tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sinä

Sinä on persoonapronomini, joka on yksikön persoona ja viittaa puheen kohteeseen. 
Useissa kielissä on aina käytettävä sinä-pronominia, kun halutaan ilmaista, että lauseen tekijänä on yksikön toinen persoona. Esimerkiksi kuitenkin espanjan, italian, suomen ja venäjän kielessä sinä-pronominin käyttö ei ole välttämätöntä vaan persoonapääte riittää ilmaisemaan yksikön toisen persoonan. 
Vieraille henkilöille puhuttaessa sinä-sanan sijasta saatetaan käyttää sanaa "te" ja sen mukaisia monikon toisen persoonan verbimuotoja. Tätä tapaa sanotaan teitittelyksi, sinä-sanan käyttöä taas "sinutteluksi".
Otto E. A. Hjelt

Otto Edvard August Hjelt (18. huhtikuuta 1823 Turku – 13. kesäkuuta 1913 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, professori ja arkkiatri.
Otto August Hjeltin vanhemmat olivat kirjanpainon omistaja ja kustantaja Christian Ludvig Hjelt sekä Hedvig Lovisa Chytraeus. Hän solmi avioliiton vuonna 1850 Yolanda Aurora Thunebergin kanssa.
Otto August Hjelt teki monipuolisen ja loistavan akateemisen elämäntyön. Hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1839 ja filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi vuonna 1844. Filosofian lisensiaatiksi hän valmistui 1846 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1847. Myöhemmin hän valmistui vielä lääketieteen kandidaatiksi 1852, lääketieteen lisensiaatiksi 1855 ja väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1860.
Aikakaudella olivat opintomatkat tärkeitä akateemisen yksilön kehitykselle, ja niitä Hjelt teki sekä Skandinaviaan että myös Keski-Eurooppaan.
Hän toimi Helsingin yliopiston anatomian dosenttina 1852–1856, anatomian prosektorina 1856–1860, patologisen anatomian professorina 1860–1885 ja tämän ohessa myös lääketieteen tiedekunnan dekaanina 1883–1884 ja Helsingin yliopiston vararehtorina 1881–1882. Tieteellisen uransa ohella Otto Hjelt toimi myös Helsingin Diakonissalaitoksen ensimmäisenä ylilääkärinä. Hänet nimitettiin arkkiatriksi vuonna 1885. Hän sai Uppsalan yliopiston kunniatohtorin arvon vuonna 1907.
Otto E. A. Hjeltin poikia olivat kemisti ja senaattori Edvard Hjelt, tilastomies ja sosiaalipoliitikko August Hjelt, teologi Arthur Hjelt ja pankinjohtaja Otto Hjelt. Hänen veljenpoikansa oli kasvitieteilijä Hjalmar Hjelt.
Pohjoinen taivas Osa 2

Pohjoinen taivas Osa 2 on Kauko Röyhkän järjestyksessään kymmenes kokoelmalevy. Se julkaistiin vuonna 2000. Kokoelma on jatkoa vuonna 1997 julkaistulle "Pohjoinen taivas" -kokoelmalle.
Kappaleet.
Säv. ja san. Kauko Röyhkä, paitsi 12-säv. Kauko Röyhkä / Petri Saarela, san. Kauko Röyhkä, 15-säv. ja san. Kevin Coyne, suom. san. Kauko Röyhkä, 16-säv. ja san. Kari Peitsamo. Kaikki sovitukset Kling / Röyhkä / Vaahtera / Vikkula.
Valtteri Virmajoki

Valtteri Virmajoki (synt. Valtteri Vuokko, s. 19. maaliskuuta 1901 Artjärvi – 23. toukokuuta 1961) oli suomalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa "Minä jätän sinut" (1944), "Ruusu ja kulkuri" (1948) ja "Omena putoaa..." (1952). Virmajoki näytteli myös paljon teatterissa. Virmajoki palkittiin vuonna 1957 Pro Finlandia -mitalilla.
Virmajoki kuoli 60-vuotiaana toukokuussa 1961.
Miss Farkku-Suomi (albumi)

Miss Farkku-Suomi on Kauko Röyhkän järjestyksessään 20. albumi. Se julkaistiin vuonna 2001. 
Vuonna 2003 Like-kustantamo julkaisi Röyhkän samannimisen romaanin. Romaanin päähenkilö on aloitteleva oululainen muusikko, ja siinä kerrotaan monen levyllä julkaistun kappaleen tekemisestä. 
Kappaleet.
Sävellykset ja sanoitukset Kauko Röyhkä.
Sovitukset Röyhkä / Vikkula / Huldén / Kling.
SS Erie Belle

SS Erie Belle oli Pohjois-Amerikan Suurilla järvillä liikennöinyt höyryalus. Alus valmistui vuonna 1862 ja laskettiin vesille nimellä "Hector".
Alus palveli aluksi sisällissodan aikana Suurilla järvillä hinaajana. Sodan jälkeen se upposi Detroitjokeen, nostettiin ja rakennettiin uudelleen matkustajalaivaksi, jolloin se sai nimen "Erie Belle". Se liikennöi Eriejärven länsipäässä henkilö- ja rahtiliikenteessä niin kutsuttuna pakettilaivana. Muutaman vuoden jälkeen se uppposi jälleen, nostettiin ja rakennettiin uudelleen takaisin alkuperäiseen käyttöönsä hinaajaksi.
Marraskuun 1883 myrskyssä "Erie Belle" lähetettiin pelastamaan Ontarion Kincardinen edustalla merihätään joutunutta kuunari "J. N. Carteria". Tämä pelastustehtävä jäi aluksen viimeiseksi, sillä aluksen ollessa lähellä rantaa sen höyrykattila räjähti. Tiettävästi räjähdys johtui siitä, että kapteeni antoi käskyn kiristää höyrykattilan varoventtiiliä sallittua pienemmälle saadakseen höyrykoneesta lisää tehoa rantaan juuttuneen kuunarin irroittamiseksi. Tämä sai koneen käymään suunniteltua suuremmilla kierroksilla, mikä sai lopulta sen hirttämään osin kiinni. Koneen hidastuminen yhdistettynä alati kasvavaan paineeseen sai kattilan räjähtämään. Neljä aluksen 12:sta merimiehestä menehtyi turmassa.
Ironista kyllä, ainoa jäljellä oleva "Erie Bellen" hylyn jäänne on laivan räjähtänyt höyrykattila. Kattilan jäänteet ovat osittain vedenpinnan yläpuolella noin kolmen kilometrin päässä Kincardinen kylän eteläpuolella Boiler Beachiksi eli Höyrykattilarannaksi kutsutussa paikassa.
Etsijät (albumi)

"John Fordin elokuvasta katso Etsijät (elokuva)".
Etsijät on Kauko Röyhkän järjestyksessään 21. albumi. Se julkaistiin vuonna 2002.
Kappaleet.
Sävellykset ja sanoitukset: Kauko Röyhkä paitsi 4, 9, 11 - säv. Röyhkä / Vikkula.
Sovitukset: Röyhkä / Vikkula / Huldén / Kling, (1) puhaltimet sov. Antero Priha.
Tekijät.
Muusikot.
Sekä.
Kallio Horns (1):
Abbey Lincoln

Anna Marie Wooldridge eli Abbey Lincoln (6. elokuuta 1930 Chicago, Illinois, Yhdysvallat – 14. elokuuta 2010) oli yhdysvaltalainen jazzlaulaja ja näyttelijä. Hän aloitti pitkäaikaisen levytysuransa 1950-luvulla ja oli vuosina 1962–1970 naimisissa Max Roachin kanssa. He tekivät jonkun verran musiikkia yhdessä, mutta Lincoln keskittyi enemmän näyttelemiseen eikä levyttänyt solistina kymmeneen vuoteen. Hän julkaisi Inner City-merkillä albumin vuonna 1973, ja aktivoitui vähitellen jazzlaulajana. Hänestä tuli dramaattinen laulaja joka antoi merkityksen laulamilleen teksteille. 
Elokuvien joukkoon lukeutuvat "Minkäpä tyttö sille voi" (1956), "Nothing But a Man" (1964) ja "Sulhasta etsitään" (1968).
Lincoln oli vuonna 1969 ehdolla parhaan naissivuosan Golden Globen saajaksi roolistaan elokuvassa "Sulhasta etsitään".
Billie Holidaylta musiikillisia vaikutteita saanut Abbey Lincoln julkaisi viimeisen albuminsa ("Abbey Sings Abbey") Verve Records -levy-yhtiön kautta vuonna 2007.
SS Asia

SS Asia oli Pohjois-Amerikan Suurilla järvillä liikennöinyt höyrylaiva, joka upposi Huronjärvellä 14. syyskuuta 1882. Haaksirikossa menehtyi 123 henkeä, ainoastaan 17-vuotias Duncan A. Tinkiss ja 18-vuotias Christy Ann Morrison pelastuivat. Turma on edelleen eräs pahimpia yksittäisiä onnettomuuksia Suurten järvien historiassa.
"Asia" oli tasapohjainen alus, joka oli alun perin rakennettu Wellandin kanaalin liikenteeseen. Sen oli rakentanut J. C. Grahamin yhtiölle Melancthon Simpson St. Catharinesissä vuonna 1873, ja aluksen pituus oli 41,45 metriä. 
Onnettomuus.
Kokeneiden merenkulkijoiden mukaan alus ei soveltunut Suurten järvien liikenteeseen. Viimeisellä matkallaan alus oli myös raskaassa lastissa: 125 matkustajan ja miehistönjäsenen lisäksi laiva kuljetti raskasta koneistolastia, hevosia ja elintarvikkeita. Lisäksi alueella puhalsi myrskylukemiin yltänyt voimakas tuuli.
Aluksella ei myöskään ollut riittävästi pelastusveneitä tai pelastusliivejä kaikille laivalla olijoille. Pelastusvenepaikkoja ei ollut riittävästi edes aluksen miehistölle. Lisäksi aluksella oli 97 matkustajaa, kun se olisi säännösten mukaan saanut kuljettaa vain 40 matkustajaa.
Eloonjääneet kertoivat matkan alkaneen epämiellyttävästi, koska laiva oli ylikuormattu ja täynnä matkustajia. Yläpainoinen alus keinui voimakkaassa aallokossa myrskyn yltyessä, ja nuoren Tinkissin mukaan tuoleja ja astioita lenteli ilmassa aluksen keinuessa voimakkaasti.
Aamuun mennessä päällikkö Savage tajusi aluksen olevan pahassa pulassa. Aallot löivät aluksen ylitse, ja se oli saanut vuodon. Christy Morrison kertoi miehistön ajaneen hevosia veteen ja keventäneen laivaa heittämällä lastia veteen. Morrison tapasi aluksella ensimmäisenä perämiehenä työskennelleen serkkunsa John McDonaldin, ja tiedusteltuaan tältä tilannetta hän sai vastaukseksi vain, että miehistö teki parhaansa.
"Asia" upposi pian tämän jälkeen noin puoli kahdentoista aikaan päivällä. Morrison onnistui siirtymään pelastusveneeseen kapteenin ja ensimmäisen perämiehen avustuksella. Laivalla olijat yrittivät epätoivoisesti päästä pelastusveneeseen, josta epätoivoiset ihmiset vetivät Tinkissin veteen. Tinkiss onnistui kuitenkin uimaan toiseen pelastusveneeseen, joka tosin kaatui aallokossa.
Iltapäivällä eloonjääneitä oli enää seitsemän. Tinkissin ja Morrisonin lisäksi veneessä olivat päällikkö Savage ja perämies McDonald sekä kolme muuta. Veden täyttämä vene kaatui myrskyssä useaan kertaan, ja siinä olijat olivat kylmän ja nälän väsyttämiä. Morrison onnistui pitämään itsensä veneessä kietomalla käsivartensa veneen laitaa kiertävän köyden ympärille. Pimeän tullen veneessä oli enää viisi henkeä. Perämies McDonald ja päällikkö Savage menehtyivät suunnilleen keskiyön aikaan. 
Aamulla veneessä olivat elossa enää Tinkiss ja Morrison. Vene ajautui rantaan Pointe au Barrien lähellä keskellä erämaata auringon noustessa. Paikka oli autio lukuun ottamatta öljynporaustornia. Nuoret jäivät tornin luokse yhdeksi vuorokaudeksi, ja seuraavana päivänä metsästysmatkalla ollut intiaani löysi heidät.
Koutammakou

Koutammakou eli Batammariban maa on 50 000 hehtaarin perinnemaisema Togon pohjoisosassa ja naapurimaa Beninissä. Siellä eletään edelleen savimajoissa. Osa majoista on kaksikerroksisia, joissakin on tasakatto, toisissa kartion muotoinen ruokokatto. Alue on UNESCOn kulttuuriperintökohde vuodesta 2004, ja sitä laajennettiin 2023.
Koutammakou on elävä maisema, joka edustaa ympäristön kanssa sopusoinnussa toimivan maatalousyhteiskunnan piirteitä, jossa luonto on uskomusten, rituaalien ja jokapäiväisen elämän perusta. Se käsittää sellaisia konkreettisia elementtejä kuin luolat, lähteet ja pyhät paikat, rituaali- ja hautaustilat, lehdot, sikienit, pellot, pengerretyt kukkulat, matalien vedenpitävien muurien verkostot, villieläimet ja kotieläimet (riistaeläimistä Koutammakoussa on jäljellä enää vain pienriista), sekä aineettomia elementtejä, kuten uskomuksia, käsityötaitoja, lauluja, tansseja ja perinteisiä urheilulajeja.
Reiji Okazaki

Reiji Okazaki (; 1930 – 1. elokuuta 1975) oli japanilainen molekyylibiologi. Hän löysi vuonna 1968 vaimonsa, tutkija Tsuneko Okazakin kanssa DNA:n niin kutsutut Okazakin fragmentit. 
Okazaki syntyi Hiroshimassa. Hän valmistui vuonna 1953 Nagoyan yliopistosta, jossa hän itse myöhemmin työskenteli professorina.
Okazakin varhaisen kuoleman vuonna 1975 aiheutti leukemia.
Selkäranka 1996–2004

Selkäranka 1996–2004 on Kauko Röyhkän järjestyksessään 12. kokoelmalevy. Se julkaistiin vuonna 2004. Kokoelma sisältää Röyhkän Ranka-levymerkille levyttämiä kappaleita.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Kauko Röyhkä sekä sovittanut Vikkula, Huldén, Kling ja Röyhkä, ellei toisin mainittu.
Viivakaava

Viivakaava on yksinkertaisin tapa mallintaa orgaanisten yhdisteiden rakenteita. Siinä atomien välisiä sidoksia kuvataan viivoilla. Viivakaavassa hiiliatomit jätetään merkitsemättä – niiden oletetaan olevan sidosviivojen kulmissa, haarautumiskohdissa ja päätepisteissä. Hiili voidaan kuitenkin toisinaan piirtää selkeyden tai painotuksen vuoksi. Vetyatomit, jotka ovat sitoutuneet hiiliatomeihin, jätetään sidoksineen piirtämättä. Koska hiilen valenssi on neljä, voidaan vedyt helposti kuitenkin mieltää yhdisteeseen: jos hiiliatomia esittävästä kohdasta kaaviossa lähtee eri suuntiin yhteensä vähemmän kuin neljä viivaa, siihen oletetaan liittyvän niin monta vetyatomia kuin tarvitaan, jotta hiiliatomilla olisi kaikkiaan neljä sidosta. Muiden alkuaineiden kuin hiilen ja vedyn atomit merkitään kemiallisilla merkeillään, samoin sellaiset vetyatomit, jotka ovat sitoutuneet muuhun kuin hiiliatomiin.
Viivakaavalla voidaan kuvata osittain molekyylien avaruusrakennetta, tason alapuolelle osoittava sidos kuvataan poikkiviivoituksella ja tason yläpuolelle osoittava sidos paksunnetaan.
Hitausliike

Hitausliike (), tai hidastaminen, on ajattelutapa, jossa tavoitellaan asioiden tekemistä mahdollisuuksien mukaan rauhallisella ja hitaalla tahdilla. Sen suosio lisääntyi maailmalla varsinkin 2000-luvulla. Melu, jatkuva tavoitettavissa oleminen ja niiden kaltaiset ilmiöt ovat asioita, joille liikkeen on arvioitu toimivan vastakkaisena voimana. Tavoitteena on asioiden tekeminen oikealla nopeudella.
Muun muassa hidas ruokailu, hidas seksi sekä vapaa-ajan vietto ja matkustaminen kiireettä edustavat hitausliikkeen ideologiaa. Carl Honorén mukaan se, että nopeutta pidetään liian suuressa arvossa, johtaa aggressiiviseen käyttäytymiseen ja turhautumiseen. Kiireinen ihminen saattaa nimittäin pitää itseään hidastavia henkilöitä eräänlaisina vihollisinaan ja raivostua pienimmästäkin vaikeudesta esimerkiksi paikasta toiseen liikkuessaan. Honoré myös arvelee, että nopeudesta saatava suhteellinen etu häviää, jos kaikki kiitävät "samalla radalla". 
Suomessa hitausliikettä edustaa vuonna 2010 avattu Hidasta elämää-sivusto.
Elämä ja kuolema

Elämä ja kuolema on Kauko Röyhkän järjestyksessään 22. albumi. Se julkaistiin vuonna 2005.
Albumi nousi kahdeksi viikoksi Suomen virallisen listan sijalle 29.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Kauko Röyhkä sekä sovittanut Röyhkä, Timo Vikkula, Mats Huldén ja Tero Kling.
Meripihkakotilo

Meripihkakotilo ("Succinea putris") on ohutkuorinen kosteiden ympäristöjen maakotilo. Sen kokonaislevinneisyys ulottuu Euroopasta Länsi- ja Pohjois-Aasiaan.
Meripihkakotilo kasvaa 16–22 millimetriä pitkäksi. Se elää usein makeiden vesien rantakasvillisuudessa. Etenkin kostealla säällä meripihkakotiloita näkee ryömimässä lehdillä vesirajassa. Kuivempina kausina ne voivat oleskella jopa kelluvilla kasvinlehdillä. Meripihkakotilo elää kaksi tai kolme vuotta.
Meripihkakotilo on linnuissa loisivan "Leucochloridium macrostomum" -tiehytmadon väli-isäntä. Se saa kotilon tuntosarvet paisumaan huomattavasti. Silloin linnut saattavat iskeä tuntosarviin luullen niitä ilmeisesti madoiksi. Näin mato siirtyy taas linnun suolistoon.
The Rolling Stones (albumi)

The Rolling Stones on samannimisen brittiläisen rock-yhtyeen debyyttialbumi, joka julkaistiin keväällä 1964. Tyylillisesti albumi edustaa rhythm and bluesia ja rock and rollia. Lähes kaikki sen laulut ovat lainakappaleita. Levyn Ison-Britannian ja Yhdysvaltain-versiot eroavat toisistaan yhden kappaleen ja kappalejärjestyksen osalta.
"The Rolling Stones" -albumi nousi Britanniassa listaykköseksi kahdentoista viikon ajaksi, ja oli siellä yksi vuoden 1964 myydyimpiä albumeita. Yhdysvalloissa albumi myi kultalevyyn oikeuttavan määrän, ja oli korkeimmillaan Billboard -listan sijalla 11.
Kappaleet.
Britannian-versio (Decca Records 1964).
A-puoli
B-puoli
Yhdysvaltain-versio (London Records 1964).
A-puoli
B-puoli
Cathy Cavadini

Catherine Cavadini (s. 21. huhtikuuta 1961) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Papun äänenä Tehotytöissä.
Ura.
Cavadini opiskeli Millikanin high schoolissa Long Beachilla, josta hän valmistui vuonna 1979. Cavadini teki ensimmäisen ääniroolinsa 1980-luvulla animaatiosarjaan "Mr. T". Hän teki myös elokuvaan "Tappajahain kosto" sivuääniä. Cavadini jatkoikin sivuäänien tekemistä niin animaatioihin kuin näytelmäelokuviin, kuten "Isäni on kummitus", "Roskakuskit", "Varjoankka", "Vaaleanpunainen pantteri" ja "Leijonakuningas". Ensimmäinen merkittävä äänirooli hänellä oli animaatioelokuvassa "Fievel matkalla villiin länteen", jossa hän näytteli Tanya Mousekewitziä. Muutamaa vuotta myöhemmin Cavadini sai uransa merkittävimmän roolin animaatiosarjasta "Tehotytöt", joka kesti aina vuoteen 2005 asti.
Sittemmin Cavadini on tehnyt äänirooleja videopeleihin, kuten Final Fantasy X, Gun ja Happy Feet. "Tehotyttöjen" jälkeen Cavadini on ääninäytellyt muun muassa animaatiosarjoissa "Teen Titans", "Batman", "My Life as a Teenage Robot" ja "Justice League".
SS Islander

SS Islander oli brittiläinen höyrylaiva, joka purjehti henkilö- ja tavaraliikenteessä Pohjois-Amerikan Tyynenmeren rannikon laivareiteillä 1900-luvun alussa. Aluksen kotisatama oli Victoria Brittiläisessä Kolumbiassa, Kanadassa, ja sen omisti Canadian Pacific Steam Navigation Company. Alus oli rakennettu Skotlannissa vuonna 1888, ja se oli 71 metrin pituinen, teräsrunkoinen ja kaksipotkurinen höyryalus.
Alus upposi Douglasin- ja Admiraltynsaarten välillä Lynnin kanavassa Juneaun eteläpuolella 15. syyskuuta 1901 törmättyään ahtojäihin. Törmäys vaurioitti aluksen keulan vasenta puolta, ja alus upposi noin 15 minuuttia törmäyksen jälkeen noin kello 02.30. Turmassa menehtyi 18 miehistön jäsentä ja 22 matkustajaa.
Hylky nostettiin ja siirrettiin rantaan vuonna 1934. Se romutettiin vuonna 1952.
Lektionen in Finsternis

Lektionen in Finsternis (saksaa, vapaasti suomennettuna ”pimeyden oppitunteja”) on vuonna 1992 ilmestynyt Werner Herzogin ohjaama ja käsikirjoittama dokumenttielokuva Kuwaitin palavista öljykentistä Persianlahden sodan jälkeen. Vaikka tilanteet eivät ole lavastettuja, Herzog on sanonut pitävänsä elokuvaa ennemmin tieteis- kuin dokumenttielokuvana.
Elokuvan alussa esitetään sitaatti, jonka sanojaksi kerrotaan Blaise Pascal. Sitaatti on kuitenkin Herzogin itse keksimä, ja hän kertoi esittäjäksi Pascalin vain, jotta sitaatti saisi tietynlaista arvovaltaa. Elokuvassa soivat kappaleet ovat Edvard Griegin "Peer Gynt", Gustav Mahlerin toinen sinfonia, Arvo Pärtin "Stabat Mater", Sergei Prokofievin sonaatti numero 2, opus 56, Franz Schubertin "Notturno", opus 148, Giuseppe Verdin "Requiem" ja Richard Wagnerin sävellykset "Reininkulta", "Parsifal" ja "Gotterdammerung".
"Lektionen in Finsternisin" kuvaajat olivat Paul Berriff ja Rainer Klausmann, leikkaaja Rainer Standke ja tuottajat Paul Berriff ja Werner Herzog. Elokuvan äänittäjänä toimi John Pearson ja ilmakuvauksissa käytetyn helikopterin pilotti oli Jerry Grayson. 
"Lektionen in Finsternisin" ensi-ilta oli Berliinin elokuvajuhlilla 21. helmikuuta 1992. Elokuva on esitetty Suomessa 19. tammikuuta 1993 FST1-televisiokanavalla sekä Rakkautta ja Anarkiaa -elokuvajuhlien ja Suomen ulkoasiainministeriön yhteisessä Yhdestoista hetki -elokuvatapahtumassa marras—joulukuussa 2007.
"Lektionen in Finsternis" voitti Melbournen elokuvajuhlien vuoden 1993 Grand Prix -palkinnon. Saksassa elokuvalle on myönnetty Adolf Grimme -palkinto.
Lieksan Lehti

Lieksan Lehti on puolueeton paikallislehti, joka ilmestyy Lieksassa. Lehden levikkialue on Lieksa. Lehti ilmestyy painettuna kerran viikossa, torstaisin. Median kokonaistavoittavuus vuonna 2024 oli 11 500. Tarkastettu levikki vuonna 2018 oli 5 061 kappaletta. "Lieksan Lehden" päätoimittajana toimii Varpu Strengell. 
"Lieksan Lehteä" julkaisee mediakonserni Keskisuomalaiseen kuuluva Savo-Karjalan Media Oy.
Keskisuomalainen osti PunaMusta Median (nyk. Rebl Group) medialiiketoiminnan. Kauppa toteutui huhtikuussa 2024.
Historia.
"Lieksan Lehti" perustettiin vuonna 1954, ja se sai samana vuonna kaksi koenumeroa. Ensimmäinen numero ilmestyi 13.11.4954. Vuoden 1955 tammikuussa lehti alkoi ilmestyä säännöllisesti.
Lieksan Lehti Oy:n perustava kokous kutsuttiin koolle hotelli Braheaan Lieksaan 19. syyskuuta 1954. Kokouksen puheenjohtajana toimi kauppaneuvos Nikolai Mauro ja sihteerinä nimismies Ilmari Halonen. Kauppa- ja teollisuusministeriö hyväksyi yhtiöjärjestyksen elokuussa 1954.
Jennifer Martin

Jennifer Martin on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Sara Bellumin ääniroolista "Tehotytöissä".
Ura.
Martin aloitti ääninäyttelemisen "Tehotytöt-"animaatiosarjassa, ja se on hänen tunnetuin ja pitkäaikaisin ääniroolinsa. Martin on myös tehnyt äänirooleja animaatioihin ja videopeleihin, kuten "Johnny Bravo", "Men in Black", "Samurai Jack", "Cow &amp; Chicken" ja "God of War II". Hän aloitti uransa näyttelijänä, mutta tyytyi tekemään televisiossa cameon tasoisia rooleja sarjoissa, kuten "Beyond Reality", "Side Effects" ja "Pulmuset". Hänellä oli myös rooli kuuluttajaäänenä "Kauniissa ja rohkeissa" vuonna 2008.
Yliopistonkatu (Turku)

Yliopistonkatu () on Turun ruutukaava-alueella sijaitseva, Aurajoen suuntaisesti kulkeva 1,5 kilometriä pitkä katu, joka alkaa Kutomonkadulta ja päättyy Koulukatuun.
Vuodesta 2001 lähtien Yliopistonkadun Aurakadun ja Humalistonkadun välinen noin neljänsadan metrin pituinen osa on ollut kävelykatua. Nykyisen kävelykadun alue on toiminut Turun joulukatuna vuodesta 1948 lähtien. Yliopistonkadun varrella sijaitsee myös Turun Kauppatori.
Historia.
Yliopistonkatu on yksi Carl Ludvig Engelin Turun palon jälkeen suunnitteleman asemakaavan kaduista. Katu tunnettiin aiemmin nimellä Venäjän Kirkkokatu sen varrella sijaitsevan Pyhän marttyyrikeisarinna Aleksandran kirkon mukaan. Helmikuussa 1924 katu nimettiin Yliopistonkaduksi sen varrella sijaitsevassa entisen Hotelli Phoenixin rakennuksessa vuodesta 1922 toimineen Turun yliopiston mukaan. Muita vaihtoehtoja kadun nimeksi olivat Kustaa Aadolfin katu ja Vapaudenkatu, mutta Yliopistonkatu vei voiton. Yliopiston muutettua Ryssänmäelle vuonna 1955 nimistötoimikunnalle on tehty aloitteita Yliopistonkadun muuttamiseksi muun muassa Mannerheiminkaduksi, Leningradinkaduksi tai Göteborginkaduksi. Nimi on kuitenkin säilynyt ennallaan. 
Rakennuksia.
Yliopistonkadun varrella sijaitsevat muiden muassa seuraavat rakennukset:
Julkisia taideteoksia ja muistomerkkejä.
Turun kaupunkikuvassa näkyy useita taideteoksia, patsaita ja muistomerkkejä. Yliopistonkadulla sijaitsevat seuraavat julkiset taideteokset:
Streptokokit

Streptokokit ovat "Streptococcus"-sukuun kuuluvia grampositiivisia bakteereja. Ne ovat pallonmuotoisia mikrobeja, jotka kasvavat tyypillisesti ketjuina. Monet niistä kuuluvat ihmisen suun ja nielun normaalikasvustoon, ja ne ovat myös merkittäviä taudinaiheuttajia.
Streptokokit jaetaan ryhmiin sen mukaan, mikä on laboratorio-oloissa niiden kyky saada aikaan hemolyysia eli punasolujen hajoamista. Näistä beetahemolyyttiset streptokokit jaetaan vielä alaryhmiin niiden soluseinämän antigeenin perusteella.
Beetahemolyyttiset streptokokit.
A-ryhmä
B-ryhmä
C-ryhmä
Petter Morottaja

Petter Jori Andaras Morottaja, inarinsaameksi Kuobžâ-Saammâl Maati Petter, (s. 11. heinäkuuta 1982 Inari) on inarinsaamelainen kielitieteilijä, toimittaja ja kirjailija. Morottaja oli 17-vuotias, kun hänen ensimmäinen kirjansa "Suábi maainâs" julkaistiin. 25-vuotiaana hän pyrki Suomen saamelaiskäräjiin, mutta ei tullut valituksi. Anarâškielâ servin aktiivisena jäsenenä hänet nimitettiin yhdistyksen verkkolehden "Kierâšin" päätoimittajaksi. Hän on myös toimittanut "Anarâš"-lehteä sekä "Kierâš"-lehden jatkajaa "Loostâš"-lehteä. Morottaja opettaa inarinsaamea Oulun yliopiston Giellagas-instituutissa. Hänen isänsä on Matti Morottaja ja pikkuveljensä rap-artisti Amocina tunnettu Mikkâl Morottaja. 
Teokset.
Morottajan ensimmäinen kirja "Suábi maainâs" oli ensimmäinen inarinsaamen kielellä julkaistu fantasiakirja. Vuotta myöhemmin julkaistiin hänen seuraava teoksensa, lastenromaani "Riävskánieidâ". Molemmat kirjat on julkaissut Anarâškielâ servi, ja ne on kuvittanut Martti Rikkonen.
Linnankatu (Turku)

Linnankatu () on yksi Turun ruutukaavakeskustan pääkaduista. Katu alkaa Aninkaistenkadulta ja päättyy Turun satamaan. Linnankadun alkupää on nykyisin jalankulun ja pyöräilyn aluetta Aninkaistenkadulta Vähätorille eli Brahenkadun kulmaan asti. Yksi kaupungin tunnetuimmista nähtävyyksistä, Turun linna, sijaitsee Linnankadun varrella. Katu on 3 717 metriä pitkä, ja se on Turun pisin katu.
Kauppatorin pysäköintilaitoksen rakentamisen ajan (syyskuusta 2018 lokakuuhun 2022) Linnankatu välillä Brahenkatu–Aurakatu oli osa Turun joukkoliikenteen pääakselia.
Historia.
Linnankatu suunniteltiin 1600-luvulla linnalle kulkevaksi pääkaduksi. Tuolloin kadun alkupää nimettiin Kuningattarenkaduksi. 
Vuoden 1827 tuhoisan Turun palon jälkeen Carl Ludvig Engel laati Turulle uuden asemakaavan, joka suurimmalta osaltaan oli tyypillinen ruutukaava. Siinä Linnankatu valittiin perussuunnaksi, jonka mukaan muut kadut rakennettiin joko sen kanssa yhdensuuntaisiksi tai sitä vastaan kohtisuoriksi.
Maailman Ympäri

Maailman Ympäri oli Turun ensimmäinen elokuvateatteri. Rohdoskauppias Wilhelm Willbergin vuonna 1905 perustama elokuvateatteri toimi nykyisen Yliopistonkadun ja Aurakadun kulmassa sijainneessa Priman talossa vain kaksi ja puoli vuotta, minkä jälkeen se joutui antamaan tilaa suuremmille ja uudenaikaisemmille elokuvateattereille. Maailman Ympäri suljettiin vuoden 1908 keväällä.
Historia.
Turun ensimmäinen varsinainen elokuvateatteri Maailman Ympäri avattiin 17. marraskuuta 1905 Venäjän Kirkkokadun (nykyinen Yliopistonkatu) ja Aurakadun kulmassa sijaitsevaan Priman taloon. Elokuvateatterin perusti rohdoskauppias Wilhelm Willberg, joka myös omisti Priman talon. Willbergin teatteri oli suhteellisen vaatimaton, sillä siellä oli tilaa vain sadalle katsojalle, istumapenkit oli rakennettu lankuista eikä eteistiloja ollut lainkaan. Liput myytiin oven vieressä olleesta luukusta kadulle, ja konehuone sijaitsi sisäänkäynnin yläpuolella.
Willberg myi elokuvateatterin vain puoli vuotta sen perustamisen jälkeen tamperelaiselle Maat ja Kansat Oy:lle. Hän ei kuitenkaan jättänyt elokuva-alaa, vaan perusti Turun Humalistonkadulle suuremman ja uudenaikaisemman Biografi teatterin. Maailman Ympäri -elokuvateatteri jäi pian Biografi teatterin varjoon, ja niinpä Maat ja Kansat Oy päätti myös rakennuttaa uudenaikaisemman Metropol-elokuvateatterin Hamburger Börsin sisäpihalle. Tämän uuden elokuvateatterin myötä Maailman ympäri -teatteri päätettiin lopettaa vuoden 1908 keväällä. Se ehti olla toiminnassa vain kaksi ja puoli vuotta.
Marketta Viitala

Marketta Viitala (s. 1935) on suomalainen tanssitaiteilija, koreografi, pedagogi ja opetusneuvos, joka tunnetaan erityisesti elämäntyöstään lasten ja nuorten tanssiharrastuksen edistämiseksi. Viitala jatkaa virallisen eläköitymisen jälkeen nuoren tanssin uusien haasteiden ja Tanssiaittojen toimintaidean loppuunsaattamisen innoittamana toimintaa Pyhäjärvellä, Jokilaaksoissa ja valtakunnallisestikin itseään ja kanssatoimijoitaan kuunnellen. 
Tausta.
Viitala syntyi Honkajoella, muutti Helsingin, Kauhavan ja Nurmon kautta Pyhäjärvelle v. 1962 ja  Helsinkiin v. 2008 - työtila edelleen Pyhäjärvellä. Luokan- ja erityisopettajan tutkintoja täydentävän tanssinopettajan ja koreografin koulutuksen monipuolisuuden hän varmisti useissa maissa  eri tanssilajien gurujen johdolla sekä laajalla ja kattavalla tanssiesitysten seuraamisella eri puolilla maailmaa,  perustana  1970-luvulla alkaneen Suomen tanssin nousun innoittavimpien taiteilijain kurssit ja yhteistoimet. 
Ura.
Viitala aloitti  pedagogin työnsä v. 1959, kiinnostui esittävästä liikunnasta, jo 1960-luvulta lasten ja  nuorten tanssista. Päätoimiseen tanssitaiteilijan työhön hän siirtyi v. 1983. Ohjaavana läänintaiteilijana hän toimi Oulun läänissä v. 1984-89. Hän onnistui luomaan Pohjois-Pohjanmaan maakuntaan laajan tanssin harrastajakunnan, mikä loi edelleen perustaa ammattitanssille. Vuodesta 1989 hän jatkoi freelance -työtä, rinnalla myös tanssikirjoittajana. Alueellisten laajojen EU Leader+ -hankkeiden taiteellinen ja tuotannollinen johtajuus täyttivät vuosien 1999-2007 pääosan. Viitala on vieraillut ja opiskellut laajalti eri mantereilla  - myös kiertänyt tanssiryhmiensä kanssa esiintymässä ja opintomatkoilla  eri puolilla maailmaa - kauimpana Australiassa, Etelä-Koreassa, Tansaniassa ja Pohjois-Amerikassa.
Viitalan työtä suomalaisen nykytanssin ja luovan tanssi-ilmaisun parissa pidetään hyvin kokonaisvaltaisena. Pedagogin ja koreografin uransa lisäksi hän on toiminut valtakunnallisissa  tanssin ja lastenkulttuurin luottamustehtävissä. Hän on ollut myös useiden tanssitapahtumien alkuunpanija ja koordinaattori. Esimerkkeinä hänen ideoimistaan tapahtumista ovat mm. "Arktiset Askeleet" Oulussa, "Täydenkuun Tanssit" sekä Omat tanssit Pyhäjärvellä, Tykkääkkö tanssista - tapahtumat Jokilaaksoissa ja  Tanssin Juhlaa Akustiikassa -tapahtumat Ylivieskassa.
Viitala jatkaa tanssitoimintaansa tavoitteena paikallisen ja alueellisen nuoren tanssin säännöllisesti esiintyvien ryhmän vakiintuminen ja  TANSSIAITAT -kokonaisuuden saattaminen lasten, nuorten ja erityisryhmien tanssitoimintaa tukevaksi pienimuotoiseksi toiminta- ja tukiyksiköksi teemana ”Kohden nuoren tanssin tasavertaa”.
Eerikinkatu (Turku)

Eerikinkatu () on yksi Turun ruutukaavakeskustan pääkaduista. Se kulkee Aurajoen suuntaisena Multavierunkadulta Sairashuoneenkadulle. Kauppiaskadun ja Kristiinankadun välillä Eerikinkatu on sallittu ainoastaan joukkoliikenteelle.
Historia.
Eerikinkatu tunnettiin aiemmin nimellä Pyhän Eerikin katu (). Vuonna 1890 asetettu nimitoimikunta lyhensi kadun nimen Eerikinkaduksi.
Kohteita kadun varrella.
Eerikinkadun varrella sijaitsevat muiden muassa:
Turun VPK

Turun VPK on Turussa toimiva Suomen vanhin vapaaehtoinen palokunta ja Pohjoismaiden vanhin yhä toiminnassa oleva vapaaehtoinen palokunta. Sen perustamiskokous pidettiin 28. elokuuta 1838 Kupittaanpuiston kaivosalissa, ja palokunta suoritti ensimmäisen sammutustehtävänsä 29. toukokuuta 1840.
Nykyisin Turun VPK toimii Varsinais-Suomen pelastuslaitoksen sopimuspalokuntana. Vuoden 1998 lopussa vapaapalokunnan jäsenmäärä oli 216 henkeä.
Toimitalo, , sijaitsee Turun keskustassa Eerikinkadun ja Eskelinkadun kulmassa.
Entiset ajoneuvot.
Turun VPK hankki ensimmäisen paloautonsa vuonna 1924 ja vuonna 1925 Turun VPK hankki kolme Ford-merkkistä autoa sekä hinattavan moottoriruiskun. Vuonna 1933 se hankki Packard-merkkisen avomallisen henkilöauton, joka muutettiin 1938 umpikoriseksi. Vuonna 1936 hankittiin Chevrolet-merkkinen kuorma-auto. Sotavuosina VPK sai Chevrolet-kuorma-auton läänin palokuntaliitolta, joka oli saanut sen lahjoituksena Ruotsista. Vuonna 1954 VPK hankki ensimmäisen varsinaisen sammutusauton Vanajan, ja vuonna 1958 Dodge Power Wagonin. 1968 ja 1970 käyttöön hankittiin kaksi Internationalin sammutusautoa, joista luovuttiin vuonna 2000. Vuodesta 2004 vuoteen 2012 VPK:lla oli käytössä Varsinais-Suomen Aluepelastuslaitoksen Volvo F6 -sammutusauto, tunnukseltaan T62.
Andrew Kishino

Andrew Kishino (s. 20. maaliskuuta 1970 Toronto, Ontario) on kanadalainen ääninäyttelijä, joka on tehnyt enimmäkseen äänirooleja videopeleihin.
Ura.
Kishino aloitti uransa rap-artistina, jolloin häntä pidettiin yhden hitin ihmeenä vuonna 1991, kappaleella "I Rhyme the World in 80 Days". Sittemmin Kishino muutti Los Angelesiin, jossa hän työskenteli aluksi hip-hop musiikin tuottajana. 2000-luvun alussa hän on tehnyt uraa ääninäyttelijänä, toimien useimmiten mainosäänenä, sekä videopelien ääninäyttelijänä. Kishino on tehnyt myös äänirooleja animaatioihin The Grim Adventures of Billy &amp; Mandy ja Hämmästyttävä Hämähäkkimies, sekä toiminut kertojana televisiosarjoissa E! True Hollywood Story, ESPN Hollywood ja Beef: The Series.
Legion of Doom

Legion of Doom () on nimitys eräälle 90-luvun tunnetuimmista jääkiekon hyökkäyskolmikoista eli hyökkäysketjuista. Se toimi syksystä 1994 kevääseen 1997 Philadelphia Flyersin pelottavimpana hyökkäyskolmikkona. Ketjun vasemmassa laidassa pelasi yhdysvaltalainen John LeClair, keskushyökkääjänä kanadalainen Eric Lindros ja oikeana laitahyökkääjänä ruotsalainen Mikael Renberg. Ketjussa oli yhdistelmä älyä, maalintekotaitoa ja voimaa. 
Legion of Doomia edelsi "Crazy Eights" -ketju, jossa pelasivat Lindros, Mark Recchi ja Brent Fedyk. Legion of Doom -ketju sai alkunsa "tynkäkauden" (1994–1995) aikana, jolloin Recchi siirtyi Montrealiin ja LeClair Philadelphiaan. Kauden aikana kolmikko LeClair – Lindros – Renberg teki kaikkiaan 80 maalia ja 96 syöttöpistettä. Eric Lindros sai tuolloin kasaan 70 pistettä, jakaen liigan pistepörssin ykköspaikan Jaromír Jágrin kanssa.
Ketju pysyi kasassa myös kauden 1995–1996 tehden 121 maalia ja 134 syöttöä.
Kolmikon viimeiseksi yhteiseksi kaudeksi jäi NHL-kausi 1996–1997, jolloin he tekivät 104 maalia ja 131 syöttöä. Philadelphia eteni Stanley Cupin finaaleihin, mutta hävisi Detroit Red Wingsille otteluvoitoin 4–0. Ketju keräsi pudotuspeleissä tehopisteet 26+32.
Kesällä 1997 Flyers myi Renbergin, joten kolmikon tiet erosivat.
Joseph L. Mankiewicz

Joseph L. Mankiewicz (11. helmikuuta 1909 Wilkes-Barre, Pennsylvania – 5. helmikuuta 1993 Bedford, New York) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja. 
Aloitti uransa käsikirjoittajana 1930-luvun vaihteessa ja siirtyi myös ohjaamaan 1940-luvun puolessavälissä. Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat mm. "Kummitus ja rouva Muir" (The Ghost and Mrs. Muir, 1947), "Kaikki Eevasta" (All About Eve, 1950), "Julius Caesar" (1953), "Paljasjalkakreivitär" (The Barefoot Contessa, 1954), "Hiljainen amerikkalainen" (The Quiet American, 1958), "Äkkiä viime kesänä" (Suddenly, Last Summer, 1959) ja "Kleopatra" (Cleopatra, 1963). Tämän lisäksi hän tuotti yli 20 elokuvaa. Elokuvasta "Kaikki Eevasta" hän sai sekä parhaan ohjauksen että parhaan käsikirjoituksen Oscar-palkinnon. Hän on saanut urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle.
Hän oli elämänsä aikana kolme kertaa naimisissa ja hänellä oli kolme lasta. Hän kuoli sydänsairauteen 83-vuotiaana vain alle viikkoa ennen 84. syntymäpäiväänsä. Mankiewiczin vanhempi veli oli elokuvakäsikirjoittaja Herman J. Mankiewicz.
Pohjoismaiden seitsenvuotinen sota

Pohjoismaiden seitsenvuotinen sota oli Tanska-Norjan, Puola-Liettuan ja Lyypekin muodostaman liittouman ja Ruotsin välinen sota vuosina 1563–1570, minkä syynä oli kilpailu Itämeren herruudesta.
Sotatoimien aikana Ruotsin eteläiset osat kärsivät pahasti. Sota päättyi vuonna 1570 allekirjoitettuun Stettinin rauhaan, joka ei sisältänyt alueluovutuksia millekään osapuolelle.
Yhdysvaltain 25. jalkaväkidivisioona

25. jalkaväkidivisioona (, lempinimeltään "Tropic Lightning") on Yhdysvaltain maavoimien yksikkö, joka muodostettiin 1. lokakuuta 1941, hieman ennen Yhdysvaltain osallistumista toiseen maailmansotaan. Divisioona on yhä toiminnassa.
Divisioona muodostettiin Havaijilla Oahun saarella sijaitsevalle Schofieldin kasarmille. Jalkaväkidivisioonan tehtävänä on siitä lähtien ollut Itä-Aasian ja Tyynenmeren alueen vartiointi.
Toinen maailmansota.
Japanin Pearl Harboriin 7. joulukuuta 1941 tekemän ilmahyökkäyksen seurauksena 25. jalkaväkidivisioona toimi rantapuolustustehtävissä, sillä japanilaisten epäiltiin yrittävän myös nousta maihin saarille. Divisioona osallistui Tyynenmeren alueella Japania vastaan käytyihin taisteluihin Guadalcanalissa ja muilla Salomonsaarilla 1942–1944 sekä Filippiinien takaisinvaltaukseen vuonna 1945. Divisioona tunnettiin kyvystään nopeisiin liikkeisiin ja siirtymiin ja ansaitsi täten lempinimensä ”Tropic Lightning”. Sodan loppumisen jälkeen divisioona oli mukana miehittämässä Japania viiden vuoden ajan.
Korean sota.
Korean sodan alettua divisioona siirrettiin YK:n käskystä nopeasti puolustamaan Pusanin satamakaupunkia. Se suoriutui tehtävästään mainiosti ja sai presidentillisen kunniamaininnan toiminnastaan. Yksikkö toimi Koreassa koko sodan ajan ja jäi turvaamaan Etelä-Koreaa vuoteen 1954 asti. Tällöin yksikkö siirrettiin 12 vuoden poissaolon jälkeen kotiinsa Schofieldin kasarmille.
Vietnamin sota.
Vietnamin sotaan divisioonasta siirrettiin alkuun pieniä osastoja tuki- ja rakennusjoukoiksi, kunnes sen miehiä oli Vietnamissa jo noin 2 200 vuonna 1965. Suurempi ja yhteinäinen 4 000 miehen taisteleva osasto seurasi loppuvuodesta. Divisioona osallistui raskaisiin taisteluihin vuosien 1966–1972 aikana. Se puolusti Saigonia Tet-hyökkäysten aikana 1968–1969. Kesällä 1970 25. vieraili myös Kamputsean puolella iskuissa vietnamilaississien asevarastoihin ja piilotukikohtiin. Sen siirto takaisin Havaijille aloitettiin loppuvuodesta 1970. Viimeinen osasto divisioonasta jätti Vietnamin huhtikuussa 1971.
Toiminta vuoden 1971 jälkeen.
Armeijan leikkausten jälkeen divisioonasta oli jäljellä vain kokonainen prikaati. Divisioonan status palautettiin toukokuussa 1972. Persianlahden sodassa 25.jalkaväkidivisioonasta oli mukana vain pieniä joukkueita kokemuksen levittämisen vuoksi. Divisioonaa itseään tarvittiin Schofieldissa varmistuksena Koreoiden huononevien välien vuoksi. Sen jälkeen se on ollut mukana ja järjestämässä kansainvälisiä ja kotimaisia suurharjoituksia Japanissa, Koreassa, Thaimaassa, Filippiineillä, Australiassa ja Havaijin pääsaarella.
Yksikkö uudelleenorganisoitiin kevyeksi jalkaväendivisioonaksi vuonna 1986, jolloin sen nimeksi tuli 25. Infantry Division (Light). Irakin ja Afganistanin valtaamiseen divisioona ei osallistunut. Sen prikaateja on kierrätetty miehitystehtävissä Irakissa vuoden 2004 tammikuusta lähtien. Divisioonan rakenteeseen tehtiin muutoksia loppuvuonna 2005 ja seurauksena se luopui kevyt-luokituksestaan.
George Sanders

George Sanders (3. heinäkuuta 1906 Pietari, Venäjän keisarikunta – 25. huhtikuuta 1972 Castelldefels, Espanja) oli englantilainen näyttelijä.
Ura.
Sanders aloitti uransa 1930-luvun puolessavälissä. Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat muun muassa Alfred Hitchcockin ohjaamat "Rebekka" (1938) ja "Ulkomaankirjeenvaihtaja" (1940) sekä "Dorian Grayn muotokuva" (1945), "Kummitus ja rouva Muir" (1947), "Simson ja Delila" (1949), "Kaikki Eevasta" (1950) ja "Rikhard Leijonamieli" (1954). Sanders esitti myös veijarihahmo Simon Templaria eli ”Pyhimystä” viidessä elokuvassa vuosina 1939–1941 ja ääninäytteli Shere Khan -tiikeriä Disneyn animaatioelokuvassa "Viidakkokirja" (1967).
Elokuva "Kaikki Eevasta" toi Sandersille parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon. Hän on saanut urastaan kaksi tähteä Hollywood Walk of Famelle, toisen elokuvaurastaan ja toisen televisiourastaan.
Yksityiselämä.
Sanders oli elämänsä aikana neljä kertaa naimisissa. Hän oli naimisissa muun muassa Zsa Zsa Gaborin kanssa vuosina 1949–1954 sekä tämän siskon Magda Gaborin kanssa vuosina 1970–1971. Sanders teki itsemurhan 65-vuotiaana.
Valikoitu filmografia.
Filmografiassa on lueteltu Sandersin elokuvat, jotka on esitetty Suomessa.
Thelma Ritter

Thelma Ritter (14. helmikuuta 1902 New York – 5. helmikuuta 1969 New York) oli yhdysvaltalainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä. Hän tuli tunnetuksi monista sivurooleistaan 1940-, 1950- ja 1960-luvun elokuvissa.
Ritter aloitti uransa teatterissa ja voittikin urallaan Tony-palkinnon. Hänen elokuvabedyyttinsä oli pikkurooli elokuvassa "Susanin kääntymys" (1947), jota seurasi pikkurooli elokuvassa "Kirje kolmelle naiselle" (1949). Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat "Kaikki Eevasta" (1950), "Rakastelua" (The Mating Season, 1951), "Titanic" (1953), "Takaikkuna" (1954), "Setä Pitkäsääri" (Daddy Long Legs, 1955), "Kaikki alkoi puhelimesta" (1959), "Sopeutumattomat" (1961), "Alcatrazin vanki" (Birdman of Alcatraz, 1962), "Näin valloitettiin Villi Länsi" (How the West Was Won, 1962) ja "Sänky kolmelle" (Move Over, Darling, 1963). Ritterin viimeiseksi elokuvaksi jäi "Ei niin pahaa ettei jotain hyvääkin" (What's So Bad About Feeling Good?, 1968). Vuonna 1954 hän juonsi Oscar-gaalan yhdessä Bob Hopen kanssa.
Ritter oli naimisissa Joseph Moranin kanssa aina kuolemaansa saakka. Heillä oli kaksi lasta. Hän kuoli sydänsairauteen 66-vuotiaana.
Tšitšagov

Tšitšagov (, myös "Tschitschagov", "Tschitschagow", "Chichagov", "Tjitjagov") on venäläinen sukunimi, jota on käyttänyt ainakin kaksi tunnettua sukua tai sukuhaaraa. Katariina Suuren vuonna 1792 aateloima, alun perin Kostroman alueelta peräisin oleva suku on tunnettu amiraaleista Venäjän laivastossa. Toinen Tšitšagov-suku on tunnettu moskovalaisista arkkitehdeista ja taiteilijoista.
Suvun jäseniä.
Amiraalit.
Tšitšagovin saari ("Chichagof Island") Alaskassa on nimetty Vasili Tšitšagovin mukaan
"Amiral Tschitschagow" oli myös kaksitorninen fregatti Venäjän Itämeren laivastossa.
Gitti Köck

Brigitte ”Gitti” Köck (s. 18. maaliskuuta 1970 Innsbruck, Itävalta) on itävaltalainen lumilautailija, joka kilpailee pääasiassa suurpujottelussa.
Köckin suurin saavutus on suurpujottelun olympiapronssi Naganosta 1998. Hän on voittanut myös MM-hopeaa ja kaksi MM-pronssia sekä EM-kultaa, kolme EM-hopeaa ja kerran EM-pronssia. Maailmancupissa hän on sijoittunut 45 kertaa palkintokorokkeelle.
Sabine Völker

Sabine Völker (s. 11. toukokuuta 1973 Erfurt) on saksalainen pikaluistelija. Hän aloitti luisteluharrastuksen vuonna 1979 ja pääsi vuonna 1986 urheilupainotteiseen kouluun. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi vuonna 1992 hän aloitti liiketalouden opinnot Erfurtin ammattikorkeakoulussa. 
Völker menestyi talviolympialaisissa 2002 ja 2006. Pian Torinon kisojen jälkeen kesäkuussa 2006 hän ilmoitti lopettavansa kilpailu-uran.
Siri Hustvedt

Siri Hustvedt (s. 19. helmikuuta 1955 Northfield, Minnesota) on amerikannorjalainen kirjailija, taidekriitikko ja kirjallisuustieteen tohtori.
Hustvedt valmistui kandidaatiksi historiasta St. Olaf Collegesta 1977 ja opiskeli englantia Columbian yliopistossa vuodesta 1978. Hän väitteli tohtoriksi keväällä 1986 aiheenaan Charles Dickens.
Hustvedt tunnetaan parhaiten romaaneistaan, joista on suomennettu "Kaikki mitä rakastin" (2007), "Amerikkalainen elegia" (2008), "Lumous" (2009), "Kesä ilman miehiä" (2011), "Säihkyvä maailma" (2014) ja "Muistoja tulevaisuudesta" (2019), joka on omaelämäkerrallinen "taiteilijan omakuva nuorena naisena". Hustvedtin "Vapiseva nainen" (2011) on omaelämäkerrallinen essee-romaani, jossa hän tutkii hysteria-ilmiön historiaa saatuaan kontrolloimattoman vapinakohtauksen pitäessään muistopuhetta kuolleelle isälleen. Kriitikko Mervi Kantokorpi on arvioinut Siri Hustvedtin vetovoiman perustuvan siihen, että tämä kykenee kirjoittamaan rinnakkaisille yleisöille. 
Hustvedtin äiti oli norjalainen ja isä yhdysvaltalainen. Isän isovanhemmat olivat muuttaneet Norjasta ja hän puhui sujuvaa norjaa, joka oli myös Hustvedtin ensimmäinen kieli. Hän tapasi Paul Austerin vuonna 1981 ja he avioituivat seuraavana vuonna. Heillä on vuonna 1987 syntynyt tytär Sophie Auster. Hustvedt asuu Brooklynissa New Yorkissa.
Jamie Nieto

Jamie Nieto (s. 2. marraskuuta 1976 Seattle, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen korkeushyppääjä.
Nieto hyppäsi ennätyksensä 234 cm Ateenan olympiakisoissa 22. elokuuta 2004. Hän sijoittui tuolloin neljänneksi, ja se on hänen uransa paras arvokisasijoitus. Lontoon olympialaisissa 2012 hän oli kuudes.
Nieto on voittanut Yhdysvaltojen ulkoratamestaruuden 2003 sekä olympiakarsinnat 2004 ja 2012. Sisäradoilla hän on voittanut maansa mestaruuden kerran, vuonna 2004. Hän oli kolmas ja voitti samana vuonna Pan-Amerikan kisoissa hopeaa.
Nieto halvaantui osittain vuonna 2016, kun hän yritti valmentaessaan tehdä takaperinvolttia.
Dalida

Iolanda Cristina ”Dalida” Gigliotti (17. tammikuuta 1933 – 3. toukokuuta 1987) oli Kairossa italialaistaustaiseen perheeseen syntynyt, uransa Ranskassa luonut viihdelaulaja.
Dalida muutti 1950-luvulla Pariisiin tähtäimessään elokuvatähteys. Hän ei ollut erityisen menestyksekäs näyttelijänä, mutta nousi pian suosioon laulajana. Vuonna 1956 julkaistu kappale ”Bambino” vietti 46 viikkoa Ranskan top 10 -listalla. Dalida levytti uransa aikana lukuisia menestyskappaleita (esimerkiksi ”Gigi l’Amoroso”, 1974) muun muassa ranskaksi, arabiaksi ja italiaksi. Hänen uransa vauhdittajana oli Eddie Barclay. Dalida esiintyi usein menestyksekkäästi Pariisin Olympia-teatterissa.
Dalidan yksityiselämää varjostivat ongelmat, ja hän teki 54-vuotiaana itsemurhan ottamalla yliannostuksen barbituraatteja. Hänet on haudattu Cimetière de Montmartren hautausmaalle Pariisiin.
Ahti Hirvonen

Ahti Ilmari Hirvonen (10. maaliskuuta 1931 Viipuri – 28. tammikuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen pankinjohtaja.
Hirvonen kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun lyseosta vuonna 1951, ja valmistui ekonomiksi (1954) ja kauppatieteiden maisteriksi (1958) Helsingin kauppakorkeakoulusta. Hän oli Enso-Gutzeit Oy:n (1956–66), Kymin Osakeyhtiön (1966–68) ja Tietotehdas Oy:n (1968–71) palveluksessa. Suomen Yhdyspankin johtokunnan jäseneksi hän tuli vuonna 1971 ja toimi viimeksi pankin pääjohtajana 1989–1992. Tämän jälkeen hän jatkoi Unitas Oy:n hallituksen puheenjohtajana yhtiön ja Kansallis-Osake-Pankin fuusioon saakka 1995. 
Hirvonen toimi 15 suomalaisen pörssiyhtiön hallituksen tai hallintoneuvoston jäsenenä, eräissä niistä puheenjohtajana. Hän myös luennoi ja kirjoitti hallitustyöskentelystä. Hän toimi myös hengellisissä yhteisöissä, kuten Suomen Lähetysseurassa, Tuomasyhteisössä ja Helsinkimissio-järjestössä.
Hirvonen on promovoitu kauppatieteiden kunniatohtoriksi.
Koko potti

Koko potti ("The Whole Nine Yards") on kanadalainen, vuoden 1999 mafiakomedia-elokuva, jonka pääosissa ovat Matthew Perry, Bruce Willis, Amanda Peet, Natasha Henstridge, Michael Clarke Duncan, Kevin Pollak ja Rosanna Arquette.
Elokuva tuotti 57 262 492 yhdysvaltain dollaria sinä aikana, kun se pyöri Yhdysvaltain elokuvateattereissa.
Elokuvan jatko-osa Koko potti 2 ("The Whole Ten Yards") sai ensi-iltansa 9. huhtikuuta 2004.
Mühlbergin taistelu

Mühlbergin taistelu käytiin 24. huhtikuuta 1547 Elbe-joella Mühlbergissä, keisari Kaarle V:n johtaman armeijan ja Schmalkaldenin liiton armeijan välillä. Taistelu oli Schmalkaldenin sodan ratkaisutaistelu ja johti Wittenbergin antautumiseen, jossa Saksin vaaliruhtinas Juhana Fredrik luovutti maansa ja vaaliruhtinaan arvon serkulleen Moritsille.
Vuonna 1546 Schmalkaldenin liiton armeija operoi Etelä-Saksassa keisari Kaarle V:tä vastaan. Saksin herttua Morits tarttui tilaisuuteen, petti protestanttiset uskonveljensä, ja valtasi Juhana Fredrikin maat Saksissa. Vastauksena tähän Juhana Fredrik johdatti suurimman osan liiton armeijasta pohjoiseen lyödäkseen Moritsin ja vallatakseen maansa takaisin. Kaarle seurasi Juhana Fredrikiä pohjoiseen yhdistyen ensiksi veljensä arkkiherttua Ferdinandin ja myöhemmin Moritsin johtamien armeijoiden kanssa.
Vahvistunut Kaarlen armeija kohtasi Schmalkaldenin liiton armeijan Mühlbergissä Elben rannalla, armeijoiden ollessa eripuolilla jokea. Aikaisin aamulla 24. huhtikuuta ryhmä espanjalaisia sotilaita ylitti joen kahluupaikalla, joka oli schmalkaldenilaisille tuntematon ja siten jätetty vartioimatta. Tämän jälkeen keisarilliset improvisoivat nopeasti ponttonisillan, jota myöten joen ylitti lisää joukkoja ja muutama tykki.
Scmalkaldenin liiton armeija joutui paniikkiin ja johtajat antoivat käskyn jättää leirin ja perääntyä. Tämä kuitenkin epäonnistui kun keisarillinen ratsuväki sai perääntyvät joukot kiinni. Schmalkaldenilaiset koittivat järjestyä taistelua varten, mutta epäonnistuivat. Huonosti johdettu liiton armeija lyötiin ja koko päivän kestäneen taistelun jälkeen se oli käytännöllisesti katsoen hävinnyt. Monet Schmalkaldenin liiton johtajat vangittiin, myös Juhana Fredrik. Taistelu oli täydellinen protestanttien tappio.
Vaikka protestantit lyötiinkin täydellisesti Mühlbergin taistelussa, oli Kaarlen vaikea hyödyntää voittoaan. Ei ollut mahdollista (sotilaallisesti tai poliittisesti), että keisari piirittäisi ja valtaisi jokaisen protestanttien tukikohdan Saksassa ja koko maa kääntyisi takaisin katolilaisuuteen. Suurin hyötyjä voitosta oli Morits, jolle siirrettiin pian taistelun jälkeen Juhana Fredrikin maat ja vaaliruhtinaan arvo.