tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Rajajoki

Rajajoki eli Siestarjoki (, ) on joki Karjalankannaksella Leningradin alueella Venäjällä. Joen pituus on 85 kilometriä.
Joki saa alkunsa Karjalankannaksen keskivaiheilta, Äyräpäänselän vedenjakajaseudulla sijaitsevilta Kolmikannan-, Kenkäsaaren-, Ristkiven-, Niemen- ja Kuuritsansoista. Sivujoista merkittävimmät ovat Siesjärvestä tuleva Siesjoki ja Haukijärven lasku-uoma. Rajajoki on matala ja sen leveys on alajuoksulla noin 15–20 metriä. Alimmalla juoksulla joki virtaa Roslivajärven eli Siestarjoenjärven läpi ja laskee Suomenlahteen Siestarjoen kaupungissa.
Rajajokena.
Joki on vuosisatojen aikana toiminut monien alueiden välisenä rajana. Joen katsottiin perinteisesti jakaneen Karjalan ja Inkerin. Ensimmäinen raja joelle tuli vuonna 1323 Pähkinäsaaren rauhassa Novgorodin valtion ja Ruotsin välille. Stolbovan rauhassa vuonna 1617 Ruotsin alue laajeni itään, mutta myöhemmän Suomen alueen raja pysyi joella.
Vuoden 1721 Uudenkaupungin rauhan jälkeen aiemman Inkerin, sittemmin Pietarin kuvernementin ja Viipurin kuvernementin raja Venäjän sisäisenä kulki joella, mutta joen etelää kohti työntyvässä mutkassa sijaitseva Siestarjoen asetehtaan, nykyisen S. P. Voskovin työkalutehtaan alue liitettiin Pietarin kuvernementtiin 1723. Myös Suomen suuriruhtinaskunnan ja muun Venäjän raja kulki joella vuodesta 1812, lukuun ottamatta loppuosaa johtuen Siestarjoen kaupungin yhdistämisestä Suomeen ja näin joen alin juoksu tuli olemaan kokonaan Suomen puolella samoin kuin Roslivajärven länsiranta. Raja siirtyi Siestarjoen kaupungin Suomesta erottamisen yhteydessä vuonna 1864 siten, että Roslivajärvi kokonaan ja suurin osa alimmasta juoksusta jäi Venäjän puolelle: raja erkani joen suvantokohdasta länteen kulkien Ruostekanavaa pitkin yhtyen jokeen hieman ennen merta. Rajajoen länsirannalle vastapäätä Venäjän Valkeasaarta rakennettiin vuonna 1917 Rajajoen rautatieasema Riihimäki-Pietari-radan varrelle.
Vuoden 1864 linjauksella raja oli myös itsenäisen Suomen ja Venäjän/Neuvostoliiton välillä talvisotaan saakka, jolloin hyökännyt puna-armeija ylitti sen. Muodollisesti raja lakkasi olemasta sodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940, jolloin siirtyi Viipurin länsipuolelle saakka. Jatkosodan sytyttyä Suomen puolustusvoimat hyökkäsi Neuvostoliittoon heinäkuussa 1941 sekä ylitti myös Siestarjoen lukuun ottamatta sen suuta ja Ruostekanavaa, jotka olivat osa Stalin-linjan Leningradin pohjoista puolustusvyöhykettä, Karjalan linnoitusaluetta. Sinne suomalaiset lopettivat etenemisensä syyskuussa 1941 palauttaen Tarton rauhan mukaisen rajalinjan. Asemasotavaihe kesti kesäkuuhun 1944, jolloin suomalaisten oli Karjalankannaksen suurtaisteluissa vetäydyttävä myös Siestarjoelta.
Nykyään Siestarjoen yläjuoksu muodostaa Viipurin piirin ja Seuloskoin piirin rajan.
Pölhölä

Pölhölä on vuonna 1981 ensi-iltaan tullut suomalainen komediaelokuva. Se käsittelee hölmöläistarinoita. Tarina kertoo Pölhölän kylästä ja sen asukkaiden toilailuista.
Spede Pasanen tuotti ja kirjoitti elokuvan yhtä aikaa uuden Uuno Turhapuro -elokuvan kanssa ("Uuno Turhapuron aviokriisi"). Kumpikaan elokuvista ei saanut avustusta Suomen Elokuvasäätiöltä. Elokuva kuvattiin noin 15 työpäivässä historiallisesti arvokkaassa ympäristössä Porvoon Ilolassa. Ohjaajina oli kolme ensikertalaista: Matti Kassilan poika Taavi Kassila, elokuvassa myös kaksoisroolin näytellyt Heikki Kinnunen ja lauluntekijä ja television sketsiviihteen kirjoittaja Pertti Reponen.
Alkuperäisessä käsikirjoituksessa olleet alku ja loppu, jossa Spede Pasanen toimi eräänlaisena juontajana, puuttuivat elokuvan lopullisesta versiosta.
Elokuvaa kiiteltiin vuoden 1996 televisioesityksen (MTV) yhteydessä siitä, että siihen oli onnistuttu kokoamaan lähes kaikki Suomen tunnetut koomikkoroolien esittäjät, pois lukien Uuno Turhapuro -elokuvien vakioesiintyjät.
"Pölhölä" oli vuoden 1981 kotimaisista uutuuselokuvista kolmanneksi katsotuin "Uuno Turhapuron aviokriisin" ja "Kiljusen herrasväen" jälkeen.
Viu-hah hah-taja

Viu-hah hah-taja on vuonna 1974 ensi-iltaan tullut suomalainen Spede Pasasen ja Ere Kokkosen komediaelokuva. Elokuvan nimi tulee valmistumisajankohtanaan muodikkaasta tavasta "viuhahtaa" alastomana julkisella paikalla.
"Viu-hah hah-taja" oli toinen vain kahdesta kotimaisesta pitkästä elokuvasta, jotka saivat ensi-iltansa suomalaisen elokuvatuotannon aallonpohjana tunnettuna vuonna 1974. Toinen ensi-ilta oli Seppo Huunosen elokuva "Karvat". "Viu-ha-hah-taja" toi elokuvateattereihin 327 274 katsojaa ja oli vuoden 1974 viidenneksi katsotuin elokuva.
Juoni.
Näkymättömät ufomiehet Giljotin ja Orvaskesi laskeutuvat maapallolle ja omaksuvat ulkomuodon ensimmäisiltä vastaantulijoilta, herra Tossavaiselta ja psykiatri Pehmeäleffiltä. "Hajalieminen professori" vie löytämänsä ufomiesten laitteet laboratorioonsa, mistä yksi lisäosa päätyy stressistä kärsivälle johtaja Joona Maaperälle ja saa tämän käyttäytymään kummallisesti. Tossavainen ja Pehmeäleff joutuvat puolestaan kaksoisolentojensa aiheuttamien sekaannuksien uhreiksi.
Tup akka lakko

Tup akka lakko on vuonna 1980 ensi-iltansa saanut Spede Pasasen elokuva, joka on jatkoa edellisen vuoden "Koeputkiaikuinen ja Simon enkelit" -elokuvalle. Myös tässä elokuvassa Uuno Turhapuro esiintyy cameoroolissa.
"Tup akka lakko" oli 256 253 elokuvateatterikatsojallaan vuoden 1980 toiseksi katsotuin kotimainen elokuva ja kolmanneksi katsotuin elokuva. Ykkössijan vei "Täältä tullaan elämä!" ja kakkossijan "Kramer vastaan Kramer".
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Olavi Similä kuvaa "Tup-akka-lakkoa" kammottavaksi ja sekavaksi, mitä ilmeisimmin kaikkein huonoimmaksi Spede-elokuvaksi. Hän antaa elokuvalle 1–5 tähden sijasta pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
Uuno Turhapuron poika

Uuno Turhapuron poika on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut 17. Uuno Turhapuro -elokuva. "Uuno Turhapuron pojan" ohjauksesta, käsikirjoituksesta ja tuotannosta vastasi Spede Pasanen, kun Ere Kokkonen jätti sarjan kahden ohjauksen jälkeen. Runsaat 120 000 katsojaa saanut elokuva menestyi heikommin kuin aikaisemmat Turhapurot, mutta oli kuitenkin vuoden katsotuin kotimainen elokuva. DVD:llä elokuva julkaistiin vuonna 2009.
Juoni.
Uunon appiukko vuoristoneuvos Tuura on Suomen rikkain mies. Tämän tietävät myös ilkeät ja ahneet poliitikot, jotka alkavat havitella Uunon tavoin vuoristoneuvoksen rahoja. Poliitikot kehittelevätkin juonen, jonka avulla he saisivat rahat itselleen. He palkkaavat Amerikasta gangstereita varastamaan Tuuran rahat. He arvelevat Uunon olevan avain rahoihin, samalla kun tämä luulee yhä olevansa Suomen presidentti. Yksi gangstereista tekeytyy Uunon kauan kadoksissa olleeksi pojaksi Urho Turhapuroksi, mutta kaikki ei kuitenkaan mene niin kuin roistot olivat suunnitelleet.
Näyttelijät.
Tekijät.
Muusikot: 
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa taatuksi uunoiluksi ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Uuno Turhapuron veli

Uuno Turhapuron veli on vuonna 1994 julkaistu "epävirallinen" Uuno Turhapuro -elokuva, jota ei yleensä lasketa mukaan Turhapuro-elokuvasarjaan. Elokuvassa Uunon veljeä, Tarmoa, esittää näyttelijä Esko Salminen. Vesa-Matti Loiri ei itse esiinny elokuvassa, koska oli riitaantunut Spede Pasasen kanssa ennen kuvauksia. Vesa-Matti Loirin mukaan riita sai alkunsa erimielisyyksistä tehdä uusi Turhapuro-elokuva ilman elokuvasäätiön tukea.
Tarina.
Uuno Turhapuron veli, Tarmo Turhapuro palaa Suomeen Ruotsista kymmenen vuoden (turhan) opiskelun jälkeen. Uunon tapaan myös Tarmon lahjakkuus on uskomattomat selittelytaidot ja hän on päässyt kauniisiin ja rikkaisiin naimisiin. Tarmo ei ole myöskään hyvissä väleissä rikkaan anoppinsa kanssa. 
Samaan aikaan Uunon vaimolle, Elisabetille selviää Uunon olevan siepattu. Pian hän saa käsiinsä verisen kirjeen, jossa Uunon ryöstäjät vaativat Uunon appiukolta, vuoristoneuvos Tuuralta 100 000 markan lunnaita Uunon henkeä vastaan. Härski Hartikainen kuitenkin vain vähättelee koko tapausta uskoen että Uuno vain uskotteleekin olevansa napattu ja tällä tavoin saa kiristettyä appiukkonsa rahat itselleen.
Piakkoin selviää myös Härskin olevan kidnapattu jolloin Sörsselsonille valkenee Uunon ja Härskin katalat aikeet kaapata appiukon rahat jättäen Sörsselsonin kuiville. Sörsselson päättääkin viedä Tuuran rahat uuden näyttelijälupauksen, Purkka-Pekka Puteliuksen avulla. 
Tuuran rahojen perässä on myös suurta kateutta tunteva Tarmon anoppi, joka on kyllästynyt kantamaan Suomen toiseksi rikkaimman henkilön titteliä. Hänen suunnitelmanaan on ostaa Härskiltä pilkkahinnalla tuulivoimalla toimiva moottorivene ja myymällä se Tuuralle useilla miljardeilla uskotellen sen olevan muka maailmaa mullistava keksintö. 
Tarmo Turhapuron hahmo.
Esko Salmisen esittämä hahmon maskeeraukseen kuuluvat suuret ulkonevat hampaat ja musta "pottatukka". Tarmo Turhapuro sanoo olevansa "bisnesmies" ja johtaja kuten veljensä Uunokin. Hän kertoo myyneensä isoäitinsä Afrikan alkuperäisasukkaille. Hän väittää myös asuneensa kymmenen vuotta Ruotsissa, muttei tiedä edes mitä tarkoittaa ”god dag”. Pääasiallisena tulonlähteenä Tarmolla on rikas vaimo ja mahdollisesti tulevaisuudessa rikkaan anoppinsa perintö.
Vastaanotto.
Elokuva menestyi huonosti elokuvateattereissa keräten vain reilut 20 000 katsojaa, mikä johtui mahdollisesti siitä, ettei itse Uuno esiinny elokuvassa, vaikka filmi kantaa hänen nimeään. Silti kyseessä oli vuoden 1994 toiseksi katsotuin suomalaiselokuva Timo Koivusalon "Pekon ja pojan" jälkeen. Elokuva on esitetty televisiossa helmikuussa 2006, kesäkuussa 2007, helmi- ja joulukuussa 2014 sekä heinäkuussa 2018. Ensimmäinen televisioesitys tapahtui vasta 12 vuotta elokuvan ilmestymisen jälkeen. Finnkino julkaisi elokuvan DVD:nä 19. lokakuuta 2012. Vaikkei elokuvaa yleensä lasketa mukaan Turhapuro -sarjaan, se sisältyy "Uuno – Täydellinen kokoelma" -DVD-boxiin.
Valehtelija, valehtelija

Valehtelija, valehtelija () on vuonna 1997 ensi-iltansa saanut Tom Shadyacin ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva. Elokuvan pääroolissa esiintyy Jim Carrey, joka oli roolistaan ehdolla Golden Globe -palkintoon parhaasta miespääosasta musikaali- tai komediaelokuvassa.
Jim Carrey esittää elokuvassa urallaan etenevää juristia, joka ei voi valehdella vuorokauteen poikansa syntymäpäivätoivomuksen myötä.
Juoni.
Fletcher Reede on menestystä janoava asianajaja ja eronnut isä, joka rakastaa poikaansa Maxia, mutta laittaa usein työnsä perheen edelle. Hän rikkoo toistuvasti lupauksiaan Maxille ja ex-vaimolleen Audreylle, peitellen tekojaan valheilla. Eräänä iltana Fletcher jättää poikansa syntymäpäiväjuhlat väliin viettääkseen yön kollegansa Mirandan kanssa. Pettynyt Max toivoo syntymäpäiväkakun kynttilöitä puhaltaessaan, ettei hänen isänsä voisi valehdella vuorokauteen – ja toive toteutuu välittömästi.
Fletcher huomaa olevansa kykenemätön valehtelemaan, johon hänen koko elämänsä ja uransa on aiemmin pitkälti perustunut. Hän joutuu noloon tilanteeseen muun muassa kertoessaan Mirandalle totuuden heidän yhteisestä yöstä. Samaan aikaan hän hoitaa oikeudessa avioerotapausta, jossa asiakkaan, Samantha Colen, voitto edellyttäisi todistajan väärää valaa. Fletcher ei kuitenkaan voi kysyä mitään, mikä johtaisi todistajan valheelliseen vastaukseen ja joutuu joka vastustamaan omia kysymyksiään oikeudessa.
Tilanne kärjistyy, kun Audrey ilmoittaa muuttavansa uuden poikaystävänsä Jerryn kanssa Bostoniin ja aikovansa ottaa Maxin mukaansa. Fletcher yrittää epätoivoisesti lykätä oikeudenkäyntiä, jopa pahoinpitelemällä itsensä, mutta tuomari pakottaa hänet jatkamaan. Lopulta Fletcher löytää laillisen keinon voittaa jutun: hän todistaa, että Samantha Cole oli alaikäinen solmiessaan avioliitton, mikä tekee liitosta pätemättömän. Vaikka tapaus päättyy hänen uransa kannalta voitokkaasti, Fletcher ymmärtää, että on vaarassa menettää poikansa.
Fletcher pidätetään oikeuden halventamisesta, mutta hänen sihteerinsä Greta maksaa takuut ja hänet vapautetaan. Fletcher ryntää lentoasemalle estääkseen Audreyn ja Maxin muuton. Hän jahtaa jo liikkeelle lähtenyttä lentokonetta siirrettävillä portailla, saa koneen pysähtymään ja loukkaantuu tilanteessa. Matkalla sairaalaan hän lupaa Maxille viettävänsä tästä lähtien enemmän aikaa hänen kanssaan – ja vaikka 24 tunnin valheettomuusjakso on jo päättynyt, Max uskoo isänsä olevan tällä kertaa rehellinen.
Vuotta myöhemmin perhe juhlii jälleen Maxin syntymäpäivää yhdessä. Kun Max puhaltaa kynttilät, valot sammuvat ja valojen syttyessä Fletcher ja Audrey suutelevat. Fletcher kysyy pojaltaan, toivoiko tämä vanhempiensa palaavan yhteen, mutta Max vastaa: "En, toivoin rullaluistimia."
Lentävät luupäät

Lentävät luupäät on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut Spede Pasasen elokuva. Elokuvassa nähtävät lentolaitteet ovat pitkälti ilmailusta kiinnostuneen Spede Pasasen suunnittelemia. Elokuva on myös Riitta Väisäsen debyytti näyttelijänä.
Juoni.
Elokuva kertoo kahdesta pohjalais-hämäläisestä veljeksestä (Spede Pasanen ja Simo Salminen), joista toista kärpänen puree takapuoleen. Veljekset menevät heti tekniikan tohtori Terassin (Yrjö Tähtelä) puheille (tällä tehdään pilaa lääkäriin viittaavasta sanasta tohtori), joka uskottelee veljeksille, että Pasasen esittämän veljeksen takapuoleen on pistänyt ilmailukärpänen. Ja että purema ei ole vaarallinen mikäli tämä oppii lentämään. Niinpä veljekset alkavat harjoitella lentämistä mitä kummallisimmilla laitteilla, apunaan pilailupuodista ostettu lentäjän opas.
Samaan aikaan suomalainen Kimmel Kinos (Riitta Väisänen) voittaa Miss Universum -kilpailun, jonka seurauksena kaksi missiagenttia (Heikki Kinnunen ja Aake Kalliala) alkavat houkutella häntä maailmankiertueelle huonoin tuloksin. Missiagenttien ja pohjalais-hämäläisten veljesten tiet kohtaavat, kun agentit kuulevat veljesten keskustelevan Salmisen esittämän veljeksen agenttiopinnoista ja pyytävät häneltä apua. Kuvioihin sotkeutuu myös tohtori Terassin rakentama, täysin ihmistä muistuttava, alkoholilla toimiva robotti (Vesa-Matti Loiri), joka pohjalais-hämäläisten veljesten tavoin ihastuu Kimmel Kinokseen välittömästi.
Iravadi

Iravadi (joskus myös "Irrawaddy") on Myanmarin suurin joki ja merkittävä kulkureitti. Se alkaa aivan maan pohjoiskolkasta Kiinan rajan tuntumasta maan korkeimman vuoren Hkakabo Razin (5 881 m) juurelta virtaavista Mali- ja N’Maijoista ja virtaa 2 170 kilometrin pituisena halki maan keskiosien laskien Andamaanienmereen. Joen valuma-alue on noin 411 000 km² ja suurin sivujoki Chindwin.
Iravadi muodostaa Martabaninlahden länsipuolelle noin 35 000 neliökilometrin laajuisen suistoalueen. Joki on purjehduskelpoinen Bhamoon, sadekausina aina Myitkyinaan asti. Sen lukuisat hiekkasärkät ja saaret vaikeuttavat kuitenkin navigaatiota näin pitkälle.
Myanmarin väestö on keskittynyt jokilaakson alueelle ja suistoon. Suurista kaupungeista Mandalay sijaitsee joen keskivaiheilla sen itärannalla ja Yangôn suistoalueella. Iravadin suisto on maailman merkittävimpiä riisinkasvatusalueita. Riisi onkin tärkeimpiä jokea pitkin kuljetettavia tuotteita. Tiikkipuuta kuljetetaan puolestaan uittamalla suurina lauttoina. Siirtomaa-aikoina ennen rautateiden ja autoliikenteen saapumista Iravadi oli perinteinen tie Mandalayyn.
Sana Iravadi tulee mahdollisesti sanskritinkielisestä sanasta "airāvatī", joka tarkoittaa ’elefanttijokea’.
Joen mukaan on saanut nimensä iravadindelfiini ("Orcaella brevirostris"), jota esiintyy myös muissa Kaakkois-Aasian suurissa joissa Borneolle ja Filippiineille asti. Sitä tavataan pääosin estuaareissa ja makeissa vesissä.
Liian iso keikka

Liian iso keikka on vuonna 1986 ensi-iltansa saanut Ere Kokkosen ja Spede Pasasen elokuva.
Juoni.
Elokuva kertoo rikollispomo Nigolai Savtsenkosta (Ville-Veikko Salminen) joka yhdessä sisarensa Mandin (Hannele Lauri) ja kahden apurinsa Hikan (Vesa-Matti Loiri) ja Peten (Aake Kalliala) kanssa tekee rikoksia tilaustyönä. Huolimatta siitä, että Savtsenko kumppaneineen tekee yleensä rötöksensä ihmisten keskellä ja kirkkaassa päivänvalossa, heitä jäljittävillä komisario Koistisella (Pentti Siimes) ja etsivä Raitakarilla (Ritva Valkama) tuntuu olevan suuria vaikeuksia saada kopla kiinni.
Rooleissa.
Tekijät.
Muusikot:
Vastaanotto.
"Liian iso keikka" sai ensi-iltavuonnaan 1986 yli 120 000 teatterikatsojaa ja nousi vuoden neljänneksi katsotuimmaksi kotimaiseksi elokuvaksi. Paremmin myivät vain Kokkosen "Uuno Turhapuro muuttaa maalle" ja "Pikkupojat" sekä Mikko Niskasen "Elämän vonkamies".
Ensi-iltakriitikot pitivät elokuvaa vähemmän huonona kuin useimpia Spede-tuotannon halpiselokuvia. Myös Elokuvauutisten 2008 nimettömäksi jäävä arvostelija pitää "Liian isoa keikkaa" erittäin viihdyttävänä ja huvittavana komediana, joka on hänen mukaansa tehty muita sen ajan Spede-elokuvia huolellisemmin. "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Roope Lehtinen kutsui elokuvaa tyypillisen halvaksi Spede-moskaksi ja antoi elokuvalle tähtien sijasta pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
"Liian iso keikka" on julkaistu dvd:nä osana "Spede-tuotannon parhaat 5" -kokoelmaa.
Hei kliffaa hei

Hei kliffaa hei (videojulkaisuna Kliffaa hei) on vuonna 1985 ensi-iltansa saanut Spede Pasasen, Ere Kokkosen, Vesa-Matti Loirin ja Simo Salmisen elokuva. Elokuva perustuu Spede Show'ssa esitettyihin "Mänttien TV-asema" -sketsien hahmoihin.
Spede hyödynsi tässä B-tuotannon elokuvassaan toistamiseen kustannusten vähentämiseksi videotekniikkaa ja kuvautti elokuvan kuvanauhalle, joka kopioitiin elokuvafilmille teatterilevitystä varten.
Juoni.
Kultsi (Simo Salminen) saa perinnön, josta joutuu kilpailemaan yksinkertaisen serkkupojan Wilhelm Stefanskjöldin (Kari Franck) kanssa siitä, kumpi saa osuudelleen isomman tuoton määräajassa. 
Kultsin neuvonantajaksi tulee Auvo (Loiri), joka asustaa hyvin varustellussa sellissä kertomansa mukaan siksi, että on hyvissä väleissä vankeinhoitolaitoksen ylijohtajan K. J. Långin kanssa. Auvo muun muassa ostaa Kultsille tämän jo omistaman talon ja esittää taitojaan breakdancessä, limbo-tanssissa ja nyrkkeilyssä. Lopussa Auvo ja Kultsi rikastuvat "kansallisilla terveyspipoilla", joiden tupsua heiluttamalla saa hartiajännityksen paranemaan ja tukankin kasvamaan. Näin kertyneestä viidestä miljoonasta markasta valtaosa saadaan tuhlatuksi taide-elokuvatuotantoon, jota kriitikot ylistävät, mutta kukaan ei mene katsomaan. Tarinan kaksi gangsteria paljastuvat elokuva- ja televisiokriitikoiksi.
Vastaanotto.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Harri Närhi antaa elokuvalle tähtien sijasta pommikuvakkeen ja kutsuu sitä Loirin huonoimpaan komediahahmoon perustuvaksi tekeleeksi, joka ei naurata kertaakaan. Myös aikalaisarvioijat olivat tylyjä. Tapani Maskula totesi, ettei televisiotekniikalla toteutetun sävyttömän ja pehmeäpiirteisen elokuvan paikka ole teatterissa. Tuottaja Spede Pasasta moitittiin televisiomenestyksellä rahastamisesta, mutta "Helsingin Sanomien" Helena Ylänen sentään tunnusti nauraneensa parissakin kohtaa.
Pikkupojat

Pikkupojat on vuonna 1986 ensi-iltansa saanut Spede Pasasen elokuva. Elokuva pohjautuu Spede Show’ssa nähtyihin Pikkupojat-sketsien hahmoihin. Tässä elokuvassa on myös Spede Show’sta tuttuja ”naisen logiikka” -kohtauksia. Elokuvan alkupuolella nähdystä kartasta selviää, että tapahtumat sijoittuvat nykyisen Vuosaaren sataman alueelle.
Tuotanto.
Spede käytti tässä elokuvassa vielä kolmannen kerran TV-tekniikan edullisuutta hyväkseen. Elokuva on alkujaan kuvattu lähes kokonaan videonauhalle muutamaa kohtausta lukuun ottamatta ja kopioitu valmiiksi leikattuna elokuvafilmille elokuvateatteriesityksiä varten.
Juoni.
Kesämökkien luvatussa maassa kaikki ovat naapuruksia, vaikka enimmän aikaa riidoissa. Johtaja Hugo Rögstrand käy mökiltä kaupungissa työssä. Sillä välin perheen äiti on tulossa hulluksi yrittäessään pitää kurissa perheen kolmea poikaa. Naapurissa lomailee upseeri Jäpälä ja toisessa mökissä keksijä Yskänen.
Jatkuvat rajariidat ja yhteinen puhelinlinja koettelevat naapurisopua. Pikkupojillakin on osuutensa asiaan, sillä he kilpailevat siitä kuinka monta oikeusjuttua he onnistuvat järjestämään Jäpälän ja Yskäsen välille. Pojat toimimat viestien välittäjinä ja vääristävät naapurusten kommentit pahimman mukaan.
Vesa-Matti Loiri, Spede Pasanen ja Simo Salminen esiintyvät kaksoisrooleissa. He esittävät 6-, 5- ja 4-vuotiaita pikkupoikia, upseeria, poikien isää ja keksijää. Myös Riitta Väisänen on kaksoisroolissa keksijä Yskäsen vaimona ja tyttärenä. 
Arvioita.
"Pikkupoikien" ensi-ilta-arviot olivat järjestään murskaavia ja syyttivät Spedeä kustannusten minimoinnista ja kaikinpuolisesta hutiloinnista. "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano sanoo, ettei kaikkia yhden idean tv-sketsejä pitäisi venyttää kokoillan elokuvaksi. Hän antaa "Pikkupojille" yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Dungeons &amp; Dragons (elokuva)

Dungeons &amp; Dragons on vuonna 2000 ensi-iltansa saanut fantasiatoimintaelokuva, joka perustuu "Dungeons &amp; Dragons" -roolipeliin.
Juoni.
Izmerin keisarikunnassa käydään taistelua hyvän ja pahan välillä. Nuori keisarinna haluaa tuoda hyvinvointia kaikille alamaisilleen, mutta häikäilemättömällä Profion-velholla on muita suunnitelmia, sillä hän aikoo saada haltuunsa muinaisen lohikäärmesauvan. Sen avulla hän voisi hallita punalohikäärmeitä ja ottaa valtaansa koko keisarikunnan.
Onks Viljoo näkynyt

Onks Viljoo näkynyt on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut suomalainen Spede Pasasen tuottama komediaelokuva. Se toi elokuvateattereihin 75 320 katsojaa. 
"Onks Viljoo näkynyt" -elokuvan synty perustui vuosina 1984–1985 esitettyyn MTV:n "Älywapaa palokunta" -viihdeohjelmaan, jossa näyttelijä Heikki Kinnunen esiintyi muiden sketsien lomassa toistuvasti kysellen "Onks' Viljoo näkyny?". Sketsi osoittautui alati itseään toistavanakin niin suosituksi, että sen pohjalta syntyi lopulta elokuva. Elokuvassa nähdään myös Heikki Kinnusen, Pirkka-Pekka Peteliuksen ja Aake Kallialan sketsihahmoja viihdeohjelmista "Soitinmenot" ja "Hymyhuulet".
Ljungo Tuomaanpoika

Ljungo (Ljungi) Tuomaanpoika ("Ljungo Thomae") (k. 1611 Nyköping) oli suomalainen pappi, valtiopäivämies ja lainsuomentaja. 
Pappi ja valtiopäivämies.
Todennäköisesti Limingassa kirkkoherra Tuomas Ingonpojan ja tämän vaimon Dordran lapsena syntynyt Ljungo Tuomaanpoika lienee opiskellut Turun katedraalikoulussa ja sen jälkeen Upsalan yliopistossa. Hänen puolisonsa oli Margareta (kuollut ennen vuotta 1633).
Ljungo Tuomaanpoika oli kirkkoherrana Pyhäjoella 1576–1581, Saloisissa 1582–1592 sekä Kalajoella 1592–1610. Hän oli myös Pohjois-Pohjanmaan rovastina sekä tuomiokunnan tuomarina eli lainlukijana ja oli mukana vuosien 1597, 1600 ja 1611 valtiopäivillä. Ljungo Tuomaanpoika toimi Pohjanmaan talonpoikien etujen puolustajana nuijasodan aikana ja jo sitä ennenkin. Hän kuului Kaarle-herttuan luona käyneisiin pohjalaisiin lähetystöihin ja esitti helmikuussa 1597 Arbogan valtiopäivillä selostuksen nuijasotaan johtaneista syistä.
Suomentaja.
Ljungo Tuomaanpoika suomensi kuningas Kristofferin maanlain vuonna 1602 ja kaupunginlain vuonna 1609. Hän oli havainnut toimiessaan lainlukijana, että suomenkieliset henkilöt eivät puutteellisen ruotsin kielen taidon takia aina ymmärtäneet ruotsalaista lakia, joka oli kirjoitettu käyttäen vanhentuneita sanontatapoja. Jo aiemmin 1500-luvun puolivälissä oli Tukholman suomalaisen seurakunnan kappalainen Martti tehnyt maanlain suomennoksen. Se lienee ollut käytössä käsin kirjoitettuina jäljennöksinä, mutta Ljungo Tuomaanpojan mielestä tämä käännös ei ollut luotettava. Omassa käännöksessään hän käytti pohjana suomen kielen länsimurteita, Turun seudun ja Pohjanmaan murretta, jotka hänen mielestään eivät olleet vieraskielisten vaikutteiden turmelemia, toisin kuin Uudenmaan, Karjalan ja Hämeen murteet.
Black Knight

Black Knight on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut amerikkalainen komedia, jonka pääosaa näyttelee Martin Lawrence.
Juoni.
Jamal Walker joutuu kesken työpäivänsä keskiaika-teemapuistossa ajassa taaksepäin 1300-luvun Englantiin. Maata hallitsee ilkeä kuningas, joka on syrjäyttänyt kuningattaren valtaistuimelta. Jamalista tulee kuninkaan turvallisuuspäällikkö, mutta hän loppujen lopuksi liittyy taistelemaan kuningasta vastaan Sir Knolten ja kauniin Victorian rinnalla.
Romanovin kivet

Romanovin kivet on vuonna 1993 julkaistu Spede Pasasen tuottama ja Aleksi Mäkelän ohjaama toimintakomedia. Paul Jyrälä voitti elokuvasta parhaan äänisuunnittelun Jussin.
Juoni.
Miljonääri Roivas kerää tsaarinaikaisia taideaarteita. Lainkuuliaisen julkisivun taakse kätkeytyy laaja rikollisliiga, joka keinoja kaihtamatta yrittää täyttää häikäilemättömän miehen toiveet. Pohjois-Lapissa on myytävänä Roivaksen kauan havittelemat Romanovin tsaarisuvun kultaisen kotkaveistoksen jalokivet.
Patrick (Samuli Edelmann) on Roivaksen palkkaama ammattirikollinen, jonka tehtävänä on arvokkaiden kivien hankkiminen.
Hakumatkalle palkataan myös Roivaksen oikea käsi Marco ja Patrickin vihaama sekopää Tony (Santeri Kinnunen). Roivas on kuitenkin suunnitellut vain yhtä paluulippua. Tony ja Patrick selviytyvät ansasta ja kahden vuoden päästä he palaavat hakemaan saalista ja kostamaan.
Tuotanto.
Jo pojankoltiaisina Heikki Kinnusen videokameralla leikkineet Santeri Kinnunen ja Samuli Edelmann saivat Spede Pasasen innostumaan ensimmäisen suomalaisen toimintaelokuvan tuottamisesta. Nuoret näyttelijät olivat kovassa nosteessa, ja rahaa tuli myös Suomen elokuvasäätiöltä. Mukaan saatiin kolmanneksi käsikirjoittajaksi poikien kaveri Kalle Chydenius, ja ensimmäinen käsikirjoitusversio oli parisataasivuinen. Spede ehdotti ohjaajaksi Hannu Seikkulaa, mutta suostui luottamaan poikien ystävään Aleksi Mäkelään, jonka esikoisohjaus "Romanovin kivet" on. Kuvaajaksi ja äänittäjäksi saatiin konkarit Kari Sohlberg ja Paul Jyrälä. Spede ei jäänyt valvomaan kuvauksia vaan lähti golflomalle, ja elokuva ylitti budjettinsa raskaasti. Sinnikkäästä markkinoinnista huolimatta elokuva keräsi vain 50 000 teatterikatsojaa ja jäi raskaasti tappiolliseksi.
Arvioita.
Elokuva sai melko nihkeät arvostelut. "Helsingin Sanomien" Helena Ylänen otsikoi oman arvionsa ”Tupu Hupu ja Lupu jalokivivarkaina” ja sanoi elokuvan olevan kokonaisuutena ”hakkelusta”. "Variety"-lehden David Stratton piti Aleksi Mäkelää seuraamisen arvoisena ohjaajana tulevaisuudessa. "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa pintatyylikkääksi mutta hieman jäykästi näytellyksi action-paketiksi. Hän antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Nepalin lippu

Nepalin lippu on Nepalin valtion kansallinen tunnus. Se on maailman ainoa valtion lippu, joka ei ole nelikulmainen. Nepalin lippu on muodostettu yhdistämällä Rana-dynastian eri sukuhaarojen hallitsijoiden viirit, ja se otettiin käyttöön 16. joulukuuta 1962.
Kahdesta päällekkäisestä punaisesta, sinireunaisesta kolmiosta muodostuvan lipun ylemmässä kentässä on kuvattuna tyylitelty kuunsirppi, ja alemmassa tyylitelty 12-sakarainen aurinko. Aurinko ja kuu ovat eri dynastioiden symboleita ja kuvastavat myös toivetta siitä, että valtio on yhtä pitkäikäinen kuin taivaankappaleet. Lipun alempi kenttä on ylempää suurempi.
Airdash

Airdash oli 1980- ja 1990-luvuilla vaikuttanut suomalainen thrash metal/speed metal -yhtye. Se oli aikanaan Stonen kanssa Suomen johtavia tyylisuuntansa yhtyeitä, mutta jäi vähemmälle huomiolle kuin Stone ja sitä pidetäänkin ”Stonen pikkuveljenä”. Vuonna 1986 Helsingissä perustetun yhtyeen ensimmäinen albumi "Thank God It's Monday" julkaistiin vuonna 1988. Yhtye oli tuolloin suosituimmillaan ja pääsi jopa lämmittelemään suuria ulkomaisia Suomessa vierailleita thrash-yhtyeitä, kuten Anthraxia, Suicidal Tendenciesiä ja Kreatoria. Airdash hajosi vuonna 1992, kun sen jäsenten kiinnostus yhtyettä kohtaan loppui. Yhtyettä verrattiin usein Anthraxiin Juha Laineen puhtaan laulutyylin takia.
Laulaja Juha Laine on keskittynyt Airdashin jälkeen valokuvaukseen. Hän on yksi Suomen käytetyimpiä ja arvostetuimpia hiihdon ja lumilautailun kuvaajia. Niiden lisäksi hän kuvaa promootiomateriaalia yrityksille ja artisteille.
Vieraalla maalla

Vieraalla maalla on Ilkka Vanteen ohjaama komediaelokuva vuodelta 2003. Sitä kuvattiin alkukesällä 2003 Helsingissä ja kuvausten loppupuolella Etelä-Pohjanmaalla.
"Vieraalla maalla" toi Mika Ripatille ja Seppo Vesiluomalle ehdokkuuden parhaan käsikirjoituksen Jussiin, mutta voiton vei niin ikään Ripatin käsikirjoittama "Nousukausi".
Elokuvan lopputeksteissä soi Tiktakin kappale ”Tänä yönä taivaaseen”.
Juoni.
Tutkija Tuomas Linna (Ville Haapasalo) tekee väitöskirjaa vierasmaalaisten kohtelusta Suomessa. Kerätäkseen todisteita suomalaisten piilorasismista hän tekeytyy inguušimieheksi tumman peruukin, viiksien ja tuttavalta lainatun henkilöllisyyden avulla. Näin luotu Omar Ghaala ihastuttaa kovin suomalaisia naisia, etunenässä maahanmuuttajille suomea opettavaa entistä sairaanhoitajaa Hannea (Irina Björklund). Monien väärinkäsitysten ja kommellusten jälkeen ollaan yhtäkkiä Seinäjoella häissä, joita Hanne luulee Omarin hautajaisiksi kunnes saapuu paikalle ja Omarin eli Tuomaksen kaksoisrooli paljastuu. Elokuvan loppu sijoittuu Punaisen Ristin avustusleirille Kroatiassa, jonne Hanne on lähtenyt ja Tuomas seuraa perässä.
Vastaanotto.
Film-O-Holic.com-elokuvasivuston Pauli Jokinen näki elokuvassa joitakin hyviä ideoita, joista ei kuitenkaan ole saatu jalostettua toimivia kohtauksia. Ilkka Vanteen kerronta on hänestä hyvin epätasaista, mielikuvituksetonta ja innotonta. Venytetyltä sketsiltä tuntuva kokonaisuus hajoaa hänestä käsiin siinä vaiheessa, kun absurdein kääntein siirrytään Etelä-Pohjanmaalle, kuin aivan toiseen elokuvaan. 
"Helsingin Sanomien" Helena Ylänen piti elokuvaa perinnetietoisena romanttisena komediana, jollaisia Suomessa ei ollut vuosiin tehty, mutta toisaalta kotikutoisena ja puskafarssimaisena, enemmän leppoisana kuin hauskana, pikemminkin karkeana kuin nokkelana.
DVD-opas-sivuston Hannu Björkbacka piti elokuvajulisteen tyylitellystä Bollywood-estetiikasta kirkkaine väreineen, mutta valitteli itse elokuvan hajoavan käsiin loppua kohti: ”Jos elo­ku­van ideat ovat­kin mo­nes­ti ke­hi­tys­kel­poi­sia, on to­teu­tus, jol­lei Pölhölästä, niin pöl­li­metsästä ko­toi­sin. Jo­kai­nen toi­mi­va koh­taus saa rin­nal­leen kak­sin ver­roin jou­tokäyn­tiä ja vit­sin al­le­vii­vaa­mis­ta.” Vil­le Haa­pa­sa­loa kaksoisroolissa hän kuvaa sympaattiseksi, mutta Irina Björklundin kielenopettaja on hänestä outo naishahmo, joka taan­tuu bim­bok­si blon­dik­si Oma­rin katseen alla.
Johannes Matthiae Collinus

Johannes Matthiae Collinus (myös Johan Collinus) (1604–1671) oli suomalainen pappi ja kirjailija. Hän toimi Karkun kirkkoherrana. Hänen teoksensa "Ylimmäisen keisarin Jesuxen Christuxen Mandati eli käsky" (1643) oli ensimmäinen Suomessa painettu suomenkielinen kirja.
Sotilaspartiohiihto talviolympialaisissa 1924

Sotilaspartiohiihto oli virallisena kilpailulajina vuoden 1924 talviolympialaisissa. Laji on ampumahiihdon esimuoto. Kilpailussa hiihdettiin 30 km reitti, ja jokainen joukkue ampui yhteensä 18 laukausta 250 metrin päässä olleeseen maaliin. Jokaisesta osumasta aikaa vähennettiin 30 sekuntia. Olympiakultaa voitti Sveitsin joukkue.
Sotilaspartiohiihto oli talviolympialaisten näytöslajina vuosina 1928, 1936 ja 1948. Tästä syystä myös vuoden 1924 kilpailutapahtumaa pidettiin pitkään näytöslajina, mutta vuonna 2006 Kansainvälinen olympiakomitea vahvisti lajin olleen virallisena kisalajina 1924.
Henrik Achrenius

Henrik Achrenius (5. marraskuuta 1730 Sievi – 17. kesäkuuta 1798 Kalajoki) oli suomalainen runoilija ja Kalajoen nimismies. Osa hänen runoistaan, kuten "Tawallinen Morsian Tanssi""" jäljitteli ruotsalaista kustavilaisen ajan runoutta. Sen lisäksi hän kirjoitti Aisopoksen eläinsatuja kalevalamitassa ("Caxi neljättä kymmendä satua") sekä suomensi Ovidiuksen teoksia.
Elämänvaiheet.
Henrik Achrenius kuului tunnettuun Achreniuksen pappis- ja runoilijasukuun, hänen vanhempansa olivat Sievin kappalainen Simo Achrenius ja Maria Bång. Hän oli Simo Achreniuksen veli ja Abraham Achreniuksen veljenpoika.
Henrik Achrenius kävi yhdessä vanhemman veljensä Simonin kanssa Oulun triviaalikoulua ja he pääsivät ylioppilaiksi 1749. Henrik opiskeli jonkin aikaa Turun akatemiassa mutta joutui lopettamaan koulun isän kuoleman takia. Vuonna 1757 hän meni naimisiin Kalajoella Kalajoen pitäjänkirjuri Gabriel Calamniuksen tyttären Katariina Helena Calamniuksen kanssa ja alkoi hoitaa Kalajoen nimismiehen ja tilityskomissaarin virkaa. Myöhemmin hänestä tuli appensa jälkeen myös Kalajoen pitäjänkirjuri ja hän peri myös Calamniusten omistaman Sandholman (Santaholma) tilan.
Achrenius kirjoitti tilapäisrunoja ajankohtaisista tapahtumista sekä runoja muun muassa häitä varten. Hän sai vaikutteita erityisesti ruotsalaiselta runoilijalta Carl Michael Bellmanilta. Uskonnollisia aiheita Achrenius käsitteli vain runossaan "Katoowaisuudesta", joka kuvaa kuoleman ja häviämisen kaikkivaltaa. Runo on lähellä Cajanuksen virttä "Etkös ole ihmisparka".
Teija Tiilikainen

Teija Helena Tiilikainen (s. 22. huhtikuuta 1964 Lohja) on Euroopan hybridiuhkien torjunnan osaamiskeskuksen eli Hybridikeskuksen johtaja. Hän aloitti tehtävässä elokuussa 2019. Aikaisemmin hän oli Ulkopoliittisen instituutin (UPI) johtaja 2010–2019 ja "Ulkopolitiikka"-lehden päätoimittaja 2010–2020.
Elämä ja ura.
Tiilikainen väitteli valtiotieteen tohtoriksi vuonna 1997 Åbo Akademissa. Hän oli EU:n perustuslakikonventin jäsen vuonna 2003. Vuonna 2007 hänet nimitettiin ulkoministeri Ilkka Kanervan poliittiseksi valtiosihteeriksi, ja hän jatkoi tehtävässä jonkin aikaa Alexander Stubbin aikana. Kokoomuksen siirrettyä kiintiöönsä kuuluvan valtiosihteerin vakanssin vuoden 2009 alussa sisäasiainministeriöön Tiilikainen palasi entiseen tehtäväänsä Helsingin yliopiston Eurooppa-tutkimusverkoston johtajaksi.
Tiilikainen on osallistunut Bilderberg-ryhmän kokouksiin vuosina 2002, 2005 ja 2007.
Tiilikainen istuu Helsingin yliopiston hallituksessa yliopiston ulkopuolisena jäsenenä vuoden 2021 loppuun asti.
Simon Achrenius

Simon (Simo) Achrenius (22. elokuuta 1729 Sievi – 31. joulukuuta 1782 Kruunupyy) oli suomalainen runoilija ja pappi. Hän toimi pappina Paltamossa ja Pietarsaaressa. Hänen huomattavin kirjallinen teoksensa oli 2300-säkeinen "Uudet Hengelliset Runot Läsnä Olevaisista ja Tulewaisista Tiloista" (1766).
Simon Achrenius oli tunnettua Achreniuksen pappis- ja runoilijasukua, hänen vanhempansa olivat Sievin kappalainen Simon Achrenius ja Maria Bång. Hän oli Henrik Achreniuksen veli ja Abraham Achreniuksen veljenpoika.
Simon Achrenius kävi yhdessä nuoremman veljensä Henrikin kanssa Oulun triviaalikoulua ja he pääsivät ylioppilaiksi 1749. Simon opiskeli apurahan turvin Turun akatemiassa vuosina 1759–1762 ja hän sai sieltä 1761 todistuksen pappisvihkimystä varten. Hän oli sitten kirkkoherran apulaisena ensin Paltamossa 1763 ja sitten Pietarsaaressa. Achrenius sairastui 1768 ja joutui loppuiäkseen Kruunupyyn mielisairaalaan. Hän menetti sairauden takia papin virkansa eikä saanut enää saarnalupaa tuomiokapitulilta anomuksista huolimatta. Achrenius oli myös mennyt naimisiin 1768 palvelijansa Sofia Larsintytär Björklundin kanssa ja saanut siksi varoituksen tuomiokapitulilta.
Antti Achrenius

Anders (Antti) Achrenius (5. huhtikuuta 1745 Turku – 23. heinäkuuta 1810 Nousiainen) oli suomalainen pappi ja pietistijohtaja.
Anders Achrenius oli rukoilevaisuuden hengellisen isän, Nousiaisten kirkkoherrana toimineen Abraham Achreniuksen poika. Anders Achrenius opiskeli Turun akatemiassa vuodesta 1758 valmistuen filosofian maisteriksi 24. heinäkuuta 1766. Hänet vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa 18. helmikuuta 1769 ja toimi sen jälkeen isänsä Nousiaisen kirkkoherran apulaisena. Vuonna 1778 Achreniuksesta tuli Nousiaisten kirkkoherra ja vuosina 1793–1806 hän toimi lääninrovastina. Kirkkoherraksi kuningas nimitti Achreniuksen ilman virkaehdotusta seurakunnan vahvan kannatuksen ansiosta. Achrenius piti Nousiaisten pappilassa pyhäpäivisin seuroja, jotka olivat erittäin suosittuja. Niissä on arvioitu kesäisin käyneen jopa 400 henkeä. Achreniuksen uskonkäsitystä on pidetty varsin evankelisena.
Halullisten Sieluin Hengelliset Laulut.
Achreniusta on pidetty aiemmin merkittävänä virsirunoilijana, mutta nykyisin asiasta ei olla enää varmoja. Vuonna 1790 ilmestyi 26 virttä sisältänyt virsikokoelma "Halullisten Sieluin Hengelliset Laulut", jonka virsista 12 kuuluu nykyiseen virsikirjaan. Aiemmin on oletettu, että Anders (Antti) Achrenius olisi kirjoittanut tai suomentanut kaikki kokoelman virret. Onni Kurvisen tutkimukset ovat kuitenkin osoittaneet, että kokoelman toimitti ja julkaisi Turun ruotsalaisen seurakunnan kappalainen, myöhemmin Ulvilan kirkkoherrana toiminut Bengt Jakob Ignatius. Virret ovat useiden henkilöiden kirjoittamia tai ruotsista kääntämiä. Ignatius ja Achrenius olivat kuitenkin samanhenkisiä heränneitä ja hyviä ystäviä, joten Achrenius on mahdollisesti osallistunut toimintaan.
Perhe.
Achreniuksen puoliso vuodesta 1776 oli kuninkaallisen sihteerin Abraham Sahlstedtin tytär Kristina Katarina. He saivat kymmenen lasta. Heistä Anders Johan Achrenius (1778–1819) toimi Naantalin pormestarina. Poika Otto Jonathan Achrenius (1782–1849) tuli ylioppilaaksi, mutta sairastui mielisairauteen. Tytär Kristina Katarina (1786–1856) meni naimisiin vänrikki Gustaf Reinhold Finckenbergin kanssa. Finckenberg oli vuokralla Lemun Nyynäisten tilalla vuosina 1801–1823.
Achrenius

Achrenius on suomalainen pappis- ja runoilijasuku, jonka jäsenet vaikuttivat 1700-luvulla. Suvun alkuperä on selvitetty vuoteen 1657, jolloin Uskelassa Kirjolan rälssitalossa oli isäntänä Perttu Matinpoika. Hänen pojanpoikansa Simo Kreunpoika (Simon Gregorii) opiskeli Turun koulussa ja sai siellä sukunimen Acrenius, joka lienee johdannainen terävää, älykästä ja reipasta tarkoittavasta latinan sanasta "acer".
Achrenius voi merkitä myös laulukokoelmaa "Halullisten sieluin hengelliset laulut" (1790), jonka toisena toimittajana oli Antti (Anders) Achrenius.
The Show Must Go On

The Show Must Go On on Queenin kappale vuoden 1991 "Innuendo"-albumilta, ja viimeinen, jonka yhtye julkaisi singlenä Freddie Mercuryn ollessa elossa. Single ilmestyi kuusi viikkoa ennen Freddie Mercuryn kuolemaa ja se nousi Ison-Britannian listalla kuudenneksitoista. Yhdysvalloissa julkaistu single "Bohemian Rhapsody / The Show Must Go On" nousi 1992 listakakkoseksi. 
Kappaleen säveltäjäksi on merkitty koko yhtye, kuten muihin tuon ajan kappaleisiin, mutta sen on tosiasiassa säveltänyt ja sanoittanut kitaristi Brian May, joka inspiroitui basisti John Deaconin ja rumpali Roger Taylorin kokeilemasta sointukulusta. Sama sointukulku toimii kappaleessa sekä säkeistöjen että kertosäkeen pohjana. Toinen säkeistö moduloidaan ylemmäs, mutta kertosäkeessä palataan taas alkuperäiseen sävellajiin.
May kysyi Mercuryltä, voisiko hän tehdä kappaleen käsillä olevasta tilanteesta, jossa kuolemansairaus varjosti yhtyettä. Sanoitukset hän kirjoitti kuitenkin hyvin vertauskuvallisesti. Mayllä oli epäilyksiä, oliko Mercury enää riittävän hyvässä kunnossa äänittämään kappaleen lauluosuudet, mutta äänityssession tultua Mercury joi viski-shotin ja sai tehtyä vokaaliraidan parilla otolla.
Single-julkaisun yhteydessä kappaleesta julkaistiin musiikkivideo, joka on koottu Queenin aiemmista musiikkivideoista. Tämä ratkaisu yhdistettynä sanoituksiin vahvisti ihmisten epäilyjä, että Mercury oli vakavasti sairas.
Tammikuussa 2022 "Helsingin Sanomat" pyysi yli 70:ää suomalaista musiikkialan vaikuttajaa nimeämään korkeintaan 20 itselleen juuri sillä hetkellä tärkeintä laulua paremmuusjärjestyksessä, minkä perusteella lehti laati sadan parhaan laulun listan. ”The Show Must Go On” ylsi kyselyn kokonaistuloksissa sijalle 36.
Rafael Hertzberg

Rafael Hertzberg (18. syyskuuta 1845 Turku – 5. joulukuuta 1896 Helsinki) oli suomalainen ruotsinkielinen kirjailija. Hänen isänsä oli Loimaan kirkkoherra Fredrik Hertzberg ja äiti Johanna Matilda Hummelin. Koulutukseltaan hän oli filosofian tohtori.
Henkisesti Rafael Hertzberg liittyy Runebergin ja Topeliuksen aikaan, vaikka olikin myöhemmän polven kirjailijoita. Hän oli "Helsingfors Dagbladetin" toimittajana 1875–1889 ja toimi myös kirjallisuuskriitikkona. Hertzberg julkaisi Kalevalan ruotsinnoksen, runoja ja kertomuksia sekä teokset "Kulturbilder ur Finlands historia", "Helsingfors för 300 år sedan och i vara dagar" vuonna 1888, josta ilmestyi Rolf Martinsenin suomennos vuonna 2004 nimellä "Helsinki herra Hertzbergin silmin", ja "Vidskepelsen i Finland på 1600-talet". Lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu libretto Jean Sibeliuksen oopperaan "Neito tornissa" (1896) ja "Kalevala"-mukaelma "Kalevala: berättad för ungdom" (1875).
Hertzberg käytti useita salanimiä, kuten Jung Junior, Lucianus, Onkel Tommi, Qvasimodo, R.H., Sphinx, ja tz. Hän avusti ja arvosteli myös "Hufvudstadsbladet"-lehteä. Vuodesta 1890 lähtien hän toimi liikemiehenä.
Suomalainen kansanpuku

Suomalainen kansanpuku on suomalaisen talonpoikaisväestön 1800-luvulle asti käyttämä perinteinen vaateparsi eli kansanpuku. Kansanpuvut olivat pääasiassa kotitekoisia. Niissä on aina nähtävissä alueellisia ja paikallisia erityispiirteitä.
Perinteiset suomalaiset kansanpuvut syrjäytyivät vähitellen 1800-luvun lopulla tehdasvalmisteisten kankaiden saatavuuden parantuessa ja hinnan laskiessa. Kansanomainen puku seurasi kansanpukua rahvaan pukeutumisessa. Siinä ei näkynyt paikallisia piirteitä. Museoihin kootut kansanpuvut antoivat 1880-luvulla virikkeitä niiden uusintojen eli kansallispukujen valmistamisen alkamiselle.
Suomalainen kansanpuku erosi selvästi kaupunkien porvariston ja herrasväen vaatetuksesta. Säätyläisten vaatetuksesta kuitenkin omaksuttiin piirteitä myös kansan juhlapukuihin. Hyvin toimeentulevalla maalaisväestöllä oli erikseen kirkko-, pyhä- ja arkivaatteet. Kirkkovaatteilla tarkoitettiin juhlavaatteita. Ne olivat arvokkaat ja kulkivat usein perintönä sukupolvelta toiselle. Pyhävaatteita pidettiin pyhäpäivinä kodin piirissä. Nuoriso käytti pyhävaatteita lauantai-iltaisin omissa riennoissaan. Arkivaatteet olivat tyypillisesti koruttomia ja vanhoillisia. Kuluneimpia arkivaatteita käytettiin riihivaatteina eli riihessä työskennellessä.
Nykyajan kansanpuku.
Nykyajan suomalainen kansanpuku on kansallispuvun rinnalle 1900-luvulla syntynyt asu, joka jäljittelee rahvaan arkipukeutumista 1700-1800-luvuilla. Kansanpuvut tehdään tieten tahtoen arkisen näköisiksi, jotta ne sopivat esimerkiksi työnäytöksiin ja näytelmien asuiksi. Kansanpukujen kehittelyssä voi näkyä poliittista vaikutusta elitistisinä pidettyjen Suomen Käsityön Ystävien ja Kansallispukuneuvoston valtaa vastaan. Kansanpuku on myös päällä miellyttävämpi, kevyempi ja sopii paremmin nykyajan keskuslämmitettyihin tiloihin kuin monikerroksinen kansallispuku. 
Kansanpukuja ovat muun muassa karjalaisten feresi ja Pohjanmaalla yleinen körttipuku.
Olavi Vikainen

Haakon Olavi Vikainen (4. syyskuuta 1915 Vehmaa – 12. lokakuuta 2005 Turku) oli suomalainen sarjakuvataiteilija ja pilapiirtäjä. Hän oli yhdeksänlapsisen perheen poika. Perheestä sukeutui muitakin taiteilijoita, kuten kuvanveistäjä Jussi Vikainen ja graafikko Voitto Vikainen.
Olavi Vikaisen ensimmäinen sarjakuva oli "Nalle Nöpönenä" Anni Swanin toimittamassa "Sirkka"-lehdessä. "Sirkan" numerossa 3/1933 tekstissä "Nalle"-sarjakuvan alla puhutaan ”uudesta ystävästämme”, mutta sarjalla ei vielä näytä olevan nimeä. Lukijoille julistetaan nimikilpailu. Tuplanumerossa 12–13 Nallella on jo nimi.
Vikainen piirsi "Suomen Kuvalehteen" sarjaa "Aatami". Lehtiyhtiön omistajanvaihdoksen myötä sarja siirtyi "Seura"-lehteen. Veli Giovanni oli huomannut Vikaisen sarjakuvat "Suomen Kuvalehdessä" ja kutsui Vikaisen "Uuden Suomen" viikkoliitteen avustajaksi. Gösta Thilén oli lopettanut "Herra Kerhosen" piirtämisen "Suomen Kuvalehteen" (hän kuoli 1934), jolloin Veli Giovanni pyysi Olavi Vikaista jatkamaan sarjaa. 
Olavi Vikainen alkoi pian piirtää eläinsarjakuvia, joita Suomessa oli tuohon aikaan harvassa. Hän näyttää saaneen vaikutteita erityisesti Asmo Alholta, piirrostyyliä ja riimittelyä myöten. Vikainen oli mukana Veli Giovannin toimittamassa "Kalle Viksari" -lehdessä. Vikainen teki paljon yhteistyötä myös Ilmari Turjan kanssa, joka antoi sarjalle nimen "Possu Pekoni". "Savon Sanomissa" Vikaisen "Kimmo" ilmestyi vuodesta 1957 lähtien 22 vuotta.
Ensimmäinen Olavi Vikaisen sarjakuvakirja "Pupu, Kili ja Possu" ilmestyi 1942. Suositusta kirjasta otettiin viisi painosta vuosina 1942–1960.
Vikainen oli hyvin tuottelias ja hänen töitään ilmestyi monissa eri lehdissä. Nopeus hioi Vikaisen tyylin selkeäksi ja pelkistetyksi, hyvinkin nykyaikaisen näköiseksi. 
Olavi Vikainen pääsi ainoana suomalaisena sarjakuvantekijänä mukaan amerikkalaisten tekijöiden joukkoon Veikko Karumon toimittamaan "Sarjakuvalehteen" (Valiolehdet 1949–1963).
Olavi Vikainen sai Puupäähattu-palkinnon vuonna 1996 yhdessä Egon Meurosen kanssa.
Myöhempinä vuosinaan Vikainen oli keskittynyt öljyvärimaalaukseen.
Showtime (elokuva)

Showtime on Tom Deyn ohjaama, vuonna 2002 ensi-iltansa saanut toimintakomedia, jossa näyttelevät Eddie Murphy ja Robert De Niro.
Juoni.
Mitch ja Trey ovat poliiseja ja toistensa täydellisiä vastakohtia. He joutuvat kuitenkin yhdessä tositelevisiosarjaan, jossa seurataan poliisien elämää. He nousevat nopeasti yleisön suosioon, mutta tositelevisio muuttuu todelliseksi, kun he saavat tehtäväkseen ottaa kiinni vaikutusvaltaisen rikosparonin.
Truman Show

Truman Show () on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut Peter Weirin ohjaama yhdysvaltalainen draamakomediaelokuva. Elokuva perustuu Philip K. Dickin kirjaan "On aika sijoiltaan", vaikkakaan sitä ei mainita elokuvan lopputeksteissä.
Tarina.
Truman Burbank elää mielestään normaalia elämää, mutta todellisuudessa kaupunki, jossa hän asuu, on jättiläismäinen studio ja hänen elämästään kuvataan ympäri vuorokauden maailman suosituinta televisio-ohjelmaa. Truman on elänyt näin lapsesta saakka tietämättä, että ohjelman ohjaaja-tuottaja on päättänyt hänen elämänsä kulun, isän kuolemasta vaimon valintaan saakka. Vähitellen Trumanille kuitenkin selviää asioiden oikea laita ja hän päättää paeta todelliseen maailmaan.
Vastaanotto.
Jim Carrey ja Ed Harris saivat rooleistaan ja Burkhard Dallwitz musiikistaan Golden Globen, minkä lisäksi elokuva tuotti ehdokkuudet parhaan käsikirjoituksen, ohjauksen ja draamaelokuvan sarjoissa. Oscar-palkintogaalassa 1999 "Truman Show" toi ehdokkuudet ohjauksesta, käsikirjoituksesta ja Ed Harrisin sivuosasta.
Elokuva oli sekä yleisön että kriitikoiden suuri suosikki ja muodostunut eräänlaiseksi klassikoksi. Kesällä 2023 elokuva oli Internet Movie Databasen käyttäjien antamien arvosanojen perusteella ja sivuston käyttämällä laskukaavalla 137:nneksi paras elokuva maailmassa. Yhdysvaltalaisen elokuvakriitikon Roger Ebertin mielestä Jim Carrey on yllättävän hyvä valinta päärooliin ja malttaa olla tällä kertaa ylinäyttelemättä. Hänestä sympaattiseen Truman-hahmoon on yhtä helppo samastua kuin Forrest Gumpiin. Ebert kehui myös Ed Harrisiä teknojargonia suoltavana televisiotuottajana ja Andrew Niccolin käsikirjoitusta, joka tämän edellisen työn "Gattacan" tavoin tutkii "Truman Show’ssa" uuden teknologian vaikutuksia ihmisyyteen.
Neljännesvuosisata elokuvan ensi-illasta "Helsingin Sanomien" Jussi Lehmusvesi hämmästeli, miten hyvin tarina ennakoi tulevaa tositelevision maailmaa aikana, jolloin "Big Brotherin" ensimmäinen tuotantokausi oli vasta tekeillä Alankomaissa. Hänen mukaansa "Truman Show" on jättänyt jälkensä länsimaiseen kulttuuriin ja jopa tieteeseen: lääketieteessä Truman-syndroomaksi nimitetään tilaa, jossa potilas kuvittelee elävänsä lavastetussa keinotodellisuudessa. Filosofiassa ja psykologiassa elokuvaa käytetään esimerkkinä heräävästä tietoisuudesta. Monet elokuvat, kuten Greta Gerwigin ohjaama "Barbie" (2023), viittaavat suoraan tai epäsuorasti "Truman Show’hun".