tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Rainer Stenius

Rainer Konrad Stenius (19. maaliskuuta 1943 Helsinki – 5. joulukuuta 2014 Espoo) oli suomalainen pituushyppääjä. Hän hyppäsi 6. toukokuuta 1966 Los Angelesissa pituushypyn Suomen ennätyksen 816 cm. Tulos säilyi Suomen ennätyksenä 39 vuotta, kunnes Tommi Evilä ylitti sen 12. elokuuta 2005 hyppäämällä 818 senttiä. Hänellä oli nimissään myös 22-vuotiaiden Suomen ennätys 804 cm vuodelta 1965, kunnes Roni Ollikainen hyppäsi 16. kesäkuuta 2012 sentin pidemmälle.
Stenius saavutti hopeamitalin Belgradin EM-kisoissa 1962 tuloksella 785 cm. Pentti Eskola oli pronssilla samalla tuloksella. Budapestin EM-kisoissa 1966 hän oli viides tuloksella 768 cm. Kalevan kisoissa Stenius saavutti kultaa vuosina 1962, 1965 ja 1966 sekä pronssia 1964.
Rainer Stenius joutui lopettamaan uransa jo 24-vuotiaana jalkavaivojen vuoksi. Yleisurheilu-uransa aikana hän edusti Helsingin Kisa-Veikkoja, jonka riveissä hän ankuroi seuran pikaviestijoukkuetta SM-kisoissa vuosina 1964 pronssille ja 1965 kultaan.
Stenius siirtyi keväällä 1963 Yhdysvaltoihin opiskelemaan Kalifornian State Collegeen Los Angelesiin. Yhdysvalloissa hän edusti Cal State Los Angeles Golden Eagles -yliopistoseuraa, jonka riveissä hän voitti NCAA-mestaruuden pituushypyssä keväällä 1966. Pituushyppyuransa jälkeen hän opiskeli Yhdysvalloissa San Franciscon yliopistossa. Hän valmistui vuonna 1976 Oregonin yliopistosta suoritettuaan tohtorin tutkinnon. Sen jälkeisistä tekemisistään Stenius itse kertoo seuraavaa: 
Vuonna 1992 Stenius muutti Costa Ricaan ja alkoi elättää itseään urheilukalastuksella. Hän palasi Suomeen vuonna 1997 ja toimi vuonna 2003 Daegun Universiadeissa suomalaisyleisurheilijoiden valmentajana. Stenius toimi vuodesta 2006 kiekonheittäjä Mikko Kyyrön valmentajana. Vuonna 2011 Stenius oli perustamassa pikajuoksukoulua Suomeen.
Stenius kuoli Espoossa 71 vuoden iässä 2014. Hän oli ollut kuolleena 50 vuorokautta, kun hänet löydettiin kotoaan. Hänen hautansa oli vuosia ilman kiveä. Vuonna 2018 Risto Ankio ja muut Steniuksen vanhat urheilutoverit hankkivat haudalle kiven.
Koillis-Savon seutukunta

Koillis-Savon seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjois-Savon maakunnassa. Siihen kuuluu kolme kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 113.
Koillis-Savon seutukunta oli 2008–2010 äkillisen rakennemuutoksen alue, joksi se nimettiin, kun alueen merkittävä työnantaja Stromsdal ajautui konkurssiin.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Galaktinen tähtitiede

Galaktinen tähtitiede on tähtitieteen osa-alue, joka tutkii Linnunrataa, sen syntyä ja kehitystä sekä sen sisältämiä kohteita. Se on vastakohta ekstragalaktiselle tähtitieteelle, johon kuuluvat kaikki Linnunradan ulkopuoliset kohteet.
Vaikka Linnunrata on kaikkein parhaiten tutkittu galaksi, ovat monet sen osat peittyneet tähtienvälisen aineen muodostamien pilvien taakse, jolloin niitä ei voida havaita näkyvän valon aallonpituuksilla. Sen sijaan käyttämällä muita aallonpituuksia, kuten infrapuna-, suurenergia- ja radiosäteilyä, on kokonaiskuva galaksistamme alkanut viime aikoina muodostua.
Tutkimuskohteet.
Galaktinen tähtitiede voidaan jaotella tutkimuskohteen mukaan seuraavasti:
Sisä-Savon seutukunta

Sisä-Savon seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjois-Savon maakunnassa. Siihen kuuluu neljä kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 115.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Varkauden seutukunta

Varkauden seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjois-Savon maakunnassa. Siihen kuuluu kolme kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 114.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1990 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2023 tilanteen mukainen.
Ylä-Savon seutukunta

Ylä-Savon seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjois-Savon maakunnassa. Siihen kuuluu seitsemän kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 111. Seutukunnan asukasluku on 49 578 (2024). Iisalmi on Ylä-Savon suurin kaupunki ja Ylä-Savon keskus.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
DJ Orkidea

DJ Orkidea (oik. Tapio Hakanen, s. 6. maaliskuuta 1977 Helsinki) on suomalainen DJ. Hänet on äänestetty kaksi kertaa Suomen parhaaksi DJ:ksi.
Elämä.
Hakanen nimitettiin YleX:n musiikkipäälliköksi 1.8.2016 alkaen, ja hän on viime vuosina vastannut myös Uuden Musiikin Kilpailun äänimaailmasta. Aiemmin hän on työskennellyt Sulakkeen äänisuunnittelijana (2004–2008) ja Nokialla äänisuunnittelutiimin vetäjänä (2008–2016).
Orkidea on tehnyt musiikin kaksiosaiseen televisiosarjaan "Skene" (2004) ja on mukana myös "Hymypojan" soundtrackilla kappaleella ”Beautiful (Ambient Mix)” sekä Bassoradion kokoelmalla "Bassoradio Compilation". Orkidealla on lisäksi ollut kuukausittainen radio-ohjelma "Tiistain tanssi-illassa", ensin Radiomafialla ja myöhemmin YleX:llä. Viimeinen Orkidean vetämä lähetys kuultiin 25.12.2007.
Hakanen aloitti musiikkiuransa 8-vuotiaana pianotunneilla, joilla hän kävi hieman yli vuoden. Tämän jälkeen hän vaihtoi kitaransoittoon. DJ-uransa Hakanen aloitti 14-vuotiaana koulunsa diskossa, jossa hän soitti levyjä.
Tapio Hakasen isä on SKP:n entinen puheenjohtaja Yrjö Hakanen ja äiti Kuntaliiton ympäristöasioiden päällikkö Maija Hakanen.
Huopa

Huopa on villasta valmistettua kutomatonta kangasta, jossa villan kuidut ovat takertuneena toisiinsa ja muodostavat yhtenäisen kangaspinnan. Huovasta valmistetaan muun muassa hattuja ja jalkineita. Huopapeittoa kutsutaan usein viltiksi tai filtiksi. Huopaa, nykyisin usein tekokuiduista valmistettua, käytetään myös teollisuudessa suodatin- ja viirakankaina sekä puristinhuopana. 
Vanhimmat tunnetut huovutetut työt ovat peräisin Aasiasta noin ajalta 600–200 eaa. Suomessa huovutuskäsitöitä on tehty perinteisesti maan itäosissa.
Valmistaminen ja ominaisuudet.
Huovutus on menetelmä, jossa villakuidusta valmistetaan huopaa. Tämä tapahtuu yleisimmin lämpimän veden, emäksisen aineen ja mekaanisen muokkauksen avulla. Villa on ainut tekstiilikuitu, joka huopuu. Huovan ominaisuudet ovatkin vahvasti sidoksissa villan ominaisuuksiin. Villakuitu on pinnaltaan suomuista, ja huovutus perustuu villakuitujen suomujen takertumiseen toisiinsa mekaanisen muokkauksen aikana. Kun villakuituja hierotaan toisiaan vasten lämpimässä vedessä, suomut ovat auki ja kuidut takertuvat toisiinsa. Kylmällä vedellä huuhdottaessa kuidun suomut sulkeutuvat ja kiinnittyvät toisten kuitujen suomuihin, jolloin muodostuu huopaa. Huovutusmenetelmät voi karkeasti jakaa kolmeen eri tekniikkaan: karstatusta villasta huovuttaminen, neuleen tai virkkaustyön huovuttaminen pesukoneessa ja neulahuovutus. Eri tekniikoita voidaan käyttää saman tuotteen eri valmistusvaiheissa.
Karvahuopa on eri eläinten karvoista valmistettua huopaa, jota käytetään muun muassa korkeatasoisten hattujen valmistukseen. Villieläinten karvoista valmistettua karvahuopaa on pidetty parempilaatuisena kuin tarhaeläinten. Karvahuopa on useimmiten sekoitus eri eläinten karvoista. Niiden vanuttaminen hatuksi tapahtuu niin, että karvasekoitus puhalletaan rei’itetylle telineelle ja huuhdotaan sitten lämpimällä vedellä. Näin karvat vanuttuvat yhteen ja muodostavat hatunteelmän.
Niin sanottuja majavahattuja tehdään pohjoisamerikkalaisen majavan ja piisamirotan karvoista valmistetusta castor-huovasta. Majava- eli kastorhattuja on monia eri malleja, ja ne olivat suosittuja 1500–1600-lukujen Englannissa ja Ranskassa. Majavahattu on eri asia kuin majavanturkiksesta valmistettu majavalakki.
Rijeka

Rijeka (, , , muilla kroatian murteilla "Rika" tai "Reka" eli "joki") on tärkeä satamakaupunki Kroatiassa Kvarnerinlahden pohjukassa Adrianmeren rannalla. Kaupunki on Kroatian kolmanneksi suurin. Kaupungissa on 144 043 asukasta (vuonna 2001) ja sen pinta-ala on 44 neliökilometriä. Rijeka on Primorje-Gorski Kotarin maakunnan keskus.
Historia.
Rooman valtakunnan aikaan kaupungin nimi oli "Tarsattica" ja se sijaitsi nykyisen Rijekan vanhankaupungin paikalla. Varhaisimmat kaupungista kertovat keskiaikaiset lähteet ovat 1200-luvulta ja niissä mainitaan kaksi paikkakuntaa, "Trsat" Rječina-joen vasemman rannan kukkulalla ja "Rijeka" roomalaisen Tarsattican paikalla meren rannalla. Kaupunki kehittyi huomattavasti 1500-luvulla kaupan keskuksena. Sen talous kukoisti jälleen 1700-luvulla, kun Rijeka julistettiin vapaasatamaksi. Vuonna 1868 Rijeka siirtyi Unkarin suoraan hallintaan ja siitä tuli maan merkittävin satama. Itävalta-Unkarin hajoamisen jälkeen vuonna 1918 kaupungista tuli osa Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskuntaa, mutta italialaiset miehittivät sen. Kaupunki oli lyhyen aikaa vuosina 1920–1924 itsenäinen valtio, Fiumen vapaavaltio, mutta se joutui jälleen italialaisten haltuun ja taantui pieneksi provinssikaupungiksi. Toisen maailmansodan jälkeen se siirtyi osaksi Jugoslaviaa ja nousi maan merkittävimmäksi satamaksi.
Rijekassa sijaitsevat muun muassa vuonna 1765 perustettu Kroatian kansallisteatteri ja Rijekan yliopisto (1632). 
Talouselämä.
Laivayhtiö Jadrolinijan pääkonttori sijaitsee Rijekassa. 
Urheilu.
Paikallinen jalkapallojoukkue on nimeltään HNK Rijeka.
Foucaultin heiluri (romaani)

Foucaultin heiluri () on Umberto Econ kirjoittama romaani, joka ilmestyi vuonna 1988. Suomeksi se ilmestyi vuonna 1990 Tuula Saarikosken suomentamana. Kirja sisältää viittauksia useisiin kaunokirjallisiin teoksiin, ja sen kirjallisessa tyylissä on vaikutteita muun muassa Jorge Luis Borgesilta ja H. P. Lovecraftilta. Kirja on edelleen vaikuttanut esimerkiksi Dan Brownin kaltaisiin menestyskirjailijoihin.
Alun alkaen elokuvaohjaaja Stanley Kubrick oli osoittanut kiinnostusta tehdä elokuvasovitus kirjasta, mutta Eco kieltäytyi oltuaan tyytymätön hänen aiemman teoksensa "Ruusun nimen" vuonna 1986 ilmestyneeseen samannimiseen elokuvasovitukseen, ja vastavuoroisesti Kubrick itse ei suostunut hyväksymään Econ tarjousta tulla käsikirjoittajaksi. Myöhemmin Kubrickin kuoleman jälkeen Eco on ilmaissut katuneensa päätöstään.
Juoni.
Nimensä romaani on saanut samannimisestä fysikaalisesta laitteesta, jolla on tietty rooli juonessa.
"Foucaultin heiluri" kertoo kirjakustantamo Garamondilla työskentelevistä ystävyksistä, jotka käsiinsä joutuneen Temppeliherroja käsittelevän käsikirjoituksen pohjalta keksivät käyttää hyväkseen kaikkea tietämystään kirjallisuudesta ja luovat omaksi huvikseen monimutkaisen salaliittoteorian koko keski- ja uuden ajan historiasta. Salaliittoteoriassa nidotaan yhteen monia Temppeliherroihin, Ruusuristiläisyyteen ja okkultismiin liittyviä myyttejä ja esitetään, että Temppeliherrat salaa suunnittelisivat maailmanvalloitusta. Tapahtumat riistäytyvät käsistä, kun jotkut tuntuvat ottavan teorian liian vakavasti.
Kirja alkaa takaumalla, jossa päähenkilö pakenee häntä takaa-ajavia salaseuralaisia ja jatkuu hänen kertoessaan omin sanoin, miten tähän tilanteeseen on päädytty.
Abelin ryhmä

Abelin ryhmällä tarkoitetaan kommutatiivista ryhmää. Esimerkiksi kokonaislukujen joukko Z on yhteenlaskun suhteen Abelin ryhmä. Sykliset ryhmät ovat aina Abelin ryhmiä.
Abelin ryhmä on saanut nimensä Niels Henrik Abelin mukaan.
Notaatio.
Abelin ryhmiä merkitään yleensä kahdella vaihtoehtoisella tavalla – additiivisella tai multiplikatiivisella.
Multiplikatiivinen notaatio on ryhmille tavallisempi kuin additiivinen notaatio, mutta toisaalta additiivinen notaatio on tavallinen moduleille. Kun tutkitaan Abelin ryhmiä sekoittamatta siihen muita struktuureja, voidaan myös käyttää additiivista notaatiota.
Esimerkkejä.
Jokainen syklinen ryhmä "G" on Abelin ryhmä, koska jos "x" ja "y" ovat "G":n alkioita, on "xy" = "a""m""a""n" = "a""m" + "n" = "a""n" + "m" = "a""n""a""m" = "yx". Sama voidaan todeta alkion käänteisalkiolle. Erityisesti kokonaisluvut Z muodostavat Abelin ryhmän yhteenlaskun suhteen, kuten myös kokonaisluvut modulo n, Z/"n"Z.
Reaaliluvut muodostavat Abelin ryhmän yhteenlaskun suhteen, kuten myös nollasta poikkeavat reaaliluvut kertolaskun suhteen
Jokainen rengas on Abelin ryhmä yhteenlaskun suhteen. Myös kommutatiivisen renkaan kääntyvät alkiot samoin kuin yksiköt muodostavat multiplikatiivisen Abelin ryhmän.
Abelin ryhmän aliryhmä on normaali, joten niille voidaan muodostaa tekijäryhmä. Abelin ryhmän aliryhmät, tekijäryhmät, tulot ja suorat summat ovat Abelin ryhmiä.
Kertolaskutaulut.
Jos halutaan varmistaa, että annettu äärellinen ryhmä on Abelin ryhmä, voidaan muodostaa ryhmän kertolaskutaulu. Olkoon ryhmä "G"= {"g"1 = "e", "g"2, ..., "g""n"} laskutoimituksenaan ⋅. Tällöin taulun alkio kohdassa ("i","j") on tulo "g""i" ⋅ "g""j". Ryhmä on Abelin ryhmä, jos ja vain jos taulu on symmetrinen päädiagonaalin suhteen. Eli jos taulukkoa ajatellaan matriisina, on tämä matriisi symmetrinen.
Robert Cray

Robert Cray (s. 1. elokuuta 1953 Columbus, Georgia) on yhdysvaltalainen blues-kitaristi ja laulaja.
Hänen isänsä oli armeijan kantahenkilökuntaa, joten perhe asui eri puolilla Yhdysvaltoja Alabamassa, Georgiassa, Virginiassa, Pennsylvaniassa, Indianassa ja Kaliforniassa ja Saksassa. Lopulta perhe asettui asumaan Washingtonin Tacomaan.
Nuoruudessaan Cray kuunteli blues- ja soulartisteja kuten Ray Charles, Sam Cooke ja Bobby Bland sekä gospel-yhtyeitä kuten Soul Stirrers ja Five Blind Boys of Mississippi. Saksassa asuessaan Cray alkoi opetella pianonsoittoa, koska isä piti Ray Charlesia sopivana musiikillisena esikuvana.
Kitaransoitosta Cray innostui Beatlesien ja muiden vastaavien popyhtyeiden ansiosta. Hän soittaa Fender Stratocaster -kitaraa. Crayn tyyli on kekseliästä ja usein ”kireää”. Siinä on havaittavissa vaikutteita Magic Samilta, Buddy Guylta, Albert Collinsilta ja Johnny Watsonilta. Crayn laulutyyli puolestaan on pehmeämpi ja soinnukas. Se tuo mieleen Junior Parkerin, mutta siinä on enemmän gospel-vaikutteita.
Tacomassa Cray johti jonkin aikaa rockyhtyettä, mutta kiinnostui sellaisista Chicago-bluesia soittavista kitaristeista kuin jo mainitut Magic Sam ja Buddy Guy. Nähtyään Seattlessa texasilaisen kitaristi Albert Collinsin konsertin hän suostutteli lukionsa kutsumaan tämän soittamaan vuosiluokkansa valmistumisjuhlissa.
The Robert Cray Band perustettiin vuonna 1974. Tästä kokoonpanosta mukana seurasi basisti Richard Cousins. Yhtyeen esiintymisen Eugenessa vuonna 1977 näki John Belushi, jonka Dan Aykroydin kanssa perustama Blues Brothers otti osin vaikutteita Crayn yhtyeen blues and soul -tyylistä. Samaan aikaan Cray itsekin näytteli elokuvassa "Animal House" basistin osaa kuvitteellisessa R&amp;B-yhtyeessä Otis Day and the Knights.
Crayn yhtye äänitti ensimmäisen albuminsa "Who’s Been Talkin’" vuonna 1978 Tomato-levymerkille. Se julkaistiin kuitenkin vasta kahta vuotta myöhemmin ja levy-yhtiö lopettikin kohta toimintansa.
Toinen albumi "Bad Influence" julkaistiin vuonna 1983. Yhtyeen levy-yhtiö Yhdysvalloissa oli tuolloin High Tone Records. Levyllä on vaikutteita muun muassa Stax-yhtiön tuotannosta – erityisesti yhtyeen dynaamisessa soitossa, Crayn komppikitaraosuuksissa ja Dave Olsonin vakaassa rumputyöskentelyssä.
Suomessa The Robert Cray Band on esiintynyt Järvenpään Puistobluesissa vuosina 1986, 1991 ja 2005.
Cauchyn jono

Cauchyn jono eli Cauchy-jono on jono, jonka jäsenet kasautuvat mielivaltaisen lähelle toisiaan jonon edetessä eli joka toteuttaa ehdon:
jokaista positiivista reaalilukua formula_1 kohti voidaan valita sellainen posi­tiivinen kokonais­luku "n", että formula_2 kaikilla epänegatiivisilla kokonais­luvuilla "p" (eli formula_3).
Tätä kutsutaan "Cauchyn yleiseksi suppenemisehdoksi" ranskalaisen matemaatikon Augustin-Louis Cauchyn (1789−1857) mukaan, joka totesi, että reaalilukujen jono formula_4 suppenee, jos ja vain jos se toteuttaa ehdon. 
Cauchyn jonot voidaan vastaavalla tavalla määritellä missä tahansa metrisessä avaruudessa, mutta tällöin ne eivät välttämättä suppene. Metristä avaruutta sanotaan "täydelliseksi", jos siinä kaikki Cauchyn jonot suppenevat eli niillä on raja-arvo. Näin on laita esimerkiksi reaalilukujen joukossa. Sitä vastoin rationaalilukujen joukko ei ole metrisenä avaruutena täydellinen, sillä rationaaliluvuista voidaan muodostaa Cauchyn jonoja, joilla ei ole raja-arvoa rationaalilukujen joukossa. Sellainen on esimerkiksi lukujen formula_5 jono, formula_6, jonka raja-arvo reaalilukujen joukossa on Neperin luku e.
Cauchyn jonon alkioille formula_7 pätee 
formula_8, 
missä formula_9 on avaruuden annettu metriikka (alkioiden etäisyys).
Rationaaliluvuista koostuvien Cauchyn jonojen ekvivalenssiluokkiin perustuvan reaalilukujen määritelmän esittivät vuonna 1872 ranskalainen Charles Méray (1835−1911) ja saksalainen Karl Weierstrass (1815−1897) oppilaineen. 
Cauchyn yleisen suppenemisehdon todistus.
Oletetaan ensin Cauchyn yleisen suppenemisehdon pätevän lukujonolle formula_10 ja osoitetaan sen suppenevan. 
Tiedetään, että jokaisella lukujonolla on olemassa monotoninen osajono. Olkoon osajono formula_11 lukujonon formula_10 monotoninen osajono. 
Cauchyn yleisen suppenemisehdon nojalla on olemassa formula_13 siten, että 
formula_14
kun formula_15 ja formula_16. 
Kolmioepäyhtälön nojalla 
formula_17
kun formula_18. Joukko 
formula_19
on äärellinen, joten sillä on olemassa maksimi formula_20. Täten 
formula_21
kaikilla formula_22. 
Osajono formula_23 on rajoitettu, joten Bolzanon–Weierstrassin lauseen nojalla se suppenee: 
formula_24
Olkoon formula_25 mielivaltainen. Koska Cauchyn yleinen suppenemisehto on voimassa ja osajono formula_11 suppenee, niin on olemassa formula_27 ja formula_28 siten, että 
formula_29
Valitaan formula_30. Kolmioepäyhtälön nojalla
formula_31
kun formula_32. 
Täten 
formula_33
eli lukujono formula_10 suppenee. 
Oletetaan sitten lukujonon formula_10 suppenevan ja osoitetaan Cauchyn yleisen suppenemisehdon pätevän. 
Olkoon formula_25 mielivaltainen ja olkoon formula_37, jolle pätee formula_38, kun formula_39. Tällöin on olemassa formula_40 siten, että 
formula_41
Kolmioepäyhtälön nojalla
formula_42
kun formula_32 ja formula_44, joten Cauchyn yleinen suppenemisehto pätee. 
Osoitettiin, että reaalilukujono suppenee, jos ja vain jos se toteuttaa Cauchyn yleisen suppenemisehdon.
Ympyrän neliöiminen

Ympyrän neliöiminen on yksi antiikin suurista konstruktio-ongelmista. Ympyrän neliöinnissä pitäisi vain harpilla ja viivaimella muodostaa neliö, jonka ala on sama kuin annetun ympyrän.
Mahdottomaksi todistaminen.
Harpin ja viivoittimen avulla voidaan piirtää vain sellaisia janoja, joiden pituudet saadaan lähtöjanojen pituuksista algebrallisin operaatioin eli peruslaskutoimitusten (yhteen-, vähennys-, kerto- ja jakolasku) sekä neliöjuuren oton avulla. Tällaisten janojen pituudet ovat aina algebrallisia lukuja. Jos janan pituus on ei-algebrallinen eli transkendenttinen, sitä ei voi muodostaa yksikköjanasta harpilla ja viivoittimella.
Jos ympyrän säteen pituus on 1, on ympyrän pinta-ala formula_1. Ympyrän neliöimiseksi olisi siis muodostettava jana, jonka pituus on neliön sivun pituus formula_2. Koska on mahdollista piirtää neliöjuuren otto tai kertolasku, on yhtä mahdollista tai mahdotonta muodostaa jana, jonka sivun pituus on formula_3. Lopullisen vastauksen epätietoisuuteen antoi Ferdinand Lindemann, joka todisti vuonna 1882, että luku π on transsendenttiluku. Vaaditun janan muodostaminen on siis mahdotonta eli ympyrää ei voi neliöidä.
Ympyrän paloittelu.
Vuonna 1925 Alfred Tarski esitti ongelmaan muutoksen ja ehdotti, että ympyrä voitaisiin paloitella neliöksi. Unkarilainen matemaatikko Miklós Laczkovich esitti vuonna 1989 todistuksen, jonka mukaan ympyrän paloittelu neliöksi olisi mahdollista ja arvioi tarvittavien palojen määräksi noin 10 potenssiin 50 kappaletta.
Philip Pullman

Philip Nicholas Outram Pullman (s. 19. lokakuuta 1946 Norwich, Norfolk) on englantilainen kirjailija. Hän on kirjoittanut fantasiatrilogian "Universumien tomu" sekä useita muita pääosin lapsille ja nuorille suunnattuja teoksia.
Elämä ja ura.
Pullman syntyi 1946 Englannin Norwichissä. Hänen isänsä Alfred Pullman palveli lentäjänä Britannian ilmavoimissa ja perhe muutti usein isän asemapaikkojen vaihtuessa. Pullman oppi lukemaan laivamatkalla Etelä-Afrikkaan vuonna 1951. Kun hän oli seitsemänvuotias, Alfred sai surmansa lento-onnettomuudessa Keniassa Mau Mau -kapinan yhteydessä. Vuotta myöhemmin hänen äitinsä meni uusiin naimisiin, ja perhe muutti joksikin ajaksi Australiaan. Sieltä he palasivat Englantiin ja Pullman kävi koulua Lontoossa sekä Harlechissa Walesissa. Sieltä hän jatkoi opiskelemaan englannin kieltä ja kirjallisuutta Oxfordin Exeter Collegeen. Omien sanojensa mukaan Pullman olisi halunnut mieluummin taidekouluun opiskelemaan huonekalujen valmistusta, eikä viihtynyt yliopistossa erityisen hyvin: ”Ajattelin, että pärjäsin melko hyvin, kunnes valmistuin kolmannen asteen todistuksen kera ja ymmärsin, etten ollutkaan pärjännyt – sinä vuonna neljännen asteen todistusten jakaminen oli lopetettu, muuten olisin saanut sellaisen.”
Vuonna 1970 Pullman avioitui Judith Spellerin, entisen opettajan ja hypnoterapeutin, kanssa. Heillä on kaksi aikuista poikaa.
Valmistuttuaan Pullman työskenteli opettajana 1980-luvun puoliväliin saakka ja myöhemmin luennoitsijana. Hänen ensimmäinen lastenkirjansa julkaistiin 1982. Vuodesta 1996 hän on ollut päätoiminen kirjailija. Pullman vieraili Suomessa Finnconissa vuonna 1999.
Pullmanin tunnetuin teos on kolmiosainen "Universumien tomu" -sarja, jonka ensimmäinen kirja "Kultainen kompassi" julkaistiin 1995. Seuraava osa "Salaperäinen veitsi" ilmestyi 1997 ja kolmas "Maaginen kaukoputki" vuonna 2000. Trilogian teokset ovat voittaneet useita kirjallisuuspalkintoja, kuten Carnegie-mitalin, Guardianin lastenkirjapalkinnon ja Whitbread-palkinnon. "Kultaisesta kompassista" tehty elokuvaversio sai ensi-iltansa joulukuussa 2007. New Line Cineman tuottaman elokuvan pääosissa olivat Dakota Blue Richards, Daniel Craig, Nicole Kidman ja Ian McKellen.
Pullmanin tuorein teos on "Rehti mies Jeesus ja kieromieli Kristus", kirjailijan uudelleentulkinta Jeesuksen tarinasta. Skotlantilainen Canongate Books -kustantamo julkaisi kirjan keväällä 2010 osana kansainvälistä Myytti-sarjaa. Kirja pohjautuu Pullmanin tulkintaan, jonka mukaan apostoli Paavalin kirjoitukset vaikuttivat suuresti jo evankeliumien sisältöön – ajatus Jeesuksesta Jumalan poikana on hänen mukaansa peräisin Paavalilta. Kirjailija Jarkko Tontti on huomauttanut teoksen tarkoituksellisen yksinkertaisesta kielestä ja sanonut sen "jäävän torsoksi".
Viivain

Viivain eli viivoitin on suorien viivojen piirtämiseen käytettävä väline. Viivaimessa on usein asteikko, jolla voi mitata etäisyyksiä. Viivaimia tehdään muovista, puusta ja metallista. 
Kulmaviivainta eli astelevyä käytetään kulmien mittaamiseen tai piirtämiseen. Kulmaviivaimen suurin asteluku on yleensä joko 90 tai 180 astetta. Kulmaviivain on kouluihin tarkoitettu versio kulmamitasta.
Teknisen piirustuksen apuvälineiksi on kehitetty runsaasti erityyppisiä erikoisviivaimia.
Kustaanmiekka

Kustaanmiekka () on saari Helsingin edustalla Suomenlahdessa. Kustaanmiekka on eteläisin kahdeksasta saaresta, jotka muodostavat Suomenlinnan kaupunginosan Helsingissä. Nykyisin kapeahko maakannas yhdistää sen viereiseen Susisaareen. Kustaanmiekalla sijaitsee merkittävä osa Suomenlinnan linnoituksesta, muun muassa Kuninkaanportti. Perimätiedon mukaan saari on nimetty Suomenlinnan linnoituksen rakennustöiden aikana syntyneen Ruotsin kruununprinssin Kustaan syntymän kunniaksi. Suomen hallitus teki jo vuonna 1919 päätöksen Kustaanmiekan säilyttämisestä historiallisena muistomerkkinä.
Salmi.
Nimellä Kustaanmiekka viitataan usein myös Kustaanmiekan salmeen, joka on 81 metrin levyinen salmi Kustaanmiekan ja Vallisaaren välissä Kustaanmiekan itäpuolella. Salmesta kulkevat muun muassa kaikki Eteläsatamasta lähtevät matkustaja-autolautat Linda Linen pika-aluksia lukuun ottamatta, jotka kulkevat normaalisti Suomenlinnan länsipuolella sijaitsevasta Särkänsalmesta. Salmea levennettiin vuosina 1975–1976.
"Ilta-Sanomien" elokuussa 2019 julkaistu artikkeli kuvasi Kustaanmiekan salmea Suomen rannikon hankalimmaksi paikaksi ja kansainvälisesti harvinaislaatuiseksi ellei ainutlaatuiseksi. Salmi on hyvin kapea, minkä lisäksi se tekee S-mutkan, mikä on aiheuttanut onnettomuuksia. Niistä vakavin tapahtui huhtikuussa 1995, kun "M/S Tallink" ajautui sumuisen sään ja muun liikenteen vuoksi poikkeukselliselle reitille ja törmäsi oikea kylki edellä Kustaanmiekan salmen äkkijyrkkään penkereeseen. Alukseen tuli vuoto ja laiva jouduttiin evakuoimaan.
Carl Albert Edelfelt

Carl Albert Edelfelt (27. syyskuuta 1818 Karlshamn, Ruotsi – 5. maaliskuuta 1869 Helsinki, oli Suomessa vaikuttanut ruotsalainen arkkitehti. 
Henkilöhistoria.
Edelfelt oli sukujuuriltaan Itä-Göötanmaalta lähtöisin olevasta aatelissuvusta. Hänen vanhempansa olivat kauppias Carl Axel Edelfelt ja Johanna Katarina Benzelstierna. Hän muutti isänsä kuoleman jälkeen enonsa luo Suomeen 14-vuotiaana ja jäi Suomeen. Hän opiskeli arkkitehdiksi ja sai nimityksen Hämeen lääninarkkitehdiksi vuonna 1855. Vuonna 1867 hänet nimitettiin yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtajaksi. Edelfelt oli aatelissäädyssä valtiopäiväedustaja 1863–1864 ja 1867.
Edelfelt meni vuonna 1852 naimisiin porvoolaisen varakkaan laivanvarustajan tyttären Alexandra Brandtin kanssa. Esikoisesta Albert Edelfeltistä tuli Suomen tunnetuimpiin kuuluva taidemaalari. Perheeseen syntyi myös tyttäret Ellen, Annie ja kirjailija Berta Edelfelt. Carl Albert Edelfelt kuoli vuonna 1869 verensyöksyyn.
Suunnittelutöitä.
Asemat.
Edelfeltin tunnetuin työ oli asemarakennusten suunnitteleminen Suomen ensimmäiselle rautatieosuudelle, Helsinki–Hämeenlinna-rautatielle. Alkuperäiset asemapaikkakunnat olivat Helsinki, Tikkurila, Järvenpää, Hyvinkää, Riihimäki, Turenki ja Hämeenlinna. Edelfelt suunnitteli asemat 1850-luvun lopussa, ja ne valmistuivat vuonna 1861. Pääteasemat Helsinki ja Hämeenlinna sekä tärkeä vaihtoasema Tikkurila saivat tiiliset asemarakennukset, muut tehtiin puusta. Vaikutteita Edelfeltin sanotaan saaneen saksalaisista ja sveitsiläisistä asemarakennuksista. Nykyaikaan asti ovat säilyneet Tikkurilan, Järvenpään, Hyvinkään ja Turengin alkuperäiset asemarakennukset. Helsingin asema purettiin vuonna 1918 Eliel Saarisen aseman valmistuttua, Hämeenlinnan asema tuhoutui sisällissodassa vuonna 1918, ja Riihimäen asema purettiin 1930-luvulla uuden aseman tieltä.
Kirkot.
Toimiessaan Hämeen läänin lääninarkkitehtina Edelfelt suunnitteli perusteellisen korjauksen vuonna 1806 valmistuneeseen Urjalan puukirkoon, joka vuonna 1869 toteutetun korjauksen jälkeen oli sekä ulko- että sisäasultaan goottilaista tyyliä. Kirkon sisäpuolen koristelua on sittemmin riisuttu, mutta ulkopuolelta kirkko on nykyäänkin lähes täydellisesti Edelfeltin suunnitelmien mukainen. Edelfelt suunnitteli myös Juvan kivikirkon sisustuksen ja ulkopuolen yksityiskohdat työ- ja detaljisuunnitelmineen ja oli kirkon rakennustyön valvoja. Kirkko valmistui vuonna 1863.
Muut työt.
Edelfeltin muista töistä tunnetuin on Helsingin yliopiston Arppeanum-rakennus. Vuonna 1869 Senaatintorin koilliskulmaan valmistunut, yliopiston rehtorin A. E. Arppen mukaan nimetty Arppeanum rakennettiin alkuaan yliopiston kemian laitosta ja museokokoelmia varten. Arppeanum edustaa venetsialaistyylistä uusrenessanssia, ja se on kuuluisa etenkin valurautaisesta, neljän kerroksen korkuisesta pääportaikostaan. Katisten kartanon päärakennus ja englantilainen puisto Hämeenlinnassa.
Aude Rikas

Aude Rikas ("Altus", "Auð") on skandinaavisen mytologian hahmo, jonka mainitsee ainoastaan Snorri Sturluson. Aude esiintyy proosa-Eddassa, jossa hänet nimetään Nóttin ja Naglfarin pojaksi ja "Heimskringlassa" jossa hän on Ruotsin myyttisen Visbur-kuninkaan naineen naisen isä Finnlandissa (Suomessa tai lappalaisten maassa). Tarinan mukaan Visbur kuitenkin erosi vaimostaan ja otti uuden. Visburin lapsia olivat Gisle ja Ond, jotka muuttivat Auden tyttären mukana takaisin isoisänsä luokse ja jatkoivat isoisänsä valtakuntaa. Auden tytär kirosi myöhemmin Visburin uuden pojan Donaldin huono-onniseksi.
Altus Suomen kronikassa.
1600-luvulla kirjoitetussa Suomen kronikassa Altus eli Atus (eli Aude Rikas) kuvataan yhdeksi Suomen kuninkaista. Altuksen sanotaan hallinneen Snion jälkeen. Suorasta sukulaissuhteesta ei ole tietoa. 
Kronikoitsija on myös yhdistänyt tarinoihin ns. poltergeist-tarinoita, joissa viitataan ns. Odinin lakiin, jonka mukaan vainaja voi kuoltuaan nauttia myös siitä, minkä on eläessään haudannut maahan. Kronikan mukaan Altus sääti tämän lain. Altuksen sanotaan haudatun oman määräystensä mukaisesti suurten rikkauksien kera. Hänen haudalleen pystytettiin myös korkea muistomerkki.
Jorma Huuhtanen

Jorma Kalevi Huuhtanen (s. 26. marraskuuta 1945 Soini) on suomalainen poliitikko, lääkäri ja Kansaneläkelaitoksen (Kela) entinen pääjohtaja. Ennen siirtymistään Kelaan hän toimi politiikassa keskustan kansanedustajana vuosina 1987–2000 sekä sosiaali- ja terveysministerinä vuosina 1992–1995. Ministeri Huuhtasesta tuli Eeva Kuuskosken luovuttua tehtävästä kesken kauden. Huuhtanen luopui kansanedustajan paikastaan syyskuussa 2000 siirryttyään Kelan pääjohtajaksi. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi Markku Rossi.
Huuhtanen valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1973 ja yleislääketieteen erikoislääkäriksi 1980. Hallinnon pätevyystutkinnon hän suoritti vuonna 1985. Ennen siirtymistään politiikkaan Huuhtanen toimi johtavana terveyskeskuslääkärinä Enossa vuosina 1973–1974 ja Nilsiän terveyskeskuksen ylilääkärinä 1975–1999. Kuopion yliopisto myönsi Huuhtaselle vuonna 2000 lääketieteen kunniatohtorin arvon.
Huuhtasen vanhemmat olivat maanviljelijä Topi Huuhtanen ja emäntä Lyyli Lampivuo. Naimisiin Huuhtanen meni vuonna 1970 luonnontieteiden kandidaatin, toimitusjohtaja Marjatta Kourin (nyk. Huuhtanen) kanssa. Heillä on pojat Teemu ja Samuli. Teemu on naimisissa juontaja Vappu Pimiän kanssa.
Huuhtanen jäi eläkkeelle Kelan pääjohtajan toimesta syksyllä 2010.
Luettelo itsenäisten valtioiden lipuista

Tämä on luettelo itsenäisten valtioiden lipuista. Valtioiden, joiden poliittinen asema on kiistanalainen, liput on lueteltu muiden valtioiden lippujen jälkeen.
Kiistanalaiset alueet.
Alla on lueteltu niiden valtioiden, alueiden tai poliittisten yksikköjen liput, joita ei ole yleisesti tunnustettu itsenäiseksi tai joita kaikki ympäristön valtiot eivät ole tunnustaneet, mutta jotka ovat joidenkin valtioiden tunnustamia tai ovat joko ainoastaan "de facto" tai "de jure" -itsenäisiä.
Luettelo kansoista

Tämä on luettelo kansoista. Luettelo on epätäydellinen.
Uralilaiset kansat.
Itämerensuomalaiset kansat
inkerikot | karjalaiset (lyydiläiset) | liiviläiset | suomalaiset (inkeriläiset, kveenit, länsipohjalaiset, metsäsuomalaiset) | vatjalaiset | vepsäläiset | virolaiset (võrolaiset, setukaiset)
Saamelaiset:
Länsisaamelaiset:
eteläsaamelaiset | luulajansaamelaiset | piitimensaamelaiset | pohjoissaamelaiset | uumajansaamelaiset 
Itäsaamelaiset:
akkalansaamelaiset | inarinsaamelaiset | keminsaamelaiset † | kiltinänsaamelaiset | koltansaamelaiset | turjansaamelaiset 
Volgansuomalaiset kansat
marit | merjalaiset † | meštšeralaiset † | mordvalaiset | muromalaiset †
Permiläiset kansat
komit (komipermjakit) | udmurtit (besermanit)
Ugrilaiset kansat
Obinugrilaiset kansat
hantit | mansit 
Unkarilaiset
unkarilaiset 
Samojedit:
Pohjoissamojedit:
enetsit | juratsit † | nenetsit | nganasanit 
Eteläsamojedit:
kamassit † | matorit † | selkupit
Finnforest (yhtye)

Finnforest oli kuopiolainen 1970-luvun alkupuolella perustettu yhtye. Sen musiikkityyli oli lähinnä progressiivista rockia, fuusiojazzia ja niiden yhdistelmää. 
Yhtyeen johtohahmot olivat veljekset Pekka (kitara) ja Jussi Tegelman (lyömäsoittimet). Ensimmäinen LP, Love Recordsille levytetty "Finnforest" esitteli instrumentaalista progea esittävän yhtyeen. Yhtye oli jo vuonna 1973 levyttänyt kaksi alkuaikojen Wigwam-henkistä laulettua kappaletta "Tyhjyyteen Syvyyteen" ja "Sanomaton kirkkaus" Dynamiitti-levymerkille, mutta ensialbumista lähtien Finnforest teki ainoastaan instrumentaalimusiikkia. Yhtyeen seuraavat albumit olivat 1976 ilmestynyt "Lähtö matkalle" ja 1979 viimeiseksi jäänyt "Demonnights".
Vuonna 1977 yhtye soitti Petri Petterssonin taustalla tämän sooloalbumilla "Nuoruus". 
Finnforestin jälkeen Pekka Tegelman ja pari muuta Finnforestin muusikkoa levyttivät 1979/1980 vaihteessa "Jargon"-nimellä musiikillisesti Finnforestin linjoilla jatkavan samannimisen LP:n (DIGLP 9), jolta löytyy aiemmin Finnforestin konserteissa soittama kappale "Outo kertomus/Odd Tale".
Helen Fielding

Helen Fielding (s. 19. helmikuuta 1958 Morley, West Yorkshire, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen kirjailija, jonka tunnetuin teos on Bridget Jones: Elämäni sinkkuna. 
Helen Fielding oli innokas lukija teini-iässä ja hän opiskeli myöhemmin englantia Oxfordissa. Opiskelujen jälkeen hän työskenteli BBC:llä vuodesta 1979 alkaen, mutta ei pitänyt työstään ja päätti alkaa kirjoittaa.
Fieldingin ura kirjailijana.
Fieldingin ensimmäinen kirjallinen teos oli ennen Bridget Jonesia ilmestynyt Afrikkaan sijoittuva satiiri "Cause Celeb".
Bridget Jonesin syntyä edisti Fieldingin rahapula, jonka takia hän alkoi kirjoittamaan kyseisestä aiheesta kolumnia The Independent -sanomalehteen samalla, kun hän suunnitteli Karibialle sijoittuvaa satiiria. Kolumneista tuli suosittuja, jonka johdosta Fielding kokosi niistä kirjan, joka oli menestyi hyvin. Fielding kirjoitti "Bridget Jonesille" kaksi jatko-osaa.
Kaksi ensimmäistä Bridget Jonesista kertovaa kirjaa on filmatisoitu, toinen vuonna 2001 ja toinen 2004. Itse Bridget Jonesin roolin täyttäminen muodostui ongelmaksi ja yllättävästi texaslainen Renée Zellweger sai osan. Päätös aiheutti keskustelua muun muassa siitä, voiko Yhdysvalloissa kasvanut nainen esittää brittihahmoa uskottavasti.
Ensimmäisten Bridget Jones -kirjojen juonet perustuvat löyhästi Jane Austenin romaaniin Ylpeys ja ennakkoluulo, ja myös päähenkilöistä yhden, Darcyn, nimi on sama kuin Austenin teoksessa, minkä myös Fieldingin romaanin kertoja huomaa. Tapahtumat sijoittuvat kuitenkin nykyaikaan ja hahmot ovat selkeästi 1990-luvun kaupunkilaisia sinkkuja.
Fieldingin kirjat.
Lähde:
Jacques Le Goff

Jacques Le Goff (1. tammikuuta 1924 Toulon – 1. huhtikuuta 2014 Pariisi) oli ranskalainen historioitsija, keskiajan tutkija, annalistisen koulukunnan edustaja ja pedagogi.
Elämä.
Le Goffin kehitysvuodet sattuivat Euroopan historian suureen myllerrykseen. Kuitenkin hän elämäkerrassaan "À la recherche du Moyen Âge" (2002) kertoo miten hän selviytyi myllerryksistä lukemalla Walter Scottin Ivanhoeta kun oli 12 vuoden ikäinen. Myöhemmin hänen tutkimustyönsä johdatti hänet uudelleen tuohon synkkänä pidettyyn aikaan.
Pariisin vapautumisen aikaan 1944 hän meni Louis-le-Grand-lyseon valmistavalle luokalle ja tämän suoritettuaan hän läpäisi pääsykokeen École Normale Supérieureen, pariisilaiseen eliittikouluun, joka valmistaa opettajia, mutta joka on samalla toiminut myös eräänlaisena ranskalaisten älykköjen valmistuslaitoksena. Valmistuttuaan tästä korkeakoulusta toimi Le Goff opettajana, sillä vuonna 1950 hän suoritti "aggrégation" eli tutkinnon, joka oikeuttaa lukion lehtorin virkaan ja opetustyöhön myös yliopistossa. Lisäksi hän on opiskellut ja tehnyt tutkimustyötä mm. Oxfordissa, Ecole Françaisessa Roomassa, Lillen yliopistossa ja Kaarlen yliopistossa Prahassa.
Arvokkaan ja laajan tutkimus- ja opetustyönsä Le Goff on suorittanut "École pratique des hautes études"-instituutin 6:ssa osastossa vuosina 1962–1993. Sinne hänet houkutteli työskentelemään tunnettu annalistihistorioitsija Fernand Braudel. Vuonna 1972 hän seurasi Fernand Braudelia "École des hautes Études en Sciences Sociales" -oppi- ja tutkimuslaitoksen johdossa. Tätä laitosta hän johti vuoteen 1977.
Annalisti.
Eräänä aikamme suurimpana keskiajan asiantuntijana Le Goff lukeutui vanhaan ranskalaiseen historiankirjoituksen perinteeseen, joka yhdistää tutkimuksissaan historian ja maantieteen. Esikuvinaan hänelle olivat hänelle läheiset Fernand Braudel (1902–1985) ja Maurice Lombard (1904–1965). Historiantutkimuksen prosessissaan Jacques Le Goff osasi yhdistää tuloksekkaalla tavalla ajan ja paikan pohdintoihin myös inhimillisen näkökulman ja tämä juuri on annalistisen koulukunnan avainteemoja.
Tuotannossaan Le Goff oli monipuolinen. Keskeinen osa siinä oli historianfilosofisilla teoksilla kuten Pierre Noran kanssa yhteistyössä toimittamalla 3 osaisella "Faire de l'histoire" -teoksella. Historian opetus oli mm. Marc Blochin tavoin lähellä Le Goffin kiinnostusta ja pitkän uransa aikana hän uudisti ja päivitti jatkuvasti jo vuonna 1962 ensimmäisen kerran julkaisemaansa historian oppikirjaa.
Vaikka Le Goff ilmoitti itse olevansa agnostikko, niin hän laati yhteistyössä René Rémondin ja Calaude Santinellin kanssa Euroopan uskonnollisen elämän historiaa.
Le Goff toimi myös annalistisen koulukunnan lehden "Annales d’histoire économique et sociale" avustajana ja toimittajana. Hänen oppilaansa ovat uskollisesti kehitelleet Le Goffin ajatuksia ja ohjanneet historiankirjoitusta vahvaan yhteistyöhön antropologian kanssa. Eläkkeellä Le Goff suuntasi huomionsa antropologiaan ja hän korosti itsekin juuri yhteistyötä antropologian, sen tutkimuksen ja filosofian kanssa.
Tuotanto.
Suuri osa Le Goffin laajasta tuotannosta on käännetty lukuisille eurooppalaisille kielille.
Aaltoyhtälö

Aaltoyhtälö on hyperbolinen toisen kertaluvun osittaisdifferentiaaliyhtälö, joka kuvaa etenevää harmonista aaltoa. Yhtälö saa eri muotoja riippuen siitä, kuinka aaltoa välitetään ja mikä on väliaineena.
Kaikki aallot eivät ole sinimuotoisia eli sinusoidisia. Yksi esimerkki epäsinusoidisesta aallosta on pulssi, joka kulkee "x"-akselin suuntaan osoittavaa narua pitkin nopeudella "c". Pulssin korkeus maasta on φ. Matka, jonka pulssi kulkee ajanhetken "t" ja ajanhetken 0 välillä on "ct".
Yksiulotteisena tämä yhtälö saa muodon:
formula_1
Tämän yhtälön yleinen ratkaisu, aaltofunktio, (Jean le Rond d'Alembertin antamassa muodossa) on
formula_2. 
Tässä formula_3 ja formula_4 voidaan ajatella kahdeksi pulssiksi, jotka etenevät alas narua, toinen "+x" ja toinen "-x" suuntaan. Jos korvaamme ylemmässä yhtälössä "x":n tilalle suunnat "x", "y", "z", saamme kolmessa ulottuvuudessa etenevän aallon yhtälön
formula_5,
missä Laplacen operaattori
formula_6.
Funktio formula_7 esittää aaltoliikkeessä värähtelevää suuretta, joka voi olla esimerkiksi pinnan korkeus veden pinnalla etenevissä aalloissa, paine ääniaalloissa tai sähkökentän voimakkuus sähkömagneettisissa aalloissa. Yhtälössä esiintyvä parametri "v" on aaltoliikkeen nopeus, sähkömagneettisten aaltojen tapauksessa valonnopeus "c".
Epähomogeeninen aaltoyhtälö voi aiheuttaa massan liikettä.
Eräs tunnettu esimerkki aaltoyhtälöstä on Schrödingerin yhtälö, joka kuvaa hiukkasen aaltomaista käyttäytymistä kvanttimekaniikassa. Ratkaisuja tähän yhtälöön ovat aaltofunktiot, joilla voidaan kuvata hiukkasen todennäköisyysjakaumaa.
Kerubi

Kerubi ( verbistä karābu, ”rukoilla” tai ”siunata”) on juutalaisessa, kristillisessä ja islamilaisessa kirjallisuudessa taivaallinen siivekäs olento, jolla on ihmisen, eläimen tai linnun kaltaisia piirteitä ja joka toimii Jumaluuden valtaistuimen kantajana. Kerubit ovat alun perin lähtöisin Lähi-idän muinaisesta mytologiasta ja ikonografiasta, ja niillä on tärkeitä liturgisia ja esirukouksellisia tehtäviä enkelihierarkiassa.
Kristinuskossa kerubit kuuluvat korkeampiin enkeleihin, ja Jumalan taivaallisina palvelijoina ne ylistävät Jumalaa jatkuvasti. Islamin karūbiyūn-nimellä tunnetut kerubit ylistävät Jumalaa toistamalla jatkuvasti tasbīḥ-lausetta (”Kunnia Allahille”). Kerubit mainitaan usein Vanhassa testamentissa ja kerran myös Uudessa testamentissa. Nimi kerubi on peräisin assyrian sanasta kirubu "olla lähellä". Tällä viitataan siihen, että kerubit ovat Jumalan lähimpiä seuralaisia ja palvelijoita. Kerubi-sanan alkuperän on nähty myös viittaavan joko esirukoilijapappiin tai eläinhahmoiseen olentoon, jollaiseksi se esimerkiksi Hesekielin kirjassa (1:5-12) kuvataan. Keskiaikaisen katolisen teologian mukaan kerubit ja serafit olivat enkeleiden hierarkiassa ylimpänä. Kirkkotaiteessa kerubi esitetään yleensä nelisiipisenä.
Vanhassa testamentissa kerubi esiintyy tavallisimmin kohdissa, joissa kerrotaan liitonarkin ja temppelin koristelusta. Kerubihahmo on siis pyhien paikkojen ja Jumalan ilmestyksen vertauskuva.
Taidehistoriassa kerubeiksi kutsutaan toisinaan puttoja, pullukoita pikkuenkeleitä, joita varsinkin barokin aika suosi. Tällainen hahmo on varsin kaukana Hesekielin kirjassa mainitusta tetramorfista, nelihahmoisesta enkeliolennosta, jolla on ihmisen, leijonan, härän ja kotkan kasvot. Tästä hahmosta on myös johdettu Raamatun neljän evankelistan vertauskuvat: Matteus on ihminen, Markus on leijona, Luukas on härkä ja Johannes on kotka.
Turvakytkin (yhtye)

Turvakytkin on vuonna 2001 perustettu kristillistä pop- ja rock-musiikkia soittava yhtye, joka on julkaissut kolme kokopitkää levyä. Vuonna 2005 Turvakytkin jäi määrittelemättömän pituiselle tauolle. Turvakytkin toimi Suomen Raamattuopiston nuorisotyön yhteydessä. 
Turvakytkin esiintyi pääasiassa seurakuntien järjestämissä tilaisuuksissa ja erilaisissa kristillisissä nuorisotapahtumissa, kuten Maata Näkyvissä -festareilla.
Turvakytkimen jäätyä tauolle yhtyeen laulaja-lauluntekijä Tommi Kalenius on jatkanut musiikin tekemistä soolouralla sekä trio-kokoonpanossa.
Carrhaen taistelu

Carrhaen taistelu käytiin prokonsuli Marcus Licinius Crassuksen johtamien roomalaisten ja kenraali Surenan johtamien parthialaisten välillä nykyisessä Turkissa lähellä Syyrian rajaa 53 eaa. Carrhae oli yksi roomalaisten suurimmista tappioista. 
Crassus oli saanut prokonsulina provinssikseen Syyrian ja hän päätti käyttää tilaisuutta hyväkseen aloittamalla sodan Parthiaa vastaan. Vaikka roomalaisilla oli suuri ylivoima, eivät he pystyneet lyömään parthialaisia, joista suurin osa oli kevyttä ratsuväkeä. Parthialaiset saattoivat ampua jousillaan roomalaisten tiheisiin riveihin. Kun roomalaiset yrittivät hyökätä, perääntyivät parthialaiset samalla ampuen. Tämän jälkeen parthialaisten katafrakti-ratsuväki löi joukosta erkaantuneet roomalaiset.
Taistelun aikana Crassus jäi parthialaiskenraali Surenan vangiksi. Tämä nöyryytti Crassusta ja lopulta teloitutti hänet. Sen jälkeen hänen päänsä lähetettiin Parthian kuninkaan Orodes II:n nähtäväksi.
Legioonan vangitseminen ja katoaminen.
Pliniuksen mukaan taisteluun osallistunut ja vangiksi joutunut roomalaislegioona karkasi ja katosi. Parthialaisten tietojen mukaan he joutuivat parthialaisten vangiksi. Nämä lähettivät vangitun legioonan sotavankeina Pohjois-Afganistaniin. Matkalla he karkasivat ja perustivat Gobin autiomaan lähelle Kiinaan Lijiangin kaupungin, jonka nimi kiinaksi merkitsee Roomaa. Ajan kiinalaislähteet kuvailevat kaupungin asukkaita pitkiksi, vaaleahiuksisiksi ja sinisilmäisiksi.
Rautamiehet

Rautamiehet ovat vainolaisia eli vieraita hyökkääviä sotajoukkoja Viron Kalevipoeg-eepoksessa. 
Rautamiehissä on muistumia kalparitareiden historiallisista hyökkäyksistä. 
Taaran pyhän hiiden luo (Tarttoon) kokoontuu virolaisia maan eri kulmilta kohtaamaan vihollista. Taistelussa Rautamiehiä kaatuu kuin viljaa, mutta myös virolaisia kuolee, joukossa Sulevinpoika. Kuolleet virolaiset haudataan suureen hautakumpuun.
Seuraavassa taistelussa suurin osa virolaisista pakenee. Lopulta vain Kalevanpoika, Olevinpoika ja Alevinpoika puolustavat maataan. Alevinpoika hukkuu, ja Kalevinpoika harhailee suruissaan Kääpäjoelle. Hän näkee vedessä Suomen sepältä ryöstämänsä miekan, ja yrittää tarttua siihen. Sepän kirous saa miekan lyömään Kalevinpojalta jalat poikki, johon Kalevinpoika kuolee.
Maa joutuu Rautamiesten käsiin. Kalevinpoika saa kuoltuaan tehtäväkseen vartioida kallioon kahlittua Sarvik-paholaista. Myös Kalevinpoika jää kiinni kallioon, mutta eräänä päivänä hän on pääsevä irti, ja vapauttava Viron vainolaisten ikeestä.
Suomen asiain komitea

Suomen asiain komitea () oli valmistelukunta, joka ministerivaltiosihteerin apuna käsitteli hallitsijan ratkaistaviksi meneviä Suomen suuriruhtinaskunnan asioita vuosina 1811–1826 ja 1857–1891.
Tausta.
Suomen asiain komitean juuret ovat niin sanotun Vanhan Suomen asioita valmistelleessa komiteassa, jonka valtiosihteeri Mihail Speranski korvasi Suomen asiain komissiolla vuonna 1809. Vuonna 1811 tämä huonosti toiminut komissio oli tullut tiensä päähän, ja Speranski halusi perustaa uuden Suomen asiain komitean ja Suomen valtiosihteerin viran. Perusteena tälle muutokselle käytettiin muuttunutta Suomen asemaa. Suomi ei enää ollut kuvernementti vaan ”valtio”, jolta tulisi paljon asioita suoraan keisarin ratkaistaviksi. 
Suomen asiain komitean ensimmäisenä puheenjohtajana toimi kreivi Gustaf Mauritz Armfelt, joka oli Venäjän tsaari, Suomen suuriruhtinas Aleksanteri I:n suosiossa. Komitean ensimmäisiä jäseniä olivat kreivi Johan Fredrik Aminoff, vapaaherra Carl Johan Walleen ja todellinen valtioneuvos Jacob Wilhelm Hisinger. Komitean toimitussihteerinä toimi vapaaherra Lars Gabriel von Haartman. Valtiosihteeriksi valittiin Robert Henrik Rehbinder. 
Merkitys.
Suomen asiain komitean työ oli ratkaisevassa asemassa Suomen autonomian kannalta. Asioiden esittely ennen Suomen valtiosihteeriä hoidettiin Venäjän valtiosihteerin kautta. Tämä tarkoitti Suomen asioiden keskittymistä Venäjälle. Suomen asioiden komitea erotti Suomen asiat keisarikunnan muista asioista.
Pauli Hanhiniemen Perunateatteri

Pauli Hanhiniemen Perunateatteri oli vuosina 1994–2005 toiminut suomalainen rock-yhtye. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Kaikille joskus käy niin”, "Mitä sais olla?", ”Perso elämälle”, ”Siipeen jos sain”, ”Vieraslista”, ”Joki”, "Irwin ja Badding", ”Yksinkertaista”, ”Sano mulle jotakin”, "Ois ollut hyvä tajuta", "Rakkaus on", "Moottorisaha ja 100A" sekä "Pidetään sadetta". Yhtye teki paluukiertueen vuonna 2025.
Oikeuslaitos

Oikeuslaitos on organisaatio, joka käyttää tuomiovaltaa vallan kolmijako-opin mukaisesti. Oikeuslaitos toteuttaa vallitsevaa oikeutta ja lakia, mutta huonosti järjestettynä se voi olla myös mielivaltaisen ja sortavan vallankäytön väline. 
Oikeuslaitos on nykyaikaisissa valtioissa perustuslakiin pohjautuvaa lainkäyttöä, joka pidetään erillään lainsäädännöstä ja toimeenpanovallasta. Yksityisiäkin oikeuksia on olemassa, kuten Suomessakin toimivat välimiesoikeudet ja eräiden maiden heimo- ja klaanioikeudet sekä eräät islamilaiset tuomioistuimet.
Suomen oikeuslaitos.
Suomen oikeuslaitokseen kuuluvat riippumattomat
Les Très Riches Heures du Duc de Berry

Les Très Riches Heures du Duc de Berry (tai yksinkertaisesti Très Riches Heures) on 1410-luvun ranskalainen gotiikan ajan kuvitettu rukouskirja, päivän rukoushetkien liturgisten tekstien kokoelma (hetkirukousten kirja) ja kalenteri. 
Très Riches Heuresia sanotaan usein kuvitettujen käsikirjoitusten kuninkaaksi, 1400-luvun tärkeimmäksi kuvitetuksi käsikirjoitukseksi, mutta se edustaa myös aikansa maalaustaiteen huippua. Rukouskirjassa päivän jokaiselle liturgiselle tunnille on sitä vastaava liturginen teksti. Lisäksi käsikirjoitukseen sisältyy "maallinen" kalenteri ja kirkkovuoden kalenteri sekä tiettyinä uskonnollisina pyhinä vaaditut rukoukset ja messut. Runsaasti kuvitettuna rukouskirjana se antaa kuvan 1400-luvun elämästä ja uskonnollisesta kuvastosta.
Rukouskirjan tilasi Berryn herttua (ransk. "Duc de Berry") Jean vuonna 1413. Limbourgin veljekset Paul, Hermann ja Jean kuvittivat rukouskirjan, mutta työ jäi kesken heidän ja herttuan kuoltua vuonna 1416. Savoijin herttua Kaarle I:n toimeksiannosta Jean Colombe sai keskeneräisen rukouskirjan valmiiksi vuosina 1485–1489.
Rukouskirja koostuu yli 200 runsaasti kuvitetusta foliosta (416 sivusta). Noin puolet niistä on sivunkokoisia maalauksia, jotka ovat kansainvälisen gotiikan merkittävimpiä töitä. Teoksen korkealaatuisissa miniatyyrikuvissa on ekspressionistinen sävy. Siihenastiset maalaukset kuvasivat uskonnollisia aiheita, mutta Très Riches Heures sisälsi myös maisemia, kuten helmikuun lukuun kuvattu ensimmäinen taiteessa tunnettu lumimaisema. Kuvat kertovat myös vuodenaikojen mukaan vaihtuvista työtehtävistä ja huvituksista niin herttuan hovissa kuin talonpoikienkin keskuudessa. Kuvien yhteydessä on näkyvissä myös vastaava astrologinen taivaankansi. Teoksessa on lisäksi 300 koristeellista alkukirjainta. Rukouskirja sijaitsee nykyisin Musée Condéssa, Ranskan Chantillyssä.