tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Punajuurikas

Punajuurikas eli punajuuri ("Beta vulgaris" subsp. "vulgaris" var. "conditiva") on juurikkaan ("Beta vulgaris") muunnos. 
Suomalainen puutarha-alan keskusjärjestö Puutarhaliitto valitsi vuonna 2008 punajuuren vuoden vihannekseksi. 87 % suomalaisesta punajuurituotannosta tulee Satakunnan maakunnan alueelta.
Viljelyn historiaa.
Punajuurikasta käytettiin salaatteihin ja muihinkin ruokiin jo ajanlaskun alussa Välimeren maissa. Ensimmäiset maininnat paksujuurisesta juurikkaasta ovat 1500-luvulta, mutta juurikkaat olivat aluksi väriltään vaaleita tai keltaisia, kun punajuurinen muoto jalostettiin vasta 1600-luvulla. 
Punajuurikas oli vuoden vihannes vuonna 2008 (Puutarhaliitto ja Kotimaiset Kasvikset ry). Se sisältää runsaasti hyödyllisiä kivennäisiä ja vitamiineja. Juurimukulan lisäksi myös kasvin lehdet ja nuoret versot ovat salaatteihin käyttökelpoisia. 
Suomeen laji tuli 1800-luvulla. Suomessa sopimustiloilla teollista valmistusta varten viljellään punajuurikasta lähes 400 hehtaarin peltoalalla.
Ulkonäkö.
Punajuurikas muodostaa mehevän mukulan, joka voi olla pyöreä, litteänpyöreä, munanmuotoinen tai pitkänomainen lajikkeesta riippuen. Hyvä punajuurikas on tasainen, voimakkaan tummanpunainen ja pinnaltaan sileä. Suomessa viljellään myös valko-, kelta- ja raitajuurikasta, joka on sisältä punavalkoraidallinen. Punajuuren punaisen värin aiheuttavat betalaiinit betaniini, betanidiini ja isobetaniini, mutta mukana on myös keltajuurikkaan värin aiheuttavia betaksantiineja. Punajuurikkaan väriainetta käytetään myös elintarvikevärinä E162.
Käyttö.
Punajuurikas on värinsä vuoksi erityisesti joulunajan juures, mutta hyvän säilyvyytensä vuoksi se on käyttökelpoinen pitkälle kevääseen. Kotioloissa punajuurikas on usein tutuimmillaan juuri säilykkeenä. Tuore punajuurikas on kuitenkin erilaisiin ruokiin soveltuva monipuolinen vihannes. Punajuurikas sopii raakaraasteeksi, pihveihin, patoihin, muhennoksiin, laatikoihin ja keittoihin. Tuttuja punajuurikasruokia ovat jouluinen rosolli sekä ukrainalainen borssikeitto. Punajuuren käyttö raakaraasteena ei kuitenkaan ole suositeltavaa Ruokaviraston mukaan. Punajuurikkaan kuorta, kantaa ja juuren päätä ei pidä poistaa ennen keittämistä, ettei punainen väriaine liukene keitinveteen. Tuoretta punajuurikasta säilytetään kylmässä, +2...+4 asteen lämpötilassa.
Punajuuren tuttu ominaisuus on sen väri, joka värjää paitsi sormet, myös virtsan ja ulosteenkin. Se voi lisätä elimistön typpioksidipitoisuuksia. Punajuurikas sisältää nitraatteja, ja siksi se ei sovellu aivan pienten lasten ravinnoksi.
Punajuurikasta saa kaupasta raakanakin ympäri vuoden sekä keitettynä ja säilöttynä, joten salaatin tekeminen on yksinkertaista. Punajuurikas on myös suosittu kotipuutarhan kasvi. Sen säilytys on kellarissa helppoa. Tosin raakana se on parhaimmillaan korjuun jälkeen syksyllä ja säilytyksessä sen sokeri muuttuu tärkkelykseksi ja mukula menettää makeutta ja mehevyyttä. Punajuuri säilyy jääkaapissa keitettynä muovipussissa 2–3 viikkoa. Raaka punajuuri säilyy jääkaapissa useita kuukausia yhdessä piparjuuripalan kanssa. Parhaiten punajuuri säilyy kuitenkin keitettynä etikkaliemessä.
Lakshadweep

Lakshadweep () on Intian pienin liittovaltioalue, jonka nimi tulee sanasta lakh, joka tarkoittaa sataa tuhatta. Se koostuu kymmenestä asutetusta ja useista asumattomista saarista Intian valtameressä. Saaret sijaitsevat 200–300 kilometriä länteen Intian rannikolta. Alueen pääkaupunki on samannimisellä saarella sijaitseva Kavaratti. Lakshadweepissä on 64 473 asukasta (2011).
Saaret, ja varsinkin Minicoy, tunnetaan värikkäästä Lava-tanssista.
Lakshadweepin asutetut saaret saariryhmittäin jaoteltuna:
Mili Balakirev

Mili Aleksejevitš Balakirev (, 2. tammikuuta 1837 Nižni Novgorod – 29. toukokuuta 1910 Pietari) oli venäläinen pianisti ja taidemusiikin säveltäjä. Hän on nykyään ehkä paremmin tunnettu Viiden ryhmään kuuluneiden säveltäjien teosten yhdistelystä kuin omasta musiikistaan.
Elämänvaiheita.
Balakirev syntyi Nižni Novgorodissa. 18-vuotiaana hän matkusti Pietariin ja tutustui siellä Mihail Glinkaan, jolla oli voimakas näkemys kansallisesta venäläisestä musiikista. Glinka avasi Balakireville ovia Pietarin musiikkielämään, ja Balakirev tutustui César Cuihin sekä muihin tulevan Viiden ryhmän jäseniin.
Viiden ryhmä muodostettiin venäläisistä säveltäjistä vuonna 1862, ja Balakirev otti siinä johtajan aseman. Ryhmä tavoitteli kansallista venäläistä sävellystyyliä, ja varsinkin Balakirev oli ottanut elämäntehtäväkseen venäläisen musiikin kaikkinaisen edistämisen. Hän perusti muun muassa koulun, jossa kuka tahansa saattoi saada maksutta musiikillisen koulutuksen. Balakirev keräsi venäläisiä kansanlauluja Kaukasuksella ja Volgan alueella. Alueen väestön, esimerkiksi Kaukasuksen tšerkessien musiikki ihastutti häntä suuresti.
Balakirev ei ollut pidetty opettaja pikkutarkan, jopa tyrannimaisen valvontansa ja kiihkoilevan kansallismielisyytensä vuoksi. Hän muutteli ja viilaili alinomaa oppilaidensa tuotoksia. Henkilökohtainen kriisi, johon yhdistyi uskonnollinen fanaattisuus sai hänet lopettamaan konsertoinnin ja säveltämisen hetkeksi 1870-luvulla. Muutamaa vuotta myöhemmin hän palasi tehtäviinsä ja sävelsi viimeisinä vuosinaan hyvinkin tuotteliaasti. Balakirev kuoli vuonna 1910, ja hänet haudattiin Pietariin.
Balakirevin sävellystyö koostuu suurelta osin lauluista ja kansanlaulukokoelmista, mutta sisältää myös kaksi sinfoniaa, kaksi sinfonista runoa ("Venäjä" ja "Tamara") sekä pianoteoksia, joista tunnetuin on "Islamei".
Vorna (Siikalatva)

Vorna (vanhalta nimeltä Vuorna) on kylä Siikalatvan kunnan keskiosassa Uljuan tekojärven pohjoisrannalla seututien 821 varressa, noin neljä kilometriä valtatien 4 itäpuolella. Kylän etäisyys on Pulkkilasta 14 kilometriä ja Kestilästä 19 kilometriä. Vuoteen 2008 saakka Vorna kuului Pulkkilan kuntaan.
Kylällä on aikoinaan toiminut mylly, joka harjoitti myös sahaustoimintaa sekä osuusmeijeri.
Vornan postinumero on 92610 Vorna. Vornan Terskanperällä valtatien 4 varrella sijaitsee Hesburger-ketjun ravintola. Ravintolan pihapiirissä on myös sähköautojen latauspiste. Aikaisemmin paikalla on toiminut muun muassa vuosina 1983–1995 Kesoil-ketjun huoltoasema. 
Vornan Terskanperä on tunnettu nimestään. Nimi ei kuitenkaan viittaa terskaan sanan yleisessä nykymerkityksessä. Sanalla on ollut monta merkitystä kuten puussa tai raudassa oleva paksunnos, pieni poika tai vaikka turvonnut sormen pää. Terskanperä on saanut nimensä siellä asuneesta Terskan perheestä, jonka nimi perustui sanaan terska merkityksessä vaikeakulkuinen mättäikkösuo.
Appendix

Appendix on 1980-luvun alussa perustettu porilainen punk-yhtye, jonka Vesku Koivusalon 1981 perustamassa kokoonpanossa mukana olivat (1982) Olli Lindholm ja Juha Rauäng, jotka tunnetaan paremmin Yö-yhtyeen jäseninä.
Mikki Borgersen, joka oli mukana ensimmäisellä äänitteellä taustalaulajana, siirtyi keväällä 1982 yhtyeen laulajaksi Ollin keskittyessä kitaraan. Lindholm teki Jussi Hakulisen kanssa Appendixin kappaleen "Ei raha oo mun valuuttaa".
Yhtye muutti nimeä vuonna 1985 Aktion ja Mata Hari -yhtyeiksi, 
Keväällä 2015 Appendix teki Yhdysvalloissa länsirannikon kiertueen. Yhtye esiintyi Manic Relapse -festivaalin pääesiintyjänä ja soitti myös muun muassa loppuunmyydyn keikan Hollywoodin Sunset Bulevardilla Los Globos klubilla. 
Huhtikuussa 2016 Appendixin ja Pori Big Bandin muodostama Bigpendix esiintyi Porissa kulttuuritehdas Kehräämöllä. Muina Appendixin uudempina kokoonpanoina ovat toimineet myös Wolfendix ja levyttänytkin AMC.
Appendixin 2013 ilmestyneen albumin "Extraneus" miksasi iskelmätuotannoista ja Seinäjoen Tangomarkkinoilta tuttu kapellimestari Mika Toivanen. Albumin masteroi Mika Jussila. Appendixin levy-yhtiönä on ollut vuodesta 1982 asti Propaganda Records.
Yhtyeen keikoista vuoden 2010 jälkeen yli puolet on tehty ulkomailla. Appendix on vieraillut erilaisissa tapahtumissa ja klubeilla muun muassa Ruotsissa, Saksassa, Itävallassa, Sveitsissä, Tšekin tasavallassa ja Yhdysvalloissa sekä Meksikossa.
Yhtye teki suomipunkin vientikiertueen Meksikoon 2017. Kiertue käsitti yhden keikan Teksasissa ja kuusi keikkaa Meksikossa. Keikoista 2 oli loppuunmyytyjä. Kiertue päättyi Mexico Cityyn. Myös keväällä 2018 yhtye kävi soittamassa Kaliforniassa ja Mexico Cityssä. Nykyään (2024) Appendix tekee jopa enemmän keikkoja ulkomailla kuin Suomessa. Los Angelesissa yleisöä oli parhaimmillaan tuhat henkeä. 
Diskografia.
Studioalbumit
Kokoelma-albumit
EP:t
Singlet
Kokoelmilla
Muuta tuotantoa
Raksilan urheilukeskus

Raksilan urheilukeskus on pääosin kaupungin liikuntaviraston ylläpitämä liikuntapaikkojen keskittymä Raksilan kaupunginosassa Oulussa. Urheilukeskus sijaitsee aivan Raksilan market-alueen vieressä, joten pysäköintipaikoista ei yleensä ole puutetta.
Urheilukeskuksen liikuntapaikat.
Uimahalli.
Vuosina 1974–2025 toiminnassa ollut Oulun uimahalli oli yksi Suomen suurimpia uimahalleja. Sen altaiden pinta-ala oli 1 853 neliömetriä ja tilavuus 3 545 kuutiometriä. Itse hallin pinta-ala oli 12 239 neliömetriä.
Uimahallissa oli kahdeksanratainen 50 metrin allas, joka voitiin jakaa välisillalla. Kuntouintialtaassa oli kuusi 25 metrin rataa. Lisäksi hallissa oli lasten uimaopetusaltaat, 35-metrinen liukumäkiallas sekä monitoimiallas (mm. vesihierontapisteitä, invanostin, pyörätuoliluiska).
Hallissa oli kaksi yhden ja kolmen metrin ponnahduslautaa sekä uimahyppytorni, jonka hyppytasot ovat kolme, viisi, seitsemän ja kymmenen metriä.
Allasosaston lisäksi uimahallissa oli kuntosali, liikuntasali, judo- ja nyrkkeilysalit, kahvio, kokoustilat ja liikuntainfopiste.
Uimahallin edustalla on esillä kuvanveistäjä Kari Huhtamon veistos "Polskis".
Huonokuntoinen uimahalli suljettiin helmikuun 2025 lopussa, ja se puretaan vuoden 2025 aikana. Hallin tilalle rakennetaan Oulun vesiliikuntakeskus, jonka on määrä valmistua vuonna 2029.
Ouluhalli.
Monitoimihalliksi rakennetun Ouluhallin sisäpinta-ala on 12 000 m² ja tilavuus 161 000 m³. Katsomossa on 830 kiinteää istumapaikkaa, lisäkatsomossa 700 istumapaikkaa sekä lisäksi 4 500 tuolia.
Pesäpallostadion.
Raksilan pesäpallostadion vihittiin käyttöön 1997. Kenttänä on hiekkatekonurmi. Stadion on suurin kotimaiselle pesäpallolle rakennettu stadion.
Stadionin katsomossa on 4 204 istumapaikkaa, joista katettuja on 1 460. Aitiopaikkoja on 162 ja lisäkatsomoissa 2 000 paikkaa.
Stadionilla järjestetään vuosittain myös konsertteja.
Tekojääkenttä.
Tekojääkenttä on avattu vuonna 1997. Vuonna 2008 valmistuneessa katsomorakennuksessa on 1 200  katettua istumapaikkaa. Jääpallokentän koko on 70 m × 120 m. Kenttään on asennettu jäähdytysjärjestelmä, ja se on valaistu valomastoilla.
Kuuban lippu

Kuuban lippu on Kuuban tunnus vaakunan, moton ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön 20. toukokuuta 1902. Se pohjautuu osin Yhdysvaltain lippuun. Lipun on suunnitellut Narciso López vuonna 1849.
Kuuban hallituksen virallinen versio lipun kuvioinnista ja väreistä kertoo, että lipun siniset raidat viittaavat saaren kolmeen vanhaan osa-alueeseen, valkoiset raidat tarkoittavat itsenäisyyspyrkimyksien voimaa, punainen kolmio tarkoittaa tasa-arvoa ja vapautta sekä verenvuodatusta itsenäisyyden puolesta, ja valkoinen tähti symboloi täydellistä vapautta.
Lippu suunniteltiin jo vuonna 1849, ja sen pohjana käytettiin Yhdysvaltain lipun perusajatusta. Tuohon aikaan kuubalaiset halusivat osaksi Yhdysvaltain liittovaltiota, ja alun perin tähti olisi tiettävästi tarkoittanut yhtä uutta Yhdysvaltojen osavaltiota. Samassa yhteydessä suunniteltiin myös Puerto Ricon lippu, jossa sininen ja punainen ovat toisin päin.
Lipun kuvaus.
Viisi tasalevyistä raitaa, joista ylin, keskimmäinen ja alin ovat sinisiä ja muut valkoisia. Punaisessa tasasivuisessa kolmiossa, jonka yksi kanta on samansuuntainen tangon kanssa, on valkoinen viisisakarainen tähti.
Jukka Järvinen

Jukka Järvinen (s. 13. elokuuta 1964 Helsinki on suomalainen entinen raskaansarjan nyrkkeilijä. 
Amatööriurallaan "Pyöveli" Järvinen voitti kolme Suomen mestaruutta. Hän voitti Suomen mestaruuden myös ammattilaisena vuonna 1996. Ammattilaisurallaan Järvinen voitti 25 ottelua (joista 9 tyrmäysvoittoa) ja hävisi 6 ottelua. Järvisen manageri oli yhdysvaltalainen Gary Trevett, sama kuin nyrkkeilijä Jyri Kjällillä.
Järvinen lopetti ammattinyrkkeilyuransa lopullisesti vuonna 2005. Vuoden 2012 kunnallisvaaleissa Järvinen valittiin SDP:n listalta Helsingin kaupunginvaltuuston jäseneksi. Vuoden 2017 kunnallisvaaleissa hän uusi paikkansa.
Yksityiselämä.
Järvinen on lopettanut alkoholin käytön 13. syyskuuta 1998 ja tullut uskoon. Hän toimi pitkään päihdetyöntekijänä Helsingin vieraskodissa. Työnsä ohessa hän opiskeli sosionomiksi valmistuen loppuvuodesta 2017. Järvinen on seurustellut vuoden 2016 helmikuusta lähtien musiikkipedagogin ja laulaja Reeta Viljamaan kanssa. He ovat naimisissa ja heillä on poika. Järvisellä on ennestään aiemmasta liitostaan syntynyt tytär.
Con Air – lento vapauteen

Con Air – lento vapauteen on yhdysvaltalainen toimintaelokuva vuodelta 1997. Elokuvan ohjasi Simon West, ja sen pääosissa esiintyvät Nicolas Cage, John Malkovich, John Cusack, Ving Rhames, Steve Buscemi, Monica Potter ja Landry Allbright.
Elokuva kertoo sotilaasta nimeltä Cameron Poe, joka joutuu vankilaan taposta. Kun Poe on vapautumassa kahdeksan vuoden istumisen jälkeen hyvästä käytöksestä, hän joutuu vankien siirtolennolle uuteen vankilaan. Huippuvaaralliset vangit kaappaavat koneen ja käyttävät sitä pakenemiseen. Poe olisi voinut poistua koneesta välilaskun aikana, mutta hän ei tehnyt niin pelätessään sellitoverinsa ja joidenkin panttivankien kuolevan. 
Elokuva oli ehdokkaana parhaimpien äänitehosteiden sekä parhaan musiikin Oscar-palkinnoista, mutta molemmat palkinnot myönnettiin "Titanicille".
Porto Velho

Porto Velho () on 462 000 asukkaan kaupunki Brasiliassa Rondônian osavaltiossa. Se toimii osavaltion pääkaupunkina ja sijaitsee sen luoteisosassa, Amazonin sivujoen Madeiran varrella, noin 160 kilometriä Bolivian rajasta koilliseen. Kaupunkia ympäröi Amazonin sademetsä ja sen lähistöllä sijaitsee useita luonnonpuistoja.
Porto Velho sai kunnallishallinnollisen aseman vuonna 1915. Kaupunki toimi aikaisemmin pohjoisena päätepisteenä Madeira–Mamoré-radalle, joka rakennettiin ohittamaan Madeirajoen kosket Porto Velhon ja Guajará-Mirimin välillä. Rataa pitkin rahdattiin luonnonkumia Mato Grosson osavaltiosta ja Bolivian koillisosista, mutta se on sittemmin lakkautettu. Radan yhteyteen on rakennettu kuitenkin suosittu museo.
Porto Velhosta on muodostunut merkittävä talouden, liikenteen ja hallinnon keskus. Kaupungin lähistöltä louhitaan tinaa ja kultaa ja sen lentoaseman kautta viedään ulkomaille puutavaraa, lääkekasveja ja kasviöljyä. Kaupunki on myös yksi tärkeimmistä Madeirajoen satamista, ja sen kautta kulkee maantie BR-364, joka johtaa Acren pääkaupungista Rio Brancosta lännessä Brasilian suurimpaan kaupunkiin São Pauloon kaakossa. Sieltä on rakennettu myös maantie BR-319 Amazonasin pääkaupunkiin Manausiin koillisessa.
Porto Velhon tunnuksena pidetään kolmea suurta vesisäiliötä, jotka on kuvattu myös sen lippuun; säiliöt on asetettu aukiolle kaupungin keskustassa. Merkittävimpiä kulttuurirakennuksia ovat kulttuurikeskus Casa da Cultura Ivan Marrocos, Sagrado Coração de Jesusin katedraali ja rondônialaista kulttuuria esittelevä Museu Palácio da Memória Rondoniense. Paikallisia ruokia ovat esimerkiksi:
Tver

Tver (), aikaisemmin "Kalinin" () (1931–1990), on kaupunki Venäjän federaatiossa Volga- ja Tvertsa-jokien yhtymäkohdassa Tverin alueella, 167 kilometriä Moskovan luoteispuolella. Vuonna 2010 Tverissä, joka on alueensa pääkaupunki, asui 404 000 asukasta, osa heistä tverinkarjalaisia. 
Historiaa.
Ensimmäinen kirjallinen maininta Tveristä on vuodelta 1164. Alkuaan Tver kuului Novgorodille ja vuodesta 1209 alkaen Vladimir–Suzdalin ruhtinaskunnalle. Tver oli Tverin ruhtinaskunnan pääkaupunkina vuodesta 1246 lähtien. 1300–1400-luvuilla kaupunki oli tärkeä talouden ja kulttuurin keskus. Vuonna 1485 se liitettiin Moskovan ruhtinaskuntaan. Vuonna 1569 Iivana IV:n sotajoukot ja vuonna 1609 puolalaiset hävittivät Tveriä ja sen lähialueita.
1700- ja 1800-luvuilla Tveristä tuli merkittävä liikenteen ja kaupan keskus. Vuodesta 1775 se oli Tverin kuvernementin pääkaupunki. 1800-luvun jälkipuoliskolla kaupunkiin perustettiin tekstiiliteollisuutta ja mm. junanvaunuja valmistava tehdas.
Vuosien 1931 ja 1990 välisenä aikana Tver tunnettiin nimellä "Kalinin". Toisen maailmansodan aikana saksalaiset joukot miehittivät ja hävittivät kaupunkia. 
Tveristä on kotoisin muun muassa 1400-luvulla elänyt kauppias ja tutkimusmatkailija Afanasi Nikitin.
Liikenteestä ja talouselämästä.
Tverin rautatieasema valmistui 1850, rautatieliikenne Pietarin ja Moskovan välillä alkoi 1851. Sijainti kahden suurkaupungin välissä ja rooli alueensa (lääninsä) pääkaupunkina takaa nykyisin kattavat rautatieyhteydet eri puolille Venäjää ja ulkomaillekin (esimerkiksi Helsinkiin ja Tallinnaan).
Keskeinen Pietarin ja Moskovan yhdistävä M10-valtatie () kulkee Tverin kautta, tosin sisältäen ohikulkumahdollisuuden kaupungin eteläpuolitse. 
Kaupungin länsilaidalla, 10 kilometriä keskustasta länteen, sijaitsee sotilasrahtikoneiden kotikenttänä toimiva Tver-Migalovon lentotukikohta.
Tverissä sijaitsi suomalaisen yrityksen Pauligin kahvipaahtimo, mutta yritys myi paahtimonsa yksityiselle sijoittajalle Venäjän hyökättyä Ukrainaan. Kauppasummaa ei julkistettu ja brändi poistui Venäjältä vuonna 2022.
Bahia

Bahia on yksi Brasilian 26 osavaltiosta, ja se sijaitsee Atlantin valtameren rannikolla maan koillisosassa. Osavaltio on maan neljänneksi väkirikkain (São Paulon, Minas Geraisin ja Rio de Janeiron osavaltioiden jälkeen) ja kooltaan viides. Kyseessä on myös tärkeä historian ja kulttuurin keskus. Bahian pääkaupunki on Salvador (virallinen nimi São Salvador da Bahia de Todos os Santos) ja se sijaitsee Atlantin valtameren ja Todos Santosin lahden kohtaamispaikassa. Kaupungin perustivat portugalilaiset vuonna 1549. Osavaltio on Brasilian tärkein kaakaon tuottaja.
Salvadorin lisäksi muita kaupunkeja osavaltiossa ovat muun muassa Ilhéus, Itaparica ja Lençóis. Bahian osavaltiossa on arviolta 15 276 566 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 564 831 neliökilometriä.
Aluejako.
Bahia on jaettu väestönlaskentaa ja tilastointia varten seitsemään suuralueeseen:
Osavaltion alempi hallintoyksikkö on ala-alue, joita Bahiassa on 32. Ala-alueet jakautuvat kuntiin, joita on yhteensä 415.
Salvador (Brasilia)

Salvador da Bahia () on kaupunki Brasilian koillisrannikolla. Se on Bahian osavaltion pääkaupunki. Kaupungin asukasluku oli 2 675 656 vuonna 2010. Kaupungista käytetään joskus myös sen koko nimeä, "São Salvador da Baía de Todos os Santos". Lisäksi Salvador tunnettiin ennen myös nimellä "Bahia", joka nykyään viittaa kuitenkin lähinnä osavaltioon. 
Maantiede.
Salvador sijaitsee niemimaan kärjessä, joka suojaa hyvää luonnonsatamaa Atlantin aalloilta.
Keskimääräinen ylin lämpötila on ympäri vuoden 26–30 astetta, yön alin 21-24 astetta. Sadetta saadaan muulloin 100-250 mm kuukaudessa, maalis- ja huhtikuussa yli 300 mm kuukaudessa.
Historia.
Portugalilaiset perustivat Salvadorin vuonna 1549. Salvador oli Brasilian pääkaupunki vuoteen 1763, jolloin uudesta talouskeskuksesta, Rio de Janeirosta, tuli pääkaupunki. Kaupungissa on yli kolme miljoonaa asukasta, ja se on Brasilian seitsemänneksi suurin kaupunki. 
Kaupungin historiallinen keskusta, Pelourinho, lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1985.
Minas Gerais

Minas Gerais on osavaltio Brasiliassa. Siellä on arviolta 20 997 560 asukasta (vuonna 2016), joten se on väkiluvultaan Brasilian toiseksi suurin osavaltio. Sen pinta-ala on 586 520 neliökilometriä. Osavaltio sijaitsee sisämaassa ja sen pääkaupunki on Belo Horizonte.
Minas Gerais rajoittuu pohjoisessa Bahian ja Goiásin osavaltioihin, lännessä Mato Grosso do Suliin, etelässä São Pauloon ja Rio de Janeiroon sekä idässä Espírito Santoon. Osavaltion lipussa lukee latinankielinen lause "Libertas quæ sera tamen". Se on ollut virallisesti Minas Geraisin lippuna vuodesta 1946 lähtien.
Aluejako.
Minas Gerais on jaettu väestönlaskentaa ja tilastointia varten 12 suuralueeseen. Hallinnollisesti osavaltio jakautuu 66 ala-alueeseen, jotka on jaettu edelleen 853 kuntaan. Suuralueet ovat:
Oili Mäki

Olga "Oili" Mäki (oik. "Tirkkonen", o.s. "Muru", 10. toukokuuta 1925 Oritselkä, Mantsinsaari, Salmi – 25. elokuuta 2011) oli suomalainen tekstiilitaiteilija ja professori. Hänen vanhempansa olivat Nikita Vasiljev Muru ja Pelagia Vasiljeva, joiden nuorin tytär Olga on.
Mäki kirjoitti ylioppilaaksi 1948 ja opiskeli kirjastotietoa, kaupallisia aineita ja taidetta Suomessa ja Yhdysvalloissa. Hän suoritti opintoja Helsingin yliopistossa, Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa, Suomen Liikemiesten Kauppaopistossa ja Taideteollisessa korkeakoulussa. Hän opiskeli myös psykologiaa ja estetiikkaa Helsingin yliopistossa.
Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1973, Urho Kekkosen myöntämä professorin arvonimi vuonna 1978 ja Lausannen yliopiston taideakatemian jäsenyys 1982.
Mäki teki 24 kirjaa, tekstiilejä 26 kirkkoon, alttaritaulut 14 kirkkoon. Hän piti kymmeniä kotimaisia ja kansainvälisiä näyttelyitä.
Ura.
Mäen Genevessä 1970-luvun alussa pitämä näyttely oli hänen uransa käännekohta. Näyttely oli menestys, ja hän sai sitä kautta suojelijoita Geneven suurlähetystöstä ja merkittäviltä suomalaisilta sijoittajilta. Teos "Maailmojen synty" herätti ihastusta mutta myös skandaalinkäryä, sanoi Geneven suurlähettiläs Klaus Sahlgren onnittelupuheessaan Oili Mäen juhlissa vuonna 2010.
Oili Mäki -säätiö.
Oili Mäki -säätiön omistamat taiteilijakoti, kutomo, galleriamuseo, tapahtumien pitopaikka ja kahvila ovat sijainneet vuodesta 1967 alkaen Espoon Laajalahdessa (nykyisin alue luetaan Pohjois-Tapiolaan). Museossa on esillä taiteilijan omaa tuotantoa 30 vuoden ajalta: kuvakudoksia, alttaritauluja, maalauksia ja ryijyjä. Museogalleriassa on lisäksi pidetty erilaisia tilaisuuksia kuten seminaareja, konsertteja ja runomatineoita. Taiteilijan kuoleman jälkeen museon tontti purkukuntoisine rakennuksineen joutui myyntiin ja kaikki rakennukset purettiin talvella 2018.
MagicGate

MagicGate on Sonyn vuonna 1999 esittelemä teknologia kopioinnin estämiseen. Se toimii siten, että suojattava sisältö salataan laitteessa ja tämän jälkeen muistikortilla ja lukijalaitteessa oleva MagicGate-piiri kontrolloi sisällön kopiointia. Käytännössä tämä tarkoittaa sitä, että haluttaessa suojatun sisällön kopiointi voidaan estää.
MagicGate-teknologiaa käytetään mm. PlayStation 2:ssa ja sen muistikorteissa. Vuodesta 2004 lähtien teknologia on sisällytetty myös Memory Stick-muistikortteihin. Jotkin laitteet, kuten Sonyn Network Walkman, sallivat ainoastaan MagicGate-teknologialla varustettujen Memory Stick-muistikorttien käytön.
Pernambuco

Pernambuco on osavaltio Brasiliassa. Se rajoittuu pohjoisessa Paraíban ja Cearán osavaltioihin, lännessä Piauíhin, etelässä Alagoasiin ja Bahiaan sekä idässä Atlantin valtamereen. Osavaltiossa on arviolta 9 410 336 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 98 146 neliökilometriä. Pernambuco on Brasilian vanhin osavaltio. Ilmasto on pääasiassa trooppinen, korkeammalla sijaitsevat alueet ovat hieman viileämpiä. Pernambucon pääkaupunki on Recife, muita suuria kaupunkeja ovat Jaboatão dos Guararapes, Olinda, Caruaru, Paulista, Petrolina, Cabo de Santo Agostinho ja Vitória de Santo Antão. 
Aluejako.
Pernambuco on jaettu väestönlaskentaa ja tilastointia varten viiteen suuralueeseen: Agreste Pernambucano, Recifen metropolialue, São Francisco Pernambucano, Sertão Pernambucano ja Zona da Mata Pernambucana. Hallinnollisesti osavaltio on jaettu 19 ala-alueeseen, jotka jakautuvat edelleen 189 kuntaan. Ala-alueet ovat:
Auxilia-joukot

Auxilia-joukot (, monikko auxiliarii) olivat Rooman armeijan tukijoukkoja. Auxiliat toimivat legioonien tukena esimerkiksi jousimiehinä, keihäsmiehinä (joita käytettiin ratsuväkeä vastaan), kevyenä jalkaväkenä, ratsuväkenä, jousiratsuväkenä, linkomiehinä, keihäänheittäjinä ja raskaana jalkaväkenä.
Auxilia-joukkojen käytön syyt.
Auxilia-joukot eivät olleet "virallisesti" osa Rooman armeijaa, eikä heillä ollut kansalaisuutta, mutta he olivat erittäin tärkeitä Rooman armeijassa, sillä Rooman kansalaisuus ei ollut yleinen, ja asepalveluksen suorittaminen merkitsi perinnöllisten Rooman kansalaisoikeuksien saamista. "(Augustuksen valtakauden aikana Roomassa oli vain noin 7 miljoonaa kansalaista ja koko väkiluku oli lähellä 70 miljoonaa)" Toisaalta vain kansalaiset saivat liittyä legioonaan. Auxiliariuksille maksettiin puolet siitä mitä legioonalaisille maksettiin ja heille annettiin kansalaisuus 20 vuoden palvelun jälkeen, jolloin heidät myös kotiutettiin armeijasta. Auxiliariukset olivat halpoja, joten heistä tuli erittäin tärkeitä rajajoukkoja etenkin myöhemmin, kun Rooman valtakunta siirtyi puolustukseen. Kun Caracalla vuonna 212 taloudellisista syistä antoi lähes kaikille kansallisuuden, ero legioonalaisten ja auxiliariusten välillä tuli lähes mitättömäksi. Myöhemmin auxiliariuksia alettiin rekrytoida Rooman kansalaisista.
Auxilia-joukkojen tehtävät.
Useimmin käytettyjä auxilioita olivat kuitenkin jousimiehet, keihäsmiehet ja ratsuväki. Ratsuväkeä roomalaisilla oli joskus liiankin vähän, joten he usein palkkasivat auxilia-ratsuväkeä ("equites auxiliarii") muun muassa germaaneista, numidialaista, skyyteistä, sarmaateista ja alaaneista, joista saatiin luultavasti parasta ratsuväkeä. Keihäsmiehiä saatiin lähes mistä tahansa. He käyttivät peruskeihästä eikä Pilum-keihästä, joka oli tarkoitettu heittokeihääksi. Todella hyviä jousimiehiä saatiin esimerkiksi Palestiinasta, Palmyrasta ja Kreetalta. Erittäin hyviä linkomiehiä saatiin puolestaan Baleaareilta. Heitä käytettiin legioonassa, koska linkojen etuna oli se, että kivet olivat vaikeasti havaittavissa ilmassa niiden pienuuden takia. Lisäksi linkomiehet olivat melko tehokkaita ei-panssaroituja kohteita vastaan ja heiltä loppuivat harvoin ammukset toisin kuin jousimiehiltä. Sitäkin tärkeämpää oli, että linkomiehet ja jousimiehet täydensivät toisiaan. Nuolet iskeytyivät kohteisiinsa korkeahkon lentoratansa vuosi yläviistosta. Tämä pakotti vastapuolen taistelijat nostamaan kilpensä niitä vastaan siten, että alaruumis tai ainakin jalat ja nivuset jäivät suojattomiksi. Linkomiesten samaan aikaan ampumat ammukset sen sijaan lensivät huomattavasti suoremmassa linjassa ja saattoivat näin paljastuneet ruumiinosat vaaraan.
Monet auxiliariukset suorittivat myös armeijassa siviiliammattitutkinnon. Kaikkien aikojen tunnetuin auxiliarius lienee ollut apostoli Paavalin isä, joka oli oppinut auxiliariuksena teltantekijän ammatin ja saanut perinnöllisen Rooman kansalaisuuden.
Superlatiivi

Superlatiivi eli yliaste on adjektiivien ja adverbien vertailumuoto. Se ilmaisee ominaisuuden suurinta määrää. Muut vertailuasteet ovat positiivi ja komparatiivi.
Adjektiivin superlatiivin tunnus on taivutusmuodon mukaan yksikössä "-in" : "-impA-" : "-immA-", monikossa "-immAt" : "-impi-" : "-immi-". Joidenkin adjektiivien vertailuasteet muodostetaan epäsäännöllisesti. Adverbin superlatiivin tunnuksia ovat "-immin" ja "-iten" (harvinainen).
Absoluuttinen superlatiivi.
Absoluuttista superlatiivia käytetään adjektiivista esimerkiksi todettaessa sään olevan "mitä kaunein", joka tarkoittaa "erittäin kaunis", ja adverbista esimerkiksi "mitä pikaisimmin", joka tarkoittaa "erittäin pikaisesti".
Esimerkkejä superlatiivista englanninkielisin sanoin.
Englanninkielisissä sanoissa superlatiivimuodon edessä käytetään määräistä alkuartikkelimuotoa "the". Englannissa on kaksi erilaista superlatiivimuotoa, joista toista käytetään lyhyiden adjektiivien superlatiivien muodostamiseen. Edellä kuvatun luettelon kolme ensimmäistä adjektiivia ovat näitä lyhyitä adjektiiveja, joissa superlatiivi muodostetaan päätteellä -est. Neljäs ja viides adjektiivi taas ovat pitkiä adjektiiveja, jotka taipuvat pitkien adjektiivien superlatiivisäännön mukaan. Näissä tapauksissa ensimmäisenä on määräinen alkuartikkeli "the", sitten adverbi "most"(sanan most voi suomentaa "eniten"). Lopuksi laitetaan adjektiivi tavallisessa muodossaan.
Esimerkkejä superlatiivista ruotsinkielisin sanoin.
Adjektiivin pääte ruotsinkielisissä sanoissa on "ast". Joskus se voi olla myös pelkkä "st".
Haaparannan rautatieasema

Haaparannan rautatieasema () on Tornionjoen länsirannalla Haaparannan kaupungissa Ruotsissa sijaitseva rautatieasema. Haaparanta on Suomen rataverkon läntisen rautatieyhdysliikenteen ainoa kiinteä raja-asema. Asemarakennus valmistui vuonna 1918. 
Ruotsin Liikennevirasto käyttää Haaparannan lyhenteenä kirjainyhdistelmää Hp. Suomen Väylävirasto käyttää lyhennettä Hpa.
Asemarakennus.
Punatiilinen asemarakennus on rakennettu vuosina 1915–1919, ja sen on suunnitellut Statens Järnvägarin pääarkkitehti Folke Zettervall. Nykyään asemalla toimii Ungdomens Hus "Station" eli nuorisotalo "Asema". 
Liikenne.
Aiemmin Tornion ja Haaparannan välillä hoidettiin henkilökuljetusta sekä VR:n leveäraiteisilla että SJ:n normaaliraiteisilla kiskobusseilla, mutta VR:n yhdysliikenne lakkasi keväällä 1988 ja SJ:n 1992. Nykyisin maiden välisellä radalla on vain tavaraliikennettä, joka käsittää muun muassa Outokummun terästehtaan tuotteiden kuljetuksia Ruotsiin. Ruotsin sisäinen henkilöliikenne Haaparannalle lakkautettiin vuonna 1992. Lisäksi Svenska Tågkompaniet ajoi kesällä 2000 koeluonteista matkustajaliikennettä Luulaja–Haaparanta. Henkilöliikenne Haaparannalta etelään Bodeniin ja Luulajaan aloitettiin uudestaan kolmella päivittäisellä Norrtågin junaparilla huhtikuussa 2021.
Raideleveydet.
Haaparannan aseman ratapihalla on kahden eri raideleveyden raiteita: Suomessa on käytössä leveäraiteinen 1 524 millimetrin raideleveys ja Ruotsissa standardilevyinen 1 435 millimetrin raideleveys. Tämän vuoksi Suomen ja Ruotsin rautateiden ratapihat ovat Haaparannalla toisistaan erillään. Valtioiden rajan ylittävässä rahtiliikenteessä rahti on siirtokuormattava suomalaisista vaunuista ruotsalaisiin tai päinvastoin. Käytössä on myös raideleveyden vaihtolaite, jolla erikoispyöräkerroilla varustettujen vaunujen raideleveyttä voidaan muuttaa junan liikkuessa. Vaunuissa, joita ei ole varustettu erikoispyöräkerroilla, on pyöräkerrat vaihdettava raideleveyden vaihtuessa. 
Sekä siirtokuormaus että pyöräkertojen vaihto vaatii aikaavievää ja kallista työtä, joten raideleveyden vaihtojärjestelmän käyttöä tullaan tulevaisuudessa laajentamaan .
Haaparannan ja Tornion rautatieasemien välisellä Tornionjoen ylittävällä rataosalla kulkee nelikiskoraide, jossa lomittain ovat 1 524 mm ja 1 435 mm raideleveydet. Tätä osuutta voivat käyttää sekä suomalaiset että ruotsalaiset junat.
Sähköistys.
Vuonna 2023 aloitettiin Laurila–Tornio–Haaparanta-rataosuuden sähköistäminen, ja vuonna 2024 aloitettiin Haaparannan aseman uuden, leveäraiteisen asemalaiturin rakentaminen. Hankkeen tavoite oli mahdollistaa henkilöliikenteen uudelleen käynnistäminen Luulajasta Haaparannan ja Tornion kautta Helsinkiin. Sähköistetty rata vihittiin käyttöön 27. tammikuuta 2025, mutta matkustajaliikenne odottaa suunnittelutyön valmistumista, kuten rahoituspäätöstä.
Bondage

Bondagen eli sitomisen voi nähdä eräänä sadomasokismin miedoista muodoista. Englanninkielinen sana ”bondage” tarkoittaa sananmukaisesti ”sidontaa”. Bondagesta nauttivat saavat mielihyvää liikkumiskyvyn rajoittamisesta tai sitomisvälineiden puristavasta tunteesta, ja bondage voi olla myös pelkkää rentoutumista ilman seksiä. Sidonta tapahtuu tyypillisesti joko narulla, tai nahkaisilla tai metallisilla kahleilla. Myös arkiasusteet kuten vyöt, huivit ja kaulaliinat sopivat sitomiseen.
Bondage saattaa liittyä myös roolileikkeihin tai muihin sadomasokistisiin harrasteihin. Tällöin tyypillisiä rooliasuja bondage-seksissä on alistuvalla naisella sihteerin, sairaanhoitajan, paimentytön, nunnan tai koulutytön asu, alistuvalla miehellä puolestaan erilaiset orjan asuksi suunnitellut nahkavaljaat ja kahleet. Sitovalla osapuolella voi olla esimerkiksi natsiupseerin, poliisin tai vanginvartijan univormu. 
Bondagea vastaava lääketieteellinen sana on "merintofilia" ().
Paringajärvi

Paringa on järvi Uudessa-Seelannissa. Se sijaitsee 30 kilometriä pohjoiseen Haastin kaupungista Uuden-Seelannin Eteläsaaren länsirannikolla. Järvi sijaitsee kuuden kilometrin päässä sisämaassa Tasmaninmeren rannalta.
Paringan laskujoki on Hall, joka laskee Paringajoen kautta Tasmaninmereen. Joissa ja järvessä viihtyy muun muassa kuningaslohi. Järven ympäristössä elää useita lintulajeja, kuten silkkiuikku, uudenseelanninsotka, lapasorsa, sinisorsa, mustajoutsen sekä merimetso.
Otanmäen rata

Otanmäen rata on Suomen rataverkon osuus, joka haarautuu Iisalmen–Kontiomäen radasta Murtomäen asemalla, ja jatkuu Kajaanin kaupungin Otanmäkeen. Rataosan pituus on 25,7 kilometriä eikä sitä ole sähköistetty. Rataosuus luokitellaan vähäliikenteiseksi sivuradaksi, ja nykyisin sillä on ainoastaan satunnaista tavara- ja virkatarveliikennettä.
Historia.
Otanmäen rata rakennettiin Otanmäen kaivoksen kuljetustarpeisiin. Radan rakentamista oli mietitty jo vuonna 1942, mutta sodan takia suunnitelma viivästyi. Radan rakentaminen aloitettiin heinäkuussa 1951 ja se pyrittiin saamaan liikennekuntoon mahdollisimman nopeasti, jotta kaivoksen rautatiekuljetukset voitaisiin aloittaa. Väliaikainen liikenne aloitettiin jo toukokuussa 1952, mutta yleiselle liikenteelle rata avattiin 1. marraskuuta 1953. Radan rakennystyöt päättyivät lopullisesti vasta syyskuussa 1955. Rataosalle rakennettiin tieliikenteelle neljä ylikulkusiltaa, ja liikennepaikkoja tuli kolme, Alava, Humpinmäki ja Otanmäki. Rata kiskotettiin 30 kilon (30 kg/m) kiskoilla. Otanmäen radan rakentamiseen oli käytetty vuoden 1956 loppuun mennessä noin miljardi markkaa.
Myöhemmin Murtomäelle rakennettiin kolmioraide, jotta junia ja vetureita voitiin kääntää helpommin. 1950-luvulla ehdotettiin Otanmäen radan jatkamista joko Oulu–Kontiomäki-radalle Nuojuaan tai Pohjanmaan radalle Tuomiojaan, mutta kumpaakaan suunnitelmaa ei toteutettu.
Kaivokselta lähti useita junakuormia viikossa, ja ne kuljetettiin pääasiassa Oulun satamaan, josta ne laivattiin maailmalle.
Kaivoksen toiminnan päättyminen vuonna 1985 vähensi radan liikennettä huomattavasti. Kaivoksen tilalle perustettiin vaunutehdas. Radan kunnossapitoa on jatkettu yksinomaan Transtechin Otanmäen vaunutehtaan takia, koska tehtaalla valmistettavan rautatieliikennekaluston kuljetukseen ei ole vaihtoehtoista kuljetusmuotoa. Radalla on myös Fingridin muuntajankuormauspaikka.
Murtomäki (Kajaani)

Murtomäki on kylä Kajaanin kaupungissa, noin 18 kilometriä keskustasta etelään. Kylän asukasluku on 34 (31. joulukuuta 2004).
Kylä sijaitsee Otanmäen radan, Talvivaaran radan ja Iisalmen–Kontiomäen radan risteyskohdassa. Murtomäen rautatieaseman läheisyydessä on yhä jäljellä useita alkuperäisiä rautatien rakennuksia, mukaan lukien Bruno Granholmin suunnittelema asemarakennus.
Murtomäen eteläpuolella noin 34 kilometriä Kajaanin keskustasta on Rasimäen kylä, joka sijaitsee viitostien varrella ja sen ympäristössä.
Iisalmi–Kontiomäki-rata

Iisalmen–Kontiomäen radalla tarkoitetaan Suomen rataverkon osuutta Iisalmesta Kajaanin kautta Kontiomäelle. Rataosuus Iisalmesta Kajaaniin valmistui vuonna 1904 ja 25 kilometrin pituinen loppuosuus Kontiomäelle tammikuussa 1924. Koko rataosan pituus on 108,4 kilometriä.
Rata toi valmistuessaan Kajaanin kaupungille sen kauan kaipaaman kiinteän liikenneyhteyden. Sen merkitys Kainuun alueen kehittymisessä on siten ollut merkittävä.
Rataosan liikenteenohjaus hoidetaan keskitetysti kaukokäytöllä Iisalmen rautatieasemalta.
Rataosan sähköistys valmistui 1. lokakuuta 2006. 
Historia.
Rautatietä Kajaaniin toivottiin jo siitä saakka, kun Savon rata Kuopioon saakka valmistui. Senaatille esitettiin useita toivomuksia radan saamisesta Kajaaniin, ja viimein radan rakentamispäätös saatiin.
Iisalmen–Kontiomäen rataosuus toimii Savon radan pohjoisena jatkeena, ja yhdistää Savon Ouluun Oulujärven pohjoispuolitse kulkevaa Oulun–Kontiomäen rataa pitkin.
Rataosan asemarakennukset suunnitteli rautatiehallituksen tuolloinen pääarkkitehti Bruno Granholm. Kalliomäen, Kajaanin ja Kontiomäen asemia lukuun ottamatta asemat kuvastavat Granholmille tuttua kansallisromanttista linjausta. Monilla rataosan asemilla myös rautatien muut rakennukset ovat säilyneet. Rataosuuden asemista on purettu Soinlahden (palanut), Kainuunmäen, Rasimäen, Kuluntalahden ja Jormuan (siirretty) asemat.
Kaunein esimerkki rataosan asemarakennuksista löytynee Kajaanin Kivimäeltä, jossa on kunnostettu alkuperäiseen asuunsa Granholmin suunnittelema "platformskjul"-tyypin pysäkkirakennus käymälöineen.
Rataosan kauneimpana asemarakennuksena pidetään usein myös Gustaf Nyströmin suunnittelemaa Kajaanin nikkarityylistä asemarakennusta, jota useasti kutsutaan Suomen kauneimpiin kuuluvaksi asemaksi. Asemarakennus on rakennettu vuosina 1904–1905.
Sähköistys osuuksilla Oulu–Kontiomäki–Iisalmi sekä Kontiomäki–Vartius otettiin käyttöön 1. joulukuuta 2006. Jännite ajolankoihin kytkettiin 1. lokakuuta 2006 ja sähköveturivetoinen koeliikenne alkoi 1. marraskuuta 2006. Sähköistystöiden yhteydessä rataosan vanhat sähköiset sekä mekaaniset turvalaitteet korvattiin tietokoneasetinlaittein.
Rasti

Rasti on kilpailun suoritus- tai välipiste. Eri kilpailulajeissa rasteilla voi olla myös tehtäviä suoritettavana. Myös suuremmissa koulutustapahtumissa rasti-nimitystä käytetään kuvaamaan eri alojen tai aiheiden opetuspisteitä.
Etenkin suunnistus perustuu rastien löytämiseen ja niiden kautta kulkemiseen. Suunnistuksessa rastit on merkitty karttaan yleensä viininpunaisilla ympyröillä, jotka ovat yhdistetty toisiinsa samanvärisin viivoin. Rastit on tyypillisesti myös numeroitu ja kierrettävä numerojärjestyksessä. Suunnistuskilpailuissa voi tavallisten rastien lisäksi olla niin sanottuja "hajontarasteja", joiden seurauksena kaikki kilpailijat eivät käy aivan samoilla rastipisteillä. Hajontarasteilla maastossa on melko lähellä toisiaan muutama erillinen rastipiste, joista suunnistaja käy vain yhdellä, hänen karttaansa merkityllä rastilla. Hajontarastit pyritään sijoittelemaan tyypillisesti niin, että kaikkien kilpailijoiden suunnistettavan matkan kokonaispituus olisi suurin piirtein yhtä suuri.
Maastossa rasteilla on yleensä oranssi–valkoinen "rastilippu", joka on tavallisesti kankainen ja kolmisivuisen prisman mallinen. Rastilipun yhden sivun koko on 30 cm × 30 cm. Rastilla on usein suunnistustapahtumasta riippuen myös jonkinlainen leimauslaite, kerättävä koodi tai jokin muu asia, jonka perusteella rastilla käynti voidaan jälkikäteen varmistaa.
Lumpeet

Lumpeet eli neidonlumpeet ("Nymphaea") ovat vesikasveja. Niiden maavarsi ja juuristo kasvavat järven tai merenlahden pohjaan. Lumpeiden pitkäruotiset lehdet ja kukkavanat ulottuvat veden pinnalle. Mehevä juurakko on piisamin mieliruokaa.
Lajit.
Lumpeiden sukuun kuuluu 69–91 lajia. Suomessa esiintyy kaksi tai kolme lummelajia lajien rajauksesta riippuen. Lumpeet risteytyvät keskenään helposti.
Suomessa esiintyvät lajit:
"Tai" samaksi lajiksi yhdistettynä:
Risteymät Suomessa:
Muita lajeja:
Lajikkeita.
Lumpeiden koristekasveiksi jalostettuja lajikkeita ovat esimerkiksi:
Suomenlumme

Suomenlumme ("Nymphaea tetragona"), joka tunnetaan myös nimellä pikkulumme, on kelluslehtinen vesikasvi. Laji on selvästi pienempikukkaisempi kuin isolumme ("Nymphaea alba").
Suomenlumpeen punakukkainen muoto on Suomessa rauhoitettu.
Ulkonäkö ja koko.
Suomenlumpeen juurakko on pysty, lyhyt ja ohut. Uposlehdet ovat lyhytruotisia ja niiden lapa on pitkänpyöreä ja sileä. Kelluslehtien lehtiruodit ovat ohuita ja litteitä, isoja ilmaonteloita on kaksi kappaletta. Lehtilapa on 7–12 cm pitkä, pitkänpyöreä, ohut, epätasainen ja päältä suonien kohdalta uurteinen. Päältä lehtilapa on kiiltävä, tummanvihreä ja usein punalaikullinen, alta väri vaihtelee vihreästä punaviolettiin. Lavan tyviliuskat ovat pitkiä, suipohkoja ja joskus muuta lapaa pitempiä.
Kukka on maljamainen ja 2–7 cm leveä. Verhiö on nelilehtinen. Teriö on väriltään valkoinen, joskus myös punertava tai kokonaan punainen. Kukkapohjus on neliömäinen, selväolkainen ja leveydeltään noin puolet verhiön pituudesta. Terälehdet ovat toisiinsa ja verholehtiä vastaan painautuneita. Kukan sikiäin on osittain kehänalainen. Heteiden palhot ovat lyhyitä, ponsia leveämpiä ja vaaleankeltaisia. Siitepölyhiukkaset ovat 30–34 µm, hieman pitkänomaisia, läpikuultavia ja rosopintaisia. Luottisäteitä on 5–10. Suomenlumme kukkii Suomessa kesä-elokuussa. Kukinnan jälkeen kukkaperä kiertyy. Upoksissa kypsyvän hedelmän siemenet ovat 2–3 mm pitkiä. Muiden lummelajien tapaan myös suomenlumme on myrkyllinen kasvi.
Tieteellisen lajinimensä "tetragona" laji on saanut kukkapohjuksen nelikulmaisesta muodosta.
Suomenlumme voi risteytyä pohjanlumpeen ("Nymphaea alba" ssp. "candida") kanssa lajien yhteisillä kasvupaikoilla.
Levinneisyys.
Euroopassa suomenlumpeen levinneisyys on itäinen, Keski-Euroopasta laji puuttuu. 
Pohjoismaissa lajia tavataan ainoastaan Suomessa. Aasiassa suomenlummetta kasvaa muun muassa Venäjällä, Kazakstanissa, Korean niemimaalla, Pohjois-Japanissa, suuressa osassa Kiinaa, Intiassa ja Vietnamissa. Pohjois-Amerikassa lajia kasvaa Alaskasta Kanadan keskiosiin ja Yhdysvaltain luoteisosiin.
Suomessa suomenlummetta kasvaa melko harvinaisena sisämaassa Etelä-Lapin korkeudelle saakka. Varmimmin lajia tapaa Keski-Suomessa ja Pohjois-Karjalassa. Yleisin laji on Ilomantsin alueella.
Elinympäristö.
Suomenlumme kasvaa pehmeäpohjaisissa lammissa ja järvenlahdissa sekä myös hitaasti virtaavassa vedessä.
Kanadanhemlokki

Kanadanhemlokki ("Tsuga canadensis") on mäntykasvien ("Pinaceae") heimoon kuuluva havupuu. Se kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan itäosissa, missä se saavuttaa 20–35 metrin pituuden.
Käyttö.
Kanadanhemlokista on jalostettu koristekasvikäyttöön runsaasti erilaisia lajikkeita. Sitä käytetään Suomessakin koristekasvina, mutta talvenarkuutensa vuoksi se menestyy vain eteläisimmässä Suomessa ja jää sielläkin pienikokoiseksi.
Jupperi

Jupperi () on Espoon Laaksolahden kaupunginosan osa-alue Vantaan rajalla. Jupperi on omakotitalovaltainen asuinalue. Jupperin läpi Pitkäjärven rantaa pitkin kulkee Kuninkaantie. Jupperissa asui vuodenvaihteessa 2011/2012 noin 5 321 henkeä. Vuodenvaihteessa 2015/2016 asukasluku Jupperissa oli 5 303 henkeä. Väkiluku vuoden 2023 lopussa oli 5525 henkeä. Jupperin postinumeroalue 02730 on Suomen yhdeksänneksi suurituloisin: sen täysi-ikäisistä asukkaista 50,8 prosenttia kuului vuonna 2021 maan hyvätuloisimpaan viidennekseen.
Liikenne.
Jupperista tai sen kautta kulkevat bussit esimerkiksi Tapiolaan, Leppävaaraan, Helsinkiin, Myyrmäkeen ja Espoon keskukseen.
Haast

Haast on kaupunki Uuden-Seelannin Eteläsaaren länsirannikolla. Se sijaitsee Haast-joen suulla. Tärkeimpiä elinkeinoja ovat maanviljely, kalastus ja turismi. Kaupunki on nimetty Julius von Haastin mukaan. 30 kilometrin päässä Haastista sijaitsee Paringajärvi. Valtatie 6 kulkee Haastin läpi.
Toponymia.
Kaupunki, sen lähellä virtaava suuri joki, joen rotko sekä Eteläisten Alppien itäpuolelle johtava sola on kaikki nimetty Julius von Haastin mukaan. Hän oli preussilainen geologi, joka matkusti alueen läpi vuonna 1863. Vaikka kullanetsijä Charles Cameronin sanotaan olleen ensimmäinen eurooppalainen, joka "löysi" solan, nimettiin kaupunki kuitenkin Haastin mukaan hänen ansioidensa tunnukstuksena.
Biodiversiteetti.
Haastin tokoeka on yksi harvinaisimmista kiivin alalajeista. Yli puolet tunnetusta kannasta elää Haastin vuoriston alueella, jossa populaatiota hoidetaan aktiivisesti.
Koulutus.
Haast School on yhteiskoulu, joka tarjoaa perusopetusta vuosiluokille 1.–8. Maaliskuussa 2025 koulussa oli 9 oppilasta. Koulu avattiin 1890-luvulla ja sitä pidetään Uuden-Seelannin mantereen eristyneimpänä kouluna.
Haastin alueella ei ole toisen asteen kouluja. Lähin oppilaitos on Mount Aspiring College, joka sijaitsee 140 kilometrin päässä Haastin solan toisella puolella Wanakassa, mikä on käytännössä liian kaukana päivittäistä koulunkäyntiä varten. Useimmat toisen asteen oppilaat asuvat kouluaikaan sisäoppilaitoksissa Alexandrassa, Oamarussa tai Dunedinissa.
Vilijonkka

Vilijonkka () on kuvitteellinen laji Tove Janssonin Muumi-teoksissa. Vilijonkat ovat järjestystä ja siisteyttä rakastavia naispuolisia hahmoja, joilla on taipumus hermostua herkästi. Ensimmäinen Vilijonkka esiintyy vuonna 1952 ilmestyneessä kuvakirjassa "Kuinkas sitten kävikään?", jossa nimi tosin on suomennettu muotoon Vilivinkka. Tunnetuin Vilijonkka on "Muumipeikko"-sarjakuvassa ja "Muumilaakson tarinoita" -animaatiosarjassa esiintyvä kolmen lapsen yksinhuoltajaäiti, johon usein viitataan nimellä "rouva Vilijonkka". Muita vilijonkkia ovat muun muassa "Vaarallinen juhannus" -kirjassa esiintyvät Vilijaana ja Emma, novellissa "Vilijonkka joka uskoi onnettomuuksiin" esiintyvä nimikkohahmo sekä "Muumilaakson marraskuu" -kirjassa tavattava Vilijonkka. Kuten Hemuli, nimi Vilijonkka esiintyy muumiteoksissa sekä yksittäisten hahmojen nimenä että lajinimenä.
Vilijonkat pukeutuvat aina mekkoon, ja heillä on usein päässään piippalakki ja kaulassaan pieni musta rusetti.
Rouva Vilijonkka.
Muumilaaksossa asuva rouva Vilijonkka kolmine lapsineen esiintyy ensimmäisen kerran sarjakuvassa ”Kuvitteluleikki” (, 1956). Vilijonkka on hieno rouva, joka pitää siisteydestä ja järjestyksestä, eikä siedä Muumiperheen leppoisaa elämänasennetta. Animaatiosarjassa "Muumilaakson tarinoita" Vilijonkan ensiesiintyminen tapahtui jaksossa 13 ("Tiukka naapuri"), joka perustuu löyhästi edellä mainittuun sarjakuvatarinaan.
Vilijonkka pukeutuu aina punaisiin vaatteisiin, ja päässään hänellä on suippo hattu. Hän on erittäin äkkipikainen. Hänellä on kolme keskenään identtistä lasta, joiden pukeutuminen on samanlaista. He kulkevat aina pituusjärjestyksessä eli Vilijonkka ensin, sitten lapsista pisin ja viimeisenä lyhin (tosin jaksossa "Naamiaiset" lyhin lapsi oli ensin ja viimeisenä pisin). Vilijonkan lapset ovat hyvätapaisia eivätkä leiki vaan lukevat kirjoja, koska Vilijonkka haluaa kasvattaa heidät niin. Joskus lapset saattavat tehdä hyväntahtoisia kepposia. Muutamassa jaksossa he kuitenkin seuraavat Muumipeikkoa tai Haisulia pahoille teille ja lähtevät leikkimään Muumien ystävien kanssa, mikä on heistä hauskaa. Vilijonkka on Muumien naapuri. Hän asuu suuressa omakotitalossa lastensa kanssa. Talo on erittäin siisti, ja sen isoa pihaa reunustaa ruskea aita.
Muumipeikko-sarjakuvissa Vilijonkalla on myös taloudenhoitaja nimeltä Mabel ja lehmä nimeltä Flora. Vilijonkan paras ystävä sarjakuvissa on Louska (tunnetaan myös Kampsuna). Hän esiintyy myös eräissä Tove Janssonin novelleissa Vilijonkan ystävänä.
Muumiteoksissa Vilijonkan lasten isästä ei koskaan sanottu mitään. Vuonna 1991 Tove Jansson kertoi eräässä lapsilukijan kirjeeseen lähettämässään vastauksessa, että Vilijonkan aviomies oli tutkimusmatkailija, joka lähti Borneolle eikä hänestä sen jälkeen ole kuultu mitään.