tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
WAAS

WAAS eli Wide Area Augmentation System on Yhdysvaltain GPS-paikannussatelliitteja tukeva mittaus- ja tiedonvälitysjärjestelmä, joka lisää paikannustarkkuutta ja valvoo GPS:n paikannussignaalin eheyttä ilmailun tarpeisiin. WAAS:n merkittävin sovellus on, että sillä saadaan toteutettua toiminnallisesti periaatteessa ILS-lähestymistä vastaava, pystyopastuksellinen ns. LPV-lähestyminen ilman maalaitteita. Lähestymisminimit vastaavat lähes täysin kategorian 1 ILS-lähestymisminimeitä, mutta toistaiseksi LPV:tä ei kuitenkaan luokitella tarkkuuslähestymiseksi, koska tarkkuuslähestyminen edellyttää, että koneen korkeus määritellään ulkopuolisten signaalien avulla, eikä pelkästään koneessa itsessään olevan GPS-vastaanottimen avulla, eikä opastuksen tarkkuutta voida myöskään taata kuten ILS:ssä. Koska LPV ja ILS ovat lentäjän näkökulmasta lähes identtisiä menetelmiä, useat ilmailuviranomaiset sallivat ILS:n korvaamisen LPV:llä tarkastuslennoilla, jos koesuorituksena on kategorian 1 ILS-lähestyminen ja ratkaisukorkeus ei ylitä 200 jalkaa.
Suomen toistaiseksi ainoat LPV-lähestymismenetelmät ovat käytössä valikoiduilla maakuntalentoasemilla. Eurooppa on ollut LPV:n käyttöönotossa huomattavasti Amerikkaa jäljessä, sillä ensimmäiset LPV-lähestymismenetelmät julkaistiin Yhdysvalloissa jo vuonna 2009. Nykyään niitä on siellä käytössä jo enemmän kuin kategorian 1 ILS-menetelmiä, eikä uusia kategorian 1 ILS-asennuksia lähtökohtaisesti enää tehdä. Nykymuotoinen LPV ei mahdollista matalan näkyvyyden lähestymisiä, joten LPV-laitteita asennetaan harvoin liikennekoneisiin. Tästä syystä ILS-laitteet eivät toistaiseksi ole poistumassa kaupallisen liikenteen lentoasemilta. 
WAAS:n eurooppalainen vastine on EGNOS ja sen SBAS-toiminnallisuus. Kumpikin järjestelmä mittaa alueellisilla maa-asemilla (WAASin kohdalla ne sijaitsevat Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Meksikossa ja EGNOSin kohdalla EU-alueella) GPS:n antaman paikannustarkkuuden, maa-asemien tieto paikannuksen epätarkkuudesta maa-asemilla välitetään lentokoneille lähettämällä korjaustieto WAAS-keskusasemalta muutamille geostationaarisille tietoliikennesatelliiteille, jotka lähettävät tiedon lentokoneille. Täten WAASin käyttö vaatii paikantimen, joka pystyy vastaanottamaan tietoliikennesatelliitin lähetyksen. Suomen suuremmista lentoasemista täysimittaiset LPV-menetelmät otetaan ensimmäisenä käyttöön Tampere-Pirkkalassa elokuussa 2022 (aiemmat ovat olleet teoreettiselta vähimmäistarkkuudeltaan huonompia SBAS APV-menetelmiä). WAAS-vastaanottimia on käytössä myös veneilyssä.
Hotel Babylon

Hotel Babylon on brittiläinen Tony Basgallopin luoma televisiosarja joka perustuu Imogen Edwards-Jonesin ja tuntemattoman hotellin johtajan yhdessä kirjoittamaan kirjaan "Hotelli Babylon" (alkup. "Hotel Babylon"). Sarjaa alettiin esittää Britanniassa BBC One -kanavalla 19. tammikuuta 2006 ja sarjan viimeinen jakso esitettiin 14. elokuuta 2009. Sarjaa tehtiin kaikkiaan neljä tuotantokautta. Sarjaa on esitetty kahdessakymmenessä maassa, mukaan lukien Suomessa Subilla.
Hotel Babylon sijoittuu fiktiiviseen viiden tähden hotelliin aivan Lontoon sydämessä. Sarjan ensimmäisen kauden tapahtumat perustuvat käyttäen Imogen Edwards-Jonesin teokseen. Sarjan päähenkilöitä näyttelevät muun muassa Tamzin Outhwaite (Rebecca Mitchell), Max Beesley (Charlie Edwards) ja Dexter Fletcher (Tony Casemore). Sarjassa hotellin vieraina esiintyivät muun muassa John Barrowman, Anthony Head, Danny Dyer, Paula Abdul, Joan Collins ja Honor Blackman.
Sarja muistuttaa NBC:n tuottamaa televisiosarjaa "Las Vegas", joka sijoittuu myös huippuhotelliin ja kertoo sen henkilökunnasta.
Vastaanotto.
"Hotel Babylon" on saanut hyviä arvioita, ja sen ensimmäisen kauden keskiarvo Metacriticissä on 7 arvostelun perusteella 74/100.
Some Several Moons

Some Several Moons on suomalaisen Wigwam-yhtyeen kymmenes ja viimeinen studioalbumi, joka julkaistiin toukokuussa 2005. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 28.
Stråhlman

Stråhlman on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Thesleff

Thesleff ['teslef] on Viipurin saksalainen kauppiassuku, skotlantilais-saksalaista alkuperää. Yksi sukuhaara on aateloitu ja introdusoitu Suomen ritarihuoneeseen aatelisena sukuna numero 182. Suomalaisen suvun saksalainen kantaisä Hans Thesleff saapui vuonna 1595 Lyypekistä Viipuriin. Länsi-Suomessa eläneen sukuhaaran jäsenet kirjoittavat nimen muodossa Theslöf.
Hans Thesleffin pojanpojasta polveutuu Stiernstedtin suku, kun Johan Stiernstedt aateloitiin 1697.
Ifitos

Ifitos (, ) oli kreikkalaisessa mytologiassa useamman eri mieshahmon nimi.
Eurytoksen poika.
Ifitos oli Eurytoksen, Oikhalian kuninkaan, poika. Eurytos oli luvannut tyttärensä Iolen käden sille, joka voittaisi hänet jousiammuntakilpailussa. Kun Herakles näin onnistui tekemään, Eurytos pyörsi lupauksensa pelätessään Herakleen voivan saada uudelleen hulluuskohtauksen ja surmaavan hänen tyttärensä. Herakles poistui raivoissaan, mutta pian tämän jälkeen Eurytokselta varastettiin lähteestä riippuen joko karjaa tai tammoja.
Ifitos lähti etsimään eläimiä ja päätyi Herakleen luokse Tirynsiin. Ensimmäisen version mukaan karjan oli varastanut Autolykos, mutta Herakleen esitellessä linnaansa muurin harjalta, hän sai hulluudenpuuskan ja työnsi vieraansa alas kuolemaan. Toisen version mukaan Herakles todellakin oli varkauden takana, ja Ifitoksen tutkiessa asiaa Herakles väitti hänen syyttävän itseään väärin perustein ja työnsi hänet alas muurin harjalta kuolemaan.
Sovittaakseen tekonsa Herakleen piti palvella orjana Lyydian kuningatarta Omfalea.
Ifitoksen mainitaan myös olleen Odysseuksen hyvä ystävä, ja antaneen tälle isänsä jousen lahjaksi.
Fokiin kuningas.
Ifitos oli Nauboloksen poika ja Fokiin kuningas. Hän viihdytti Iasonia tämän ollessa kysymässä neuvoa Delfoin oraakkelilta ja myöhemmin liittyi argonauttien matkaan. Hänen poikansa Skhedios ja Epistrofos johtivat fokislaisia Troijan sodassa.
Elisläinen.
Ifitos oli elisläinen, jonka Kopreus surmasi.
Olympiakisojen perinteen elvyttäjä.
Ifitos oli Eliin kuningas, joka palautti olympialaisten perinteen sen jälkeen, kun hän oli kysynyt oraakkelilta neuvoa, miten hän voisi pelastaa Kreikan sisällissodalta ja kulkutaudeilta.
Karvamaksaruoho

Karvamaksaruoho ("Sedum villosum") on pienikokoinen, Euroopassa ja Kanadassa tavattava maksaruohokasvi. Suomessa karvamaksaruoho on erittäin harvinainen tunturien kasvi ja se on rauhoitettu ja erityisesti suojeltava laji.
Ulkonäkö ja koko.
Karvamaksaruoho kasvaa 2–6 cm korkeaksi. Kauttaaltaan punaruskea kasvi on tavallisesti haaraton ja nystykarvainen. Muiden maksaruohojen tapaan se on mehilehtinen. Lehdet ovat lyhyet, liereät ja päältä litteät. Kukinto on harvakukkainen huiskilo, kukat ovat vaalean- tai sinipunaisia, keskisuoni on tummanpunainen. Karvamaksaruoho kukkii heinä-elokuussa. Laji on kaksi- tai monivuotinen.
Levinneisyys.
Karvamaksaruohon levinneisyysalue on varsin laaja ja selkeästi kaksiosainen. Toisaalta sitä tavataan Itä-Kanadasta Grönlannin ja Islannin kautta Britteinsaarille ja Fennoskandiaan, toisaalta Etelä- ja Keski-Euroopasta Pohjois-Afrikkaan.
Suomessa karvamaksaruohoa kasvaa vain kahdessa paikassa: Muoniossa ja Enontekiöllä. Molemmat esiintymisalueet sijaitsevat luonnonsuojelualueilla, mutta Enontekiön esiintymä on hyvin pieni. Laji löydettiin Suomesta ensimmäisen kerran vuonna 1926. Karvamaksaruoho luokiteltiin Suomessa erittäin uhanalaiseksi vuonna 2000, vaarantuneeksi 2010 ja uudelleen erittäin uhanalaiseksi 2019.
Elinympäristö.
Suomessa kalliomaksaruoho kasvaa tuntureilla valumavesien kostuttamilla kallioilla. Norjassa se puolestaan on lähde- ja lintuvuorikasvi.
Audrey Munson

Audrey Marie Munson (8. kesäkuuta 1891 – 20. helmikuuta 1996) oli yhdysvaltalainen malli ja näyttelijä, jota pidetään kaikkien aikojen ensimmäisenä alastonnäyttelijänä, koska hän esiintyi 1900-luvun alussa elokuvissa "Inspiration" ja "Purity" täysin alasti. 
Munson syntyi New Yorkissa kesäkuussa 1891. Hänen vanhempansa Edgar Munson ja Katherine "Kittie" Mahaney erosivat Audreyn ollessa nuori ja Audrey vietti lapsuutensa äitinsä kanssa.
Vuonna 1906 ollessaan 15-vuotias valokuvaaja Ralph Draper huomasi hänet ja esitteli hänet ystävälleen kuvanveistäjä Isador Kontille, joka pestasi Munsonin malliksi. 
Seuraava vuosikymmen kului mallintöitä tehden. Munson muutti Kaliforniaan ja esiintyi kuvanveistäjän mallin elämästä kertovassa mykkäelokuvassa "Inspiration (1915)". Kyseinen elokuva on ensimmäinen, jossa nainen esiintyy täysin alasti.
Vuonna 1919 Munson muutti takaisin äitinsä Katherinen luokse New Yorkiin ja joutui keskelle "murhaskandaalia". Katherinen vuokraisäntä, tohtori Walter Keene Wilkins rakastui Munsoniin ja surmasi vaimonsa Julian päästäkseen tämän kanssa naimisiin. Vaikka Audrey ja Katherine olivat muuttaneet talosta pois ennen murhan tapahtumista poliisi halusi silti kuulustella heitä. Kuulustelut hoidettiin Kanadan Torontossa, jossa he kertoivat muuttaneensa pois Julia Wilkinsin pyynnöstä. Vaikka heillä ei ollut poliisin mukaan mitään tekemistä murhan kanssa, Audrey sai osakseen paljon negatiivista julkisuutta, joka vaikutti hänen uraansa mallina ja näyttelijänä. Walter Wilkins tuomittiin kuolemaan sähkötuolissa. Hän ehti kuitenkin hirttää itsensä sellissä ennen tuomion täytäntöönpanoa. 
Myöhemmin Audrey Munsonin elämää varjosti mielenterveysongelmat ja vuonna 1922 Munson yritti itsemurhaa lääkkeiden avulla. Vuonna 1931 39-vuotias Munson määrättiin Ogdensburgin sairaalaan psykiatriseen hoitoon, jossa hän vietti loppuelämänsä 65 vuotta. Hän kuoli unohdettuna 104 vuoden iässä helmikuussa 1996 ja hänet haudattiin merkitsemättömälle hautapaikalle.
Kirjailija Diana Rozas kirjoitti Audrey Munsonin elämästä kirjan "American Venus: The Extraordinary Life of Audrey Munson, Model and Muse", joka julkaistiin vuonna 1999.
Briana Banks

Briana Banks (oik. Briana Bany, s. 21. toukokuuta 1978 München, Länsi-Saksa) on saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen pornonäyttelijä.
Elämäkerta.
Banks syntyi Saksassa, hänen äitinsä oli yhdysvaltalainen ja isä saksalainen. Perhe muutti Britanniaan hänen ollessaan 4-vuotias ja edelleen Yhdysvaltoihin hänen ollessaan 7-vuotias. Hän muutti 16-vuotiaana pois äitinsä luota ottaen 14-vuotiaan siskonsa mukaansa. 18-vuotiaana hän sai siskonsa huoltajuuden. Hän teki teininä mallintöitä ja pääsi "Teen Magazinen" kanteen. Ennen uraansa pornoalalla hän työskenteli muun muassa pizzantekijänä, virkailijana taidekaupassa, arkistovirkailijana ja sihteerinä.
Ollessaan 21-vuotias Banks vastasi lehti-ilmoitukseen, jossa haettiin malleja alastonkuviin. Hänen taiteilijanimekseen oli valittu Mirage, mutta hän ryhtyi käyttämään nimeä Briana Banks vuodesta 2000 lähtien. Hän on toiminut myös "Penthousen" mallina ja oli kesäkuun 2001 Penthouse Pet. Vuonna 2006 hän esiintyi Vividin kalenterin kansikuvassa.
Aveyronin Victor

Aveyronin Victor (s. 1788–1790 – k. 1828) on yksi kuuluisimmista villilapsista. Hänet löydettiin vuonna 1797 harhailemasta Ranskasta lähellä Toulousea Aveyronin metsästä, ja löytöpaikan mukaan Victor tunnetaan myös nimellä "Aveyronin villi poika". Victor löydettiin vuonna 1800, jolloin hän oli noin 11-vuotias. Pojan arvioitiin eläneen koko lapsuutensa yksin hylättynä metsässä. 
Löytämisen jälkeen Victor vietiin Pariisiin, jossa Roch-Ambroise Cucurron Sicard teetti hänellä tutkimuksia. Vuodesta 1801 lähtien Victorin opetusta jatkoi nuori lääketieteen opiskelija Jean-Marc Itard, joka oli kuullut pojasta jo vuonna 1799. Victor oli Itardin luona asuessaan tämän taloudenhoitajan hoivissa. Itard halusi Victorin avulla todistaa teorian tyhjästä taulusta, jonka Itard oli tulkinnut niin, että ihmisestä voi oikealla opetuksella kehittyä mitä tahansa. Victorin Itard näki lapsena, jota sivilisaatio ei ollut vielä tahrannut tarpeettomilla haluilla ja rappeutuneisuudella. 
Aluksi Victor ei osannut puhua eikä suostunut syömään kypsennettyä ruokaa, nukkumaan sängyssä tai pitämään päällään vaatteita. Hän edistyi varsin paljon ja oppi kommunikoimaan muiden kanssa yksinkertaisilla tavoilla. Vuorovaikutustaitoja Victor oppi etenkin Itardin taloudenhoitajan kanssa, koska he viettivät paljon aikaa yhdessä. Vaikka Victor oppi ymmärtämään jonkin verran puhetta ja myös lukemaan joitain sanoja, hän ei itse osannut puhua kuin pari sanaa. 
Kun Victor ei edistynyt Itardin toivomalla tavalla, mies turhautui ja lähetti pojan mielisairaalaan, jossa tämä vietti lopun elämäänsä. Kuollessaan 40-vuotiaana hän oli oppinut lukuisia sosiaalisessa elämässä tarvittavia taitoja, kuten ilmaisemaan itseään ja tarpeitaan eleillä ja ilmeillä, siistit pöytätavat, vaatteiden pitämisen ja joukossa liikkumisen. Vaikka Itardin tutkimus ei ollut päätynyt hänen toivomaansa lopputulokseen, tuloksista pääteltiin, että myös kehitysvammaiset lapset saattoivat edistää taitojaan. Se vaikutti sittemmin myönteisesti kasvattajien ja kouluttajien asenteisiin.
Myöhempien tutkimusten mukaan Victorille ominaiset käyttäytymispiirteet, kuten liikunnallinen ketteryys ja toisaalta sosiaaliseen kontaktiin kykenemättömyys, samoin kuin puhumattomuus ja sensoriset poikkeavuudet ovat ominaisia autistisille lapsille. Victor olikin todennäköisesti metsään hylätty autistinen lapsi. 
François Truffaut teki Victorin tapauksesta vuonna 1970 elokuvan "Kesytön."
Keltakynsimö

Keltakynsimö ("Draba nemorosa") on Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa tavattava vaatimaton keltakukkainen ristikukkaiskasvi. Suomessa se on muinaistulokas, jota tavataan vanhoilla asuinpaikoilla.
Ulkonäkö ja koko.
Yksivuotinen keltakynsimö on pienikokoinen, 10–30 cm pitkä hento kasvi. Sen varsi on haaraton tai tyvestä haarova, tähtikarvainen ja ylempää kalju. Varren tyviosassa olevat ruodittomat lehdet ovat puikeita tai pitkulaisia, leveähkötyvisiä ja hampaisia. Kukassa on neljä hohtavankeltaista terälehteä. Keltakynsimö kukkii Suomessa kesäkuussa. Hedelmistö on pitkä ja harsu. Lituperät ovat sirottavia ja noin sentin pituisia. Mantelinmuotoiset lidut ovat noin puolen sentin pituisia. Loppukesästä kasvi kuivettuu lähes olemattomaksi ja vaikeasti tunnistettavaksi.
Suomessa kasvaa kaksi keltakynsimön muunnosta: eteläisessä Suomessa esiintyvä var. "nemorosa", jonka lidut ovat lyhytkarvaiset ja Pohjanmaalla, Itä-Suomessa ja edelleen Venäjän puolella Laatokan rannoilla esiintyvä itäinen muunnos var. "leiocarpa", jonka lidut ovat kaljut.
Levinneisyys.
Keltakynsimön arvellaan olevan alun perin kotoisin Itä-Euroopan, Aasian ja Pohjois-Amerikan aroilta ja hiekkaisilta niityiltä. Se lienee levinnyt laajalle ihmisen mukana. Nykyään lajia tavataan Ranskasta läpi Keski-, Pohjois- ja Itä-Euroopan Tyynellemerelle saakka. Levinneisyysalueen eteläreuna ulottuu Turkista ja Iranista Keski-Aasiaan ja Kiinan eteläosiin. Keltakynsimöä kasvaa myös Pohjois-Amerikan länsi- ja keskiosissa.
Suomessa laji on muinaistulokas ja vanhan kulttuurin seuralainen. Lajista on eniten havaintoja etelärannikon viikinkien vanhan idäntien varrelta Uudeltamaalta Kymenlaaksoon. Sisämaassa lajia esiintyy usein vanhojen varuskuntakaupunkien ympäristössä, kuten Hämeenlinnassa ja Savonlinnassa. Esiintymiä on myös muutamien paikoin Pohjanlahden rannikolla muun muassa Raahen ja Oulun ympäristössä.
Elinympäristö.
Keltakynsimöä tavataan Suomessa erityisesti vanhoissa kaupungeissa ja varuskuntapaikoissa. Tyypillisiä kasvupaikkoja ovat muurit, rauniot, avoimet kedot, hietikot ja kadunvieret. Laji on harvinaistunut rakentamisen, linnoitusvallien restauroinnin ja kasvupaikkojen umpeenkasvun takia.
Miesten 10 metrin ilmapistooli ammunnan Euroopan-mestaruuskilpaissa 2007

10 m ilmapistoolilla miehet ampuvat 60 laukausta peruskilpailussa ja kahdeksan parasta ampujaa peruskilpailun tuloksen perusteella pääsee 10 laukauksen finaaliin.
Joukkuekilpailussa joukkueen muodostavat kolme saman maan kilpailijaa.
Miesten ilmapistooli EM-kilpailut 2007 järjestettiin 16. maaliskuuta, Deauvillessä.
Henkilökohtainen kilpailu.
Finaali.
FEE= Finaalieuroopanennätys
Peruskilpailu.
ME= Maailmanennätys
EM= Euroopanennätys
Joukkuekilpailu.
JME= Joukkuemaailmanennätys
JEE= Joukkueeuroopanennätys
Pierre Joseph Bonnaterre

Pierre Joseph Bonnaterre (1752 – 20. syyskuuta 1804) oli ranskalainen luonnontieteilijä ja pappi.
Bonnaterre toimi pappina Rouerguessa. Hän kirjoitti valaita, nisäkkäitä, lintuja, matelijoita, sammakkoeläimiä ja hyönteisiä käsittelevät osat aikansa kuuluisaan eläintieteen perusteokseen "Tableau encyclopédique et méthodique" (Panckoucke, Pariisi, 1788 alkaen). Teosta varten hän kokosi noin 400 kalamaalausta. Hänet tunnetaan myös ensimmäisenä tiedemiehenä, joka tutki Aveyronin Victoria, villilasta.
Bonnaterre kuvasi noin 25 tieteelle uutta kalalajia. Linnuista hän nimesi ainakin kalliopyyn ("Alectoris barbara").
Ketoraunikki

Ketoraunikki ("Gypsophila muralis", syn. "Psammophiliella muralis") on Euroopassa laajalle levinnyt kohokkikasvi. Suomessa laji on harvinaistunut nopeasti ja luokitellaan nykyään vaarantuneeksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko.
Yksivuotinen ketoraunikki kasvaa 5–15 cm korkeaksi. Kasvi on sinertävänvihreä, hento, alhaalta asti runsashaarainen sekä kalju tai alaosasta hyvin hienokarvainen. Varren haarakohdissa kasvavat kapeat lehdet ovat tasasoukkia. Kukinto on runsaskukkainen harsu viuhko. Kukkaperät ovat ainakin kaksi kertaa verhiön pituisia. Pyöreät, pienet, kellomaiset kukat ovat hennon vaaleanpunaiset ja tummasuonisia. Verhiö on viisiliuskainen, valkojuovainen ja vaihtelee muodoltaan suppilomaisesta kellomaiseen. Terälehdet ovat kynnellisiä, 6–8 mm pitkiä, punertavia ja tummasuonisia. Emin vartaloita on kaksi kappaletta. Ketoraunikki kukkii Suomessa heinä-syyskuussa. Hedelmä on neliliuskaisesti aukeava kota.
Levinneisyys.
Ketoraunikin levinneisyysalue kattaa koko Manner-Euroopan Espanjaa, Italiaa, Etelä-Kreikkaa sekä Fennoskandian ja Venäjän pohjoisosia lukuun ottamatta. Britteinsaarilta ja Islannista laji puuttuu. Aasiassa lajin levinneisyysalue jatkuu Lounais-Siperiaan ja Keski-Aasiaan. Erillinen esiintymisalue sillä on Venäjän Kaukoidässä. Ketoraunikki on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikkaan.
Suomessa ketoraunikki on muinaistulokas, jonka vakiintunut esiintymisalueen pohjoisraja kulkee karkeasti linjalla Tampere–Hämeenlinna–Asikkala–Imatra. Lajin taantuminen lienee alkanut Suomessa jo 1900-luvun alussa. Satunnaisena tulokaslajia on tavattu useissa Pohjanlahden satamakaupungeissa Oulua ja Torniota myöten. Kaiken kaikkiaan Suomesta tiedetään yli 50 lajin löytöpaikkaa.
Elinympäristö.
Ketoraunikkia tavataan kulttuuriympäristössä monenlaisilla avoimilla paikoilla: kedoilla, pientareilla, poluilla, tienvierillä, sorakuopissa, pihoilla ja ratapenkereillä. Puutarhakarkulaisena lajia tavataan satunnaisesti myös kaatopaikoilla. Ketoraunikki on heikko kilpailija, joten se vaatii aukkoista tai jopa kasvitonta kasvupaikkaa. Suomessa lajin voimakkaan taantumisen syitä on monia: lannoitteiden ja torjunta-aineiden käyttö, perinteisen karjatalouden loppumisesta seurannut umpeenkasvu, teiden ja pihojen asfaltoiminen, nurmikoiden perustaminen ja muu rakentaminen.
Käyttö.
Ketoraunikkia kasvatetaan koristekasvina. Se on leikkokukkana käytetyn morsiusharson ("Gypsophila paniculata") sukulainen.
Robert Brown (näyttelijä)

Robert James Brown (23. heinäkuuta 1921 – 11. marraskuuta 2003) oli englantilainen näyttelijä. Hän näytteli muun muassa "James Bond" -elokuvien M:n roolissa. Hän tuli Bondin esimiehen rooliin Bernard Leen jälkeen, joka ehti olla mukana kaikkiaan 11 Bond-elokuvassa, ennen kuin vetäytyi roolista ja kuoli kaksi vuotta myöhemmin 1981.
Brown eli Bernard Leen roolissa ensimmäisen kerran 1983 elokuvassa "Octopussy – mustekala". Koska Lee oli jäänyt pois roolista jo 1979, ei elokuvassa "Erittäin salainen" ollut M:n roolihahmoa ollenkaan. Brown näytteli kaikkiaan neljässä Bond-elokuvassa. Hänen oli tarkoitus esiintyä vielä viidennen kerran Timothy Daltonin rinnalla tämän kolmannessa Bond-elokuvassa, mutta elokuva ei toteutunut sopimuskiistojen vuoksi, joten Robert Brown ja Timothy Dalton jättivät Bond-maailman ja antoivat sittemmin tilaa uudelle M:lle (Judi Dench) ja uudelle James Bondille (Pierce Brosnan).
Robert Brown oli M:nä edeltäjäänsä hitusen vitsikkäämpi ja tunteellisempi ja tuli mainiosti toimeen erityisesti Timothy Daltonin kanssa. Bondien lisäksi Brown on esiintynyt muun muassa elokuvassa "Ben-Hur".
Minna Kuukka

Minna Kristiina Kuukka (s. 26. heinäkuuta 1970 Lahti) on suomalainen radiotoimittaja ja juontaja. 
Vuodesta 2016 alkaen Kuukka on juontanut Radio Novan aamulähetyksiä yhdessä Aki Linnanahteen kanssa. Linnanahteen korvasi joulukuussa 2022 Kimmo Vehviläinen. Ohjelman tuottajana toimii Markus ”Parta-Markus” Rinne. 
Kuukka aloitti MTV3:ssa kuuluttajana ja ruutukasvona 1. tammikuuta 1993 ja työskenteli MTV:llä vuoteen 2016. Nykyään hän toimii muun muassa Radio Novan vakituisena aamujuontajana. Elokuusta 2012 alkaen hän on juontanut yksin ohjelmaa "Kuukan aikainen", yhdessä Tuomas Enbusken ja Aki Linnanahteen kanssa ohjelmaa "Enbuske &amp; Linnanahde Crew" sekä yhdessä Ari Hurstin, Ile Jokisen ja Maria Leppäsen kanssa ohjelmaa "PERJANTAI PERJANTAI!". 
Kuukka voitti vuonna 2021 MTV3:n Masterchef VIP -kokkauskilpailun. 
Kuukka on naimisissa Tatu Vehmaksen kanssa ja heillä on vuonna 2006 syntyneet kaksoset, tyttö ja poika.
Ennen kuuluttajan ja juontajan uraansa Kuukka osallistui kansainvälisiin kauneuskilpailuihin. Hän voitti vuoden 1991 Miss Globe International -kilpailun ja sijoittui toiseksi vuoden 1992 Miss Model of the World -kilpailussa.
Kuukka osallistui Tanssii tähtien kanssa -ohjelmaan vuonna 2025
Mikko Reitala

Mikko Samuli Reitala (s. 12. marraskuuta 1964 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja kirjailija. Hän valmistui Teatterikorkeakoulusta vuonna 1989, minkä jälkeen hän näytteli pari vuotta Turussa. Sieltä hän palasi Helsinkiin vastaperustettuun Q-teatteriin. 
Reitala on ohjannut ja käsikirjoittanut Q-teatterille muun muassa näytelmän "Henki lakkaa kulkemasta" (1996) sekä ohjannut useita näytelmiä, kuten "Decamerone" (1999).
Reitala esitti keskustapoliitikko Matti Vanhasta elokuvassa "Pääministeri" (2009). Hän on näytellyt myös monissa muissakin suomalaisissa elokuvissa ja televisiosarjoissa, muun muassa elokuvissa "Insiders" (1989), "Cyclomania" (2001) ja "Vares – Huhtikuun tytöt" (2011) sekä televisiosarjoissa "Kovaa maata" (1994–1997), "Mogadishu Avenue" (2006) ja "Tauno Tukevan sota" (2010). Käsikirjoittajana hän on ollut muun muassa televisiosarjoissa "Ihana mies" (1999), "Kaunis mies" (2003) ja "Rikas mies" (2004).
Reitalan esikoisromaani "Päähenkilö" julkaistiin vuonna 2005.
Reitala kuuluu Rinteen taiteilijasukuun: hänen äitinsä oli näyttelijä Tiina Rinne ja isänsä taidehistorioitsija Aimo Reitala. Mikko Reitalan veli on lääkäri Janne Reitala.
Erkki Laitakari

Erkki Assar Laitakari (vuoteen 1906 Nybergh; 21. marraskuuta 1892 Helsinki – 24. lokakuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen tutkija, opettaja ja Helsingin yliopiston metsänhoitotieteen professori.
Henkilöhistoria.
Laitakarin vanhemmat olivat Vihtori Nybergh (1857–1938) ja Elin Kalm (1857–1930). Laitakarin veli, professori Aarne Laitakari oli tunnettu suomalainen geologi. Laitakari oli naimisissa Lyyli Mannosen kanssa vuodesta 1916. Pariskunnalle syntyi poika Matti 1924. Jäätyään leskeksi vuonna 1966 Laitakari meni naimisiin Hellin Laitakarin (o.s. Blomberg) kanssa 1967. Laitakari asui suuren osan elämästään Helsingin Oulunkylässä.
Laitakari tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta reaalilyseosta 1911 ja suoritti metsänhoitotutkinnon 1914 ja filosofian kandidaatin tutkinnon 1921. Maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi hän väitteli 1927. Laitakari toimi opetus- ja hallintotehtävissä Helsingin yliopistossa lähes 40 vuotta. Hän ansioitui erityisesti metsäkulttuurin tuntijana ja kehittäjänä, jolla oli usein humanistin ja erityisesti historioitsijan näkökulma alaansa. Metsätieteellisten julkaisujen lisäksi Laitakari kirjoitti useita metsäalaan liittyviä historiateoksia. Helsingin yliopistossa hän aloitti metsäarvioimisen ylimääräisenä opettajana 1922–1927. Dosenttina hän toimi 1932–1936 ja metsänhoidon professorina 1928–1961. Maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan dekaani hän oli 1954–1957. Laitakarin väitöskirja käsitteli männyn juuristoa, mutta hän tutki laajasti myös muun muassa koivun juuristoa ja Suomen metsien myrskytuhoja. Vuonna 1954 Laitakari kutsuttiin Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi. Helsingin yliopiston opiskelijajärjestö Metsäylioppilaat ry jakaa ansioituneille jäsenilleen Erkki Laitakari -palkintoa.
Laitakari toimi aktiivisesti myös kunnallisissa ja kirkollisissa luottamustehtävissä. Hän oli muun muassa Oulunkylän kunnanvaltuutettu 1923–1928 ja kirkkovaltuutettu 1939–1958 sekä kirkolliskokousedustaja 1963 ja 1965. Laitakari oli Kansan raamattuseuran puheenjohtaja 1953–1965 ja kunniapuheenjohtaja vuodesta 1965. Vuonna 1954 hän toimi seuran julkaiseman "Sana"-lehden päätoimittajana. Hän oli myös Suomen luonnonsuojeluyhdistyksen perustajajäseniä.
Bronco Horvath

Joseph "Bronco" Horvath (12. maaliskuuta 1930 Port Colborne, Ontario – 17. joulukuuta 2019) oli kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelasi 434 ottelua NHL:ssä kausilla 1955–1968. 
Horvath tuli tunnetuksi etenkin Boston Bruinsin maineikkaassa ukrainalaistaustaisten pelaajien Uke Line -ketjussa, jossa hänen kanssaan pelasivat Johnny Bucyk ja Vic Stasiuk. Horvath pelasi viidessä NHL:n niin sanotusta Original Six -joukkueesta Detroit Red Wingsiä lukuun ottamatta.
Oslon keskusrautatieasema

Oslon keskusrautatieasema (, usein lyhennetty "Oslo S") on vuonna 1980 avattu rautatieasema Norjan pääkaupungin Oslon keskustassa ja samalla myös maan rautateiden suurin asema. Sitä palvelee päivittäin yli 1 000 yhteensä neljän eri liikennöitsijän kauko- ja lähiliikenteen junaa, ja rautatieaseman päivittäinen matkustajamäärä on noin 90 000. Aseman omistaa ja sitä ylläpitää Bane NOR Eiendom.
Asema sijaitsee Jernbanetorgetin vieressä Karl Johans gaten itäpäädyssä, aivan Oslon ydinkeskustassa. Sen yhteydessä on Jernbanetorgetin metroasema, jossa pysähtyvät kaikki Oslon metron viisi linjaa. Yhdessä metron, raitiovaunujen ja bussien kanssa Oslon keskusrautatieasemasta muodostuu sekä kaupungin että koko maan vilkkain liikennekeskittymä, joka palvelee päivittäin noin 150 000 käyttäjää. Asema on pääteasema useimmille Gjøvikbanenin paikallis- ja kaukojunille. Kaikki Oslon alueen paikallisjunat sekä Flytoget-lentokenttäjunat pysähtyvät asemalla, joka toimii myös joka toisen Flytoget-vuoron lähtö- ja pääteasemana.
Oslon keskusrautatieasema rakennettiin Oslon itäisen rautatieaseman ("Oslo østbanestasjon") paikalle vuonna 1980 keskustan alittavan Oslotunnelen-tunnelin valmistuttua ja mahdollistettua läntisen ja itäisen aseman yhdistämisen. Asemalla on 19 raidetta, joista 13 kulkee sen läpi keskustan alittavaan tunneliin. Asema koostuu kahdesta rakennuksesta: entisestä Oslo Ø:sta ja uudemmasta Oslo S:sta. Molemmissa rakennuksissa on kauppakeskus.
Janne Reitala

Janne Henrikki Reitala (s. 17. huhtikuuta 1956 Turku) on suomalainen yleislääketieteen erikoislääkäri sekä anestesiologian ja tehohoidon erikoislääkäri.
Reitala kirjoitti ylioppilaaksi 1975 Helsingissä ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1982 Helsingin yliopistosta. Hän jatkoi opintojaan samassa yliopistossa pätevöityen yleislääketieteen erikoislääkäriksi 1990 ja anestesiologian ja tehohoidon erikoislääkäriksi 1995. Ensihoidon erityispätevyyden hän saavutti 2001 ja tehohoitolääketieteen erityispätevyyden 2002.
Valmistumisensa jälkeen Reitala aloitti työuransa terveyskeskuslääkärinä Tuusulassa 1982–1987 ja toimi myös sisätautien sairaalalääkärinä Kivelän, Marian ja Meilahden sairaaloissa 1984–1987. Seuraava työtehtävä oli Helsingin pelastuslaitoksen lääkäriambulanssin lääkärinä toimiminen 1987–1992 ja Medi-Helin lääkärihelikopteritoiminnan lääketieteellisenä johtajana työskentely 1996–2001, jota seurasi Medi-Heli ry:n ylilääkärin toimi 2001–2012. HUS Töölön sairaalan teho-osaston apulaisylilääkärinä Reitala työskenteli vuodesta 2005 lähtien ja myöhemmin Meilahdessa. Reitala alkoi nostaa eläkettä 2023, mutta hänellä oli sen jälkeenkin virka eli lupa tehdä töitä niin halutessaan. Päivätöiden jälkeen hän on 22 vuotta valmentanut saman joukkueen nuoria jalkapalloilijoita.
Keväällä 2001 Reitala työskenteli Kansainvälisen Punaisen ristin operaatiossa Pakistanissa lähellä Afganistanin rajaa hoitaen pääasiassa sotavammoja. Hän oli mukana tsunamikatastrofin pelastustoimissa vuonna 2004.
Vuodesta 1997 lähtien Reitala toimi 27 vuotta tasavallan presidentin kanslian erityistehtävissä eli Suomen tasavallan presidenttien Martti Ahtisaaren, Tarja Halosen ja Sauli Niinistön hovilääkärinä. Reitala huolehti tasavallan presidentin ja hänen seurueensa lääketieteellisistä tarpeista ulkomaille suuntautuneilla valtiovierailluilla ja virallisilla vierailuilla, ja oli valmiina hätätilanteiden varalta kouluttaen samalla turvaorganisaatiota. Realistisin uhka matkoilla oli äkillinen sairauskohtaus tai loukkaantuminen, mutta valmiina piti olla arkistenkin huolien varalta kuten turvamiehen korvatulehduksen vuoksi tämän jatkuvan korvakuulokkeen käytön takia. Reitala osallistui tässä tehtävässä noin sataan ulkomaanmatkaan, joissa enimmillään oli mukana 70 ihmistä, kun mukaan lasketaan tiedotusvälineiden edustajat ja liike-elämän valtuuskuntien jäsenet. 
Reitalan aviopuoliso on Lisa von Hellens. Reitalan vanhemmat ovat näyttelijä Tiina Rinne ja taidehistorioitsija Aimo Reitala. Hänen nuorempi veljensä on näyttelijä Mikko Reitala. Myös Janne Reitala on näytellyt sivuosan kahdessa elokuvassa: "Lain ulkopuolella" (1987) sekä "Vääpeli Körmy ja marsalkan sauva" (1990).
Thomas Midgley, Jr.

Thomas Midgley, Jr. (18. toukokuuta 1889 – 2. marraskuuta 1944) oli yhdysvaltalainen keksijä ja kemisti. Hänet tunnetaan parhaiten keksinnöistään, jotka hän teki työskennellessään General Motorsilla.
Historioitsija J. R. McNeill on kirjoittanut Midgleyllä olleen "enemmän haitallisia vaikutuksia ilmakehään kuin millään muulla yksittäisellä eliöllä maapallon historiassa". Bill Brysonin mukaan Midgleyllä oli "kammottava vietti kohti kaduttavia tekoja". Fred Pearce kuvaili Midgleytä "New Scientist" -lehdessä "yhden miehen ympäristökatastrofiksi".
Joulukuussa 1921 Midgley havaitsi, että tetraetyylilyijyn lisääminen bensiiniin vähensi auton polttomoottorin ”nakutusta”. Tällä oli tuhoisia seurauksia ympäristön kannalta, koska bensiiniin lisätty yhdiste levisi autojen pakoputkista ympäristöön, saastuttaen siten sen lyijyllä, joka on eläimille ja ihmisille vaarallinen raskasmetalli. Myöhemmin uransa aikana Midgley työskenteli kodinkoneiden jäähdytysaineiden parissa. 1900-luvun alussa kylmälaitteissa käytettiin myrkyllisiä ja helposti räjähtäviä ainesosia, jotka Midgley pyrki korvaamaan turvallisemmalla yhdisteellä. Hänen kylmälaitteisiin keksimänsä CFC-yhdisteet osoittautuivat kuitenkin ilmakehän otsonikerrosta tuhoaviksi ja aiheuttivat otsonikatoa.
Midgleyn ura taitavana kemistinä ei jäänyt huomaamatta vaan vuonna 1941 hänelle myönnettiin American Chemical Societyn korkein tunnustus, Priestleyn mitali. Hänen työnsä sai tunnustusta myös monien muiden palkintojen muodossa.
Sekä tetraetyylilyijyn että CFC-yhdisteiden käyttö on suurilta osin kielletty myöhemmin niiden epäsuotuisien ympäristövaikutusten vuoksi.
Midgley sairastui myöhemmin polioon, ja rakensi vuoteeseensa väkipyöräjärjestelmän helpottamaan hänen liikkumistaan. Hän kuristui kuoliaaksi kyseisen järjestelmän köysiin vuonna 1944. Kuolinsyytutkija arvioi Midgleyn kuoleman itsemurhaksi.
Kollaanjoki

Kollaanjoki (myös: Kollasjoki, ) on joki Karjalan tasavallassa Venäjällä osittain Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Se on yksi Laatokan pohjoispuolelta järven koillisosaan laskevan Tulemajoen latvahaaroista.
Joki on 76 kilometriä pitkä. Se saa alkunsa Kollasjärvestä, joka on pieni järvi entisen Suistamon kunnan alueella, virtaa jonkin matkaa entisen Suojärven kunnan alueella ja laskee Tulemajärveen lähellä Tulemajärven kylää, Suomen entisen itärajan itäpuolella nykyisessä Prääsän piirissä. Venäjän vesistörekisterin mukaan joki on nykyään 57 kilometriä pitkä ja sen valuma-alue kattaa 245 km2.
Talvisodan taistelupaikka.
Kollasjoki on tunnettu siellä käydyn Kollaan taistelun ansiosta, joka oli yksi talvisodan ratkaisevista torjuntataisteluista. Taistelusta on peräisin yleisesti käytetty lausahdus "Kollaa kestää". Taistelupaikat sijoittuivat joen latvoille, missä joki vielä muistuttaa vähäistä puroa.
Diána Igaly

Diána Igaly (31. tammikuuta 1965 Budapest – 8. huhtikuuta 2021 Budapest) oli unkarilainen ampuja, joka kilpaili skeetissä. Hän voitti Sydneyn olympialaisissa 2000 pronssia. Neljä vuotta myöhemmin Ateenassa 2004 hän voitti olympiakultaa hallitsevan mestarin, Azerbaidžanin Zemfira Meftaheddinovan jäätyä pronssille. Hän voitti myös maailmanmestaruuden vuonna 2002 ja Euroopan-mestaruuden 1983 ja 1991. Häntä valmensi hänen isänsä József Igaly. Unkarin ampumaliiton mukaan Diána Igalyn kuolinsyy oli koronavirus.
Panzerwerfer

Panzerwerfer 42 auf Maultier () oli toisen maailmansodan aikainen panssaroitu raketinheittimellä varustettu puolitelavaunu, jolla voitiin ampua 10–15 senttimetrin raketteja 4–7 kilometrin päähän. Panzerwerfer-raketinheittimiä oli kahta tyyppiä, "15cm Panzerwerfer 42 auf Selbstfahrlafette Sd.Kfz.4/1" ja "15cm Panzerwerfer 42 auf Schwerer Wehrmachtsschlepper". Malli suunniteltiin Opel Maultierin rungolle.
Fender Jazzmaster

Fender Jazzmaster on Fenderin vuodesta 1958 valmistama sähkökitaramalli.
Alkuperä.
Kun Stratocaster tuli vuonna 1954 markkinoille, sen käyttäjiä olivat yleensä rock- ja blues-muusikot. Leo Fender alkoi muutaman vuoden kuluttua työstää uudenlaista kitaraa, joka oli sunnattu nimenomaan jazz-muusikoille. Fender yritti tehdä rungosta mahdollisimman mukavan niille muusikoille, jotka soittivat istuvassa asennossa, mutta kitara ei kuitenkaan saavuttanut suosiotaan jazz-muusikoiden keskuudessa. Sen sijaan Jazzmaster yleistyi monien surf-yhtyeiden, ja myöhemmin myös indie- ja punk-yhtyeiden, keskuudessa.
Andranik Teymourian

Andranik Teymourian (, syntymänimeltään Andranik Timoutian Samarani, s. 6. maaliskuuta 1983 Teheran, Iran) on iranilainen jalkapalloilija. Hän pelasi Englannin Valioliigaa Boltonissa ja yhden ottelun Fulhamissa sekä mestaruussarjaa Barnsleyssa. Iranin ja Englannin lisäksi hän on pelannut myös Qatarissa. Iranin maajoukkueessa hän on pelannut 101 ottelua. Yleensä Teymourian pelasi keskikentän pohjalla, mutta hän pystyi pelaamaan myös laidoilla. Hänellä on armenialaiset sukujuuret.
Teymourian oli ainoa kristitty pelaaja Iranin maajoukkueessa. Hän kuului joukkueen kokoonpanoon vuosien 2006 ja 2014 MM-kilpailuissa. Hän on pelannut kaikkiaan 101 maaottelua ja tehnyt niissä yhdeksän maalia vuosina 2005–2016.
Fojavuoret

Fojavuoret (indonesiaksi "Pegunungan Foja") on vuorijono Uuden Guinean saaren pohjoisrannikolla, Mamberamo-joen pohjoispuolella.
Fojavuoret ovat täysin koskematonta aluetta. Maasto on läheisten Van Rees -vuorten tapaan erittäin vaikeakulkuista mikä on estänyt tehokkaasti metsähakkuiden lisäksi myös ihmisten liikkumisen alueella. Alue on tiheää metsää, jonka valtapuulajeja ovat "Araucaria cunninghamii", "Podocarpus neriifolius", "Agathis labillardieri", "Calophyllum" sekä "Palaquium".
Vuonna 2005 alueelle suunnattu amerikkalainen tutkimusretkikunta löysi Fojavuorilta useita aikaisemmin tuntemattomia eläin- ja kasvilajeja. Näihin kuuluu: uusi mesikkolaji, 20 sammakkolajia, neljä perhoslajia, viisi palmulajia sekä alppiruusu, jolla on 15cm läpimittaiset kukat.
Vuonna 2007 retkikunta löysi mm. entuudestaan tuntemattoman kääpiöpussiunikeon sekä 1,4 kg:n painoisen jättiläisrotan ja kuvasi useita lintulajeja, joista ei ollut koskaan ennen saatu valokuvaa.
Keltahierakka

Keltahierakka ("Rumex maritimus") on kosteissa kasvupaikoissa viihtyvä, Euraasian lauhkeiden alueiden tatarkasvi. Suomessa laji on harvinainen.
Ulkonäkö ja koko.
Yksi- tai kaksivuotisella keltahierakalla on pysty varsi, joka kasvaa 10–60 cm korkeaksi. Hierakaksi kasvi onkin pienikokoinen. Yleisväritykseltään se on vaaleanvihreä, hedelmäasteella väri vaihtelee keltaisesta ruskeaan. Varsi on tyvestä kohenevahaarainen ja yläosastaan hieman karvainen. 8–20 cm pitkät lehdet ovat lyhytruotisia, tasasoukan suikeita ja suippotyvisiä. Lehdet ovat joskus poimulaitaisia, kaljuja tai alapinnoiltaan hieman papillikkaita. Tähkämäinen kukinto on lähes latvaan saakka lehdekäs. Hedelmäperä on hyvin ohut ja noin kolme kertaa hedelmäverhiön pituinen. Hedelmäverhiön liuskat ovat leveänpuikean kolmiomaisia, rihmamaisia, teräväkärkisiä ja kaksihampaisia. Keltahierakka kukkii Suomessa heinä-syyskuussa. Hedelmä on noin 1,5 mm pitkä, vaaleanruskea pähkylä.
Levinneisyys.
Keltahierakkaa tavataan yleisesti Britteinsaarilta ja Ranskasta läpi Keski- ja Itä-Euroopan Uralin yli Länsi-Siperiaan. Pohjoisessa levinneisyysalue ulottuu Fennoskandian keskivaiheille. Satunnaisemmin sitä tavataan muuallakin Siperiassa aina Tyynelle valtamerelle Japaniin saakka. Lajia kasvaa paikoin myös Pohjois-Afrikassa. Keltahierakan toista alalajia kasvaa Pohjois-Amerikassa.
Suomessa keltahierakkaa on tavattu satunnaisesti koko maasta Pohjois-Suomea lukuun ottamatta. Havainnot ovat pääasiassa satama- ja sisämaakaupungeista, joissa esiintymät eivät ole olleet pysyviä. Vakiintuneena lajina keltahierakkaa tavataan Suomesta vain muutamalta paikalta, muun muassa Helsingin Pikku-Huopalahdella ja Parikkalan Siikalahdella. Keltahierakka on Suomen itärajan tuntumassa ja ehkä myös Helsingissä alkuperäiskasvi, mutta muualla maassa tulokaslaji, joka on tullut maahan esimerkiksi ulkomailta tuodun viljan mukana, laivojen painolastina tai sotatulokkaana.
Elinympäristö.
Keltahierakka viihtyy kosteilla, muhevamaisilla paikoilla, kuten järvien ja murtovesilahtien liejuisilla rannoilla tai jopa matalassa vedessä. Lajia on tavattu myös kaatopaikoilla.
Altair (avaruusalus)

Altair oli suunnitelma kuulaskeutujasta NASAn perutussa Project Constellation -ohjelmassa, johon kuului myös Orion-alus. Se tunnettiin aiemmin nimellä Lunar Surface Access Module eli LSAM. Altair-aluksen oli tarkoitus laskeutua Kuuhun 2020-luvulla, ja sitä oli sen jälkeen määrä hyödyntää miehitetyn kuuaseman perustamisessa. 
Nimi.
LSAM nimettiin Altairiksi joulukuussa 2007. Nimessä on viittaus 1960–1970-lukujen Apollo-ohjelmaan. "Altair" on lyhennelmä arabiankielisestä ilmauksesta, joka tarkoittaa "lentävää kotkaa". Lisäksi Altair on tähti Kotkan tähdistössä. Apollo 11 -aluksen kuumoduulin nimi oli "Eagle" eli Kotka. Ennen Altair-nimen valintaa huhuttiin myös nimestä "Artemis". Artemis on Kreikan mytologian mukaan Apollo-jumalan sisar.
Suunnitelma.
Altairin perusrakenne muistuttaa Apollo-aluksen kuumoduulia. Kooltaan se on kuitenkin paljon suurempi. Altair voi viedä Kuun pinnalle neljä henkeä ja viipyä siellä peräti 210 vuorokautta.
Project Constellation -suunnitelman mukaan miehistö laukaistaan Maan kiertoradalle Orion-aluksella pientä Ares I -kantorakettia käyttäen. Altair ja kuulentoon tarvittava rakettivaihe laukaistaan voimakkaammalla Ares V -raketilla. Ratkaisua perustellaan miehistön turvallisuudella.
Ron Darling

Ronald Maurice ”Ron” Darling (s. 19. elokuuta 1960) on yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän pelasi ensimmäisen MLB-pelinsä 6. syyskuuta 1983 ja viimeisensä 15. elokuuta 1995.
Darling syntyi Honolulussa, Havaijilla havaijinkiinalaiselle äidille ja kanadanranskalaiselle isälle. Hän opiskeli Yalen yliopistossa. 
Darling sai MLB-varauksensa vuonna 1981. Joukkueet, joissa hän aktiiviuransa aikana pelasi, olivat New York Mets (1983–1991), Montreal Expos (1991), Oakland Athletics (1991–1995). Hän oli All Star -pelaajana vuonna 1985 ja sai vuoden 1989 Gold Gloven.
Mykelti Williamson

Michael T. "Mykelti" Williamson (s. 4. maaliskuuta 1957 Saint Louis, Missouri) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi St. Louisissa, Missourissa, ja muutti 15-vuotiaana perheineen Los Angelesiin.
Williamson on esiintynyt muiden muassa elokuvissa "Forrest Gump" (1994), "Heat – ajojahti" (1995), "Con Air – lento vapauteen" (1997) ja "Fences" (2016). Hän on myös näytellyt televisiosarjan "24" 8. kaudella CTU:n johtajaa. Hän oli 1980-luvulla lyhyesti naimisissa näyttelijä Olivia Brownin kanssa. 
Williamsonilla on ollut kaikkiaan kolme avioliittoa, joista nykyinen Sondra Spriggsin kanssa alkoi vuonna 1997.
Dolby Laboratories

Dolby Laboratories, Inc. on yhdysvaltalainen äänen pakkaus- ja jälkikäsittelyteknologiaan keskittynyt yritys. Sen perusti Ray Dolby Isossa-Britanniassa vuonna 1965. Hän siirsi yrityksen toiminnan Yhdysvaltain Kaliforniaan vuonna 1976. Yhtiö on kehittänyt mm. Dolby Digital -äänenpakkausjärjestelmän.
Ensimmäinen tuote oli Type A Dolby -kohinavaimennus.
Charlie Rivel

Charlie Rivel (oik. Josep Andreu i Lasserre, 23. huhtikuuta 1896 – 26. heinäkuuta 1983) oli katalonialainen sirkusklovni. Hän syntyi Cubellesissa, Barcelonan provinssissa. Hänen vanhempansa Pedro Rivels Pere Andreu Pausas ja Marie-Louise Lasarre olivat myös sirkustaiteilijoita. Hänen isänsä oli katalonialainen ja äitinsä ranskalainen.
Charlie esiintyi ensimmäisen kerran kolmivuotiaana ja muodosti veljiensä Polo Rivel ja René Rivel kanssa ryhmän Los Rivels. Taiteilijanimensä hän otti Charlie Chaplinilta. Toisen maailmansodan alkaessa hän kehitti tunnetuimman esityksensä, jossa hän käytti tuolia, kitaraa ja trikoita. Hän joutui asumaan natsi-Saksassa kaksi vuotta ja Gerard Vàzquezin kirjoittama näytelmä "Uuuuh!" perustuu tähän aikaan.
Vuonna 1954 hän palasi Barcelonaan. Hänen esityksensä ulvovasta klovnista on edelleen tunnettu. Vuonna 1971 hän esiintyi Federico Fellinin elokuvassa "Klovnit - onnellisten maailma".
Vuonna -81 ilmestyi hänen muistelmateoksensa Pobre payaso (= Klovni parka).
Nykyään Cubellesissa on Charlie Rivelille omistettu museo Charlie Rivel Hall.
Vasa övningsskola

Vasa övningskola (VÖS) on Vaasan ruotsinkielinen normaalikoulu eli koulu, jossa opettajakokelaat suorittavat pääosan opettajaharjoittelustansa. VÖS:aan kuuluu peruskoulun ala- ja yläkoulu sekä lukio, jossa on myös opetus- ja kulttuuriministeriön erityistä koulutustehtävää toteuttava englanninkielinen IB-linja. VÖS on Åbo Akademin alainen koulu, jonka opettajaopiskelijat opiskelevat ÅA:n Vaasan yksikössä, kasvatustieteellisessä tiedekunnassa.
Koulun edeltäjä oli Vaasan triviaalikoulu ("Wasa Trivialskola"), joka perustettiin Vanhaan Vaasaan 1684, vaikka opetus – ensin vain uskonnossa, latinassa ja kreikassa – oli aloitettu jo 1611. Koulu vaihtoi nimensä "Wasa Gymnasiumiksi" vuonna 1844. Vaasan palossa 1852 koulurakennuskin paloi, ja lukio muutti nykyiselle paikalleen Vaasan kirkon viereen. VÖS:n peruskoulu sijaitsee Kirkkopuistikolla.
Silkkikerttunen

Silkkikerttunen ("Cettia cetti") on silkkikerttusten heimoon kuuluva pieni varpuslintu. Laji on nimetty italialaisen eläintieteilijän Francesco Cettin kunniaksi.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 13,5 cm, siipien kärkiväli 15–19 cm ja paino 10–16 g. Koiras on selkeästi naarasta kookkaampi ja on keskimäärin noin 3 g painavampi. Höyhenpuvultaan ja kooltaan muistuttaa rytikerttusta mutta siivet ovat lyhyemmät ja pyrstö pitempi ja pyöreäkärkinen sekä nokka hieman hennompi. Pyrstö sojottaa usein pystyssä. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu on maastossa mahdoton erottaa vanhasta. Koiraan laulu on hyvin voimakasta.
Vanhin eurooppalainen rengastettu silkkikerttunen on ollut 7 vuotta 7 kuukautta vanha espanjalainen lintu.
Vanhoilla silkkikerttusilla on täydellinen sulkasato kesällä pesinnän jälkeen.
Esiintyminen.
Silkkikerttunen esiintyy Etelä-Euroopassa Ranskasta Välimerenmaihin, Luoteis-Afrikassa, Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa Kazakstaniin, Turkmeniaan ja Afganistaniin. Laji on laajentanut elinaluettaan ja pesii jo paikoin Englannissa. Esiintymisalueen länsiosissa se on paikkalintu, itäiset linnut muuttavat talvehtimaan Luoteis-Intiaan ja Pakistaniin. Euroopassa elää 1,2–3,3 miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Sitä ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö.
Vesistöön rajautuvat pensaikot, ruovikot ja kaislikot. 
Lisääntyminen.
Koiraalla saattaa olla 2 naarasta. Ruohonkorsista ja lehdistä rakennettu pesä on matalalla pensaassa tai kasvillisuuden varassa, joskus risukasassa tms. Vain naaras rakentaa pesää. Naaras munii tavallisesti 4 tai 5 munaa, joita se hautoo noin 16 päivää (13–17 päivää). Naaras myös ruokkii poikasia enimmäkseen yksin. Poikaset lähtevät pesästä 14–16 päivän ikäisinä ja molemmat emot huolehtivat niistä vielä pari viikkoa, naaraan hoitaessa ruokinnan. Sukukypsä 1-vuotiaana.
Ravinto.
Silkkikerttunen syö hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia, joita se etsii enimmäkseen maasta ja kasvillisuudesta.
Gangesinkorppikotka

Gangesinkorppikotka ("Gyps tenuirostris") on korppikotkiin kuuluva harvinainen päiväpetolintu. Sitä pidettiin ennen intiankorppikotkan kanssa samana lajina ("Gyps indicus"), mutta se jaettiin vuonna 2001 kahdeksi eri lajiksi: gangesinkorppikotkaksi ("Gyps tenuirostris") ja intiankorppikotkaksi ("Gyps indicus").
Gangesinkorppikotka on äärimmäisen uhanalainen lintu, sitä on jäljellä vain 2 500–9 999 yksilöä, ja nekin elävät ainoastaan Kaakkois-Aasiassa. Populaatio on pienentynyt muun muassa eläinlääkinnässä käytettyjen tulehduslääkkeiden takia; monet kotieläinten raatoja syöneet korppikotkat kuolivat munuaisongelmiin syötyään eläimiä, joita oli hoidettu diklofenaakilla.
Koko ja ulkonäkö.
Gangesinkorppikotka on 80–95 cm pitkä korppikotka, jolla ei ole höyheniä mustassa päälaessa eikä niskassa. Linnun koko höyhenpeite on ruskea, ja sen olemus vaikuttaa hieman likaiselta. Nuoret ovat lähes samanlaisia, mutta niillä on hiukan valkoista kaulassa. 
Levinneisyys.
Lajia tavataan ainoastaan Kaakkois-Aasiassa, varsin isolla alueella. Nykyään sitä on tavattu ainoastaan Laosissa ja Kambodžassa. Gangesinkorppikotka oli vielä yleinen jokin aika sitten, mutta 1800-luvun jälkipuoliskolla ja 1900-luvun alkupuoliskolla kanta romahti. Se elää kuivilla ja avoimilla alueilla ihmisten lähistöllä, ja pesii myös avoimella paikalla lähellä ihmisasutuksia. Gangesinkorppikotkista on tehty havaintoja pääosin avoimilta alangoilta.
Lisääntyminen ja ravinto.
Gangesinkorppikotkan pääruokavalio koostuu suurimmassa osassa haaskoista, ja se etsii ruokaa kaatopaikoilta ja teurastamoista. Gangesinkorppikotka on nähty pesivän ainoastaan puissa, ja yleensä pesä on ollut 7–14 metrin korkeudessa, ja lähellä asutusta.
Chehalis (joki)

Chehalis Yhdysvaltojen Washingtonin osavaltiossa sijaitseva joki. Sen haaroittunut valuma-alue alkaa osavaltion lounaisosista, josta joki virtaa ensin itään, sitten pohjoiseen, ja viimein länteen muodostaen silmukan. Lopulta joki laskee Grays Harborin estuaarilahteen Tyynessä valtameressä.
Joen kulku.
Chehalisjoki alkaa West Fork Chehalis- ja East Fork Chehalis -jokien yhtymäkohdasta, Lewisin piirikunnan lounaisosassa. Sieltä joki virtaa pohjoiseen ja itään, keräten sivujokien virtoja, joiden pääasiallinen valuma-alue on Willapa Hillsin kukkulat ja muut läheiset matalahkot vuoret.
South Fork Chehalis -joki yhtyy Chehalisjokeen hieman Chehalisin kaupungista länteen. Kaupungin kohdalla jokeen yhtyy Newaukumjoki. Kaupungista joki virtaa pohjoiseen, ja Centralian kaupungin kohdalla Chehalikseen yhtyy Skookumchuckjoki.
Centralian jälkeen Chehalis virtaa pohjoiseen ja länteen, jossa siihen yhtyvät muun muassa Black Hillsin kukkuloilta tuleva Blackjoki sekä Satsop- ja Wynoocheejoet, joiden valuma-alueena on Olympicin vuoriston eteläosat. Wynocheejoki yhtyy Chehalisjokeen Montesanon kaupungin lähellä. Tästä eteenpäin vuorovesi vaikuttaa enenevissä määrin Chehalisjokeen, ja se laajenee Grays Harborin estuaariksi.
Aberdeenin kaupunki sijaitsee aivan Chehalisjoen suulla. Hieman kaupungista itään, Wishkahjoki yhtyy Chehalisjokeen. Hieman kaupungista länteen Hoquiamjoki yhtyy pääjokeen. Juuri ennen estuaarin laskua Tyyneen valtamereen, siihen yhtyy vielä Humptulipsjoki.