Sergei Mihailovitš Romanov

Sergei Mihailovitš (7. lokakuuta 1869 Bordžomi, Kaukasia, Venäjän keisarikunta – 18. heinäkuuta 1918 Alapajevsk, Neuvosto-Venäjä) oli Romanov-hallitsijasukuun kuulunut venäläinen suuriruhtinas. 
Suku.
Hän oli suuriruhtinas Mihail Nikolajevitš Romanovin ja suuriruhtinatar Olga Fjodorovnan toiseksi nuorin lapsi. Sergei Mihailovitš kuului Mihailovitšeihin, jotka olivat Romanov-suvun kolmen nuorimman haaran suurin perhe. Hänen isänsä Mihail Nikolajevitš oli Nikolai I:n nuorin poika ja Aleksanteri II:n veli. Sergei Mihailovitšin sisaruksia olivat Nikolai, Anastasia, Mihail, Georgi, Aleksandr ja Aleksei. Hän kasvoi erittäin hallitsevan, tiukkaa kuria pitäneen, kylmän äidin ja kiltin, mutta etäisen ja tykistölle omistautuneen isän poikana. 
Hän vietti varhaislapsuutensa Kaukasuksella, jossa hänen isänsä oli kuvernöörinä vuoteen 1881 asti, joilloin perhe muutti takaisin Pietariin. He asuivat omassa suuressa asunnossaan Pietarissa, Uudessa Mikaelin palatsissa (ven. Ново-Михайловский дворец), joka valmistui heille vuonna 1861, jossa oli ajalle poikkeuksellisesti viemäröinti, kuumailmalämmitys ja vuodesta 1889 lähtien myös sähkövalo. Heillä oli myös kesäasunto Mihailovka Pietarhovin palatsialueella ja vuodesta 1869 Ai-Todor, suuri asuinhuvila Krimillä. 
Kuten kaikki veljensä, Sergei Mihailovitš oli syntymästään lähtien määrätty lähtemään sotilasuralle. Hän oli kahden viikon ikäinen, kun hänet ilmoitettiin hänen mukaansa nimettyyn sotilasyksikköön: Hänen Keisarillisen Korkeutensa suuriruhtinas Sergei Mihailovitšin Vakusnkin 153. jalkaväkirykmentti. 
Hän opiskeli Mihailovskin tykistökoulussa Pietarissa. Vuosina 1890-1891 hän purjehti yhdessä vanhimman veljensä, suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitšin kanssa suvun omistamalla jahti "Tamaralla" Sevastopolista Intian valtamerelle Bataviaan ja Intiaan Bombayhin. Matkaa on kuvannut Gustav Radde kaksiosaisessa teoksessa "23 000 Miles on the Yacht Tamara (1892-1893)." 
Sotilasura.
Sergei Mihailovitš rakasti sotilaselämää ja palveli useissa rykmenteissä aloittaen uransa tykkimiehenä. Kuten isänsä, häntä veti puoleensa ammukset ja tykistö. Valmistuttuaan Mihailovskin tykistökoulusta hän aloitti asepalveluksensa Keisarillisen kaartin Henkivartioston Ratsuväkitykistöprikaatissa. Vuonna 1891 hänestä tuli keisarin adjutantti ja vuonna 1899 hänet ylennettiin everstiksi Vuonna 1904 hänestä tehtiin kenraalimajuri Hänen majesteettinsa keisarin seurueeseen. Hän seurasi isänsä vuonna 1905 Venäjän keisarillisen tykistön päällikkönä, jossa hän toimi vuoteen 1915 saakka, jolloin hänet erotettiin syytettynä laiminlyönneistä sisäisen hävikin estämisessä ja korruptiosta tilauksissa. Hänen suojattinsa Mathilde Kzresinska oli saanut etukäteistietoja tilauksista ja saanut näin teollisuudelta taloudellista hyötyä itselleen. 
Vuonna 1908 hänestä tuli kenraaliadjutantti. Vuonna 1914 hänet ylennettiin ratsuväen kenraaliksi. Tammikuusta 1916 lähtien hän toimi tykistöjen yleistarkastajana, kunnes erosi sotilasvirastaan ​​monarkian kukistuessa helmikuussa 1917.
Suuriruhtinas.
Suuriruhtinas Sergei Mihailovitš oli, toisin kuin veljensä, kiinnostunut matematiikasta ja fysiikasta, mikä kertoo hänen kiintymyksestään tykistöön. Hänen ainoa taiteellinen taipumuksensa oli kuorolaulu, ja hän kokosi yhteen amatöörikuoron, jossa oli yli kuusikymmentä ääntä ja myös joitain ammattilaulajia. Kuoroa kohti Keisarillisen teatterin musiikkimestari Kasatšenko. Vuosikymmenen ajan ryhmä kokoontui Sergein perimässä Uudessa Mikaelin palatsissa joka maanantai-ilta klo 20.00-22.30, ennen kuin Venäjän ja Japanin sota vuonna 1904 puhkesi. Palatsi oli niin suuri että kaksi muutakin veljeä Nikolai ja Georgi asuivat siellä eri siivissä toisiaan häiritsemättä.
Kuten veljensä Georgi ja Aleksandr, myös Sergei Mihailovitš piti numismatiikasta ja keräsi suuren kokoelman rahoja. Kuten kaikki suuriruhtinaat, Sergei oli äärettömän rikas. Suuriruhtinaitten saaman 200 000 ruplan vuosiavustuksen lisäksi hän sai tuloja omista laajoista tiluksistaan, joihin kuului metsästysmaja 97 km päässä Pietarista. Isänsä kuoltua vuonna 1909 hänen varallisuutensa kasvoi entisestään.
Sergei Mihailovitš oli yli 190 cm pitkä, ja ainoa suuriruhtinas Mikael Nikolajevitšin lapsista, joka peri isänsä siniset silmät ja vaaleat hiukset. Hän kaljuuntui ennenaikaisesti ja häntä pidettiin perheen vähiten komeana poikana. Hän reagoi herkästi naurettavuuksiin, mutta oli pessimistinen, johon hänen opettajansa eversti Helmerson oli vaikuttanut. Hänellä oli tapana sanoa ranskaksi "tant pis!" (mikä harmi!) huonoihin uutisiin. Häntä pidettiin laajalti töykeänä ja mielaloiltaan ailahtelevana, mutta hän oli samalla vilpitön, hellä, rakasti yksinkertaisuutta ja oli helposti lähestyttävä ilman mitään luokkaeroa.
Hän oli yksi niistä Romanoveista, joka vaati suuriruhtinas Dmitri Pavlovitšille ja ruhtinas Feliks Jusupoville armahdusta Grigori Rasputinin murhasta vuonna 1916. Tämä teki hänestä keisarinna Aleksandra Fjodorovnan vihamiehen.
Yksityiselämä.
Hän oli nuorena Nikolai II:n lähimpiä ystäviä ja veljensä Aleksandrin mukaan oli myös rakastanut Nikolain vanhinta sisarta suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna Romanovaa ennen kuin tytön vanhemmat keisari Aleksanteri III ja keisarinna Maria Fjodorovna suostuivat Aleksandrin kosintaan. Sergei oli pessimisti, jolla oli erikoinen huumorintaju. 
Sergei ei mennyt koskaan naimisiin, mutta Nikolai II:n noustua valtaistuimelle ja avioiduttua vuonna 1894, tämän entinen rakastajatar ballerina Mathilde Krzesinska eli Nikolain pyynnöstä Sergein suojeluksessa. Seurapiireissä heitä luultiin rakastavaisiksi, mutta Mathilden muistelmissa kerrotaan vain kiintymyksestä ja ystävyydestä. Mathilden uraa edisti se, että Sergei oli Keisarillisten teattereiden yhdistyksen puheenjohtaja vuodesta 1900 lähtien. 
Hän kuvaili poikansa Vladimirin syntymää kesällä 1902 Sergein hänelle vuonna 1895 Strelnasta hankkimassa ylellisessä merenranta datšassa: ”Sergei tiesi aivan varmasti, ettei ollut lapsen isä, mutta hän rakasti minua ja – – antoi minulle kaiken anteeksi.” Pojan isäksi kuitenkin merkittiin syntymätodistukseen Sergei. Vuoden 1915 korruptiosyytösten jälkeen Sergei otti etäisyyttä Mathildeen, mutta kosi tätä tuloksettomasti vielä kesällä 1917.
Sergei Mihailovitšilla oli suhde kreivitär Varvara Vorontzova-Daskovaan, syntyjään Orlova (1870–1915), kreivi Ivan Vorontzov-Daskovin (1866–1897) leskeen. Vuonna 1908 tämä synnytti pojan Sveitsissä. Aleksandrin isä näyttää olleen suuriruhtinas Sergei Mihailovitš. Aleksandrin (1908–1979) adoptoi hänen äitinsä ystävä Sofia Vladimirovna Dehn, jonka isoäiti oli Nikolai I:n tytär Maria Nikolajevna. 
Sergein jo kuoltua Mathilde solmi avioliiton suuriruhtinas Andrei Vladimirovitš Romanovin kanssa Cannesissa vuonna 1921, jonka kanssa hänellä oli ollut suhde jo parinkymmenen vuoden ajan ja joka tunnusti Mathilden pojan Vladimirin omakseen. 
Vallankumous ja kuolema.
Vallankumouksen jälkeen maaliskuussa 1918 Romanov-suvun kaikkien jäsenten käskettiin ilmoittautua salaisen poliisin Tšekan päämajassa Petrogradissa. Illalla 22. maaliskuuta lähti matkaan juna, jonka ensimmäinen määränpää oli Vjatka ja pääteasema Jekaterinburg. Myös Sergei oli tässä junassa. 
Sergei Mihailovitš teloitettiin Alapajevskissa 18. heinäkuuta 1918, keisariperheen murhan jälkeisenä yönä. Samassa yhteydessä surmattiin myös suuriruhtinatar Elisabet Fjodorovna, suuriruhtinaat Ioann Konstantinovitš, Konstantin Konstantinovitš ja Igor Konstantinovitš Romanov, suuriruhtinas Pavel Aleksandrovitšin poika runoilija Vladimir Palei, nunna Varvara Jakovleva sekä Sergein sihteeri Fjodor Remez. Vastarintaa tehnyt Sergei Mihailovitš ammuttiin, muut heitettiin kaivoskuiluun elävinä. 
Ruumiit löydettiin samana syksynä ja todennäköisin kuolinsyy oli nälkään ja janoon menehtyminen tai 20 metriä syvään kaivoskuiluun putoamisesta syntyneet vammat. Kerrotaan että kun ruumiit nostettiin kuilusta, suuriruhtinas oli puristanut kädessään kultaista medaljonkia, jossa oli Mathilden kuva ja kaiverrus ′Malya′. Myös hänen veljensä Nikolai ja Georgi teloitettiin vallankumouksen aikana.
Suuriruhtinas Sergei Mihailovitš haudattiin vuonna 1920 Pyhä Serafim Sarovilaisen kirkkoon, joka sijaitsi hautausmaalla Venäjän teologisen lähetystyön aseman pohjoispuolella Andingmun portin lähellä 2 kilometriä Pekingistä. Kirkon rappioiduttua arkut siirrettiin vuonna 1938 japanilaismiehityksen aikana Pekingin Kaikkien pyhien marttyyrien ortodoksisen kirkon kryptaan. Vuoden 1957 jälkeen jäännöksiä ei ole enää paikallistettu sen jälkeen, kun kirkko purettiin Neuvostoliiton hallituksen päätöksellä ja paikalle tehtiin lähetystörakennuksia ja leikkikenttä. Kirkon hautausmaan paikalle on perustettu vuoden 1986 jälkeen puistoalue ja kryptan kohdalle golfkenttä.