tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ruskopelikaani

Ruskopelikaani ("Pelecanus occidentalis") on pelikaanilajeista pienin. Se on myös yksi Pohjois-Amerikan tunnetuimmista lintulajeista. 
Koko ja ulkonäkö.
Ruskopelikaanin pituus on täysikasvuisena noin 115 cm. Aikuisella linnulla on ruskea niska ja muutoin lajin tuntee hyvin sen venyvästä nokkapussista ja ruskeahkosta värityksestä. Sukupuolet ovat samannäköiset.
Levinneisyys.
Lajia tavataan rannikkojen tuntumassa Washingtonin osavaltiosta ja Virginiasta Pohjois-Amerikassa aina Chilen rannikolle ja Amazonin suulle saakka Etelä-Amerikassa. Pohjois-Amerikan linnut lentävät etelään talvehtimaan pesimisen jälkeen.
Elinympäristö.
Laji on paikoin yleinenkin rannikoilla ja jokien suistoissa. Se voi kesyyntyä hyvinkin rohkeaksi kalojen kerjääjäksi kalastajilta.
Lisääntyminen.
Ruskopelikaani pesii satojenkin parien muodostamissa yhdyskunnissa, jotka ovat yleensä rannikon lähistöllä, etenkin saarilla. Pari rakentaa yhdessä pesän risuista, enimmäkseen puuhun, mutta joskus myös maahan. Pesässä on 2–3 munaa, joita koiras ja naaras hautovat yhdessä noin kuukauden.
Ravinto.
Ruskopelikaanin ravinto koostuu pääasiassa kaloista, joiden perään lintu syöksysukeltaa korkealtakin ilmasta.
Edustus kulttuurissa.
Vuonna 1998 yhdysvaltalainen kapellimestari David Woodard suoritti rekviemen Kalifornian ruskealle pelikaanille rannalla, jonne eläin oli pudonnut.
Israelin koripallomaajoukkue

Israelin koripallomaajoukkue edustaa Israelia koripallon maajoukkuekilpailuissa. Sen paras arvokisasaavutus on hopeamitali EM-kisoissa 1979.
Historia.
Israelin koripallomaajoukkue on pelannut MM-kisoissa kahdesti. Se sijoittui kahdeksanneksi Brasiliassa 1954 ja seitsemänneksi Espanjassa 1986.
EM-kisat 1979.
Vuoden 1979 EM-kisoissa Israel saavutti hopeaa. Alkulohkossaan se hävisi Ranskalle 83–92 mutta voitti Puolan 86–78 ja Jugoslavian 77–76. Kun Ranska hävisi kaksi muuta otteluaan, voitti Israel alkulohkonsa. Jatkolohkossa Israel voitti ensin Tšekkoslovakian 94–93, hävisi sitten Italialle 78–90, voitti Espanjan 88–84 ja hävisi Neuvostoliitolle. Jatkolohkon viimeisessä ottelussa Israel voitti Jugoslavian 89–88, mikä varmisti maalle jatkolohkon kakkossijan ja finaalipaikan. Finaalissa Israel hävisi Neuvostoliitolle 76–98. Israelin hopeajoukkueessa pelasivat Motty Aroesti, Miki Berkovich, Steve Kaplan, Luis Silver, Boaz Yanai, Avigdor Moskovich, Itamar Marzel, Barry Leibowitz, Pinhas Hozez, Uri Ben Ari, Shuki Schwartz ja Erick Menkin. Joukkueen valmentajana toimi Ralph Klein.
EM-kisat 2007.
Espanjassa pelattavissa EM-kisoissa 2007 Israel hävisi alkulohkossaan Kreikalle 66–76 ja Venäjälle 56–90 mutta voitti Serbian 87–83 ja selviytyi 12 parhaan joukkoon. Jatkolohkossa Israel voitti yllättäen Kroatian 80–75 mutta hävisi ennakkoon heikommaksi arvioidulle Portugalille 85–94. Jatkolohkon viimeisessä ottelussaan Israel hävisi Espanjalle 73–99 ja jäi jatkolohkossaan viimeiseksi ja sijoittui koko kisoissa yhdenneksitoista. Israelin paras pistemies oli Yotam Halperin (14,0 pistettä / ottelu), paras levypallomies Yaniv Green (9,3) ja paras syöttäjä Meir Tapiro (5,0). Joukkuetta valmensi Zvi Sherf.
EM-kisat 2009–2013.
Vuoden 2009 EM-kisoissa Israel hävisi kaikki alkulohkon kolme otteluaan. Vuoden 2011 kisoissa se voitti Latvian ja Italian mutta hävisi kolme muuta otteluaan eikä selviytynyt alkulohkonsa neljänneksi sijoittuneena jatkoon. Vuonna 2013 Israel voitti viidestä vastustajastaan vain Belgian ja sijoittui alkulohkossaan viimeiseksi.
Menestys arvokilpailuissa.
Olympialaiset
Maailmanmestaruuskilpailut
Euroopan-mestaruuskilpailut
Salomoninliejukana

Salomoninliejukana, entinen salomonliejukana ("Pareudiastes silvestris") on äärimmäisen uhanalainen rantakanalaji.
Koko ja ulkonäkö.
Salomoninliejukana kasvaa 25 cm pitkäksi, ja on väriltään mustanpuhuva; pää, kaula ja rinta ovat siniset. Nokka ja jalat ovat punaiset, silmät mustat. Vartalonmuoto on puikea, pyrstö lähes olematon töpö. Lintu on lentokyvytön.
Levinneisyys.
Salomoninliejukanoja elää vain Salomonsaarilla Tyynellä valtamerellä.
Elintavat.
Salomoninliejukana viihtyy alankoalueiden kosteissa trooppisissa metsissä. Elinympäristön hävitys on vaikuttanut tämän linnun nopeaan katoamiseen. Sen luultiin kuolleen sukupuuttoon jo 1950-luvulla, mutta 2001 ja 2002 koirat löysivät joitakin yksilöitä.
Blumarine

Blumarine on italialainen muotitalo, jonka Anna Molinari ja hänen miehensä Gianpolo Tarabini perustivat Carpissa vuonna 1977.
Historiaa.
Molinari ja Tarabini antoivat muotitalolle nimen Blumarine, sillä he pitivät merestä ja sinisestä väristä. Vuonna 1980 Blumarine esittäytyi ensimmäistä kertaa Moditissa, joka on pieni muotiesitys Milanossa. Ensimmäinen muotinäytös oli Milanon muotiviikolla vuonna 1981. Vuonna 1988 Blumarinesta tuli osakeyhtiö nimeltä Blufin. 1990-luvun alussa Blumarinea myi 600 liikettä ympäri maailmaa. Vuonna 2006, Gianpolo Tarabinin kuoltua, toimitusjohtajaksi tuli hänen poikansa Gianguido.
Peilisolu

Peilisolut ovat hermosoluja eli neuroneita, jotka näyttävät reagoivan liikkeisiin, ääniin, ilmeisiin ja eleisiin. Niiden tehtävä on ehkä jäljitellä sitä, mitä toinen ihminen tai olento tekee ja miltä se tuntuu. Siksi jotkut ovat väittäneet niiden olevan "empatianeuroneja". 
Nykyinen konsensus näyttää olevan, että "peilisolujen" tärkeyttä on pahasti liioiteltu. Esimerkiksi Greg Hickok, P. B. Pascolo ja Ilan Dinstein katsovat, että peilisolut eivät ehkä ole erillinen soluluokka (vaan ilmiö, joka joskus näkyy muita tehtäviä tekevissä soluissa), ja peiliaktiviteetti ei ehkä ole erillinen responssityyppi vaan ainoastaan motoorisen järjestelmän toiminnan tuote. 
Aiempi käsitys peilisoluista.
Peilisoluja on löydetty apinoiden aivoista, mutta ihmisille ei voi suorittaa samanlaisia kokeita, joten emme ole saaneet suoria todisteita peilineuroneista ihmisaivoissa. Kuitenkin vahvasti epäillään, että peilisoluja löytyisi aivoista Brocan alueelta, otsalohkon liikealueilta sekä päälaenlohkosta.
Peilisolut jäljittelevät tuntemusta, kun olento koskettaa jotakin tai sitä kosketetaan (aktivaatio on sitä suurempaa mitä samankaltaisempi kohde on katsojan kanssa). Eräässä kokeessa otettiin kahden nuoren miehen aivoista magneettikuvat, kun tutkija kosketti toisen miehen jalkaa. Kummankin potilaan aivoissa aktivoituivat samat aivoalueet. Sama koe on toistettu sen jälkeen lukuisia kertoja erilaisilla liikkeillä.
Myös toisen tunnetilaa arvioidaan peilisolujen avulla. Peilisolut reagoivat kasvojen emotionaalisin liikkeisiin ja välittävät ne tunteista vastaaviin aivojen ydinalueisiin.
Peilisolujärjestelmät pystyvät myös ennustamaan liikeratoja: simulointi tapahtuu, vaikka liikkeen loppu olisi kätketty näkyvistä. Ajatellaan, että joku istuu tuolilla ja jokin estää näkemästä hänen jalkojaan. Tutkija aikoo napauttaa potilaan polveen kumivasaralla; näet vasaran liikkuvan kohti potilaan polvea. Vaikka et näe itse kontaktia, peilisolusi reagoisivat ja arvioisit, mitä potilas tuntee, ja tuntisit osan siitä itsekin.
Kipua ei kuitenkaan jäljitellä täysin tarkasti: toisen kivun näkeminen aktivoi aivoalueita vähemmän kuin kivun kokeminen itse. Aidossa, itse koetussa kivussa aktivoituvat pitkälti samat alueet kuin simuloidussakin kivussa. Voisi karkeasti sanoa, että kivun affektiivinen komponentti simuloidaan itse mutta varsinaista emootiota ei.
Peilisolualueet kykenevät myös tunnistamaan aikomuksia ja päämääriä. Osa soluista reagoi suoraan ärsykkeeseen, kun taas osa pystyy "päättelemään", miksi joku tekee jotakin (mikä tapahtuu erityisesti Brocan alueella). Tämä vaikuttanee psykologisen samastumisilmiön syntyyn.
Solut löydettiin ensin makakiapinoilta (Giacomo Rizzolattin ja Vittorio Gallesen toteuttamassa kokeessa).
Napapiirin rakastavaiset

Napapiirin rakastavaiset () on espanjalainen, osittain Suomeen sijoittuva Julio Médemin ohjaama elokuva vuodelta 1998. Sen pääosissa näyttelevät Najwa Nimri ja Fele Martínez. Elokuva voitti kaksi Goya-palkintoa vuonna 1999.
"Napapiirin rakastavaiset" kertoo Otton ja Anan epätavallisen rakkaustarinan. Nämä tapaavat ensimmäisen kerran jo lapsina ja myöhemmin näiden vanhemmat menevät keskenään naimisiin. Sisarpuolten yhteys katkeaa moniksi vuosiksi, mutta aikuisikään ehdittyään he tapaavat uudestaan Suomen Lapissa traagisin seurauksin.
Elokuvan teemoja ovat rakkaus, kuolema, kohtalo, luonto ja elämän sattumanvaraisuus. Sen musiikin on säveltänyt Pedro Almodóvarin elokuvien vakiosäveltäjä Alberto Iglesias, ja elokuva saikin musiikista toisen Goya-palkintonsa.
Eräs elokuvan tärkeistä musiikkikappaleista on Olavi Virran ja Harmony Sistersin esittämä "Sinitaivas"-tango. Elokuvan kuvauspaikkoja olivat muun muassa Madrid, Helsinki, Lohja ja Rovaniemi. Suomalaiseen näyttelijäkaartiin kuuluivat Petri Heino ja Outi Alanen.
Juustila

Juustila (myös "Juustilanjoki", v:sta 1948 lähtien ) on kylä ja taajama Saimaan kanavan varrella Viipurin pohjoispuolella Suomen Neuvostoliitolle menettämällä alueella Venäjällä. Osa Juustilan kylästä kuuluu Suomen vuokraamaan Saimaan kanavavyöhykkeeseen. Suomelle kuuluessaan Juustila kuului Viipurin maalaiskuntaan. Juustilan naapurikyliä olivat Jyrkilä, Kilpeenjoki–Sydänmaa, Kilpeenjoki, Ihantala, Ylivesi, Ventelä, Lavola ja Leppälä sekä Vahvialan kuntaan kuulunut Hanhijoki. Juustilan koulupiiriin kuuluivat myös Jyrkilän, Leppälän, Tikkalan ja Ventelän pikkukylät varsinaisen Juustilan ympäristöstä.
Asutus.
Juustila oli asukasluvultaan yksi Viipurin maalaiskunnan suurimmista kylistä, vuonna 1937 siellä oli 922 asukasta. Lisäksi Juustilan koulupiiriin kuuluneessa Jyrkilässä oli 57, Leppälässä 20, Tikkalassa 28 ja Ventelässä 47 asukasta. Juustilan kylän keskustasta oli muodostunut taajama ja se sijaitsi Saimaan kanavassa olevan Juustilan sulun ympäristössä Juustilanjärven pohjoisrannalla. Juustilan taajaman lisäksi kylän osa-alueita olivat Korpi ja Harjula. Korpi sijaitsi Saimaan kanavan varrella Juustilan taajamasta pohjoiseen. Juustilan kautta kulki maantie Saimaan kanavaa myötäillen Nuijamaalle sekä maantiet valteille 13 ja 14. 
Juustilassa oli hotelli, terveyskylpylä, Saimaankanavan Osuusliikkeen ja Osuusliike Torkkelin myymälät sekä yksityisliikkeitä. Saimaankanavan Osuusliike oli muodostunut Juustilan ja Pällin Kauppa-Osuuskuntien yhdistyessä. Juustilassa toimi nuorisoseura, Vuonna 1937 Juustilan kylässä oli 476 ha peltoa, 44 ha niittyä ja 1 545 ha metsää.
Kansakoulu.
Juustilan kansakoulu sijaitsi Juustilan taajamassa. Koulupiiriin kuuluivat myös ympäristön pikkukylät: Jyrkilä, Leppälä, Tikkala ja Ventelä. Juustilan koulussa oli neljä opettajaa ja 126 oppilasta vuonna 1939. Juustilan koulu perustettiin vuonna 1891. Koulua varten rakennettiin lisärakennus vuonna 1927.
Historia.
1500-luvulla eläneen piispa Paavali Juustenin Juusten-suku omisti Juustilan tilan ja otti nimensä sen mukaan.
Talvisodan taistelut eivät ulottuneet Juustilan alueelle, mutta Moskovan rauhan perusteella se kuului luovutettaviin alueisiin. Asukkaat oli evakuoitu jo sodan alussa muualle Suomeen. Jatkosodassa luovutetut alueet valloitettiin takaisin vuonna 1941 ja asukkaat pääsivät palaamaan koteihinsa. Alkoi vilkas jälleenrakentamisen kausi. Saimaankanavan osuusliikkeen Juustilan myymälä oli ensimmäinen kauppa, joka avattiin uudelleen maalaiskunnan takaisinvaltauksen jälkeen (4. lokakuuta 1941). Uusi evakuointi oli kuitenkin edessä kesällä 1944.
Nykytilanne.
Nykyisin osittain Suomelle vuokratulla alueella sijaitsevan Juustilan taajaman alueella ei ole juurikaan asutusta. Nykyinen Juustila () sijaitsee vanhan taajaman länsipuolella. Lisäksi Juustilan kylän alueella on asutusta Korven (v:sta 1948 ) alueella. Sen sijaan muu osa kylästä ja naapurikylät Jyrkilä ja Leppälä ovat autioita. Ventelän ja Tikkalan alueilla on vähäistä asutusta.
Loistokultasiipi

Loistokultasiipi ("Lycaena virgaureae") on sinisiipisten ("Lycaenidae") heimoon kuuluva pieni päiväperhonen ja yksi Suomen yleisimmistä päiväperhoslajeista.
Koko ja ulkonäkö.
Loistokultasiiven siipien kärkiväli on 23–34 mm. Koiraan siipien yläpinnan pääväri on hohtavan kullanpunainen eikä niillä ole mustanruskeaa, eteenpäin levenevää ulkoreunusta lukuun ottamatta mitään kuviointia. Naaraan etusiipien yläpinnat ovat kuparinpunaiset. Niiden keskiosassa on kaksi mustaa täplää ja ulkoreunassa rinnakkaain kaksi tummaa täpläriviä, joista ulompi on hieman epäselvä. Takasiivet ovat tummanruskeat ja niissä on oranssi reunajuova. Molempien sukupuolten siipien alapinnan pääväri on kellanharmaa ja niissä on hajallaan pieniä mustiä täpliä. Takasiivessä uloimpiin täpliin liittyy valkoinen laikku ja siipeä reunustaa oranssi reunavyö. Toukka on väriltään vihreänkellertävä.
Etelä-Euroopassa alalajeilla "L. v. miegii" sekä "L. v. punctatus" koiraan siivissä on musta keskitäplä.
Levinneisyys ja lentoaika.
Loistokultasiiven esiintymisalue ulottuu Etelä- ja Keski-Euroopasta Vähän- ja Keski-Aasian kautta Mongoliaan. Se puuttuu Euroopassa läntisimmistä osista, muun muassa Britteinsaarilta ja Alankomaista sekä kaikkein eteläisimmistä osista. Suomessa esiintymisalue ulottuu suunnilleen napapiirille. Lentoaika on kesäkuun lopulta elo-syyskuun vaihteeseen yhtenä sukupolvena. Lennon huippu sijoittuu heinäkuulle.
Elinympäristö ja elintavat.
Loistokultasiiven elinympäristöä ovat tuoreet ja kuivat niityt, tienpientareet ja kedot. Se on hyvin yleinen ja oli vuonna 2013 Suomen päiväperhoslaskennassa 11. yleisin laji. Koiraat etsivät naaraita lentelemällä ympäriinsä.
Naaras laskee munat yksitellen ravintokasvien lehdille ja laji talvehtii munana. Toukat kuoriutuvat keväällä. Ne ovat hyvin piilottelevia ja syövät lehtiin ikkunamaisia ohentumia. Toukilla on hyvin löyhä suhde muurahaisiin. Toukkakehitys kestää kuutisen viikkoa ja kotelovaihe kahdesta kolmeen viikkoa.
Ravintokasvi.
Toukan ravintokasveja ovat hierakat, etenkin niittysuolaheinä ("Rumex acetosa") ja myös ahosuolaheinä ("Rumex acetosella").
Leena

Leena ja Lena ovat muun muassa Suomessa käytettyjä naisen etunimiä. Leenaa käytetään myös Virossa, Lenaa puolestaan muun muassa Skandinaviassa, Saksassa ja Venäjällä.
Leena ja Lena ovat lyhennelmiä nimien Helena ja Magdalena eri versioista. Helenan taustalla on alun perin kreikkalainen nimi Helene, jonka alkuperä liittyy joko soihtuun tai kuuhun. Magdalenan hepreankielinen versio Magdalene puolestaan merkitsee "Magdalasta kotoisin olevaa". Magdala oli kylä, jonka nimi tarkoittaa hepreaksi tornia. Vanhoissa Raamatun käännöksissä Magdalan Mariasta käytetään nimeä "Maria Magdalena", ja koska nimi Leena on yleisesti käsitetty Magdalenan lyhentymäksi, on Leenan nimipäivä samana päivänä, 22. heinäkuuta, jota vanhastaan on pidetty Maria Magdalenan muistopäivänä.
Heinäkuuhun 2025 mennessä Suomessa on rekisteröity 59 226 Leena-nimen saanutta naista ja alle viisi miestä. Vastaavasti Lena-nimi on annettu 2 715 naiselle. Leenoista yli puolet on syntynyt 1940- ja 1950-luvuilla, ja silloin Leena olikin yksi suosituimmista tyttölapsille annetuista nimistä.
Tunnettuja Leenoja.
Luettelon Leenat ovat suomalaisia.
Portugalin koripallomaajoukkue

Portugalin koripallomaajoukkue edustaa Portugalia koripallon maajoukkuekilpailuissa. Se on kolmasti selviytynyt EM-lopputurnaukseen.
Historia.
Vuoden 1951 EM-kilpailuissa Portugali sijoittui 15:nneksi.
Espanjassa pelatuissa EM-kisoissa 2007 Portugali hävisi alkulohkossaan Espanjalle 56–82 ja Kroatialle 68–90, mutta voitti Latvian 77–67 ja selviytyi 12 parhaan jatko-otteluihin. Jatkolohkossa Portugali hävisi Venäjälle 65–78, voitti Israelin 94–85 ja hävisi Kreikalle 67–85. Portugali sijoittui jatkolohkossaan viidenneksi ja koko turnauksessa kymmenenneksi. Joukkueen paras pistemies oli João Santos (11,2 pistettä / ottelu), paras levypallomies Élvis Évora (5,2) ja paras syöttäjä Filipe da Silva (3,2). Joukkuetta valmensi Valentin Melnitšuk.
Liettuassa pelatuissa EM-kisoissa 2011 Portugali hävisi kaikki viisi alkulohkon otteluaan.
Menestys arvokilpailuissa.
Olympialaiset
Maailmanmestaruuskilpailut
Euroopan-mestaruuskilpailut
Honda Magna

Honda Magna on japanilaisen Hondan vuosien 1982 ja 2003 välillä valmistama custom-tyyppinen moottoripyörä.
Ensimmäisen sukupolven Honda Magna VF750C (vuodet 1982–1986).
Vuoden 1982-mallinen Honda VF750C eli V45 Magna oli saatavilla joko candynpunaisena tai candynsinisenä. Maalattuja osia olivat polttoainetankki ja sivuposket. Ajovalo, mittaristo ja lokasuojat olivat kromattuja. Etujarru oli kaksimäntäinen, TRAC anti-dive-järjestelmällä varustettu tuplalevyjarru. Moottori oli 748 kuutiosenttimetrinen, 16-venttiilinen, nestejäähdytteinen, kahdella kannen yläpuolisella nokka-akselilla varustettu 16-venttiilinen V4-moottori. Voimansiirtona oli 6-vaihteinen vaihdelaatikko ja kardaaniveto. Kytkin oli nestetoiminen.
Vuoden 1983 V45 Magna oli saatavana joko punaisena tai mustana. 
"Tiedot"
Toisen sukupolven Honda Magna VF700C and VF750C (vuodet 1987–1988).
Vuosien 1987 ja 1988 Honda VF750C moottoripyöriä kutsuttiin nimellä "Super Magna". Vuonna 1987 valmistettiin pääasiassa 700 kuutiosenttimetrin moottorilla varustettuja Super Magnoja joiden moottori tuotti 63 kilowattia/9500 rpm, ja vääntöä 67 Nm/7500 rpm. Vuonna 1987 valmistettiin myös joitain satoja kappaleita 750-kuutioisella moottorilla varustettuja Super Magnoja Kanadan vientiin. Näissä pyörissä oli muista Super Magnoista poiketen kilometrimittaristo mailimittarin sijaan. Vuonna 1988 Magnojen moottoritilavuus suurennettiin takaisin alkuperäiseen kokoon, 748 kuutiosenttimetriä. Suurin osa 1988-mallisista Super Magnoista valmistettiin Hondan USA:n tehtailla Marysvillessa, Ohiossa.
Vuoden 1987 Magnan sai joko punaisena tai sinisenä. Alaspoileri oli mattamusta. 
Vuoden 1988 mallia sai joko punaisena tai mustana ja alaspoileri oli maalattu muun pyörän väriseksi.
"Tiedot:"
Kolmannen sukupolven VF750C (vuodet 1994–2003).
Kolmannen sukupolven Honda Magnan moottorina käytettiin VFR750:stä peräisin olevaa, mutta hieman muunneltua moottoria. Mm. kampiakseli vaihdettiin erilaiseen ja kaasutin oli pienempi. Moottoriin lisättiin kromia ja pakoputkistoksi tuli 4-into-4-tyyppinen, kromattu putkisto. Istuinkorkeus pidettiin edelleen aiempien vuosien mallien mukaisesti erittäin matalana ja kuten Super Magnastakin, pyörästä saa yksipaikkaisen irrottamalla takasatulan. Vaihteisto muutettiin 5-nopeuksiseksi ja toisiovedoksi tuli kardaanin sijaan ketjuveto. Muutoksilla saatiin aikaan parempi keskialueen vääntö ja laajempi tehoalue.
"Tiedot:"
Moero

Moero oli sairaalalaiva, jonka Neuvostoliiton pommikoneet upottivat Itämerellä toisessa maailmansodassa syyskuussa 1944.
Flensburger Schiffsbau-Gesellschaft rakensi aluksen Compagnie Maritime Belge du Congo -yhtiölle Belgian ja Kongon väliseen laivaliikenteeseen. Alus laskettiin vesille 15. maaliskuuta 1937. Saksalaisten aloittaessa hyökkäyksensä 10. toukokuuta 1940 alus oli Antwerpenissa. Se siirtyi Bordeaux’hon, jossa se jäi saksalaisten käsiin. Syyskuussa 1940 "Moero" nimettiin "H16":ksi. 
Alus ajoi maaliskuussa 1943 karille Hangon edustalla, minkä jälkeen se oli Helsingissä telakalla korjattavana.
Sairaalalaivaksi muunnettu "Moero" lähti 21. syyskuuta 1944 Tallinnasta kohti Saksaa merkittynä punaisella ristillä, mutta 22. syyskuuta neuvostoliittolaiset pommikoneet upottivat sen. Laivalla oli arviolta 700 haavoittunutta ja 500 pakolaista, joista 655 kuoli tapauksen aikana.
Legio IIII Flavia Felix

Legio IIII Flavia Felix, joskus myös Legio IV Flavia Felix () oli Vespasianuksen perustama roomalainen legioona. Vitelliusta kannattanut Legio IIII Macedonica lakkautettiin ja Legio IIII Flavia Felix perustettiin sen tilalle. 
Legioonan ensimmäinen tukikohta oli Burnum Dalmatiassa, mutta se siirrettiin myöhemmin Singidunumiin. Vuonna 88 Legio IIII Flavia Felix osallistui Domitianuksen Daakian sotaan, jossa se taisteli ainakin Tapaen taistelussa. Se osallistui myös Trajanuksen Daakian sotaan ja jäi sen jälkeen Daakiaan varuskunnaksi, kunnes keisari Hadrianus komensi legioonan takaisin Singidunumiin. Vuoden 193 sisällissodassa legioona kannatti Septimius Severusta. Legio IIII, tai sen alaosastoja taisteli useissa sodissa vielä 200-luvulla pääasiallisesti Tonavan rannoilla, mutta osallistui hautalöytöjen perusteella ainakin myös Sassanideja vastaan käytyyn sotaretkeen nykyisen Syyrian alueella. Legioona oli vielä 300-luvun alkupuolella toiminnassa Moesia Superiorissa, mutta maininnat siitä historiallisista lähteistä loppuvat ennen vuotta 400.
Hayley Tullett

Hayley Tullett (o.s. Parry, s. 17. helmikuuta 1973 Swansea) on brittiläinen keskimatkojen juoksija.
Tullett karsiutui Pariisin sisäratojen MM-kisoissa 1997 800 metrin juoksun välierissä ajalla 2.04,40. Vuonna 1999 hän meni naimisiin seiväshyppääjä Ian Tullettin kanssa. Samana vuonna hän sijoittui neljänneksikymmenenneksi Belfastin maastojuoksun MM-kisoissa lyhyellä matkalla ja karsiutui Sevillan MM-kisoissa 1 500 metrin juoksun alkuerissä ajalla 4.05,72. Seuraavana vuonna hän juoksi Vilamouran maastojuoksun MM-kisoissa lyhyellä matkalla kolmanneksikymmenenneksiyhdeksänneksi ja Sydneyn olympialaisissa 1 500 metrin juoksussa yhdenneksitoista. Lissabonin sisäratojen MM-kisoissa 2001 hän oli 3 000 metrin juoksussa kahdeksas ajalla 8.45,36 ja myöhemmin samana vuonna karsiutui Edmontonin ulkoratojen MM-kisoissa 1 500 metrin välierissä. 2002 hän juoksi Wienin sisäratojen EM-kisoissa matkan yhdeksänneksi, mutta Münchenin ulkoratojen EM-kisoissa hän karsiutui alkuerissä.
Tullett voitti vuonna 2003 Euroopan sisäratojen cupin 1 500 metrillä. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui kymmenenneksi Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa 3 000 metrillä ja kolmanneksikymmenenneksiviidenneksi Lausannen maastojuoksun MM-kisoissa lyhyellä matkalla. Hän voitti samana vuonna maansa mestaruuden 1 500 metrillä, juoksi Euroopan cupissa 3 000 metrillä toiseksi ja voitti Pariisin MM-kisoissa MM-pronssia 1 500 metrillä ajalla 3.59,95. Kauden lopussa hän juoksi kolmanneksi samalla matkalla. Seuraavana vuonna hän karsiutui Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 3 000 metrin alkuerissä. Ateenan olympialaisissa hän karsiutui 1 500 metrin välierissä ja kauden lopussa hän oli 1 500 metrillä yhdestoista. Melbournen Kansainyhteisön kisoissa 2006 hän karsiutui 800 metrin välierissä ajalla 2.02,44, mutta voitti 1 500 metrillä pronssia.
Slite (varustamo)

Rederi AB Slite oli ruotsalainen laivavarustamo, joka meni konkurssiin huhtikuussa 1993. Varustamo oli Viking Linen osakasvarustamo ja sen ainoa ruotsalaisvarustamo. 
Historia.
Slite oli alun perin rahtilaivavarustamo, mutta 1950-luvun lopun huonot suhdanteet rahtilaivaliikenteessä saivat varustamon etsimään uusia liiketoimintamahdollisuuksia orastavasta autolauttaliikenteestä. Niinpä vuonna 1959 yksi varustamon ns. pykälälaivoista, M/S "Slite" muutettiin autolautaksi. Alukseen mahtui 235 matkustajaa ja 30 henkilöautoa. Alus asetettiin kesäkuussa 1959 liikenteeseen Simpnäsin ja Maarianhaminan väliselle reitille.
Vuonna 1964 varustamo sai ensimmäisen uudisrakennuksensa M/S "Apollon" ja aloitti sillä liikenteen Ahvenanmaan pohjoispuolitse Uuteenkaupunkiin. Tuolloin Suomessa ei kotimaanliikenteen ns. cabotage-lupia myönnetty ulkomaisille varustamoille, joten reitti Ruotsista Ahvenanmaan kautta Manner-Suomeen ei ollut mahdollinen. Reitti jäi lyhytikäiseksi, ja jo saman vuoden syksyllä "Apollo" siirtyi liikennöimään Kapellskäristä vuorotellen Maarianhaminaan ja Paraisille. "Apollo" sai luvan kotimaanliikenteeseen vasta selvitettyään ainoana aluksena vaikean jäätalven aikaiset huoltoyhteydet Paraisten ja Ahvenanmaan välillä kevättalvella 1966.
Vuonna 1966 kiristynyt kilpailu ajoi Sliten yhteistyöhön kahden muun varustamon, Rederi Ab Vikinglinjenin ja Ålandsfärjan Ab:n kanssa. Tällöin perustettiin markkinointiyhtiö Vikinglinjen Ab markkinoimaan kolmen yhteistyötä tekevän varustamon laivoja yhteisen Viking Line -tavaramerkin alla. Yhteisyritys säilyi aina vuoden 1994 kevääseen asti, jolloin se jäi Sliten konkurssin seurauksena SF Linen (nykyinen Viking Line, alun perin Ålandsfärjan Ab) haltuun.
Slite ajautui konkurssiin 7. huhtikuuta 1993. 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa varustamo oli investoinut uusin aluksiin M/S "Athena", M/S "Kalypso" ja M/S "Europa". Laman iskiessä Suomeen ja Ruotsiin 1980-luvun lopussa "Athenaa" ja "Kalypsoa" rakentanut Wärtsilä Meriteollisuus meni konkurssiin, minkä seurauksena alusten hinnat nousivat huomattavasti. Laman syventyessä Sveriges Riksbankin oli pakko laskea Ruotsin kruunu kellumaan 19. marraskuuta 1992, minkä seurauksena kruunu devalvoitui jo aiemmin kellumaan päästetyn Suomen markan tavoin. Tämän seurauksena Sliten saksalaiselta telakalta tilaaman M/S "Europan" hinta nousi noin 20 prosenttia, mikä johti siihen, että yksi Sliteä rahoittaneesta pankeista, Nordbanken, katsoi ettei se enää voi olla mukana rahoittamassa aluksen hankintaa. Nordbankenin päätös pakotti Sliten luopumaan "Europasta", mutta sekään ei enää pelastanut varustamoa, vaan se siis ajautui muutaman kuukauden kuluttua konkurssiin.
Masako Chiba

Masako Chiba (, s. 18. heinäkuuta 1976) on japanilainen kestävyysjuoksija.
Chiba voitti Ateenan MM-kisoissa 1997 MM-pronssia 10 000 metrin juoksussa ajalla 31.41,93. Myöhemmin samana vuonna hän juoksi GP-finaalissa seitsemänneksi 5 000 metrin juoksussa ajalla 15.32,45. Seuraavana vuonna hän sijoittui neljänneksi Sydneyn maratonilla ajalla 2.37.44. Vuonna 1999 hän oli viides Tokion maratonilla ajalla 2.29.00 ja 2001 hän voitti Sapporon maratonin. Vuonna 2002 hän juoksi Chicagon maratonilla yhdeksänneksi ja Pariisin MM-kisoissa 2003 voitti maratonin MM-pronssia ajalla 2.25.08. Seuraavana vuonna hän oli Osakan maratonilla toinen, voitti Hokkaidon maratonin ja sijoittui Tokion maratonilla neljänneksi. Vuonna 2005 hän voitti Hokkaidon maratonin ja juoksi Chicagon maratonilla kolmanneksi. Vuonna 2006 hän oli Hokkaidon maratonilla yhdestoista.
Miesha McKelvy-Jones

Miesha McKelvy-Jones (s. 26. heinäkuuta 1976) on yhdysvaltalainen entinen 100 metrin aitajuoksija.
McKelvy-Jones voitti 1999 Pan-Amerikan kisoissa pronssia 100 metrin aidoissa. Samana vuonna hän karsiutui Sevillan MM-kisoissa toisissa alkuerissä ajalla 12,98. Pariisin MM-kisoissa 2003 hän voitti lajissa MM-pronssia ajalla 12,67. Myöhemmin samana vuonna hän juoksi kolmanneksi.
Empaattinen reflektio

Empaattinen reflektio on psykoterapiassa ja psykiatriassa käytetty menetelmä, jossa terapeutti sanoittaa asiakkaan sisäisen kokemuksen. Tavoitteena on tarjota asiakkaalle uusia näkökulmia itseensä ja kokemuksiinsa. Empatia itsessään voi lisäksi edistää parantumista. Aktiivisen empaattisen reflektion avulla terapeutti osoittaa kuuntelevansa potilasta, jolloin potilas tietää tulevansa ymmärretyksi.
Claude de Villars

Claude Louis Hector, Villarsin herttua (8. toukokuuta 1653 Moulins – 17. kesäkuuta 1734 Torino) oli Ranskan marsalkka ja vuodesta 1733 marsalkkakenraali.
Villars astui Ranskan armeijan palvelukseen vuonna 1671. Hän osallistui Ranskan–Hollannin sodassa Maastrichtin piiritykseen 1673 ja vuonna 1674 hän sai ratsuväkirykmentin komennettavakseen ja everstin arvon.
Ranskan–Hollannin sodan jälkeen Villars toimi diplomaattisissa tehtävissä Baijerissa, mutta yhdeksänvuotisen sodan sytyttyä hän palasi armeijan palvelukseen 1690. Hän komensi Flanderissa operoineen armeijan ratsuväkeä, mutta sodan loppupuolella hänet lähetettiin Wieniin, jälleen diplomaattina.
Espanjan perimyssodan aikana Villars saavutti suurimmat menestyksensä: hän johti Ranskan armeijan voittoihin keisarillisista Käferholzissa (1702) ja Höchstädtissä (1703). Käferholzin voiton vuoksi hänet ylennettiin Ranskan marsalkaksi vuonna 1703.
Villars johti Ranskan armeijaa Malplaquetin taistelussa 11. päivänä syyskuuta vuonna 1709. Taistelun aikana hän haavoittui pahasti jalkaan. Ranskan jouduttua alakynteen sodassa, Villars sai johdettavakseen Pohjois-Ranskassa armeijan, jonka tehtävänä oli torjua liittokunnan armeijoiden eteneminen Ranskaan. Vuonna 1712 Villars löi Eugen Savoijilaisen johtaman armeijan Denainin taistelussa, pysäyttäen vihollisen etenemisen Ranskaan.
Puolan perimyssodan syttyessä Villars sai marsalkkakenraalin arvon, mutta kuoli pian sodan sytyttyä vuonna 1734 Torinossa.
Colonia

Colonia oli alkujaan roomalainen kolonia, joka perustettiin vasta vallatulle alueelle. Myöhemmin "coloniat" menettivät sotilaallisen tarkoituksensa ja "colonia" alkoi tarkoittaa kaupunkien hierarkiassa korkeinta tasoa, "municipiumin" yläpuolella. 
Esimerkkejä kuuluisista colonioista:
BBC Parliament

BBC Parliament on brittiläinen televisiokanava, jonka omistaa maan yleisradioyhtiö BBC. Kanavan ohjelmisto koostuu Britannian parlamentin, Skotlannin parlamentin sekä Walesin ja Pohjois-Irlannin aluehallinnon ja kaikkien lakiasäätävien elinten kokouksista. BBC Parliament lähettää raportteja Britannian suurimpien puolueiden ja Trades Union Congressin vuosittaista kokouksista ja Euroopan parlamentista.
Vuodesta 1992 vuoteen 1998 asti kanava tunnettiin nimellä "The Parliamentary Channel", jota operoi United Artist Cable, ja jonka rahoituksesta vastasivat brittiläiset kaapeli-tv operaattorit. BBC hankki The Parliamentary Channelin vuonna 1998 nimeten sen uudelleen BBC Parliamentiksi. BBC:n omistamana kanava aloitti uudelleen 23. syyskuuta 1998. Nykyisin BBC Parliament on saatavilla kaapelissa, satelliitissa sekä antenniverkossa.
Wallacen linja

Wallacen linja on Indonesian saariston poikki kulkeva, brittiläisen Alfred Russel Wallacen (1823–1913) havaitsema raja, joka erottaa toisistaan intialaisen ja australialaisen eläinmaantieteellisen alueen. Linjan eteläosa kulkee Balin ja Lombokin, pohjoisosa Borneon ja Celebesin välistä. Wallace havaitsi, että linjan vastakkaisilla puolilla läheistenkin saarten eläimistö poikkeaa suuresti toisistaan ja esimerkiksi pussieläimiä esiintyy vain linjan itäpuolella, Wallaceaksi kutsutussa osassa saaristoa. 
Myöhemmin ilmeni, että samassa kohdassa saariston poikki kulkee syvänne, joka muodostaa samalla Aasian ja Australian mannerjalustojen välisen rajan. Tämä selittää myös linjan eläinmaantieteellisen merkityksen. Jääkaudella meren pinta oli lähes sata metriä nykyistä alempana, jolloin linjan länsipuoliset saaret, kuten Sumatra, Jaava, Borneo ja Bali, olivat osa Aasian mannerta, mutta Wallacen linjan kohdalla oli silloinkin syvä salmi. Täten aasialaiset eläimet pääsivät helposti levittäytymään näille saarille, mutta eivät idemmäksi. Samaten Australian eläimistöllä on useita yhtäläisyyksiä linjan itäpuolisten saarten kanssa, joihin on ollut aikaisemmin maayhteys. Esimerkiksi useita kengurulajeja tavataan Uudessa-Guineassa, ja alueen linnustossa on paljon yhtäläisyyksiä.
Hughie Thomasson

 
Hughie Thomasson (13. elokuuta 1952, Florida, USA – 9. syyskuuta 2007, Brooksville, Florida, USA) oli yhdysvaltalainen kitaristi ja laulaja.
Hän oli jäsenenä ja lauluntekijänä Southern Rockia soittavissa yhtyeissä The Outlaws ja Lynyrd Skynyrd. Useimmat The Outlawsin lauluista ovat hänen käsialaansa, kuten mm. "There Goes Another Love Song" ja "Green Grass and High Tides".
Hughie Thomasson menehtyi saatuaan sydänkohtauksen kotonaan Brooksvillessa, Floridassa 9. syyskuuta 2007.
Rishon LeZion

Rishon LeZion () on kaupunki Israelissa Keski-Israelin hallintoalueella Tel Avivin eteläpuolella. Kaupungin perustivat Venäjältä saapuneet juutalaiset siirtolaiset vuonna 1882 ja se on kasvanut sittemmin huomattavasti. Vuoden 2018 lopussa Rishon LeZionin asukasluku oli 251 719.
Maantiede.
Rishon LeZion sijaitsee Välimeren rannikolla Tel Avivin metropolialueen eteläpuolella. Sen hallinnolliseen suuralueeseen kuuluu 117 km² ja itse kaupunkiin 58,6 km².
Historia.
Rishon LeZionin perustivat kymmenen Venäjältä saapunutta juutalaista siirtolaista vuonna 1882. Siirtokunnan nimi oli viittaus Jesajan kirjan kohtaan 41:27. Siirtolaiset ajautuivat nopeasti vaikeuksiin maatalouden käynnistämisen kanssa kulujen osoittautuessa odotettua korkeammiksi. Suuri ongelma oli esimerkiksi alueen matalat kaivot, joiden takia vettä jouduttiin tuomaan paikalle kameleilla. Lopulta apua pyrittiin saamaan Euroopan juutalaisyhteisöiltä. Uusia syvempiä kaivoja alkoikin rahoittaa Edmond James de Rothschild, joka lähetti paikalle myös maatalousasiantuntijoitaan. Aiemmin viljelty vilja vaihtui viinirypäleisiin ja hedelmiin. Vuonna 1889 Rotchild perusti Rishon LeZioniin suuren viinikellarin. 1880-luvulla paikalle avautuivat myös ensimmäiset heprealainen päiväkoti ja peruskoulu. Israelin lippua liputettiin ensi kertaa vuonna 1885 paraatissa Rishon LeZionissa ja paikalliset koululaiset järjestivät myös ensiesityksen Israelin sittemmälle kansallislaululle Hatikvalle vuonna 1887. Asutuskeskus kasvoi ja vuonna 1917 sen asukasluku oli jo 2 130 ja vuonna 1948 noin 10 500. Siirtolaisia tuli Itä-Euroopasta ja Jemenistä.
Rishon LeZion on sittemmin kasvanut etenkin suurien pohjavesivarantojensa, vapaan maan ja viereisen Tel Avivin kasvun myötä. Rishon LeZionista tehtiin kaupunki vuonna 1950.
Väestö.
Rishon LeZionin asukasluku vuoden 2018 lopussa oli 251 719. Noin kolme neljäsosaa paikallisista on syntynyt Israelissa.
J. V. Hakkinen

Juho Villehard (J. V.) Hakkinen (ent. Kalliojärvi, 4. huhtikuuta 1872 Kuhmoinen – toukokuu 1918 Viipuri) oli suomalainen seppä, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1917–1918. Sisällissodan aikana Hakkinen oli kansanvaltuuskunnan elintarvikeosaston päällikkö, ja hänet teloitettiin Viipurissa toukokuussa 1918.
Elämä.
Kuhmoisten Kaukolassa syntynyt Hakkinen työskenteli seppänä Korpilahdella vuoteen 1894 ja sen jälkeen Pirkkalassa, kunnes muutti Kiukaisten Paneliaan 1898. Vuonna 1906 Hakkinen oli perustamassa Panelian työväenyhdistystä, jonka puheenjohtajana hän toimi 1915 saakka. Hakkisen ansioina pidetään muun muassa yhdistyksen lainakirjastoa sekä 1908 valmistunutta Panelian työväentaloa. 
Hakkinen oli muun muassa Rauman Osuuskaupan hallintoneuvoston jäsen, ja toimi Satakunnan Osuuskauppaliiton puhujana. Hän oli myös Kiukaisten kuntakokouksen jäsen. Hakkinen valittiin kansanedustajaksi vuonna 1916. Istuntokausi alkoi vasta huhtikuussa 1917, ja päättyi eduskunnan hajottamiseen heinäkuussa, jonka jälkeen Hakkinen valittiin vielä uudelleen lokakuussa 1917 järjestetyissä eduskuntavaaleissa. 
Sisällissodan aikana Hakkinen toimi kansanvaltuuskunnan elintarvikeasiain osaston päällikkönä elintarvikeasian valtuutetun Oskari Tokoin alaisuudessa. Huhtikuun alussa punaisten johto evakuoitiin Viipuriin, jossa Hakkinen myöhemmin jäi valkoisten vangiksi. Hän sai kenttäoikeudelta kuolemantuomion ja teloitettiin Viipurin vankileirillä toukokuussa. Hakkinen oli yksi sodan jälkiselvittelyjen yhteydessä teloitetusta viidestä istuvasta sosialidemokraattien kansanedustajasta.
Perhe.
Hakkisen vanhemmat olivat loinen Wilhelm (Ville) Kalliojärvi (s. 1849) ja Gustafva Joonaantytär (s. 1849). Hakkisen ensimmäinen puoliso oli Kauvatsalla syntynyt Amanda Loviisa Juhontytär (1871–1903), jonka kanssa hän avioitui 1895. Amandan kuoltua Hakkinen solmi vuonna 1905 avioliiton panelialaisen Ida Amanda Andellin (1885–1956) kanssa.
August Vesa

August Vesa (vuoteen 1904 Pasanen, 15. lokakuuta 1878 Rantasalmi – toukokuu 1918 Kotka) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1908–1909. Sisällissodan aikana hän työskenteli "Eteenpäin"-lehden päätoimittajana ja teloitettiin sodan päätyttyä. 
Elämä.
August Vesan vanhemmat olivat talollinen Karl Johan Pasanen ja Eva Stina Hämäläinen. Isän jouduttua velkojensa vuoksi myymään talonsa hän ryhtyi 15-vuotiaana rengiksi ja oli vuodesta 1898 lähtien uitto- ja metsätöissä. Vuosisadan vaihteessa Vesa lähti työväenliikkeeseen ja alkoi kirjoittamaan "Työmies"-lehteen. Vesa vaikutti Kotkan seudulla jo suurlakon aikaan, ja vuonna 1906 hänet palkattiin kaupungissa ilmestyneen "Eteenpäin"-lehden toimittajaksi. Vesa oli myös Kotkan sosialidemokraattisen alapiirin piirisihteeri ja kiertävä puhuja. Vuonna 1908 Vesa valittiin eduskuntaan, mutta seuraavissa vaaleissa hän kieltäytyi ehdokkuudesta. 
Syksyllä 1909 Vesa jätti tehtävänsä piirisihteerinä ja muutti Suomen Sahatyöväen Liiton toimitsijaksi Kemiin. Seuraavana kesänä sanomalehdet uutisoivat hänen Porissa tekemästään itsemurhayrityksestä. Vesa oli saapunut kaupunkiin heinäkuun puolivälissä pitämään sahatyöläisten puhetilaisuuksia, mutta keskittyi juopottelemaan Eetu Salinin kanssa. Erään putkareissun jälkeen hän viilsi kurkkunsa auki Isolinnankadulla sijainneen matkakodin pihalla ja kiidätettiin henkitoreissaan sairaalaan. Vuodesta 1911 lähtien Vesa työskenteli sosialidemokraattien puhujana ja piirijärjestäjänä eri puolilla maata. Lokakuussa 1915 hän sai Viipurin läänin kuvernööriltä 600 markan hallinnollisen sakon juopuneena esiintymisestä.
Sisällissotaa edeltävinä viikkoina Vesa oli aseellista vallankumousta vastaan. Sodan ajan hän työskenteli "Eteenpäin"-lehden päätoimittajana. Vesa kuului myös huhtikuun lopussa rauhanneuvottelut käynnistäneeseen Kymenlaakson punaisten komiteaan, jonka muita jäseniä olivat muun muassa Johan Lankila ja J. K. Kari. Toukokuun 4. päivänä ilmestyneen "Eteenpäin"-lehden viimeisen numeron pääkirjoituksessa hän puhui ”vallankumouksen katastrofista”. Lehdessä oli myös jäähyväiskirje, jossa Vesa pohti epäonnistunutta vallankumousta ja työväenluokan tulevaisuutta. Hän uskoi toiveikkaasti tervehtivänsä lukijoitaan vielä tulevaisuudessakin. Kotkan punaiset antautuivat samana päivänä ja myös Vesa vangittiin. Hänet teloitettiin Tampsankankaalla tai Katariinanniemessä ja haudattiin tuntemattomaan paikkaan. Kuolinpäivä ei ole tiedossa.
Perhe.
August Vesan puoliso oli Hilja Meeri Lindholm. Pariskunnalla oli yksi tytär.
Tosinuija ja vielä nuijempi – kun Harry tapasi Lloydin

Tosinuija ja vielä nuijempi – kun Harry tapasi Lloydin () on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut komediaelokuva. Elokuvan ohjasi Troy Miller ja pääosissa ovat Derek Richardson ja Eric Christian Olsen. Elokuva on esiosa vuoden 1994 elokuvalle "Nuija ja tosinuija". 
Elokuva kertoo, kuinka Harry ja Lloyd ystävystyvät ja saavat pian huomata, että koulun rehtorilla on meneillään pimeitä toimia koulun keittäjän kanssa. Rehtorin toimien pysäyttämiseen he saavat avukseen kauniin Jessican.
Kalle Suosalo

Karl (Kalle) Aleksander Suosalo (vuoteen 1906 Finni, 9. helmikuuta 1869 Messukylä – 2. maaliskuuta 1918 Pietarsaari) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuonna 1917. Varsinaiselta ammatiltaan hän oli leipuri. Suosalo teloitettiin sisällissodan aikana maaliskuussa 1918.
Elämä.
Varhaiset vuodet.
Suosalon vanhemmat olivat lampuoti Johan Johansson ja Lovisa Vilhelmina Johansdotter. Kiertokoulua käytyään hän työskenteli tiilitehtaan työmiehenä, muurarina ja kirvesmiehenä. Vuonna 1902 Suosalo oli perustamassa Messukylän työväenyhdistystä. Suosalo muutti myöhemmin Pietarsaareen, jossa hän piti leipomoa vuosina 1906–1915.
Kansanedustajana.
Suosalo toimi SDP:n Vaasan läänin pohjoisen vaalipiirin piirisihteerinä, piiritoimikunnan puheenjohtajana ja kiertävänä puhujana vuosina 1915–1918, jonka ohella hän oli myös puolueneuvoston jäsen. Pietarsaaren suomalaisen työväenyhdistyksen jäsenenä Suosalo puolusti kaupungin suomenkielisiä ja kiinnitti huomiota myös naisten asemaan. Suosalo oli ehdolla vuosien 1909, 1910 ja 1911 eduskuntavaaleissa, joissa hän jäi Oskari Tokoin varaedustajaksi. Suosalo valittiin kansanedustajaksi 1916, jolloin valittu eduskunta kokoontui vasta huhtikuussa 1917. Eduskunnan hajottamisen jälkeen lokakuussa 1917 pidetyissä vaaleissa Suosalo jäi jälleen varasijalle.
Kuolema.
Sisällissodan aikana valkoiset vangitsivat Suosalon 15. helmikuuta, vaikkei hän kuulunut punakaartiin, eikä myöskään pasifistina kannattanut aseellista kapinaa. Suosalon pojanpojanpojan näyttelijä Martti Suosalon mukaan syynä oli lehtikirjoitus, jossa hän vaati inhimillistä kohtelua Pietarsaaressa vangituille venäläisille sotilaille. 
Yöllä 2. maaliskuuta joukko humalaisia jääkäreitä piti pikaoikeudenkäynnin, jonka jälkeen Suosalo ja viisi muuta Pietarsaaren suomenkielisen työväenyhdistyksen jäsentä teloitettiin Strengbergin tupakkatehtaan seinää vasten. Heidän lisäkseen ammuttiin teloituksia vastustamaan asettunut valkoinen lakimies Johannes Jääskeläinen. Ruumiit raahattiin työväentalon rappusille, josta uhrien omaiset joutuivat noutamaan ne. Suosalon ruumiin hakivat hänen 11- ja 15-vuotiaat lapsensa Tyyne ja Martti.
Muistaminen.
Teloitetut työväenyhdistyksen jäsenet haudattiin joukkohautaan Pietarsaaren uudelle hautausmaalle. Piispa Björn Vikström siunasi vainajat lokakuussa 2018, jolloin seurakunta esitti myös anteeksipyynnön, ettei uhreja suostuttu siunaamaan jo vuonna 1918. Hautamuistomerkin lisäksi Suosalon nimi on Strengbergin tupakkatehtaan seinään teloitusten satavuotispäivänä kiinnitetyssä muistolaatassa.
Perhe.
Suosalo oli naimisissa Haapajärvellä syntyneen Liisa Haakin (s. 1866) kanssa vuodesta 1891. Heidän poikiaan olivat näyttelijä ja teatterinjohtaja Martti Suosalo sekä SKDL:n kansanedustajana vuosina 1962–1966 toiminut muurari Vilho Suosalo. Vuonna 1962 syntynyt näyttelijä Martti Suosalo on vuonna 1954 kuolleen Martti Suosalon pojanpoika.
Viinikka

Viinikka on Tampereen kaupunginosa, joka sijaitsee 1,5 kilometriä keskustasta kaakkoon Iidesjärven länsipuolella. Viinikka on kaupunginosan nimenä epävirallinen; virallisesti kyseessä on Tampereen 23. kaupunginosa. Sen naapurikaupunginosa on Nekala. Sen rakentaminen aloitettiin 1914 Hatanpään kartanon entisille maille. 
Historia.
Vuoden 1540 maakirjassa mainittiin Messukylään kuuluva Otavalan kylä, jossa olivat Otavalan ja Viinikan talot. Viinikka-nimen arvellaan olevan saksalaisperäinen. Otavala siirtyi vuonna 1757 Hatanpään kartanon omistajalle, valtiopäivämies Hans Henrik Boijelle, joka perusti tilalle kehruukoulun ja pellavankutomon. ”Otavalan pinniksi” kutsutun koulun tarkoituksena oli opettaa pellavan käsittelyä siemenen kylvämisestä kankaan kutomiseen saakka. Silloisen puoluepolitiikan pelinappulaksi joutunut kehruukoulu lakkautettiin sen ehdittyä toimia vain muutamia vuosia, mutta se ehti pohjustaa maaperää Tampereelle 1800-luvulla perustetuille pellavatehtaille. Viinikan alue liitettiin Tampereen kaupunkiin Hatanpään kartanon siirryttyä kaupungin omistukseen vuonna 1913 ja se varattiin omakotiasutukseen. Viinikan ensimmäinen asemakaava hyväksyttiin vuonna 1914, jolloin aluetta rajoittivat pohjoisessa Viinikanoja, idässä Iidesjärvi ja Pahaoja, etelässä Pahalampi ja lännessä Riihimäen ja Tampereen välinen rautatie. Alueen asemakaavat vahvistettiin lopullisesti vasta vuosina 1936–1954. 
Kadut.
Viinikan pääkadut ovat pohjois–etelä-suuntainen Viinikankatu ja länsi–itä-suuntainen, Lempääläntieltä Nekalaan kulkeva Kuokkamaantie. Viinikankadun alkuperäinen nimi vuosina 1939–1956 oli Hervannantie, mutta nimeä pidettiin harhaanjohtavana, koska Hervanta sijaitsee melko kaukana Viinikan kaupunginosasta. Ennen Tampereella vuonna 1936 toteutettua suurta kadunnimiuudistusta Viinikankatuna tunnettiin nykyinen Tuomiokirkonkatu Tampereen keskustassa. Viinikankadun suuntainen, sen itäpuolella sijaitseva Ahlmanintie on nimetty Hatanpään kartanon 1700-luvun lopulla omistaneen asessori Gabriel Ahlmanin mukaan.
Ruanda-tuomioistuin

Ruanda-tuomioistuin (, ) oli Yhdistyneiden kansakuntien vuonna 1996 asettama kansainvälinen rikostuomioistuin, joka käsitteli vuonna 1994 tapahtunutta Ruandan kansanmurhaa. Tuomioistuin sijaitsi Arushassa, Tansaniassa ja noudatti Bosnian sodan jälkiselvittelyssä käytettyä mallia. 
Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto perusti tuomioistuimen päätöslauselmillaan 955, 
977,
978, ja 1165. Tuomioistuin koostui kuudestatoista tuomarista, jotka toimivat neljässä eri salissa. Kolmessa salissa käsiteltiin varsinaisia syytteitä ja yhdessä valituksia. Ruanda-tuomioistuin, kuten vastaava Jugoslavia-tuomioistuinkin noudatti toimintaperiaatteiltaan toisen maailmansodan jälkeisiä Nürnbergin ja Tokion tuomioistuimia.
Merkittävimpiä tuomioita on ollut lokakuussa 2000 alkaneen oikeudenkäynnin päätös, jolla äärihutujen vihaa lietsovien tiedotusvälineiden vastuuhenkilöt tuomittiin elinkautisiin vankeusrangaistuksiin. Tuomion saivat muun muassa Ferdinand Nahimana ja Jean Bosco Barayagwiza, jotka johtivat "Radio Télévision Libre des Mille Collinesia", sekä Hassan Ngeze, joka toimi "Kangura"-lehden päätoimittajana.
Ruandalaisten suhtautuminen sotarikostuomioistuimeen oli varautunut, koska tuomioistuin ei langettanut Ruandan lain mukaisia kuolemanrangaistuksia ja koska tuomitut saattoivat suorittaa vankeusrangaistuksensa ICTR:n kanssa yhteistyössä olevien valtioiden vankiloissa Ruandan sijaan. Tuomittujen vangitseminen länsimaisiin vankiloihin saattoi suututtaa niitä ruandalaisia, jotka uskoivat ulkomaisten vankiloiden olevan liian mukavia rikollisille.
Ruanda-tuomioistuin antoi viimeisen tuomionsa kesäkuussa 2012 Ruandan armeijan entiselle kapteenille Ildephonse Nizeyimanalle, jonka katsottiin kuuluneen kansanmurhan päätekijöihin. ”Butaren teurastajaksi” kutsuttu Nizeyimana tuomittiin elinkautiseen vankeuteen kansanmurhasta, rikoksista ihmisyyttä vastaan ja sotarikoksista. Nizeyimana katsottiin osasyylliseksi myös niihin murhiin, joita hänen johtamansa sotakoulun oppilaat tekivät hänen alaisuudessaan.
Tuomioistuin lopetti toimintansa vuonna 2015. Ruanda-tuomioistuimen ja vuonna 2017 lakkautetun Jugoslavia-tuomioistuimen seuraajaksi perustettiin Haagiin Alankomaihin MICT-lyhenteellä toiminut elin, joka käsitteli kummaltakin tuomioistuimelta yli jääneitä tapauksia.
Vladimir Konstantinov

Vladimir Nikolaevitš Konstantinov (s. 19. maaliskuuta 1967 Murmansk, Neuvostoliitto) on entinen venäläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Detroit Red Wings varasi hänet vuoden 1989 varaustilaisuudessa numerolla 221. Hän myös edusti koko NHL-uransa samaa seuraa. 
Ennen NHL:ään siirtymistään hän ehti pelata seitsemän kautta Neuvostoliiton pääsarjassa Moskovan ZSKA:n joukkueessa. Häntä pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaista venäläisistä pelaajista. Hän myös muutti käsityksen venäläispelaajista, jotka tunnettiin taitavina, mutta jotka eivät kestäneet fyysistä pelaamista. Konstantinovia pidetään yleisesti yhtenä kaikkien aikojen parhaista taklaajista. 
Hänen uransa katkesi aikaisin vakavaan loukkaantumiseen auto-onnettomuudessa vain kuusi päivää Detroit Red Wingsin Stanley Cup -voiton jälkeen 13. kesäkuuta 1997. 
Konstantinov oli koomassa viisi viikkoa ja siitä heräämisen jälkeen toipuminen oli hidasta. Onnettomuuden seurauksena Konstantinov joutui pyörätuoliin. Vaikkei hän pelannutkaan vuoden 1998 mestarijoukkueessa, hänen nimensä on silti kirjoitettu Stanley Cup-pokaaliin kyseisen vuoden kohdalle. Hän pääsi ratkaisevan finaaliottelun päätyttyä joukkueensa mukaan juhlimaan Stanley Cupin voittoa pyörätuolissa.
Tamvisio

Tamvisio oli Suomen ensimmäisen kaupallisen TV-kanavan Tesvision sisarkanava, joka toimi Tampereen seudulla vuosina 1957–1964. Yleisradio osti Tesvision ja Tamvision vuonna 1964, ja niistä muodostettiin TV-ohjelma 2. Tamvision tunnetuin ohjelma lienee Heikki ja Kaija, joka alkoi vuonna 1961 ja jatkui 1960-luvun puolivälissä Ylen ohjelmana. 
Muita kanavan suosittuja ohjelmia olivat keväällä 1961 aloittanut "Tenavatuokio", jonka perintöä on kanavan loppumisen jälkeen jatkanut "Pikku Kakkonen", ja toimittaja Pauli Lehtisen juontama huutokauppaohjelma "Istu ja osta". Jälkimmäisessä ohjelmassa katselijat saivat tehdä puhelimitse tarjouksia juontaja Lehtisen esittelemistä esineistä. Myytävänä ollut aineisto oli saatu ohjelmaan lahjoituksina ja huutokaupan tulot menivät Tuberkuloosiliiton hyväksi.
Tamvision kuuluttajana oli vuosikymmenen vaihteen tienoilla Leena Vermaa, joka juonsi sittemmin myös Tesvisiossa ja TV2:ssa.
20 Golden Greats (Hurriganesin albumi)

20 Golden Greats on vuonna 1989 julkaistu Hurriganesin kokoelma-albumi. Kokoelma sisälsi vain kappaleita, jotka Hurriganes oli levyttänyt kuuluessaan Love Records -levy-yhtiölle.
Sixteen Golden Greats

Sixteen Golden Greats on suomalaisen Hurriganes-yhtyeen ensimmäinen kokoelma-albumi, joka julkaistiin huhtikuussa 1977. Monet pitävät sitä yhtyeen ”ainoana oikeana” kokoelmana. Levy ylsi listalla neljänneksi ja keräsi yhteensä 26 listaviikkoa.
Albumi sisältää singleraitoja sekä neljä kappaletta esikoisalbumilta "Rock and Roll All Night Long", yhden "Roadrunnerilta" ja yhden "Crazy Daysilta".&lt;ref name="Aaltonen/251"&gt;Aaltonen &amp; al: s. 251.&lt;/ref&gt; Lisäksi yhtye levytti kokoelmaa varten neljä uutta kappaletta, ”Good Morning Little Schoolgirl”, ”Keep on Movin’”, ”Eight Days a Week” ja ”I Saw Her Standing There”. Kaksi viimeistä ovat The Beatles -lainoja, joita yhtye oli esittänyt keikoillaan. Yhtyeen nuorille faneille oli tärkeää, että aiemmin vaikeasti saatavilla olleet singlekappaleet ilmestyivät viimeinkin albumilla.
Yhtyeen esikoisalbumia ei ollut julkaistu Ruotsissa, minkä vuoksi ”Tiger”, ”Say Mama”, ”Keep on Knockin” ja ”My Sweet Lily” olivat siellä monelle ennenkuulemattomia. "Sixteen Golden Greats" nousi Ruotsissa listasijalle 26. Albumia oli tilattu siellä ennakkoon 10 000 kappaletta ja yhtyeen aiempi suosio jatkoi kasvamistaan.
Vuonna 1997 julkaistuun uusintaversioon "25 Golden Greats" lisättiin yhdeksän kappaletta. Levy julkaistiin myös CD:nä.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli