tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
I (Kingston Wallin albumi)

I (alkuperäisjulkaisuna Kingston Wall) on suomalaisen Kingston Wall -rockyhtyeen ensimmäinen albumi, joka julkaistiin vuonna 1992. Albumin avausraita ”With My Mind” ja Jimi Hendrixiltä lainattu ”Fire” ovat levyn tunnetuimmat kappaleet. Albumi päättyy 21-minuuttiseen, kahdeksanosaiseen ”Mushrooms”-nimiseen kokonaisuuteen.
Historia.
Suurin osa albumin kappaleista oli sävelletty ja sovitettu jo jonkin aikaa ennen kuin yhtye aloitti nauhoitukset. Esimerkiksi ”Nepal” oli valmiina jo vuoden 1989 aikana, jolloin ensimmäinen rumpali Petteri Ståhl oli yhtyeessä. Albumin instrumentaaliraita ”Tanya” sai nimensä Petri Wallin tyttöystävän mukaan. Albumin tuottajana oli Petri Walli salanimellä Pedro Cucaracha. 
Yhtye nauhoitti ensin rumpali Timo Joutsimäen kanssa lähes koko debyytin, kunnes erimielisyydet rumpusovituksista johtivat siihen, että Joutsimäki lähti yhtyeestä. Masternauhat näistä ensimmäisistä äänityksistä ovat basisti Jyllin omistuksessa. Petri Walli hankki rumpaliksi Sami Kuoppamäen, jonka kanssa koko albumi äänitettiin uudestaan. Albumin kannet suunnitteli Kie von Hertzen. 
Julkaisut.
Albumin tekstiliitteellä ”Nepal” ja ”And I Hear You Call” -kappaleiden sanat on painettu peräkkäin ilman kappaleita erottavaa väliä. ”Firen” sanoitusta ei ole mukana tekijänoikeudellisista syistä. 
Alun perin albumi julkaistiin yhtyeen omalla levymerkillä Trinity CD- ja C-kasettipainoksina. CD-versio sisälsi erikoisen psykedeelisen piirroksen kansien sisällä, mutta remasteroiduissa versioissa tätä piirrosta ei ole. Sony BMG julkaisi kaikki albumit remasteroituina erikoispainoksina 1998. Uudelleenjulkaisut sisältävät normaalin albumin lisäksi toisen levyn, joka sisältää livemateriaalia. Näitä julkaistiin vain noin tuhat kappaletta ja ne myytiin nopeasti loppuun. Remasteroitu yhden levyn versio albumeista on vielä saatavilla.
Arvostelut.
"AllMusic"-sivuston arviossa Rob Caldwell kuvailee albumia Kingston Wallin raaimmaksi. ”With My Mind” on hänen mukaansa lupaava aloitusraita, mutta epätasainen kappalemateriaali ei kykene pitämään tasoa yllä vaikka yhtyeen soittotaidot ovatkin erinomaiset. Petri Walli laulaa ”I’m Not the Onen” ja ”Firen” niin liioitellulla vimmalla, että lopputulos menee Caldwellin mielestä jo tahattoman komiikan puolelle. Hän antaa albumille arvosanaksi kaksi ja puoli tähteä viidestä.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Kingston Wall, ellei toisin mainita
#&lt;li value=9&gt;
#
#
#
1998 rajoitetun painoksen toinen levy
Coverit.
Amorphis-yhtye on tehnyt version kappaleesta ”And I Hear You Call” vuonna 1997 julkaistulle "My Kantele" -EP:lleen.
II (Kingston Wallin albumi)

II on suomalaisen rockyhtye Kingston Wallin toinen albumi, joka julkaistiin vuonna 1993. "Shine on Me" lienee albumin tutuin raita, mutta Donna Summerin tunnetuksi tekemä kappale "I Feel Love" herätti ristiriitaisia tunteita ja mielipiteitä.
Alkuperäinen julkaistiin yhtyeen Trinity-levymerkillä, joka on myyty loppuun ja pidetään keräilyharvinaisuutena. Ensimmäisen levyn tapaan albumi julkaistiin remasteroituna kahden levyn painoksena 1998. Toinen levyistä sisälsi livemateriaalia. Sekä remasteroitu että alkuperäinen levy on myyty loppuun, näitä oli myynnissä tuhat kappaletta. Myynnissä on kuitenkin levyn remasteroitu painos, josta puuttuu bonuslevy.
Musiikillinen tyyli.
Albumilla yhtye siirtyi huomattavasti melodisempaan ilmaisuun ja etääntyi debyyttialbumin psykedeelisestä rockista, tämän voi kuulla mm. kappaleessa "Shine on Me". Yhtye otti vaikutteita muun muassa folkmusiikista ("Istwan" ja "Two of a Kind") ja omaksui progressiivisemman ja monimutkaisemman ilmaisun, jonka voi kuulla esimerkiksi siten että ensimmäiset raidat "We Cannot Move", "Ištwan" ja "Could It Be So?" ovat yhteyksissä toisiinsa ja ovat jonkinasteisena jatkumona toisilleen. Jatkumo voi jatkua pidemmällekin. Jotkut kuuntelijat voivat jatkumoon saamaan liittymään soinnullisesti myös instrumentaalin "And It's All Happening" ja "Love Tonightin". Albumin viimeinen raita, "Palékastro" on Petri Wallin kuvaus Kreetan saaristossa sijaitsevasta kylästä instrumentaalisesti.
"Two of a Kind" kappaleen säkeistön rivi "The feelings I get when I look to the west" löytyy myös Led Zeppelinin kappaleesta Stairway to Heaven.
Arvostelut.
"AllMusic"-sivuston Rob Caldwell kirjoittaa "II:n" olleen albumi, jolla ”Kingston Wall onnistuneimmin yhdisti hard rockin sekä progressiiviset, psykedeeliset ja Lähi-itään vivahtavat äänimaisemat”. Kiitosta saavat erityisesti muusikoiden yhteissoitto ja improvisaatio, jota "II:lla" on enemmän kuin yhtyeen muilla albumeilla. Caldwell kehuu myös monipuolista kappalemateriaalia, jonka tyyli vaihtelee Led Zeppelinin innoittamasta bluesista ”And It’s All Happening” ”Palekastron” energiseen jammailuun. ”I Feel Love” yhdistää onnistuneesti discon ja hard rockin, mutta ”Love Tonight” on Caldwellin mielestä yksiselitteisen huono kappale. Hän antaa albumille arvosanaksi kolme tähteä viidestä.
III Tri-Logy

III Tri-Logy (tai Tri-Logy) on suomalaisen rock-yhtye Kingston Wallin kolmas albumi, joka julkaistiin syksyllä 1994. Levy jäi yhtyeen viimeiseksi studioalbumiksi, sillä yhtye hajosi joulukuussa 1994.
Useat albumin kappaleet käsittelevät Petri Wallin ystävän Ior Bockin sukusaagaa. Saagan ydin on myös kuvattu albumin kansilehdessä. Kansilehden sisällä on myös paljon saagaan liittyviä sanoja ja symboleita.
Albumiin oli otettu mukaan erilaista tyyliä yhtyeen progressiiviseen ilmaisuun, johon vaikutti muun muassa australialainen soitin didgeridoo. Kyseinen soitin on mukana varsinkin ensimmäisillä raidoilla tuoden yhtenäisyyttä kappaleisiin. Albumiin otettiin myös vaikutteita elektronisesta musiikista, jonka voi kuulla parhaiten kappaleessa "Štüldt Håjt". Mukana albumilla oli myös aikaisemmilla albumeilla tuttu Sakari Kukko, joka soittaa saksofonia kaikilla yhtyeen albumeilla.
Kuten muutkin yhtyeen albumit, myös Tri-Logyn julkaisi remasteroituna Zen Garden (1998), ja albumi sisältää bonuslevyn, joka on myyty loppuun. Yhden levyn remasteroitu versio on kuitenkin yleisessä myynnissä.
Albumin tutuinta antia lienevät musiikkivideonakin julkaistu albumin avausraita "Another Piece of Cake" sekä albumin lopettava eeppinen raita "The Real Thing", joka julkaistiin myös singlenä nimellä "The Real Thing, Radio Edits". Single julkaistiin myös kappaleesta "Štüldt Håjt", jossa mukana oli myös albumin raita "Time" ja "Have You Seen the Pyg-mies?". Päättävä raita on yhtyeen pisin ensimmäisen albumin "Kingston Wall I:n" noin 20-minuuttiseksi paisuneen "Mushrooms" -kokonaisuuden jälkeen. Albumin ensimmäisestä raidasta ("Another Piece of Cake") alkaa soinnullinen jatkumo, joka jatkuu aina Štüldt Håjtiin. Tämä johtuu siitä, että kappaleiden loppua ja alkua ei saata niin helposti huomata, vaan jotkut voivat nähdä sen jatkuvan suoraan edellisen kappaleen lopusta seuraavan alkuun.
Albumilla on useita viittauksia yhtyeen aikaisempaan tuotantoon. Muun muassa Tri-Logyn kappaleiden sanoituksiin on kätketty useita yhtyeen ensimmäisten albumeiden raitojen nimiä, ja viimeisen raidan "The Real Thingin" loppupuoliskolla kuullaan Kingston Wallin toisen albumin "Kingston Wall II" raidalta "And It's All Happening" tuttua kitarateemaa.
Albumi nousi Suomen virallisella albumilistalla korkeimmillaan sijalle 8.
Arvostelut.
"AllMusic"-sivuston Rob Caldwell arvelee, että Kingston Wall pyrki "Tri-Logylla" ”murtautumaan hard rock -muottinsa ulkopuolelle”, sillä yhtyeelle ominaisen acid rock -kitaran rinnalle on tuotu rumpukoneita ja syntetisaattoreja. Caldwellin mielestä albumi epäonnistuu Bockin sukusaagan käsittelemisessä eikä konsepti aukene ulkopuoliselle. ”Musiikillisesti albumi ei ole hirvittävän huono, mutta toisaalta se ei myöskään tarjoa muistettavia kappaleita.” Caldwell antaa "Tri-Logylle" arvosanaksi kaksi tähteä viidestä mahdollisesta.
Kokoonpano.
Kingston Wall:
Vierailijat:
Tuotanto:
Kuivaniemen junaturma

Kuivaniemen junaturma tapahtui 6. heinäkuuta 2000 kello 10.48 Kuivaniemellä, nykyisen Myllykankaan rautatieaseman läheisyydessä olevalla tasoylikäytävällä rataosalla Oulu–Tornio. Kokkolasta Oulun ja Kemin kautta Rovaniemelle matkalla ollut pikajuna M 601 ja rautatietä ylittämässä täydessä sepelikuormassa ollut ajoneuvoyhdistelmä törmäsivät toisiinsa vartioimattomassa tasoristeyksessä. Onnettomuudessa kuoli yksi junan matkustajista ja kymmenen loukkaantui.
Törmäyksen seurauksena ajoneuvoyhdistelmän perävaunu vaurioitui korjauskelvottomaksi ja perävaunussa ollut kasettilava rikkoi junan matkustajavaunujen kulkusuunnassa oikeanpuoleisia ikkunoita. Vetoauto ei vaurioitunut. Perävaunun runko tunkeutui osittain junassa toisena olleen matkustajavaunun korirakenteiden läpi surmaten ikkunapaikalla istuneen 17-vuotiaan miesmatkustajan.
Junan ensimmäisen vaunun etuteli putosi kiskoilta, ja junan veturina ollut Dv12-sarjan dieselveturi vaurioitui. Ajoneuvoyhdistelmän perävaunun kuormana ollut sepeli tunkeutui ikkunoiden lävitse sisälle henkilövaunuhin aiheuttaen yhdessä lasinsirpaleiden kanssa haavoja, ruhjeita ja mustelmia. Rataa vaurioitui 470 metrin matkalta, ja rataan jouduttiin asentamaan 733 uutta betoniratapölkkyä.
Onnettomuustutkintalautakunnan raportissa ei mainita suoraan veturin numeroa, mutta mustan laatikon tulosteesta otetusta kuvasta käy kuitenkin ilmi että numero olisi 2610. Veturi myös kunnostettiin onnettomuuden jälkeen.
Ekstremofiili

Ekstremofiili on eliö, joka joko sietää erilaisia ääriolosuhteita tai jopa vaatii niitä elääkseen. On tärkeää huomata, että ääriolosuhteet määritellään tässä ihmiskeskeisesti. Organismin itsensä kannalta sen elinympäristön olosuhteet ovat tietenkin täysin normaaleja.
Ekstremofiilien määrittely.
Ekstremofiileihin kuuluu kaikkien kolmen elämänalueen jäseniä eli bakteereja, arkeoneja ja eukaryootteja. Suurin osa ekstremofiileistä on arkeoneja. Ekstremofiili termiä ja arkeonia käytetään joskus toistensa synonyymeinä. Tämä voi johtaa harhaan, koska monet bakteerit sekä eukaryootit, kuten hiivat, sienet, alkueläimet ja levät, voivat olla ekstremofiilejä. Bakteereista parhaiten äärimmäisiin olosuhteisin sopeutuneita ovat sinilevät, joita kasvaa Etelämatereella jäässä sekä kuumissa lähteissä. Niitä voi kasvaa myös suolajärvissä ja emäksisissä järvissä. Ne myös sietävät suuria metallipitoisuuksia, kserofiilisiä olosuhteita eli vähäistä veden saatavuutta. Niitä esiintyy kuitenkin harvoin happamissa ympäristöissä, joiden pH-arvot ovat alle 5–6.
Kaikki ekstremofiilit eivät ole yksisoluisia eliöitä. Esimerkkejä monisoluisista ekstremofiileistä ovat esimerkiksi termofiilinen pompeijinmato ("Alvinella pompejana"), psykrofiilinen hyönteisryhmä "Grylloblattodea", joka viihtyy alle 15 °C:n lämpötiloissa, ja antarktisissa vesissä elävä krillilaji etelänkrilli ("Euphausia superba").
Äärimmäisten elinolosuhteiden tutkimuksesta on tullut yksi tärkeimpiä astrobiologian osa-alueita. Ekstremofiilien ja niiden ekosysteemien biologian ymmärtäminen mahdollistaa hypoteesien kehittämisen siitä millaisissa olosuhteissa voi elämää syntyä muualla maailmankaikkeudessa. Ekstremofiilejä voidaan pitää malliorganismeina tutkittaessa mahdollisen maapallon ulkopuolisen elämän olosuhteita.
Ekstremofiilityyppejä.
Ekstremofiilit voidaan jakaa moneen eri luokkaan sen mukaan, millaisissa äärioloissa ne elävät. Monet ekstremofiilit kuuluvat useampaan kuin yhteen luokkaan. Esimerkiksi syvällä meren pohjassa elävät eliöt ovat sekä psykrofiilejä että barofiilejä.
Yksisoluisten ekstremofiilien aineenvaihdunta.
Yksisoluisten esitumallisten ekstremofiilien aineenvaihdunta on moninainen. Niissä esiintyy neljää päälajia, mutta muitakin on.
Rikki- ja metaaniaineenvaihdunta muistuttavat toisiaan. Rauta-aineenvaihdunta saattaa selittää varhaiset rautapitoiset kerrostumat, jotka ovat muodostuneet noin 3,8 miljardia vuotta sitten.
Janica Kostelić

Janica Kostelić (s. 5. tammikuuta 1982 Zagreb, Kroatia) on kroatialainen alppihiihtäjä ja olympiavoittaja. Hän hallitsi yhdessä ruotsalaisen Anja Pärsonin kanssa naisten alppihiihtoa 2000-vuosikymmenen alkupuoliskon.
Olympialaisissa Kostelić voitti Salt Lake Cityssä 2002 kultaa pujottelussa, suurpujottelussa ja alppiyhdistetyssä sekä hopeaa super-G:ssä. Torinossa 2006 hän voitti kultaa alppiyhdistetyssä ja hopeaa super-G:ssä. Neljällä kultamitalillaan Kostelić on kaikkien aikojen menestynein naisalppihiihtäjä olympialaisissa.
Maailmancupin kokonaiskilpailun Kostelić voitti 2001, 2003 ja 2006. Samoina vuosina hän voitti pujottelucupin. Hän voitti yhteensä 30 maailmancupin osakilpailua: 20 pujottelussa, kaksi suurpujottelussa, yhden super-G:ssä, yhden syöksylaskussa sekä kuusi alppiyhdistetyssä. Syöksylaskun ja super-G:n voitot hän saavutti tammikuussa 2006 Bad Kleinkirchheimissa.
Kostelić kärsi urallaan useista loukkaantumisista ja kauden 2006–2007 hän ilmoitti alun perin pitävänsä välivuotena mutta maaliskuussa 2007 hänen isänsä ilmoitti Janica Kostelićin lopettaneen urheilu-uransa.
Janica Kostelićin veli Ivica Kostelić on myös menestynyt alppihiihtäjänä.
Mauri Favén

Mauri Oskari Favén (26. elokuuta 1920 Tampere – 23. helmikuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Hänen setänsä oli taidemaalari Antti Favén ja isoenonsa taidemaalari Aukusti Uotila. Elokuvaohjaaja Esko Favén on hänen poikansa.
Ura.
Favén opiskeli 1940-luvulla Vapaassa taidekoulussa sekä Suomen Taideakatemian koulussa. Taidemaalarin debyytin Favén teki Helsingissä vuonna 1947, ja se aloitti hänen pitkän uransa. 
Vuonna 1970 Favén sai Pro Finlandia -mitalin, ja vuonna 1989 hänelle myönnettiin professorin arvonimi. Vuodesta 1986 hän nautti valtion myöntämää taiteilijaeläkettä. Favén valittiin Taideteollisen korkeakoulun kunniajäseneksi 2001.
Favénin maalauksia on nähtävillä muiden muassa Kiasmassa, Ateneumissa, Helsingin kaupungin taidemuseossa sekä Amos Andersonin taidemuseossa. Hän teki myös useita julkisia töitä muun muassa kirkkoihin, esimerkiksi Konalan kirkkoon.
Favén on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Xanana Gusmão

Xanana Gusmão (s. 20. kesäkuuta 1946), ristimänimeltään José Alexandre Gusmão on itätimorilainen poliitikko. Hän oli maansa ensimmäinen presidentti 2002–2007 ja pääministeri elokuusta 2007 helmikuuhun 2015.
Elämäkerta.
Gusmão syntyi silloisessa Portugalin Timorissa. Hänen vanhempansa olivat opettajia. Gusmão opiskeli neljä vuotta jesuiittaseminaarissa lähellä Diliä. Hän lopetti opiskelunsa väliaikaisesti 16-vuotiaana taloudellisten ongelmien vuoksi. Vuonna 1965 Gusmão tapasi Emilia Batistan, tulevan vaimonsa. Gusmão sai ensimmäisen lapsensa vuonna 1971. Gusmãolle ja Emilia Batistalle tuli myöhemmin avioero. Vuosina 2000 Gusmão meni naimisiin Jakartassa tapaamansa australialaisen Kirsty Swordin kanssa, mutta maaliskuussa 2015 he muuttivat erilleen.
Gusmão sai 1966 työpaikan ja sai jatkettua opintojaan. Vuonna 1968 hänet kutsuttiin Portugalin armeijaan. Kolmen vuoden palveluksen jälkeen hän pääsi armeijasta korpraalina ja osallistui José Ramos Horta johtaman nationalistisen järjestön toimintaan. 
Vuonna 1974 Portugalissa tapahtui vallankumous, joka päätti sotilashallinnon, ja siirtomaille myönnettiin itsenäisyys. Timorissa vaalit oli tarkoitus järjestää 1978. Maahan muodostui kuitenkin kaksi kilpailevaa faktiota, joista Gusmão osallistui FRETILINin toimintaa. Indonesia aloitti puolestaan häirintäkampanjan ja hyökkäykset Portugalin Timoriin. Vuoden 1975 lopulla FRETILIN sai voiton ja julisti maan 28. marraskuuta 1975 itsenäiseksi. Yhdeksän päivää myöhemmin Indonesia valloitti maan.
Gusmão taisteli sissisotaa Indonesiaa vastaan kaksi vuosikymmentä ja nousi siinä korkeaan asemaan. 1990-luvulla hän oli esillä mediassa ja diplomatiassa ja kertoi maailmalle Indonesian armeijan verilöylystä Santa Cruzissa 12. marraskuuta 1991. Hänestä tuli pian ykköskohde, ja hänet vangittiin marraskuussa 1992. Toukokuussa 1993 Gusmão tuomittiin elinkautiseen vankeuteen. Helmikuussa 1999 hänet siirrettiin vankilasta kotiarestiin Jakartaan. Vankeusaikana häntä tapasivat YK:n edustajat ja Nelson Mandela.
Elokuussa 1999 Itä-Timorissa pidettiin kansanäänestys itsenäisyydestä. Gusmão sai korkean aseman YK:n tukemassa väliaikaishallinnossa, joka hallitsi maata aina vuoteen 2002 asti.
Vuoden 2001 lopulla pidettiin vaalit, ja 20. toukokuuta 2002 Gusmãosta Itä-Timorin tasavallan ensimmäinen presidentti.
Huhtikuussa–kesäkuussa 2006 maassa oli vakavia mellakoita, ja hallitus pyysi avuksi ulkomaisia rauhanturvajoukkoja. Presidentti Gusmão piti televisiopuheen, jossa vaati pääministeri Mari Alkatirin eroa. Hänen seuraajakseen nimitettiin entinen ulkoministeri José Ramos Horta, joka voitti toukokuun 2007 presidentinvaalit ja seurasi Gusmãota presidenttinä.
Heinäkuun 2007 parlamenttivaaleissa Gusmão kokosi kolmen puolueen liittouman FRETILINiä vastaan ja nousi maan pääministeriksi. Entinen valtapuolue FRETILINn boikotoi hänen virkaanastujaisseremoniaansa 8. elokuuta.
Gusmão nousi uudestaan pääministeriksi heinäkuussa 2023, kun hänen johtamansa CNRT voitti parlamenttivaalit.
Gusmão on julkaissut omaelämäkerran "To Resist Is to Win".
Linnansaaren kansallispuisto

Linnansaaren kansallispuisto on vuonna 1956 perustettu kansallispuisto Saimaalla. Itse Linnansaaren lisäksi siihen kuuluu satoja pienempiä saaria ja luotoja Haukivedellä, Rantasalmen, Savonlinnan ja Varkauden alueella. Pääsaarella on vanha torppa, jonka pihapiiriä ylläpidetään perinnemaisemana ja jonka pelloilla harrastetaan edelleen kaskeamista vanhojen kulttuurilajien suojelemiseksi. Iso osa saaresta on luonnontilaista kangasmetsää, mutta siellä on myös lehtomaisia osia. Linnansaaren alueella esiintyy saimaannorppia. Alueella pesii myös eräs Suomen tiheimmistä kalasääskikannoista.
Pääsaarelle on kesäaikaan vuoroveneyhteys Oravista sekä Rantasalmelta Lomakylä Järvisydämestä. Saarella on majoituspalveluita ja tilaussauna. Talvisin Linnansaareen pääsee muun muassa aurattua retkiluistelureittiä myöten. Aluetta tuotteistaa matkailijoille ja palveluja kehittää Saimaaholiday-yritysverkosto.
Reitit.
Linnansaaren kansallispuistossa merkittyjä reittejä on vain Linnansaaressa. Reittejä on useita, joita voi yhdistellä erilaisiksi reiteiksi.
Torpanpolku, 700 m / suunta, esteetön.
Kansallispuiston esteetön reitti kulkee Sammakkoniemen leirintäalueelta vanhalle torpalle, takaisin palataan samaa reittiä. Reitillä voi liikkua lastenvaunuja työntäen sekä pyörätuolilla avustettuna. Polku kulkee sekametsässä, joka muuttuu vähitellen kuusivaltaiseksi. Matkan varrelle jää kaskimaita ja lammaslaidun.
Luontopolku Linnonpolku, 2 km.
Sammakkoniemestä lähtevä luontopolku kulkee aluksi Kamarlahden venesataman ohi ja nousee Linnansaaren eteläpuolen kalliolle. Kallio-osuuden jälkeen laskeudutaan lehtoon, jonka jälkeen reitti kääntyy takaisin päin. Loppumatka kulkee pääosin lehdossa.
Linnavuoren polku, 7 km.
Sammakkoniemestä lähtevä vastapäivään koko saaren kiertävä ympyräreitti kulkee torpan kautta saaren toisessa päässä sijaitsevalle Perpulanluhdan telttailualueelle. Perpulanluhdalta Linnavuorelle on noin 600 metriä. Reitti laskeutuu Linnavuorelta alas Linnavuoren venelaiturin lähelle, jonka jälkeen se kulkee kilometrin metsässä. Metsäosuuden jälkeen noustaan kalliolle, jonka jälkeen laskeudutaan ja ylitetään Linnansaarenlampi. Lammen ylityksen jälkeen reitti yhtyy luontopolkuun, jolloin voi valita haluaako mennä loppumatkan kallioisempaa vai metsäisempää reittiä.
Linnansaaren ympyräreitti, 5,5 km.
Toinen ympyräreitti kulkee pääosin seitsemän kilometrin reitin kanssa, mutta erkanee toisesta reitistä vähän ennen Perpulanluhtaa ja yhtyy takaisin Savilahdessa, josta matkaa Linnavuoren laiturille on puoli kilometriä. Tämä reitti ei kulje Linnavuoren kautta.
Linnavuoren ympyräreitti, 2 km.
Linnavuoden reitti on yhdistelmä muista reiteistä Linnavuoren lähistöllä. Se lähtee Perpulanluhdan telttailualueelta eikä käy Sammakkoniemessä.
Indonesian lippu

Indonesian lippu eli Sang Saka Merah-Putih () on Indonesian kansallistunnus vaakunan, moton ja kansallislaulun ohella. Se koostuu kahdesta samankokoisesta kentästä. Lipun yläosa on punainen, alaosa valkoinen. Lippu on samanlainen kuin Monacon lippu paitsi, että Indonesian lipussa lyhyen ja pitkän sivun suhde on 2:3, mutta Monacon lipussa 3:4. Monaco protestoi, kun Indonesia otti käyttöön lähes samanlaisen lipun kuin Monacon lippu, mutta Indonesian lipun väitetään periytyvän vähintään yhtä kaukaa historiasta kuin Monacon lipun.
Indonesian lipun värit ovat peräisin 1200-luvulla Majapahitin kuningaskunnassa käytetyn lipun väreistä. Indonesian nykyistä lippua on käytetty 1900-luvun alusta. Viralliseksi lipuksi se valittiin Indonesian julistauduttua itsenäiseksi 1945.
Ari-Pekka Lattu

Ari-Pekka Tapani Lattu (22. kesäkuuta 1978 Lahti – 15. kesäkuuta 2022 Lahti) oli suomalainen aitajuoksija. Hänen seuransa oli Lahden Ahkera, ja häntä valmensi vuoteen 2005 asti Seppo Haavisto. Tämän jälkeen Lattu valmensi itse itseään aina vuoteen 2007 saakka, jolloin Latun valmentajaksi tuli venäläinen Anatoli Mihailov.
Latun ennätys 400 metrin aitajuoksussa oli 49,36 sekuntia, jonka hän juoksi heinäkuussa 2003. Se oli Suomen ennätys elokuuhun 2014 saakka. Lattu kilpaili aikaisemmin korkeushypyssä, mutta loukkaantumisten vuoksi hän vaihtoi vuonna 2000 lajia aitajuoksuun. Korkeushypyssä hänen ennätyksekseen jäi 219 senttimetriä. Hän sijoittui aitajuoksussa yleisurheilun MM-kilpailuissa 2005 sijalle 19. SM-kilpailuista Lattu sai yhdeksän mitalia 400 metrin aitajuoksusta, kultaa 2003, 2004, 2005 ja 2006, hopeaa 2002, 2007, 2008 ja 2009 sekä pronssia 2001.
Lattu suoritti ylioppilastutkinnon Salpausselän urheilulukiossa Lahdessa.
Flakpanzer 38(t)

Flakpanzer 38(t) ausf M (SdKfz 140) oli Saksassa toisen maailmansodan aikana kehitetty ilmatorjuntapanssarivaunu.
Liittoutuneiden ilmaylivoiman kasvaessa vuonna 1943 Saksassa ilmeni tarve kehittää ilmatorjuntavaunu suojaamaan panssaridivisioonia. Eräs kehitetyistä malleista oli BMM:n (saksalaisten kontrolloima Škodan tehdas) suunnittelema, Panzerkampfwagen 38(t) M -vaunun alustalle rakennettu Flakpanzer 38(t), joita valmistettiin yhteensä 140 kappaletta.
Vaunun aseistuksena oli yksi 2 cm Flak 38 L/55 -ilmatorjuntatykki, joka sijoitettiin vaunun takaosaan rakennettuun panssaroituun, kattamattomaan taistelutilaan. Taistelutilan ylempi osa avattiin tulitoiminnassa, jolloin se tarjosi lisätilaa miehistölle ja paremman alakoron tykille.
Vaunu painoi 9,8 tonnia, siinä oli neljän hengen miehistö ja sen huippunopeus tiellä oli 50 km/h. Vaunun rakenne ja perusajatus oli oikeansuuntainen. Flakpanzer 38(t):n yhden 20 millimetrin ilmatorjuntatykin tulivoima ei kuitenkaan riittänyt taisteluun liittoutuneiden hävittäjäpommittajia vastaan, joiden päämaaliksi se joutuikin niiden rynnäköidessä saksalaisten panssarikolonnia vastaan. Lisäksi vaunu oli vain kevyesti panssaroitu, joten sen tuhosivat juuri ne lentokoneet, joita vaunun piti ampua alas.
Vaatimaton taistelumenestys aiheutti viimeisten kymmenen tilatun alustan muutoksen 15 cm sIG33 (Sfl) auf PzKpfw 38(t) ausf H, M ”Grille” -panssarihaupitseiksi. Ilmatorjuntatehtäviin rakennettiin tehokkaampia Flakpanzer IV:n malleja Möbelwagen (aseistuksena yksi 3,7 cm it-tykki), Wirbelwind (aseistettu neljällä 20 mm it-tykillä), Ostwind (yksi 3,7 cm it-tykki ja Kugelblitz (kaksi 30 mm it-tykkiä).
Root Canal Recovery

Root Canal Recovery on Zook-yhtyeen vuonna 2006 julkaistu albumi.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 27.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet sanoittanut Bryn Jones.
+ Chemistry -video
Anouk Aimée

Nicole Françoise Florence Dreyfus, taiteilijanimeltään Anouk Aimée, (27. huhtikuuta 1932 Pariisi, Ranska – 18. kesäkuuta 2024) oli ranskalainen näyttelijä. Hän aloitti näyttelemisen vuonna 1947 vain 14-vuotiaana. Vuonna 1958 hän näytteli traagisen taiteilijan Jeanne Hébuternen roolin elokuvassa "Veronan rakastavaiset". Hänen muita elokuviaan ovat "Ihana elämä", "8½" ja Jacques Demyn ohjaama "Lola". Hän sai elokuvasta "Mies ja nainen" Golden Globe -palkinnon draamaelokuvan naispääosasta ja oli ehdolla parhaan naispääosan Oscarin saajaksi. Vuonna 1994 hän esiintyi elokuvassa "Prêt-à-Porter".
Aimée oli naimisissa kreikkalaisen elokuvaohjaajan Níkos Papatákisin (k. 2010) kanssa. Heillä on tytär Manuela Papatakis.
Norwich (1836)

Norwich oli jäänmurtajana käytetty siipiratashöyrylaiva. Se rakennettiin alkuaan matkustaja-alukseksi, joka höyrysi laidoillaan olleiden siipirattaiden avulla Long Islandin salmea pitkin New Yorkista Norwichiin Connecticutissa. Alus muutettiin vuonna 1842 hinaajaksi ja se palveli pitkään Cornell Towing Companyn hinaajalaivastossa. Norwich oli paikallinen kuuluisuus vahvan jäänmurtamiskykynsä vuoksi.
Kun liikenne Eriejärven ja New Yorkin välisellä rautatiellä (Erie Railroad) 1841 alkoi, rautatien pääteasema oli Piermontissa, josta oli New Yorkiin 36 kilometriä. Matkustajat ja rahtitavarat piti kuljettaa Hudsonjokea pitkin höyrylaivoilla ja proomuilla. Norwich vuokrattiin aina talven ajaksi rautatieyhtiön käyttöön kamppailemaan jäiden kanssa, jotta vesitieyhteys New Yorkiin pysyisi avoinna. Norwichin kapteeni Jacob DuBois on kertonut, että ankarana talvena matka Piermontista New Yorkiin saattoi kestää viikon.
Puurakenteisen Norwichin runko rakennettiin moneen kertaan uudelleen, mutta sen alkuperäistä muotoa ei muutettu. Alkuperäinen höyrykone sen sijaan palveli loppuun asti. Alusvanhuksen viimeisinä vuosina sen siipirattaaseen oli maalattu teksti "Maailman vanhin höyrylaiva, rakennettu 1836". Norwich romutettiin Port Ewenissä vuonna 1923.
Kuokkavieraat

Kuokkavieraat () on vuonna 2005 ensi-iltansa saanut David Dobkinin ohjaama komediaelokuva. Elokuvan on käsikirjoittanut Steve Faber Bob Fisherin kanssa. Elokuva kestää 127 minuuttia (leikkaamaton versio) ja 120 minuuttia (leikattu). Vaikka monet katsojat pitivät siitä, se ei saanut osakseen kriitikoiden arvostusta. Pääosia esittävät Owen Wilson ja Vince Vaughn. Yhdysvalloissa ensi-ilta oli 15. heinäkuuta 2005 ja Suomessa 2. syyskuuta. Elokuva kertoo mieskaksikosta, jotka tulevat häihin ja juhliin kuokkavieraina ja tutustuvat naisiin, joita tapaavat juhlissa.
Zook

Zook oli helsinkiläinen rockyhtye, jossa soittivat Walesista kotoisin oleva Bryn Jones, Rocka Merilahti sekä Kingston Wallin rytmiryhmä Jukka Jylli ja Sami Kuoppamäki. Yhtye teki yhden albumin vuonna 2006.
Diskografia.
Studioalbumit
Singlet
Yliskylä

Yliskylä () on Laajasalon kaupunginosan noin 14 000 asukkaan osa-alue Kaakkois-Helsingissä.
Yliskylä on Laajasalon peruspiirin asutuskeskittymä; yli puolet laaja­salolaisista asuu Yliskylässä. Alueelle on sijoittunut myös pääosa saaren kunnallisista peruspalveluista.
Yliskylässä sijaitsee kuusi päiväkotia, yksi leikkipuisto, kaksi ala-asteen koulua ja yläaste. Palveluita ovat muun muassa kirjasto, terveysasema ja useat kaupat ja ravintolat. Yliskylän 1970-luvulla rakennettu ostoskeskus purettiin vuonna 2019, kun sen naapuritontille valmistui kauppakeskus Saari. Laajasalon kirkko otettiin käyttöön vuonna 2003. Degerön kartano on yksi alueen historiallisista rakennuksista.
Liikenne.
Yliskylän läpi kulkee Laajasalon pääväylä Laajasalontie. Kaikki Laajasalosta ja Santahaminasta mantereelle kulkeva moottoriajoneuvoliikenne kulkee Yliskylän läpi Laajasalon sillan kautta Herttoniemeen. Jalankulun ja pyöräilyn yhteys on myös Laajasalon kanavan ylittävän jalankulkusillan ja Tammisalon kautta. Yliskylää palvelevat kaikki Laajasaloon kulkevat metron liityntälinjat sekä Laajasalon HSL-lähibussilinja. 
Elokuussa 2016 päätettiin toteuttaa Kruunusillat-hanke, joka sisältää kymmenen kilometrin mittaisen raitiotieyhteyden ja kolme uutta siltaa Yliskylän ja Helsingin keskustan välille. Raitioliikenteen on tarkoitus alkaa Hakaniemeen vuonna 2027 ja keskustaan muutamaa vuotta myöhemmin.
LYS

LYS (Leading Yard Stick) on kilpapurjehduksessa käytettävä tasoitusjärjestelmä, jonka laskenta perustuu veneen tilastolliseen menestymiseen kilpailuissa suhteessa toisiin purjevenemalleihin. Se on käytössä Suomessa ja Ruotsissa. Muiden tasoitusjärjestelmien tavoin sillä pyritään mahdollistamaan erilaisten purjeveneiden kilpaileminen keskenään. LYS on jaettu eri ryhmiin purjeveneiden erilaisten ominaisuuksien mukaan: LYS-kevytveneet, LYS-urheiluveneet, LYS-monirungot ja tavallisille perhepurjeveneille LYS.
LYS on ns. yhden luvun tasoitusjärjestelmä, jossa kullakin venetyypillä on oma, kahden desimaalin tarkkuudella ilmoitettava tasoituslukunsa. Nopealla veneellä luku on suurempi kuin hitaalla. Veneen LYS-luku kertoo sen nopeuden suhteessa pohjoismaiseen kansanveneeseen, jonka LYS-luku on 1,00. Monirunkoveneellä LYS voi olla jopa 2,14 (SeaCart 30) ja köliveneellä 1,41 (X-512). Optimistijollan LYS-luku on 0,79.
LYS-tasoitusjärjestelmää käytettäessä jokaiselle kilpailuun osallistuvalle veneelle lasketaan tasoitettu aika, joka saadaan kertomalla purjehdukseen käytetty aika veneen LYS-luvulla. Kilpailun voittaja on vene, jonka tasoitettu aika on pienin. Radan nopeimmin purjehtinut vene ei siis välttämättä ole voittaja. 
Kaikkien yhden kertoimen tasoitusjärjestelmien ongelmana on se, että erilaisilla purjeveneillä on erilainen suorituskyky erilaisissa tuulissa – puhutaan mm. kevyen tuulen ja kovan tuulen veneistä. Yhtä tasoituslukua käytettäessä ei voida huomioida veneiden suorituskyvyn muutosta tuulen voimakkuuden muuttuessa.
Lichinga

Lichinga on kaupunki Mosambikin pohjoisosissa. Se on Niassan provinssin pääkaupunki. Siirtomaa-aikoina kaupunki tunnettiin nimellä Vila Cabral. Kaupungin asukasluku on noin 142 000. Kaupungissa on lentokenttä.
Kaupunki on enklaavi, joka sijaitsee kokonaan Chimbonilan piirin (Chimbunilan piirin, aiemmin myös nimellä Lichingan piiri) ympäröimänä.
Kaarle Kari

Kaarle (Kaarlo) Kustaa Kari (15. syyskuuta 1897 Kuhmalahti – 19. tammikuuta 1944 Lampero) oli suomalainen eversti ja Mannerheim-ristin ritari numero 66.
Kari kävi Viipurin upseerikokelaskurssin 1918–1919, Kadettikoulun 1926–1927 sekä Sotakorkeakoulun yleisen osaston 6. kurssin 1926–1927 ja sai yleisesikuntaupseerin arvon 1932. Vuoden 1918 Suomen sisällissotaan Kari osallistui sotamiehenä ja ryhmänjohtajana mm. Pohjois-Hämeen Rykmentissä. Hän toimi nuorempana upseerina ja komppanianpäällikkönä Pioneeripataljoona 1:ssä 1918–1921. Kari siirtyi Rajavartiolaitoksen palvelukseen 1923 jossa hän toimi aseupseerina ja adjutanttina 1923–1927. SM rajavartio-osastossa hän toimi adjutanttina 1927–1929 ja yleisesikuntaupseerina 1931–1932. Rajavartiolaitoksen esikunnassa hän palveli yleisesikuntaupseerina 1932–1938. Kainuun rajavartioston komentajan apulaisena hän oli 1938–1939. 
Talvisodan sytyttyä Kari toimi toimistopäällikkönä ja 9. divisioonan kuuluvan osasto Karin komentajana Suomussalmen alueen taisteluissa. Välirauhan aikana hän toimi toimistopäällikkönä JR 44:ssä, esikuntapäällikkönä 9. divisioonan esikunnassa ja Kainuun sotilasläänin esikunnassa ja Rajavartiosto 1:n komentajana 1940–1941. Jatkosodan alkaessa Kari komensi Sissipataljoona 1:ä. JR 60:a hän komensi 5.8.1941–7.5.1942. Seuraavaksi hän siirtyi JR 45:n komentajaksi 8.5.1942 alkaen. Kari kuoli rykmentin komentajana 19. tammikuuta 1944.
Ylennykset: alikersantti 15.9.1918, vääpeli 12.4.1919, vänrikki 10.8.1919, luutnantti 16.5.1921, kapteeni 6.12.1927, majuri 29.9.1934, everstiluutnantti 29.11.1940, eversti 13.4.1943. 
Karin Mannerheimin-ristin myönnön perusteluissa mainitaan hänen osallisuutensa Äänislinnan, Suununiemen, Käppäselän sekä Karhumäen taisteluissa.
Kvantiili

Kvantiilit ovat satunnaismuuttujan kertymäfunktiolta säännöllisin välein poimittuja prosenttipisteitä. Jakamalla järjestetty aineisto "q" kappaleeseen yhtä suuria joukkoja saadaan "q"-kvantiili. Kvantiilit ovat aineiston arvoja luokkien rajalla. Näin ollen "k":nnes kvantiili on sellainen arvo "x", että todennäköisyys saada pienempi arvo kuin "x" on noin "k/q". Empiirisessä työssä kvantiilit lasketaan aineiston kertymäfunktiosta.
Osalle kvantiileista on vakiintuneet nimet:
Yleisin käytetty kvantiili on mediaani. Se kertoo pisteen, joka jakaa aineiston puoliksi. Mediaani on 2. kvartiili, 5. desiili ja 50. persentiili. Toisinaan 1. kvartiilia kutsutaan alakvartiiliksi ja 3. kvartiilia yläkvartiiliksi. 
Formaalisti "k":nnes kvantiili formula_1 satunnaismuuttujalle "X" voidaan määritellä:
formula_2 ja formula_3 missä formula_4.
Toisaalta voidaan määritellä formula_5-kvantiili osuutena, kun formula_6. Tällöin satunnaismuuttajan "X" formula_5-kvantiili on:
formula_8 ja formula_9
Vaihtoehtoisesti formula_5-kvantiili voidaan määritellä kertymäfunktion "F" avulla:
formula_11
Kvantiilivälit.
Kvantiilien avulla voidaan muodostaa satunnaismuuttujan vaihtelua kuvaavia tunnuslukuja. Muuttujan vaihteluväli muodostuu aineiston minimistä ja maksimista. Kvartiileina ilmaistuna kyse on 0. kvartiilista ja 4. kvartiilista. Vaihteluvälin pituus on maksimin ja minimin erotus. 
Toinen usein käytetty kvantiiliväli on kvartiiliväli. Sillä tarkoitetaan 1. kvartiilin ja 3. kvartiilin muodostamaan väliä. Kvartiilivälin pituus on 3. kvartiilin ja 1. kvartiilin erotus. Kvartiilipoikkeama on puolet kvartiilivälin pituudesta.
Tribonianus

Tribonianus oli itäroomalainen korkea virkamies ja juristi. Hän syntyi Pamfyliassa luultavasti ennen vuotta 500 ja kuoli vuonna 542, todennäköisesti silloin riehuneeseen ruttoon.
Tribonianus kuului keisari Justinianus I:n asettamaan komissioon, jonka tehtävänä oli koota Corpus iuris civilis (roomalaisen oikeuden kokonaisvaltainen koonnos). Lopulta hän nousi tuon komission johtoon. Vuonna 532, Nika-kapinan aikana Justinianus joutui kansan painostuksesta erottamaan Tribonianuksen virastaan, mutta palautti hänen asemansa pian sen jälkeen, kun kapinalliset oli kukistettu.
Prokopios kertoo Tribonianuksen olleen helposti lahjottavissa, mutta vaikka väite pitäisikin paikkansa, se ei himmennä Tribonianuksen historiallista merkitystä yhtenä Corpus iuris civiliksen keskeisimmistä luojista.
Laitakaupungin valot

Laitakaupungin valot on suomalainen Aki Kaurismäen käsikirjoittama ja ohjaama elokuva, jonka ensi-ilta oli vuonna 2006. Se on Kaurismäen Suomi-trilogian viimeinen osa. Pääosia näyttelevät Janne Hyytiäinen, Ilkka Koivula ja Maria Järvenhelmi. Elokuva kertoo vartijana toimivasta yksinäisestä Koistisesta, joka joutuu petoksen uhriksi.
Aiemmissa elokuvissa Kaurismäki oli käyttänyt oman ikäluokkansa näyttelijöitä ja henkilöt olivat ikääntyneet samaan tahtiin kuin ohjaajakin. Tässä elokuvassa näyttelijät ovat ensi kertaa selvästi häntä itseään nuoremman sukupolven ihmisiä. Mukana vilahtaa kuitenkin myös Kati Outinen kaupan kassana.
Juoni.
Yövartijana työskentelevä reppanan oloinen Koistinen saa osakseen naisten väheksyntää ja työkavereiden pilkkaa. Myötätuntoa tulee ainoastaan nakkikioskin myyjältä Ailalta, mikä jää Koistiselta havaitsematta. Hänen elämänsä joutuu syöksykierteeseen, kun elämään astuu kavala Mirja.
Palkinnot ja festivaalit.
Elokuva oli mukana kilpasarjassa vuoden 2006 Cannesin elokuvajuhlilla ja on osallistunut useille elokuvafestivaaleille. Se valittiin ilman Kaurismäen lupaa Suomen Oscar-ehdokkaaksi, mutta hän kielsi osallistumisen, eikä Suomesta siten ollut ehdokasta.
Elokuva sai parhaan elokuvan Jussin, Timo Salminen kuvaus-Jussin ja Markku Pätilä lavastus-Jussin.
Arviot.
Ensi-iltakriitikot yllättyivät "Laitakaupungin valojen" karuudesta. Se on Kaurismäen ”lohduttomin ja synkin teos sitten Tulitikkutehtaan tytön”, arvioi Tapani Maskula ("Turun Sanomat"). Jarmo Valkola ("Keskisuomalainen") kuitenkin nostaa sen Kaurismäen kärkitöiden joukkoon: ”Harva ohjaaja – – kykenee tällaiseen yksinkertaiseen ajatukselliseen kirkkauteen.” Janne Hyytiäinen pääroolissa saa kiitosta ”vavahduttavasta roolityöstä” (Markus Määttänen, "Aamulehti"), mutta vaille kiitosta eivät jää muutkaan näyttelijät.
Sen sijaan seitsemän vuotta myöhemmin Henri Waltter Rehnströmin ("Tv-maailma") arvio on tyly. Hän näkee, että elokuva on jokseenkin valju päätös trilogialle, jonka aiemmat osat nousivat sisällöllisesti korkeammalle. Hänen mukaansa elokuvassa on väkisin tehdyn makua, sillä hän ei löydä siitä mitään uutta eikä yllättävää, vaan teemat ja ratkaisut ovat tuttuja Kaurismäen aiemmista elokuvista. Hän pitää elokuvaa kuitenkin mielenkiintoisena Kaurismäen maailman edustajana ja aistii siitä voimakkaan tekijänsä leiman.
Tadjoura

Tadjoura eli Tadjourah on kaupunki Djiboutissa. Se sijaitsee Tadjouranlahden rannikolla. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2009 väestönlaskennassa noin 15 000.
Historia.
Tadjouran historiaa tunnetaan vain katkonaisesti. Se kuuluu Tadjouran sulttaanikuntaan, joka on yksi afarien perinteisistä sulttaanikunnista ja ainoa, joka sijaitsee kokonaan nykyisen Djiboutin rajojen sisällä. Tadjoura mainitaan ensimmäisen kerran historiallisissa lähteissä al-Idrisinkirjoituksissa ja myöhemmin portugalilaisten tekemissä varhaisissa kartoissa. Ensimmäiset ranskalaiset alueella olivat sinne matkallaan Mokkaan eksyneitä purjehtijoita vuonna 1705. Ranska kiinnostui alueesta vasta seuraavan vuosisadan puolella Yhdistyneen kuningaskunnan otettua haltuunsa Adenin vuonna 1839. 11. maaliskuuta 1862 Tadjouran ja sen naapurisulttaanikunnat Rahayto ja Gooba'ad antoivat Obockin ankkuripaikan Ranskalle ja Obockin kuvernööri Leonce Lagarde solmi 21. syyskuuta 1884 protektoraattisopimuksen Tadjouran sulttaanin kanssa. Vuonna 1896 alue liitettiin Ranskan Somalimaan siirtomaahan.
Tadjoura on pitkään ollut tavaraliikenteen välietappi. Se oli pitkään Shoaan Etiopiaan kulkeneiden karavaanien lähtöpaikka ja hyötyi orjakaupasta Etiopiaan. Orjakauppa jatkui Tadjourassa aina ensimmäisen maailmansodan jälkeiseen aikaan. Orjakauppa katosi vasta Etiopian alettua säätää lakeja orjuutta vastaan 1920-luvulla. Maaliskuussa 1949 Tadjourasta tuli 13 000 km² käsittäneen hallinnollisen alueen pääkaupunki ja kaupungista tuli osa itsenäistä Djiboutia vuonna 1977. Tadjouran sulttaani Habib Ahmedin vuonna 1985 hänen hautajaisiinsa osallistui 40 000 henkilöä. Huomattavaa hautajaisissa oli maan somalitaustaisen presidentti Hassan Gouledin poissaolo. Djiboutin ajautuessa levottomuuksiin vuonna 1991 sulttaanin seuraaja Abdoulkader Houmedin kieltäytymistä yhteistyöstä hallituksen kanssa arvostettiin paikallisten keskuudessa. Nykyisin sulttaanin valta on kuitenkin lähinnä nimellinen.
Talous ja liikenne.
Tadjouralaisten pääelinkeinoja ovat kalastus maan rannikolle, kauppa esimerkiksi khatilla, sekä paikalliset hallinnon virkamiesasemat. Jemeniläiset siirtolaiset harjoittavat myös pienimuotoista veneiden rakennusta. Tadjouran satamasta on lauttaliikennettä Djiboutin kaupunkiin ja muihin satamakaupunkeihin Punaisenmeren rannikolla Afrikassa ja Arabian niemimaalla. Kaupungin satamaan on tehty mittavia kunnostustöitä. Tadjourassa on myös lentokenttä.
Väestö.
Tadjouran kaupungissa oli vuonna 2009 yhteensä 14 820 asukasta. Aluetta asuttavat afarit, jotka kuuluvat Ad'ali-, Hasooba-, 'Able-, Ayrolasso-, Songo Goda-, Ma'andiyta-, Seeka- ja Mafa-klaaneihin. Asukasluvun historiallista kehitystä on vaikea arvioida, mutta se lienee pyörinyt 3 000:n henkilön paikkeilla. Paikalliset harjoittavat islamin uskoa, johon on sekoittunut joitakin paikallisia uskomuksia, joiden merkitys on kuitenkin vähenemässä. Aikanaan uskottiin esimerkiksi vedenhenkiin ("baddi maskin"), mutta viimeisin uhraus niille tehtiin vuonna 1977. Tadjoura on tunnettu perinteisesti seitsemän moskeijan kaupunkina, mikä on alueelle epätavanomaisen monta.
Libyan lippu

Libyan lipussa on mustalla pohjalla valkoinen kuun sirppi ja tähti sekä ylhäällä punainen ja alhaalla vihreä palkki. Lippu otettiin käyttöön ensimmäisen kerran vuonna 1951 Libyan itsenäistyessä Italian alaisuudesta, mutta se poistettiin Muammar Gaddafin suorittaman vallankaappauksen jälkeen 1969. Lippu otettiin uudelleen käyttöön kansannousun myötä vuonna 2011.
Gaddafin aikana Libyan lipuksi määrättiin vuonna 1977 kauttaaltaan vihreä, maailman tuon ajan ainoa yksivärinen valtiolippu. Vihreä väri kuvasi Libyassa vallitsevaa islamia sekä Gaddafin johtamaa "vihreää vallankumousta".
Puoli kuusi

Puoli kuusi (ohjelmatiedoissa usein muodossa Lasten TV Puoli kuusi) oli suomalainen, Yleisradion tuottama ja vuosina 1986–1992 Yle TV1 -kanavalla esitetty lastenohjelma. Ohjelman aloitusaika oli arkipäivisin kello 17.30, josta tuli myös ohjelman nimi. Ohjelmaa tehtiin sen elinkaaren aikana liki 1 000 jaksoa.
Ohjelman alkuvuosina sen tunnuksessa näkyi taulukello, jossa sekuntiviisari osuu tasan puoli kuuteen, jonka jälkeen kelloon ilmestyy "Lasten TV" -teksti sekä lapsen ääni sanoo "Puoli kuusi!". Tämän jälkeen esitettiin nukkeanimaatio, jossa lapset leikkivät piirileikkejä. Nukkeanimaatio korvattiin myöhemmin yksinkertaisella kuvituksella, jossa poika ajelee pyörällä kadulla Pasilan tornin lähettyvillä ja jossa kummitus kurkistaa autosta, jonka päällä seisoo musta kissa kaikki paitsi hiiri ongella kalastaa.
"Puoli kuudessa" esitettiin erilaisia lastenohjelmia, esimerkiksi animaatiosarjoja ja Yleisradion itse tekemää tuotantoa, joiden välissä oli juontoja. Juontajina toimivat muun muassa Heikki Takkinen, Leena Hurri sekä Anneli Petris-Forsellin esittämä ja liikuttelema käsinukke Narsku, joka jakoi katsojien keskuudessa mielipiteet.
Ohjelman loputtua vuonna 1992 sen seuraajaksi tuli televisio-ohjelma "Veturi".
Paltamon rautatieasema

Paltamon rautatieasema () on Suomen rataverkon liikennepaikka rataosalla . Asema sijaitsee Paltamon kunnan keskustaajamassa Oulujärven pohjoisrannalla ja valtatien 22 varrella. Aseman etäisyys Helsingin rautatieasemalta Haapamäen ja Oulun rautatieasemien kautta mitattuna on 901,5 kilometriä.
Kaikki reittiä Helsinki-Kuopio-Oulu liikennöivät VR:n henkilöjunat pysähtyvät Paltamon asemalla. Asemalla on junaliikenteen käytössä kolme raidetta, joista vain yksi on varustettu matkustajalaiturilla. Asemalla ei ole enää miehitystä eikä lipunmyyntiä. Liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan kaukokäytöllä Oulussa sijaitsevasta liikenteenohjauskeskuksesta käsin.
Paltamon liikennepaikalla kuormataan säännöllisesti raakapuuta. Tämän lisäksi Paltamon itäpuolella sijaitsee sahalaitos, joka hyödyntää rautatiekuljetuksia. Liikennepaikan vaihtotyöt hoitaa Kontiomäeltä muutaman kerran viikossa kulkeva päivystysjuna. Puunkuormauksen vuoksi Paltamon ratapihan raiteita 3 ja 4 ei ole sähköistetty.
Turvalaitteet.
Vuoteen 1998 saakka Paltamon asemalla oli käytössä niin sanottu "köyhänmiehen releasetinlaite" eli varmistuslukko- ja opastinturvalaitos. Tuolloin liikennepaikan vaihteet olivat paikallisesti käsin käännettäviä ja varmistuslukoilla lukittavia. Turvalaitemuutoksen yhteydessä varmistuslukko- ja opastinturvalaitos purettiin ja korvattiin releasetinlaitteella. Myöhemmin releasetinlaite siirtyi kauko-ohjattavaksi Oulusta käsin, jolloin Paltamon asema jäi lopullisesti miehittämättömäksi.
Pohjanmaan tykistörykmentti

Pohjanmaan Tykistörykmentti (PohmTR) oli Suomen puolustusvoimien joukkoyksikkö, joka kuului viimeksi Jääkäriprikaatiin Sodankylässä. Rykmentti lakkautettiin 30. elokuuta 1998. 
Tykistörykmentti antoi koulutusta kenttätykistön varusmiehille tuliasema-, viesti- ja tulenjohtotehtäviin. Joukkoyksikössä koulutettiin sodanajan tykki- ja raketinheitinkalustolla varustettuja joukkoja.
Vuosina 1995–1996 Pohjanmaan Tykistörykmentti käsitti Tuliasemapatterin, Tulenjohtopatterin, Viestipatterin sekä Kranaatinheitinkomppanian.
Historiaa.
Kenttätykistörykmentti 1 syntyi Oulussa joulun alla vuonna 1944. Esikunta perustettiin 20. joulukuuta III armeijakunnan esikunnan tykistöosastosta. Rykmentin johtoon kuuluivat kaikki Lapissa saksalaisia vastaan taistelleet tykistöjoukot. Tuiran kasarmialueella Oulussa olivat vain esikunta, I patteristo ja aliupseerikoulu. Oulu määrättiin jalkaväkivaruskunnaksi vuoden 1948 puolustusvoimien uudelleenjärjestelyssä. I patteristo siirtyi 24. lokakuuta 1947 Niinisaloon. Siirto saatiin päätökseen kesällä 1948.
Ylämyllyllä.
Jatkosodan päätyttyä kenttätykistörykmentti 2:n I patteristo, johon oli koottu koko rykmentin henkilökunta ja varusmiehet, sijoitettiin Kontiorantaan. Patteristo nimettiin 4. joulukuuta 1944 kenttätykistörykmentti 1:n II patteristoksi ja siirrettiin Ylämyllylle 2. helmikuuta 1945 Lappeenrantaan sijoitetulle kenttätykistörykmentti 3:lle alistettuna. Alistuksen päätyttyä 12. heinäkuuta patteristo palasi kenttätykistörykmentti 1:een. Nyt esikunta ja I patteristo olivat Niinisalossa, II patteristo Ylämyllyllä ja III patteristo Kokkolassa.
Oulussa.
II patteristo, joka oli ollut 1. divisioonan itsenäisenä joukko-osastona, muuttui 10. helmikuuta 1953 kenttätykistörykmentti 1:ksi, jolloin siihen kuului esikunta, patteristo ja aliupseerikoulu. Rykmentti nimettiin tasavallan presidentin sotilaskäskyllä 1. tammikuuta 1957 Pohjanmaan Tykistörykmentiksi. Tulevassa sijoituspaikassa kasarmialueella Oulussa, olivat kasarmialueen rakennustyöt vielä kesken. Tykistörykmentti pääsi aloittamaan toimintansa Oulun kasarmialueella 19. elokuuta 1959.
Sodankylässä.
Pohjanmaan Tykistörykmentti siirrettiin Sodankylään kahdessa vaiheessa vuosina 1981 ja 1982.
Lakkauttaminen.
Valtioneuvosto julkaisi 13. maaliskuuta 1997 puolustuspoliittisen selonteon, minkä seurauksena Pohjanmaan tykistörykmentti lakkautettiin 30. syyskuuta 1998. Pääosa henkilöstöstä siirrettiin Kainuun ja Karjalan prikaateihin ja vain pieni joukko jäi Sodankylään.
Komentajat.
Kenttätykistörykmentti 1:n ja Pohjanmaan tykistörykmentin komentajina olivat
Marie-Claire Alain

Marie-Claire Alain (10. elokuuta 1926 Saint-Germain-en-Laye – 26. helmikuuta 2013 Le Pecq, Île-de-France) oli ranskalainen urkutaiteilija. Hänen soittotaitonsa ja asiantuntemuksensa urkujensoiton historiasta tekevät hänestä yhden 1900-luvun merkittävimmistä urkureista.
Perhetausta.
Alain syntyi musikaaliseen perheeseen Saint-Germain-en-Layessä lähellä Pariisia. Isä Albert Alain (1880–1971) oli urkuri ja säveltäjä jonka jokaisesta neljästä lapsesta tuli muusikkoja. Sisko Marie-Odile (1914–1937) oli sopraano ja pianisti. Veli Olivier (1918–1994) oli säveltäjä, pianisti ja musiikkitieteilijä. Vanhin veli Jehan Alain (3.2.1911–20.6.1940) oli lahjakas säveltäjä ja urkuri, joka kuoli 29-vuotiaana rintamalla.
Opinnot.
Alain opiskeli Pariisin konservatoriossa harmoniaa Maurice Duruflén johdolla, kontrapunktia Pié-Caussaden johdolla ja urkujen soittoa Marcel Duprén johdolla ja saavutti ensimmäisen sijan neljässä kilpailussa. Hän jatkoi urkuopintojaan vielä kahden vuoden ajan Gaston Litaizen yksityisoppilaana.
Levytyksiä.
Alain levytti koko J. S. Bachin urkutuotannon kolmeen kertaan, Jehan Alainin urkutuotannon kahteen kertaan, muun muassa Buxtehuden, Bruhnsin, Couperinin, de Grignyn, Mendelssohnin, Pachelbelin ja César Franckin koko urkutuotannon, sekä monia yksittäisiä tärkeitä teoksia.
Konsertit ja opetustoiminta.
Alainin konserttimatkat suuntautuivat ympäri koko maailman. Hän soitti omien laskujensa mukaan yli 2 000 konserttia. Kriitikot kautta maailman ylistivät Alainin soiton selkeyttä ja urkujenrekisteröintitaitoja. Hän toimi useiden urkukilpailuiden tuomaristossa ja opetti lukuisilla mestarikursseilla. Hänen katsotaan opettaneen kokonaista uutta urkureiden sukupolvea.
Kunnianosoituksia.
Alainille myönnettiin Colorado State Universityn, Southern Metodist Universityn (Dallas, Texas) ja Sibelius-Akatemian kunniatohtorin arvo. Hän sai lukuisia tunnustuspalkintoja muusikonuransa varrella.
Argumentointivirhe

Argumentointivirheet tai päättelyvirheet ovat tapoja, joilla päättely voi mennä harhaan. Virheellinen päättely voi näyttää pätevältä, mutta niissä on esimerkiksi looginen virhe, ne kohdistuvat johonkin muuhun kuin itse asiaan tai vetoavat vain auktoriteettiin asiaperusteen sijaan. Suuri osa argumentointivirheistä tunnettiin jo keskiajalla. Moni argumentointivirhe on saanut oman, usein latinankielisen nimen.
Emotionaalinen argumentointi.
Feministit tunnistavat vastakkaisen argumentointivirheen, jonka mukaan kehotetaan pysymään asiallisena ja jättämään tunteet sivuun:
Jyväskylän ortodoksinen seurakunta

Jyväskylän ortodoksinen seurakunta on lähes koko Keski-Suomen maakunnan alueen kattava ortodoksinen seurakunta, jossa on hieman yli 2 100 jäsentä. Seurakunnan pääkirkko on Jyväskylässä sijaitseva Kristuksen ylösnousemuksen kirkko, joka valmistui vuonna 1954 ja jonka on suunnitellut Toivo Paatela. Jyväskylän ortodoksinen kirkko on ensimmäinen niin sanotuista "jälleenrakennuskirkoista", joita rakennettiin toisen maailmansodan jälkeen karjalaisten evakkojen tarpeisiin. Seurakunnalla on myös tšasounat Karstulassa, Saarijärvellä, Suolahdessa, Viitasaarella, Äänekoskella ja Laukaan Lievestuoreella sekä leirikeskus Uuraisten Kangashäkissä.
Seurakunnan kirkkoherroina ovat toimineet: