Voimistelu

Voimistelu on urheilulaji, jossa tehdään systemaattisia harjoitteita – usein renkaiden, tankojen ja muiden laitteiden avulla – joko kilpaurheiluna tai voiman, ketteryyden ja fyysisen kunnon parantamiseksi. Voimisteluun kuuluu monta eri lajia, joissa käydään sekä henkilökohtaisia kilpailuja että joukkuekilpailuja. Sekä miehet että naiset kilpailevat sekä yksittäisissä lajeissa että moniotteluissa. 
Voimistelulajit jaetaan kolmeen pääryhmään: telinevoimisteluun, rytmiseen voimisteluun ja trampoliinivoimisteluun. Rytmisessä voimistelussa kilpailevat vain naiset. Miesten telinevoimistelussa on kuusi lajia: permanto, hevonen, renkaat, hyppy, nojapuut ja rekki. Naisten telinevoimistelussa on neljä lajia: hyppy, eritasonojapuut, puomi ja permanto. Telinevoimistelu on yksi olympialaisten seuratuimmista lajeista.
Voimistelulla on pitkä historia sekä kuntoilu- että kilpailumuotona. Antiikin kreikkalaiset tekivät voimisteluharjoituksensa alasti. Vaatteiden ja telineiden käyttö sai alkunsa 1700-luvulla, kun saksalaiset ryhtyivät käyttämään voimistelua sotilaskoulutukseensa. Lajia alkoivat harrastaa pian myös siviilit, ja se levisi muihinkin maihin. Nykyaikaisen voimistelun tärkeimpänä kehittäjänä pidetään Johann C. F. GutsMuthsia. Ruotsalainen Per Henrik Ling kehitti ruotsalaisen voimistelun GutsMuthsin teoksen pohjalta. Gioacchino Otta alkoi 1830-luvulla opettamaan lingiläistä voimistelua Helsingin yliopistossa.
Voimistelun kansainvälinen kattojärjestö on Kansainvälinen voimisteluliitto (FIG), joka on perustettu vuonna 1881 nimellä Euroopan voimisteluliitto. Järjestön nimi päivitettiin nykyiseen muotoon, kun mukaan tulivat muutkin kuin Euroopan maat. Suomessa voimistelun kansallinen lajiliitto on vuonna 1896 perustettu Suomen Voimisteluliitto, jonka piirissä toimii 312 seuraa ja noin 121 500 jäsentä.
Voimistelu oli mukana ensimmäisissä nykyaikaisissa olympiakisoissa vuonna 1896 ja naisten olympialaji siitä tuli vuonna 1928.
Nimen alkuperä.
Voimistelu-sanan vastineet juontuvat monissa kielissä kreikan sanasta "gymnos", joka tarkoittaa alastonta. Antiikin helleeneillä oli tapana harjoittaa ruumiinkulttuuria ilman vaatteita rakennuksissa, joita kutsuttiin nimellä "gymnasion". Tähän toimintaan yhdistettiin ruumiin ja hengen vaalimisen yhdistävä kasvatusihanne. 1900-luvun alkupuolella voimistelu miellettiin usein vastakohdaksi urheilulle, jossa tähtään yksittäisiin mitattaviin suorituksiin ja niiden vertailuun. Toisen maailmansodan jälkeen voimistelun pohjalta on syntynyt useita eri kilpailumuotoja, mikä on syrjäyttänyt voimistelun ja urheilun vanhan rajanvedon.
Historia.
Antiikin kreikkalaisille fyysinen kunto oli tärkeää, ja kaikissa Kreikan kaupunkivaltioissa harjoitettiin erilaisia liikuntamuotoja kuten juoksemista ja painia. Rooman valtakunnan vallattua Kreikan voimistelu poistui sotilaskoulutuksesta. Roomalaiset esittelivät uudeksi lajiksi puisen hevosen. Vuonna 393 keisari Theodosius I lopetti Olympian kisat, jotka siihen mennessä olivat rappeutuneet, ja voimistelu, samoin kuin muukin urheilu oli vähentynyt. Vuosisatojen ajan voimistelu oli lähes unohdettu.
1500-luvulla italialainen Girolamo Mercuriale kirjoitti teoksen "De Arte Gymnastica", joka toi yhteen hänen tutkimuksensa ruokavaliosta, liikunnasta, hygieniasta, luonnonmukaisista taudin parantamismenetelmistä. "De Arte Gymnastica" selitti myös periaatteita fysioterapiasta ja kirjoitti ensimmäisen kirjan urheilulääketieteestä.
Voimisteluliikkeen syntyminen.
Antiikin kreikan ruumiin ja hengen vaaliminen sai kannatusta 1700-luvun valistusajattelijoiden piirissä. Merkittävimpiä kouluvoimistelun kehittäjiä oli saksilainen Johann Friedrich GutsMuths (1759–1839), jonka oppikirja "Gymnastik für die Jugend" käännettiin useille kielille. GuthMuthsin oppilaista merkittävin oli preussilainen Friedrich Ludwig Jahn (1778–1852). Jahn ryhtyi kokoamaan 1810-luvun alussa kokoamaan saksalaiskansallista voimisteluliikettä, joka kohottaisi kansakunnan sotilaskuntoa. Tämä liike tunnetaan Turnen-liikkeenä. GutsMuths ja Jahn olivat fyysisen kasvatuksen edelläkävijöitä, jotka suunnittelivat laitteita johtaen lopulta nykyiseen voimisteluun. Jahnin muotoilemia varhaisia malleja olivat muun muassa rekki, nojapuut ja arkku.
Saksalaisen esikuvan mukaisia kansallisia voimisteluliikkeitä syntyi 1800-luvulla monissa Euroopan maissa. Näistä merkittävin oli ruotsalainen voimistelu, jota kutsutaan myös Per Henrik Lingin mukaan lingiläiseksi voimisteluksi. Muita vahvan voimisteluliikkeen kehittäneitä maita olivat Ranska, Belgia, Sveitsi, Tanska, Suomi ja Tšekki, jonka kansallismielinen Sokol-liike haarautui myös Sloveniaan ja Kroatiaan.
Naiset aloittivat voimisteluharrastuksen 1800-luvulla. Eri maissa kansalliset voimisteluliikkeet kantoivat huolta myös naisten fyysisestä ja moraalisesta kasvatuksesta. Kilpailemista pidettiin kuitenkin pitkään naisille vielä sopimattomampana kuin miesvoimistelijoille.
Kansainvälisen liiton syntyminen.
Eurooppalaisten voimisteluliittojen toimisto (, FEG) perustettiin Liègessä vuonna 1881 Nicolas Cupérusin johtamassa kokouksessa Belgian, Ranskan ja Hollannin toimesta. Cupérus halusi pitää voimistelun jyrkästi erossa kilpaurheilusta ja monet maat boikotoivatkin voimistelukilpailuja. Vastakkaista näkemystä edusti ranskalainen Charles Cazalet, joka syrjäytti Cupérusin FEG:n johdossa 1900-luvun vaihteessa. Ensimmäinen GEF:n kansainvälinen turnaus järjestettiin Antwerpenissa vuonna 1903. Vuodesta 1921 järjestö on tunnettu nimellä Fédération Internationale de Gymnastique (FIG).
Voimistelu olympiakisoissa.
Voimistelu oli mukana ensimmäisissä nykyisissä olympialaisissa 1896 Atenassa urheiluvihamielisen Cupérusin vastustuksesta huolimatta. Kilpailutelineinä olivat hyppy, hevonen, renkaat, nojapuut ja rekki. Köysikiipeily kuului myös olympialaisten kisavalkoimaan vuoteen 1932 saakka.
Naisvoimistelijat pitivät näytöksiä olympiakisoissa vuodesta 1908 lähtien. Ensimmäisen kerran naisvoimistelijat kilpailivat Amsterdamin kisoissa 1928. Ohjelmassa oli tuolloin joukkuekilpailu, joka sisälsi yhteisvoimistelua. Vuonna 1924 FIG sai yksinoikeuden olympiavoimistelujen järjestämiseen ja lajivalikoima muotoutui nykyiseen muotoon: henkilökohtaiseen moniotteluun, joukkuekilpailuun sekä kilpailuihin eri telineillä.
Toisen maailmansodan jälkeen.
Toisen maailmansodan jälkeen voimisteluliikkeiden pohjalta on kehitetty lukuisia erilaisia kilpailumuotoja. Telinevoimistelu, rytminen voimistelu ja trampoliinivoimistelu ovat nykyisin vakiintuneita olympialajeja. Myös ei-kilpailullinen voimistelu on säilyttänyt paikkansa erityisesti naisten harrastamana lajina.
Telinevoimistelun varhaisia menestysmaita olivat Sveitsi, Saksa, Italia, Tšekkoslovakia ja Jugoslavia. Suomi menestyi Lontoon olympialaisissa 1948. Vuodesta 1952 lähtien aina 1980-luvulle saakka voimistelun arvokilpailuja hallitsi Neuvostoliitto, jonka haastajia olivat miehissä Japani ja naisissa Unkari, Tšekkoslovakia ja Romania. 1980-luvulla tulivat mukaan Yhdysvallat ja Kiina, jotka nousivat vahvimmiksi Neuvostoliiton hajottua. Yhdysvalloissa telinevoimistelu on nykyisin yksi kesäolympialaisten suosituimmista televisiolajeista.
Voimistelulajit.
Telinevoimistelu.
Miesten telinevoimistelu on saanut alkunsa Kreikassa noin 2000 vuotta sitten. Telinevoimistelua käytettiin parantaviin ”lääketieteellisiin” tarkoituksiin Kiinassa ja Intiassa. Voimistelua käytettiin myös sotilaiden koulutukseen.
Telinevoimistelu on yksi seuratuimmista olympialajeista vuodesta 1896 lähtien, ja vuodesta 1928 myös naisten telinevoimistelu on ollut mukana olympialaisissa. Antiikin Olympian kisoissa kilpailijat kilpailivat suorituksilla, joita voidaan kuvata termillä voimistelu. Nimi ”gymnastics” tulee antiikin Kreikan sanasta "gymnos" (), joka kirjaimellisesti käännettynä tarkoittaa alastomuutta. Tämän takia naisilla ei ollut edes katsojina osallistumisoikeutta Olympian kisojen voimistelukilpailuihin. Alun perin telinevoimistelussa kilpailtiin pelkästään joukkueina. Henkilökohtainen moniottelu ja telinekohtaiset kilpailut lisättiin olympialaisten mitalilajeiksi Helsingin kilpailuissa vuonna 1952.
Nykyään miesten telinevoimistelussa kilpaillaan kuudella telineellä (permanto, hevonen, renkaat, hyppy, nojapuut, rekki) ja naisten telinevoimistelussa neljällä telineellä (hyppy, permanto, puomi, nojapuut).
Vaikka liikkeet suoritetaan jokaisella telineellä ja suoritukset ovat lyhytkestoisia, ne ovat fyysisesti uuvuttavia ja koettelevat voimistelijan vahvuutta, joustavuutta sekä kestävyyttä. Vuonna 2006 FIG otti käyttöön uuden pistejärjestelmän telinevoimistelussa, jonka tulokset eivät ole enää vain 10 pistettä.
Telinevoimistelun kansainväliset kilpailusäännöt laatii vuonna 1881 perustettu Kansainvälinen Voimisteluliitto FIG (Federation Internationale de Gymnastique). Liikesarjojen vaikeusosat ja arvostelusäännöt on esitelty sääntökirjassa "Code of Points", jota uusitaan neljän vuoden välein aina uuden olympiadin alussa. Kansalliset kilpailusäännöt ovat maakohtaisia ja ne tehdään kansainvälisiä kilpailusääntöjä silmällä pitäen eri tasoisille ja -ikäisille voimistelijoille. Suomessa käytössä oleviin kilpailusääntöihin voi tutustua Suomen Voimisteluliiton kotisivuilla.
Maailman telinevoimistelun huippumaita ovat esimerkiksi Venäjä, Ukraina, Romania, Saksa, Kiina, Japani ja Yhdysvallat.
Rytminen voimistelu.
Rytmistä voimistelua harrastavat etupäässä naiset. Välineinä ovat naru, pallo, vanne, keilat ja nauha. Myös joukkueina kilpaillaan.
Rytminen voimistelu on kehittynyt ensin naisvoimistelusta moderniksi voimisteluksi ja siitä rytmiseksi kilpavoimisteluksi. Uusin nimike rytminen voimistelu on ollut käytössä vuoden 1998 lopusta alkaen. Olympialajina rytminen voimistelu on ollut vuodesta 1984 (yksilöt), ja vuodesta 1992 (joukkueet). Kilpailusuoritus muodostuu musiikin mukaan tehdystä liikesarjasta, jossa käytetään välineenä joko narua, vannetta, palloa, keiloja tai nauhaa. Yksilösuorituksen kesto on 1.15-1.30 minuuttia ja joukkuesuorituksen 2.15-2.30 minuuttia. Rytmistä voimistelua on sanottu maailman kauneimmaksi urheilulajiksi.
Suomeen rytminen voimistelu tuli Neuvostoliitosta ja ensimmäiset Suomen mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1971. Suomi on hallinnut rytmistä voimistelua Pohjoismaissa viime vuosikymmenen ajan. Olympialaisissa Suomella on ollut edustaja neljä kertaa: Hanna Laiho (Barcelona 1992), Katri Kalpala (Atlanta 1996), Heini Lautala (Sydney 2000) ja Katja Volkova (Rio 2016).
Rytmisessä voimistelussa hyppyihin, piruetteihin, tasapainoihin, tanssiaskelsarjoihin ja muihin vartalon liikkeisiin yhdistyy välineiden taiturimainen käsittely. Lajin monipuolisuudesta ja vaativuudesta johtuen myös harjoittelu on monimuotoista. Fyysisten ominaisuuksien, väline- ja ohjelmaharjoitusten lisäksi harjoitusohjelmaan kuuluu lajin tarpeita vastaamaan sovellettua klassista balettia. Suomalaisen huippuvoimistelijan harjoitusmäärä nousee usein 30 viikkotuntiin.
Suomessa rytmisen voimistelun kilpailujärjestelmä muodostuu ikäkausi- ja luokkakilpailuista nykyään a-, b- ja c-sarjoissa. Luokkajärjestelmän mukaisissa kilpailuissa kilpaillaan voimistelijan tason, ei iän perusteella. Luokkajärjestelmä alkaa voimisteluasemalta ja Mestariluokka on luokista korkein. Kaikkiaan luokkia on kahdeksan. Voimistelijan on mahdollista nousta luokasta toiseen puolivuosittain. Nostot luokasta seuraavaan tekee erillinen luokkanousuista vastaava työryhmä. Luokkajärjestelmässä kilpaillaan sekä yksilö- että joukkueohjelmilla. Kilpailusuorituksesta annetaan pisteitä kahdella eri osa-alueella: tekninen ja suoritus. Voimistelijan loppupisteet muodostuvat näiden osa-alueiden yhteenlasketusta pistemäärästä. Sääntöjä tarkennetaan olympiadeittain ja kaikki tuomarit joutuvat uusimaan tuomarikorttinsa olympiadin alussa.
Joukkuevoimistelu.
Joukkuevoimistelu on harrastajamäärältään suurin Suomen Voimisteluliiton lajeista. Rytmisen voimistelun tapaan se on kehittynyt suomalaisesta naisvoimistelusta ja on nykyään kansainvälinen kilpaurheilulaji. Joukkuevoimistelijalta vaaditaan liikkuvuutta, tasapainoa, koordinaatiota ja rytmitajua. Vartalon liikkeiden virtaavuutta, ilmaisullisuutta ja esteettisyyttä korostavat kilpailusuoritukset ovat liikkeiden ja musiikin muodostamia taiteellisia ja urheilullisia kokonaisuuksia, joille ominaista on yhtenäisyys ja yhdenaikaisuus. Kansainvälinen Joukkuevoimisteluliitto IFAGG perustettiin vuonna 2003.
Kilpa-aerobic.
Aerobic on kehitetty 1970-luvun lopulla, ja kilpalajina se on toiminut 1980-luvulta lähtien. Kilpa-aerobic on vaativaa ja korkealla intensiivisyydellä musiikin tahtiin tapahtuvaa liikkumista. Urheilijan tulee samalla suorittaa vaaditut, vaikeusosaelementit. Kilpa-aerobicin kilpailusarjassa täytyy osoittaa luovuutta yhdistettynä kaikkiin vaadittaviin vaikeusosiin, musiikkiin ja ilmaisuun. Kilpa-aerobic kehittää fyysistä voimaa, notkeutta, koordinaatiota sekä äärirajoille ulottuvaa aerobista kestävyyttä yhdessä suorituksessa.
Kilpa-aerobicissa kilpaillaan seuraavissa luokissa: miehet yksilö, naiset yksilö, parit, joukkueet (kolme henkilöä) ja ryhmät (5 henkilöä, vuodesta 2013). Aikuisten sarjan yksilöiden kilpailuohjelmat suoritetaan 10 × 10 m:n (juniorit 7 × 7 m) kokoisella joustoparketilla. Parit, joukkueet ja ryhmät suorittavat ohjelmansa 10 × 10 m:n alueella. Suoritusten kesto on 1 min 30 sek.
Kansainvälinen voimisteluliitto FIG määrittää lajin säännöt ja on ainoa kilpa-aerobic liitto jonka Kansainvälinen Olympiakomitea on hyväksynyt. FIGin järjestämät ensimmäiset maailmanmestaruuskilpailut pidettiin vuonna 1995 Pariisissa, jolloin mukana oli 34 maata. Vuonna 1997 IWGA (International World Games Association) otti kilpa-aerobicin mukaan 5:nteen World Games -tapahtumaan Lahdessa.
Suomella on hyvää menestystä kilpa-aerobicissa viime vuosikymmeniltä ja uusi sukupolvi on nousemassa huipulle.
TeamGym.
TeamGym on joukkuelaji, jossa kilpaillaan monista muista voimistelulajeista poiketen naisten ja miesten sarjojen lisäksi myös sekajoukkueina. Laji koostuu vapaaohjelmasta sekä volttirata- ja trampettisuorituksista. TeamGym on monipuolinen laji, jonka voi aloittaa minkä ikäisenä tahansa. Huippujoukkueiden keski-ikä on yli kahdenkymmenen, joten lajia voi harrastaa aikuisiälle asti. Suomessa kilpaili vuonna 2012 noin 35 TeamGym-joukkuetta. Suomalaiset joukkueet ovat menestyneet erinomaisesti kansainvälisissä arvokilpailuissa, joita TeamGymissa järjestetään PM- ja EM-tasolla. Suomalaisten joukkueiden kilpailumenestykseen voi tutustua Suomen Voimisteluliiton kotisivuilla.
TeamGym syntyi Ruotsissa ja Tanskassa 1980-luvun alussa, ja näissä maissa laji on nykyään voimistelulajeista suosituin. Laji levisi Suomeen 80-luvun puolessa välissä, ja ensimmäiset SM-kilpailut pidettiin vuonna 1987 Helsingissä. 1990-luvun alussa laji levisi myös muualle Eurooppaan ja ensimmäiset epäviralliset TeamGymin EM-kilpailut järjestettiin Portugalin Lissabonissa vuonna 1993. Ensimmäiset viralliset EM-kilpailut järjestettiin Jyväskylässä 1996, jolloin mukana oli 12 maata. Sen jälkeen mukaan on tullut vielä seitsemän maata lisää. Vuodesta 1996 lähtien kilpailut järjestettiin joka toinen vuosi seurajoukkuekilpailuna. Vuonna 2010 EM-kilpailuihin otettiin mukaan junioreiden sarjat ja kilpailut järjestettiin ensimmäistä kertaa maajoukkueittain.
Vuonna 2007 TeamGymin nimi (ent. näytösvoimistelu) muutettiin Suomessa. Syynä vaihtoon oli näytösvoimistelun harhaanjohtavuus, sillä kyseessä on kilpalaji, eikä erityisesti näytöksiin keskittyvä laji. Vaihtoehtoisia nimityksiä pohdittiin mahdollisimman laajasti. Esimerkiksi Ruotsissa on käytössä nimitys truppgymnastik ja Norjassa troppsgymnastikk (joukkuevoimistelu). Joukkuevoimistelu on kuitenkin Suomessa varattu toiselle lajille. Pohdintojen jälkeen nimenvaihdossa päädyttiin kansainväliseen, Euroopan voimisteluliiton UEG:n hyväksymään muotoon TeamGym.
Trampoliinivoimistelu.
Yhdysvaltalainen George Nissen alkoi kehittää trampoliinia 1920-luvulla, ja trampoliinivoimistelussa on kilpailtu 1940-luvulta lähtien. Suomeen laji rantautui pysyvästi vuonna 2000, samana vuonna kun laji oli ensimmäistä kertaa mukana olympialaisissa.
Trampoliinivoimistelussa tehdään trampoliinilta mahdollisimman korkealle ponnistaen erilaisia eteenpäin ja taaksepäin pyöriviä liikkeitä. Trampoliinille voi laskeutua jaloille, istualteen, vatsalleen ja selälleen, joten liikevariaatioita on monia. Maailman huippujen hypyt yltävät jopa kahdeksan metrin korkeudelle ja voimistelijat suorittavat kymmenen liikkeen sarjaan useita kolmoisvoltteja, jonka jälkeen jatkavat kierteisillä kaksoisvolteilla.
Kilpatrampoliini on suorakaiteen mallinen ja kooltaan noin 3x5 metriä. Yksilökilpailussa voimistelija suorittaa pakollisen ja omavalintaisen sarjan, joihin molempiin kuuluu kymmenen liikettä. Liikkeet tulee suorittaa ilman välihyppyjä. Pakollisen ja omavalintaisen sarjan lisäksi hypätään finaalisarja. Synkro- eli parikilpailussa kaksi voimistelijaa suorittaa identtiset sarjat vierekkäisillä trampoliineilla mahdollisimman samanaikaisesti. Trampoliinivoimisteluun kuuluu myös hieman eri mallinen DMT eli tuplaminitrampoliini (double mini trampoline). DMT:llä tehdään juoksuvauhdin jälkeen kaksi liikettä, joista jälkimmäinen tullaan alas patjalle. Kolmas trampoliinivoimistelulaji on tumbling. Tumblingin teline on joustava volttirata, jolla voimistelija tekee lyhyen mutta nopeatempoisen juoksuvauhdin jälkeen kahdeksan liikkeen volttisarjan.
Akrobatiavoimistelu.
Akrobatiavoimistelu on tasapainoa ja luottamusta vaativa laji, joka koostuu erilaisista nostoista, heitoista, kiinniotoista ja yksilöliikkeistä. Onnistuneeseen suoritukseen voimistelijalta vaaditaan taidokasta voiman käyttöä, erinomaista liikkuvuutta, ketteryyttä sekä hyvää tasapaino- ja koordinaatiokykyä.
Akrobatiavoimistelu on Kansainvälisen Voimisteluliiton FIG:n laji. Suomessa toimintaa on ollut vuodesta 2005 lähtien, ja akroseurojen sekä -harrastajien määrä kasvaa koko ajan. Tällä hetkellä toimintaa on ainakin kuudessa eri seurassa. Vaikka Suomessa lajia on harrastettu vasta vähän aikaa, on Suomella ollut edustajia aina EM-kilpailuissa asti. Lajilla on paljon harrastajia koko maailmassa ja toiminta on hiljalleen levittäytymässä Suomesta myös muihin pohjoismaihin.
Voimistelu Suomessa.
1900-luvun alkupuolella suomessa oli muotia "mylleröiminen" joka perustui tanskalaisen J. P. Müllerin (1866-1938) kehittämään voimisteluliikejärjestelmään.
Suomen Voimisteluliiton kilpailulajit ovat:
Voimistelua voi harrastaa myös ilman kilpailua.
Harrastuksen kustannukset.
Lasten voimisteluharrastuksen kustannukset vaihtelevat. Harrastetasolla hinta on keskimäärin 875 euroa vuodessa (vaihteluvälillä 770 eurosta 980 euroon). Kilpatasolla hinta nousee keskimäärin 3 950 euroon vuodessa (vaihteluvälillä 3 350 eurosta 4 550 euroon). Vuodesta 2015 vuoteen 2023 harrastuksen hinta nousi enemmän kuin minkään muun lajin, 107%.