tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Zetor

Zetor on tšekkiläinen traktorivalmistaja, joka toimii Määrissä, Brnon kaupungissa.
Metallivalimo ja lentokoneteollisuuden alihankkija.
Tehdas aloitti metallivalimona 1864. Toisen maailmansodan aikana Zetor valmisti saksalaisiin lentokoneisiin moottoreita ja niiden osia osana Flugzeugwerke-lentokonetehdasta. Tuotannon luonteesta johtuen tehdas joutui liittoutuneiden pommitusten kohteeksi, mistä johtuen suuri osa tehtaan koneista ja laitteista tuhoutui. 
Toisen maailmansodan päätyttyä yritys aloitti traktoreiden kehityksen suunnittelemalla Zetor 25:n prototyypin. Suunnittelijat olivat Zbrojovka Brno -autotehtaalta ja toimivat F. Musilin johdolla.
Traktoritehdas.
Traktoritehtaalla on valmistettu traktoreita vuodesta 1946 ja niitä on vuosien varrella valmistunut 1,1 miljoonaa kappaletta. Zetoreita on viety runsaasti ulkomaille, myös Suomeen. Varhaisimmat Zetorit käyttivät 2-sylinterisiä nelitahtisia dieselmoottoreita. Niitä pidettiin luotettavina, teknisesti edistyneinä ja hinnaltaan edullisina. Zetor otti ensimmäisten joukossa käyttöön nelipyörävedon ja lämmitetyt kuljettajankopit. Zetor 25 kehitettiin vuosina 1945–1946. Seuraavat mallit Zetor 25A, Zetor 25K ja Zetor 25T kehitettiin 1948–1949. Mallien valmistus päättyi 1961.
Zetoreita, Barum-renkaita ja muita tšekkiläisiä teollisuustuotteita toi Suomeen Tšekkoslovakian valtion ainakin osin omistama Motozetor-yhtiö, joka toimi Helsingin Ormuspellossa kunnes se muutti isompiin tiloihin Vantaan Kolohonkaan 1982. Samalla Zetor-traktorien huoltotoiminta siirtyi Motozetorille ulkopuoliselta loimaalaiselta konepajalta..
Zetor 25 -traktorit ovat nykyään suosittuja traktoriharrastajien piireissä. Zetor-kerhoja on perustettu useita ympäri Suomea, esimerkiksi Isoonkyröön, Temmekselle ja Kurikkaan. Temmeksellä on vajaat 30 toimivaa vanhaa Zetor-traktoria. Temmesläinen Zetka-jengi oli Suomen ensimmäinen Zetor-kerho.
Suomessa oli 2008 rekisteröitynä liikennöitäväksi 16 417 eri ikäistä Zetoria. Eniten liikenteessä oli Valmetteja/Valtroja, 90 949 kappaletta. Kaiken kaikkiaan Suomessa oli 357 981 traktoria, jotka jakautuivat 25 eri merkkiin.
Zetor Crystal.
Zetor Crystal -sarjaan kuuluva Zetor 8011 esiteltiin 1968. Se tuli sarjatuotantoon 1971, jolloin sitä alettiin tuoda myös Suomeen. Valmistusta jatkui vuoteen 1984.
Valmet 502, joka esiteltiin 1972 oli saanut jonkin verran vaikutteita Zetor Crystalista pääsuunnittelijan "Koneviesti"-lehdessä antaman haastattelun mukaan.
Koptilaisuus

Koptilaisuus on etninen kristinuskon orientaaliortodoksisiin kirkkoihin kuuluva kirkkokunta, joka syntyi antiikin aikana Aleksandriassa ja oli 300-luvulta 600-luvulle saakka valtauskonto Egyptissä. Myöhemmin islam syrjäytti sen, mutta noin 10 % egyptiläisistä on nykyäänkin koptilaiskristittyjä.&lt;ref name="The world factbook/Egypt/"&gt;&lt;/ref&gt; Koptilaisuus on säilynyt poikkeuksellisen alkuperäisenä ja sen tavat poikkeavat eurooppalaisesta kristillisyydestä. 
Koptilaisten kirkkokunta, Aleksandrian koptilais-ortodoksinen kirkko, on yksi orientaaliortodoksisista kirkoista.
Historia.
Aleksandriasta tuli varhain kristinuskon tärkeä keskus, ja sen piispanistuin nautti Roomaan ja Antiokiaan verrattavaa arvostusta Nikean kirkolliskokouksessa vuonna 325. Aleksandrian patriarkkaa alettiin kutsua paaviksi ensimmäisenä kristikunnassa. Viran tärkeimpiä haltijoita oli Kyrillos Aleksandrialainen (376–444). Hän johti Efesoksen kirkolliskokousta vuonna 431, missä nestoriolaisuus tuomittiin harhaoppina. Alkuperäisessä muodossa nestoriolaisuus piti Jeesusta vain ihmisenä, johon Jumala vaikutti, kun taas kristillinen ortodoksia määritteli hänet yhdeksi persoonaksi (kr. "hypostasis"), joka oli luonnoltaan (kr. "fysis") sekä ihminen että Jumala.
Koptien ja Egyptin kreikkaa puhuvien melkiittien välille puhkesi pian uusi kristologinen kiista. Kyrillos tulkitsi Jeesuksen ykseyden käsitteen "luonto" pohjalta, kun taas Kalkhedonin kirkolliskokous (451) päätti, että Jeesuksella oli yksi persoona ja kaksi luontoa. Kyrilloksen tulkinnasta tuli miafysiittinen harhaoppi, kun taas melkiitit asettuivat ortodoksiselle kannalle. Kristologisiin kiistoihin osasyynä saattoivat olla kielivaikeudet teologisten käsitteiden luonto, olemus ja olio kääntämisessä kielestä toiseen.
Koptikirkon keskeinen oppi oli Jumalan ykseys, "täwähedo," joka vastasi islamin käsitettä "tawhid." Koptilaisuuteen kuuluu myös ympärileikkaus, kuten juutalaisuuteen ja islamiin. Mooseksen lain noudattaminen näkyy myös eräissä muissa rituaaleissa, kuten Korkean veisun esittämisenä Pääsiäisen jälkeisenä lauantaina. 
Koptit etnisenä ryhmänä.
Koptit ovat niiden egyptiläisten jälkeläisiä, jotka puhuivat myöhäisegyptiläistä kieltä. Se tunnettiin koptina, kreikaksi "Aigyptios." Kun muslimit alkoivat pitää itseään arabeina, nimitys "kopti" jäi Egyptin kristityille. Koptilaiskristityt eli koptit ovat pysyneet omana ryhmänään islamilaisessa Egyptissä, ja Egyptin muslimiväestöstä poiketen he eivät yleensä pidä itseään arabeina. 
Begoña Dobon ja muiden tutkimuksen (2015) mukaan koptit ovat geneettisesti lähellä muita egyptiläisiä, mutta eivät ole yhtä paljon sekoittuneet arabien kanssa ja ovat mahdollisesti suoremmin muinaisten egyptiläisten jälkeläisiä.
"The Ethiopian Zion Coptic Church".
Marcus Garvey perusti 1950-luvulla Jamaikalla kirkon, joka kutsuu itseään koptilaiseksi. Marihuana kuuluu sen sakramentteihin.
New England Revolution

New England Revolution on yhdysvaltalainen jalkapalloseura, joka pelaa Major League Soccer -liigassa. Seuran omistaa Robert Kraft, jonka omistukseen kuuluu myös NFL-seura New England Patriots. Seura on pelannut kaudesta 2002 lähtien kotiottelunsa Gillette Stadiumilla Foxborough'ssa Massachusettsissa, joka toimii myös Patriotsin kotistadionina; kausina 1996–2001 Revolutionin kotistadionina toimi sittemmin purettu Foxboro Stadium. Revolution edustaa MLS:ssä seuran itsensä mukaan koko Uuden Englannin aluetta, johon kuuluvat seuran varsinaisen kotiosavaltion Massachusettsin lisäksi Connecticut, Maine, New Hampshire, Rhode Island sekä Vermont.
Revolution perustettiin vuonna 1995 yhtenä MLS:n perustajaseuroista. Seura kuuluu MLS:n itäiseen konferenssiin. Revolution ei ole voittanut historiansa aikana vielä yhtään suurta titteliä, mutta on ollut lähellä voittoa neljä kertaa; se on pelannut MLS Cupin loppuottelussa (Major League Soccerin mestaruusottelu) kolmesti, vuosina 2002, 2005 ja 2006, ja US Open Cupin loppuottelussa kerran, vuonna 2001. Vuosien 2002 ja 2005 MLS Cupin loppuotteluissa Revolutionin finaalivastustajana oli Los Angeles Galaxy, joka voitti kummallakin kertaa mestaruuden maalein 1–0 jatkoajalla, ja myös vuoden 2001 Open Cupin loppuottelussa Revolution kohtasi Galaxyn, joka oli sillä kertaa vahvempi maalein 2–1; ratkaisu syntyi silläkin kertaa jatkoajalla. Vuoden 2006 MLS:n mestaruusottelussa seura sai vastaansa Houston Dynamon, joka vei mestaruuden nimiinsä rangaistuspotkukilpailun jälkeen. Varsinaisen peliajan jälkeen ottelu oli tilanteessa 0–0 ja jatkoajan jälkeen tilanteessa 1–1.
Revolutionin nykyinen päävalmentaja on skotlantilainen entinen jalkapalloilija, peliuransa huippuvuodet Liverpool FC:ssä pelannut Steve Nicol. Hän on hoitanut tehtävää kauden 2002 puolivälistä alkaen.
Joukkue.
Kokoonpano.
"Päivitetty: 26. elokuuta 2023"
Suurniva

Suurniva eli Suuripelto () on kylä Karjalan tasavallan Karhumäen piirin Suurlahden kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Äänisniemellä 17 kilometriä Suurlahdesta koilliseen. Kylässä on 167 asukasta (vuonna 2012).
Suurniva kuului 1900-luvun alussa Tolvojan volostin Foimoguban kyläkuntaan. Vuonna 1905 kylässä oli 21 taloa, koulu ja 131 asukasta. Neuvostoaikana perustettiin Äänisentauksen piiriin kuulunut Suurnivan kyläneuvosto. Vuonna 1933 siihen kuului 23 asutusta, joissa oli yhteensä 880 asukasta. Asukkaat olivat kaikki venäläisiä. Vuonna 1959 Suurnivaan liitettiin Tipinitsan kyläneuvosto. 2000-luvun alun kuntauudistuksessa Suurnivan kylähallintoalue yhdistettiin Suurlahden maalaiskuntaan.
Kylän kautta kulkee Karhumäen ja Suurlahden välinen asfaltoitu maantie. Sieltä on linja-autoyhteys Suurlahteen, Karhumäkeen ja Petroskoihin. Palveluihin kuuluvat lastentarha, posti ja kauppa.
Kellsin kirja

Kellsin kirja on kuvitettu keskiaikainen, latinankielinen evankeliumikäsikirjoitus. Sen valmistivat kelttiläiset munkit noin vuonna 800. Se on nykyisin nähtävänä Dublinissa, Irlannissa Trinity Collegen kirjastossa.
Kirjassa on neljä evankeliumia tekstattuna mustalla, punaisella, purppuranvärisellä ja keltaisella musteella. Se koostuu 340 pergamenttiarkista, jotka on taitettu kahtia. Arvellaan, että noin 30 arkkia on kateissa.
Vuosisatojen kuluessa kirja on sidottu uudelleen monia kertoja. Kirjasta on tehty näköispainoksia, ja se on julkaistu myös sähköisenä.
Alkuperä.
Kellsin kirjan valmistivat Ionan luostarin Pyhän Columban sääntökunnan munkit. Kirjan valmistuspaikasta ei ole täyttä varmuutta. Sitä on saatettu tehdä useassa paikassa, Ionan saarella, Kellsissä tai Lindisfarnessa. Todennäköisesti suurin osa kirjasta lienee tehty Ionan luostarissa 700-luvun lopulla. Vuonna 806 viikingit hyökkäsivät Ionan luostariin ja tappoivat 68 munkkia. Eloonjääneet munkit siirtyivät hyökkäyksen jälkeen Kellsin luostariin Irlannissa ja veivät ilmeisesti silloin keskeneräisen käsikirjoituksen mukanaan. Kellsin kirja viimeisteltiin Kellsin luostarissa 800-luvun alussa.
Aljaksandr Milinkevitš

Aljaksandr Uladzimiravitš Milinkevitš (, , s. 25. heinäkuuta 1947 Hrodna) on valkovenäläinen poliitikko, joka oli yhdistyneen opposition presidenttiehdokas vuoden 2006 presidentinvaalissa.
Ura.
Milinkevitš valmistui 1969 fysiikan ja matematiikan opettajaksi Hrodnan instituutista. Hän suoritti korkeakoulututkinnon 1972 Neuvostoliiton tiedeakatemiassa ja väitteli tohtoriksi 1976. Milinkevitšillä on vaimo ja kaksi lasta. Äidinkielensä valkovenäjän lisäksi hän puhuu puolaa, englantia, ranskaa ja venäjää.
Milinkevitš johti Sétifin yliopiston fysiikan laitosta Algeriassa 1980–1984. Vuodet 1987–1980 ja 1984–1990 hän oli dosenttina Hrodnan valtionyliopistolla. Hän osallistui vaihto-ohjelmiin Montpellier’n yliopistolle 1980 ja Kalifornian yliopistoon 1998 ja opiskeli "European Center for Security Problem Researchissa" Garmisch-Partenkirchenissä 2000.
Vuodet 1990–1996 Milinkevitš oli Hrodnan varapormestari, vastuussa koulutuksesta, kulttuurista, urheilusta ja kansainvälisistä yhteyksistä. Vuodet 1996–1997 hän oli jalkapallojoukkue Hrodna-93:n johdossa. Vuonna 1997 Milinkevitš perusti Ratušan, joka ohjasi ja tuki yhdistysten toimintaa. Viranomaiset sulkivat sen 2003. 
Presidenttiehdokkaana 2006.
Milinkevitš oli Aljaksandr Lukašenkan merkittävin haastaja vuoden 2006 presidentinvaalissa. Lokakuussa 2005 Minskissä pidetyssä yli 900 oppositioryhmän edustajien kokouksessa hänet valittiin "yhdistyneen opposition" yhteiseksi presidenttiehdokkaaksi kolmen ehdokkaan joukosta. Virallisten tulosten mukaan hän sai toiseksi suosituimpana ehdokkaana 6 % äänistä.
Milinkevitš piti mahdollisena vastaavanlaista ”veretöntä vallankumousta” kuin naapurimaa Ukrainassa vuonna 2004 tapahtunut ”oranssi vallankumous”. Epärehellisinä pidettyjen vaalien jälkeen vaaleja ei kuitenkaan uusittu opposition suurista protesteista huolimatta ja Lukašenka keskeytti opposition kokoontumiset väkivalloin.
Muuta.
Joulukuussa 2005 Milinkevitšin lähipiiriin ja vaalikampanjan taustavoimiin kuuluva Aleksandr Darafejev pidätettiin epäiltynä osallisuudesta Vitsebskissä lokakuussa tapahtuneeseen pommi-iskuun, jossa loukkaantui 46 ihmistä.
27. huhtikuuta 2006 Milinkevitš pidätettiin laittoman mielenosoituksen järjestämisestä. Edellispäivänä tuhannet ihmiset olivat osoittaneet mieltään presidenttiä vastaan ja Milinkevitš oli kertonut demokratia-aktivisteille opposition pyrkivän syrjäyttämään Lukašenkan kahden vuoden kuluessa. 
Milinkevitš sai 12. joulukuuta 2006 Euroopan parlamentin Saharov-mielipiteenvapauspalkinnon.
Monet yhdistyneen opposition jäsenet eivät pitäneet Milinkevitšin radikaaliudesta. Hänen mielestään neuvottelu Lukašenkan hallinnon kanssa oli turhaa ja hän kannatti kansalaistottelemattomuutta ja mielenosoituksia Lukašenkan kaatamiseksi. Oppositioryhmät äänestivät Milinkevitšin pois johtopaikalta kokouksessaan 26.–27. toukokuuta 2007 ja opposition johtoon tuli neljän vuorottelevan puheenjohtajan ryhmä.
Milinkevitš ilmoitti toukokuussa 2010 asettuvansa ehdolle myös vuoden 2010 presidentinvaaleissa, mutta perui ehdokkuutensa syyskuussa. Milinkevitšin mukaan vaalilainsäädäntöön ei ole tehty riittäviä uudistuksia aidosti vapaiden vaalien järjestämiseksi.
Jukka Mikkola

Jukka Sakari Mikkola (3. heinäkuuta 1943 Vampula – 23. maaliskuuta 2018 Turku) oli suomalainen poliitikko Turusta. Hän toimi SDP:n kansanedustajana 1983–1987 sekä 1995–2003, ja eduskunnan puhemiehenä lyhyen aikaa vuonna 1999. Silloisten hallitusneuvottelujen osana puhemiehen paikka luvattiin kokoomuksen Riitta Uosukaiselle. Kansanedustajuuden rinnalla Mikkola toimi Turun kaupunginvaltuustossa puheenjohtajana ja hän palasi kyseiseen tehtävään vuoden 2007 alussa. Mikkola vetäytyi kunta- ja maakuntapolitiikasta vuonna 2016.
Mikkola valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Turun yliopistosta vuonna 1968 sai varatuomarin arvon vuonna 1972. Hän toimi asianajajana Turussa vuodesta 1972 lähtien.
Toimiessaan eduskunnan toisena varapuhemiehenä sääti Mikkola yksin neljä lakia ollessaan ainoana kansanedustajana paikalla täysistunnossa 14. helmikuuta 2003 kello 2.35.
Mikkola toimi Suomen eläinsuojeluyhdistyksen puheenjohtajana 1986–1991.
Mikkola oli valtakunnanoikeuden jäsen kaudella 2003–2007.
Vuonna 2009 Mikkola promovoitiin kunniatohtoriksi Turun yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta.
Vuoden 2012 kuntavaaleissa Mikkola putosi Turussa kaupunginvaltuutetusta varavaltuutetuksi, mutta teki paluun valtuustoon marraskuussa 2013, kun paikka vapautui edesmenneeltä Virpa Puistolta. Maaliskuussa 2016 Mikkola erosi kaupunginvaltuustosta ja maakuntavaltuustosta terveydellisten syiden takia.
Kauno Kleemola

Kauno Antero Kleemola (aik. Klemola, 5. heinäkuuta 1906 Kälviä – 12. maaliskuuta 1965 Kannus) oli suomalainen maanviljelijä ja maalaisliittolainen poliitikko Kälviältä. Hän oli eduskunnan puhemies 1962–1965 ja ministeri Kekkosen hallituksissa.
Elämä.
Kauno Kleemola valmistui 1927 ylioppilaaksi, 1932 agronomiksi ja 1932 maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi. Hän toimi myös Kannuksen maamieskoulun johtajana vuosina 1943–1965. Maanviljelysneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1962.
Kleemola toimi kansanedustajana 1939–1945 ja 1948–1965. Joulukuussa 1958 presidentti Urho Kekkonen nimitti Kleemolan muodostamaan hallituksen, mutta tämä epäonnistui. Sen jälkeen presidentti Kekkonen nimitti Sukselaisen I hallituksen.
Sodan jälkeisessä Suomessa Kleemola oli myös keskeinen urheiluvaikuttaja. Hän toimi Valtion Urheilulautakunnan puheenjohtajana vuosina 1951–1965. Vuosina 1951–1960 Kleemola toimi SVUL:n puheenjohtajana. Tähän ajankohtaan liittyvät urheilupoliittiset vastakkainasettelut SVUL:n sisällä, jossa Kleemola kuului presidentti Kekkosen tukemaan ryhmään, jossa vastapuolen keskeisiä toimijoita olivat sosiaalineuvos Akseli Kaskela ja pääkonsuli Arvo Himberg.
Olavi Borg

Olavi Allan Borg (30. maaliskuuta 1935 Janakkala – 26. maaliskuuta 2020 Tampere) oli suomalainen valtio-opin professori ja poliitikko. Hän oli kansanedustaja (lib.) vuosina 1972–1975.
Koulutus.
Borg valmistui ylioppilaaksi Hämeenlinnan yhteiskoulusta 1955, valtiotieteiden kandidaatiksi 1958 ja lisensiaatiksi 1961 Helsingin yliopistosta. Hän työskenteli tutkijana Helsingin yliopistossa 1958–1965 ja väitteli valtiotieteiden tohtoriksi vuonna 1964. Borgin väitöskirjan aiheena olivat suomalaiset puolueideologiat.
Politiikka.
1960-luvun alussa Borg oli taustavaikuttajana, kun sekä Vapaamielisten Liitto että Suomen Kansanpuolue valmistelivat puolueohjelmiensa uudistamista. Vapaamielisten Liitossa ideologiatyötä teki Edistyspiiri-niminen työryhmä. Borg itse näkyi hieman enemmän Kansanpuolueen puolella, ja hän liittyi lopulta sen jäseneksikin.
Kun Liberaalinen Kansanpuolue muodostui Vapaamielisten Liiton ja Suomen Kansanpuolueen yhdistymisen tuloksena 1965, sen ohjelmaksi otettiin Borgin yhdessä muiden kanssa valmistelemat työt. Borg valittiin uuden puolueen tärkeisiin luottamustehtäviin.
Vuonna 1966 Borg sai hoidettavakseen professuureja ja apulaisprofessuureja Sisä-Suomessa, minkä vuoksi hän muutti Helsingistä Tampereelle. Hän oli Tampereen kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1969–2000 ja kaupunginhallituksen jäsen 1986–1988. Borg toimi kaudella 1972–1975 Liberaalisen Kansanpuolueen kansanedustajana Hämeen läänin pohjoisesta vaalipiiristä.
Borg vastusti presidentti Urho Kekkosen virkakauden jatkamista poikkeuslailla maaliskuun alusta 1974 lähtien ja äänesti eduskunnassa tammikuussa 1973 puoluetoverinsa Irma Toivasen kanssa lain hyväksymistä vastaan. Muut LKP:n kansanedustajat äänestivät lain hyväksymisen puolesta.
Yksityiselämä.
Borg jäi Tampereen yliopiston valtio-opin professorin virasta eläkkeelle vuonna 1999. Hän asui Tampereella. Myös hänen poikansa Sami Borg on politiikan tutkija. Tositelevisioesiintyjä ja yrittäjä Sointu Borg on Olavi Borgin lapsenlapsi ja Sami Borgin tytär.
Geena Davis

Virginia Elizabeth ”Geena” Davis (s. 21. tammikuuta 1956 Wareham, Massachusetts) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet palkittiin parhaan naissivuosan Oscar-palkinnolla elokuvasta "Yksinäinen matkailija" (1988). Hän oli myös ehdolla parhaan naispääosan Oscar-palkintoon elokuvasta "Thelma ja Louise" (1991). Lisäksi hän on esiintynyt elokuvissa "Kärpänen" (1986), "Beetlejuice" (1988), "Keikka putkessa" (1990), "Omaa luokkaansa" (1992), "Kurkunleikkaajien saari" (1995), "The Long Kiss Goodnight" (1996), "Stuart Little – pieni suuri hiiri" (1999) ja "Stuart Little 2" (2002) sekä televisiosarjassa "Greyn anatomia" (2014–2018).
Vuosina 2005–2006 Davis esitti Yhdysvaltain ensimmäistä naispresidenttiä televisiosarjassa "Rouva presidentti" (2005–2006). Hän sai roolistaan Golden Globe -palkinnon. Suomessa sarjaa esitti Nelonen talvella 2006.
Yksityiselämä.
Davis oli lukioaikanaan vaihto-oppilaana Sandvikenissa Ruotsissa ja hän osaa puhua ruotsia sujuvasti.
Davis on ollut naimisissa neljä kertaa. Hänen kolmas aviomiehensä oli suomalainen elokuvaohjaaja Renny Harlin. Pariskunta oli naimisissa vuodet 1993–1998. Davis oli naimisissa vuosina 2001–2017 iranilaisen neurokirurgi Reza Jarrahy'n kanssa ja heillä on vuonna 2002 syntynyt tytär ja vuonna 2004 syntyneet kaksospojat. Esikoisensa hän synnytti vasta 46-vuotiaana. Davis itse asiassa kiistää koskaan avioituneensa virallisesti Jarrahyn kanssa.
Dioptaasi

Dioptaasi on vihreä ja lasikiiltoinen silikaattimineraali, jonka väri johtuu sen sisältämästä kuparista. Sen nimi on yhdistelmä kreikan kielisistä sanoista "nähdä läpi" (dia optima). Sen näytteet ovat yleensä syvänvihreitä, omamuotoisia kiteitä, jotka ovat kvartsissa (jos näyte on Venäjältä) tai kalsiitissa (jos näyte on Namibiasta). Venäjä (Kazakstan) ja Namibia (Tsumeb) ovat yleisimmät dioptaasin alkuperämaat. Dioptaasi on harvinainen mineraali, eikä sitä esiinny edellä mainittujen löytöpaikkojen lisäksi kuin muutamassa muussa paikassa. Se on kuparimalmin hapettumistuote. Ensimmäisen kerran dioptaasia tavattiin kuparikaivoksessa 1700-luvulla, ja sitä luultiin silloin smaragdiksi. Se on kuitenkin pehmeämpää kuin smaragdi (Mohsin asteikolla noin 5) ja sillä on trigoninen kiderakenne, joten asiaan perehtynyt voi erottaa sen smaragdista helposti.
Dioptaasilla ei ole erityistä käyttötarkoitusta. Mineraalien keräilijät ovat kuitenkin kiinnostuneita sen upeasta ulkonäöstä. Niinpä sitä myydään Internet-kaupoissakin vaihtelevaan hintaan. Vaatimattomamman näytteen saattaa saada jopa 20 dollarilla, mutta kauneimmat näytteet maksavat satoja dollareita.
Dioptaasia kutsutaan myös nimellä Kieselkupfer-smaragdiksi.
Itä-Siperian meri

Itä-Siperian meri () on merialue Pohjoisessa jäämeressä. Se rajoittuu länsipuolella Uuden-Siperian saariin ja itäpuolella Wrangelinsaareen. Viereiset merialueet ovat Laptevinmeri lännessä ja Tšuktšimeri idässä. Laptevinmereen se liittyy kolmen salmen, Tšuktšimereen yhden salmen (Longinsalmi) välityksellä.
Merialueen pinta-ala on noin 936 000 kilometriä. Meren syvyys on suurimmillaan 155 metriä, mutta voi länsi- ja keskiosissa olla vain 9–20 metriä.
Meri on jäätyneenä suurimman osan vuotta.
Venäläiset purjehtivat merellä jo 1600-luvulla. Semjon Dežnjov purjehti vuonna 1648 rannikkoa Kolymasta Anadyrjoelle ja Beringinsalmelle.
Merkittävin satamakaupunki on Pevek.
Aiheesta muualla.
&lt;br&gt;
Lammasoja

Lammasoja eli Lambasoja () on maaseututaajama Karjalan tasavallan Karhumäen piirin Suurlahden kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Äänisen rannalla 11 kilometriä Suurlahdesta luoteeseen. Taajamassa on 634 asukasta (vuonna 2012).
Lammasoja lähikylineen mainitaan 1800-luvulla karjalaisten asuttamana. 1900-luvun alussa se kuului Suurlahden volostin Suurlahden kyläkuntaan. Vuonna 1905 kylässä oli 16 taloa, koulu ja 108 asukasta. Vuonna 1933 Äänisentauksen piirin Suurlahden kyläneuvostoon kuuluneessa kylässä oli 146 asukasta, jotka kaikki olivat venäläisiä. Kylän viereen perustetusta samannimisestä taajamasta tuli myöhemmin kyläneuvoston keskus. 2000-luvun alun kuntauudistuksessa Lammasojan kylähallintoalue liitettiin Suurlahden maalaiskuntaan.
Kylään johtaa sorapäällysteinen tie. Sieltä on linja-autoyhteys Suurlahteen ja Karhumäkeen. Äänisen rannalla on laivalaituri. Palveluihin kuuluvat lastentarha, vapaa-ajantalo, kirjasto, lääkintäasema ja kaksi kauppaa.
Damdiny Sühbaatar

 
Damdiny Sühbaatar (, ; 2. helmikuuta 1893 – 22. helmikuuta 1923 Urga) oli mongolialainen itsenäisyys- ja vallankumoustaistelija sekä kommunistisen Mongolian kansan vallankumouspuolueen johtaja. Häntä pidetään Mongoliassa sankarina ja yhtenä valtion perustajista.
Sühbaatarin syntyessä Mongolia kuului Qing-dynastian Kiinaan. Nuorena hän työskenteli maataloustöissä ja opiskeli mongolian kieltä ja aritmetiikkaa. Qing-dynastian kaaduttua vuonna 1911 Mongolia itsenäistyi ja sen johtoon nousi Bogd-kaani. Sühbaatar liittyi maan armeijaan seuraavana vuonna. Hän menestyi koulutuksessa ja siirtyi lopulta hallinnollisiin tehtäviin vuonna 1918. Kiinalaiset kuitenkin palasivat Mongoliaan ja vaativat maan hallitusta eroamaan; heidän vaatimuksiinsa suostuttiin ja armeija hajotettiin, jolloin Sühbaatar joutui työttömäksi. Hän oli kuitenkin perustanut vuonna 1919 nationalistisen Dzüünharaa-ryhmän, joka liittyi toiseen, Horloogijn Tšoibalsanin johtamaan ryhmittymään vuonna 1920 ja otti yhteyttä venäläisiin vallankumouksellisiin. Ryhmästä muodostettiin Mongolian kansan vallankumouspuolue, joka pyysi apua bolševikeilta.
Roman von Ungern-Sternbergin johtamat bolševikkien vastaiset joukot miehittivät osia Mongoliasta. Sühbaatar nousi helmikuussa 1921 uuden Mongolian kansanarmeijan johtoon ja hyökkäsi onnistuneesti venäläisiä ja kiinalaisia joukkoja vastaan. Urga vallattiin heinäkuussa 1921, ja myöhemmin samana vuonna Sühbaatar vieraili Moskovassa tavatakseen Leninin. Hänestä tehtiin maan uuden hallituksen sotaministeri. Hän kuitenkin kuoli sairauteen vain muutamaa vuotta myöhemmin helmikuussa 1923.
Heinälahti

Heinälahti () on kylä Karjalan tasavallan Karhumäen piirin Suurlahden kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Äänisjärven Suuren Klimetskoinsaaren luoteisrannalla 30 kilometriä Suurlahdesta vesiteitse etelään. Kylässä on 16 asukasta (vuonna 2012).
Heinälahti tunnetaan 1600-luvulta lähtien. Sen läheltä on löytynyt kivikautisia asuinpaikkoja sekä 1300–1700-luvun kylänpaikka. 1800-luvulla kylän asukkaat mainittiin venäläistyneiksi ”tšuudeiksi”. 
1900-luvun alussa Heinälahti lähikylineen muodosti Suurlahden volostiin kuuluneen kyläkunnan. Vuonna 1905 kyläkunnassa oli 27 kylää ja yli 2 700 asukasta. Neuvostoaikana perustettiin Äänisentauksen piiriin kuulunut Heinälahden kyläneuvosto, jossa vuonna 1933 oli 31 asutusta ja lähes 2 000 asukasta. Kahta suomalaista lukuun ottamatta asukkaat olivat kaikki venäläisiä. Vuonna 1958 Heinälahteen liitettiin Kižin kyläneuvosto. 2000-luvun alun kuntauudistuksessa Heinälahden kylähallintoalue yhdistettiin Suurlahden maalaiskuntaan.
Kylästä on laivayhteys Petroskoihin, Kižiin ja Suurlahteen. Talvisin Petroskoin, Heinälahden ja Kižin välillä liikennöi helikopteri. Palveluihin kuuluvat kauppa ja posti. Kylässä toimii kaksi vierasmajaa.
Heinälahdella on historiallisen asutuksen status. Sen nähtävyyksiin kuuluvat 1800-luvun loppupuolella pystytetty Semjonovin talo sekä vuonna 1810 rakennettu Pyhän Nikolaoksen kirkko, jonka puuosat paloivat vuonna 1989. Kylän hautausmaalla on runonlaulaja Ivan Rjabininin hauta.
Uuden-Siperian saaret

Uuden-Siperian saaret () on Pohjoisessa jäämeressä sijaitseva saaristo Siperian rannikolla Laptevinmeren ja Itä-Siperian meren välissä. Dmitri Laptevin salmi erottaa saaret mantereesta. Hallinnollisesti saaristo kuuluu Sahan tasavaltaan.
Saarten on yhteispinta-ala noin 38 000 neliökilometriä. Suurin saari on Kotelnyi (, 11 700 km²), joka kuuluu saariston keskeiseen Anjounsaarten ryhmään. Tämän eteläpuolella lähempänä rannikkoa on Ljahovinsaarten ryhmä. Koillisessa on pienempi De Longin saarten ryhmä, jota ei aina lueta Uuden-Siperian saariin kuuluvaksi.
Ensimmäiset havainnot saarista teki 1700-luvun alussa kasakka Jakov Permjakov.
Nimen Uusi-Siperia seudulle antoi Siperiaan karkotettu, sittemmin tutkimusmatkailijaksi ryhtynyt riikalainen tullivirkailija Matthias Hedenström (1780–1845) vuonna 1820. Hän piti saaria Siperian manneralueen ulokkeina, eikä saaristona.
Suomeksi saaret ovat aiemmin esiintyneet myös kirjoitusasussa Uuden Siperian saarisarja (1872), Uuden-Siperian saaristo (1919) ja Uuden Siperian saaret (1938, 1965, 1966).
Salkovaara

Salkovaara () on taajama, kylä sekä entinen kylähallinto Karjalan tasavallan Karhumäen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee piirin luoteisosassa Seesjärven länsipuolella. Nykyään Salkovaara kuuluu Paateneen maalaiskuntaan.
Historia.
Ennen 1920-lukua Salkovaaran alue kuului historialliseen Paatenen kuntaan. Kunta lakkautettiin 1920-luvulla ja suunnilleen sen alueesta muodostettiin Seesjärven piiri. Jatkosodan aikana alue oli Suomen miehittämä vuosina 1941–1944. Sodan jälkeen alue tuli kuulumaan Karhumäen piiriin. 
Salkovaaran kylähallintoon kuului keskuskylän lisäksi Särkijärvi, Laasari ja Voijärvi. Salkovaaran kylähallintoalueen eteläpuolella sijaitsi Paatenen kylähallintoalue, länsipuolella on Mujejärven piiri ja koillispuolella Segežan piiri.
Tsengel

Tsengel () on sum Bajan-Ölgiin maakunnassa aivan Mongolian länsiosassa. Se on maakunnan sumeista suurin ja käsittää osan Altai Tavan Bogdin kansallispuistosta. Vuonna 2014 sumin väkiluku oli 8 744. Sen pääkaupunki on Höšööt, joka sijaitsee noin 75 kilometriä Ölgiistä länteen puolimatkassa Hoton- ja Hurganjärville. Pääkaupunkia luonnehtivat soratiet ja puuaidoin ympäröidyt hirsitalot.
Tsengelin asukkaista enemmistö on kazakkeja, mutta siellä asuu myös tuvaaneja ja mongoleja. Louisa Waugh on kuvannut elämää Tsengelissä kirjassaan "Hearing Birds Fly: A Nomadic Year in Mongolia".
Kumsa

Kumsa (myös "Kumsi"; ) on kylä ja entinen kylähallintoalue Karhumäen piirin länsiosassa Karjalan tasavallassa Venäjällä. 
Kumsan kylä sijaitsee Kumsjärven etelärannalla Karhumäeltä Porajärvelle vievän tien varrella. Kylässä oli 250 asukasta vuonna 1996.
Entinen kylähallintoalue.
Kumsan kylähallintoalue () on nyttemmin yhdistetty Tšobinon maalaiskuntaan. Sen naapurina pohjoisessa oli Paatenen kylähallintoalue ja idässä Tšobinon kylähallintoalue, lännessä Mujejärven piiri ja etelässä Kontupohjan piiri. Kylähallintoalueella sijaitsevat kylät olivat Kumsa (keskuskylä), Suurselkä, Zagubje, Karsikkojärvi (30 asukasta vuonna 1996), Mäntyselkä, Kumsjärvi ja Semtsojärvi. 
Historia.
Kumsan kylähallintoalueen alue kuului Mäntyselän kuntaan 1920-luvulle asti, jolloin kunta lakkautettiin ja liitettiin Karhumäen piiriin. Kumsan kylä perustettiin 1930-luvulla, sen rakensivat alueelle karkotetut venäläiset gulakit (!). Kumsa oli jatkosodassa Suomen miehittämä 1941-1944. Kylä vallattiin Erillinen pataljoona 21:n yllätyshyökkäyksellä 27. lokakuuta 1941.
Kings of Metal

Kings of Metal on itseään samalla nimellä kutsuvan Manowar-yhtyeen kuudes albumi (jäsenten mukaan "The Sixth Magic Circle"), joka julkaistiin vuonna 1988. Monet lukevat albumin yhtyeen tuotannon parhaimmistoon. Se jäi kitaristi-perustajajäsen Ross The Bossin viimeiseksi Manowarissa.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt Joey DeMaio, ellei toisin mainittu.
Tšopina

Tšopina, Tšepina tai Tšobene () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Karjalan tasavallan Karhumäen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 17 kilometriä Karhumäestä länteen. Kylässä on 270 ja kunnassa 649 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus.
Tšopinan kunnan pinta-ala on 1 501,35 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Karhumäen piirin Paateneen, idässä Pinduisen ja Karhumäen, etelässä Kontupohjan piirin Käppäselän ja Hirvaksen, sekä lännessä Suojärven piiriin Porajärven kuntiin.
Seudulla virtaavat Semsjoki ("Semtša"), Uunitsanjoki ("Unitsa"), Kumsa ja Porusta. Järviä ovat Seesjärvi, Kumsjärvi, Semsjärvi, Osterjärvi ja Vuosmajärvi ("Vožema").
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluvat Kumsin (ven. "Kumsa-2"), Padunin ja Suurselän ("Bolšaja Selga") asutukset sekä Ahvenjärven ("Ostretšje"), Karjalan Maaselän, Karsikkoselän ("Karzikozero"), Kumsjärven, Lahdenperän ("Zaozerje"), Mäntyselän ja Semsjärven kylät. Suurempia asutuskeskuksia ovat vajaan kahdensadan asukkaan Mäntyselkä ja Kumsi sekä reilun sadan asukkaan Padun. Lahdenperässä, Semsjärvellä ja Suurselässä ei ole lainkaan vakituista asutusta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 63 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 23 % karjalaisia, 5 % ukrainalaisia ja 5 % valkovenäläisiä.
Historia.
Tšopinan karjalaiskylä kuului Mäntyselän kuntaan 1920-luvulle asti, jolloin kunta lakkautettiin ja liitettiin Karhumäen piiriin. Jatkosodassa vuosina 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä.
Liikenne, talous ja palvelut.
Tšopinan kautta kulkee Karhumäen, Juustjärven ja Porajärven välinen maantie. Kylässä on geologian tutkimusyritys, metsänhoitoalueen konttori ja sahalaitos. Kumsissa toimii Karhumäen meijeri. Palveluihin kuuluvat kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus sekä lääkintäasema.
Nähtävyydet.
Kunnan alueelta on löydetty kaksi kivikautista asuinpaikkaa. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluu Kumsjärven kylän tsasouna. Seudulla on jatkosodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden hautapaikkoja.
Sum

Sum () on Mongolian aluejaon yksikkö. Mongolia on jaettu "aimageihin" eli provinsseihin tai maakuntiin, jotka jakautuvat edelleen sumeihin. Sum on samantyyppinen yksikkö kuin piirikunta. Sumit jakautuvat edelleen "bag"-nimisiin yksiköihin: jokaisessa sumissa on vähintään yksi sumin keskuspaikkakunnan käsittävä bag ja yksi maaseutu-bag, mutta useimmiten jälkimmäisiä on kolme tai neljä. Mongolia jakautuu nykyään yhteensä 331 sumiin ja 1 671 bagiin (vuonna 2008).
Sum tarkoittaa kirjaimellisesti nuolta, ja alun perin se oli sotilaallinen yksikkö, jota käytettiin jo ennen Tšingis-kaania. Mongolivaltakunnan aikaan sum käsitti noin 150–200 kotitaloutta. Kiinan valtakaudella sum oli Mongolian aluejaon pienin yksikkö "hošuun" alapuolella. Tällöinkin sillä oli sotilaallinen rooli: sumin täytyi toimittaa vuoden 1789 lain mukaan armeijalle 150 asekuntoista miestä. Mongoliassa oli 239 sumia vuonna 1830, mutta niiden määrä vaihteli suuresti väestönkasvun tai väestön vähenemisen mukaan. ”Puolikkaita” sumeja, jotka olivat liian pieniä toimittamaan tarpeeksi miehiä aseisiin, kutsuttiin nimellä "hondogo". Myös sumien määrä khošuu-yksiköissä vaihteli huomattavasti. Nykyinen sum-järjestelmä syntyi vuonna 1931, kun suuremmat piirikunnat jaettiin neuvostokauden alussa 324 sumiin.
Pinduinen

Pinduinen () on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Karjalan tasavallan Karhumäen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Äänisjärven rannalla sen pohjoiseen työntyvän Poventsanlahden perukassa seitsemän kilometriä Karhumäestä itään. Taajamassa on 5 000 ja kunnassa 5 700 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus.
Pinduisin kunnan pinta-ala on 7 623,62 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Karhumäen piirin Poventsan, etelässä Karhumäen ja lännessä Tšopinan sekä pohjoisessa Segežan piirin Papinkosken kuntiin. Pinta-alasta valtaosa on metsää ja vesistöjä.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Lumbusin (ven. "Lumbuši") ja Salmalahden ("Salmaguba") kylät, Suurlahden ("Velikaja Guba") ja Vansjärven ("Vanzozero") asutukset sekä Lumbusjärven ("Lumbušozero"), Maaselän, Malun ("Malyga") ja Vitškan rautatieasemat. Toiseksi suurin asutuskeskus on yli 400 asukaan Lumbusi. Salmalahdessa, Vansjärvellä sekä Lumbusjärven ja Malun asemilla ei ole lainkaan vakituista asutusta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 86 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 4 % valkovenäläisiä, 3 % karjalaisia ja 2 % ukrainalaisia.
Historia.
Pinduisin taajama on saanut alkunsa Vienanmeren–Itämeren kanavan rakentamisen yhteydessä vuonna 1933 perustetusta telakasta. Sitä ennen paikalla oli kaksi venäläisten asuttamaa kylää, Verhnije Pinduši ja Nižnije Pinduži. Taajaman ensimmäiset asukkaat olivat etupäässä muualta Neuvostoliitosta karkotettuja kulakkeja. Jatkosodan aikana alue oli suomalaisten miehittämä. Vuonna 1950 Pinduinen sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Telakan lisäksi siellä toimi merenkulkuoppilaitos. Vuonna 1972 perustettiin suuri hartsi- ja tärpättitehdas, jonka pohjalta avattiin vuonna 2000 lastulevytehdas.
Liikenne, talous ja palvelut.
Pinduisin kautta kulkee Karhumäen ja Puudožin välinen maantie. Sinne johtaa myös Muurmannin radalta haarautuva sivurata.
Taajaman suurin työnantaja on nykyään Karelija DSP:n lastulevytehdas. Siellä toimii myös šungiittia jalostava yritys, Karhumäen meijerin karjatila sekä muita puunjalostus- ja maatalousyrityksiä. Palveluihin kuuluvat keskikoulu, musiikki- taidekoulut sekä kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus.
Nähtävyydet.
Vitškan aseman luona sijaitsevat 1700-luvun alun rautasulaton rauniot. Muut historialliset kohteet liittyvät Venäjän kansalaissotaan ja toiseen maailmansotaan.
Gene Krupa

Gene Krupa (15. tammikuuta 1909 Chicago, Illinois – 16. lokakuuta 1973 New York) oli yhdysvaltalainen jazz-muusikko, rumpali ja orkesterinjohtaja. Hän on ollut eräs tunnetuimmista jazz-rumpaleista kautta aikojen ja häntä pidetään eräänä ensimmäisistä, ellei ensimmäisenä rumpusoolojen soittajana. Ennen Krupaa rumpusoolot olivat harvinaisuus ja rumpuja pidettiin lähinnä musiikkia tukevina soittimina. Krupa muutti pysyvästi yleistä käsitystä rumpaleista.
Gene oli nuorin Bartley ja Ann Krupan yhdeksästä lapsesta. Hänen isänsä kuoli Genen nuoruusvuosina ja hänen äitinsä työskenteli modistina. Kaikkien lasten piti ryhtyä työntekoon nuorina, Genen 11-vuotiaana. Hänen veljensä Pete työskenteli Brown Music Companylla ja sai hommattua Genelle työn juoksupoikana. Musiikillisen uransa Gene aloitti soittamalla saksofonia, mutta aloitti rumpujensoiton 11-vuotiaana, sillä ne olivat halvimmat soittimet musiikkiliikkeessä jossa hän ja hänen veljensä työskentelivät. 
Krupa aloitti uransa jo 1920-luvulla chicagolaisten tanssiyhtyeiden kanssa. Hän osallistui jazzkonsertteihin, kuunteli ja matki tummaihoisia rumpaleita. Vuonna 1927 Krupa oli yksi ensimmäisistä rumpaleista, jotka käyttivät levystudiossa kokonaista rumpusettiä. Benny Goodman kiinnitti Krupan yhtyeensä rumpaliksi vuonna 1934. Krupa soitti yhtyeessä kolme vuotta ja ehti muodostua kansalliseksi ilmiöksi. 
Vuonna 1938 Krupa perusti oman yhtyeensä. Hänet pidätettiin San Franciscossa marihuanan hallussapidosta vuonna 1943. Krupa sai lyhyen vankilatuomion ja hänen yhtyeensä hajosi. Tämän jälkeen Krupa liittyi uudestaan Benny Goodmanin orkesteriin. Vuonna 1944 Krupa kokosi kuitenkin jo uuden orkesterinsa.
Vuonna 1950 isojen jazzyhtyeiden aika alkoi olla ohi. Krupa onnistui pitämään oman yhtyeensä koossa joulukuuhun. Yhtyeen hajottamisen jälkeen hän ei tiennyt mitä tekisi seuraavaksi. Krupa oli johtanut pienempiä ryhmiä ison yhtyeensä sisällä ja tämä oli looginen valinta bebopin kasvattaessa suosiotaan. 
1950-luvun loppupuolella Krupan oli vähennettävä soittamistaan selkäongelmien pahentuessa. Vuonna 1960 hän sai sydänkohtauksen joka pakotti hänet jättämään soiton moneksi kuukaudeksi. Vuonna 1967 hän lopetti soittamisen väittäen olevansa liian laiska soittamaan ja tietävänsä sen kuuluvan myös musiikista. Vuonna 1970 hän perusti uudelleen kvartettinsa ja esiintyi Hotel Plazassa, New Yorkissa. 
Viimeiset vuotensa Krupa kärsi leukemiasta ja emfyseemasta ja hän kuoli 16. lokakuuta 1973 sydänkohtaukseen.
Krupaa on luonnehtinut Digby Fairweather seuraavasti: ”Gene Krupa oli onnekas kolmella tapaa. Hän syntyi oikeaan aikaan, oli luonnollinen esiintyjä ja lisäksi valkoihoinen. Mustille esiintyjille ei koskaan sallittu sellaista urakehitystä.”
Gene Krupa on myös opettanut KISS-yhtyeen rumpalia Peter Crissiä.
Byrnesinpussihiiri

Byrnesinpussihiiri ("Dasyuroides byrnei") on pieni pussieläin, jonka elinaluetta ovat Keski-Australian ruohotasangot ja autiomaat. Sen ruumiinpituus on 16,5 cm ja hännänpituus 13–14 cm.
Byrnesinpussihiiret elävät yksinään tai pienissä ryhmissä maanalaisissa luolissa. Ne saalistavat yöaikaan ruohotuppaitten keskellä hyönteisiä, liskoja ja lintuja. Byrnesinpussihiiret saavat poikasensa talvella ja pesueessa on yleensä viisi tai kuusi poikasta.
Yleisurheilun sisäratojen maailmanmestaruuskilpailut 1993

Vuoden 1993 yleisurheilun sisäratojen MM-kilpailut järjestettiin maaliskuussa Torontossa, Kanadassa. 
Kisoissa naisten kolmiloikka oli ensimmäistä kertaa virallisessa kisaohjelmassa. Näytöslajeina olivat miesten ja naisten moniottelut sekä 1 600 metrin (osuudet 800 m, 200 m, 200 m ja 400 m) viesti. Viimeisen kerran kisaohjelmassa olivat kävelykilpailut.
Näytöslajit.
Näytöslajit eivät kuuluneet viralliseen kisaohjelmaan.
Yleisurheilun sisäratojen maailmanmestaruuskilpailut 1995

Vuoden 1995 yleisurheilun sisäratojen MM-kilpailut järjestettiin 10.–12. maaliskuuta Palau Sant Jordissa, Barcelonassa, Espanjan Kataloniassa.
Kisoihin osallistui kaikkiaan 602 urheilijaa 130:sta maasta. Urheilijoista miehiä oli 348 ja naisia 254.
Yleisurheilun sisäratojen maailmanmestaruuskilpailut 1997

Vuonna 1997 yleisurheilun sisäratojen MM-kilpailut järjestettiin 7.–9. maaliskuuta Palais Omnisports de Paris-Bercyssä, Ranskan pääkaupungissa Pariisissa.
Ensimmäistä kertaa kisaohjelmassa oli naisten seiväshyppy.
Mustakoski

Mustakoski eli Tšornyi Porog () on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Segežan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Onihmajoen varrella 78 kilometriä maanteitse Segežasta luoteeseen. Taajamassa on 800 ja kunnassa 1 100 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus.
Mustakosken kunnan pinta-ala on 1 821,53 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Segežan piirin Idelin ja Papinkosken kuntiin sekä etelässä Karhumäen, lännessä Mujejärven ja pohjoisessa Belomorskin piireihin.
Seudulla virtaavat Bolšaja, Bystritsa, Ieljoki (ven. "Idel"), Jelma, Kamennaja, Onihmajoki ("Onigma"), Rema ja Tungutjoki ("Tunguda"). Järviä ovat Hiisjärvi ("Hižjarvi"), Ieljärvi ("Idel"), Kuutsujärvi ("Kutšozero") ja Ontajärvi. Kunnan alueella sijaitsee Verkošuon luonnonmuistomerkki.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu kolme asutusta: Perttijärvi, Oleni ja Vatša. Perttijärvellä on lähes 200 ja Vatšassa yli sata asukasta. Olenissa ei ole lainkaan vakituisia asukkaita. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 64 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 23 % valkovenäläisiä, 5 % karjalaisia, 4 % ukrainalaisia ja 2 % suomalaisia.
Historia.
Mustakoski on perustettu metsätyöläisasutukseksi vuosina 1936–1937. Toisen maailmansodan jälkeen se muodosti lähiseutuineen kyläneuvoston ja vuosina 1972–1991 sillä oli kaupunkimaisen taajaman asema. 
Liikenne, talous ja palvelut.
Kunnan läpi kulkee Kotškoman ja Repolan välinen maantie A134. Taajamasta on linja-autoyhteys Segežaan kolme kertaa viikossa.
Paikallisista työnantajista tärkeimpiä ovat erilaiset julkiset palvelut. Lisäksi toimii pieni puunhankintayritys. Keskustaajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kerhotalo, kirjasto, lääkintäasema, posti ja muutama kauppa.
Nähtävyydet.
Hiisjärven, Ieljärven ja Perttijärven rannoilta on löydetty kivikautisia asuinpaikkoja. Historiallisiin kohteisiin kuuluvat toisen maailmansodan aikana kaatuneiden neuvostosotilaiden haudat.
Temburong

Temburong on Brunein itäisin piirikunta. Se on eksklaavi, jonka erottaa muusta Bruneista Bruneinlahti ja Malesia. Piirikunnan pääkaupunki on Bangar. 
Temburongia rajoittaa pohjoisessa Bruneinlahti ja lännessä, etelässä sekä idässä Malesia. Piirikunnan pinta-ala on 1 166 neliökilometriä. Vuoden 2018 arvion mukaan siellä asui noin 10 900 asukasta. Temburong on väkiluvultaan Brunein pienin piirikunta.
Brunein ensimmäinen kansallispuisto, Ulu Temburongin kansallispuisto, sijaitsee Temburongin eteläosassa kattaen 55 000 hehtaaria Temburongin metsästä.
Papinkoski

Papinkoski eli Popov Porog () on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Segežan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Sekehenjoen niskalla lähellä Seesjärven rantaa. Taajamassa on 334 ja kunnassa 649 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus.
Papinkosken kunnan pinta-ala on 3 035 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Segežan piirin Mustankosken, pohjoisessa Idelin ja Segežan sekä koillisessa Valdain kuntiin, kaakossa Karhumäen piirin Poventsan, etelässä Pinduisen ja lounaassa Paateneen kuntiin. Pinta-alasta valtaosa on metsää.
Seutu kuuluu Vienanmeren ja Äänisen vedenjakajalla sijaitsevaan Uikujärven alankoon. Kunnan alueella virtaavia jokia ovat Ontajoki (ven. "Onda"), Sekehenjoki ("Segeža"), Karbozerka, Pezega, Voivanets, Kjagma, Propast, Gagoi, Batajev, Lisja, Vožema, Juga, Kjamenka, Sjurežnoi, Medveži, Uroksa, Zapadnyi ja Nei. Järviä ovat Uikujärvi, Segozerskoje, Lintujärvi ("Lindozero"), Urosjärvi ("Urosozero"), Kjamenitskoje, Telekino, Noruslambi, Rigozero, Babje, Panozero, Velikoje, Kiirasjärvi ("Kirasozero"), Karbozero, Sjurežskoje, Voldjärvi ("Voldozero"), Kärkijärvi ("Kjargozero"), Hargo, Kjagmozero, Tšuralambi, Sjavnozero, Varbozero ja Palvozero. Hyötykaivannaisiin kuuluvat maametallit, graniitti, gneissigraniitti, hiekka, sora ja turve. Kärkijärven itäpuolella sijaitsee Kamenitskin rauhoitusalue.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Kärkijärven (ven. "Kjargozero"), Taboinporogin ("Taboiporog") ja Voldozeron asutukset, Jurkinnavolokin kylä sekä Juan ("Ramentsy"), Lintujärven ("Špalovaja"), Nopsan ("Bystrjagi"), Riihijärven ("Rigozero"), Suglitsan, Sumerin ("Sumeritši") ja Urosjärven ("Urosozero") rautatieasemat. Toiseksi suurin asutuskeskus on reilun 200 asukkaan Voldozero. Jurkinnavolokissa, Lintujärvellä ja Suglitsassa ei ole lainkaan vakituista asutusta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 70 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 20 % valkovenäläisiä, 5 % karjalaisia ja 3 % ukrainalaisia.
Liikenne, talous ja palvelut.
Kunnan läpi kulkee Muurmannin rata sekä Pietarin ja Murmanskin välinen M18-valtatie, josta haarautuu osittain päällystetty maantie Papinkoskelle. Juassa, Nopsassa, Riihijärvellä, Sumerissa ja Urosjärvellä on rautatieasemat, Lintujärvellä ja Suglitsassa rautatien pysähdyspaikat. Kunnan itäosassa on Vienanmeren kanava.
Kunnassa toimii kaivosteollisuutta ja kalanviljelylaitos. Juan itäpuolella on sotilaskohteita. Keskustaajaman palveluihin kuuluu peruskoulu, kerhotalo, kirjasto, lääkintäasema, posti ja pari kauppaa
Nähtävyydet ja matkailu.
Sekehenjoella on kivikautisia asuinpaikkoja. Historiallisia kohteita ovat Venäjän kansalaissodassa ja toisessa maailmansodassa kaatuneiden sotilaiden haudat. Segežan risteyksessä on hotelli.
Idel (Karjalan tasavalta)

Idel (myös "Iel", ) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Segežan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Ala-Uikujokeen laskevan Ieljoen suussa 43 kilometriä Segežasta pohjoiseen. Taajamassa on 700 ja kunnassa 900 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus.
Idelin kunnan pinta-ala on 1 708,34 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Segežan piirin Uikujärven, Vojatšun, Segežan ja Papinkosken sekä lännessä Mustakosken, pohjoisessa Belomorskin piirin Kesäjoen ja idässä Suman kuntiin.
Seudulla virtaavat Ontajoki (ven. "Onda"), Ieljoki ("Idel"), Kotškoma, Onigma, Pana ja Šoba. Järviä ovat Vienanmeren–Itämeren kanavan ja Ontajoen tekojärvet, Uikujärveen kuuluva Maiguba, Panozero ja Šavan.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Kotškoman, Lososin, Maiguban, Sumskin ja Vienanmeren–Itämeren kanavan 11. sulun asutukset, Maiguban kylä sekä Šavanin rautatieasema. Toiseksi suurin asutuskeskus on yli sadan asukkaan Kotškoma. Sumskissa ei ole lainkaan vakituista asutusta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 82 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 7 % valkovenäläisiä, 4 % karjalaisia, 3 % ukrainalaisia ja 2 % suomalaisia.
Historia.
Paikkakunta on saanut alkunsa Vienanmeren–Itämeren kanavalle pakkosiirrettyjen talonpoikien asutuksista vuonna 1933. Samana vuonna perustettiin myös Idelin rautatieasema. Se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen vuonna 1943. Idel muutettiin maaseututaajamaksi vuonna 1991.
Liikenne, talous ja palvelut.
Kunnan läpi kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen valtatie M18 sekä Muurmannin rata, jolla on Idelin, Kotškoman, Maiguban ja Šavanin asemat. Suurin työllistäjä on rautatievarikko. Keskustaajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kerhotalo ja lääkintäasema. Eräitä palveluja on myös Kotškomassa.
Nähtävyydet.
Historiallisia kohteita ovat Šavanin patorakennelma, toisen maailmansodan aikana kaatuneiden neuvostosotilaiden hautapaikat sekä Maiguban asemalla Venäjän kansalaissodan aikana menehtyneen bolševikkijohtaja Vasili Soluninin muistolaatta.
Uikujärvi (kunta)

Uikujärvi eli Valdai () on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Segežan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Uikujärven itärannalla 70 kilometriä Segežasta kaakkoon. Taajamassa on 1 200 ja kunnassa 1 600 asukasta (vuonna 2013).
Maantiede ja asutus.
Valdain kunnan pinta-ala on 3 778 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Karhumäen piirin Poventsan ja Tsolmuisen kuntiin, lännessä Segežan piirin Segežan ja Papinkosken kuntiin, pohjoisessa Vojatšun ja Idelin kuntiin sekä idässä Belomorskin piirin Suman kuntaan ja Arkangelin alueeseen.
Seudulla virtaa Uikujoki sekä joukko pieniä jokia kuten Umba, Unduža, Šigerendža ja Vokša. Järviä ovat Uikujärven ohella Vikšozero, Suhoje ja Samozero. Kunnan alueella sijaitsee kaksi luonnonmuistomerkkeinä suojeltua suoaluetta. Suunnitteilla on Uikujärven rauhoitusalueen perustaminen.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Vuosmavaaran (ven. "Vožmogora") ja Vuosmajärven ("Vožmozero") asutukset sekä Polgan kylä. Polgassa on reilut 200 ja Vuosmavaarassa yli sata asukasta. Kunnan alueella sijainnut Petrovski Jamin kylä on nykyään autiona. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 75 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 15 % valkovenäläisiä, 4 % ukrainalaisia, 2 % karjalaisia ja 1 % suomalaisia.
Historia.
Alkuperäinen Uikujärven kylä sijaitsi lännempänä Ylä-Uikujoen suussa, mutta Vienanmeren–Itämeren kanavan rakennustöiden yhteydessä Uikujärven pintaa nostettiin huomattavasti ja kylä jäi veden alle.
Nykyinen taajama on syntynyt kanavan rakennustöiden yhteydessä 1930-luvulla. Toisen maailmansodan jälkeen sinne perustettiin metsäteollisuuspiiri.
Liikenne, talous ja palvelut.
Valdain kautta kulkee Vojatšun ja Vuosmajärven välinen maantie. Kunnan talous perustuu metsäteollisuuteen. Keskustaajaman palveluihin kuuluvat keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, yleinen sauna, posti ja joukko kauppoja.