tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lehmäntatti

Lehmäntatti ("Leccinum scabrum") on Boletaceae-heimoon kuuluva syötäväksi kelpaava ruokasieni. Lajilla on kansanomainen nimitys löpö.
Koko ja ulkonäkö.
Lehmäntatin kookas ja kupera lakki on 5–15 cm leveä ja väriltään ruskeansävyinen. Lakin pintakelmu ei ole tahmea märkänäkään. Sienen valkea malto on pehmeää ja hajutonta. Pillit ovat nuorena harmaan valkeat, mutta sienen vanhetessa siihen ilmestyy ensin ruskeita täpliä, kunnes pillistö muuttuu kokonaan likaisen ruskeaksi. Sienen pitkä ja hoikka jalka on vaaleanharmaa, ja siinä on tummia pisteitä. Vanhoilla yksilöillä lakki on toukkainen ja pehmeä.
Samankaltaiset lajit.
Valkolehmäntatti ("Leccinum niveum") muistuttaa lehmäntattia, mutta sen väri on kokonaan valkoinen. Lehmäntatin voi sekoittaa myös koivun- ("Leccinum versipelle"), haavan- ("Leccinum aurantiacum"), männyn- ("Leccinum vulpinum") ja lehtopunikkitattiin ("Leccinum populinum"). Lajia tavataan soistuneissa metsissä.
Kasvuaika ja -paikka.
Lehmäntatin itiöemiä tavataan kesä-lokakuussa kaikenlaisissa metsissä koivujen seuralaisena. Lehmäntatti on koivun mykorritsasieni. Laji on yleinen koko Suomessa.
Käyttö ravinnoksi.
Sienen maku on mieto, ja etenkin nuoret, vielä kiinteät yksilöt kelpaavat ruokasieneksi. Pehmeä ja vetinen malto kuitenkin estää sienen säilönnän, ja kuivaaminen tai pakastaminen sitkistää sienen.
Koko Lehmän- ja punikkitattien suvun ongelmana on ruokakäytössä se, että niitä syöneillä on tavattu toisinaan vatsanväänteitä, jotka eivät tosin ole vaarallisia. Syyksi on epäilty trehaloosi-intoleranssia tai mannitolin vaikutusta. Tähän voi auttaa vähintään 20 minuutin kypsennysaika ruokaa laittaessa.
Tutkimukset asiasta ovat kesken, mutta missään tapauksessa lehmäntattia ei pidetä myrkkysienenä.
Ariovistus

Ariovistus oli ensimmäisellä vuosisadalla eaa. elänyt sveebien germaaniheimon päällikkö. Noin vuonna 71 eaa. gallialaiset arvernien ja sekveenien heimot pyysivät sveebejä apuun heeduja vastaan. Sveebien joukko ylitti Reinin Ariovistuksen johdolla. Vuonna 61 eaa. sveebit löivät heedut, mutta alistivat pian myös muut gallialaisheimot ja perustivat Galliaan germaanivaltakunnan. 
Germaanikuningas Ariovistuksen valtakunnan aluetta oli jonkin ajan kuluttua Gallian keskiosa lähes kokonaan. Kelttejä Ariovistus kohteli kuin voitettua kansaa. Tieto Ariovistuksen uudesta germaanivaltakunnasta houkutteli Galliaan uusi germaaniheimoja. Julius Caesar, jolta keltit olivat pyytäneet apua germaaneja vastaan, puolestaan löi Ariovistuksen joukot 58 eaa. Colmarin taistelussa ja hääti germaanit Galliasta. Ariovistus kuoli taistelussa saamiinsa vammoihin Germaniassa. Caesar kuvaa Ariovistusta vastaan käymäänsä sotaa teoksessaan "Gallian sota".
Gare Saint-Lazare

Saint Lazaren rautatieasema () on yksi SNCF:n ("Société Nationale des Chemins de fer Français") kuudesta suuresta asemasta Pariisissa. Asema sijaitsee Pariisin VIII kaupunginosassa, julkisivu Saint-Lazare -kadun suuntaan. Asemalta on yhteyksiä Länsi-Ranskaan, mutta asemaa käyttävät ovat pääasiassa Pariisin ympäristössä matkustavia, joka tekee asemasta matkustajamäärässä laskettuna Pariisin toiseksi suurimman, noin 100 miljoonalla matkustajalla vuodessa.
Historia.
Saint Lazaren aseman historia alkaa vuodesta 1837, jolloin avattiin rautatie Pariisista Saint-Germainiin. Asema tehtiin tuolloin väliaikaisesti puusta, ja se sijaitsi Place de l'Europe:lla.
Vuonna 1841 tehtiin toista väliaikaista asemaa, tällä kertaa tiilistä, rue de Stockholm -kadulle. Péreiren veljesten, jotka olivat tämän rautatien perustajia, tarkoituksena oli pidentää rautatietä kohti Pariisin keskustaa, mutta kaupunkilaisten vastustuksen johdosta projekti hylättiin samana vuonna.
Kolmas asema rakennettiin nykyiselle paikalleen rue du Havre -kadulle, arkkitehti Eugène Flachat johdolla. Työt kestivät vuodesta 1842 vuoteen 1853.
Vuoden 1889 maailmannäyttelyä varten asemaan tehtiin tärkeä laajennus arkkitehti Jules Lischin johdolla, joka antoi asemalle sen nykyisen ulkonäön. Samaan aikaan rakennettiin aseman eteen hotelli Terminus, johon pääsi asemalta katettua käytävää pitkin.
Nykyään Saint Lazaren asemalla on 27 raidetta ja sieltä on jatkoyhteydet Pariisin metroon, linja-autoihin ja RER-juniin.
Heedut

Heedut tai haedut () olivat kelttiläinen heimo, joka asui Gallian keskiosissa, suunnilleen nykyisen Burgundin alueella. Heedut asuivat pääosin Saônen ja Loiren välimaastossa, ja heidän tärkein kaupunkinsa oli Bibracte.
Heedut olivat olleet roomalaisten liittolaisia jo vuodesta 121 eaa. Kun sekveenit hyökkäsivät heidän kimppuunsa sveebien avustuksella, heedut pyysivät apua Rooman senaatilta. Heidän avunpyyntöönsä ei kuitenkaan vastattu. Caesar löi Galliaan asettuneet sveebit 58 eaa. ja palautti heeduille heidän entisen asemansa. Tästä huolimatta heedut liittyivät gallialaisten heimojen kapinaan vuonna 52 eaa. Caesaria vastaan. Vercingetorixin antauduttua Alesiassa heedut palasivat Rooman liittolaisiksi. Augustuksen ollessa keisarina heedut saivat civitas foederatan eli liittolaiskansan aseman, ja he muuttivat Bibractesta uuteen pääkaupunkiin Augustodunumiin (nykyinen Autun). 
Kun Galliassa puhkesi vuonna 21 kapina korruptoituneen hallinnon, korkeiden verojen ja velkaantuneen ylhäisön vuoksi, oli toinen tärkeimmistä johtajista treverien Julius Floruksen ohella heedujen Julius Sacrovir. Molemmat olivat saaneet Rooman kansalaisuuden ja olivat gallialaisten apuvoimien komentajia. Kumpikin yritti kaapata vallan omassa heimovaltiossaan. Yritys päättyi huonosti: treverit hylkäsivät pian Floruksen, ja huolimatta Sacrovirin onnistuneesta heedujen uuden pääkaupungin Augustodunumin valloituksesta legioonat kukistivat hänet nopeasti. Kumpikin johtaja teki itsemurhan. Heedut tukivat kapinan alussa Sacroviria, mutta luopuivat tästä pian . 
Vuonna 48 heedut olivat jo roomalaistuneet, ja heeduista tuli ensimmäinen Gallian heimoista, jonka ylimyksistä saattoi tulla Rooman senaattoreita.
Daniel-François-Esprit Auber

Daniel-François-Esprit Auber (29. tammikuuta 1782 Caen – 13. toukokuuta 1871 Pariisi) oli ranskalainen säveltäjä, joka tuli tunnetuksi ennen kaikkea oopperoistaan.
Auber syntyi Caenissä, Normandiassa. Hän oppi jo nuorena soittamaan useita instrumentteja muun muassa ensimmäisen opettajansa, tirolilaisen säveltäjän Josef Alois Ladurnerin johdolla. Kaksikymmentävuotiaana hän matkusti Lontooseen viimeistelemään kauppaopintojaan. Palattuaan Ranskaan hän aloitteli säveltäjänuraansa muun muassa säveltämällä viulukonserton, jonka saama ylistys rohkaisi häntä koettamaan koomisen oopperan "Julien" uudelleensovitusta. Hän meni italialaisen säveltäjän Luigi Cherubinin oppiin kehittyäkseen oopperasäveltäjänä. Auberin yksinäytöksisen oopperan "Le séjoir militairen" saaman kylmänkiskoisen vastaanoton jälkimainingeissa säveltäjä kuitenkin jätti musiikin muutamaksi vuodeksi kokonaan. Asiat muuttuivat vuonna 1819, kun Auberin isä kuoli. Liiketoimet olivat myös menneet huonosti ja Auber päätti palata sävellystyöhön. Hän sai Cherubiniltä kolme librettoa sävellettäväksi. Hänen oopperansa "Le testament et les billets-doux" samalta vuodelta ei räjäyttänyt pankkia, mutta säveltäjä ei lannistunut vaan palasi työhön. Seuraavana vuonna hänen säveltämästään kolminäytöksisestä "La bergère châtelainestä" tuli ensimmäinen lenkki pitkässä menestysten ketjussa.
Vuonna 1822 Auber aloitti yhteistyön libretisti Eugène Scriben kanssa. Auberin suurin menestys tuli ooppera "La muette de Portici" vuonna 1828 – sen alkusoittoa, lauluja ja kuoro-osuuksia lauleskeltiin ympäri Eurooppaa. Duetto ”Amour sacré de la patrie” otettiin vastaan uuden marseljeesin tavoin. Vuonna 1842 Auber valittiin Cherubinin seuraajaksi Pariisin konservatorion johtoon. Hän oli myös Kunnialegioonan jäsen vuodesta 1825.
Pariisin oopperalle johtava katu on nimeltään Rue Auber ja läheinen metroasema on myös nimetty säveltäjän mukaan Auberiksi.
Ihmiskirppu

Ihmiskirppu ("Pulex irritans") on kirppujen ("Siphonaptera") lahkoon kuuluva loinen, joka on erikoistunut pääasiassa ihmiseen. Aikuisena ihmiskirpun naaras on kooltaan 2,5–3,5 mm ja koiras 2,0–2,5 mm. Ihmiskirppuja voi löytyä myös koirista, rotista, sioista, kauriista ja ketuista. Suomesta laji on hyvän hygienian ja kuivan huoneilman ansiosta lähes hävinnyt, mutta se voi siirtyä Suomeen esimerkiksi matkailijoiden mukana. Se on muiden kirppujen tavoin erinomainen hyppääjä ja voi levitä ihmisestä toiseen nopeastikin, esimerkiksi kouluissa tai päiväkodeissa. Vaikka yksittäisen kirpun purema on vain ärsyttävä ja kutiseva, kirput voivat levittää myös tauteja, ja siksi niistä on hyvä päästä mahdollisimman pian eroon. Ihmiskirppu voi levittää myös "Yersinia pestis" -bakteeria, joka voi aiheuttaa paiseruttoa. Muita ihmiskirpun kanssa loisivia tai pöytävierassuhteessa eli kahden eliölajin välisessä vuorovaikutussuhteessa eläviä bakteereja ovat "Rickettsia typhi" ja "Rickettsia felis", alkueläimiin kuuluva "Nosema pulicis", sukkulamatoihin kuuluva "Steinernema carpocapsae" ja hohtokiilupistiäisiin kuuluva "Bairamlia fuscipes".
Suomessa ihmisiä purevat kirput ovat nykyisin useammin lintujen tai nisäkkäiden kirppuja, jotka ovat hypänneet vahingossa ihmiseen hänen ollessaan tekemisissä eläinten kanssa. Ne häviävät yleensä asumuksista kunnon siivouksella. Toisinaan on tarpeen puhdistaa kaikki ihmisiin kosketuksissa oleva kangasmateriaali. Lintukirppuja voi siirtyä asumuksiin linnunpöntöistä tai kanaloista niitä puhdistettaessa ja nisäkkäiden kirppuja esimerkiksi koiran tai kissan mukana. Ihmiskirpun selästä puuttuu muiden kirppujen kampamainen rakenne, mutta varmaan lajinmääritykseen tarvitaan mikroskooppi.
Ihmiskirpun tunnettuja saalistajia ovat kiiltotunkkarit ("Alphitobius laevigatus"), petopunkit ("Mesostigmata"), valeskorpionit ("Pseudoscorpionida"), muurahaiset ("Formicidae") ja kovakuoriaiset ("Coleoptera").
Kirput

Kirput (Siphonaptera) on hyönteislahko, jonka lajit ovat nisäkkäiden ja lintujen loisia. Kirput kasvavat yleensä 1,5–4,5 millimetrin kokoisiksi. Ne lisääntyvät enimmäkseen eläinten pesissä ja aikuiset siirtyvät hyppäämällä eläimestä toiseen niiden ollessa tekemisissä keskenään. Kirppujen munat voivat säilyä pitkäänkin hyvissä oloissa.
Monet kirppulajit ovat erikoistuneet tiettyihin isäntäeläimiin, eivätkä ne tule pitkään toimeen muissa eläimissä, vaikka saattavatkin välillä purra myös muita lajeja. Jotkin kirput levittävät tauteja ja huonon hygienian oloissa nämä voivat olla suurempi haitta kuin itse kirput. Tunnetuin esimerkki kirppujen levittämästä taudista on rutto, joka levisi keskiajalla. Ruttoa levittivät mustarottien kirput, jotka olivat yleisiä ihmisasumuksissa ja purivat usein myös ihmisiä.
Kirppujen fossiiliaineisto on vähäistä. Jonkin verran löydöksiä on eoseeni- ja mioseenikautisista meripihkoista eli alle 56 miljoonan vuoden takaa. Lisäksi vuonna 2012 julkaistiin löydös jura- ja liitukaudella kiveen fossiloituneista, nykyisiin verrattuna jättiläismäisistä kirpuista. Etäisesti kirppuja muistuttavien hyönteisten fossiileja tunnetaan myös australialaisesta Koonwarran esiintymästä, joskin näiden yhteys nykyisiin kirppuihin on kyseenalainen.
Anatomia.
Kirput ovat sivusuunnassa litteitä, tummanruskeita ja siivettömiä ulkoloisia, jotka imevät ravinnokseen isäntäeläimen verta. Kirpuilla on muiden hyönteisten tapaan kolme jalkaparia, joista takimmaisin pari on hyvin kehittynyt ja mahdollistaa kirpun hyppäämisen isäntäeläimen karvoihin. Eri kirppulajit eroavat niiden kitiinipiikkirivien eli stenidioiden ja pään muodon perusteella. Kitiinipiikkirivejä voi olla kaksi; genaalikampa sijaitsee pään alareunassa ja pronotaalikampa pään ja keskiruumiin rajalla. Joiltakin lajeilta, esimerkiksi supikoiran kirpulta, molemmat kammat voivat puuttua kokonaan ja joillakin on vain toinen kammoista. Myös kampojen pituutta ja niiden piikkien määrää käytetään apuna lajintunnistuksessa. Naaraskirppu on suurempi kooltaan kuin uroskirppu ja kirput ovat normaalisti 1–6 millimetriä pituudeltaan.
Elämänkierto.
Kirppujen elämänkierto on täydellinen eli munasta kehittyy ensin toukkamuoto, joka luo nahkansa kahteen kertaan ennen koteloitumistaan. Kotelosta vapautuu sopivissa olosuhteissa aikuinen kirppu. Koko elämänvaiheen pituus on noin kolme viikkoa, mutta jos olosuhteet eivät ole otollisia, elämänkierto voi kestää jopa useita vuosia.
Kirppulajeja.
Tunnetuimpia kirppulajeja lienevät
Tanskan lippu

Tanskan lippu eli Dannebrog (tansk. "Tanskan kangas") on maailman vanhin käytössä oleva kansallislippu. Se on Suomessa, Ruotsissa, Norjassa, Islannissa, Ahvenanmaalla ja Färsaarilla sekä epävirallisesti Itä-Karjalaan, Inkeriin, Vepsään ja suomenruotsalaisiin viittaavissa yhteyksissä käytettyjen nuorempien ristilippujen välillinen tai välitön esikuva. "Dannebrogissa" on valkoinen risti punaisella pohjalla. Alun perin tämä oli johanniittaritarien tunnus. "Dannebrogin" historia palautuukin keskiaikaan ja ristiretkien aikakauteen. Lipun erikoisuutena on, ettei sen käyttöä ole rajoitettu lailla, vaan käyttö on täysin vapaata. Pohjoismaiden lipuista Dannebrog on neliömäisin.
Vuoteen 1743 saakka lipusta oli käytössä myös mustavalkoinen versio, niin kutsuttu "Sorgeflag", jolla suoritettiin suruliputus. Kun tämä lippu jätettiin pois käytöstä, suruliputus alettiin suorittaa laskemalla tavallinen lippu puolitankoon. Tämä tapa on levinnyt Tanskasta moniin muihin maihin.
Lipun mitat ja väri.
Tanskan lipun korkeus on 28 ja pituus 37 mittayksikköä. Ristin sakaran leveys on 4 mittayksikköä. Punaisten kenttien korkeus on 12 mittayksikköä. Lipputangon puoleisten punaisten kenttien leveys on 12 ja uloimpien kenttien 21 mittayksikköä. Lippu jakautuu siis pystysuunnassa suhteessa 12:4:12 ja vaakasuunnassa (lipputangon puolelta lähtien) suhteessa 12:4:21.
Lipun punaista väriä kutsutaan Dannebrogin punaiseksi. Sen värimääritykset Pantone ja RGB muodossa ovat seuraavat:
Legenda lipun synnystä.
Lippua tai siihen pohjautuvia tunnuksia on käytetty 1200-luvulta lähtien. 1600-luvulla syntyneen legendan mukaan "Dannebrog" putosi taivaasta 15. kesäkuuta 1219 pakanallisia virolaisia vastaan käydyn Lyndanisen taistelun aikana ja auttoi tanskalaiset voittoon. Tämän legendan taustalla on tanskalainen historioitsija Arild Huitfeldt, jonka "Danmarks Riges Krønike" -teoksessa legenda esiintyi ensimmäisen kerran tässä muodossaan. Samantapaisia tarinoita "Dannebrogin" synnystä on kuitenkin jo varhaisemmilta ajoilta.
Christiern Pedersen kirjoitti 1520-luvulla Tanskan kuningas Valdemar II Sejrin retkestä Viroon vuonna 1208, jolloin samaan tapaan taivaasta laskeutui punainen, valkoraitainen lippu. Samaten 1520-luvulla elänyt munkki Peder Olsen (Peter Olai) siteeraa latinankielistä tuntematonta lähdettä, jonka mukaan Valdemar II:n aikana Viljandissa Liivinmaalla vuonna 1208 taistelleet tanskalaiset rukoilivat Jumalalta apua tappiolle kääntyneessä taistelussa, mikä johti valkoristisen lipun putoamiseen taivaasta. Tämän lisäksi he kuulivat äänen, joka kertoi heidän saavuttavan voiton, kuten sitten tapahtuikin.
National Geographic Society

National Geographic Society on yhdistys, joka perustettiin Yhdysvalloissa 27. tammikuuta 1888 tarkoituksenaan edistää yleistä maantieteen ja maailman tuntemusta yhteiskunnassa ”suuren yleisön” keskuudessa. Yhdistyksen ensimmäiseksi 
puheenjohtajaksi valittiin Gardiner Greene Hubbard. Häntä seurasi tehtävässä hänen vävynsä Alexander Graham Bell.
Nykyisin National Geographic Society on maailman suurin yleishyödyllinen tiede- ja kasvatusjärjestö . Se rahoittaa ja tukee tieteellistä tutkimusta ja tutkimusretkiä sekä julkaisee aikakauslehteä "National Geographic" (alun perin "The National Geographic Magazine").
Järjestö myöntää Hubbard-mitalia saavutuksista tutkimusmatkailussa ja tutkimuksessa ansioituneille. Se on myönnetty tähän mennessä 33 kertaa.
Lehdet.
"National Geographic" on yksi maailman tunnetuimmista aikakauslehdistä. Tyypillisesti sen kantta reunustava keltainen värikehys on lehden rekisteröimä tavaramerkki. Lehti tunnetaan korkealaatuisista artikkeleistaan, valokuvistaan ja kartoistaan. Lehteä julkaistaan englannin lisäksi useilla kielillä, muun muassa suomeksi.
Muut lehdet.
National Geographicin nykyisin julkaisemia aikakauslehtiä ovat:
Televisio-ohjelmat.
Vuodesta 1997 lähtien järjestö on lähettänyt myös televisio-ohjelmia omalla kaapeli- ja satelliittikanavallaan "National Geographic Channel".
Mycroft Holmes

Mycroft Holmes on Arthur Conan Doylen luoma kuvitteellinen hahmo. Hän on Sherlock Holmesin vanhempi veli, jonka huomio- ja päättelykyvyt ovat nuorempaa Holmesia ylivertaisemmat. Mycroftilta puuttuu kuitenkin kunnianhimoa ja toimintatarmoa, minkä johdosta hän ei käytä taitojaan salapoliisin työhön.
Mycroft Holmes esiintyy tai mainitaan neljässä Doylen Holmes-tarinassa: "Kreikkalainen tulkki", "Viimeinen tapaus", "Autio talo" ja "Salaiset piirustukset".
Hahmo.
Sherlock myöntää Mycroftin olevan häntä etevämpi huomio- ja päättelykyvyissä ja onkin kysynyt veljeltään apua tapauksien suhteen, ja tyypillisesti Mycroftin selitykset ovat osoittautuneet oikeiksi. Mycroftilla ei kuitenkaan ole kunnianhimoa ja toimintatarmoa vahvistamaan omia päätelmiään ja mieluummin tyytyy siihen, että hänen uskotaan erehtyneen kuin nähdäkseen vaivaa todistaakseen toisin. Hänelle ongelmien ratkaisu on enemmin harrastus kuin vakava työ.
Mycroft Holmes on Sherlock Holmesia seitsemän vuotta vanhempi. John Watson kuvaa häntä Sherlockia kookkaammaksi ja tukevammaksi. Hänen kätensä ovat pulleat kuin hylkeen evät. Hänen kasvonsa ovat jykevät ja niissä on samanlaista piirteitten terävyyttä kuten veljellään. Hänen syvällä olevissa harmaissa silmissä on kaiken aikaa poissaoleva, sisäänpäin kääntynyt katse.
Mycroftin tarkkaa ammattia ei anneta kirjoissa. Erinomaisen laskupäänsä ansiosta hänen sanotaan toimivan eräitten hallituksen virastojen tilintarkastajana.. Myöhemmin Sherlock kertoo Mycroftin olevan vähäisessä virassa maan hallituksessa, joskin ajoittain kuvaus "Mycroft on maan hallitus" ei ole kaukaa haettu. Hän on itse luonut asemansa ja tehnyt itsestään korvaamattoman. Kaikkien virastojen päätökset lähetetään hänelle ja hän onkin kuin keskusasema, joka pitää kaiken tasapainossa. Hänen sanansa on ratkaissut valtakunnalliset päätökset kerta toisensa jälkeen.
Mycroft Holmes asustaa Pall Mallilla. Hän on myös yksi Diogenes-kerhon perustajajäsenistä.
Musta (hevosväri)

Musta on hevosväri, jossa on sävyjä:
Oikeiksi mustiksi hevosiksi kelpuutetaan joskus ainoastaan melko harvinaiset aitomustat eli aina kiiltävän tai himmeän pikimustina pysyvät yksilöt. Sekä kulomustat että lievemminkin haalistuvat hevoset, jotka ovat talvisaikaan mustia, ovat kuitenkin geneettisesti aivan yhtä mustia. On myös syytä huomata, että voimakas auringonpaahde varsinkin yhdessä hikisyyden kanssa kykenee haalistamaan lähes minkä tahansa hevosen mustaa tai tummaa karvaa jossakin määrin varsinkin esimerkiksi satulansijan kohdalta. Näyttelyeläinten mustaa väriä saatetaankin suojella esimerkiksi rajoittamalla ulkoilua aurinkoisina päivinä tai käyttämällä loimia.
Musta on ainoa hyväksytty väri esimerkiksi friisiläishevosella.
Genetiikka ja periytyminen.
Musta väri on yksi hevosten kolmesta perusväristä, joista kaksi muuta ovat rautias ja ruunikko. Jokainen hevonen on pohjaväriltään eli geneettisesti jonkin näistä kolmesta väristä edustaja ja periyttää pohjaväriä sen mukaisesti, vaikka eläin saattaakin muiden väriin vaikuttavien tekijöiden vuoksi ulkonäöltään olla esimerkiksi täysin valkoinen. Perusvärien periytyminen perustuu kahteen eri lokukseen (A ja E). Mustan hevosen E-lokuksessa ainakin yksi dominoiva alleeli "E", joka mahdollistaa mustan pigmentin syntymisen, ja A-lokuksessa homotsygootti resessiivinen alleeli "a", joka laajentaa mustan pigmentin esiintymään kaikkialla karvoituksessa. Mustan hevosen genotyyppi on siis A-lokuksen suhteen "aa" ja E-lokuksen suhteen "EE" tai "Ee". E-lokuksen erilaiset genotyypit eivät nykykäsityksen mukaan erotu hevosen ulkonäössä mitenkään.
Käytännön seurauksena perusvärien genetiikasta on se, että kahden mustan hevosen jälkeläinen on yleensä musta tai joskus rautias, mutta ei koskaan ruunikko. Käytännössä hyvin tumma ruunikko (joko vanhempi tai jälkeläinen) saatetaan kuitenkin tunnistaa väärin mustaksi, ja hyvin kuloutunut musta taas tummanruunikoksi. Musta hevonen itse ei voi syntyä kahden rautiaan jälkeläisenä, vaan jommankumman vanhemman on kannettava E-geenin dominoivaa, mustan värin mahdollistavaa E-alleelia, eli oltava väriltään ruunikko tai musta. Jotkin musta- tai ruunikkopohjaiset väritykset kuten esimerkiksi hopeanruunikko on saatettu tunnistaa väärin rautiaaksi. Musta väri on resessiivisenä suhteellisen helppo vakiinnuttaa hevoskannan ainoaksi väriksi. Useankin mustan sukupolven jälkeen tosin saattaa syntyä rautiaita yksilöitä. Näin on käynyt esimerkiksi friisiläishevosten suhteen sekä joissakin mustissa shetlanninponisuvuissa.
Kuušilaiset kielet

Kuušilaiset kielet ovat afroaasialaisten kielten alaryhmä, joita puhutaan Afrikan sarven alueella. Huomattavimpia kuušilaisia kieliä ovat oromo (30–35 miljoonaa puhujaa Etiopiassa ja Keniassa), somali (20 miljoonaa puhujaa Somaliassa, Djiboutissa ja Keniassa), sidamo (2 miljoonaa puhujaa Etiopiassa) ja afar (1,5 miljoonaa puhujaa Eritreassa, Etiopiassa ja Djiboutissa).
Kuušilaiset kielet jakautuvat neljään alaryhmään joissa on kussakin on useita kieliä: itä-, keski- ja eteläkuušilaiset kielet sekä bedžan kieli, jota joskus pidetään pohjoiskuušilaisen ryhmän ainoana kielenä, mutta jotkut tutkijat katsovat sen kuuluvan omana kokonaan erillisenä ryhmänään afroaasialaisiin kieliin.
Kuntien takauskeskus

Kuntien takauskeskus () on julkisoikeudellinen laitos, jonka tarkoituksena on kuntien yhteisen varainhankinnan turvaaminen ja kehittäminen. Se myöntää takauksia Kuntarahoitus Oyj:n varainhankinnalle, jota käytetään antolainaukseen kunnille ja kuntayhtymille sekä kuntien kokonaan omistamille tai niiden määräämisvallassa oleville yhteisöille.
Takauskeskuksen jäseninä ovat kaikki Manner-Suomen 297 kuntaa. Ahvenanmaan itsehallinnon vuoksi Ahvenanmaan kunnat eivät voi olla takauskeskuksen jäsenkuntia. Jäsenkunnat vastaavat asukaslukujen mukaisessa suhteessa takauskeskuksen tekemistä sitoumuksista ja menoista, jos niitä ei muuten saada rahoitetuksi.
Vuoden 2015 lopussa takausvastuiden kokonaismäärä oli noin 26 miljardia euroa. Niistä 36 % oli USA:n dollarimääräisiä, 34 % jenimääräisiä, 20 % euromääräisiä ja 10 % muissa valuutoissa. Kansainvälinen luottoluokituslaitos Moody’s on antanut takauskeskukselle korkeimman mahdollisen AAA-luottoluokituksen (negatiivinen) ja Standard &amp; Poor's AA+-luokituksen (negatiivinen).
Pikakivääri

Pikakivääri on kevyen konekiväärin vanhentunut suomalainen nimitys. Nimitys on kansallinen, sillä vastaavaa sanayhdistelmää ei löydy muista kielistä. Konekivääristä käytettiin Suomessa aluksi ruotsinkielestä käännettyä kuularuisku- sanaa (kulspruta), mutta Ruotsin kevyen konekiväärin alkuperäistä nimitystä , eli kuularuiskukivääri ei tuotu suomeen, vaan luotiin oma kansallinen sana. Pikakiväärinimitystä käytettiin vielä II MS:n aikana yleisesti kaikista kevyistä konekivääreistä (mm. vyösyöttöiset saksalaiset MG34 ja MG42), vaikka myöhemmin termiä on määrittelty koskemaan vain lipassyöttöistä asetta. Pikakiväärisanaa ei löydy muista eurooppalaisista kielistä, vaan samasta aseesta käytetään Ruotsissa nimitystä Lätt kulspruta (kevyt kuularuisku, eli kevyt konekivääri), englanninkielessä Light machine gun (kevyt konekivääri) ja saksankielessä leichtes Maschinengewehr (kevyt konekivääri).
Vyösyöttöinen kevyt konekivääri on käytännössä syrjäyttänyt lipassyöttöiset kevyet konekiväärit ("pikakiväärit") jalkaväkiryhmien tulitukiaseena; tästä huolimatta joidenkin valtioiden, kuten Venäjän ja Ison-Britannian, armeijoissa lipassyöttöisiä aseita käytetään edelleenkin. Joistain rynnäkkökiväärimalleista on myös valmistettu pidemmällä ja raskaammalla piipulla, haaratuella ja suurempikapasiteettisella lippaalla varustettua kevytkonekivääri-muunnosta.
Tunnettuja pikakivääreiksi Suomessa nimitettyjä aseita ovat suomalainen Lahti-Saloranta M/26, japanilainen Taisho 96, yhdysvaltalainen BAR M1918 (Browning Automatic Rifle), neuvostoliittolainen Degtjarjov DP-27, joka Suomessa nimettiin sota-ajan erään suosikki-iskelmän mukaan ”Emmaksi”, koska aseen päällä vaakatasossa oleva rumpulipas muistutti hiukan gramofonilevyä sen kansiosan pyöriessä lippaan tyhjentyessä, ja brittiläinen, tšekkoslovakialaiseen ZB-26:een perustuva, ZGB 1933 Bren (BRno-ENfield).
PKM

PKM () on Mihail Kalašnikovin Neuvostoliitossa 1960-luvulla suunnittelema kevyt konekivääri. Lyhenne PKM tulee venäjänkielisestä nimestä, joka suomennettuna tarkoittaa "Kalašnikovin modernisoitu konekivääri". Aseen perusversio edustaa tyypillistä neuvostoliittolaista asesuunnittelua, jossa päinvastoin kuin monessa länsimaalaisessa konetuliaseessa patruunat syötetään oikealta ja hylsyt poistuvat vasemmalta. 
PKM on paranneltu malli aseen alkuperäisestä versiosta PK:sta. Aseesta on olemassa PKT- ja PKMS-versiot. PKT () on suunniteltu panssarivaunuissa käytettäväksi, ja siinä on raskaampi piippu. PKMS taas on muuten identtinen PKM:n kanssa mutta sitä käytetään raskaammalta Stepanov-malliselta jalustalta. 
Ase käyttää 7,62x54R-kiväärinpatruunoita ja sen teoreettinen tulinopeus on 700 laukausta minuutissa. Vyön vaihdot mukaan luettuna päästään noin 250 laukaukseen minuutissa. Aseen piippu voidaan ylikuumenemisen ehkäisemiseksi vaihtaa muutamassa sekunnissa uuteen.
PKM on käytössä myös Suomen puolustusvoimissa nimikkeellä 7,62 KK PKM.
Ilkka Laitinen

Ilkka Pertti Juhani Laitinen (22. elokuuta 1962 Nurmes – 29. syyskuuta 2019 Vantaa) oli suomalainen kenraaliluutnantti. Hän toimi urallaan Rajavartiolaitoksen päällikkönä ja Euroopan unionin rajaturvallisuusvirasto Frontexin pääjohtajana.
Laitinen työskenteli Rajavartiolaitoksessa vuosina 1985–2004 toimien muun muassa Kaakkois-Suomen rajavartioston apulaiskomentajana sekä Ulkoministeriön rajaturvallisuusasiantuntijana. Toukokuussa 2005 hän siirtyi Euroopan unionin rajaturvallisuusvirasto Frontexin pääjohtajaksi.
Laitinen toimi Frontexin pääjohtajana yhteensä yhdeksän vuotta toukokuun loppuun 2014 saakka. Hänet valittiin tehtävään kahdeksi viiden vuoden kaudeksi, mikä on pitkäkestoisin sallittu aika tehtävässä. Hän siirtyi tehtävästä syrjään vuoden etuajassa. Kesällä 2014 hän palasi Rajavartiolaitoksen esikuntaan kansainvälisen yksikön päälliköksi. Hänet ylennettiin Rajavartiolaitoksen apulaispäälliköksi vuonna 2015 ja Rajavartiolaitoksen päälliköksi vuonna 2018.
Laitinen ylennettiin kenraalimajuriksi vuonna 2015 ja kenraaliluutnantiksi 1. syyskuuta 2018 alkaen.
Laitinen jäi sairauseläkkeelle Rajavartiolaitoksen päällikön tehtävästä elokuun lopussa 2019. Hänet korvasi apulaispäällikkö Pasi Kostamovaara. Laitinen kuoli 29. syyskuuta 2019 vaikeaan sairauteen.
RPK-74

RPK-74 () on neuvostoliittolaista alkuperää oleva 5,45 × 39 mm:n patruunaa ampuva pikakivääri, joka otettiin neuvostoarmeijan käyttöön 1970-luvun jälkipuoliskolla.
RPK-74 on käytännössä kaliiperia lukuun ottamatta sama ase kuin sen aiempi 7,62x39mm:n patruunaa ampunut versio RPK. Molemmat aseet muistuttavat hyvin läheisesti, niin ulkoisesti kuin teknisestikin, Kalashnikovin suunnittelemia AK-sarjan rynnäkkökivääreitä. 
RPK-74:n tulinopeus on noin 600 laukausta minuutissa. Ase on ryhmäaseeksi kevyt, paino on vain noin 4,6 kg tyhjänä. Paino ladattuna riippuu käytetystä lippaasta, niitä on kahta eri tyyppiä: 45 patruunan kaksirivinen käyrä tankolipas ja 75 patruunan rumpulipas. RPK-74:ssä voidaan tarvittaessa käyttää myös AK-74:n 30 patruunan lippaita. 
RPK-74:ää käytetään tällä hetkellä Venäjän armeijan jalkaväkiryhmien tukiaseena. Ase on varmatoiminen, mutta käyttöarvoa rajoittaa tämäntyyppisille aseille tyypillisesti se, että suljetulla lukkomekanismilla toimivan aseen ohuehko piippu kuumenee sarjatulella nopeasti, eikä ole käyttäjän vaihdettavissa.
Nuorisoseuraliike

Nuorisoseuraliike on 1880-luvulla Etelä-Pohjanmaalla syntynyt ja sieltä myös muualle Suomeen levinnyt nuorison kansansivistysliike. Nykyisin toiminnan keskusjärjestönä on Suomen Nuorisoseurat ry. Nuorisoseuraliikkeeseen kuuluu myös alle 16-vuotiaiden lasten ja nuorten toimintaa edistävä Kalevan Nuorten Liitto, joka yhdistettiin osaksi Suomen Nuorisoseurat ry:tä vuoden 2013 alusta. 
Historia.
Ensimmäisen nuorisoseuran, Kauhavan Nuorisoyhtiön, perusti kauhavalainen Matti Sippola vuonna 1881. Saman vuosikymmenen lopussa liikkeen johtajaksi tuli Santeri Alkio. Vuonna 1890 nuorisoseurojen äänenkannattajaksi perustettiin Pyrkijä. 1890-luvun alkuvuosina toiminta levisi ylioppilasosakuntien välityksellä kaikkiin Suomen maakuntiin. Nuorisoseurojen keskuselin, Suomen Nuorison Liitto, perustettiin vuonna 1897. Vuodesta 1994 lähtien nuorisoseurojen keskusliiton nimi oli Suomen Nuorisoseurojen Liitto.
Sortokausien aikana nuorisoseurojen merkitys oli vielä suuri, mutta eduskuntauudistus ja poliittisen nuorisotoiminnan kasvu vähensi nuorisoseurojen merkitystä etenkin kaupungeissa.
Toiminta.
Alkuvaiheessa nuorisoseuraliike painotti tiedollisen sivistyksen lisäämistä. Nykyisin painopisteitä ovat yhteisöllisyys, sosiaalisten taitojen oppiminen, suomalaisen kulttuurin vaaliminen sekä kansainvälisyys. Liiton opintotoiminnan järjestämiseksi perustettiin vuonna 1976 Vapaan Sivistystoiminnan Liitto, jonka nimi on vuodesta 2001 alkaen ollut Sivistysliitto Kansalaisfoorumi SKAF ry.
Kansantanssi.
Tuhannet lapset, nuoret ja aikuiset tanssivat nuorisoseuroissa eri puolilla Suomea. Suosituin tanssin muoto on kansantanssi, jossa nuorisoseuraliikkeellä on pitkä historia.
Kansantanssia harrastettiin nuorisoseuroissa kautta maan 1900-luvun kahdella ensimmäisellä vuosikymmenellä. Se siirtyi luontevasti nuorisoseuroihin nuorison kansanomaisista huveista, toisaalta varhaisista kansanjuhlista. Järjestön varsinaiseen työohjelmaan kansantanssi ei silti sisältynyt. Pysyviä tanssiryhmiä nuorisoseuroihin alkoi muodostua vasta 1930-luvulla.
Nuorisoseuraliikkeen piirissa ensimmäinen suuri yhteisesitys näyttää olleen järjestön 50-vuotisjuhlilla 1931. Juhlien onnistuneet yhteisesitykset herättivät järjestön liikuntaharrastukset uuteen eloon. Yleisurheilun, hiihdon ja voimistelun ohella työohjelmaan otettiin tosissaan kansantanhut . Alalle järjestettiin kattava ohjaajakoulutus ja vuosittain julkaistiin järjestön kansantanhuohjelmat. 1930-luvun ajan liikkeen kansantanhuharrastus kasvoi voimakkaasti. 
Toisen maailmansodan jälkeen nuorisoseurajärjestöstä muodostui suuri kansanmusiikki- ja kansantanssiorganisaatio. Monessa paikallisessa nuorisoseurassa kansantanhut olivat jo 1950-luvulta lähtien seuran vilkkain harrastus. Suomen Nuorison Liitto oli koko 1900-luvun jälkipuolen maan suurin kansantanssijärjestö. Vuonna 2005 liikkeen piirissä arvioitiin, että nuorisoseurojen kansantanssi muodostaa noin puolet koko maan kansantanssitoiminnasta.
Barsine

Barsine ("Βαρσινη", noin 363 eaa.-309 eaa.) oli persialaisen satraapin Artabazoksen vanhin tytär. Barsine oli Aleksanteri Suuren rakastajatar ja he saivat yhdessä pojan Herakleen.
Barsine meni jo nuorena naimisiin rodoslaisen Mentorin kanssa. Barsinen isä joutui pakenemaan perheineen Makedoniaan Filippos II:n hoviin vuonna 354 eaa. sen jälkeen kun hän oli kapinoinut kuningas Artakserkses III:a vastaan. Barsine tapasi luultavasti Filippoksen pojan Aleksanterin ja tämän opettajan Aristoteleen. Mentorin ansiosta Artakserkses armahti Artabazoksen ja tämä sai palata Persiaan. Mentor kuoli kuitenkin pian tämän jälkeen ja Barsine meni uusiin naimisiin Mentorin veljen Memnonin kanssa. 
Aleksanteri Suuri hyökkäsi Persiaan vuonna 334 eaa. ja aluksi persialaisia joukkoja häntä vastaan johti Memnon ja myöhemmin Barsinen veli Farnabazos. Barsine joutui viettämään tämän ajan Dareios III:n hovissa. Issoksen taistelun jälkeen Aleksanteri sai vangiksi Dareioksen perheen ja myös Barsinen. Plutarkhoksen mukaan kenraali Parmenion suostutteli Aleksanterin ottamaan Barsinen rakastajattarekseen. Barsine poikkesi muista persialaisnaisita siinä että osasi kreikkaa ja tunsi makedonialaisten tavat. 
Vuonna 327 eaa. Barsine synnytti Aleksanteri Suurelle pojan jolle annettiin nimeksi Herakles. Pian tämän jälkeen Aleksanteri kuitenkin otti vaimokseen Roksanen. Barsine palasi länteen ja hän asettui poikansa kanssa asumaan Pergamoniin. Vuonna 324 eaa. hän meni naimisiin Aleksanterin amiraalin ja lapsuudenystävän Nearkhoksen kanssa.
Aleksanterin kuoltua Nearkhos ehdotti Heraklesta Makedonian kuninkaaksi, mutta diadokit eivät suostuneet tähän koska tämä oli pojan isäpuoli. Vuonna 309 eaa. Polyperkhon yritti tehdä Herakleesta Makedonian kuninkaan, mutta tämä epäonnistui. Barsine ja Herakles teloitettiin pian tämän jälkeen.
FN MAG

FN MAG (lyhenne sanoista "Mitrailleuse d'Appui Général", eli yleiskonekivääri) on belgialaisen FN Herstalin suunnittelema ja valmistama kevyt konekivääri. 1950-luvun lopulla suunniteltu ase on nykyään eräs maailman eniten käytettyjä kevyitä konekivääreitä. 
Ampuja voi valita kahdesta eri tulinopeudesta tilanteeseen sopivimman: joko 650-750 tai 950-1000 laukausta minuutissa. MAG painaa versiosta riippuen 11-13 kg. Kaliiperi on 7,62 mm NATO (7,62x51 mm). Aseen piippu voidaan ylikuumenemisen ehkäisemiseksi vaihtaa muutamassa sekunnissa uuteen.
MAG on käytössä muun muassa Belgian, USA:n ("M240"), Ison-Britannian ("L7" ja "L8") ja Ruotsin ("Ksp M/58B") armeijoissa.
MAG on käytössä myös Suomen puolustusvoimien Hollannista ostamissa Leopard 2A6 -taistelupanssarivaunuissa.
Magog

Magog (Vanhassa kirkkoraamatussa Maagog) oli Raamatun Vanhan testamentin mukaan Jafetin poika ja Nooan pojanpoika. 
Magog Raamatussa.
Ensimmäisen Mooseksen kirjan Kansojen taulussa Magog mainitaan yhtenä niistä Nooan jälkeläisistä, jotka vedenpaisumuksen jälkeen lähtivät levittäytymään ja joista periytyi uusia kansoja. Ilmestyskirjan profetiassa sanotaan Saatanan johdattavan Gogin ja Magogin kansat harhaan ja sotaan Jumalaa vastaan.
Magog historiallisessa kirjallisuudessa.
Ensimmäisellä vuosisadalla eläneen juutalaisen historioitsija Josephuksen mukaan Magogista polveutuivat skyytit. 1500-luvulla Ruotsin katolinen arkkipiispa Johannes Magnus kirjoitti Magogin, Jaafetin pojan, olleen Ruotsin perustaja ja ensimmäinen kuningas. Suomalainen kirjailija Daniel Juslenius (1676–1752) puolestaan on esittänyt suomalaisten periytyneen Magogista.
Sukupuu.
Magogin sukupuu Raamatun mukaan:
Madai

Madai oli Raamatun Vanhan testamentin mukaan yksi Jafetin pojista. Madain uskotaan tarkoittavan Meediaa, mutta sen on arveltu tarkoittavan myös Mitannia.
Riemuvuosien kirjan mukaan Madai nai Seemin tyttären, ja asui mieluumin Seemin jälkeläisten luona kuin Jafetin jälkeläisten luona Mustanmeren takana. Hän sai langoiltaan Elamilta, Assurilta ja Arpaksadilta maan, jota kutsuttiin hänen mukaansa Meediaksi.
Sukupuu.
Madain sukupuu Raamatun mukaan:
M60

M60 on yhdysvaltalainen 7,62×51 mm NATO-patruunaa ampuva kevyt konekivääri.
Historia.
M60 suunniteltiin 1940-luvun lopulla saksalaisen FG-42-sarja-automaattikiväärin pohjalta. Aseen vyönsyöttömekanismi on samanlainen kuin MG-42:ssa. Yhdysvaltain maavoimien käyttöön se tuli vuonna 1957. Ase ei kuitenkaan ollut erityisen onnistunut, ja on enimmäkseen korvattu belgialaista alkuperää olevalla FN Minimillä ja FN MAG:lla, jotka Yhdysvalloissa tunnetaan nimillä M249 (SAW) ja M240. M60:n teoreettinen tulinopeus on noin 550 laukausta minuutissa ja luodin lähtönopeus 853 m/s.
M60 sai Vietnamin sodassa käyttäjiltään lempinimen ”Hog” tai ”Pig”, joitten nimitysten syyksi sanotaan aseen suurta kokoa ja painoa, kovaksi moitittua rekyyliä, tai huonosti huolletun aseen jumiintumistaipumusta.
M60 on edelleen Yhdysvaltain asevoimien käytössä muun muassa helikopterien oviaseena. M60E4 on Yhdysvaltain laivaston käytössä, siihen on tehty aseen syötön varmuutta parantavia rakennemuutoksia ja se on varustettu lyhyemmällä piipulla, etukahvalla ja kumisella perälevyllä.
Versiot.
M60.
Alkuperäinen versio otettiin käyttöön Yhdysvaltain armeijassa 1950-luvun lopulla pian valmistuksen alkamisen jälkeen. Tuolloin se oli tarkoitettu vain jalkaväelle. Sitä käytettiin ensimmäistä kertaa suuremmassa määrin 1960-luvulla, erityisesti Vietnamin sodassa.
M60E1.
M60:nen ensimmäinen päivitetty versio oli M60E1, joka ei kuitenkaan tullut sarjatuotantoon. Sen useat uudet ominaisuudet kuitenkin otettiin käyttöön myöhemmissä E3 ja E4 versioissa. Pääosin uudistukset koskivat kaasusylinteriä, piippua ja haarajalustan kiinnityskohtaa, joka siirrettiin piipusta kaasuputkeen.
M60E2.
M60E2 tuli käyttöön 1970-luvulla ja sitä on käytetty panssarivaunuissa, kuten M48A5 ja myöhemmin myös M60 Pattonissa ja K1 MBT:ssä. E2-versiosta puuttuu useita ulkopuolisia komponentteja perus M60 konekivääristä, kuten perä- ja kahvaosat. E2 oli elektronisesti ammuttava, jossa oli myös varalla manuaalinen liipaisin. Kaasuputki piipun alla oli pidennetty aseen täyden mitan mukaan, jotta kaasu kulkeutuisi ajoneuvosta ulos. 
M60E6.
M60E6 on paranneltu versio M60E4 versiosta, jonka valmisti US Ordnance. Suurimmaksi osaksi siitä tehtiin kevyempi korvaamalla alkuperäinen teräs alumiinilla. Paino väheni 9.27 kilogrammaan. Tulinopeus säilyi samana noin 550. Myös aseen panosvyö syöttöä on parannettu 30 prosenttia, jotta se olisi luotettavampi hankalissa olosuhteissa. Tanskan armeija otti aseen käyttöönsä 2014.
Gomer

Gomer oli Raamatun Vanhan testamentin mukaan yksi Jafetin seitsemästä pojasta. Nimi Gomer tarkoittaa kimmeriläisiä, joiden kantaisän Gomerin uskotaan olleen.
Sukupuu.
Gomerin sukupuu Raamatun mukaan:
Javan

Javan oli Raamatun Vanhan testamentin mukaan Jafetin poika. Javan tarkoittaa Raamatuntutkijoiden mukaan Kreikkaa.
Sukupuu.
Javanin sukupuu Raamatun mukaan:
Tiras

Tiras oli Raamatun Vanhan testamentin mukaan Jafetin poika. Nimen Tiras uskotaan tarkoittavan etruskeja.
Sukupuu.
Tiraksen sukupuu Raamatun mukaan:
Kus

Kus (, eli "tumma") oli Raamatun Vanhan testamentin mukaan Haamin ensimmäinen poika. Kuš tarkoittaa samaa kuin Nubia.
Kusin poikia olivat Seba, Habila, Sabta, Raema, Sabteka ja Nimrod.
Sukupuu.
Kusin sukupuu Raamatun mukaan:
Misraim

Misraim (Hepr. מִצְרַיִם ‎ / מִצְרָיִם ‎ , käännös "Mitzráyim") oli Raamatun Vanhan testamentin mukaan Haamin toinen poika. Egyptiläisten uskotaan olevan Misraimin jälkeläisiä. Misraimilla kerrotaan olleen yhteensä seitsemän poikaa.
Alkuperä.
Uus-babylonilaisissa teksteissä käytetään Egyptistä ilmaisua "Mizraim", ugaritilaiset merkinnät käyttivät Egyptistä merkintää "Msrm". Arabiankielinen nimi Egyptistä on "Misr". George Syncellus (n. 800 jaa.) on arvioinut, ilmeisesti Manethon tekemään listaan viitaten, että Misraim saattoi olla sama kuin legendaarinen faarao Menes. Misraim näyttäisi myös vastaavan Eusebiuksen mainitsemaa mytologista nimeä Misor, jonka sanottiin olevan Taautuksen isä, joka sai Egyptin.
Sukupuu.
Misraimin sukupuu Raamatun mukaan:
Put

Put () oli Raamatun Vanhan testamentin mukaan Haamin kolmas poika. Hänellä oli kaksi veljeä: Kus (Nubia) ja Misraim (Egypti). Put'ista käytetään satunnaisesti myös nimeä "Put Libyalainen". Hänet liitetään usein libyalaisten kantaisäksi. Muinainen Libya ei tosin vastaa alueeltaan modernia Libyaa.
Sukupuu.
Putin sukupuu Raamatun mukaan:
Raema

Raema oli Raamatun Vanhan testamentin mukaan Haamin pojanpoika, ja Kusin poika. Hänen nimensä tarkoittaa "ylevää" tai "ukkosta". Raeman poikia olivat Saba ja Dedan, joista Raamatun mukaan polveutuvat monet etäläarabialaiset ja nubialaiset heimot.
Sukupuu.
Raeman sukupuu Raamatun mukaan:
Szeged

Szeged [] on Unkarin kolmanneksi suurin kaupunki. Se sijaitsee Tisza- ja Marosjoen yhtymäkohdassa Csongrád-Csanádin läänissä lähellä maan etelärajaa. Kaupungissa on yliopisto ja kumi-, tekstiili- ja rautateollisuutta. Kaupungin tärkeimpiä nähtävyyksiä on Tiszan rantakatu ja -puistot, Votiivikirkko, Ferenc Móran museo, Sunshine Aquapolis -kylpyläkeskus, keskustan kävelykadut jugend-tyylisine kaupunkipalatseineen sekä alakaupungin vanha kirkko ja fransiskaaniluostari.
Vuonna 2022 kaupungissa oli 157 372 asukasta ja sen pinta-ala on 281,00 neliökilometriä.
Szeged on Turun ystävyyskaupunki vuodesta 1971.
Szeged mainitaan historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1183. Ennen ensimmäisen maailmansodan loppua sen sijainti oli huomattavasti keskeisempi kuin nykyään, sillä Trianonin rauhassa 1920 sen eteläpuolellä olevasta talousalueesta suuri osa liitettiin Serbiaan ja Romaniaan. Szeged on tuhoutunut useita kertoja tulipalossa sekä tulvissa. Viimeisin ja pahin tulva 1879 tuhosi kaupungin käytännössä kokonaan. Nykyinen kaupungin vanha keskusta sekä katuverkosto on peräisin tulvan jälkeisestä jälleenrakennuksesta 1800-luvun lopulta ja vuosisadan vaihteesta.
Aram

Aram oli Raamatun Vanhan testamentin mukaan yksi Seemin pojista. Aramin poikia olivat Us, Hul, Geter ja Mas. Aramin on tulkittu tarkoittavan Syyrian aramealaisia, eli Aramia on pidetty heidän kantaisänään. 
Mandealaisuudessa Aramia pidetään profeettana.
Sukupuu.
Aramin sukupuu Raamatun mukaan:
Kateenkorva

Kateenkorva eli tyymus () on selkärankaisten rintaontelon välikarsinassa sydämen etuyläpuolella sijaitseva parillinen imukudoselin, joka erittää tymosiini-nimistä hormonia.
Kateenkorva on immuunijärjestelmän elin, jossa T-imusolut kypsyvät sikiöaikana. Aikuisiällä se ehkäisee autoimmuunisairauksia. Lisäksi vaikuttaa siltä, että kateenkorvalla on merkittävä rooli terveyden ylläpitämisessä ja syövän ehkäisyssä.
Rakenne.
Kateenkorva on muodostunut kuorikerroksesta ja ytimestä. Se on jakautunut epätäydellisiksi lohkoiksi eli kortekseiksi, joilla on kuitenkin yhteinen ydin eli medulla. Sitä ympäröi sidekudoksesta muodostunut kotelo.
Medullassa on ikääntyneiden epiteeliretikulaarisolujen keräytymiä, joita kutsutaan Hassallin kappaleiksi.
Vastasyntyneen kateenkorva on ruumiin kokoon nähden suuri (10–20 g). Puberteetin jälkeen se jälleen kehittyy (30–40 g). Aikuisena se on pienimmillään kehonpainoon nähden, ja se surkastuukin aikuisiän aikana. 
Tehtävät.
Histologisesti kateenkorva muistuttaa imusolmuketta. Kateenkorva toimii sikiöllä T-imusolujen kypsymispaikkana. Luuytimestä erilaistumattomat imusolut siirtyvät veren mukana kateenkorvaan. Korteksin alueella ne kypsyvät T-imusoluiksi. Korteksista ne siirtyvät medullaan ja poistuvat sieltä verenkiertoon, jota pitkin ne kulkevat imusolmukkeisiin, pernaan ja muihin imukudoksiin.
Kateenkorvan tehtävänä on myös estää autoimmuniteetin syntyminen. Kateenkorvan solut ekspressoivat kaikkia ihmisen solujen pintaproteiineja. Jos kehittyvä T-solun T-solureseptori tarttuu kateenkorvan soluun, seuraa apoptoosi, eli T-solun kuolema. Pintaproteiinien ekspressiota säätelee autoimmuniregulaattori eli AIRE-geeni. Geenivirheestä seuraa APECED-tauti.
Aiemmin uskottiin, että kateenkorvan toiminta hiipuisi aikuistumisen myötä. Kateenkorva saatettiin tämän vuoksi jopa poistaa esimerkiksi sydänleikkauksen yhteydessä. Vuonna 2023 julkaistussa tutkimuksessa havaittiin kuitenkin, että kateenkorvansa menettäneillä oli lähes kolminkertainen kuolleisuus viiden vuoden sisällä leikkauksesta. Lisäksi he sairastuivat kaksi kertaa useammin syöpään ja heidän syöpänsä kehittyi aggressiivisemmin ja uusiutui herkemmin. Tutkimuksessa oli mukana yli kaksituhatta leikkauksen läpikäynyttä ihmistä, joilta puolelta oli poistettu samassa leikkauksessa myös kateenkorva.
Lääketiede.
Tymooma on kateenkorvakasvain. 
Kateenkorvan poistoa nimitetään tymektomiaksi. Toimenpidettä käytetään myasthenia graviksen hoidossa.
Ravintona.
Kateenkorvaa voidaan käyttää myös ihmisravintona. Vasikan ja karitsan kateenkorva ovat suosituimpia. Ruoanlaitossa käytetään nuorten yksilöiden kateenkorvia, jotka ovat suurempia. Maultaan kateenkorva on mieto ja koostumukseltaan pehmeä.
Mani (profeetta)

Mani oli 200-luvulla elänyt persialainen profeetta ja manikealaisuuden perustaja. Manikealaisuuteen liittyy dualistinen näkemys maailmasta jakaantuneena hyvään ja pahaan. Mani alkoi saarnata uutta uskoaan saatuaan ilmestyksen ennen vuotta 240 ja saatuaan luvan Persian sasanidihallitsija Šapur I:ltä. Uusi oppi keräsi kannattajia mutta myös vihollisia. Manin viholliset vangituttivat hänet, ja hän kuoli vankeudessa vuonna 277.
Elämä.
Manin aseman takia tarinat hänen elämästään ovat värittyneet voimakkaasti manikealaisuuden vastustajien tai kannattajien kertomusten mukaan, ja totuuden erottaminen fiktiosta on hankalaa. Mani syntyi tuolloin Parthian hallitsemassa Mesopotamiassa huhtikuussa 216, ja hänen vanhempansa kuuluivat arsakidien hallitsijasuvun Hamadanista ("Ekbatana") lähtöisin olevaan haaraan. Manin äidinkieli oli aramea. Joidenkin Manista kertovien tarinoiden mukaan hän syntyi rampana, millä selitettiin hänen myöhempi vastenmielisyytensä ihmisruumista kohtaan. Manin vanhemmat olivat ehkä kristittyjä, ja varttuessaan Mani omaksui vaikutteita varhaiskristillisestä gnostilaisuudesta.
Ennen vuotta 240 Mani sai ilmestyksen, jossa häntä kiellettiin syömästä lihaa, juomasta viiniä tai makaamasta naisten kanssa. Mani kirjoitti sittemmin useita uskonnollisia tekstejä ja liturgioita. Hänen luomassaan opissa oli vaikutteita kristinuskosta, mutta siihen vaikutti myös zarathustralaisuuden zurvanilainen suuntaus. Zarathustralaisuudesta johdetulla luomismyytillä oli oleellinen osa Manin opissa. Manikealaisuudessa maailma on jakautunut dualistisesti hyvään ja pahaan. Luotua hallitsi manikealaisuudessa paha, joka samastettiin aineeseen. Hyvä samastettiin vastaavasti valoon, jonka paha oli vanginnut aineeseen parittelulla ja lisääntymisellä. Näin paha oli perustanut Maan päälle pahan valtakunnan. Vapautus tuli saavuttaa manikealaisuudessa vapautumalla aineellisesta olemassaolosta.
Vuonna 243 Mani tapasi Persian sasanidihallitsijan Šapur I:n, ja tehtyään tähän vaikutuksen hän sai luvan saarnata uutta oppiaan valtakunnan alueella. Šapurin valtakaudella moniin uskontoihin suhtauduttiin suhteellisen avomielisesti. Manin opetukset levisivät nopeasti myös itse Persian ulkopuolelle, ja hän perusti kirjuriryhmiä kääntämään kirjoituksiaan eri kielille. Uskon ympärille kehittyi hierarkia, jonka huipulla olivat puhtaus- ja siveellisyyssääntöjä tiukasti noudattavat papit. Manikealaisuus alkoi kerätä seuraajien lisäksi myös vastustajia. Uutta oppia pitivät uhkana esimerkiksi zarathustralaiset maagit, kristillinen kirkko ja juutalaiset. Manin vastustajien onnistui vangituttaa hänet. Šapur oli kuollut, ja hänen peräjälkeen lyhyitä aikoja hallinneiden poikien hovissa vaikutti oikeaoppisuutta aggressiivisesti ajanut zarathustralainen pappi Karder. Manikealaisen perimätiedon mukaan Mani kahlittiin vankilaan, jossa hän kuoli 26. päivän jälkeen vuonna 277. Jotkin lähteet kertovat virheellisesti, että Mani teloitettiin. Virhekäsitys saattaa juontua Manin seuraajien vertauksista Jeesuksen ristiinnaulitsemisesta Manin kuolemaa kuvailtaessa.
Siitepöly

Siitepöly on siemenkasvien hedelehtien pölylokeroissa syntyvää jauhetta, jonka yksittäiset hiukkaset sisältävät kasvin koiraspuolisen gametofyytin. Siitepölyhiukkanen on erilaisitiöisen siemenkasvin sporofyytin tuottama pikkuitiö, jonka ytimestä kehittyy siittiösoluja tuottava koirasgametofyytti. Tuulen tai hyönteisten kuljettamana tai muulla tavoin siitepölyhiukkanen joutuu emin luotille, ja siitä kasvaa siemenaiheeseen tunkeutuva siiteputki. Sen välityksellä koirasgametofyytin siittiösolu päätyy emin siemenaiheen sisältämän naarasgametofyytin eli alkiorakon munasolulle, minkä jälkeen tapahtuu hedelmöitys. Paljassiemenisillä kasveilla ei ole emin luottia, vaan siitepöly päätyy suoraan paljaan siemenaiheen pinnalle.
Siitepölyallergia on yleinen allergia, josta kärsii arviolta noin 20 % suomalaisista.
Siitepölyä voidaan käyttää myös ravintolisänä. Usein tällainen siitepöly on mehiläisten keräämää ja sitä myydään rakeina tai toisinaan myös tabletteina. Mehiläisten keräämä siitepöly sisältää proteiinia, aminohappoja, rasvoja, öljyjä ja erilaisia sokereita. Siitepölyssä on myös muun muassa flavonoideja. Mehiläisten kennoihin varastoimaa, maitohappokäymisen läpikäynyttä siitepölyä sanotaan mehiläisleiväksi eli pergaksi.