tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Bakeliitti

Bakeliitti on belgialaisamerikkalaisen kemistin Leo H. Baekelandin (1863–1944) vuonna 1907 keksimä ensimmäinen täysin keinotekoinen polymeeri, fenoliformaldehydihartsi, joka luokitellaan muoviksi. Sitä valmistetaan kondensaatioreaktion avulla kuumentamalla fenolia ja formaldehydia katalyytin läsnä ollessa.
Valmistuksen alkuvaiheessa bakeliitti on muovailtavaa, kuumennettaessa se muuttuu kovaksi, liukenemattomaksi.
Bakeliitti on hyvä sähköeriste. Bakeliittia käytettiin eboniitin vastikkeena sähköteknillisten esineiden, veitsen kahvojen, kädensijojen, kampojen ym. valmistamiseen. Sitä harkittiin käytettäväksi toisen maailmansodan aikana kolikoiden valmistukseen, kuparin mennessä ammusteollisuuteen. 
Bakeliitti on jäänyt käytöstä sen hinnan ja valmistuksen monimutkaisuuden vuoksi. Vanhoista bakeliittisista esineistä on tullut merkittäviä keräilykohteita. Bakeliittiliimaa käytetään nykyään kuitenkin mineraalivillan valmistuksessa.
Yhdysvaltalaisen Hexion Specialty Chemicalsin omistaman saksalaisen Bakelite AG:n hallussa ovat "bakeliitti"-nimen oikeudet useassa maassa, ei kuitenkaan esimerkiksi Suomessa.
Baktria

Baktria oli Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa sijainneen muinaisen Persian valtakunnan maakunnan kreikankielinen nimi. Sen pääkaupunki oli Baktra. Se sijaitsi nykyisen Afganistanin ja Pakistanin alueilla.
Ei tiedetä, oliko Baktria jo osa Meedian valtakuntaa, mutta Kyyros II (Kyyros Suuri) valloitti sen ja teki siitä Persian maakunnan. Kun Aleksanteri Suuri löi Dareios III:n, Baktrian satraappi Bessos yritti organisoida vastarintaa Baktriasta käsin. Aleksanteri valtasi myös Baktrian, josta tuli uuden makedonialaisen valtakunnan maakunta. Myöhemmin Baktriasta tuli seleukidien valtakunnan osa. Aleksanterin ja seleukidien aikana Baktriaan perustettiin uusia kaupunkeja, ja sinne tuli paljon kreikkalaisia asukkaita.
Seleukidien oli vaikea pitää Baktriaa vallassaan, ja lopulta vuonna 255 eaa. Baktrian satraappi Diodotus teki Baktriasta itsenäisen. Niin sanottu Kreikkalais-baktrialainen kuningaskunta valtasi alueita myös Intiasta, mutta se hajosi lopulta pienemmiksi kuningaskunniksi. Viimeiset kuningaskunnat säilyivät aina vuoteen 10 jaa.
Baktran kaupunki oli vuoden 110 eaa. jälkeen kauppapaikka, mistä parthialaiset veivät kiinalaisia tavaroita edelleen Syyriaan ja muihin Välimeren maihin.
Gadolin

Gadolin on suomalainen suku, jonka kaksi sukuhaaraa on introdusoitu Suomen ritarihuoneeseen. Suvun ensimmäinen aateloitu jäsen oli professori Axel Gadolin joka aateloitiin 29. toukokuuta 1871 aatelisena sukuna numero 245. Suku on lähtöisin Maunusta Sillä on yhteinen alkuperä jo vuonna 1877 sammuneen aatelisen suvun numero 180 af Gadolin kanssa.
Vitus Bering

Vitus Jonassen Bering (, tunnetaan myös nimellä Ivan Ivanovitš Bering, ; 12. elokuuta 1681 Horsens, Tanska-Norja –19. joulukuuta 1741 Beringinsaari, Kamtšatkan niemimaan lähellä) oli tanskalaissyntyinen löytöretkeilijä, joka tutki Venäjän palveluksessa Siperian rannikoita ja löysi Alaskan sekä Aleuttien saariston. Beringinmeren oli jo aiemmin löytänyt kasakka Semjon Dežnjov vuonna 1648, mutta Bering julkaisi siitä selonteon. Samoin Dežnjov purjehti Beringinsalmen läpi jo 1648 (pohjoisesta etelään) ja Bering vuonna 1728, mutta vasta James Cook totesi vuonna 1778 salmen erottavan Aasian Amerikasta.
Bering lähti merille jo 15 vuoden ikäisenä, ensiksi Intiaan lähtevällä laivalla. Hän vietti merillä yhteensä kahdeksan vuotta tanskalaisilla ja hollantilaisilla aluksilla. Lisäksi hän opiskeli merenkulkua Amsterdamissa. Vuonna 1704 amiraali Cornelius Cruys värväsi Beringin Venäjän laivastoon. Bering palveli suuressa Pohjan sodassa Itämerellä ja vuosina 1710–1712 turkkilaisia vastaan Asovanmerellä.
Pietari Suuren ehdotuksesta Bering teki matkan Kamtšatkaan. Hän matkusti retkikuntineen vuonna 1725 Siperian halki Ohotskiin ja rakensi siellä kaksi alusta, joilla hän kiersi Kamtšatkan niemimaan. Hän rakennutti varsinaisen tutkimusretkilaivansa Tyynenmeren rannikolla Kamtšatkajoen suulla. Vuonna 1728 hän purjehti pohjoiseen, kunnes ei enää havainnut maata pohjoisessa eikä idässä kuljettuaan Beringinsalmen läpi. Samana vuonna hän löysi Saint Lawrencen saaren. Seuraavana vuonna hän purjehti itään.
Bering palasi Pietariin vuonna 1730. Paluumatkalla Siperian halki hän sairastui vakavasti ja viisi hänen lapsistaan kuoli.
Bering sai 1730-luvun alussa Venäjän keisarinna Annalta tehtäväksi etsiä meritien Amerikkaan ja ottaa selvää mantereen rannikosta. Matkan alullepanemisen taustalla oli Venäjän halu laajentaa imperiumiaan kohti Amerikkaa. Bering rakennutti Siperiassa laivat "Svjatoi Pjotr" (”Pyhä Pietari”) ja "Svjatoi Pavel" (”Pyhä Paavali”). Vuonna 1740 hän perusti Kamtšatkaan Petropavlovskin asutuksen, josta hän johti seuraavana vuonna tutkimusmatkan Alaskaan. Alukset pääsivät lähtemään matkalle 29. toukokuuta 1741. Paluumatkalla hän löysi Aleutit. Beringistä tuli liian sairas komentamaan laivaansa, ja retkikunta rantautui asumattomalle saarelle (nyk. Beringinsaari) Beringinmeren lounaisrannalla, missä Bering ja 28 hänen miestään kuoli. Myrsky hajotti laivan, josta puuseppä S. Starodubtsev sai rakennettua hengissä selvinneiden kanssa pienemmän aluksen. "Svjatoi Pjotrin" 77 miehestä vain 46 selvisi retkestä.
Suomeen Beringin yhdistää hänen vaimonsa, Anna Christina Bering, jonka isä oli viipurilainen kauppias Mathias Pülse.
Tanskalais-venäläinen tutkimusretkikunta löysi Beringin ja viiden muun merimiehen haudan elokuussa 1991.
Tikkaat

Tikkaat eli tikapuut ovat rakenne, jota käytetään kiipeämiseen. Yleensä tikapuut koostuvat vaakasuuntaisista puolamaisista askelmista, jotka ovat kiinni yhdessä tai kahdessa pystytuessa. Pystytukina voivat toimia myös riippuvat köydet tai ketjut. Tikkaat voivat tosin muodostua myös suoraan seinästä ulkonevista puolamaisista askelmista, jolloin erillistä pystytukea ei tarvita.
Tikkaita on kolmentyyppisiä: seinään tai vastaavaan pintaan kiinteästi asennettuja, ylhäältä riippuvia (esimerkiksi köysitikkaat) sekä irrallisia, liikuteltavia. Viimeksi mainitut voivat olla vapaasti seisovia (yleensä A-mallisia) tai seinää vasten nojaamaan asetettavia.
Palotikkaat.
Palotikkaat ovat lähinnä rakennuksen ulkoseinässä olevat kiinteät tikkaat, jotka mahdollistavat hätätilanteessa – kuten tulipalon aikana – poistumisen ylemmistä kerroksista ulkokautta. Ne johtavat yleensä maan pinnalta katolle saakka, joskus ikkunoiden vierestä. Joissakin malleissa tikkaat voidaan säilyttää normaalioloissa kokoon vedettyinä ylhäällä ikkunan luona ja laskea hätätilanteessa täyteen pituuteensa ulottumaan lähelle maan pintaa.
Kattotikkaat.
Rakennuksen katolle kiinteästi asennettavia tikkaita voidaan käyttää huolto- ja palontorjuntatehtävissä. Tällaiset tikkaat voivat johtaa seinätikkailta katon harjalle tai myös vaakasuoraan pitkin katon harjaa.
Köysitikkaat.
Köydestä valmistetut tikkaat tunnetaan myös nimillä "jaakopinportaat" ja "köysiportaat".
Bornholm

Bornholm on Tanskalle kuuluva saari Itämeressä, Ruotsin Skånen ja Puolan Pommerin rannikon välillä sekä saarella sijaitseva samanniminen kunta. Saari on syntynyt lohkoliikunnan tuloksena horstimuodostumaksi. Saaren pinta-ala on 587 neliökilometriä ja suurin pituus 40 kilometriä. Saaren pohjois- ja keskiosat ovat pääosin gneissigraniittia, etelästä löytyy kerrostuneita kivilajeja. Bornholmin pääelinkeinoja ovat maanviljely, sikojen ja lampaiden hoito, kalastus, saviteollisuus ja turismi. Saarella on 39 922 asukasta (2014). Suurin taajama on Rønne. Hallinnollisesti saari muodostaa Bornholmin kunnan (), joka kuuluu Pääkaupunkialueen hallintoalueeseen.
Historia.
Rautakaudella saarelle pystytettiin bautakiviä, joita on luetteloitu yli 1 000.
Historiansa aikana Bornholm on kuulunut Tanskalle, paitsi vuosina 1525–1575, jolloin se oli läänitettynä Lyypekille ja 1658–1660, jolloin Bornholm oli Ruotsin hallussa. 
Toisen maailmansodan alkupuolella Natsi-Saksa valtasi Tanskan ja 10. huhtikuuta 1940 myös Bornholmin ja rakensi saarelle massiivisia linnoitteita ja tykistöpattereita, torjuakseen Liittoutuneiden sukellusveneitä ja merisota-aluksia Itämerellä. Toisen maailmansodan lopussa Neuvostoliitto pommitti saarta. Sen saksalainen varuskunta halusi antautua länsiliittoutuneille Neuvostoliiton sijaan ja lähetti viestejä Kööpenhaminaan, mutta sieltä ei vastattu. 9. toukokuuta 1945 Neuvostoliitto teki saarelle maihinnousun. vallaten saaren Saksan 12 000 sotilaan antauduttua ja miehitti saarta 5. huhtikuuta 1946 saakka. Nykyisin saarella on Naton tutka-asema.
Bornholmin kunta luotiin 1. tammikuuta 2003 yhdistämällä viidestä entisestä kunnasta (Allinge-Gudhjem, Hasle, Nexø, Rønne ja Aakirkeby) ja silloisesta maakuntahallituksesta. Samalla Bornholm sai amtin () aseman. 1. tammikuuta 2007 Tanskan kuntauudistuksen yhteydessä Bornholmin erityisasema omana amtinaan lakkasi ja se liitettiin Pääkaupunkialueen hallintoalueeseen.
Iso Orjajärvi

Iso Orjajärvi () on Kanadan Luoteisterritorioiden toiseksi suurin järvi Ison Karhujärven jälkeen ja Pohjois-Amerikan syvin järvi (614 m). Sen pituus on 480 km ja leveys suurimmillaan 109 km. Järven pinta-ala on 27 200 km² ja tilavuus 1 580 km³. Järven laskujoki on Kanadan pisin joki, Beaufortinmereen laskeva Mackenzie. Järven nimi on peräisin pohjoisamerikkalaisesta Slavey-intiaanikansasta. 
Historia.
Englantilainen turkkuri Samuel Hearne tutki Ison Orjajärven aluetta vuonna 1771. 1930-luvulla alueelta löydettiin kultaa, mikä johti territorion pääkaupungin Yellowknifen perustamiseen. Järven rannoilla sijaitsevat nykyisin myös Fort Providencen, Hay Riverin ja Fort Resolutionin pikkukaupungit.
Liikenne.
Talviaikana järvi jäätyy kauttaaltaan niin vahvaan jäähän, että se kestää ajoneuvoyhdistelmän painon. Järvi on pohjoiseen Kanadaan, Copperminen kylään johtavan rekkareitin varrella.
Lucio Fulci

Lucio Fulci (17. kesäkuuta 1927 – 13. maaliskuuta 1996) oli italialainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hän on tunnettu väkivaltaisten kulttielokuvien tekijänä.
Fulci opiskeli elokuvan tekoa 1950-luvulla Experimental Film Studiosilla. Varsinaisen elokuvauransa hän aloitti toimimalla juoksupoikana, käsikirjoittana, leikkaajana, lavastajana, meikkaajana, näyttelijänä, apulaisohjaajana ja lopulta ohjaajana kymmenissä projekteissa. Näihin elokuviin kuului komediota, musikaaleja, westernejä ja jännityselokuvia, mutta Fulcin todellinen intohimo olivat kauhu- ja gialloelokuvat. Näistä "Una sull'altra" (1969), "Una lucertola con la pelle di donna" (1971) ja "Kauhujen kylä" ("Non si sevizia un paperino", 1972) herättivät jo jonkinlaista huomiota.
Fulcin kulta-aika oli vuosina 1979–1982, jolloin hän ohjasi monia kauhuelokuvan kulttiklassikkoja, kuten "Zombie Flesh Eaters", "City of the Living Dead", "The Beyond", "The House by the Cemetery" ja "Viiltäjä". Monissa hänen elokuvissaan kuvataan yksityiskohtaisesti äärimmäisen väkivaltaisia rikoksia. Elokuvat herättivät yleistä paheksuntaa, mutta myös pienen piirin ihailua. Fulcilla oli myös suuria ongelmia sensuuriviranomaisten kanssa. Tilannetta ei auttanut Fulcin intensiivinen viha katolista kirkkoa kohtaan. Elokuvissaan hän pyrki esittämään katolisen kirkon edustajat aina mahdollisimman epäedullisessa valossa, esimerkiksi kannibaaleina ja lastenmurhaajina. 
1980-luvun puolivälissä Fulcin maine olikin jo sillä tolalla, että hän ei enää saanut kunnollisia työtarjouksia vaan joutui tekemään elokuvia ankarien aikataulujen, huonojen käsikirjoitusten ja pienten budjettien rasittamana. Vähitellen Fulcin terveyskin alkoi luhistua ja katkerana hän katkaisi lähes kaikki suhteensa elokuva-alaan. Poikkeuksena tästä Fulci alkoi työstää vuonna 1996 yhdessä Dario Argenton kanssa elokuvaa "Wax Mask - Vahanaamio" ("M.D.C. - Maschera di cera", 1997), mutta juuri ennen kuvausten alkamista Fulci löytyi kuolleena kotoaan.
Tres

Tres tai kuubalainen tres () on kuubalainen kielisoitin. Soitin on kehittynyt espanjalaisista kielisoitimista, joista on rakennettu Kuubassa ensin rustiikkisia versioita, ja myöhemmin hienostuneempia soittimia. Soitinmalli on kehittynyt erityisesti Kuuban itäosissa Sierra Maestran vuoriston seudulla; joidenkin arvioiden mukaan 1700-luvun puolivälin ja loppupuolen tienoilla. Nyttemmin tres-soittimia on tehty myös akustista kitaraa muokkaamalla.
Soitin muistuttaa kitaraa, mutta siinä on kolme kahden vierekkäisen kielen ryhmää. Kielien viritykselle on useampia vaihtoehtoja. Tavallisimpia ovat C-duuriasteikon (g, c, e) ja D-duuriasteikon (a, d, fis) mukaiset viritykset, joissa kieliparin kielet on viritetty samalle sävelelle, mutta laitimmaiset kieliparit on usein viritetty oktaavin päähän toisistaan.
Tresin soittajaa kutsutaan nimellä "tresista" ja ammattisoittajia nimellä "tresero". Tunnettuja soittajia ovat olleet muun muassa: Nené Manfugás, Carlos Godines, Arsenio Rodríguez, Isaac Oviedo ja Eliseo Silveira. Nené Manfugás oli tresista, joka toi musiikkiaan - primitiivistä sonia - Baracoan takamailta Santiago de Cubaan 1880-luvulla.
Tres on jo kauan ollut tärkeä soitin son- ja changui-musiikissa. Myös nykyaikaisessa salsamusiikissa saattaa kuulla tresiä.
Kuubalaisen tresin lisäksi tunnetaan puertoricolainen tres, jossa on kolme kolmen kielen ryhmää eli yhteensä yhdeksän kieltä.
Son

Son on kuubalainen musiikkilaji ja tanssi. Sonin katsotaan kehittyneen Changüí-musiikista, joka oli sekoitus espanjalaista canciónia ja afrikkalaista rytmimusiikkia. Vaikka Son ja Changüí muistuttavat toisiaan mm. instrumentaation suhteen, ovat ne kehittyneet toisistaan niin erilaisiksi, että niitä voi hyvällä syyllä pitää omina musiikin genreinään.
Historia.
Sonin tarkkaa syntyaikaa ei tiedetä. Sonin katsotaan syntyneen Kuuban itäosissa Guantánamon, Baracoan, Manzanillon ja Santiago de Cuban vuoristoseuduilla. Argeliers Leónin mukaan on kuitenkin jo 1700-luvulta mainintoja musiikista, jossa vuorottelivat Sonille tunnusomaisesti copla (neljän säkeen runollinen muoto, joka löytyy espanjalaisesta kirjallisuudesta) ja kertosäe. Siitä kehittyi laulutyyli, jota säestivät tres ja kitara. Bassoäänet tuotettiin joko botijuelalla tai marímbulalla. Botijuela tai botija oli saviruukku, johon oli lisätty reikä kylkeen. Reikään puhaltamalla saatiin syntymään matalia bassoääniä. Marímbula on vuorostaan iso puinen laatikko, johon on laitettu metallisia liuskoja (kieliä), joita näppäilemällä muodostettiin bassoääniä. Se on sukua afrikkalaisperäisistä musiikkiperinteistä tutulle sanzalle eli mbiralle. 
Radamés Giron mukaan kertosäkeen (estribillo) vapaamuotoinen toisto treseron (tresin soittajan) johdattamana vaikuttaisi olleen Sonin ensimmäinen vaihe, jota maalaismuodossaan kutsuttiin nimellä Son montuno, johon afrikkalais- ja espanjalaisperäiset elementit ovat linkittyneinä. 
Radiossa sonia alettiin soittaa vuonna 1922. Vuonna 1928 julkaistu Rita Montanerin esitys Moisés Simonsin kappaleesta ”El Manisero” sai suuren suosion myös Euroopassa ja Yhdysvalloissa.
Son Suomessa.
Suomessa sonia on esittänyt vuosina 1982–2023 toiminut Septeto Son sekä vuodesta 1999 toiminut Kuukumina. Septeto Son -yhtyeen johtaja, tresin soittaja Tero Toivanen asui 1992-2001 yhdeksän vuotta Santiago de Cubassa ja toimi siellä valtion muusikkona Casa de la Trovassa. 
Kokoonpano.
Tyypillinen son-kokoonpano on akustinen: bongot (bongorummut), tres, kontrabasso, marakassit, klavepalikat (rytmikapulat), trumpetti ja kitara. Yksi laulaa solistina ja kaksi tai useampi muodostaa kuoron. Bongonsoittaja soittaa myös lehmänkelloa.
Hula

Hula on perinteinen havaijilainen tanssi. Sen ovat kehittäneet saarten alkuperäisasukkaat, ja tanssi on saanut melko vähän vaikutteita saariston uudemmilta tulokkailta.
Sana "hula" viittaa liikkeeseen ja eleisiin. Hulan säestys "mele" tarkoittaa runoutta, joka voi olla rukouksia, nimien lausuntaa, rakkauslauluja tai maata ylistäviä lauluja. Hula voidaan luokitella "melen" tyypin mukaan.
Perinteisimmän hulatyylin mukaisia lausunnalla säestettyjä tansseja voidaan esittää seisten tai istuen. Seisten esitetyssä tanssissa tanssijat tunnetaan nimellä "ʻolapa" ja säestäjät nimellä "hoʻopaʻa". Käsien eleet tulkitsevat tekstiä ja jalkaliikkeet tekevät toistuvaa sarjaa. Liikkeitä ovat esimerkiksi astuminen sivulta toiselle, astuminen paikallaan, lanteen pyöritys sekä eteen- ja taaksepäin astuminen. Istumatanssissa tanssijat säestävät itseään.
Yleisiä lausutussa "melessä" käytettyjä soittimia ovat ʻuliʻuli (kurpitsahelistin), puʻili (bambuhelistin), ʻiliʻili (kastanjetin kaltaiset kivet) ja kalaʻau (kepit). Laulettuja melejä voidaan säestää ukulelella tai kitaralla.
Historia.
Hulan synnystä kerrotaan erilaisia legendoja. Yhden eepoksen mukaan jumalatar Hiʻiaka tanssi hulaa lepyttääkseen sisartaan, tulivuorijumalatar Peleä.
Ennen kuin eurooppalaiset tulivat Havaijille ja aina 1900-luvun alkuun asti, hula liittyi läheisesti havaijilaisen uskonnon harjoittamiseen. Erityisen pyhää oli pahu-rummulla säestetty hula. Hulan opettajat ja oppilaat omistautuivat hulan jumalatar Lakalle, jolle myös uhrattiin.
Havaijille vuonna 1820 saapuneet protestanttilähetyssaarnaajat pitivät hulaa pakanallisena ja kielsivät sen. Sen seurauksena seuraavilla vuosikymmenillä hulan harjoittaminen väheni ja se pidettiin salassa. Kuningas David Kalakaua (1874–1891) suosi jälleen hovissaan hulan tanssimista. Tanssista luotiin myös uusi muoto, hula kuʻi, jossa käytettiin kurpitsasta tehtyä ipu-rumpua mutta ei pahua.
1900-luvun alussa hulan lausuttuun säestykseen tuli melodisuutta, ja uusi tyyli herätti turistien ja Hollywoodin kiinnostuksen. Lauluihin alettiin tehdä englanninkielisiä sanoja, eleistä tuli vähemmän vihjailevia, ja seksikkäitä lantionliikkeitä alettiin korostaa. Hula menetti samalla uskonnollisen merkityksensä.
1970-luvulla vanhasta hulatyylistä alettiin jälleen kiinnostua. Nykyisin hula jaetaan vanhaan hulaan ("hula kahiko"), jossa säestys on lausuntaa, ja uuteen hulaan ("hula ʻauana"), jossa on laulettu säestys.
Hula on Havaijilla hyvin näkyvässä asemassa nykyisinkin. Saarilla järjestetään vuosittain kaksi suurta hulakilpailua, joissa kilpailevat mies- ja naisryhmät, sekaryhmät sekä yksintanssijat.
Hula kahiko

Hula kahiko on havaijilaisen hula-tanssin perinteinen muoto, jota säestää rytmikäs lausunta eikä laulu. "Kahiko" tarkoittaa havaijin kielessä vanhaa. Ei tiedetä, milloin hula kahiko kehittyi. Hula kahikoa tanssittiin sekä uskonnollisissa yhteyksissä että tarinoiden eteenpäin kuljettamiseksi. Siinä tanssijaa säesti lyömäsoitin nimeltään pahu. 1800-luvun lopulla hula kahikosta kehittyi hula auana, tanssin modernimpi tyylisuunta.
Kacapi

Kacapi on Indonesian sundalaisten musiikkiperinteeseen kuuluva 18-kielinen, sitran kaltainen soitin. Sitä voidaan soittaa sekä yksinään että osana orkesteria. Kacapi-musiikkia kuuntelevat sekä tavallinen kansa että yläluokka. Soittimesta on erilaisia muotoja, myös sähköisiä versioita.
Kacapia käytetään säestämään kertovaa "pantun"-esitystä, joka on yleensä osa paastorituaalia. Jo ennen 1400-lukua syntyneessä genressä tyypillisesti sokea mieslaulaja esittää mytologisia tarinoita ja muuta aineistoa. "Tembang Sunda" on vuorostaan 1800-luvun lopulla yläluokan viihdemuotona kehittynyttä laulurunoutta, jossa kacapi, pienempi sitra "rincik" ja bambuhuilu "suling" säestävät yhtä tai useampaa laulajaa. Kaupungeissa tembang Sundasta syntyi myöhemmin 1970-luvulla instrumentaalinen "kacapi-suling"-musiikki.
Suling

Suling on Indonesiassa ja muualla Kaakkois-Aasiassa tunnettu, bambusta valmistettu puhallinsoitin. Sulingissa on neljä, viisi tai kuusi sormireikää käyttötarkoituksesta riippuen. Sitä käytetään esimerkiksi erilaisissa "gamelan"-orkestereissa.
Sundalaisten musiikissa sulingin ääni yhdistetään vahvasti maaseutuun. Sitä käytetään esimerkiksi yhdessä "kacapi"- ja "rincik"-sitrojen kanssa säestämään 1800-luvulla yläluokan piirissä syntynyttä "tembang Sunda" -laulurunoutta ja siitä 1970-luvulla kaupungeissa kehittynyttä "kacapi-suling"-instrumentaalimusiikkia. Tembang Sundassa käytetty suling on kuusireikäinen ("suling panjang").
Kacapi-suling

Kacapi-suling on yksi Indonesian sundalaisten musiikin tyylilajeista. Se kehittyi 1970-luvulla aiemman, 1800-luvulla syntyneen "tembang Sunda" -musiikkiperinteen instrumentaaliversiona. Toisin kuin tembang Sunda, se on urbaania musiikkia ja levinnyt äänitallenteiden välityksellä. 
Kacapi-sulingissa käytetään samoja soittimia kuin tembang Sundassa: "kacapi"- ja "rincik"-sitroja sekä "suling"-huilua. Kacapi-suling-kappaleilla on määrätty, syklinen rakenne, joka muistuttaa "gamelan degung" -kappaleita. Kacapin soittaja määrittää kappaleen rakenteen, kun taas rincik esittää rakenteesta variaatioita kacapia tiiviimmällä tahdilla ja suling-huilu improvisoi sen puitteissa.
Luk thung

Luk thung (), joka kääntyy suomeksi kirjaimellisesti "peltojen lapsi", on alun perin thaimaalaista maalaismusiikkia, sittemmin perinteisesti esitettyä pop-musiikkia. Länsimaissa vastaavaa kutsuttaisiin country-musiikiksi. Kappaleissa on yleensä hidas tempo ja laulussa käytetään paljon vibratoa. Yhden teeman toisto ja sen variaatiot ovat musiikkityylille ominaisia piirteitä. Yleiset aiheet kuvailevat maaseudun elämää, ihmissuhteiden ailahtelevaisuutta ja kohtalon kovuutta.
Historia.
Vaikka musiikkityyli on kehittynyt jo aiemmin, termi "luk thung" tuli käyttöön vasta 1960-luvulla. Suphanburista tuli luk thungin keskus, sillä monet kuuluisat esittäjät olivat sieltä kotoisin. Isanissa laon kielellä esitettyä versiota kutsutaan "luk thung Isan" tai "luk thung prayuk" mikä on saanut vaikutteita "mor lamista" (). Tämä eroaa valtavirta-luk thungista paitsi esityskielensä myös nopeamman temponsa ansiosta. Mor lamista on edelleen 1980-luvulla kehittynyt nykyaikaisempi "mor lam sing" (), jossa tempo ja tunnelma on viety äärimmilleen. 
Tärkeimpiä luk thungin kehittäjiä 1950- ja 1960-luvulla oli Suraphol Sombatcharoen (). Moderni luk thung -musiikki on omaksunut paljon vaikutteita länsimaisesta popista, ja sitä soitetaan sähköisillä instrumenteilla. Enää luk thung ei ole pelkästään maaseudun musiikkia, vaan on levinnyt kaupunkeihin, radioon ja televisioon maanlaajuisesti. Entisestä maalaismusiikista on tullut suuren luokan liiketoimintaa ja sen esittäjistä palvonnan kohteita. Grammy Entertainment (G"MM" Grammy) on Thaimaan suurin mediayhtiö, johon kuuluva "Grammy Gold" on erikoistunut luk thung -musiikin julkaisuun.
Tunnettuja esittäjiä.
Tunnetuin luk thung -artisti ja supertähti on Pumpuang Duangjan (). Hän kehitti perinteisestä luk thungista sähköisen version, jota muut ovat sittemmin jäljitelleet. Muita lajityylin edustajia ovat esimerkiksi Yingyong Yodbuangarm (), Apaporn Nakornsawan (), Pimpa Pornsiri (), Yui Yatyer () ja Jintara Poonlarp (). Noknoi Uraiporn (), Honey Sri-Isan (), Monkhaen Kaenkoon (), Vieng Narumon (), Am Chonthicha () edustaa mor lam sing-tyylisuuntaa. Hän on kuulu erityisesti kiertueistaan maaseudulla ja lavashowstaan, johon kuuluu kymmeniä tanssijoita ja vierailevia laulajia. Mieslaulajista mainittakoon Pornsak Songsaeng (). Monet luk thung -laulajista ovat samalla suosittuja filmitähtiä, kuten Apaporn. Tai Orathai () on uuden sukupolven luk thung -laulajista tällä hetkellä suosituimpia.
Velvet Revolver

Velvet Revolver oli hard rock -superyhtye, jossa soittivat kaksi Guns N’ Roses -muusikkoa: Slash (kitara) ja Duff McKagan (basso), entinen Guns N' Roses rumpali Matt Sorum, Stone Temple Pilotsin laulajana tunnettu Scott Weiland sekä yhtyeissä kuten Wasted Youth ja Loaded vaikuttanut kitaristi Dave Kushner.
Velvet Revolver esiintyi vuoden 2005 Live 8 -konsertissa Lontoossa soittaen kolme kappaletta (”Do It For The Kids”, ”Fall to Pieces” sekä ”Slither”). Esiintyminen oli viiteen vuoteen ensimmäinen, jossa Slash käytti vanhaa silinterihattuaan.
Velvet Revolverin ensimmäinen albumi "Contraband" julkaistiin vuonna 2004. Albumin kappaleista "Slither" ja "Fall to Pieces" nousivat singleinä myyntimenestyksiksi. Toinen albumi "Libertad" julkaistiin 4. heinäkuuta 2007.
Laulaja Scott Weiland erotettiin yhtyeestä vuonna 2008 huumeiden käytön seurauksena. Tämän jälkeen Slash keskittyi omaan soolouraansa, Duff McKaganin keskittyessä niin ikään sooloprojekteihinsa ja Loaded-yhtyeeseensä. Weiland puolestaan liittyi erottamisen jälkeen takaisin Stone Temple Pilotsin laulajaksi. Tammikuussa 2012 Velvet Revolver teki yhden esiintymisen mittaisen paluun, Weiland laulajanaan. Seuraavana vuonna Weiland erotettiin Stone Temple Pilotsista. 
Joulukuussa 2015 Weiland löydettiin kuolleena sooloyhtyeensä keikkabussista. Seuraavana vuonna Slash ja McKagan palasivat Guns N' Rosesiin.
Yhtyeen esiintymiset Suomessa.
Velvet Revolver esiintyi Suomessa 10. elokuuta vuonna 2004, mutta perui Turun Ruisrock-konserttinsa kesällä 2005. Yhtyeen viimeisin Suomen vierailu tapahtui 16. kesäkuuta 2007 Seinäjoella järjestetyssä Provinssirockissa.
Piccolo

Piccolo (it. ”pieni”) tai pikkolo on pienikokoinen huilu. Sen ääni on hyvin korkea ja ylärekisterissä kimeän läpitunkeva. Piccoloa käytetään puhallinorkestereissa ja isoissa sinfoniaorkestereissa. Piccolo soi oktaavia korkeampaa kuin mitä sille nuottiviivastolle kirjoitetaan. 
Sinfoniaorkesterissa on yleensä kaksi tai kolme huilistia, joista yksi soittaa myös piccoloa. Tavallisessa poikkihuilussa on oktaavia matalampi ääniala ja se on kaksi kertaa piccolon pituinen. 
Piccolo on alun perin ollut sotilassoitin, ja monissa marssilauluissa, tunnetuimpana John Philip Sousan "Tähtilipun alla", trio-osuus soitetaan piccololla.
Dietrich Buxtehude

Dietrich (myös Dieterich tai Diderik) Buxtehude (noin 1637 – 9. toukokuuta 1707 Lyypekki) oli tanskalais-saksalainen urkuri ja säveltäjä. Buxtehuden elämänvaiheista ei ole säilynyt kovinkaan paljon tietoa.
Buxtehude syntyi todennäköisesti Helsingborgissa, Juutinrauman itärannalla noin vuonna 1637. Hän piti Tanskaa isänmaanaan, vaikka eli valtaosan elämästään Pohjois-Saksassa Lyypekin Marian kirkon urkurina.
Buxtehude sävelsi muun muassa urkumusiikkia ja kantaatteja, mutta suurin osa sävellyksistä on kadonnut. Hänen urkumusiikkiaan pidetään nykyään pohjoissaksalaisen barokin huipentumana. Nuori Johann Sebastian Bach käveli vuonna 1705 lähes 300 kilometriä kuullakseen Buxtehuden urkujensoittoa, ja myös Georg Friedrich Händel matkusti kuulemaan maineikasta muusikkoa.
Urkurinvirassaan Buxtehude sävelsi ja johti myös soitin- ja lauluyhtyemusiikkia.
Elämä ja ura.
Isänsä Johannes Buxtehuden työn jatkajana Dieterich aloitti urkurin viroissa Juutinrauman molemmilla puolilla, Helsinborgin ja Helsingørin Marian kirkoissa. Opetusta hän ilmeisesti sai pääosin isältään, joskin hän saattoi opiskella myös Hampurissa tai Lyypekissä. Noin 30-vuotiaana Buxtehude kutsuttiin Lyypekin Marian kirkon urkuriksi, jota virkaa Buxtehude hoiti kuolemaansa asti.
Buxtehude avioitui Lyypekissä edeltäjänsä, urkuri Franz Tunderin tyttären Anna Margaretan kanssa. Buxtehude nosti jo Tunderin perustamat adventtiajan iltamusiikit () kukoistukseensa. Viitenä peräkkäisenä joulua edeltävänä sunnuntaina pidetyssä vuosittaisessa konserttisarjassa tiedetään esitetyn laajojakin oratoriotyyppisiä teoksia, mutta yhtään varmasti Buxtehudeen säveltämäksi todistettua teosta ei ole säilynyt. Tallella on kuitenkin toista sataa kantaattia tai pienempää vokaaliteosta eri kokoelmissa.
Buxtehudea pidetään 1600-luvun pohjoissaksalaisen urkuri- ja urkusäveltäjäperinteen huipennuksena. Buxtehuden urkuteoksia on säilynyt erityisesti Bachin lähipiirin kopioimina. Suurelle pohjoissaksalaiselle urkutyypille luodut teokset ovat säilyttäneet asemansa keskeisenä barokin urkuohjelmistona.
Buxtehuden säilyneet urkusävellykset (muun muassa preludeja, fuugia, passacaglioita ja koraalialkusoittoja) julkaistiin painettuina vuosina 1876–1878 ja valikoima kirkkokantaatteja vuonna 1904. Kiinnostus Buxtehudea ja hänen musiikkiaan kohtaan virisi uudelleen vietettäessä hänen syntymänsä 300-vuotisjuhlaa vuonna 1937.
Ariel 1

Ariel 1 oli Yhdistyneen kuningaskunnan ensimmäinen satelliitti, joka laukaistiin 26. huhtikuuta 1964 Thor-Delta-kantoraketilla . Se mittasi Auringon röntgen- ja UV-säteilyä ja mittasi samalla kosmisen säteilyn energiaspektrin. Satelliitti suunniteltiin ja rakennettiin NASAn Goddard Space Flight Centerissä. Vain sen mittalaitteet olivat brittiläisiä. Satelliitti oli osa brittiläis-yhdysvaltalaista Ariel-satelliittien sarjaa.
27. maaliskuuta 1964 laukaistiin Ariel 2, joka oli radioastronomiaa tutkiva satelliitti, kuten Ariel 3, joka laukaistiin 5. toukokuuta 1967, ja Ariel 4, joka laukaistiin 11. joulukuuta 1971. Ariel 5 (laukaisu 15. lokakuuta 1974) oli röntgensäteilyä tutkiva satelliitti, kuten 2. kesäkuuta 1976 laukaistu Ariel 6.
Cevan lause

Cevan lauseella voi geometriassa osoittaa kolmiossa kolmen kulmanjakajan leikkaavan kaikki toisensa yhteisessä pisteessä. Ylemmän kuvan tapauksessa leikkauspiste sijaitsee kolmion sisällä, mutta mikään ei estä leikkauspisteen sijaitsemasta kolmion ulkopuolella. Silloin kulmanjakajien voivat olla mitä tahansa kärkien kautta kulkevia suoria.
Kun kolmiolle formula_1 on merkitty kantapisteet sivulle siten, että A' sijaitsee janalla BC, B' sijaitsee janalla AC ja C' janalla AB, leikkaavat kulmanjakajat AA', BB' ja CC' toisensa yhteisessä pisteessä, mikäli
formula_2 
Toinen esitysmuoto, jota käytetään tälle ehdolle, on
formula_3 
On huomattavaa, että yhtälön janat ovat suunnattuja janoja eli esimerkiksi formula_4. Kun kolmion sivuja luetellaan yhtälöön, tulee ensin valita "kiertosuunta", jota myöten luetellut janat saavat positiivisia arvoja ja jota vastaan luetellut janat saavat negatiivisia arvoja.
Trigonometria.
Trigonometrinen versio Cevan lauseesta kuuluu seuraavasti:
Olkoon "D", "E" ja "F" pisteitä kolmion sivuilla "BC", "CA" ja "AB". Tällöin "AD", "BE" ja "CF" leikkaavat samassa pisteessä jos ja vain jos
formula_5 
Cevan lauseen avulla voidaan siis todistaa useita kolmion kärkien kautta kulkevien suorien leikkaavan samassa pisteessä mikäli onnistutaan laskemaan kolmion sivujen jakosuhteet.
Historia.
Varhaisimman säilyneen teoreeman ja sen todistuksen on esittänyt Yusuf ibn Ahmad al-Mu'taman ibn Hūd (kuoli vuonna 1085), joka hallitsi Espanjassa Zaragosassa. Kirjassaan "Kitab al-Istikmal" ( eli suomeksi "Täydellisyyksien kirja") hän esitti lauseen lähes nykymuodossaan. Espanjalainen jesuiitta, joka käytti nimeä José Zaragozà, julkaisi Toledossa teoksen "Geometría magna in minimis" vuonna 1674, missä hän esitteli laajan teorian geometriasta sisältäen todistelut Cevan lauseesta. Zaragozàn todistelut perustuivat eri menetelmään kuin aikalaisellaan italialaisella Giovanni Cevalla. Hän esitti lauseen todistuksen neljä vuotta myöhemmin vuonna 1678 julkaisemassaan teoksessa "De lineis rectis", jossa hän todisti lauseen edellä esitetyssä muodossa. Myöhemmin lause on merkitty hänen nimelleen muodossa "Cevan lause".
Cevan lauseessa käytetty geometrinen konstruktio ei poikkea kovinkaan paljon Menelaoksen lauseen konstruktiosta. Menelaos (noin 70−140 jaa.), joka vaikutti Egyptin Aleksandriassa, käytti lausettaan todistaakseen muita geometrisia väitteitään. Se lienee tunnettu lause jo tuolloin ja mahdollisesti myös Eukleides (noin 300 eaa.) tunsi Menelaoksen esittämän tuloksen. Voidaan olla varmoja, että Menelaoksen lause on toiminut inspiraationa Cevan lauseen keksijöille.
Syncom

Syncom oli NASAn vuonna 1961 aloittama tietoliikennesatelliittiohjelma, jossa kehitettiin geosynkronisella kiertoradalla toimiva tietoliikennesatelliitti. Tarkoituksena oli toteuttaa kolme tällaista satelliittia. Syncom on lyhenne ohjelman nimestä "synchronous communication satellite".
Satelliitti.
Hughes Aircraft Companyn Culver Cityssä, Kaliforniassa, sijaitseva tehdas kehitti ja rakensi kolme satelliittia pitkälle NASAn ohjelman ulkopuolella yhtiön etsiessä uusia markkinoita. 
Satelliitit olivat sylinterimäisiä, halkaisijaltaan 71 cm ja 39 cm korkeita. Tankattuna niiden massa oli 68 kg ja kiertoradalla 39 kg, josta 25 kg oli varsinaista radiohyötykuormaa. Niissä oli kaksi transponderia, joilla oli 2 W lähetysteho. Yksi satelliitti pystyi välittämään vain yhden kaksisuuntaisen puhelun tai 16 teletype-linkkiä.
Syncom 1.
Syncom 1 laukaistiin 14. helmikuuta 1963 Delta-kantoraketilla Cape Canaveralista, Floridasta. Satelliitti menetettiin matkalla geosynkroniselle kiertoradalle sen elektroniikan pettäessä, kun satelliitin rakettimoottori käynnistettiin. 
Syncom 2.
Syncom 2 -satelliitista tuli ensimmäinen geosynkroninen satelliitti, kun se laukaistiin 26. heinäkuuta 1963 Delta-kantoraketilla Cape Canaveralista. Sen ratatason kaltevuus oli 33 astetta, minkä takia se ei ollut täysin puhtaasti geostationaarinen.
Yhdysvaltain laivaston alus USNS "Kingsport" toimi satelliitin lennon alkuvaiheessa sen ohjaus- ja seuranta-asemana, josta myös signaali lähetettiin satelliitille.
Syncom 3.
Syncom 3 oli ensimmäinen aidosti geostationaarinen tietoliikennesatelliitti. Se laukaistiin 14. elokuuta 1964 Delta-kantoraketilla. Se välitti Yhdysvaltoihin Tokion olympialaisten TV-kuvaa, joka oli ensimmäinen Tyynen valtameren ylittänyt suora TV-lähetys.
Syncom IV.
Leasat-ohjelman viisi satelliittia 1980-luvulla nimettiin Syncom IV-1–Syncom IV-5. Nämä olivat paljon suurempia tietoliikennesatelliitteja painaen 1300 kg.
Eriejärvi

Eriejärvi on eteläisin, matalin ja tilavuudeltaan pienin Pohjois-Amerikan viidestä Isoistajärvestä, ja se on maailman 11:nneksi suurin järvi. Järven pinta-ala on 25 700 km², keskisyvyys 19 m ja tilavuus 484 km³. Järven pinta on 174 metriä merenpinnan tason yläpuolella.
Eriejärveen laskee Detroitjoki Huronjärvestä ja siitä laskee Niagarajoki ja Wellandin kanava Ontariojärveen. Järven eteläpuolella sijaitsevat Yhdysvaltojen osavaltiot Ohio, Pennsylvania ja New York, länsipuolella Michigan ja pohjoispuolella Kanadan Ontarion provinssi.
Järvi on saanut nimensä erie-intiaaneista, jotka elivät järven etelärannoilla. Nimi tulee irokeesikielten sanasta "erielhonan", mikä tarkoittaa pitkää häntää.
Eriejärvi oli erittäin saastunut 1960- ja 1970-luvulla. Nykyään järven tila on kuitenkin kohentunut luonnonsuojelulakien ansiosta. Ongelmana on kuitenkin rehevöityminen levämassoineen.
Maantiede.
Eriejärven keskimääräinen pinnankorkeus on 174 metriä. Se on pisimmiltään 388 km ja leveimmiltään 92 km. Järven keskisyvyys on vain 19 m ja syvimmiltäänkin järvi on vain 64 metriä. Vertailuksi Yläjärvi on keskisyvyydeltään 147 metriä. Koska Eriejärvi on Isoistajärvistä matalin, se on niistä myös lämpimin kesäisin ja jäätyy talvisin ensimmäisenä.
Suurista kaupungeista muun muassa Buffalo ja Cleveland sijaitsevat Eriejärven rannalla.
Historia.
Alkuperäiskansat.
Useat intiaaniheimot elivät Eriejärven itärannoilla ennen eurooppalaisten saapumista Amerikan mantereelle. Eriet asuivat järven eteläpuolella ja attiwendaronkit asuivat itäreunan pohjoispuolella. Port Stanleyn lähellä on jo 1500-luvulla perustettu pieni kylä, jossa asui parhaimmillaan jopa 800 intiaania. Eurooppalaiset kutsuivat attiwendaronkeja "neutraaleiksi intiaaneiksi", sillä he kieltäytyivät taistelemasta muita heimoja vastaan. Molemmat suurista Eriejärven rantoja asuttaneista intiaaniheimoista valloitettiin irokeesisotien aikaan. Sotien jälkeen irokeesit asuttivat Eriejärven itäpuolta ja sitä käytettiin metsästysalueena.
Talous.
Kalastus.
Eriejärven leuto lämpötila ja planktonin riittävyys tekevät siitä oivan paikan kalastukselle. Eriejärvessä on kaikista Isoistajärvistä eniten kaloja. Järvi on aiemmin kärsinyt ylikalastuksesta, minkä takia kalastusta säännellään nykypäivänä tarkemmin. Järvestä kalastetaan muun muassa kirjolohta, valkosilmäkuhaa, haukia, isoaurinkoahvenia, valkobasseja ja pikkubasseja. Järvestä on aiemmin kalastettu myös sampia, mutta nykyään kalastetut sammet palautetaan takaisin järveen, jotta niiden populaatio voisi kasvaa takaisin.
Maanviljely.
Eriejärven rannat ovat hedelmällistä maaperää maanviljelylle. Erityisesti New Yorkin osavaltion länsiosassa kasvatetaan paljon viinirypäleitä ja alueella onkin paljon viinitiloja. Viinityypeistä valmistetaan erityisesti pinot noiria, chardonnayta ja rieslingiä.
Tru64 UNIX

Tru64 UNIX on 64-bittinen Alpha-suorittimella toimiva Unix-käyttöjärjestelmä, jonka kehitti Digital Equipment Corporation (DEC), joka päätyi Hewlett-Packardin (HP) omistukseen.
Käyttöjärjestelmän edeltäjä oli VAX- ja MIPS-alustoille kehitetty Ultrix.
Kun Digital kehitti 64-bittisen Alpha-prosessorinsa 1990-luvun alussa, tarvittiin sillä toimiva Unix-versio, joka korvaisi Ultrixin. Kehittämisessä otettiin lähtökohdaksi Open Software Foundationin määrittelemä OSF/1. Nimeksi tuli Digital OSF/1 (DEC OSF/1) joka oli ensimmäinen 64-bittinen Unix-käyttöjärjestelmä. Sitä kehitettiin edelleen versioon 3.2 asti, kunnes 1990-luvun puolessa välissä julkaistussa versiossa 4.0 nimi muuttui Digital Unixiksi. Compaqin ostettua Digitalin nimeksi tuli Tru64 UNIX.
Viimeinen versio on 5.1B-6, jonka tuki päättyi 31.12.2012.
Teknisiä ominaisuuksia.
Tru64 UNIX perustuu Open Software Foundationin referenssitoteutukseen OSF/1 ja siinä on osia BSD:n versioista 4.3 ja 4.4 sekä System V:stä sekä muista lähteistä. 
Tru64 UNIX on moniajokäyttöjärjestelmä, jolla voidaan käyttää hyväksi symmetristä moniprosessointia (SMP) ja mm. monisäietekniikkaa.
Käyttöjärjestelmässä voi käyttää sekä BSD-pohjaisia että System V -pohjaisia sovelluksia.
Työpöytäympäristönä on Digital Unix versiosta 4.0 alkaen X Window Systemiin ja Motifiin perustuva Common Desktop Environment (CDE).
Käyttöjärjestelmässä oli Digitalin kehittämä tiedostojärjestelmä Advanced Filesystem (AdvFS). AdvFS on journaloiva tiedostojärjestelmä, joka on suunniteltu toimimaan myös klusteroiduissa ympäristöissä. AdvFS:n maksimikoko on 16 teratavua.
Muita tuettuja tiedostojärjestelmiä ovat: NFS, MFS, CDFS, DVDFS, FFM ja proc. Tietoliikenteeseen käytetään pääsääntöisesti TCP/IP-protokollaa, kuten Unixeissa yleensä. Muita tietoliikenneprotokollia ovat: DECnet, OSI ja LAT.
Langgam jawa

Langgam jawa on indonesialaisen musiikin tyylilaji, joka on syntynyt "kroncong"-musiikista Jaavan saarella, tarkemmin Surakartan kaupungissa ja sen ympäristössä.
Langgam jawassa kroncong-orkesteri imitoi "gamelanin" seitsensävelistä "pelog"-asteikkoa. Musiikin rytmikuviot muistuttavat alueen paikallista musiikkia, ja myös kroncongin "bel canto" -tyylinen laulu yhdistyy siinä jaavalaiseen laulutapaan. Sillä oli merkittävä vaikutus "campursari"-musiikin kehitykseen 1990-luvun lopulla. Langgam jawa -artisteihin kuuluu esimerkiksi Waldjinah.
Trio

 
Trio tarkoittaa mitä tahansa yhtyettä, johon kuuluu kolme muusikkoa. Kolmen laulajan ryhmää kutsutaan nimellä "tertsetti". Klassisessa musiikissa yleisin trion kokoonpano on piano, viulu ja sello. Trioksi (tai tertsetoksi) kutsutaan myös teosta, joka on sävelletty kolmelle muusikolle.
Trio (triotaite) on myös tanssien, marssien ja scherzojen itsenäinen väliosa, joka on rauhallisempi ja intiimimpi kuin sävellyksen ääriosat. Triotaitteen ominaislaatua korostetaan yleensä sävellajinvaihdoksella ja erilaisella soitinnuksella.
Power Trio.
Englannin kielessä nimityksellä "power trio" tarkoitetaan kolmihenkistä rock-yhtyettä (kitara, basso ja rummut) tai yhtyettä jossa on kolmihenkinen rytmiryhmä ja laulusolisti. Tästä esimerkkeinä mm.
Solisluu

Solisluu eli klavikula () kuuluu yläraajan luihin ja se muodostaa hartiakaaren yhdessä lapaluun kanssa. Solisluu kiinnittyy rintalastan yläosaan rintalasta-solisluunivelen () välityksellä. Lapaluuhun solisluu niveltyy olkalisäke-solisluunivelessä (). Solisluu murtuu ja katkeaa herkästi.
Kissan solisluu on hyvin pieni eikä kiinnity muihin luihin, mikä helpottaa saalistamista. Koiralla solisluu on surkastunut ja muilla kotieläimillä solisluu näkyy kalkkeutumana yläraajan lihaksen jänteessä. Solisluu puuttuu kokonaan valailta, mutta on hyvin kehittynyt jyrsijöillä ja lepakoilla. Linnuilla solisluut ovat yhtyneet hankaluuksi, jota saatetaan kutsua myös toivomusluuksi.
Clive Burr

Clive Ronald Burr (8. maaliskuuta 1957 Lontoo, Englanti – 12. maaliskuuta 2013 Lontoo, Englanti) oli brittiläinen muusikko, joka muistetaan parhaiten heavy metal -yhtye Iron Maidenin rumpalina.
Burr vaikutti Samson-yhtyeen rumpalina vuosina 1977–1978, minkä jälkeen hän liittyi Iron Maidenin rumpaliksi vuoden 1979 joulukuussa korvaten yhtyeestä eronneen Doug Sampsonin. Burr levytti Iron Maidenin kanssa kolme studioalbumia; yhtyeen debyyttialbumin "Iron Maiden" (1980), "Killers" (1981) ja läpimurtoalbumin "The Number of the Beast" (1982). Burr joutui lähtemään yhtyeestä Beast on the Road -kiertueen päätyttyä, koska hänen soittonsa kärsi kiertue-elämän vapaa-ajan vietosta. Hänen paikkansa Iron Maidenin rumpalina täytti Nicko McBrain. 
Iron Maidenin jälkeen Burr soitti ranskalaisessa Trust-yhtyeessä, josta McBrain oli siirtynyt Iron Maideniin. Tämän jälkeen Burr oli osallisena lyhytikäisessä Gogmagog-projektissa, jossa olivat mukana muun muassa Iron Maidenin entinen laulaja Paul Di’Anno ja tuleva Maiden-kitaristi Janick Gers. Gogmagogista Burrin tie vei Twisted Sister -laulaja Dee Sniderin perustamaan Desperado-yhtyeeseen, jonka valmiiksi levytetty albumi jäi lopulta pölyttymään levy-yhtiön hyllylle. Albumi julkaistiin viimein kesällä 2006.
2000-luvun alussa Burr ilmoitti sairastavansa MS-tautia, jonka hoito rasitti hänen talouttaan merkittävästi. Iron Maiden teki erikoisjulkaisuja ja perusti vuonna 2002 Clive Burr MS Trust -rahaston keräämään rahaa hänen hyväkseen.
Roger Glover

Roger David Glover (s. 30. marraskuuta 1945 Brecon, Wales) on brittiläinen lauluntekijä, basisti ja tuottaja. Parhaiten hänet tunnetaan Deep Purplen basistina. Glover asuu vaimonsa Lasleyn kanssa Connecticutissa Yhdysvalloissa.
Ura.
Gloverin musiikkiura alkoi Lontoossa, jonne hän oli muuttanut perheensä mukana 10-vuotiaana. Kouluaikaisesta yhtyeestä kehittyi hänen ensimmäinen ammattimainen yhtyeensä, Episode Six, joka julkaisi joitain singlejä, mutta ei kuitenkaan menestynyt mainittavammin. Vuonna 1965 yhtyeen laulajaksi tuli Ian Gillan, josta tuli Gloverin pitkäaikainen bändikaveri ja joka vaikutti Gloverin uraan merkittävästi. 
Hieman jo mainetta saavuttaneen Deep Purplen jäsenet pyysivät Gillania laulajakseen vuonna 1969. Gillanin myötävaikutuksesta myös Glover liittyi tuolloin yhtyeeseen, ensin basistiksi äänityssessioon ja sen jälkeen vakinaiseksi jäseneksi. Glover toimi Deep Purplen basistina ja yhtenä lauluntekijänä vuoteen 1973 asti. Tuona aikana Deep Purple julkaisi menestyneimmät albuminsa; "Deep Purple in Rock" ja "Machine Head". Gloverin lähdön syynä Deep Purplesta oli yhtyeen kitaristi Ritchie Blackmoren halu vaihtaa basisti.
Seuraavina vuosina Glover keskittyi pääasiassa musiikin tuottamiseen, mutta julkaisi myös muutaman sooloalbumin. Vuonna 1979 Blackmore pyysi Gloveria aluksi tuottajaksi ja myöhemmin basistiksi aiemmin perustamaansa Rainbow-yhtyeeseen. Glover toimi Rainbowssa vuoteen 1984 asti, jolloin yhtye hajosi, koska Glover ja Blackmore siirtyivät uudelleen kasattuun Deep Purpleen. Gloverin ura jatkuu edelleen Deep Purplessa.
Kvintetti

Kvintetti on yhtye, johon kuuluu viisi muusikkoa. Tällaiselle yhtyeelle sävellettyä teosta kutsutaan kvintetoksi. Tyypillinen kvintetti on esim. jousikvintetti, johon kuuluu kaksi viulistia, alttoviulisti, sellisti ja kontrabasisti.
Odense

Odense on Tanskassa Etelä-Tanskan alueella sijaitsevan Odensen kunnan keskustaajama. Vuoden 2018 alussa koko kunnassa oli 202 348 asukasta.
Odense on Tanskan kolmanneksi suurin kaupunkitaajama Kööpenhaminan ja Aarhusin jälkeen. Se sijaitsee Fynin saarella, ja on Etelä-Tanskan alueen suurin taajama.
Kaupunki sijaitsee Odensejoen ("Odense Å") rannalla, 147 km Kööpenhaminasta länteen. Kööpenhaminan ja Jyllannin välinen rautatie kulkee Odensen kautta.
Yksi Etelä-Tanskan yliopiston kampuksista sijaitsee Odensessa. Siellä opiskelee noin 21 000 opiskelijaa.
Historia.
Odense on Tanskan vanhimpia kaupunkeja ja vietti 1000-vuotisjuhliaan 1988. Kaupungin nimi tulee sanoista "Odinin "vi"" eli "Odinin kulttipaikka" ja viittaa skandinaavimytologian pääjumalaan Odiniin. Kaupunkiin on haudattu Tanskan suojeluspyhimys kuningas Knuut IV (k. 1086), minkä vuoksi se oli keskiajalla pyhiinvaelluskohde.
Odensen vanhassa kaupunginosassa on monia vanhoja puutaloja kuten 1600-luvun alussa rakennettu Pernille Lykkes Boder, joka on nykyisin osa kaupunginmuseota. Odensen katedraaliin eli pyhän Knuutin kirkkoon on haudattu sen nimikkopyhän lisäksi kolme muuta kuningasta: Eerik III Lam, Hannu I ja Kristian II. Lisäksi kuningas Fredrik IV kuoli Odensen linnassa.
Kirjailija H. C. Andersen vietti nuoruusvuotensa kaupungissa. Hänen aikaansa se oli Tanskan toiseksi suurin kaupunki, ja Andersen kutsui Odensea pikku Kööpenhaminaksi.
Odensen kuuluisin nähtävyys oli vuonna 1935 rakennettu Odinstårnet (Odinin torni), joka oli Eiffel-tornin jälkeen Euroopan toiseksi korkein torni. Tanskalainen natsijärjestö räjäytti tornin vuonna 1944, eikä sitä ole uudelleenrakennettu.
Maantiede.
Kaupunki sijaitsee Odensejoen ("Odense Å") rannalla, kolme kilometriä merestä. Yhteys mereen on kaivettu kanavaksi, ja sillä oli suuri merkitys kaupungin kehitykselle. Nykyisin sen merkitys kulkuväylänä on pienentynyt, sillä kanava on liian ahdas nykyaluksille.
Kaupunki ulottuu Odensejoen molemmille puolille, ja jokivarsi muodostaa lähes yhtenäisen viheralueen. Sen osia ovat Odensen eläintarha, pallokerho OB:n kentät, H.C. Andersenin puisto, metsäalue Fruens Bøge ja siirtolapuutarha Søndergårds Haver.
Vanhakaupunki on joen vasemmalla puolella. Tärkein ostoskatu on Vestergade.
Odense sijaitsee 147 km Kööpenhaminasta länteen. Kööpenhaminan ja Jyllanin välinen rautatie kulkee Odensen kautta.
Kulttuuri.
Urheilu.
Odensen tunnetuin urheiluseura on jalkapallon Superliigassa pelaava Odense BK. Joukkue pelaa kotiottelunsa Nature Energy Parkissa.
Diracin mitta

Diracin mitta on yksinkertainen mitta, jonka kantaja on keskitetty yhteen pisteeseen. Se toteuttaa todennäköisyysmitan määritelmän. 
Täsmällisemmin jos "X" on joukko ja formula_1, niin "Diracin mitta pisteessä x" on kuvaus formula_2, jolle
formula_3
Voidaan helposti osoittaa, että pisteessä "x" määritellyn Diracin mitan mittaintegraali yli funktion formula_4 on
formula_5
Lasnamäe

Lasnamäe () on Tallinnan kahdeksasta kaupunginosasta suurin ja sijaitsee kaupungin itäosassa. Lasnamäen pinta-ala on noin 30 km2 ja asukasluku 118 328 (1.4.2015)
. Kaupunginosalla on oma hallinto. Noin joka neljäs tallinnalainen asuu Lasnamäessä.
Alueen asuinrakennukset ovat suuria 1980-luvulla Neuvostoliiton aikana rakennettuja kerrostaloja. Suunniteltua rakentamista ei saatu valmiiksi ja kaupunginosassa on tämän johdosta paljon käyttämätöntä maa-alaa. Lasnamäen eteläosassa on teollisuus- ja varastoalue.
Lasnamäen kaupunginosa perustettiin 1. syyskuuta vuonna 1993. Neuvostoaikana se tunnettiin Meren piirinä ja vuosina 1991–1993 Itä-Tallinnana. Lasnamäe jakautuu 16 asuinalueeseen, jotka ovat Katleri, Kurepõllu, Kuristiku, Laagna, Loopealse, Mustakivi, Pae, Paevälja, Priisle, Seli, Sikupilli, Sõjamäe, Tondiraba, Uuslinn, Väo ja Ülemiste.
Väestö.
Väestö koostuu suurimmilta osin eri kansallisuuksista entisen Neuvostoliiton alueelta. Yli puolet Lasnamäen asukkaista on venäläisiä, hieman yli neljäsosa on virolaisia ja kaksi pienempää ulkomaalaisryhmää ovat ukrainalaiset ja valkovenäläiset. 
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Lasnamäessä oli 108 042 asukasta, joista 31 806 (29,4 %) oli virolaisia, 64 086 (59,3 %) venäläisiä ja 11 973 (11,1 %) muita kansallisuuksia.
Väestönkehitys.
Väestönkehitys vuosina 2003–2015.
Urheilu.
Jalkapalloseura FC Ajax Lasnamäe on kotoisin Lasnamäen kaupunginosasta.
Muuta.
Kesklinn, Lasnamäe ja Pirita muodostavat Viron riigikogun vaalien vaalipiirin numero 2, toisen vaalipiirin, josta valitaan yhteensä yksitoista kansanedustajaa Viron 101-jäseniseen parlamenttiin.
Huelva

Huelva on kaupunki Andalusiassa, Espanjassa ja Huelvan maakunnan pääkaupunki. Se sijaitsee Cádizinlahden rannalla, jokien Odiel ja Tinto yhtymäkohdassa. Kaupungin pinta-ala on 149 neliökilometriä ja siellä asuu noin 145 500 (2016) ihmistä.
Rooman valtakunnan aikoihin kaupunki tunnettiin nimellä Onoba. Kaupunki kärsi huomattavia vahinkoja vuoden 1755 Lissabonin maanjäristyksen yhteydessä.
Noin 13 kilometrin päässä Huelvasta, Palos de la Fronteran kaupungissa, sijaitsee La Rábidan luostari (Monasterio de Santa María de la Rábida), missä Kristoffer Kolumbus oleskeli 1491–1492 ennen lähtöä ensimmäiselle löytöretkelleen. Luostarin yhteydessä on Kolumbuksen retkiä ja elämää esittelevä museo.
Huelvan ystävyyskaupungit.
Huelvan kaupungilla on kuusi ystävyyskaupunkia eri puolilla maailmaa.