti ja idässä Ōmuranlahti. Siihen kuuluu lukuisia saaria, joista merkittävimpiin lukeutuvat Ōshima, Kakinourashima, Matsushima ja Gotōsaariin kuuluva Tairajima. Saikaissa on 27 719 asukasta (maaliskuussa 2019) ja sen pinta-ala on 241,59 neliökilometriä.
Saikain kaupunki perustettiin vuonna 2005 aiemman Saikain maaseutukaupungin ja neljän muun maaseutukaupungin, Ōseton, Ōshiman, Sakiton ja Seihin, kuntaliitoksen myötä. Ōshima ja Sakito ovat aiempia hiilikaivoskaupunkeja, joissa harjoitettiin kaivostomintaa Meiji-kaudelta Shōwa-kaudelle saakka. Nykyisin merkittävin elinkeino on maatalous, joka tuottaa esimerkiksi riisiä, mikan-mandariineja ja muita hedelmiä ja kasviksia. Kaupungissa harjoitetaan myös karjankasvatusta, kalastusta ja helmien viljelyä. Osa kaupungista kuuluu Saikain kansallispuistoon.