tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
François-Joachim de Pierre de Bernis

François-Joachim de Pierre, Bernisin kardinaali (22. toukokuuta 1715 Saint-Marcel-d'Ardèche Ranska – 3. marraskuuta 1794 Rooma Italia) oli ranskalainen kirjailija, prelaatti ja diplomaatti, joka toimi suurlähettiläänä Venetsiassa, valtioministerinä Ranskassa ja ulkoministeriön valtiosihteerinä, kunnes hänet oli vihitty papiksi ja nimitetty asiainhoitajaksi Pyhän istuimen luokse Roomaan. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen.
Elämäkerta.
François-Joachim de Pierre syntyi vanhaan, mutta köyhtyneeseen aatelissukuun. Hän kävi koulunsa pariisilaisessa collège Louis-le Grandissa ja sen jälkeen Saint-Sulpice-seminaarissa. Niin koulussa kuin opiskelussaankin hän oli loistava oppilas, mutta samalla kunnianhimoinen ja melankolinen. Aluksi kardinaali de Fleury oli hänen suojelijansa, mutta kääntyi kuitenkin jatkossa hänen vastustajakseen. Tämä johti hänen piispallisen uransa katkeamiseen.
Kuninkaan suosikkien avulla hän myös pääsi Ludvig XV:n lähipiiriin, mikä tiesi hänelle taloudellisesti vaikeiden aikojen päättymistä. Kuningas antoi hänelle 1 500 livren eläkkeen ja huoneiston Tuileries’n linnasta Pariisissa. Hänet johdatteli diplomaatin uralle markiisitar de Pompadour, ja niin hän pääsii Ranskan hallinnon pienen sisäpiirin jäseneksi . Hän toimi kuninkaan neuvonantajana, kun hänet nimitettiin valtioministeriksi vuonna 1757, ja sen jälkeen hän vuosina 1757–1758 toimi valtiosihteerinä ulkoministeriössä.
PortAventura World

PortAventura World on lomakeskus 85 kilometriä Barcelonasta länteen Saloun kaupungissa. Lomakeskus on Euroopan suurin. Alueella on 2 elämyspuistoa, 1 vesipuisto, 6 hotellia, 1 kongressikeskus ja 3 golfkenttää. Lomakeskus sijaitsee Renfe R16.
PortAventura World koostuu useammasta teema-alueesta: PortAventura Parkissa on 38 laitetta, PortAventura Worldiin kuuluu myös Ferrari Land sekä PortAventura Caribe Aquatic Park -vesipuisto, jossa on erilaisia altaita, vesiliukumäkiä ja tekorantoja.
Big Country

Big Country on Skotlannin Dunfermlinestä lähtöisin oleva vuonna 1981 perustettu rockyhtye. Se saavutti maailmanlaajuista suosiota 1980-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Big Countryn kappale "In A Big Country" nousi kansainväliseksi hitiksi vuonna 1983 ja sen sisältänyt albumi "The Crossing" myi kultaa Yhdysvalloissa sekä platinaa Britanniassa ja Kanadassa. Tätä ennen yhtye oli tehnyt läpimurtonsa Britanniassa Top10-singlellä "Fields of Fire". Yhtyeen musiikki otti vaikutteita skotlantilaisesta perinnemusiikista - kitarasoundiinsa Big Country yhdisti säkkipillin, huilun ja muita perinteisiä soittimia. Efekti saatiin aikaan kitaroiden soitossa käytetyn E-Bow'n avulla.
"The Crossingia" seurasi kaksi Britanniassa menestynyttä albumia: "Steeltown" (1984) nousi Britannian albumilistan ykköseksi ja sisälsi kolme Top40-singleä; "The Seer" (1986) oli brittilistan kakkonen. Kumpikaan albumi ei kuitenkaan enää saavuttanut debyyttialbumin suosiota Yhdysvalloissa. The Seerin nimikkokappaleella oli mukana Kate Bush.
1980-luvun loppuun mennessä yhtyeen suosio hiipui, mutta se jatkoi keikkailua ja levyttämistä pienille levymerkeille läpi 1990-luvun. Alkuperäinen Big Country tuli päätökseen kun henkisistä ongelmista kärsinyt yhtyeen keulahahmo, laulaja Stuart Adamson löydettiin kuolleena Best Western Plaza Hotellista Honolulussa 16. joulukuuta 2001. Viimeiseksi konsertiksi jäi lokakuun 2000 keikka Kuala Lumpurissa, Malesiassa.
Vuonna 2007 Big Country palasi esiintymislavoille 25-vuotisjuhlansa kunniaksi jäljellä olevien jäsentensä voimin Tony Butler laulajana.
Vuonna 2011 yhtye sai Stuart Adamsonin tilalle laulaja Mike Petersin (laulajana myös The Alarm -yhtyeessä). Big Country on tehnyt uudella kokoonpanolla 2 kiertuetta v. 2011 (tammi- ja huhtikuu). Vuonna 2012 helmikuussa yhtye juhlisti 30-vuotiskiertueellaan esikoisalbumiaan (The Crossing).
Kokoonpano.
Yhtyeen varhaisissa kokoonpanoissa oli muitakin soittajia, muun muassa myöhemmin Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin edustajaksi noussut Peter "Pete" Wishart.
Vuoden 2011 alusta uusi kokoonpano:
Yhtye on tehnyt kiertueita tammi- ja huhtikuussa 2011 sekä helmikuussa 2012. Mike Peters on laulajana myös The Alarm -yhtyeessä.
Maltodekstriini

 
Maltodekstriini on hyvin nopeasti imeytyvää tärkkelystä, joka valmistetaan tärkkelyspitoisista kasveista, esimerkiksi perunasta, maissista tai vehnästä suolahappokäsittelyssä hydrolyysin avulla. Sitä käytetään hiilihydraattien lähteenä etenkin urheilijoiden suosimissa ns. palautusjuomissa. Maltodekstriini sisältää pitkäketjuisia hiilihydraatteja; lähinnä glukoosin polymeerejä, mutta myös monomeerejä, dimeerejä ja oligomeerejä. Vaikka maltodekstriini sisältää pitkäketjuisia hiilihydraatteja on sen glykeeminen indeksi erittäin korkea (106-137). Tämä tarkoittaa sitä, että maltodekstriini nostaa verensokerin erittäin nopeasti. Se on maultaan neutraalia.
Maltodekstriinia ei luokitella lisäaineeksi, vaikka sitä käytetäänkin elintarvikkeissa yleisesti lisäaineen tapaan. Sitä valmistetaan tärkkelyksestä, yleisimmin maissitärkkelyksestä, kuumakäsittelyllä, eli tärkkelys pilkotaan lyhyemmiksi sokeriketjuiksi, jolloin se imeytyy nopeasti. Vaikka se valmistettaisiin vehnästä tai ohrasta, lopputuote on gluteeniton. Maltodekstriinia myydään apteekeissa (esim. Resource-energiajauhe tai Fantomalt) ja elintarvikeliikkeiden urheiluosastoilla. 1 dl maltodekstriiniä painaa noin 50 g, ja sen energiamäärä vastaa kahta lasillista täysmehua tai 2–3 voileipää.
Maltodekstriinin CAS-numero on 9050-36-6. Nimi maltodekstriini tulee maltoosista ja dekstroosista.
Dekstriinit ovat tärkkelystä lyhyempiä sokeriketjuja. Dekstriinejä lyhyempiä sokeriketjuja taas ovat sakkaroosi, laktoosi ja maltoosi.
Helle Thorning-Schmidt

Helle Thorning-Schmidt (s. 14. joulukuuta 1966 Rødovre) on tanskalainen poliitikko ja sosiaalidemokraattien entinen puoluejohtaja. Thorning-Schmidt toimi Tanskan pääministerinä 2011–2015 ja Euroopan parlamentin jäsenenä 1999–2004.
Tausta.
Helle Thorning-Schmidt syntyi Rødovren kaupungissa 14. joulukuuta 1966. Hänen isänsä Holger Thorning-Schmidt toimi matematiikan ja kansantaloustieteen lehtorina Kööpenhaminan yliopistossa. Hänen vanhempansa olivat molemmat poliittisesti konservatiiveja. Hän kasvoi Ishøjn lähiössä Kööpenhaminassa ja valmistui Ishøjn lukiosta vuonna 1985. Thorning-Schmidtin vanhemmat erosivat hänen ollessaan 10-vuotias.
Thorning-Schmidt valmistui valtiotieteen kandidaatiksi Kööpenhaminan yliopistosta vuonna 1994. Hänellä on myös maisterintutkinto Bruggen College of Europesta. Hän toimi avustajana Euroopan parlamentissa vuosina 1994–1997. Vuosina 1997–1999 hän oli Tanskan ammattiliittojen keskusjärjestön (LO) neuvonantajana.
Helle Thorning Schmidt avioitui brittiläisen Stephen Kinnockin kanssa vuonna 1996. Parilla on kaksi lasta. Kinnockin isä on entinen Britannian Työväenpuolueen puheenjohtaja Neil Kinnock.
Poliittinen ura.
Thorning-Schmidt valittiin Euroopan parlamenttiin Tanskan sosiaalidemokraateista kolmantena eli viimeisenä vain 38 äänen erolla ja 22 890 äänellä. Parlamentissa hän toimi jäsenenä työllisyys- ja sosiaalivaliokunnassa sekä EU:n ja Latvian välisen parlamentaarisen sekavaliokunnan varapuheenjohtajana.
Tanskan kansankäräjille (Folketinget) hänet valittiin vuonna 2005. Huhtikuussa 2005 hänestä tuli puolueensa puheenjohtaja jäsenäänestyksessä. Hän on ensimmäinen nainen puolueensa johdossa. Hänen poliittista linjaansa on arvosteltu muun muassa siitä, että se on liian lähellä liberaalipuolue Venstren linjaa, ja pukeutumistyylinsä takia hän on jopa saanut lempinimekseen "Gucci-Helle".
Marraskuun 2007 parlamenttivaaleissa Helle Thorning-Schmidt haastoi hallitsevan oikeistohallituksen, jota johti Anders Fogh Rasmussen. Sosiaalidemokraatit kärsivät vaalitappion. Suurin voittaja oli puolueen liittolainen Sosialistinen kansanpuolue, mutta Rasmussenin oikeistohallitus säilytti enemmistönsä.
Syyskuun 2011 vaaleissa neljän vasemmistopuolueen, sosiaalidemokraattien, Radikale Venstren, Sosialistisen kansanpuolueen ja Yhtenäisyyslistan muodostama punainen liittouma sai niukan enemmistön kansankäräjille. Hallituspuolue Venstreä edustanut pääministeri Lars Løkke Rasmussen jätti eronpyyntönsä 16. syyskuuta 2011 vasemmiston aloittaessa hallitusneuvottelut Helle Thorning-Schmidtin johdolla. Thorning-Schmidtin johtamille sosiaalidemokraateille vaalien tulos oli kuitenkin kaikkien aikojen huonoin. Puolue sai 44 paikkaa 179 paikkaiselle kansankäräjille Venstren ollessa suurin puolue 47 paikalla. Thorning-Schmidt nousi kuitenkin Tanskan ensimmäiseksi naispääministeriksi.
Vuoden 2015 vaaleissa hallituspuolueet hävisivät niukasti, ja Thorning-Schmidt jätti pääministerin paikan taas Løkke Rasmussenille.
Alfred Gough

Alfred Fabian Gough III (s. 22. elokuuta 1967 Leonardtown, Maryland, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen tuottaja ja elokuvakäsikirjoittaja. Hän on työskennellyt muun muassa televisiosarjassa "Smallville", jonka hän loi yhdessä Miles Millarin kanssa. Muita Goughin ja Millarin yhteistyönä syntyneitä sarjoja ovat "Aquaman", "Charlien enkelit", "Into the Badlands" ja "The Shannara Chronicles".
Gough syntyi Marylandissa ja kävi koulua muun muassa St. Mary’s Ryken High Schoolissa, josta hän valmistui vuonna 1985. Myöhemmin Gough valmistui The Catholic University of Americasta vuonna 1989. Televisiotuotantoa hän opiskeli USC School of Cinematic Artsissa.
Gough hän on käsikirjoittanut elokuvia, kuten "Made Men", "Shanghai Noon", "Shanghai Knights", "Spider-Man 2 – Hämähäkkimies 2" ja "". Gough toimi myös vuosina 1998–2000 "Martial Law" -televisiosarjan tuottajana ja käsikirjoittajana. Sen jälkeen hän siirtyi "Smallvillen" pariin, jonka esittäminen alkoi vuonna 2001 ja päättyi vuonna 2011.
Julius Francis

Julius Francis (s. 12. elokuuta 1964 Lontoo, Britannia) on brittiläinen entinen raskaansarjan ammattinyrkkeilijä joka on voittanut urallaan Britannian mestaruuden.
Nyrkkeilyura.
Raskaassa sarjassa hän debytoi vuonna 1993, jolloin hän otteli Grahan Arnoldia vastaan. Tuloksena oli tekninen tyrmäys (TKO) ottelun viidennessä erässä. Ensimmäinen tappio Francisille sattui vuonna 1994, kun vastaan asettui yhdysvaltalainen John Ruiz. 
Seuraavan tappionsa hän kärsi vuonna 1995 tyrmäyksellä Scott Welchiä vastaan ottelun kymmenennessä erässä.
Vuonna 1998 Francis kohtasi ukrainalaisen Vitali Klytshkon, jolle hän hävisi suoraan toisessa erässä tyrmäyksellä. Ura jatkui kohtaamisella Pele Reidin, ja Danny Williamsin kanssa. Molemmista otteluista tuli voitot.
Voitettuaan Scott Welchin hän pääsi ottelemaan Mike Tysonia vastaan. Tyson tyrmäsi hänet ottelun toisessa erässä ottelun kestäessä vain neljä minuuttia. Ottelu Fransicin kanssa oli Tysonin debyyttiottelu Euroopan mantereella, ja promoottorina siinä toimi Frank Warren. Francis ei luovuttanut, vaan otti kahden ottelun sarjan Michael Holdenin kanssa, joista ensimmäisen hävisi ja voitti toisen tuomariäänin. Ura jatkui britti Danny Williamsia vastaan, joka tyrmäsi hänet ottelun neljännessä erässä.
Francis kohtasi myös Euroopan mestari Sinan Samil Samin, mutta tekninen tyrmäystappio tuli ja hän joutui jättämään ottelun kesken seitsemännessä erässä. Tästä alkoi hänen lopullinen alamäkensä. Hän otteli vielä monta ottelua, kohdaten mm. Matt Skeltonin, Audley Harrisonin, Scott Gammerin.
Hän lopetti uransa vuonna 2006 ollessaan 41-vuotias. Uransa aikana Julius Francis nyrkkeili 48 ammattilaisottelua, hän voitti niistä 23 (12 KO), hävisi 24 (8 KO) ja nyrkkeili yhden tuloksettoman ottelun. Francisin valmentajana toimi Gary Inniss ja managerina Jonathan Feld.
Buggles

Buggles oli vuonna 1977 perustettu uuden aallon popyhtye, jonka muodostivat Trevor Horn (s. 1949, basso, kitara, perkussio ja laulu), Geoff Downes (s. 1952, perkussio ja koskettimet) ja Bruce Woolley (ei ollut varsinainen jäsen, mutta kuului yhtyeen taustaryhmään).
Bugglesin ensimmäinen julkaisu oli vuonna 1979 Britannian ykköseksi noussut single "Video Killed the Radio Star". 1. elokuuta 1981 se oli ensimmäinen uuden Music Televisionin näyttämä video. Yhtye jäi lopulta lähinnä yhden hitin ihmeeksi, vaikka "Living in the Plastic Age", "Clean Clean" ja "Elstree" nousivatkin Britannian singlelistalle.
Vuonna 1980 Horn ja Downes alkoivat työstää seuraajaa debyyttialbumi "The Age of Plasticille". Samaan aikaan viereisessä studiossa työskenteli vastikään laulajansa Jon Andersonin ja kosketinsoittajansa Rick Wakemanin menettänyt progessiivista rockia soittava Yes. Yesin basisti Chris Squire kutsui Hornin ja Downesin korvaamaan Andersonin ja Wakemanin. Yhteistyöstä syntyi Yes-albumi "Drama". Maksisinglenä julkaistu 8½-minuuttinen "Into the Lens" oli alun perin Buggles-kappale "I am a Camera". Bugglesin tukema Yes hajosi (väliaikaisesti) "Dramaa" seuranneen kiertueen jälkeen.
Yesin jälkeen Buggles aloitti toisen albuminsa "Adventures In Modern Recording" viimeistelyn. Yhtye hajosi kuitenkin musiikillisiin erimielisyyksiin. Geoff Downes perusti progen superyhtyeen Asian ja Horn viimeisteli levyn muiden soittajien kanssa. Tämän jälkeen Buggles lopetti toimintansa. Horn nousi tunnetuksi tuottajaksi työskenneltyään yhtyeiden kuten ABC, Dollar, Frankie Goes to Hollywood ja Art of Noise kanssa.
Halva (yritys)

Halva Oy Ab on suomalainen vuonna 1931 perustettu makeisvalmistaja. Halva tunnetaan erityisesti valmistamastaan salmiakista ja lakritsista.Sen pääkonttori sijaitsee Vantaalla. Muita tunnettuja Halvan makeisia ovat muun muassa "Vanhat autot", "Lakritsimatto" ja erilaiset makeissekoitukset. 
Halvan perustivat vuonna 1931 Kreikasta Suomeen muuttaneet veljekset Jean ja Michael Karavokyros. He aloittivat valmistamalla halvaa seesamitahnasta ja se kuluu edelleen yhtiön valmistamiin tuotteisiin.
Dethleffs

Dethleffs on saksalainen matkailuautojen ja matkailuvaunujen valmistaja. Yritys sijaitsee eteläsaksalaisessa Isnyn kaupungissa. Dethleffs-merkin lisäksi valikoimaan kuuluvat Sunlight-matkailuautot ja -vaunut sekä Globecar-retkeilyautot. Suomessa Dethleffs-matkailuajoneuvoja on myyty vuodesta 1986, maahantuojana Tapani Uoti &amp; Co. Vuonna 2015 Dethleffs oli Adrian jälkeen Suomen toiseksi eniten myyty matkailuautomerkki, kolmantena saman konsernin Sunlight. Matkailuvaunuissa Dethleffs-merkki oli neljänneksi eniten myyty, edellään Hobby, Kabe ja Adria.
Yrityksen historia.
Dethleffs KG perustettiin vuonna 1832, jolloin sen toimiala oli härkäpiiskojen valmistus ja myynti. Vuonna 1931 yhtiön omistaja Arist Dethleffs rakensi ensimmäisen Wohnautoksi kutsumansa matkailuvaunun, jotta voisi ottaa perheensä mukaan myyntimatkoilleen. Kiinnostus matkailuvaunuja kohtaan heräsi ja yritys alkoi valmistaa niitä myös myyntiin. Vuonna 1956 härkäpiiskojen valmistuksesta luovuttiin lopullisesti ja samalla matkailuvaunujen valmistuksessa siirryttiin sarjatuotantoon. Ensimmäinen matkailuauto tuotiin markkinoille 1983.
Hymer, Eriba, Dethleffs ja T.E.C (nykyinen LMC) yhdistyivät vuonna 1980. Hymer ja Dethleffs perustivat Capron Ltd:n, joka valmistaa Carado- ja Sunlight-merkkisiä matkailuautoja.
Sikaoja

Sikaoja (ruots. "Svindiket") oli Turussa Aurajokeen Korppolaismäen koillispuolella laskenut oja, joka sai alkunsa Kupittaanpuistosta Pyhän Henrikin lähteeltä. Sikaoja kulki Kupittaanpuistosta nykyisen Kunnallissairaalantien pohjoispuolella ja Kupittaankadun–Purokadun eteläpuolella. Vähäheikkilässä oja kulki Talonmäenpuiston ja Valtaojantien kohdalla. Vähäheikkiläntien ja Valtaojantien risteyksen kohdalla Sikaojaan yhdistyi Luolavuoresta ja Ispoisista alkunsa saanut Varsoja. Vähäheikkiläntieltä Sikaoja kulki luoteeseen nykyisten Laivamiehenkadun ja Ankkurinkadun kohdalla, kunnes laski Aurajokeen nykyisen Unioninkatu 16 kohdalla. 
Alkujaan Sikaoja muodosti yhdessä Jaaninojan kanssa Munkkiojaksi kutsutun vesiväylän Kuralasta Korppolaismäkeen. Jotkut historioitsijat ovat olettaneet, että reittiä olisi voinut purjehtia keskiajalla päästä päähän, mutta siitä ei ole säilynyt todisteita.
Sikaoja on vaikuttanut alueen historiaan voimakkaasti, ja se peitettiin sekä viemäröitiin, koska se aiheutti hajuhaittoja kulkiessaan sikaloiden ja navettojen ohitse. Mäntymäessä Sikaojan paikalla sijaitsee 1950-luvulla perustettu "Sikaojanpuisto". Vielä nykyäänkin Sikaoja on havaittavissa viemäriverkoston rakenteessa.
Sikaojan vaikutus näkyy edelleen paikallisessa nimistössä. V kaupunginosassa sijaitsee Ojarinteen puutaloalue, jonka keskellä on ojan poikki kulkenut "Ojarinne"-niminen katu. Vähäheikkilässä "Valtaojantie" sijaitsee ojan paikalla. Mäntymäessä "Purokatu" ja "Puropellonpolku" ovat myös saaneet nimensä vieressä olleen ojan perusteella.
Sikaojan viimeiset osat putkitettiin 1960-luvulla, mutta sen sivuhaarasta Varsojasta on edelleen pieni osa olemassa Vähäheikkiläntien eteläpuolella pellon reunassa. Se on noin 200 metriä pitkä ja 1,5 metriä leveä pajujen ja leppien reunustama puromainen oja.
Pekko Aikamiespoika (televisiosarja)

Pekko Aikamiespoika – Tyräahon tyhjätasku on vuonna 1993 Yle TV2-kanavalla esitetty kahdeksanosainen komediasarja. Sarja kertoi Timo Koivusalon esittämästä Pekko Aikamiespojasta. Sarjan ohjasi Visa Mäkinen. Visa Mäkisen tuotannoille tyypillisenä sarjan kuvauspaikat sijoittuvat pääasiassa Satakunnan alueelle.
Sarjaa ei toistaiseksi ole esitetty uusintana eikä myöskään julkaistu videotallenteena.
Sina Kujansuu

Sina Riitta Liisa Kujansuu (s. 19. maaliskuuta 1943 Sipoo) on suomalainen teatteriohjaaja ja elokuvaohjaaja. Kujansuu on valmistunut teatteriohjaajaksi Tampereen yliopiston draamastudiosta. Hän on ohjannut teatteri- ja lausuntaesityksiä, televisiodraamoja, elokuvia ja dokumentteja sekä toiminut itse lausujana.
Hän on ohjannut useissa suomalaisissa teattereissa, muun muassa Kuopiossa, Lappeenrannassa, Porissa, Tampereella ja Oulussa. Kujansuu on myös ohjannut televisiosarjoja, joihin kuuluvat esimerkiksi "Hyvät neuvot kalliit", "Vaarallista kokea," "Sydän toivoa täynnä", "Lämminveriset", "Uskottu mies" ja "Puhtaat valkeat lakanat". Hänen ohjaamiaan televisioelokuvia ovat muun muassa "Seireeni", "Hengenmies", "Joen saartama talo", "Kerran kesällä" ja "Poltettu oranssi". Kujansuu tunnetaan myös lausuntataiteilijana, ja hän on yhä arvostettu ja pidetty esiintyjä Pirkanmaalla.
Vuosina 2003–2006 Sina Kujansuu toimi Kajaanin Runoviikkojen johtajana ja uudistajana. Hänen johdollaan Runoviikoille syntyi useita pysyviksi jääneitä tapahtumia, kuten "Suven runoilija", "Uusien runoilijoiden estradi", "Runokivet – tulevaisuuden runopolku", "Suven saarna" ja "Paltaniemen ehtoo Eino Leinon maisemissa". Uudistettu Runoviikko sai aikanaan laajaa valtakunnallista tunnustusta.
Turkin Grand Prix 2005

Turkin Grand Prix 2005 (virallisesti 2005 Formula 1 Turkish Grand Prix) oli Formula 1 -kauden 14. osakilpailu, joka ajettiin 21. elokuuta İstanbul Parkin moottoriradalla Turkissa.
Kilpailun voitti McLarenilla ajanut Kimi Räikkönen, jolle voitto oli kauden viides.
Kolmoisvuori

Kolmoisvuori tai kolmivuori on heraldinen yleiskuvio, joka esiintyy usein vaakunoissa. 
Kolmoisvuori on kolmen rinnakkain olevan pyöreämuotoisen kummun muodostama tyviömäinen kuvio. Kummuista keskimmäinen on yleensä hieman muita korkeampi. Kolmoisvuori voi sijaita muuallakin kuin kilven tyvessä. Tällöin sen alareuna on mieluiten suora ja nimi irtonainen kolmoisvuori. 
Kolmoisvuori ei esiinny brittiläisessä heraldiikassa.
James May

James May (s. 16. tammikuuta 1963 Bristol) on brittiläinen tv-juontaja. 
May tunnetaan parhaiten suositusta "Top Gear" -ohjelmasta, jota hän juonsi yhdessä Jeremy Clarksonin ja Richard Hammondin kanssa vuoteen 2015 asti. "Top Gearin" jälkeen kolmikko ryhtyi juontamaan "The Grand Tour" -ohjelmaa, josta tuli niin ikään suosittu.
Häntä kutsutaan Top Gearissa ja Grand Tourissa lempinimellä ”Captain Slow” (suomeksi ”Kapteeni Hidas”) verkkaisen ja turvallisen ajotyylinsä vuoksi. 
Ura.
May on ollut "Top Gearissa" jo vanhan formaatin aikana, uuteen formaattiin hän tuli vuonna 2003 Jason Dawen tilalle.
Ennen "Top Gearia" May juonsi muun muassa "Driven TV" -sarjaa. Hän on myös toimittanut muun muassa The Engineer ja Autocar -lehtiä. Jälkimmäisestä hän sai potkut, koska hän oli lisännyt salaisen viestin yhteen lehden numeroista.
Kun Jeremy Clarkson sai potkut Top Gearista, May ja Hammond ilmoittivat etteivät aio jatkaa ohjelman juontamista ilman Clarksonia.
Top Gearin jälkeen vuonna 2016 kolmikko perusti oman tuotantoyhtiön ja aloitti yhteistyön Amazon Primen kanssa. Amazon alkoi tuottamaan The Grand Tour sarjaa joka on julkaistu vain Amazon Primellä. Sarjaa kuvattiin myös suomessa. 
Lisäksi hän on tehnyt sarjoja nimeltään "James Mayn lelutarinat, Keksintöjen ja ilmiöiden 1900-luku, Olen käynyt kuussa, James May avaruuden laidalla, Ozin ja Jamesin uudet viiniseikkailut, Oz ja James: Malja Britannialle" ja "James May miesten hommissa, James May: Our Man In.."
Syksyllä 2024 Julkaistiin Mayn, Clarksonin ja Hammondin viimeinen yhteinen "Grand Tour jakso". Jakson julkistamisen jälkeen ilmoitettiin ettei kolmikko enää tulisi työskentelemään yhdessä.
Yksityiselämä.
May on seurustellut Sarah Fraterin kanssa vuodesta 2000 lähtien. He asuvat Hammersmithin kaupunginosassa Lontoossa. Pariskunnalla ei ole lapsia. May opiskeli musiikkia Lancasterin yliopistossa. May omistaa osan Wiltshiressä sijaitsevasta pubista "The Royal Oak Swallowcliffe"
Maylla on myös oma Ginimerkki
Gustav Adolf Fischer

Gustav Adolf Fischer (3. maaliskuuta 1848 Barmen – 11. marraskuuta 1886 Berliini) oli saksalainen tutkimusmatkailija ja luonnontieteilijä.
Fischer oli sotilaslääkäri. 1876 hän liittyi Clemens Denhardtin Itä-Afrikan tutkimusretkelle Sansibariin ja nykyiseen Keniaan. Hän asettui Sansibariin hoitamaan ammattiaan mutta lähti jo seuraavana vuonna tutkimusmatkalle Witumaahan ja eteläisen Oromokansan luo Keniaan. 1878 hän jatkoi matkaansa Wapokomolandiin ja Tanajokea Massaan. Matkan jälkeen hän palasi Sansibariin jatkamaan lääkärintointaan. Hampurin maantieteellisen seuran avustamana hän vieraili Maasaimaassa 1882 ja tunkeutui Paganijoen suulta Naivashajärvelle. Maasait estivät häntä tunkeutumasta pitemmälle.
Fischer palasi Saksaan marraskuussa 1883. 1885 hän osallistui tutkimusmatkailija Wilhelm Junkerin veljen rahoittamalle ja varustamalle retkelle etsimään kadonnutta Junkeria ja hänen matkaseuralaisiaan Emin Pashaa ja Gaetano Casatia, muuta retkikunta joutui palaamaan tyhjin käsin päästyään Victoriajärven rantaan. Hän palasi Sansibariin kesäkuussa 1886 ja matkusti sitten Berliiniin, missä hän kuoli sairastamaansa trooppiseen kuumetautiin.
Fischerin kunniaksi on nimetty useita eläimiä, muun muassa viktoriankaijanen ("Agapornis fischeri"). Fischer nimesi yhdessä ystävänsä Anton Reichenowin kanssa kenianturakon 1884.
Edward Caird

Edward Caird (23. maaliskuuta 1835 Greenock, Skotlanti – 1. marraskuuta 1908) oli skotlantilainen filosofi. Caird opiskeli Glasgow’n ja Oxfordin yliopistoissa. Vuonna 1866 hänet nimitettiin Glasgow’n yliopiston moraalifilosofian professoriksi. Hän toimi virassa vuoteen 1893. Tuolloin hänestä tuli Balliol Collegen esimies. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1907.
Edward Caird oli teologi John Cairdin nuorempi veli. Kumpikin kuului uushegeliläisiin brittiläisiin idealisteihin. Caird luennoi Gifford-luennot vuosina 1890−1892 ja 1900−1902.
Etelä-Afrikka olympialaisissa

Etelä-Afrikka osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Saint Louisin 1904 kesäolympialaisissa. Siitä lähtien maa osallistui kaikkiin olympialaisiin Rooman vuoden 1960 kesäolympialaisiin asti. Tämän jälkeen maa suljettiin olympialaisista vuosiksi 1964–1988 maassa harjoitetun apartheid-politiikan vuoksi. Vuoden 1992 Barcelonan kesäolympialaisista lähtien Etelä-Afrikka on saanut taas osallistua kisoihin. Talviolympialaisiin Etelä-Afrikka osallistui ensimmäisenä afrikkalaisena maana Squaw Valleyn 1960 kisoissa neljän taitoluistelijan joukkueella. Tämän jälkeen maa sai osallistua talviolympialaisiin seuraavan kerran vuonna 1994. 
Etelä-Afrikka on saavuttanut olympiamitaleja seitsemässä eri urheilumuodossa, joista menestyksekkäimmät ovat yleisurheilu, nyrkkeily ja uinti. Maan ensimmäinen olympiavoittaja oli 100 metrin juoksun Lontoossa 1908 voittanut Reginald Walker. Maan menestyneimmät olympiaurheilijat ovat kaksi olympiakultaa saavuttanut uimari Penelope Heyns ja tennispelaaja Charles Winslow.
Krisztián Pars

 
Krisztián Pars (s. 18. helmikuuta 1982 Körmend) on unkarilainen yleisurheilija, joka kilpailee moukarinheitossa.
Ura.
Pars voitti kultaa Bydgoszczin alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 1999 ja Grosseton alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2001. Hän sijoittui viidenneksi Ateenan olympialaisissa 2004, seitsemänneksi Helsingin MM-kilpailuissa 2005, kuudenneksi Göteborgin EM-kisoissa 2006 ja viidenneksi Osakan MM-kilpailuissa 2007.
Pekingin olympialaisissa 2008 Pars nousi väliaikaisesti hopealle, kun alun perin toiseksi ja kolmanneksi sijoittuneet valkovenäläiset Vadzim Dzevjatouski ja Ivan Tsih’an hylättiin dopingin käytön vuoksi. CAS kuitenkin kumosi päätöksen dopingtestauksen puutteiden vuoksi, ja Pars putosi takaisin neljänneksi.
Ennen Berliinin MM-kilpailuja 2009 Parsilla oli 18 kilpailun pituinen voittoputki ja hän oli heittänyt kauden kärkituloksen 81,43 m, mutta Berliinissä hän jäi neljänneksi tuloksella 77,45 m. Hän sai pronssia Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 tuloksella 79,06. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän sai hopeaa tuloksella 81,18. Pars voitti kultaa Helsingin EM-kilpailuissa 2012 tuloksella 79,72. Lontoon olympialaisissa hän voitti kultaa kolmannen kierroksen heitollaan 80,59. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän sai hopeaa tuloksella 80,30. Zürichin EM-kisoissa 2014 hän voitti kultaa uudella ennätyksellään ja maailman kauden kärkituloksella 82,96. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui neljänneksi ja Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 seitsemänneksi. Hän karsiutui loppukilpailusta Lontoon MM-kilpailuissa 2017 ja Dohan MM-kilpailuissa 2019 sekä Münchenin EM-kilpailuissa 2022.
Pars on sijoittunut toiseksi vuosina ja ja kolmanneksi vuosina , ja . Hän voitti maanosien cupin 2014.
Pars antoi tammikuussa 2018 positiivisen dopingnäytteen ja sai 1,5 vuoden kilpailukiellon ajalle 13.1.2018–12.7.2019.
Henkilökohtaiset ennätykset.
Lähteet: IAAF, Tilastopaja
John Caird

John Caird (15. joulukuuta 1820 Greenock, Skotlanti – 30. heinäkuuta 1898) oli skotlantilainen teologi. Hän opiskeli Glasgow’n yliopistossa ja toimi Skotlannin kirkon palveluksessa. Hänestä tuli tunnettu saarnaaja. Erityisesti hän sai mainetta koko protestanttisessa maailmassa saarnallaan "Religion in Common Life", jonka hän piti kuningatar Viktorian läsnä ollessa 14. lokakuuta 1855.
Cairdista tuli vuonna 1862 Glasgow’n yliopiston teologian professori ja vuonna 1873 yliopiston rehtori.
John Caird oli filosofi Edward Cairdin vanhempi veli. Kummatkin kuuluivat uushegeliläisiin brittiläisiin idealisteihin.
Parhaat (Juice Leskinen 1986)

Parhaat on Juice Leskisen kokoelma-albumi, jonka julkaisi Finnlevy vuonna 1986. Juice Leskinen Slamin kappaleita sisältävä kokoelma julkaistiin vain c-kasettina.
Extra (Juice Leskinen)

Extra on Juice Leskisen 13. kokoelma-albumi. Se julkaistiin vuonna 1989. Albumi sisältää Leskisen kappaleita vuosilta 1981–1988. 
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Juice Leskinen sekä sovittanut Anssi Tikanmäki, ellei toisin mainita.
12 alkuperäistä

12 alkuperäistä on Juice Leskisen kokoelma-albumi, jonka julkaisi Finnlevy vuonna 1993. Juice Leskinen Slamin kappaleita sisältävä kokoelma julkaistiin vain c-kasettina.
Ruonansuu &amp; Petelius Co.

Ruonansuu &amp; Petelius Co. on suomalainen vuonna 1997 valmistunut 15-osainen sketsiviihdesaarja. Sarjan pääosanäyttelijät olivat Jope Ruonansuu ja Pirkka-Pekka Petelius. Ruonansuun ja Peteliuksen sarjassa näyttelivät myös Janne Reinikainen ja Haije Sundqvist.
Sketsisarja oli jatkoa saman kaksikon edellisenä vuonna valmistuneelle Hömppäveikot -sarjalle.
Sketsisarjan ensimmäiset osat olivat Hömppäveikot Remix-koostejaksoja, jotka sisälsivät edeltäjäsarja Hömppäveikkojen parhaimpia sketsejä.
DVD-julkaisu.
Pan Vision julkaisi syyskuussa 2006 sarjan samassa julkaisussa vuonna 1992 esitetyn "Neurovision" sekä edeltäjäsarja Hömppäveikkojen kanssa. Sarjan jaksot on koostettu yhdeksään koostejaksoon, jotka sisältävät myös sketsejä Hömppäveikot -televisiosarjasta.
Paul Theroux

Paul Edward Theroux (s. 10. huhtikuuta 1941 Medford, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen matkakirjailija. Hänen teoksiaan ovat "The Great Railway Bazaar" (1975) ja "The Mosquito Coast" (1981)."Blinding Light" (2006).
Theroux oli kanadanranskalaisen Albert Eugene Theroux'n ja amerikanitalialaisen Anne Dittamin poika. Päätettyään opintonsa University of Massachusetts Amherstissa hän lähti opettajaksi Afrikkaan, ensin Malawiin, sitten Ugandaan. Hän asui myös Singaporessa. Hän oli naimisissa Anne Castlen kanssa (1967–1993) ja solmi 1995 uuden avioliiton Sheila Donnellyn kanssa. Televisiotoimittaja Louis Theroux ("Theroux'n vinksahtaneet viikonloput") on Paul Therouxin poika.
Theroux'n esikoisromaani "Waldo" ilmestyi vuonna 1967.
Theroux palkittiin vuonna 1981 James Tait Blackin muistopalkinnolla. Hän on ollut vuodesta 1984 Yhdysvaltain taiteiden ja kirjallisuuden akatemian jäsenenä. Hänen kirjoistaan on tehty elokuvia.
Jeanne d’Arcin kärsimys

Jeanne d’Arcin kärsimys ("La Passion de Jeanne d’Arc") on vuonna 1928 valmistunut Carl Theodor Dreyerin ohjaama mustavalkoinen mykkäelokuva 1400-luvulla eläneestä Jeanne d’Arcista.
Elokuva keskittyy yhteen ainoaan päivään – kuulusteluihin, joissa Jeanne d’Arc murtuu, tunnustaa, peruu tunnustuksensa sekä tunnustaa uudelleen, mikä johtaa Jeanne d’Arcin elävältä polttamiseen.
Elokuva koostuu pääasiassa lähikuvista, eivätkä otokset yleensä kestä muutamaa sekuntia kauempaa. Elokuva nojautuu suurelta osin Jeannen ja tuomareiden väliseen vuoropuheluun.
Tuotanto.
Käsikirjoitusta tehdessään Dreyer tutki kuulustelupöytäkirjoja ja aiheesta saatavilla olevaa materiaalia. Dreyer pyrki teoksessaan mahdollisimman täydelliseen lopputulokseen, mikä johti määrärahojen moninkertaiseen ylittämiseen. Hän rakennutti kohtauksia varten muun muassa kylän, jota ei itse elokuvassa juurikaan näytetä.
Jeannen rooliin kaavailtiin huhujen mukaan jopa Lillian Gishiä, mutta se annettiin ranskalaiselle Maria Falconettille (1893–1946).Elokuva jäi Falconettin ainoaksi, sillä Drayer ajoi hänet henkisesti loppuun.
Dreyer halusi Jeannesta äänielokuvan, mutta koska studiolla ei ollut tarvittavaa laitteistoa, hän jätti musiikin kokonaan pois.
Vastaanotto ja arvioita.
Jeanne d’Arcin kärsimys on periksi antamaton ja puolueeton elokuva. Se ei romantisoi historiaa, muokkaa henkilöhahmoja mieleisikseen tai ota kantaa siihen, mikä Jeanne pohjimmiltaan oli: Jumalan valittu, jollain tapaa mielisairas vai johdateltavissa ollut tyttörukka. Katsoja saa päättää itse. Katolinen kirkko hyökkäsi rajusti elokuvaa vastaan, ja useassa maassa se joutui sensuurin hampaisiin.
Kriitikot ylistivät itse teosta, mutta kansa halveksi sitä, mikä olikin tuotantoyhtiön kannalta taloudellinen katastrofi. Elokuva kuuluu niihin teoksiin, joita ei omana aikanaan arvostettu, mutta jotka ovat myöhemmin nousseet arvoon.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa äänesti kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja "Jeanne d’Arcin kärsimys" oli mukana heistä kahdentoista listalla.
Versioita.
Elokuvan alkuperäinen negatiivi tuhoutui joulukuussa 1928 UFA:n Berliinin studioilla riehuneessa tulipalossa. Dreyer kokosi elokuvan uudelleen jäljellä olevista palasista, mutta tämäkin tuhoutui seuraavana vuonna tulipalossa. Dreyer kokosi elokuvan uudelleen kolmannen kerran, ja sitä versiota esitettiin vuosikymmenten ajan. Vuonna 1981 norjalaisesta mielisairaalasta löytyi hyväkuntoinen elokuvan negatiivi, jonka katsotaan täsmäävän melko hyvin Dreyerin alkuperäisen näkemyksen kanssa.
Martti Jaatinen

Martti Olavi Jaatinen (25. heinäkuuta 1928 Sortavalan maalaiskunta – 19. helmikuuta 2008 Espoo) oli suomalainen arkkitehti. 
Jaatisen perhe muutti sotien päätyttyä Ouluun. Martti Jaatinen valmistui arkkitehdiksi Teknillisen korkeakoulusta 1954. Jo opiskeluaikana hän oli Viljo Revellin toimiston palveluksessa. Hän työskenteli Suomen rakennustaiteen museon näyttelykomissaarina vuosina 1958–1962 ja näyttelyosaston päällikkönä 1964–1965.
Teknillisen korkeakoulun arkkitehtuurin professorina hän oli 1967–1991. Hän on suunnitellut puolisonsa Marjatta Jaatisen kanssa muun muassa Oulun monumentaalikeskustan asemakaavan, ja sen rakennuksista toteutettiin kaupunginteatteri ja pääkirjasto. Muita yhteisiä suunnittelutöitä ovat muodoltaan perinteisestä kirkkoarkkitehtuurista poikkeava, telttamainen Kannelmäen kirkko Helsingissä, Turun Kupittaan urheiluhalli sekä Tampereen Työväen Teatteri. Jaatisten tyylille oli ominaista rakenteen aitous.
Marjatta Jaatinen

Marjatta Jaatinen (o.s. Pitkäpaasi, 21. joulukuuta 1927 Viipuri – 29. lokakuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Hän oli valmistunut arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1955. Hän suunnitteli puolisonsa Martti Jaatisen kanssa muun muassa Oulun monumentaalikeskustan asemakaavan, muodoltaan perinteisestä kirkkoarkkitehtuurista poikkeavan, telttamaisen Kannelmäen kirkon Helsinkiin, Turun Kupittaan urheiluhallin sekä Tampereen Työväen Teatterin.
Stig Jaatinen

Stig Tyrgil Hjalmarsson Jaatinen (23. joulukuuta 1918 Viipuri – 28. maaliskuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen maantieteilijä. Jaatinen oli Helsingin kauppakorkeakoulun talousmaantieteen professorina 1963–1968 ja Helsingin yliopiston maantieteen professorina 1968–1981. Hän julkaisi useita luonnon- ja kulttuurimaantieteen tutkimuksia sekä toimitti "Saaristo-Suomen kartaston" ja toimi Suomen Kartaston tieteellisen toimikunnan puheenjohtajana 1977–1993. Helsingin yliopiston professorina hän edisti erityisesti kehitysmaiden maantieteen opetusta.
Stig Jaatisen veli oli arkkitehti Jarl Jaatinen.
Viktoria (Saksan keisarinna)

Victoria ("Victoria Adelaide Mary Louisa);" (21. marraskuuta 1840 Buckinghamin palatsi, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta – 5. elokuuta 1901 Friedrichshofin linna, Kronberg im Taunus, Preussin kuningaskunta) oli Ison-Britannian ja Irlannin prinsessa, Preussin kuningatar ja Saksan keisarinna.
Suku ja koulutus.
Hänen vanhempansa olivat kuningatar Viktoria ja prinssi Albert, joiden esikoinen hän oli ja tästä hänellä on arvonimi Princess Royal. Victorialla oli kahdeksan sisarusta. Vuotta nuoremmasta veljestä tuli kuningas Edvard VII. Hän kuului Saksi-Coburg-Gotha sukuun. 
Varhaiskypsä ja älykäs Victoria aloitti ranskan opiskelun 1,5 vuoden iässä ja saksan nelivuotiaana. Hän opiskeli myös kreikkaa ja latinaa. Kuuden vuoden iästä lähtien opetussuunnitelmaan kuului aritmetiikka, maantiede ja historia, ja hänen isänsä ohjasi häntä politiikassa ja filosofiassa. Hän opiskeli myös luonnontieteitä ja kirjallisuutta. Koulupäivä, jonka keskeytti kolme välituntia, alkoi klo 8.20 ja päättyi klo 18.00. Toisin kuin veljensä, jonka opetussuunnitelma oli vielä ankarampi, Victoria oli erinomainen oppilas, joka oli aina tiedonnälkäinen. Hän oli kuitenkin itsepäinen luonne.
Avioliitto ja lapset.
Viktoria ja Albert halusivat järjestää tyttärensä Victorian avioliitto Preussin kruununprinssi Friedrichin, tulevan Saksan keisari Fredrik III:n kanssa. He tapasivat ensimmäisen kerran Lontoon suuren maailmannäyttelyn aikaan vuonna 1851 kun Victoria oli 11-vuotias, ja kihlautuivat vuonna 1856 pian Victorian konfirmaation jälkeen. Victoria oli vain 16-vuotias, yhdeksän vuotta sulhastaan nuorempi. He avioituivat Victorian täytettyä 17 vuotta 25. tammikuuta 1858 Chapel Royalissa St Jamesin palatsissa. Victorialle ja Friedrichille syntyi kahdeksan lasta:
Kruununprinsessa, kuningatar ja keisarinna.
Puolisonsa kanssa hän kannatti liberaalia politiikkaa ja tuki tämän tavoitetta saada Saksaan brittiläistyylinen parlamentti. 
Keisarinna Victorialla oli melko huonot välit poikaansa Vilhelmiin, johtuen heidän eriävistä mielipiteistään. Victoria koetti kasvattaa pojastaan englantilaista liberaalia herrasmiestä, mutta Vilhelm suosi preussilaista käsitystä hallitsijalta vaadittavista ominaisuuksista: rohkeus, lujuus, urhoollisuus. Myös Vilhelmin vamma on voinut vaikuttaa suhteeseen. Hänen toinen kätensä oli surkastunut perätilasynnytyksessä tapahtuneen hermovaurion vuoksi, jossa hän myös koko pitkän ilman happea.
Leskikeisarinna ja perintö.
Fredrik III hallitsi vain 99 päivää ja kuoli 56-vuotiaana kesäkuussa 1888 tupakoinnin aiheuttamaan kurkkusyöpään. Loppuelämänsä Victoria vietti Kronberg im Taunuksen kaupunkiin puolisonsa muistolle rakennuttamassaan Friedrichshofin linnassa, joka valmistui 1894. Victoria kuoli 60-vuotiaana elokuussa 1901 selkärankaan levinneeseen rintasyöpään Friedricshofin linnassa puoli vuotta äitinsä kuningatar Viktorian jälkeen. Hänet on haudattu Friedenskircheen Sanssoucin linnan puistoon Potsdamiin. 
Avioitumisestaan lähtien Victoria piti tiiviisti yhteyttä kirjeitse vanhempiinsa. Suurin osa kirjeenvaihdosta on säilynyt ja käsittää tuhansia kirjeitä vuodesta 1858 vuoteen 1901.
Angeles

Angeles City () on kaupunki Filippiineillä, Pampangan provinssissa, Keski-Luzonissa. Kaupungin asukasluku on 411 634 (2015).
Kaupungin luoteisreunalla alueella, jossa aiemmin toimi Yhdysvaltain ilmavoimien tukikohta, sijaitsee "Clark Special Economic Zone". Kaupungin lentokenttä on nimeltään "Diosdado Macapagal International Airport". Kaupungissa sijaitsi ennen Yhdysvaltojen suurin Pohjois-Amerikan ulkopuolella sijainnut sotilastukikohta, mikä on vaikuttanut merkittävästi kaupungin kehittymiseen. Tukikohta lakkautettiin vuonna 1991 tapahtuneen Pinatubo-tulivuoren purkautumisen jälkeen.
Kaupungissa on runsaasti liiketoimintamahdollisuuksia ja sitä kutsutaankin Keski-Luzonin viihdepääkaupungiksi.
Historia.
Vuonna 1796 San Fernandon pormestari Don Ángel Pantaleón de Miranda perusti siirtokunnan nimellä "Culiat". Nimi viittaa alueella runsaana kasvaneisiin samannimisiin köynnöskasveihin. Noin 30 kilometrin päässä Pampagnan pääkaupungista, Ciulat pysyi San Fernandon osana seuraavien 33 vuoden ajan. Siirtokunnasta tuli itsenäinen kaupunki vuonna 1829, jolloin sille annettiin nimeksi "Ángeles" "Los Custodios de los Ángeles"in mukaan. 8. joulukuuta 1829 kaupunki sai virallisen perustamiskirjan ja tuolloin kaupungissa asui 661 henkilöä 151 talossa ja sen pinta-ala oli 38,65 km². 
Vuonna 1899 Angelesista tuli Filippiinien hallituksen istuntokaupunki kenraali Emilio Aguinaldon alaisuudessa ja myös Filippiinien itsenäisyyttä juhlittiin ensimmäisen kerran Angelesissa. Kaupunki säilyi melko pienenä toisen maailmansodan loppuun saakka, mutta tämän jälkeen kaupunki alkoi kasvaa räjähdysmäisesti. 
Filippiinien itsenäistyttyä Yhdysvalloista vuonna 1946 päättivät monet amerikkalaiset jäädä pysyvästi Angelesiin. Angelesissa toimi vuoteen 1991 saakka Yhdysvaltain ilmavoimien tukikohta ja kaupungissa oli 1990-luvun alkuun saakka merkittävä amerikkalaisyhteisö. Amerikkalaisajalla vuosina 1898–1946 Filippiineillä syntyi yli 800 000 yhdysvaltalaista ja merkittävä osa heistä asui Angelesissa. Tukikohdan mukana kaupungissa oli kuitenkin myös merkittävästi prostituutiota. 
Vuonna 1991 Angelesin lähistöllä sijaitseva tulivuori Pinatubo purkautui ja 60 000 asukasta evakuoitiin. Tukikohdan 18 000 työntekijää ja heidän perheenjäsentään kuljetettiin Subic Bayn laivastotukikohtaan Zambalesiin. Tukikohdan vuokrasopimus oli päättymässä, eikä sitä enää uusittu vaan Yhdysvallat luovutti vahingoittuneen tukikohdan Filippiinien hallitukselle 26. marraskuuta 1991.
Vuonna 1993 aloitettiin tukikohdan puhdistustyöt ja alue muutettiin erityistalousalueeksi. Vuonna 2001 tukikohdan lentokenttä Clark International Airport nimettiin uudelleen presidentti Gloria Arroyon isän mukaan nimelle "Diosdado Macapagal International Airport".
Sóller

Sóller on kaupunki ja kunta Espanjan Mallorcalla. 
Sóller sijaitsee saaren luoteisosassa, noin 3 km rannikosta. Kunta ulottuu rantaan asti, missä on Port de Sóllerin luonnonsatama. Kunnan alueella ovat myös kylät Fornalutx, Biniaraix ja Binibassi.
Kaupunki sijaitsee kukkuloiden ympäröimässä laaksossa, jossa tiedetään viljellyn appelsiineja ja sitruunoita ainakin 1200-luvulta asti. Sitrushedelmien vienti toi kaupunkiin vaurautta, ja sieltä vedettiin rautatie saaren pääkaupunkiin Palmaan vuonna 1912 ja raitiovaunulinja rannikolla Port de Sólleriin seuraavana vuonna.
Liikenne.
Sólleriin kulkee vuodesta 1912 Sóllerin juna, joka lähtee Palmasta ja menee pitkän tunnelin sisällä Sólleriin. Matka kestää noin tunnin. Junaradan valmistumisen jälkeen vuonna 1913 avattiin Mallorcan ensimmäinen sähköistetty raitiovaunu, joka kulkee Sóllerista Port de Sólleriin. Raiteiden pituus on 4868 metriä, ja ne ylittävät raudasta tehdyn sillan. Raitiolinja suunniteltiin matkustajaliikenteelle, mutta sillä kuljetettiin myös tavaraa kuten tuoretta kalaa satamasta Sollerin keskustaan. Vaunut 1-3 ovat alkuperäisiä vuodelta 1913, mutta linjalle on myöhemmin tuotu 1950-luvun avovaunuja Palmasta ja joitakin uudempia vaunuja Lissabonista.
Bussiyhteys Palmasta Sólleriin kestää noin 35 minuuttia.
Tapahtumia.
Kaupungissa järjestetään vuosittain Sóllerin perinnefestivaali toukokuun toisena tai kolmantena viikonloppuna. Juhlissa muistellaan maurien hyökkäystä kaupunkiin vuonna 1561, ja näytellään tapahtumia aikakauden asuissa. Lisäksi on laulua, tanssia, viiniä ja ilotulituksia. Lokakuussa taas on klassisen musiikin festivaali.
Stokeri

Stokeri on höyryvetureissa käytetty mekaaninen hiilensyöttölaite tai hakelämmitteisessä keskuslämmityskattilassa käytettävä hakkeensyöttölaite/poltin.
Rakenne.
Stokeri muodostuu useasta osasta; tenderin lattia on viistottu ja siihen on keskelle muodostettu 1–2 kourua, joihin hiili putoaa omalla painollaan. Kouruissa on ruuvikuljettimet, joita käyttää erillinen höyrykone. Ruuvikuljettimiin liittyvät erilliset murskaimet, jotka pienentävät joukkoon osuneet suuremmat hiilenkappaleet sopivan kokoisiksi. 
Tenderin ja veturin liitoskohdassa kourut muuttuvat putkiksi, jotka johtavat tulipesään. Hiili päätyy tulipesän suulla olevalle levylle, jolta se levitetään pesään höyrysuihkujen avulla. Tulipesän arina on liikuteltava. 
Stokerilla varustettujen veturien tulipesä oli yleensä niin pitkä, ettei sen hoito onnistunut lapiotyönä; jos ruuvit katkesivat eikä voinut korjata linjalla, käsilämmitys onnistui vaivoin kahden miehen voimin. Tämän havaitseminen teki heti lopun ajatuksesta poistaa stokerit; ajatuksen lähtökohta oli se, että stokeria käyttävän lämmittäjän ammattitaito katoaisi. 
Toiminta.
Stokerilla varustettu veturi saa alkuhöyrynsä tavallisesti tallikattilasta; aluksi höyryä syötettiin vain stokerin omaan höyrykoneeseen. Kun ruuvit alkoivat pyöriä, hiili alkoi niiden voimasta työntyä eteenpäin aina syöttölevylle asti. Arinoille oli jo ajoissa tehty viriketuli, jonka oli annettu muodostaa sopiva hiillos. Höyrysuihkujen levittämän hiilen levitessä arinalle se syttyi, koska stokerissa käytettävä hiili oli käytännön syistä varsin pienirakeista. Lämmittäjä sääti stokeria niin että hiiltä tuli käyttöön sopivasti.
Vaikeudet.
Stokerissa hankalinta oli se, että käytettävän hiilen piti olla suhteellisen pienirakeista eikä siinä saanut olla joukossa raudankappaleita, koska ne katkaisivat siirtoruuvit. Tämän vaurion havaitsi heti, koska stokerin oma höyrykone ryntäsi ylikierroksille. 
Ruuvien korjaus kesken matkan oli eritoten alkuaikoina varsin tavallista. Jos se ei onnistunut, veturi pääsi yleensä seuraavalle varikolle käyttämällä kahta lämmittäjää, mihin turvauduttiin vain ääritilassa.
Stokerilla varustettuja vetureita.
Suomessa ainoa stokerilla varustettu veturimalli oli yhdysvaltalainen Tr2 ("Truman") -veturi. Niitä ostettiin sodan jälkeen tarjoushinnalla. Veturi numero 1319 on Suomen Rautatiemuseossa. 
Venäläiset suosivat stokeria vetureissaan, koska näin veturit saattoivat olla paljon suurempia. Malliesimerkki on FD ("Feliks Dzeržinski") ja L ("Joutsen") -veturimallit. L-veturia oli Suomessa yksi kappale Haapamäen höyryveturipuistossa, mutta veturin stokeri oli vaihdettu öljypolttimeen jo työaikana. Veturin lahjoitti Jyväskylän ystävyyskaupunki Jaroslavl 1980-luvulla. Se romutettiin 2024.
Ambrosi Hoffmann

Ambrosi Hoffmann (s. 22. maaliskuuta 1977 Davos, Sveitsi) on sveitsiläinen uransa lopettanut alppihiihtäjä, joka keskittyi pääasiassa syöksylaskuun ja supersuurpujotteluun.
Hoffmann voitti syöksylaskun junioreiden maailmanmestaruuden 1996. Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002 hän sijoittui kahdeksanneksi syöksylaskussa. St. Moritzin MM-kilpailuissa 2003 hän oli supersuurpujottelussa neljäs 0,04 sekuntia mitalista jääneenä, syöksyssä hän oli seitsemäs. Bormion MM-kilpailuissa 2005 hän sijoittui syöksylaskussa kahdeksanneksi ja super-G:ssä 12:nneksi. 
Hoffmann saavutti Torinon olympialaisissa 2006 pronssia supersuurpujottelussa Kjetil Andre Aamodtin ja Hermann Maierin jälkeen. Åren MM-kilpailuissa 2007 hän sijoittui syöksylaskussa viidenneksi kolme sadasosasekuntia pronssimitalista jääneenä. Val d'Isèren MM-kilpailuissa 2009 hän oli syöksylaskussa 17:s ja Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 syöksylaskun kymmenes.
Hoffmann teki debyyttinsä maailmancupissa kaudella 1995–1996. Ensimmäisen palkintokorokepaikkansa hän saavutti oltuaan toinen Altenmarktin syöksykilpailussa 6. maaliskuuta 2002.
Suurpuolan kapina

Suurpuolan kapina on nimitys useille puolalaisten kapinoille Suurpuolan maakunnassa Saksan keisarikuntaa vastaan.
Gergely Kulcsár

Gergely Kulcsár ['gärgäj 'kultša:r] (10. maaliskuuta 1934 Nagyhalász – 12. elokuuta 2020) oli unkarilainen keihäänheittäjä. Hän voitti kolme peräkkäistä olympiamitalia vuosina 1960–1968 ja kaksi Euroopan-mestaruusmitalia.
Elämä ja urheilu-ura.
Kulcsár saavutti ensimmäisen arvokisamitalinsa Tukholman EM-kilpailuissa 1958 sijoittumalla pronssille tuloksella 75,26 m. Hän voitti neljänneksi sijoittuneen ranskalaisen Michel Macquet’n vain kahdeksalla senttimetrillä. Rooman kesäolympialaisissa 1960 hän saavutti pronssia tuloksella 78,57 m. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 76,89 m. Tokion kesäolympialaisissa 1964 hän saavutti hopeaa tuloksella 82,32 m. Hänet voitti tuolloin vain suomalainen Pauli Nevala, joka puolestaan Budapestin EM-kilpailuissa 1966 jäi mitalien ulkopuolelle hävittyään 18 senttimetrin erolla tuloksen 80,54 m heittäneelle ja pronssia ottaneelle Kulcsárille.
Viimeisen arvokisamitalinsa Kulcsár saavutti Méxicon kesäolympialaisissa 1968, kun hän heitti ennätyksensä 87,06 m ja saavutti Neuvostoliiton Jānis Lūsisin ja Suomen Jorma Kinnusen takana pronssia. Ateenan EM-kilpailuissa 1969 Kulcsár heitti tuloksen 81,14 m ja sijoittui neljänneksi. Münchenin kesäolympialaisissa 1972 hän ei edennyt karsinnasta loppukilpailuun.
Kulcsár toimi vuoden 1964 kesäolympialaisisten päättäjäisissä ja vuosien 1968 ja 1972 kesäolympialaisten avajaisissa Unkarin joukkueen lipunkantajana. Universiadeista hän voitti kultaa vuonna 1961, hopeaa vuonna 1959 ja pronssia vuonna 1963. Kulcsárin lisäksi ainoastaan Jan Železný, Jānis Lūsis, Steve Backley, Seppo Räty ja naisheittäjä Barbora Špotáková ovat voittaneet keihäänheitossa mitalin vähintään kolmissa peräkkäisissä olympiakisoissa.
Kulcsár voitti urallaan yhteensä 12 Unkarin mestaruutta ja oli maansa ensimmäinen 80 metriä ylittänyt keihäänheittäjä. Hän toimi urheilu-uransa jälkeen Unkarin heittolajien päävalmentajana, muun muassa Miklós Némethin valmentajana ja Kuwaitin heittolajivalmentajana. Kulcsár kuoli 86-vuotiaana 12. elokuuta 2020.
Namibianlokki

Namibianlokki ("Larus hartlaubii") on kalalokkia muistuttava eteläafrikkalainen lokki. Se luettiin ennen hopealokin alalajiksi. Laji on nimetty Gustav Hartlaubin kunniaksi.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 36–38 cm. Vanhan linnun höyhenpuku on pääosin valkoinen, selkä ja siivet ovat harmaat ja siivenkärjet mustat. Koivet ja nokka ovat tummanpunaiset. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Ääni on karhea varismainen rääkäisy.
Vanhin Robben Islandilla rengastettu namibianlokki oli 26 vuotta 9 päivää vanha rengastajan kontrolloidessa sen.
Esiintyminen.
Namibianlokki esiintyy suhteellisen pienellä maantieteellisellä alueella Atlantin rannikolla Etelä-Afrikasta Namibiaan. Pääosa kannasta pesii Kapkaupungin ympäristössä. Se on paikkalintu. Maailman populaation koko on noin 30 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö.
Rannikkosaaret.
Lisääntyminen.
Laji pesii suurissa yhdyskunnissa ja suurin sekä tunnetuin yhteisö majailee Robben Islandilla Kapkaupungin edustalla.
Ravinto.
Kaikkiruokainen kuten useimmat lokit. Kerjää kaupunkilaisihmisiltä ruokaa.
Natalja Šikolenko

Natalja Šikolenko () eli Natallja Šykalenka () (1. elokuuta 1964 Andižan, Uzbekistan – 15. toukokuuta 2025) oli Neuvostoliittoa ja sittemmin Valko-Venäjää edustanut keihäänheittäjä. Hän voitti olympiahopeaa vuoden 1992 kesäolympialaisissa Barcelonassa. Vuoden 1995 yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa hän voitti kultaa. 
Šikolenkon pikkusisko Tatjana Šikolenko menestyi myös keihäänheitossa.