Narsistinen persoonallisuushäiriö

Narsistinen persoonallisuushäiriö on persoonallisuushäiriöihin kuuluva mielenterveyden häiriö, josta kärsivä on leimallisesti epäsovinnollinen. Se kuuluu dramaattisten ja emotionaalisten persoonallisuushäiriöiden B-klusteriin ja sitä on kutsuttu myös minävaurioksi, sillä häiriö keskittyy yksilön minäkäsityksen ympärille. "Narsisti" tai "minävaurioinen" käyttää muita ihmisiä peileinä, jotka todistavat narsistille kuvan hänen erinomaisuudestaan.
Narsistinen persoonallisuushäiriö hyväksyttiin psykiatriseen diagnostiseen DSM-III-järjestelmään vuonna 1980. Kansainvälisestä tautiluokituksesta ICD-10:stä puuttuu tämä häiriö, ja se luokitellaan muuksi persoonallisuushäiriöksi. Persoonallisuushäiriöt ovat yleisesti kehityksellisiä tiloja, jotka alkavat lapsuudessa, nuoruudessa tai viimeistään nuorella aikuisiällä. Myöhemmällä iällä ilmeneviä muutoksia, jotka aiheutuvat psykiatrisen tai somaattisen sairauden tai pitkittyneen stressin seurauksena kutsutaan persoonallisuuden muutoksiksi. Persoonallisuushäiriöisen ja normaalin käytöksen raja on häilyvä, ja useimmilla psyykkisesti terveilläkin ihmisillä ilmenee persoonallisuushäiriöiselle tyypillistä käytöstä ja tapoja, etenkin stressitilanteissa.
Narsistisen persoonallisuushäiriön keskeinen piirre on antagonismi eli toisten henkilöiden vastustaminen, vastakkaisuus. Häiriötasoinen narsisti usein janoaa valtaa ja julkisuutta. Narsistin muihin yksilöihin kohdistamat hyökkäykset ja vahingonteot voivat täyttää poliittisen väkivallan määritelmän.
Narsistisen persoonallisuushäiriön ymmärtäminen on normaalilla tavalla ajattelevalle ihmiselle vaikeaa eivätkä sen vaikuttimet aukea järkeilemällä. Avain mysteerin ratkaisemiseen on narsistin pelko, joka on sosiaalinen ekskluusio. Siihen liittyy henkilön tarve puolustautua korkean epäsovinnollisuutensa vuoksi sosiaaliselta kivulta ja ostrakismilta. Korkea epäsovinnollisuus tarkoittaa kansan kielellä vaikeaa ihmistä. Sen lisäksi narsisti on erittäin hyväksikäyttävä ja manipuloiva.
Historia.
Narsismin käsitteen voidaan sanoa tulleen aluksi psykoanalyysin, sittemmin psykiatrian ja psykologian käsitteistöön Sigmund Freudin kirjoituksen ”Johdatus narsismiin” (1914) kautta. Freud mainitsee, että termi ei ole hänen vaan se on lainattu Paul Näckeltä. Varsinaisesti narsistisen persoonallisuustyypin hän kuvasi vuonna 1931, ja hänen kuvaustaan pidetään häiriön ensimmäisenä määrittelynä. Käsitteen ”narsistinen persoonallisuushäiriö” esitti ensimmäisenä Heinz Kohut vuonna 1968.
Kuvaus.
Narsismi itsessään on jokaisella ihmisellä oleva terveeseen itsetuntoon ja itseluottamukseen liittyvä luonteenpiirre, joka tunnistetaan varsinkin pienillä lapsilla. Narsistilla se on muodostunut huomattavan epäterveeksi ja itselle ja ympäristölle kärsimystä aiheuttavaksi. Narsistisen persoonallisuushäiriön syytä ei täysin tunneta, mutta konsensukseksi on muodostunut puutteellisen minäkuvan piilottaminen. Korostunut narsismi kompensoi henkilön epävarmaa sekä arvottomaksi ja heikoksi koettua ydintä, jonka peittämiseksi henkilö on muodostunut väärän itsen, valeminän, jonka hän esittää oikeana itsenä. Narsistinen vahingollinen käytös liittyy tämän väärän itsen kohtuuttomaan puolustamiseen, jotta alla oleva oikea itse, siis henkilön todellinen ydin, ei paljastuisi. Narsistisesta persoonallisuushäiriöstä kärsivä hyökkää tähän kohdistuvan uhkan, jonka havaitsemiselle hän on erityisen herkkä, aiheuttavaa henkilöä kohtaan ja voi aiheuttaa suurta vahinkoa. Narsistisessa persoonallisuushäiriössä on siis keskeisesti kyse ylikompensoinnista ja psyykkiseen itsesäätelyyn käytetyistä puolustusmekanismeista (defensseistä). Häiriölle ovat tyypillisiä erilaiset suuruuskuvitelmat, voimakas ihailun tarve ja empatian vähäisyys. Häiriöstä kärsivä kokee olevansa oikeutettu erikoiskohteluun, on kateellinen tai ylimielinen ja voi käyttää muita häikäilemättä hyväkseen. Narsistinen persoonallisuushäiriö muistuttaa persoonallisuushäiriöistä eniten epäsosiaalista persoonallisuushäiriötä empatian puutteen ja pinnallisen viehätysvoiman vuoksi.
Narsistisen persoonallisuushäiriön evoluutioteorian mukainen selitys on se, että se olisi yliherkkyys sosiaaliselle ekskluusiolle eli alkukantaisen ihmisyhteisön heimosta eristämiselle, mikä on menneisyydessä tarkoittanut varmaa kuolemaa. Häiriökäyttäytymisessään persoonallisuushäiriöinen ihminen käy siis itselleen kuolemanvakavaa kamppailua elämästä ja kuolemasta, vaikka paradoksaalisesti juuri häiriöisyys on omiaan aiheuttamaan hänen hylkäämisensä.
Aiemman oletuksen mukaan narsistisella persoonallisuushäiriöllä ei juuri ollut yhteyttä muihin mielenterveysongelmiin, mutta uudempien tutkimusten mukaan narsisteilla on taipuvaisuutta masennukseen. Tästä huolimatta narsistisesta persoonallisuushäiriöstä kärsivät hakeutuvat harvoin hoitoon, sillä he saattavat esimerkiksi kokea, ettei heillä ole tarvetta hoitoon. Tämä on synnyttänyt myytin, ettei narsistista persoonallisuushäiriötä voi hoitaa. Kuitenkin persoonallisuushäiriöstä kärsivä voi psykoterapian avulla kehittää uusia selviytymiskeinoja sekä oppia toimintatapoja, joiden avulla hän pärjää paremmin muiden ihmisten kanssa. 
Minuuden hauraus.
Kliinikot kuvaavat narsisteja henkilöiksi, joilla on paisunut mutta erittäin haavoittuva minäkuva. DSM-5:n vaihtoehtoinen persoonallisuushäiriömalli (Alternative Model for Personality Disorders, AMPD) ehdottaa, että persoonallisuushäiriöitä, mukaan lukien narsistinen patologia, luonnehtii identiteetin häiriöt, jotka ilmenevät tunnesäätelyn vaikeuksina ja heikentyneenä minäkuvana.
Otto Kernbergin objektisuhdeteorian mukaan identiteetin diffuusio on yksi persoonallisuushäiriöiden keskeisistä elementeistä, erityisesti rajatilaisen persoonallisuuden organisaation alueella. Identiteetin diffuusiolla tarkoitetaan integroidun minäkuvan sekä integroidun ja vakaan käsityksen puuttumista itsestä suhteessa toisiin. Tämän näkökulman mukaan narsistit kärsivät kahtiajakautuneista, jäykistä ja huonosti jäsentyneistä itseään ja muita koskevista mielen representaatioista. Narsistin minäkuva on positiivinen, ihannoitu ja täysin hyvä pinnallisella tasolla, kun taas negatiiviset, täysin pahat ja haavoittuvat piirteet projisoidaan muihin. Kun narsistien minäkuvaa tarkastellaan syvemmin, paljastuu hauras, pinnallinen ja epämääräinen minäkokemus, joka on erityisen herkkä egouhkille. Objektisuhdenäkökulma korostaa, että narsistien ylevät minäattribuutit peittävät epäjohdonmukaista minuutta ja korvaavat aidon minäkokemuksen.
Ilmeneminen.
Häiriötasoinen narsisti on itsekeskeinen, huomionkipeä, kateellinen ja hyväksikäyttävä. Narsisti kokee olonsa uhatuksi itseään osaavampien seurassa. Siksi narsisti voi saada esimerkiksi työpaikalla paljon pahaa aikaan. Persoonallisuushäiriön keskeisiä piirteitä ovat vaurioitunut itsetunto ja minäkäsitys. Narsisti tarvitsee peilikseen yleisön, joka todistaa hänen erinomaisuutensa.
Narsistit ovat keskenään samanlaisia normaalista poikkeavan henkisen kehityksen vuoksi, jonka juurisyynä pidetään pysyvää irrottautumista vallitsevasta emotionaalisesta ympäristöstä. Sen seurauksena narsistin kyky kiintyä muihin ihmisiin on pysyvästi vaurioitunut. Narsistinen persoonallisuushäiriö ilmenee sarjatulen lailla laukeavina puolustusmekanismeina. Yleinen narsistin käyttämä puolustusmekanismi on projisointi, jolla narsisti siirtää omia puutteitaan ja vikojaan muiden ihmisten ominaisuuksiksi. Narsistin emotionaalinen kypsyys on pikkulapsen tasolla. Narsistin usein tunnistaakin ikään sopimattomista emotionaalisista reaktioista, joka ilmenee esimerkiksi tuohtumuksena, närkästymisenä, toisen syyllistämisenä tai mykkäkouluna. Näitä ilmenee varsinkin silloin kun narsisti ei saa tahtoaan lävitse. Narsisti kiukuttelee kuin lapsi, mutta uhkailee aikuisen keinoin. Muut ihmiset ovat narsistin tunnetilojen armoilla. Narsistin suhtautuminen heittelehtii "täysin hyvän" ja "täysin huonon" ääripäiden välillä. Ääripäihin ampuvat tunnetilat ovat varmuudella toisen ihmisen aiheuttamia. Kun toinen ihminen tulee nähdyksi "täysin huonona", se johtaa henkilökohtaisuuksiin menemiseen eli devalvaatioon.
Narsistien aivoissa on todettu rakenteellisia muutoksia. Vasemmassa aivosaaressa ja pihtipoimun ja etuotsalohkon tunteita säätelevillä alueilla on tavanomaista ohuempi kerros harmaata ainetta. Tutkimusten mukaan aivosaaret osallistuvat empatiakyvyn rakentamiseen, ja juuri vajavaisuuden vuoksi narsistilta puuttuu empatiakyky. Toisen tutkimuksen mukaan narsistilla on keskimääräistä enemmän aleksitymiaa.
Varsinkin huomionhakuisuuteen ja mahtailuun taipuvaisilla narsistisilla persoonallisuushäiriöisillä voi olla korostunut tarve tuoda esille omaa älykkyyttään, jonka he uskovat olevan keino saavuttaa esimerkiksi menestystä, sosiaalista hyväksyntää ja ihailua. Tämä liittyy lähinnä narsistiseen itsensä korostamisen tarpeeseen, sillä tutkimuksissa on todettu, että narsistisella persoonallisuushäiriöllä ja korkealla älykkyysosamäärällä ei ole yhteyttä.
Narsistinen häiriö ei ilmene älyllisinä tai suoritusongelmina eikä myöskään mielenterveysongelmina. Se ilmenee sosiaalisessa käyttäytymisessä, ja kun ihmiseltä puuttuvat tietyt hillitsevät mekanismit, esimerkiksi syyllisyyden- ja häpeäntunteet, hän voi suoriutua älyllisesti keskimääräistä paremmin. Hän ei kykene myöntämään epäonnistumista, mikä voi antaa harhaanjohtavasti kuvan vahvasta itsetunnosta. Tilastollisesti miehillä on narsistinen persoonallisuushäiriö useammin kuin naisilla. Itsemurhat ja vakava masennus ovat keskimäärin yleisempiä narsistisen diagnoosiryppään potilailla.
Psykoanalyytikkojen mukaan narsistisesta persoonallisuushäiriöstä kärsivällä henkilöllä on laaja-alaisia suuruuskuvitelmia joko mielikuvien tai käytöksen tasolla, hän vaatii ihailua ja häneltä puuttuu kyky empatiaan. Hänen ihmissuhteensa häiriytyvät empatian puutteesta, kateudesta ja ylimielisyydestä. Narsistinen persoonallisuushäiriö alkaa yleensä varhaisaikuisuudessa. Psykoanalyytikko Jorma Myllärniemen mukaan narsistisen luonnehäiriön on arveltu yleistyneen viime aikoina, kun sen sijaan neuroosit olisivat vähentyneet.
Psykoanalyytikkojen mukaan narsistiselle persoonallisuushäiriölle on tyypillistä tunteettomuus. Ihmiseltä puuttuu kyky kokea tunteita eikä hän näin kykene viestimään tunteiden avulla. Arnold Modellin mukaan narsisti haluaa välttää läheisiin ihmissuhteisiin kuuluvia kokemuksia. Narsistin itseriittoisuuskuvitelma torjuu muihin liittyvät toiveet ja toiveisiin liittyvät ahdistukset. Jos lapsi hyvin varhaisessa vaiheessa kokee vaikeita pettymyksiä äitisuhteessaan eikä hänen tunteisiinsa vastata, hänelle voi alkaa kehittyä epäterve itseriittoisuuden ja kaikkivoipaisuuden tunne, jossa hän ei tarvitse ketään eikä mitään vaan hallitsee itse kaikkea. Jorma Myllärniemen mukaan narsistisesta persoonallisuushäiriöstä kärsivä ei koe normaalisti masennusta. Masennus syntyy vain silloin kun hauras persoona hajoaa, itseriittoisuuden ja kaikkivoipaisuuden tunne menetetään. Tällöin ihminen romahtaa. Vertauskuvallisesti ilmaisten narsisti ei taivu vaan taittuu. Tähän masennukseen liittyy itsetuhoisuutta.
Tuhoisimmillaan narsistinen vallankäyttö ilmenee sadismina. Narsistinen vallankäyttö voi ilmetä simputuksena.
DSM-IV:n kriteerit.
DSM-IV:n mukaan narsistiselle persoonallisuushäiriölle ovat ominaisia laaja-alaiset suuruuskuvitelmat, ihailun tarve ja empatian puute. Se on psykiatrinen diagnoosi, joka määritellään vähintään viidellä seuraavista oirekriteereistä:
Theodore Millonin jaottelu.
Psykologi Theodore Millon erottaa narsistisessa luonteessa neljä alatyyppiä, joista samalla henkilöllä voi esiintyä vain yksi tai kaikki yhtä aikaa:
Kaksi tyyppiä.
Tutkimuksissa on toistuvasti kyetty jakamaan narsistinen persoonallisuushäiriö kahteen eri tyyppiesiintymään:
Hoito.
Huonoon ennusteeseen liittyvät aggressiiviset, epäsosiaaliset ja psykopaattiset piirteet. Narsistista persoonallisuushäiriötä diagnosoidaan ja hoidetaan pääasiassa Yhdysvalloissa ja maininnanarvoisesti Italiassa (2018).
Narsistista luonnehäiriötä on pyritty hoitamaan psykoterapialla ja lääkityksellä. Persoonallisuushäiriöiden psykoterapiaa ja lääkehoitoa on tutkittu varsin vähän.
Narsistista persoonallisuushäiriötä voi hoitaa psykoterapian avulla, jos henkilöllä on motivaatiota toimintatapojen muuttamiseen. Syy hoitoon hakeutumiseen ei ole narsistinen persoonallisuushäiriö vaan masennus ja muut ongelmat, ja hoito on vaikeaa hoitomyönteisyyden puutteen vuoksi.
Persoonallisuushäiriöiden esiintyvyyden on todettu vähenevän 30 ikävuoden jälkeen, mitä on selitetty aikuistumiseen liittyvällä kypsymisellä mutta myös sillä, että osaan persoonallisuushäiriöistä, myös narsistiseen, liittyy kuolemanriskin kohonneisuutta.
Gustav Schulmanin mukaan narsistisen persoonallisuushäiriön hoidossa pyritään tietoisesti auttamaan potilasta ymmärtämään, että suojautuessaan narsistisin keinoin hän vahingoittaa paitsi toisia myös itseään, sillä hänen käytöksensä pilaa hänen maineensa ja lisäksi hän saa osakseen muiden ihmisten vihan ja häntä aletaan vältellä. Narsistinen suojarakenne pyritään hoidon avulla purkamaan ja häntä autetaan kestämään alta paljastuvaa masennusta. Schulmanin mukaan hoito on varsin vaativaa ja se useimmiten epäonnistuu.
Yleisyys.
Yhdysvaltalaisessa tutkimuksessa narsistisen persoonallisuushäiriön elinikäinen ilmaantuvuus on 6,2 prosenttia. Miehistä narsistinen persoonallisuushäiriö ilmenee 7,7 prosentilla ja naisista 4,8 prosentilla elämän aikana. Mustilla miehillä ja naisilla sekä latinonaisilla ilmaantuvuus on muita ryhmiä korkeampi. Eronneilla ja koskaan naimattomilla ihmisillä ilmaantuvuus on korkeampi. Norjalaisessa tutkimuksessa narsistisen persoonallisuushäiriön vallitsevuus oli 0,8 prosenttia.
Periytyvyys.
Narsistisella persoonallisuushäiriöllä kuten muillakin B-klusterin persoonallisuushäiriöillä on korkea geneettinen periytyvyys.
Korrelaatiot muiden häiriöiden kanssa.
Yhdysvaltalaisessa tutkimuksessa narsistisen persoonallisuushäiriön tyyppikuvaksi miehellä saatiin yhdistelmä, jossa on narsistisen persoonallisuushäiriön ohella tyypin I kaksisuuntainen mielialahäiriö (31,1%), paniikkihäiriö agorafobialla (23,9%) ja päihderiippuvuus (34,9%). Sukupuolesta riippumatta tyypin I kaksisuuntainen mielialahäiriö (23,8%), paniikkihäiriö agorafobialla (19,9%) ja päihderiippuvuus (22,0%) olivat niin sanottuja korrelaatteja. Erityisen korkeat korrelaatiot narsistisella persoonallisuushäiriöllä on mielialahäiriöiden, ahdistuneisuushäiriön, päihteiden käytön ja jonkin muun persoonallisuushäiriön kanssa 49,5%, 54,7%, 64,2% ja 62,9%.
Noin 40 prosentilla narsisteista on komorbiditeettina myös epävakaa persoonallisuus.
Narsistinen persoonallisuushäiriö ja rikollisuus.
Eräässä aineistossa narsistinen persoonallisuushäiriö on lähestulkoon yhtä korkealla prosenttiluvulla (23,5 %) yhdistettynä rikollisuuteen kuin antisosiaalinen persoonallisuushäiriö (27,5 %). Seksuaalirikollisilla esiintyy narsistista persoonallisuushäiriötä taajasti antisosiaalisen persoonallisuushäiriön ohella. Narsistista persoonallisuushäiriötä sairastavilla seksuaalirikollisilla on yleisemmin lapsiuhreja ja harvemmin aikuisuhreja. Narsismilla on yhtymäpinta seksuaaliseen hyväksikäyttöön, sillä narsistista henkilöä kiinnostavat lähes yksinomaan omat tarpeet ja niiden tyydyttäminen. Itsekeskeisyys on esitetty miespuolisen lapsen seksuaalisen hyväksikäyttäjän ominaisuudeksi tutkimuskirjallisuudessa jo vuonna 1988 ja itsekeskeisyys on silloin yhdistetty narsismi-käsitteeseen.
Vääristyneet arvot.
Narsistista persoonallisuushäiriötä sairastavilla yleisiä arvoja ovat status ja imago, kun taas muut ihmiset pitävät hyvinä arvoina myötätuntoa ja autenttisuutta. Narsistit eivät pidä arvossa rakkautta, luottamusta eivätkä ystävyyttä, vaikka näitä muut ihmiset pitävät universaalisti arvostettuina.
Narsistit työ- ja muissa yhteisöissä.
Toimittaja Mirja Pyykön mukaan narsisteja on ollut kaikkina aikoina ja kaikissa etnisissä ryhmissä, kulttuureissa, yhteiskuntaluokissa, ammateissa sekä molemmissa sukupuolissa, ja heitä kiehtoo erityisen paljon vallankäyttö.
HUS:in psykiatrian linjajohtaja Jan-Henry Stenbergin mukaan erilaiset persoonallisuushäiriöiset ihmiset ovat saaneet liikaa sananvaltaa yhteiskunnassa ja pääsevät esittelemään häiriintyneitä ajatuksia, jotka tätä kautta pikkuhiljaa normalisoituvat keskustelukelpoisiksi näkemyksiksi.
Markku Salon mukaan narsistille on ominaista manipulointikyky, mutta jos narsisti ei saa toista alistumaan tahtoonsa hyvällä, hän pyrkii siihen pahalla: uhkailuin, painostaen, tekemällä rikosilmoituksia, valituksia ja kanteluita. Hänelle on myös tyypillistä luoda itselleen hovi, jonka hän pitää tyytyväisenä muun muassa lahjonnalla. Hovista pois jäävä tai joutuva joutuu aina vainon kohteeksi. Salon mukaan narsistille tyypillinen temmellyskenttä on tuomioistuinlaitos ja muut siihen liittyvät viranomaiset kuten poliisi. Viranomaiset ovat narsismihäiriöisille väline oman tahdon läpi viemiseen, siksi he käyttävät viranomaiskanavia normaalia enemmän. Häiriöinen pystyy kehittämään riidan yksinkin luomalla näennäisiä ongelmia voidakseen kontrolloida toista. Hän kerää oikeudenkäynteihin valtavasti aineistoa, ja hän on taitava selittämään ja luomaan omia totuuksia ja hankkimaan näennäisnäyttöä. Hänen on saatava voittaa kulloinenkin peli ja säilytettävä näin ylivertaisuuskuvitelmansa keinoja kaihtamatta. Häiriöinen voi kohdistaa vastapuoleen aina uusia oikeudenkäyntejä entisten päätyttyä. Ensisijainen tavoite on vastapuolen nujertaminen.
Johtamisen ja organisaatioiden professori Pauli Juutin mukaan työpaikoilla on pahana ongelmana narsistinen johtaja, joka kokee olevansa itse koko organisaatio ja pyrkii nousemaan muiden yläpuolelle.
Narsistit politiikassa.
Narsistiset piirteet, esimerkiksi itsekkyys, vahva ihailuntarve ja ylemmyydentunto, ovat yhteydessä poliittiseen aktiivisuuteen, kuten mielenosoituksiin osallistumiseen, yhteydenottoihin poliitikkoihin ja mielipiteiden julkiseen ilmaisemiseen. Vasemmistolaiset ja oikeistolaiset ovat yhtä narsistisia, mutta vasemmistolla korostuu ekshibitionismi, oikeistolla oikeutus.
Narsismi on yleisintä ihmisissä, jotka olivat taloudellisesti vasemmistolaisia mutta sosiaalisesti konservatiivisia. Kun muut pimeä triadi -ominaisuudet kontrolloitiin, narsismi ennusti lähinnä vain poliittista ekstremismiä, suuntaan tai toiseen.
Narsistit ovat muita kiinnostuneempia politiikasta ja voittavat muita todennäköisemmin vaaleissa.  Poliitikkona narsisti saa tyydytettyä tarpeitaan huomiosta, ihailusta ja kehuista. Narsismin johtajuus- ja auktoriteettipiirteet olivat yhteydessä poliittisiin kokoontumisiin osallistumiseen. Silti narsistien poliittinen tietämys on usein heikkoa.
Nettiaktivismi, mielenosoitukset ja epänormatiivinenkin aktivismi, kuten katujen sulkeminen tai omaisuuden tuhoaminen, ovat yleisempiä narsisteilla. Poliittisella toiminnalla narsistit pönkittävät egoaan.
Narsistikuvauksia taiteessa.
Oscar Wilden "Dorian Grayn muotokuvan" päähenkilö on kauhuromanttista perinnettä edustava narsisti. Maria Jotunin "Huojuvassa talossa" aviomies Eero taas on henkisesti tyhjä kotityranni. Ingmar Bergmanin elokuvan "Fanny ja Alexander" pirullinen piispa on tuhota nimihenkilöiden viattoman lapsuuden. Elokuvassa "My Life with Liberace" showpianisti Liberace on narsisti, joka ensin lumoaa ja valloittaa nuoren suojattinsa Scott Thorsonin, sen jälkeen vähä vähältä kontrolloimalla ja manipuloimalla ottaa määräysvallan Scottin koko elämään, ja lopulta tuhoaa tämän.
"Salatut elämät" -saippuasarjan Aaro Vaalanne on aluksi hurmaava herrasmies, mutta häneen paremmin tutustuvat joutuvat hyväksikäytön uhreiksi.