tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Samppa Lajunen

Samppa Kalevi Lajunen (s. 23. huhtikuuta 1979 Turku) on suomalainen uransa päättänyt yhdistetyn hiihtäjä. Hän voitti urallaan kolme olympiakultaa Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002, yhdistetyn maailmancupin kahdesti (1997 ja 2000) ja joukkuemaailmanmestaruuden (Ramsau, 1999). Hänet valittiin vuoden urheilijaksi 2002. Lajunen lopetti urheilu-uransa 24-vuotiaana kauden 2003–2004 jälkeen. Lajusen veli Akseli Lajunen on kilpaillut mäkihypyssä.
Ura.
Lajunen voitti yhdistetyn maailmancupin vuonna 1997 kaikkien aikojen nuorimpana, vasta 17-vuotiaana. Samalla kaudella hän osallistui ensimmäisiin arvokisoihinsa Trondheimin MM-hiihdoissa, joissa hän voitti hopeaa Suomen yhdistetyn joukkueessa. Henkilökohtaisessa kilpailussa hän oli 17:s.
Naganon olympialaisissa 1998 Lajunen voitti ensimmäisen henkilökohtaisen aikuisten arvokisamitalinsa voittamalla hopeaa henkilökohtaisessa kilpailussa. Hän voitti hopeaa myös joukkuekilpailusta. Ramsaun MM-hiihdoissa 1999 Lajunen voitti normaalikilpailussa hopeaa ja joukkuekisassa kultaa. Hän osallistui samalla kaudella myös nuorten MM-hiihtoihin, joissa hän voitti kultaa.
Kausi 1999–2000 oli välivuosi arvokisojen osalta. Lajunen dominoi yhdistetyn maailmancupia voittaen kahdeksan osakilpailua ja kokonaiskilpailun. Lahden MM-hiihdoissa 2001 Lajunen voitti hopeaa niin sprintti- kuin normaalikilpailustakin, ja joukkuekilpailusta pronssia.
Vaikean alkukauden 2001–2002 jälkeen Lajunen sai hyppytekniikkansa kuntoon, mikä tuotti tulosta Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002. Lajunen voitti olympiakultaa kaikissa kolmessa yhdistetyn kilpailussa mukaan lukien joukkuekilpailussa. Yhdistetyn maailmancupissa hän oli kolmas. Kauden päätteeksi Lajunen valittiin vuoden urheilijaksi.
Val di Fiemmen MM-hiihdoissa 2003 Lajunen voitti pronssia normaalikilpailusta ja joukkuekilpailusta. Viimeisellä kaudellaan 2003–2004 Lajunen oli yhdistetyn maailmancupin kolmas. Hän lopetti uransa 24-vuotiaana voittaen suomenmestaruuden normaalikilpailussa.
Urheilu-uran jälkeen.
Urheilu-uransa jälkeen Lajunen keskittyi opintoihinsa Jyväskylän yliopistossa ja valmistui keväällä 2007 taloustieteen maisteriksi. Hänen laskentatoimen pro gradu -tutkielmansa aihe oli ”Teknologian välityksen liiketoiminnalliset mahdollisuudet Suomessa”. Valmistuttuaan Lajunen on tehnyt kiinteistö- ja arvopaperikauppoja omistamansa Oy Samppa Lajunen Ltd:n sekä setänsä pääomasijoitusyhtiö Jarmo Lajunen Oy:n kautta. Vuonna 2009 Lajunen perusti yhdessä muiden sijoittajien kanssa Peloton Liikuntakerho Oy:n ja osti osuuden Peloton Urheilukauppa Oy:stä. 
Lajunen johtaa sijoitusyhtiö Samla Capitalia, jonka perustaja ja osaomistaja hän myös on. Samla Capital hallinnoi asuntoihin, liiketiloihin ja hotelliin sijoittavia rahastoja. Lajunen perusti Helsingin Kruununhakaan luksushotellin nimeltä The Hotel Maria. Vuoden 2025 helmikuussa uutisoitiin Lajusen epäonnistuneesta hotellibisneksestä, jossa erityisesti keskisuomalaiset sijoittajat menettivät varojaan. Hotellin omistanut Samla Hotels -rahasto ajautui konkurssiin, ja hotelli toimii nyt singaporelaisomistuksessa nimellä Waldorf Astoria Helsinki.
Tuliskinkki

Tuliskinkki ("Mochlus fernandi") on skinkkien heimoon kuuluva liskolaji, jota tavataan Länsi-Afrikasta etelään aina Angolaan asti. Se on saanut nimensä Biokon saaren mukaan, joka oli ennen Fernando Po. Tuliskinkki kasvaa noin 35 sentin mittaiseksi. Liskolla on hoikka sylinterimäinen ruumis, pitkä häntä, lyhyet viisivarpaiset jalat ja kolmiomainen pää. Tuliskinkin selkä ja pää ovat ruskeat, kyljissä on valkoisia täpliä punaisella ja mustalla pohjalla. Se on siis Afrikan näyttävimpiä skinkkejä. Lajin väritys sopii sademetsän puiden juurien koloissa elämiseen. Sitä näkee harvoin avoimilla paikoilla. Tuliskinkki puolustautuu purien. Eräissä Kamerunin osissa sillä uskotaan olevan ihossa myrkkyä. Tuliskinkin ravintoa ovat hyönteiset, hämähäkit, etanat, kotilot ja hiirenpoikaset. Munien määrää ei tunneta.
Pirjo Muranen

Pirjo Elina Muranen (o.s. Manninen, s. 8. maaliskuuta 1981 Rovaniemi) on entinen suomalainen hiihtäjä. Hän on voittanut henkilökohtaisen sprinttihiihdon maailmanmestaruuden Lahden 2001 MM-kilpailuissa sekä viestikultaa Sapporon 2007 ja Liberecin 2009 MM-kisoissa yhdessä Virpi Kuitusen, Aino-Kaisa Saarisen ja Riitta-Liisa Roposen kanssa. Lisäksi hän on ollut voittamassa parisprintin MM-hopeaa Oberstdorfin MM-hiihdoissa 2005 yhdessä Riitta-Liisa Lassilan (nyk. Roponen) kanssa, saavuttanut henkilökohtaisessa sprintissä MM-pronssia Liberecissä 2009 sekä viestissä olympiapronssia Vancouverissa 2010 ja MM-pronssia Oslossa 2011. Muranen edusti urallaan Ounasvaaran Hiihtoseuraa.
Hiihdon maailmancupin henkilökohtaisista sprinttikilpailuista Murasella on viisi voittoa ja yhteensä neljätoista palkintokorokesijaa. Sprintticupissa hän oli toinen kaudella 2000–2001 sekä kolmas kausilla 2002–2003 ja 2008–2009. Kokonaiskilpailussa hän on parhaimmillaan ollut seitsemäs kaudella 2008–2009. Normaalimatkoilla Murasen paras sijoitus on neljäs sija Rybinskin yhteislähtökilpailussa tammikuulla 2009.
Muranen voitti viestihopeaa Lahdessa 2001 ja Val di Fiemmessä 2003, mutta molemmilla kerroilla joukkueen tulos hylättiin, koska Lahdessa Virpi Kuitunen ja Milla Jauho sekä Val di Fiemmessä Kaisa Varis jäivät kiinni urheilussa kiellettyjen aineiden käytöstä.
Pirjo Murasen valmentajana keväästä 2006 lähtien toimi Reijo Jylhä. Sitä ennen hänen valmentajanaan toimi hänen isänsä Jorma Manninen. Pirjo Murasen veljet Hannu Manninen ja Kari Manninen tulivat tunnetuiksi yhdistetyn urheilijoina. Pirjo Muranen avioitui 30. kesäkuuta 2007 lentopalloilija Ville Murasen kanssa. Koulutukseltaan Muranen on kasvatustieteen maisteri.
Muranen valittiin vuoden 2001 naisurheilijaksi.
24. maaliskuuta 2011 Pirjo Muranen kertoi lopettavansa hiihtouransa Kuopion SM-kisojen jälkeen.
Aavikkoleguaani

Aavikkoleguaani eli aavikkoiguaani ("Dipsosaurus dorsalis") on leguaanilaji, joka elää Yhdysvaltain lounaisosissa ja Meksikon luoteisosissa kuivilla puoliaavikoilla. Se on yksi yleisimmistä liskolajeista Mojaven ja Sonoran aavikoilla. Sitä esiintyy myös Kalifornianlahden saarilla. Aavikkoleguaanin ruumis on litteähkö, pää pieni ja pyöreä. Häntä on suurin piirtein puolet liskon koko mitasta, ja siinä on suuremmat suomut kuin muussa ruumiissa. Pohjaväritys on vaalean harmaanruskea, ja siinä on tummempia poikittaisjuovia ja vaaleista täplistä muodostuneita pitkittäisiä jonoja. Vatsapuoli on vaalea. Aavikkoleguaani kasvaa noin 38 sentin mittaiseksi.
Kaulusleguaani

Kaulusleguaani ("Crotaphytus collaris") on saanut nimensä kaulan kahdesta tummasta raidasta. Liskon pohjaväri on kellanruskea, pää ja jalat ovat usein keltaiset, selässä ja jaloissa on vaaleita pilkkuja. Alalajista riippuen liskossa on usein vielä kirkkaan keltaisia tai sinisiä merkkejä. Naaraat ovat haaleamman värisiä. Kaulusleguaani kasvaa noin 25 sentin mittaiseksi. 
Kaulusleguaanit ovat kotoisin Yhdysvalloista ja Meksikosta. Niitä tavataan Sonoran autiomaassa, Arizonassa ja Kaliforniassa. Ne elävät kivikkoisilla alueilla pensaikoissa tai ruohikkomaastossa.
Kaulusleguaaneja pidetään jonkin verran lemmikkieläiminä.
Leopardileguaani

Leopardileguaani ("Gambelia wislizenii") on leguaanien heimoon ("Iguanidae") kuuluva lisko. Sitä esiintyy Yhdysvaltain lounaisosissa ja Pohjois-Meksikossa, lisäksi sitä kasvatetaan lemmikkieläimenä. Leopardileguaani kasvaa noin 38 cm pitkäksi ja on väriltään vaaleanruskea tummin pilkuin ja vaalein poikkijuovin. Se kykenee vaihtamaan nopeasti väriään tummasta vaaleaksi.
Leopardileguaani tarvitsee verrattain suuren terraarion, vähintään noin 100 × 50 × 50 cm:n kokoisen. Terraarion pohjalla on hieman kosteana pidettävä paksu kerros hiekkaa, turvetta tai multaa. Terraarioon sijoitetaan myös kiipeily- ja piilopaikkoja. Leopardi tarvitsee UV-säteilyä. Sopiva lämpötila terraariossa on päivisin 28–30 astetta, lämmittelypaikassa 38–42 °C, yöllä huoneenlämpö. Hyväkuntoinen lisko voi talvehtia 4–6 viikon ajan noin 10 °C:ssa.
Leopardileguaani syö luonnossa pääasiassa niveljalkaisia, mutta myös muita pieniä matelijoita ja joskus kasveja. Vankeudessa se tarvitsee monipuolista ravintoa, jossa on mukana kasviksia ja johon on lisätty vitamiineja ja kalsiumia.
Tuhkimotarina (albumi)

Tuhkimotarina on vuonna 1993 julkaistu Dingon kokoelmalevy. Se oli yhtyeen ensimmäinen kokoelma ja julkaistiin samoihin aikoihin, kun yhtye teki ensimmäisen paluunsa. 
"Tuhkimotarina" sisältää yhtyeen suurimpia hittejä 1980-luvulta. Se sisälsi yhden uuden kappaleen, edellisenä syksynä miksatun ”Levottoman Tuhkimon” remix-version. Kokoelmalevy sisältää myös kappaleen alkuperäisen version.
Kokoelmalevy julkaistiin vinyylilevynä, CD-levynä ja C-kasettina. 
"Tuhkimotarinaa" on myyty 40 225 kappaletta. Kokoelmalevy ylitti silloisen kultalevyrajan.
Riikinkukot

Riikinkukot ("Pavo") on kanalintuihin kuuluva suku. Siihen kuuluu kaksi lajia, joista molemmat elävät Aasiassa: Riikinkukko eli intianriikinkukko ("Pavo cristatus") ja viherriikinkukko ("Pavo muticus"). Afrikassa elävä kongonriikinkukko ("Afropavo congensis") luetaan eri sukuun kuin varsinaiset riikinkukot.
Riikinkukon ääni on käheä rääkäisy. Naaras munii 4–7 munaa, jotka kuoriutuvat noin kuukauden kuluttua muninnasta.
Sinä &amp; Minä

Sinä &amp; Minä on syksyllä 1993 julkaistu Dingon kokoelmalevy, joka tuli markkinoille aiemmin samana vuonna julkaistun "Tuhkimotarina"-kokoelman jälkeen. 
"Sinä &amp; Minä" sisältää myös yhden uuden kappaleen ”Perjantai”, ja aiemmin albumeilta julkaisemattomat ”Kunnian kentät”, ”Juhannustanssit”, ”Nimeni on Dingo”, ”Sata rohkeaa laivaa” ja ”Ota paha pois”.
Kokoelmalevy julkaistiin CD-levynä ja C-kasettina.
Kansikuva.
Kokoelmalevyn kansikuva on otettu helmikuussa 1985 Agadirissa Marokossa. Kuvan on ottanut Kari Riipinen. Kannessa esiintyy yhtyeen tunnetuin kokoonpano.
Albumin takakannessa on kuva yhtyeen silloisesta kokoonpanosta. Takakannen kuvan on ottanut Riitta Sourander.
Autiotalo (albumi)

20 suosikkia – Autiotalo on vuonna 1997 julkaistu Dingon kokoelmalevy, joka kuuluu Warner Music Finlandin julkaisemaan "20 suosikkia" -levysarjaan.
Kokoelmalevy myi kultaa. Sitä on myyty 26 736 kappaletta.
Basisti

Basisti on henkilö, joka soittaa kontrabassoa, bassokitaraa, bassotorvea tai kosketinsoitinbassoa. Bassokitaralla soittava basisti yleensä säestää kompeilla kappaletta rumpujen kanssa, mutta basisti pystyy myös soittamaan sooloja. Populaarimusiikissa bassokitaraa tai kontrabassoa soittavat basistit soittavat harvoin muille kielisoittimille tyypillisiä sointuja, mutta joissakin musiikkityyleissä, kuten fuusiojazzissa, progressiivisessa rockissa tai teknisessä death metalissa, usean kielen sointujakin käytetään.
Bassoääniä tuottavia soittimia voidaan käyttää missä tahansa musiikkityyleissä, mutta jotkut soittimet ovat tyypillisempiä tietyissä musiikin lajeissa kuin toiset. Esimerkiksi bassokitara eli sähköbasso on ollut rock-, fuusiojazz-, heavy metal-, country-, reggae- ja popmusiikkiyhtyeiden vakioinstrumentti 1960-luvulta lähtien. Kontrabassoa on käytetty runsaasti eurooppalaisessa taidemusiikissa, bluegrassissa sekä swing- ja bepop-aikakausien jazzissa. Matalarekisteriset vaskipuhaltimet, kuten sousafoni ja tuuba, kuuluvat kiinteästi Dixieland- ja New Orleans -tyylisiin jazzkokoonpanoihin.
Basistien instrumentit ovat kuitenkin vaihdelleet totutusta, kun yhtyeet ovat halunneet tehdä kokeiluja. The Doors -yhtyeen Ray Manzarek soitti yhtyeen konserteissa ja kolmella ensimmäisellä studioalbumilla kosketinsoitinbassoa. Yhtye levytti kuitenkin bassokitararaitoja kappaleilleen, mutta käytti harvoin bassokitaraa konserteissaan. Jotkin 1990- ja 2000-luvun rock- ja popyhtyeet, kuten Barenaked Ladies tai The Decemberists, ovat käyttäneet kontrabasisteja kokoonpanoissaan. Sting soittaa popalbumeillaan kontrabassoa, akustista bassokitaraa ja sähköbassoa. Myös modernit jazz-yhtyeet tai kamariorkesterit saattavat käyttää bassokitaraa tai sähköisesti vahvistettuja kontrabassoja soitossaan. Fuusio- ja R&amp;B-yhtyeiden konemusiikkitaustoissa saatetaan käyttää syntetisaattori- tai kosketinsoitinbassoa.
Rumpali

Rumpali on henkilö, joka soittaa rumpuja yhtyeessä tai orkesterissa. Useimmiten sanalla viitataan nimenomaan rumpusetin soittajaan. Muita rumpuja ja lyömäsoittimia soittavia henkilöitä kutsutaan usein lyömäsoittajaksi tai perkussionistiksi ().
Ruokki

Ruokki ("Alca torda") on ruokkien heimoon kuuluva merilintu.
Koko ja ulkonäkö.
Ruokilla on valkea vatsa ja rinta, musta selkä ja pää, korkea musta nokka, jossa valkeita raitoja. Vartalon asento on maissa ollessa pysty.
Koko.
Pituus on 38–43 cm, siipien kärkiväli 60–70 cm ja paino 700 grammaa.
Ääni.
Ruokki ääntelee harvoin ja ”lausahtaa” silloin ”korrrr”.
Vanhin suomalainen rengastettu ruokki on ollut 33 vuotta, 11 kuukautta ja 8 päivää vanha. Euroopan vanhin ruokki on ollut brittiläinen 42 vuoden ikäinen lintu.
Levinneisyys.
Ruokkia tavataan Pohjois-Atlantin rannikoilla Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Amerikassa Mainen osavaltioon asti, Euroopassa sen levinneisyys ulottuu Islannista ja Kuolan niemimaalta Pohjois-Ranskaan. Pohjois-Amerikassa levinneisyysalue rajoittuu etelässä Mainen osavaltioon. Ruokkia tavataan myös Grönlannissa. Laji luokitellaan elinvoimaiseksi. Euroopan kannaksi arvioidaan noin miljoona lintua.
Suomessa ruokki pesii ulkoluodoilla. Talveksi ruokit muuttavat sinne, missä meri ei jäädy, Euroopassa joskus jopa läntiselle Välimerelle asti. Kevätmuutto on huhti-toukokuussa, syysmuutto vaivihkaa elo-marraskuussa. Talvellakin voi nähdä ruokkeja eteläisillä merialueilla. Suomen pesimäkanta on noin 8 000 paria.
Ruokki on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi ja se on rauhoitettu. Ruokin ohjeelliseksi korvaussummaksi on asetettu 420 euroa.
Elinympäristö.
Ruokki pesii yhdyskunnissa jyrkillä kallioisilla rannikkoalueilla ja puuttomilla ulkoluodoilla.
Lisääntyminen.
Ruokki munii paljaalle kalliolle kivilohkareen suojaan tai kallionhalkeamaan vuoren juurelle. Harmahtavia ja tummakuvioisia munia on vain yksi. Molemmat emot hautovat yhteensä noin viisi viikkoa. Untuvikko on muuten tumma, mutta on vatsapuolelta valkoinen. Se pysyttelee pesäkolossa 2–3 viikkoa, jonka aikana emot syöttävät sille kalaa. Emot houkuttelevat sen mereen ja uivat sitten yhdessä ulapalle. Poikasen hoito jatkuu siellä useita viikkoja. Laji munii toukokuussa. Ruokki on sukukypsä 4–5-vuotiaana.
Ravinto.
Ruokin pääravintoa on kala, jota se pyydystää sukeltamalla pitkiäkin matkoja veden alla. Ruokki voi sukeltaa sadan metrin syvyyteen. Myös äyriäiset ja muut meren selkärangattomat ovat sen ravintoa.
Ondes Martenot

Ondes Martenot (; ransk. ’Martenot’n aallot’) on koskettimistollinen sähkösoitin. Soittimen keksi ranskalainen Maurice Martenot (1898–1980) vuonna 1928, ja se on yksi varhaisimmista elektronisista soittimista. Ondes Martenot muistuttaa ulkoisesti sähköurkuja, mutta on teknisesti läheisempää sukua thereminille. Ondes Martenot’n soittaja on "ondisti".
Toiminta.
Ondes Martenot tuottaa äänen oskillaattoreilla, joiden tuottama signaali ohjataan vahvistimille. Soittimen koskettimien edessä on lanka, johon kiinnitettyä rengasta liikuttamalla soittaja kontrolloi äänen taajuutta. Soittajan vasemmalla puolella on ulosvedettävä laatikko, jossa sijaitsee ondes Martenot’n kontrollipaneeli: siinä on säätimet äänenvoimakkuudelle ja värille, joita soittaja käyttää vasemmalla kädellään. Thereminin tavoin ondes Martinet on monofoninen (yksiääninen) soitin. Ensimmäisissä soittimissa koskettimisto ei ollut toimiva vaan oli vain soittajan visuaalisena apuna. Myöhempiä malleja voitiin soittaa myös koskettimilla, ja koskettimistoa sivusuunnassa liikuttamalla voidaan tuottaa vibratoa: vastaavaa toimintoa on myöhemmin käytetty joissain syntetisaattoreissakin. Soittimeen oli saatavilla neljä erilaista kaiutinta ("diffuseur"). Ondes Martenot’n ääntä on kuvattu ”eteeriseksi” tai ”aavemaiseksi valitukseksi”.
Historia.
Maurice Martenot kehitti soittimen 1920-luvulla perustuen sodanaikaisiin kokeiluihinsa radioiden oskillaattoreilla. Ensimmäinen soitin esiteltiin julkisesti huhtikuussa 1928. Siinä soittaja seisoi soittimen takana, kontrolloiden äänenkorkeutta pitkän langan avulla, mutta myöhempiä versioita soitettiin istualtaan.
Ranskassa ondes Martenot sai kohtuullisen suosion klassisessa musiikissa. Ensimmäinen soittimelle sävelletty teos oli Dimitrios Levidisin (1885–1951) "Poème symphonique pour solo d’Ondes Musicales et Orchestre" op. 43B samalta vuodelta. Sen jälkeen monet säveltäjät, kuten Olivier Messiaen, Giacinto Scelsi, Marcel Landowski, Tristan Murail ja Edgar Varèse, ovat käyttäneet sitä teoksissaan. Ensimmäisen tunnetun Ondes Martenot -konserton sävelsi André Jolivet vuonna 1947. Ondes Martenot’ta käytettiin myös elokuvamusiikissa, tunnetuimpia näistä ovat muun muassa "Arabian Lawrence" (1962), "Haamujengi" (1984) ja "Hiidenpata" (1985). Populaarimusiikissa ondes Martenot’ta on käyttänyt muun muassa Radiohead.
Maailmanlaajuisesti ondes Martenot on jäänyt harvinaiseksi soittimeksi. Martenot ei koskaan lisensoinut sen tuotantoa, vaan valmisti ne tilaustöinä työpajassaan. Soitin oli kallis ja hankalasti siirrettävä sekä helposti särkyvä. Alkuperäisten ondes Martenotien tuotanto loppui 1988, ja arvioitu valmistusmäärä on alle 300 soitinta. 2000-luvulla on kuitenkin valmistettu jonkin verran uusia soittimia, lisäksi on valmistettu syntetisaattoreita, jotka jäljittelevät ondes Martenot’n kontrolleja ja ääntä.
Riskilä

Riskilä ("Cepphus grylle") on rannoilla elävä, muodoltaan kyyhkystä muistuttava mustavalkoinen lintu.
Ulkonäkö.
Riskilän höyhenpeite on muuten musta, mutta siivessä on selvärajainen valkea täplä. Jalat ovat punaiset ja nokka musta. Talveksi lintu vähän harmaantuu. Talvipukuinen lintu on mustan-harmaan-valkoisen kirjava. Nuori lintu on kesällä ja syksyllä samoin kirjava, ja etuosassa on ruskehtava sävy.
Koko.
Riskilän pituus on 32–38 cm, siipien kärkiväli 50–60 cm ja paino 350–450 g.
Ääni.
Riskilän ääni on kimeä vihellys.
Elinikä.
Suomen vanhin rengastettu riskilä on ollut 25 vuotta, 11 kuukautta ja 29 päivää vanha. Euroopan vanhin riskilä on ollut 29 vuoden ja 11 kuukauden ikäinen ruotsalainen lintu.
Levinneisyys.
Riskilää esiintyy Pohjois-Atlantin kallioisilla rannoilla, Euroopan puolella Fennoskandiassa ja Britteinsaarilla, runsaasti Merenkurkun saaristossa sekä Suomen että Ruotsin puolella. Suomessa pesii 8 000–20 000 paria koko merialueen ulko- ja välisaaristossa. Euroopassa pesivä kanta on 87 000–140 000 paria.
Riskilä on muuttolintu, joka saapuu keväällä aikaisin jäänlähdön aikaan. Pesimäyhdyskunta saapuu pesäluodolle varhain, mutta pesintä alkaa suhteellisen myöhään. Syysmuutto on vaivihkainen tapahtuma, ja talvehtijoita jää ulkomerelle, jos meri ei jäädy. Suomen riskilät talvehtivat eteläisellä Itämerellä ja Tanskan salmissa. Kaikkien aikojen kolmas talvihavainto lajista Suomen sisämaassa tehtiin Savonlinnassa 23. helmikuuta 2010.
Elinympäristö.
Riskilä viihtyy puuttomilla kallioluodoilla, joilla on kivilouhikoita, mielellään lokki- tai tiirayhdyskunnissa.
Lisääntyminen.
Riskilä munii kerralla 1–2 munaa kivenlohkareiden suojaan tai kallionhalkeamaan. Muna on joko valkea tai vaaleanvihreä, ja siinä on tummia täpliä. Muninta tapahtuu touko-kesäkuussa. Haudonta kestää noin 4 viikkoa. Siihen osallistuu kumpikin vanhemmista. Poikanen on päältä hyvin tumma ja alapuolelta vaalea. Vanhemmat syöttävät sille kalaa; pesä on helppo löytää hajun perusteella. Poikanen viihtyy pesälohkareen alla 6 viikon ikäiseksi, jolloin se kömpii mereen uimaan ja alkaa itse opetella kalastamista.
Ravinto.
Riskilä syö ennen kaikkea kalaa ja äyriäisiä, mutta myös muita meren selkärangattomia. Itämerellä se suosii ruokanaan tuulenkaloja.
Harjalintu

Harjalintu ("Upupa epops)" on harjalintujen heimoon kuuluva lintulaji. 
Harjalintu on Israelin kansallislintu.
Ulkonäkö ja koko.
Linnulla on pitkä töyhtö päässä, mustavalkean kirjava selkä ja punertavanruskea pää ja rinta. Kävellessään ruoanhaussa harjalintu heilahtelee puolelta toiselle ja hyppelee kuin kottarainen. Sen lento on epävarmaa räpyttelyä, siivet leveät ja mustavalkokirjavat. 
Harjalinnun silmiinpistävin piirre eli viuhkamainen harja voi olla pitkin päälakea tai kohotettuna eteen- ja ylöspäin. Tavallisesti harja on alaspainuneena ja pystyssä vain linnun häiriintyessä. Harjan ruskehtavien sulkien kärjet ovat mustat.
Harjalintu on 25–30 senttimetriä pitkä, sen siipien kärkiväli on 44–48 senttimetriä. Sen nokka on käyrä ja ohut.
Ääni on ontto puputus ”pu-pu-pu”, mikä on antanut linnulle nimen useissa kielissä.
Levinneisyys.
Harjalinnun esiintymisalue ulottuu Afrikasta Eurooppaan ja Aasiaan. Se pesii harvinaisena Virossa (5–20 paria) ja Ruotsissa (0–5 paria), muualla Manner-Euroopassa yleisempänä, Espanjassa 700 000–1 200 000 ja Portugalissa 100 000–500 000 paria. Harjalintuja vaeltaa ajoittain Suomeen etenkin syysmuuton yhteydessä. Euroopasta se muuttaa talveksi Afrikkaan Saharan eteläpuolelle.
Elinympäristö.
Harjalintu on riippuvainen avoimesta maanviljelysmaisemasta. Se etsii hyönteisiä kyntömailta ja laitumilta ja viettää pääosan ajastaan maassa. Harjalinnut nukkuvat puissa.
Lisääntyminen.
Koiras esittelee soitimella naaraalle höyhenpukuaan. Harjalinnun pesäpaikka on yleensä kolo kivimuurissa, puussa tai maassa. Harjalintu munii 5–7 harmaanvalkoista tai oliivinkeltaista munaa ja naaras hautoo niitä yksinään 15–18 päivän ajan koiraan ruokkiessa sitä. Harjalintu ei siivoa pesäänsä, joten se saattaa tulla ajan mittaan likaiseksi.
Ravinto.
Harjalintu syö maassa eläviä hyönteisiä, toukkia ja matoja. Lisäksi sille kelpaavat kovakuoriaisten ja kärpästen toukat lehmänlannasta. Joskus harjalinnut saattavat syödä pieniä selkärankaisia, kuten pieniä liskoja.
Bernard Hill

Bernard Hill (17. joulukuuta 1944 Manchester – 5. toukokuuta 2024) oli englantilainen näyttelijä.
Hill näytteli Peter Jacksonin Taru sormusten herrasta -elokuvissa ' ja ', joissa hänen roolihahmonsa oli kuningas Théoden. Vuonna 1997 Bernard Hill näytteli RMS Titanicin kapteenia Edward J. Smithiä James Cameronin ohjaamassa elokuvassa "Titanic", vuonna 1999 vankilanjohtaja Luther Plunkittia Clint Eastwoodin trillerissä "Pahin rikos", vuonna 1984 William Colea elokuvassa "Bounty – kapina laivalla" ja vuonna 2002 Philosta elokuvassa "Skorpionikuningas".
Turkmenistanin lippu

Turkmenistanin lippu on Turkmenistanin kansallistunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Lipun alkuperäinen malli otettiin käyttöön 19. helmikuuta 1992 suunnittelukilpailun perusteella. Myöhemmin lippuun on lisätty eri yksityiskohtia. Nykymallin lippu on ollut käytössä 24. tammikuuta 2001 asti. Se on yksi maailman yksityiskohtaisimmista lipuista. Lipun suhde on 2:3.
Turkmenistanissa valmistetuissa itämaisissa matoissa on samanlainen punainen kuvio kuin valtion lipussa. 
Tähdet kuvaavat maan viittä eri aluetta ja kuu symboloi islamia. Punakuviot edustavat viittä erilaista heimoryhmää.
Etelänkiisla

Etelänkiisla ("Uria aalge") on nimestään huolimatta pohjoisten merialueiden mustavalkea lintu.
Ulkonäkö.
Linnun vartalo on virtaviivainen, kuikkaa muistuttava. Sen höyhenpuku menee hyvin tiiviisti vartaloa vasten niin että se näyttää melkein nahalta. Pää, siivet ja selkä ovat mustat, vatsapuoli valkea. Etelänkiisla saatetaan joskus sekoittaa sen lähimpään sukulaiseen pohjankiislaan.
Etelänkiislan ääni on kuuluvaa ulinaa, röhkinää ja korinaa, myös vinkuvia ääniä.
Koko.
Etelänkiislan pituus on 38–46 cm ja siipien kärkiväli 60–75 cm.
Suomen vanhin rengastettu etelänkiisla on ollut 34 vuotta, 11 kuukautta ja 12 päivää vanha. Euroopan vanhin etelänkiisla on ollut 42 vuotta ja 10 kuukautta vanha ruotsalainen lintu.
Levinneisyys.
Etelänkiisla pesii Pohjois-Atlantin ja Tyynenmeren pohjoisosien rannikoilla. Euroopan kannaksi arvioidaan 2,4–3,1 miljoonaa lintua ja maailman kannaksi yli 18 miljoonaa lintua. Lajin kanta on ollut kasvussa ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Lajia uhkaa kalastus.
Suomessa pesii noin 40–50 paria pääasiassa Suomenlahdella. Suomen kanta on hyvin pieni, mutta se saa kuitenkin säännöllisesti täydennystä muualta Itämeren alueelta. Suomessa etelänruokki on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi lajiksi ja se on rauhoitettu. Etelänruokin ohjeelliseksi korvaussummaksi on asetettu 841 euroa.
Lisääntyminen.
Kiislat pesivät tiiviissä yhdyskunnissa paljaalla kalliolla. Munien väri vaihtelee, ehkä siksi että kukin emo tunnistaisi omansa. Munat ovat epäsymmetrisiä joten jos niitä tuuppaa, ne eivät kieri kauas vaan alkavat kiertää kehää. Munii vain 1 munan. Haudonta-aika on noin kuukausi. Molemmat emot hautovat vuorotellen. Poikanen lähtee uimaan 15–17 päivän ikäisenä.
Ravinto.
Kiislat pyydystävät ravinnokseen kalaa ja äyriäisiä sukeltamalla.
René Arnoux

René Arnoux (s. 4. heinäkuuta 1948, Pontcharra, Ranska) on ranskalainen kilpa-autoilija ja entinen Formula 1 -kuljettaja.
Arnoux aloitti uransa Italian karting-sarjoissa ja voitti Ranskan Formula Renault -sarjan 1973. Kaksi vuotta myöhemmin hän valloitti Euroopan Super Renault -sarjan.
Arnoux nousi Euroopan Formula 2 -sarjaan, jonka mestaruuden hän voitti vuonna 1977.
Arnoux ajoi Formula 1 -sarjassa vuosina 1978–1989. Hän ajoi urallaan 149 GP-kilpailua, joissa ajoi 7 voittoa, 18 paalupaikkaa ja 12 kilpailun nopeinta kierrosta. MM-pisteitä Arnoux keräsi urallaan 181. Parhaimmillaan hän sijoittui MM-sarjassa kolmanneksi (1983) Nelson Piquet'n ja Alain Prostin jälkeen.
F1-uransa jälkeen Arnoux toimi osakkaana Formula 3000 -sarjassa ajaneessa DAMS -tallissa.
Palsasirri

Palsasirri ("Calidris melanotos") eli alaskansirri on pieni ruskeankirjava kahlaaja. Lajin nimesi ja kuvaili tieteelle Louis Jean Pierre Vieillot 1819.
Ulkonäkö ja koko.
Palsasirri on muualta harmahtavan ruskeankirjava, mutta rinta on yksivärisen harmaa. Jalat ovat kellertävät. 
Palsasirrin pituus on 19–24 cm, siipien kärkiväli 26–45 cm ja paino 31–126 g.
Levinneisyys.
Palsasirri pesii tundra-alueiden palsasoilla Koillis-Aasiassa Taimyrin niemimaalta itään, Alaskan ja Kanadan pohjoisrannikoilla ja joillakin saarilla, sekä Hudsoninlahden länsirannalla. Maailman populaation koko on 25 000 – 100 000 yksilöä ja lajin kanta elinvoimainen. Se muuttaa todella pitkiä matkoja. Amerikkalaiset yksilöt ja osa aasialaista talvehtivat Etelä-Amerikassa, mutta jotkut Aasiassa pesivistä muuttavat talveksi Australiaan ja Uuteen Seelantiin. Muuttomatkoillaan linnut poikkeavat niin säännöllisesti Länsi-Euroopassa, ettei sitä pidetä erityisen harvinaisena Suomessakaan. Se on tavattu Suomessa lähes 80 kertaa vuoteen 2006 mennessä.
Elinympäristö.
Arktisen tundran palsasuot, kuivat jäkälää ja sammalta kasvavat nummet ja saraniityt. Muuttomatkoilla ja talvehtimisalueilla laji viihtyy ruohostoisilla rannoilla ja avomailla, kuten pampalla.
Lisääntyminen.
Palsasirri pesii maassa ja munii yleensä 4 munaa. Haudonta kestää 21–23 päivää. Poikaset ovat lentokykyisiä noin 3 viikkoa vanhoina. Soidinmenoihin kuuluu koiraan rintakehän pullistelu.
Ravinto.
Palsasirrin ravintoa ovat hyönteiset ja muut selkärangattomat.
Lampiviklo

Lampiviklo ("Tringa stagnatilis") on pieni kahlaaja. Lajin nimesi Johann Matthäus Bechstein 1803.
Ulkonäkö ja koko.
Höyhenpuku on harmaanruskea kesällä, vaaleampi talvella, ja siinä on selässä vaalea raita, joka näkyy vain linnun lentäessä. Suomeen harhautuvat lampiviklot ovat usein vaihtopuvussa, eli niiden väritys on jotain kesä- ja talvipuvun väliltä. Jalat ovat keltaiset ja erittäin pitkät, nokka pitkä ja ohut. Lentävästä linnusta huomaa, miten jalat ulottuvat pitemmälle kuin pyrstö.
Euroopan vanhin rengastettu lampiviklo on ollut ranskalainen vähintään 7 vuoden 1 kuukauden ikäinen yksilö.
Koko.
Pituus 20–26 cm, siipien kärkiväli 40–60 cm, paino noin 50–120 g.
Ääni.
Soidinääni on ’tuiiu tuiiu’. Varoitusääni on terävä ’tsirp’, myös ’sviik’ pituudeltaan n. 1s, 8s välein.
Levinneisyys.
Lampiviklo pesii lammissa ja kosteilla ruohoalueilla aroilla ja taigalla Itä-Euroopassa ja Aasiassa. Maailman populaation koko on 190 000–1,2 miljoonaa yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Se muuttaa talveksi Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan ja Etelä-Aasiaan, varsinkin Intiaan. Jotkut yksilöt muuttavat Kaakkois-Aasiaan ja jopa Australiaan asti. Suosituimpia talvehtimisalueita ovat sisämaan kosteikot ja lammet. Muuttomatkoillaan linnut harhautuvat säännöllisesti läntiseen Eurooppaan – Suomessakin tehdään vuosittain kymmeniä havaintoja. Suomen pesimäkannaksi on arvioitu 5–15 paria, Ruotsin 0–5 paria ja Viron 5–20 paria.
Lisääntyminen.
Lampiviklot pesivät harvoissa yhteisöissä, joissa pesien väliä on kymmenkunta metriä. Pesä on maassa lähellä vettä. Munia on 4, ja molemmat emot hautovat niitä. Poikaset ovat pesäpakoisia. Molemmat emot osallistuvat poikasten ruokkimiseen. Sukukypsä 1-vuotiaana.
Ravinto.
Lintu kaivelee liejusta tai matalasta vedestä hyönteisiä ja muita pikkueläimiä. Koska ne ruokailevat talvehtimisalueillaan mm. riisipelloilla, niitä uhkaavat maataloudessa käytetyt hyönteismyrkyt.
Accu

Accu on elektronista musiikkia soittava suomalainen yhtye. Yhtyeen perustivat vuonna 1998 Heads &amp; Bodies -yhtyeestä tunnetut serkukset Lasse ja Harri Väyrynen. Myöhemmin yhtyeeseen liittyi Jere Garcia. Alkuaikoina yhtye toimi lähinnä omassa Pentagon-studiossaan tehden satunnaisia lavakeikkoja. Nykyään yhtye keikkailee ympäri maailmaa. Yhtye on tunnettu energisestä lavaesiintymisestään.
Paksujalka

Paksujalka ("Burhinus oedicnemus") on paksujalkojen heimoon kuuluva kahlaajalaji. Lajin nimesi Carl von Linné Englannista 1758.
Koko ja ulkonäkö.
Ruskehtavan linnun höyhenpeitteessä on selvärajaiset mustat ja valkeat raidat siivissä, jotka näkyvät varsinkin linnun lentäessä. Sen silmät näyttävät pullistuvan päästä, sillä kallonmuoto muistuttaa krokotiilia tai liskoa. Jalat ovat voimakkaat. Nokka on päästä musta, tyvestä keltainen ja kahlaajalinnun nokaksi paksu. Pituus 41–43 cm, siipien kärkiväli noin 82 cm ja paino 400–550 g.
Levinneisyys.
Paksujalka pesii harvalukuisena Keski-Euroopassa ja Etelä-Euroopan kuivilla aromailla sekä Afrikassa ja Lounais-Aasiassa. Suomea lähimmät pesimäalueet ovat olleet Puolassa ja Saksan itäosissa, mutta laji on viime aikoina vähentynyt kaikkialla ja paikoin hävinnyt kokonaan. Nykyisin Euroopassa paksujalkaa tavataan enää lähinnä Unkarissa ja Alsacessa. Sen tuhoksi ovat koituneet maatalouden rakennemuutos, hyönteismyrkyt, munien keräily sekä metsästys. Maailman populaation suuruus on 140 000–330 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen.
Paksujalka on havaittu Suomessa hyväksytysti vuoden 2023 loppuun mennessä 24 kertaa.
Pohjoiset ja itäiset populaatiot ovat muuttolintuja, jotka talvehtivat Välimeren maissa ja Afrikan pohjoisosissa.
Lisääntyminen.
Paksujalka munii 1–3, tavallisesti 2 munaa maassa olevaan pesään. Pesä on usein pudonneen oksan tai pensaan suojassa. Haudonta-aika on 24–26 päivää, molemmat puolisot hautovat. Haudonta alkaa yleensä toisen munan tultua. Poikaset kuoriutuvat yleensä samana päivänä. Molemmat emot huolehtivat poikasista, jotka ovat pesäpakoisia. Ne oppivat lentämään 5–6 viikon ikäisinä. Pesii ensi kerran tavallisesti vasta 3-vuotiaana, mutta saattaa joskus pesiä jo 1-vuotiaana.
Ravinto.
Paksujalka syö hyönteisiä, muita selkärangattomia ja pieniä liskoja.
Puutarha

Puutarha on hyöty- ja koristekasvien, varsinkin hedelmäpuiden, marjapensaiden tai kukkien viljelyalue. Usein puutarhan on tarkoitus olla näyttävä ja rauhallinen alue. Tällöin pääosa puutarhan kasveista on istutettu niiden ulkonäön takia, vaikka mukana voi olla pieni hyötykasvimaa ja mahdollisesti joitakin hedelmäpuita.
Asuinrakennukseen välittömästi liittyvää puutarhaa sanotaan kotipuutarhaksi, ja jos tuotteita viljellään myyntiin, kyseessä on kauppapuutarha. Puisto on yleensä suurempi ja julkisempi tila kuin puutarha. 
Puutarhatyypit.
Tavallisia puutarhatyyppejä ovat:
Puutarhakasvit.
Puutarhassa kasvatettavat kasvit voidaan jakaa ryhmiin:
Puutarhaelementtejä.
Puutarha muodostuu sekä luonnonmateriaaleista ja olosuhteista että ihmisen lisäämistä elementeistä:
Ihmisen luomia elementtejä:
Koulutus ja järjestöt.
Suomessa maisema-arkkitehdiksi on voinut valmistua Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolta, maisema-arkkitehtuurin koulutusohjelmasta vuodesta 1969 alkaen. Käytännössä kohteiden viher- ja puutarhasuunnittelijoina toimivat tyypillisesti puutarhurit ja hortonomit.
Puutarhatalouden keskusjärjestöjä ovat Puutarhaliitto ja Viherympäristöliitto.
Afrikan unioni

Afrikan unioni (AU) on 55 Afrikan valtion muodostama kansainvälinen järjestö. Unioni perustettiin 9. heinäkuuta 2002 Etelä-Afrikassa, ja se on Afrikan yhtenäisyysjärjestön (OAU) sekä Afrikan talousyhteisön (AEC) seuraaja. Afrikan unionin toiminnassa ovat mukana kaikki Afrikan maat. Vuosina 1984–2017 Marokko pysyi unionin ulkopuolella Länsi-Saharan jäsenyyden vuoksi, mutta liittyi uudelleen jäseneksi 30. tammikuuta 2017.
Rakenteeltaan Afrikan unioni muistuttaa Euroopan unionia ja Amerikan valtioiden järjestöä. Sen päämääriä ovat demokratian, ihmisoikeuksien ja vakaan talouden edistäminen. Tärkeänä pidetään myös Afrikan sisäisten konfliktien kitkemistä ja tehokkaiden yhteismarkkinoiden luomista. Unionin pitkän ajan tavoitteita ovat myös yhteiseen valuuttaan (afro) siirtyminen ja puolustusvoimien yhdentäminen.
Afrikan unionin puheenjohtajuus on aina jollakin sen jäsenmaista. Unionilla on myös oma lainsäädäntäelin, Panafrikkalainen parlamentti, joka kokoontuu Etelä-Afrikassa.
Afrikan yhtenäisyyden idea heräsi uudelleen 1990-luvun puolivälissä Libyan johtajan Muammar Gaddafin aloitteesta. Perusta järjestön luomiselle annettiin Libyan Sirtessä 9. syyskuuta 1999 laaditulla Sirten julistuksella. Suunnitelmia kehitettiin seuraavina vuosina tapaamisissa Loméssa ja Lusakassa.
7. heinäkuuta 2019 Niameyssa pidetyssä Afrikan unionin komission kokouksessa kerrottiin, että unioni perustaa Afrikan mantereen vapaakauppa-alueen, joka käsittää koko Afrikan.
Jäsenvaltiot.
Afrikan unionissa on 55 jäsenvaltiota:
Kokoukset.
Oheinen taulukko on järjestettävissä päiväyksen mukaan nousevaan tai laskevaan järjestykseen.
Logo.
Afrikan unionin logon keskellä on keltainen Afrikan kartta ilman valtionrajoja, mikä symboloi Afrikan yhtenäisyyttä. Karttaa ympäröivä keltainen kehä symboloi Afrikan rikkautta ja sen valoisaa tulevaisuutta, vihreä väri puolestaan toivoa. Punaiset renkaat symboloivat afrikkalaisten välistä solidaarisuutta ja palmunlehdet logon molemmilla puolilla rauhaa.
Instruktiivi

Instruktiivi (vanhoissa suomen kieliopeissa myös keinonto) on ns. adverbiaalisiin eli semanttisiin sijoihin kuuluva sijamuoto, joka esiintyy ensisijaisesti tapaa tai välinettä ilmaisevissa nominien adverbiaali- tai verbien konverbimuodoissa (”infinitiiveissä”). Sijannimen ”instruktiivi (tai: deskriptiivi)” "(instructivus vel descriptivus)" on ilmeisesti luonut vuonna 1733 ilmestyneeseen latinankieliseen suomen kielioppiinsa Bartholdus Vhaël.
Instruktiivi suomen kielessä.
Suomen kielessä instruktiivin pääte "-n" liittyy yleensä "i-"tunnuksiseen monikkovartaloon: "tutu-i-n, tuotte-i-n." Joitakin vakiintuneita yksikkövartalosta muodostettuja instruktiivimuotoja on myös käytössä: "jalan, kaupan, rinnan, kilvan, saman tien." Kaikkien näiden osalta ei tosin ole selvää, onko niitä pidettävä yksikön instruktiiveina vai jonkinlaisina vanhoina ”datiivigenetiivi-” tai ”latiivimuotoina”.
Instruktiivi luokitellaan yleensä ns. marginaaliseksi tai vajaakäyttöiseksi sijaksi. Useimmat instruktiivimuodot ovat vakiintuneita, adverbeiksi kiteytyneitä sanoja tai sanontoja. Monet niistä on muodostettu adjektiiveista, lukusanoista tai pronomineista (esim. "ensin, harvoin, hyvin, oikein, nurin, väärin, toisin, yksin, kaksin, niin, noin, näin"). On myös substantiiveista ja sanaliitoista muodostettuja vakiintuneita ilmauksia: "aamuin, illoin, käsin, vaivoin, selin, varkain; avojaloin, poikkiteloin, väkivalloin; kaikin mokomin, kynsin hampain, suin päin, nurin niskoin."
Säännöllisesti instruktiivimuotoja muodostetaan ns. E-infinitiivistä. Näin syntyy tekemisen tapaa ilmaiseva verbiadverbiaali (konverbi): "kertoen, lukien, saaden, tupakoiden, nousten, mennen." MA-infinitiivin instruktiivimuoto on marginaalinen ja esiintyy lähinnä "pitää"-verbin täydennyksenä tietyissä ilmauksissa kuten "mitä minun pitikään sanomani" tai "mitä tuleman pitää."
Instruktiivi sukukielissä.
Instruktiivin on katsottu kehittyneen varhaiskantasuomessa adverbiaalisesti käytetystä (monikon) genetiivistä, ja Terho Itkosen mukaan sillä on vastineita paitsi pohjoisissa itämerensuomalaisissa kielissä myös saamessa (inkeroisen "otsim maas korjais marjaa" ’otsa maassa [”otsin maassa”] keräsi marjoja’; karjalan "kokas hännin juostah lehmäd" ’häntä pystyssä lehmät juoksevat’; inarinsaamen "lummoost kieđaj" ’kädet taskussa’, ”taskussa käsin”).
Virossa instruktiivia (vir. "viisiütlev") on 1900-luvun alun kielenuudistuksen yhteydessä yritetty elvyttää, mutta nykyisissä kieliopeissa sitä ei enää lueta eläväksi sijamuodoksi. Sitä käytetään vain suhteellisen pienessä joukossa vakiintuneita ilmauksia, jotka usein liittyvät ihmisen ruumiinosiin tai pukineisiin: "avasüli" ’avosylin’, "palja päi" ’paljain päin’, "lehvivi hõlmu" ’hulmuavin helmoin’, "pisarsilmi" ’kyynelsilmin’, "ammuli sui" ’suu ammollaan’, "värisevi käsi" ’vapisevin käsin’.
Useimpien etäsukukielten kieliopeissa välinettä, keinoa tai tapaa ilmaisevia sijoja nimitetään instrumentaaliksi tai komitatiiviksi, mutta itähantin kieliopissa instruktiivi-nimitystä käytetään "ɐt"-päätteisestä sijasta, joka ilmaisee toiminnan tapaa tai välinettä.
Adeniini

Adeniini (A) on guaniinin (G) ohella toinen DNA:n ja RNA:n puriiniemäksistä. Se muodostaa kahden vetysidoksen avulla emäsparin DNA:ssa tymiinin (T) ja RNA:ssa urasiilin (U) kanssa.
Kun adeniini liittyy riboosisokeriin, syntynyttä nukleosidia kutsutaan adenosiiniksi. Vastaavasti deoksiriboosin ja adeniinin muodostama yhdiste on deoksiadenosiini. Adenosiinista on edellen mahdollista muodostaa adenosiinitrifosfaattia (ATP), kun siihen liittyy kolme fosfaattiryhmää. Adenosiinia käytetään RNA:n ja deoksiadenosiinia DNA:n rakennusaineena.
Adeniinijohdannaisilla on useita biokemiallisia tehtäviä. ATP:tä syntetisoidaan soluhengityksen elektroninsiirtoketjun yhteydessä oksidatiivisessa fosforylaatiossa, ja sitä käytetään solun metaboliassa kemiallisen energian siirtoon: ATP:n pilkkoutuminen adenosiinidifosfaatiksi (ADP) ja ADP:n pilkkoutuminen adenosiinimonofosfaatiksi (AMP) vapauttaa energiaa muiden kemiallisten reaktioiden käyttöön. Reaktioita katalysoivat adenosiinitrifosfataasi (ATPaasi) ja adenylaattikinaasi. Adeniini myös on rakenneosana solun aineenvaihdunnan kannalta tärkeissä koentsyymeissä, kuten NAD:ssa, FAD:ssa ja koentsyymi A:ssa.
Biosynteesi.
Muiden nukleotidiemästen tavoin adeniinin synteesiä tapahtuu elimistössä. Tärkein yksittäinen synteesipaikka on maksa. Adeniinin ja guaniinin synteesireitit ovat pitkälti samat, ja tämän yhteisen reaktiotien lopputuote on inosiinimonofosfaatti (IMP). Tämän jälkeen synteesireitti jakautuu kahtia, ja lopputuotteet ovat adenosiini- ja guanosiinimonofosfaatti. Synteesin lähtöaineena on riboosi-5-fosfaatti, ja syntetisoitava emäs on reaktion alusta lähtien kiinnittyneenä siihen. Monivaiheisessa reaktiossa tarvitaan useita eri entsyymejä, ja lopputuotteen atomit ovat peräisin glysiiniltä, aspartaatilta, glutamiinilta, tetrahydrofolaatilta ja hiilidioksidilta.
Adeniinin CAS-numero on 73-24-5.
Guaniini

Guaniini (G) on adeniinin (A) ohella toinen kahdesta DNA:n ja RNA:n puriiniemäksestä. Se muodostaa kolmen vetysidoksen avulla emäsparin DNA:ssa sytosiinin (C) kanssa.
Guaniinin CAS-numero on 73-40-5.
Mikroskooppi

Mikroskooppi (kreikasta: "mikrós" = pieni ja "skopeîn" = nähdä) on optinen laite, jonka avulla ihmissilmin näkymätön (eli "mikroskooppisen" pieni) hiukkanen – esimerkiksi solu tai bakteeri – voidaan nähdä suurennettuna. Mikrobiologian kehitys on ollut riippuvainen mikroskooppien teknisestä kehityksestä, erityisesti erotuskyvyn eli resoluution lisäyksestä.
Erotuskyvyksi nimitetään pienintä etäisyyttä, joka kahdella pisteellä voi olla, jotta ne havaittaisiin erillisinä. Ihmissilmän erotuskyky rajoittuu kohteisiin, joiden läpimitta on yli 0,01 mm eli 10 µm. Tätä pienempien kohteiden tarkasteluun on käytettävä mikroskooppia. Yksinkertaisin optinen mikroskooppi on vain telineeseen kiinnitetty suurennuslasi eli kupera linssi, jonka polttopisteessä on peili, jonka päälle tutkittava näyte kiinnitetään.
Varsinaisissa mikroskoopeissa on vähintään kaksi linssiä. Objektiivissa – joka on lähinnä tutkittavaa näytettä – oleva linssi muodostaa varsinaisen kuvan tarkasteltavasta kohteesta. Okulaarissa – jota vasten silmä asetetaan – olevalla linssillä tarkennetaan objektiivin heijastama kuva. Näyte kiinnitetään objektiivin polttopisteeseen, ja silmä painetaan okulaaria vasten. Liikuttamalla linssiä ja okulaaria lähemmäs toisiaan mikroskooppi tarkennetaan haluttuun kohteeseen. Moderneissa mikroskoopeissa on vielä enemmän linssejä, joilla kompensoidaan aberraatiota. Peilin sijasta näytteen valaisuun käytetään lamppua.
Tärkein valomikroskoopin erotuskykyä rajoittava tekijä on käytettävän valon aallonpituus. Optinen mikroskooppi suurentaa enintään 2 000-kertaiseksi.
Mikroskoopin historia.
Mikroskooppien käyttö tieteessä kasvoi 1600-luvun loppupuolella, kun Robert Hooke julkaisi ohjeet leikkeiden valmistamisesta. Kun biologisesta kohteesta leikataan läpikuultavan ohut leike, sen tarkastelu mikroskoopilla kertoo paljon sen rakenteesta.
Kiinteitä aineita, kuten kiviä, tutkitaan mikroskoopissa ohuthieinä: kivi sahataan ja hiotaan niin ohueksi, että tietyt mineraalit muuttuvat läpikuultaviksi.
Stereomikroskoopissa kummallekin silmälle on oma okulaarinsa, mikä yhdessä silmien syvyysnäön kanssa mahdollistaa kohteen tarkastelun kolmiulotteisena.
Elektronimikroskooppi käyttää näkyvän valon sijasta elektronisuihkua ja sillä "nähdään" jo molekyylitason yksityiskohtia tutkittavasta kohteesta.
Josefa Iloilo

Ratu Josefa Iloilo Uluivuda (29. joulukuuta 1920 – 6. helmikuuta 2011) oli fidžiläinen poliitikko, joka toimi maansa presidenttinä kahteen kertaan: 13. heinäkuuta 2000 – 5. joulukuuta 2006 ja 4. tammikuuta 2007 – 30. heinäkuuta 2009.
Iloilo syntyi Viti Levulla. Ennen poliittisella urallaan menestymistä hän työskenteli opettajana. Hänestä tuli alun perin varapresidentti 18. tammikuuta 1999; Kamisese Maran viraltapanon jälkeen hän nousi presidentiksi 13. heinäkuuta 2000.
Korkeasta iästään huolimatta Iloilo aloitti uuden kauden maaliskuussa 2006. Saman vuoden joulukuussa Fidži ajautui pahemman luokan poliittiseen kaaokseen, ja amiraali Frank Bainimarama kaappasi Iloilon vallan. Hän kuitenkin antoi Iloilolle tämän valtionpäämiehen arvon takaisin 4. tammikuuta 2007 ja on itse toiminut siitä lähtien maan pääministerinä.
Iloilo vietti 85-vuotispäiväänsä Lautokalla joulukuussa 2005. Hän sairasti Parkinsonin tautia. Iloilo jäi eläkkeelle elokuussa 2009. Hän kuoli helmikuussa 2011.
Suomumatelijat

Suomumatelijat (Squamata) on matelijoihin kuuluva lahko. Se on suurin matelijoiden lahko, sisältäen liskot, käärmeet ja matoliskot. Suomumatelijat erottaa muista matelijoista niiden suomumaisen ihon perustella. Ne pystyvät myös liikuttamaan yläleuan äärimmäisen ylös, minkä näkee erityisen hyvin käärmeillä niiden syödessä suurta saalista. Suomumatelijoiden koiraat ovat ainoita selkärankaisia, joilla on hemipenis. Suomumatelijat on myös ainut matelijoiden lahko, johon kuuluu sekä ovovivipaarisia, vivipaarisia ja tyypillisiä ovipaarisia lajeja, eli toiset lajit munivat ja toiset synnyttävät eläviä poikasia.
Luokittelu.
Perinteisesti lahko on jettu kolmeen alalahkoon:
Liskot muodostavat kuitenkin parafyleettisen ryhmän, minkä takia liskoista taksonomisena ryhmänä on luovuttu joissakin uudemmissa luokitteluissa. Tässä eräs uusi luokittelu (ilman sukupuuttoon kuolleita taksoneita):
Frank Pappa Show

Frank Pappa Show on Kolmoskanavalla ja myöhemmin MTV3-kanavalla vuosina 1991–1994 lähetetty talk show- ja uutisparodiaohjelma. Heimo ”Holle” Holopaisen luoma uutisankkurihahmo Frank Pappa esiintyi aluksi Broadcasters Oy:n tuottamassa, nuorisolle suunnatussa musiikki- ja ajankohtaisohjelmassa "NoTV", jota esitettiin Kolmoskanavalla 1990–1991. Ohjelma lakkautettiin keväällä 1991, mutta jo syksyllä Frank Pappa palasi ruutuun oman spin-off-nimikkoshow’nsa isäntänä. Myös sen tuotti Broadcasters. Ohjelmaa käsikirjoittivat Heimo Holopaisen lisäksi muun muassa Roope Lehtinen ja Saku Tuominen.
Ohjelmasta muistetaan muun muassa kehonrakentajasäämies Toni, Kalevankadun laulava talonmies Sepi Kumpulainen sekä Frank Papan lentävät lauseet ”Kosketelkaa toisianne!”, ”Armotonta menoa!” ja ”Bailatkaa ankarasti!”. Frank Papan ohella show’n vakiohahmoja olivat muun muassa insinööri ja isä Raimo H. Jussila (Yrjö Fonselius), topakka mediavaikuttaja Laura Kent (Nina Jääskeläinen) ja Frank Papan seksikäs assistentti Dada (Sara Hirvelä). Ohjelman lopuksi Frank Pappa istuutui pallotuoliinsa ja kääntyi lavasteiden taakse. Samalla studioääni ilmoitti että ”Frank Pappa on poistunut studiolta”. Ohjelman studioyleisönä olivat Jokereiden jääkiekkojoukkueen fanit.
Kevätkaudella 1993 ohjelmaa esitettiin MTV3:n perjantai-illan myöhäisohjelmistossa nimellä "Frank Pappa Late Show". Keväällä 1994 se siirtyi MTV3:n lauantai-illan prime time -ohjelmistoon, jossa sarja pyöri vielä toukokuulle saakka. Heimo Holopainen siirtyi seuraavaksi muun muassa Yle TV1 -kanavan "Iltalypsy"- ja "Hohtohetki"-ajankohtaisviihdeohjelmien käsikirjoittajaksi ja sittemmin Yle TV2 -kanavan "Kodin kääntöpiiri" -ohjelman juontajaksi.
Frank Pappa Show edusti Kolmoskanavaa Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailussa keväällä 1992. Edellisenä syksynä Frank Papalta ilmestyi single ”Bailataan ankarasti” ja keväällä 1994 presidentinvaalien kynnyksellä toinen single ”Mara-Walk”.
Muuta.
1970-luvun puolivälin Hullujussi-yhtyeen, jossa Heimo Holopainen toimi basistina, keulahahmo oli Eeki Mantereen esittämä Viktor Kalborek. Viktor Kalborekin hahmon nimi oli aluksi Frank Krappa.
Guantánamo

Guantánamo on kaupunki Kaakkois-Kuubassa. Se on Guantánamon provinssin pääkaupunki. Kaupungin pinta-ala on 257,39 km² ja siellä oli vuonna 2014 noin 230 000 asukasta. Sen pääelinkeinot ovat sokeriruo’on ja puuvillan kasvatus.
"Guantanamera" () on ehkä tunnetuin kuubalainen laulu.
15 kilometriä kaupungista etelään sijaitsee Yhdysvaltain Guantanamo Bayn laivastotukikohta. Tukikohtaan perustettiin 2002 vankileiri, jossa Yhdysvallat säilyttää al-Qaida- ja Taliban-yhteyksistä epäilemiään henkilöitä.
Jaksollinen järjestelmä (hapetusluvut)

Tässä taulukossa on alkuaineiden tavallisimpia hapetuslukuja. Joidenkin alkuaineiden (kuten vedyn +1 ja hapen −2) selvästi yleisimmät hapetusluvut on lihavoitu. Viiva merkitsee, että hapetuslukuja ei tiedetä. Jalokaasujen hapetusluvuiksi ilmoitetaan usein 0, koska ne eivät reagoi helposti, mutta etenkin raskaammat jalokaasut voivat muodostaa myös yhdisteitä. Keinotekoisten raskaiden alkuaineiden (transuraanien) järjestysluku on merkitty sulkeilla.