Albert Lilius

Albert Henrik Lilius () oli lapsipsykologian uraauurtava tutkija Suomessa ja Helsingin yliopiston professori vuosina 1920–1939. 
Henkilöhistoria.
Albert Liliuksen isä oli Haminan pormestari Gustaf Henrik Lilius, joka polveutui Joutsenon kirkkoherra Gustaf Liliuksesta (k. 1731). Joutsenon kirkkoherran isä (k. 1706) oli samaa nimeä, Gustaf Lilius, kantava Messukylän kirkkoherra. Hänestä polveutuu Lilius-suvun nuorempi ja laaja haara, joka vaikutti eritoten Messukylässä. Messukylän kirkkoherra Gustaf Liliuksen isä oli Längelmäen kirkkoherra Henrik Rainenius (k. 1657), joka muutti nimensä Liliukseksi. Henrik Liliuksen isä oli Johan-niminen nimismies Karkusta. Albert Liliuksen sisar Sofia Emilia (1860–1942) avioitui aistivialliskoulujen tarkastajan Valter Forsiuksen (1856–1939) kanssa. Liliuksen vanhempi veli Gustaf Lilius oli naimisissa Forsiuksen sisaren kanssa.
Vuonna 1898 Albert Lilius avioitui Anna Elisabeth Anthonin (k. 1937) kanssa. Vuonna 1900 he saivat pojan, joka kuitenkin kuoli vuonna 1904. Lisäksi he saivat kolme tytärtä (s. 1902, 1905 ja 1915), jotka kaikki opiskelivat yliopistossa. Nuorin tytär Klara Kristina Lilius avioitui lääketieteen ja kirurgian tohtori Johan Oskar Wicktrömin kanssa.
Ammattiura.
Albert Lilius valmistui Helsingin yliopistosta maisteriksi vuonna 1897 pääaineenaan biologia. Hänen lisensiaatin väitöskirjansa valmistui vuonna 1905, ja teoksellaan "Luonnontiedon opetusoppi" hän sai kasvatus- ja opetusopin dosentuurin. Lilius matkusti Saksaan hakemaan oppia Ernst Meumannilta kokeellisessa kasvatustutkimuksessa. Palattuaan Suomeen hän erikoistui lapsipsykologiaan ja julkaisi 1910-luvun Suomessa uraauurtavia teoksia aiheesta. 
Vuosina 1920–1930 Lilius toimi Helsingin yliopiston kasvatus- ja opetusopin henkilökohtaisena ylimääräisenä professorina, 1930–1937 kasvatustieteen professorina ja 1937–1939 kasvatustieteen ruotsinkielisenä professorina. Toimiessaan kasvatustieteen professorina hän opetti molemmilla kotimaisilla kielillä, mutta kun virka jaettiin suomen- ja ruotsinkieliseen professuuriin, Lilius valittiin ruotsinkieliseksi professoriksi. Hän oli halunnut, että J. A. Hollo saisi vakituisen professorin viran henkilökohtaisen ylimääräisen professuurin sijaan. Hollo päätettiin nimittää suomen- ja Lilius ruotsinkieliseksi professoriksi. Lilius toimi myös opettajakoulutuksen valvojana ja sovelsi progressiivista pedagogiikka Suomessa oppikouluun. Viimeisinä työvuosinaan hän tutki kasvatustieteen historiaa. Albert Lilius erosi virastaan 65-vuotiaana 12. lokakuuta 1939, kaksi päivää talvisotaa edeltäneen "de facto" liikekannallepanon jälkeen.
Lilius piti kasvatustieteen tehtävänä koko kasvatuksen kattavan teorian kehittämistä. Lilius kotiutti Suomeen eurooppalaisen lasten- ja nuortenpsykologian uusia virtauksia ja toi suomalaiseen kasvatustieteeseen empiirisen tutkimustavan. Ajattelultaan hän edusti positivismia. Albert Liliuksen oppilaat omaksuivat empiirisen tutkimusmenetelmän, ja he tekivät psykometrisiä mittauksia lasten parissa. Kasvatustiede kääntyi 1930-luvulle humanistiseen suuntaan, mutta Liliuksen luoma empiirinen suuntaus nousi jälleen 1960-luvulla. Liliuksen merkittävin oppilas oli Karl Bruhn, josta tuli Helsingin yliopiston kasvatustieteen professori Liliuksen luovuttua virasta.
Tutkimusjulkaisut ja teokset.
Albert Liliuksen vuonna 1905 tarkastettu lisensiaattiväitöskirja, "Tyska läroplanteorier under nittonde seklet", käsitteli Saksan opetussuunnitelmien kehitystä. "Luonnontiedon opetusoppi" oli Liliuksen seuraava teos. Siinä hän korosti oppilaslähtöisyyden ja kokeiden tärkeyttä. Saksasta palattuaan hän teki joukkokyselyn kansakoululaisten kouluainemieltymyksistä. Tutkimus julkaistiin nimellä "Om folkskoleelevers intresse för olika skolämnen" ja se oli Suomen ensimmäinen kasvatustieteen kenttätyö. 1910-luvulla Lilius julkaisi merkittäviä teoksia lapsipsykologiasta. Saatuaan professorin viran Lilius kirjoitti teoksen "Kasvavien tunne-elämä nykyaikaisten tutkimusten mukaan". Kirja vakiinnutti eurooppalaista nykytutkimusta Suomeen. Lilius kokosi psykologiset käsityksensä ja uudenaikaiset opetusnäkemyksensä teokseen "Koulukasvatusopin pääkysymyksiä". Hänen viimeiset laajat teoksensa, "Sivistystyön historian henkilöhahmojen" kaksi osaa, käsitteli antiikin kasvatusta ja pohjoismaisia kasvatustieteilijöitä.