tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
10 000 metrin juoksu

10 000 metrin juoksu on yleisurheilun kestävyysjuoksumatka, joka juostaan juoksuradalla. 10 000 metriä on yleisurheilun arvokisaohjelmassa.
"Kymppitonni" on alun perin metriseen järjestelmään mukautettu sovellus kuuden mailin (9 656 m) juoksukilpailusta. 400 metrin mittaisella juoksuradalla kymmenen kilometriä on yhteensä 25 täyttä kierrosta. 10 000 metriä on pisin arvokilpailuissa radalla juostava matka. Se vaatii paljon kestävyyttä, mutta kuitenkin myös nopeutta, koska juoksut päättyvät usein loppukirikamppailuihin. Ensimmäistä kertaa matka oli miehillä olympiaohjelmassa vuoden 1912 olympiakisoissa ja naisilla 1988 Soulissa. Nykyaikana ”kymppiä” juostaan melko harvoin arvokisojen ulkopuolella sen pitkän keston takia.
10 000 metrin juoksu arvokilpailuissa.
10 000 m olympialaisissa.
10 000 metrin juoksumatka on kuulunut olympialaisten lajivalikoimaan vuodesta 1912. Eniten kultamitaleita ovat saaneet suomalaisurheilijat. Suomeen on tullut kaikkiaan seitsemän olympiavoittoa. Toiseksi menestynein maa on Etiopia kuudella kultamitalillaan. Neuvostoliitolla on kaksi miesten mestaruutta ja yksi naisten voitto. Myös Marokolla, Tšekkoslovakialla ja Isolla-Britannialla on kaksi miesten kultamitalia. Naisten 10 000 m on ollut olympialajina vuodesta 1988. Naisten menestynein maa on Etiopia.
Menestyneimmät miesjuoksijat ovat kaksi olympiakultaa voittaneet Suomen Paavo Nurmi (1920 ja 1928) ja Lasse Virén (1972 ja 1976), Tšekkoslovakian Emil Zátopek (1948 ja 1952), Etiopian Haile Gebrselassie (1996 ja 2000), Kenenisa Bekele (2004 ja 2008) sekä Ison-Britannian Mohamed Farah (2012 ja 2016). Naisten juoksussa kahteen olympiakultaan ovat yltäneet Etiopian Derartu Tulu (1992 ja 2000) ja Tirunesh Dibaba (2008 ja 2012).
10 000 m yleisurheilun MM-kilpailuissa.
Yleisurheilun MM-kilpailuissa ovat parhaiten menestyneet etiopialaiset ja kenialaiset juoksijat. Eniten maailmanmestaruuksia ovat saavuttaneet Etiopian Haile Gebreselassie ja Kenenisa Bekele, molemmat ovat voittaneet MM-kultaa neljästi. Naisten matkalla menestynein urheilija on kolme MM-kultaa voittanut Etiopian Tirunesh Dibaba.
Ennätyksiä.
Miehet.
Lähteet:
Naiset.
Lähteet:
Othello

Othello: Venetsian mauri () on William Shakespearen noin vuonna 1603 kirjoittama tragedia. Sen ensimmäinen tunnettu esitys oli 1. marraskuuta 1604 Whitehallin palatsissa Lontoossa. Näytelmän nimihenkilö Othello on jalo mauri, joka on Venetsian palveluksessa sotilaana. Mustasukkaisuudesta ja petoksesta kertova "Othello" on yksi Shakespearen kuuluisimmista näytelmistä. 
Tarina.
Juoni.
Tapahtumat sijoittuvat lähes kokonaan Kyprokselle, jonne Venetsian joukot saapuvat torjumaan ottomaanien laivastoa. Venetsian kenraali, ”mauri” Othello, on nainut viattoman Desdemonan. Paholaismainen Iago manipuloi Desdemonaan rakastanutta Rodrigoa sekä uskottelee Othellolle Desdemonan olevan uskoton Cassion kanssa, joka on Iagon sijaan saanut Othellon luutnantin paikan. Othello surmaa mustasukkaisuuttaan Desdemonan, mutta pian sen jälkeen Iagon nenäliinajuoni paljastuu. Othello ymmärtää virheensä ja surmaa itsensä.
Kulttuurissa.
Italialainen säveltäjä Giuseppe Verdi kirjoitti näytelmän pohjalta oopperan "Otello", jonka ensiesitys oli Milanossa vuonna 1887. Oopperan libreton laati italialainen kirjailija Arrigo Boito.
"Othellosta" on peräisin sanonta yhdynnässä olevista ihmisistä ”kaksiselkäisenä petona” ().
5 000 metrin juoksu

5 000 metrin juoksu on yleisurheilun kestävyysjuoksumatka. Se on yleisurheilun arvokisaohjelmassa. 400 metrin juoksuradalla viisi kilometriä on 12 ja puoli kierrosta.
Historia.
Laji on alun perin metriseen järjestelmään mukautettu sovellus kolmen mailin (4 828 m) juoksukilpailusta.
10 000 metrin juoksun tavoin 5 000 metrin juoksu tuli miehillä ensimmäistä kertaa arvokisojen ohjelmaan vuoden 1912 olympiakisoissa. Vuosina 1983–1994 naisten arvokisaohjelmassa oli 3 000 metrin juoksu, jonka korvasi 5 000 metrin juoksu Göteborgin maailmanmestaruuskilpailuissa 1995. 
5 000 metrin juoksu arvokilpailuissa.
5 000 m olympialaisissa.
5 000 metrin juoksu on ollut olympialaisten lajivalikoimassa vuodesta 1912. Menestynein maa olympialaisten 5 000 metrillä on ollut Suomi. Menestyneimmät urheilijat ovat Paavo Nurmi ja Lasse Viren. Viren ja Mohamed Farah ovat miesten 5 000 metrin kaksinkertaiset olympiavoittajat. Naisten matkalla kahteen olympiakultaan on yltänyt Etiopian Meseret Defar.
Suomi on olympialaisten miesten 5 000 metrin mitalitilaston kärkimaa. Suomella on kaikkiaan seitsemän kultaa, kun muista maista Etiopia on yltänyt kolmeen, Marokko ja Iso-Britannia kahteen voittoon. Lisäksi Etiopialla on kolme voittoa naisten 5 000 metriltä. Vuosina 1924–1936 suomalaiset voittivat neljä perättäistä olympiakultaa. Viimeisin suomalainen olympiamitali on vuodelta 1980, jolloin Kaarlo Maaninka voitti pronssia. Edellisen kerran kullan voitti Lasse Viren vuonna 1976 Montrealissa. Toistaiseksi viimeisin 5 000 metrin juoksussa nähty suomalaismies on Barcelonan kisoissa 1992 juossut Risto Ulmala. Naisista Nathalie Blomqvist oli mukana Pariisissa 2024 ja selviytyi siellä loppukilpailuun, jossa sijoittui 13:nneksi.
5 000 m yleisurheilun MM-kilpailuissa.
Yleisurheilun MM-kilpailuissa 5 000 metrin juoksu on ollut kisahistorian alusta alkaen, vuodesta 1983. Naisten kilpailu tuli mukaan vuonna 1995. MM-kilpailuissa ovat parhaiten menestyneet Kenian ja Etiopian urheilijat.
Ennätyksiä.
Miehet.
Lähteet:
Naiset.
Lähteet:
Shuriken

Shurikenit ovat heitettäviä teräaseita. Shurikenia käsittelevää taistelutaitoa kutsutaan shuriken-jutsuksi ().
Vastoin yleisiä uskomuksia, shurikeneja ei suunniteltu käytettäväksi ensisijaisena aseena, vaan harhauttamiseen tai taktiseksi aseeksi. Luultavasti shurikenin tarkoitus oli vammauttaa tai kiinnittää vastustajan huomio hetkeksi muualle. Hyökkäykseen lähtevä vihollinen saatiin mahdollisesti hämmentymään teräaseen osuessa; näin saatiin hiukan lisäaikaa oman vastatekniikan tuottamiseen. Hyvin harvoin tällainen pieni teräase sai aikaiseksi vakavia vammoja puhumattakaan kuolemasta.
Shurikeneja on kahta päätyyppiä: nuolimaisia heittopiikkejä ja pyöreitä heittotähtiä.
Heittonuoli, "bo shuriken".
Samuraiden shurikenina saatettiin käyttää pitkän miekan yhteydessä kuljetettua syömävälinettä jota opeteltiin varta vasten heittämään, shurikenina käytettiin myös teroitettuja hiusneuloja, tavallisia, isoja rautanauloja tai metallisia syömäpuikkoja, jollaiset olivat yleisiä Koreassa. Joissain tapauksissa bo shurikenit oli tehty varta vasten heittoaseiksi, niitä saatettiin kantaa näkyvillä varustuksen yhteydessä esimerkiksi käsivarren tai säären suojuksessa, jossa ne toimivat lisäsuojana jos niille ei taistelussa ollut käyttöä.
Vanhimman katkeamattoman japanilaisen bujutsu-koulukunnan Tenshin shōden Katori shintō-ryūn heittopiikin käyttötekniikat ovat tehokkaita noin seitsemän metrin etäisyydelle saakka. Tämä tarkoittaa, että heittopiikkien käytön hallitseva voi puolustautua salkoaseella (keihäs "yari" tai naginata) varustautunutta vastaan tarvitsematta jäädä näiden tehokkaalle toimintaetäisyydelle. Tämän tyylisuunnan "bo shuriken" on noin 17 cm pitkä.
Heittotähti, "hira shuriken".
Heittotähti tunnetaan myös nimillä "shaken", "shashuriken" ja "kurumaken". Ne ovat olleet käytössä ninjoilla ja samurailla. Todennäköisesti heittotähdet olivat enemmänkin ninjojen välineistöä kuin samurailuokan aseita.
Heittotähdissä oli useita teriä, joskin neliteräiset olivat yleisempiä, sillä moniteräisempiä pidettiin liian huomiota herättävinä tai vaikeina käsitellä. Heittotähtiä voitiin myös käyttää harvinaisemmilla tavoilla kuten iskemällä teräviä heittotähtiä maahan "miinaksi".
Shurikenit Suomessa.
Suomessa järjestyslaki kieltää shurikenien valmistuksen, maahantuonnin, kaupan sekä hallussapidon yleisellä paikalla ja yleisellä paikalla olevassa kulkuneuvossa.
4 × 100 metrin viestijuoksu

4 × 100 metrin viesti eli pikaviesti on viestikilpailuna käytävä yleisurheilun pikajuoksulaji, jossa neljästä juoksijasta kukin kuljettaa viestikapulaa oman osuutensa yhteensä 400 metrin mittaisen ratakierroksen kokonaismatkasta. 
Viestin kulku.
Kapula täytyy luovuttaa juoksijan kädestä toiselle 30 metrin vaihtoalueen sisällä. Alue on merkitty rataan viivoilla, joista toinen on 20 metriä ennen kunkin viestivuoron lähtöviivaa, ja toinen 10 metriä lähtöviivan takana. Esimerkiksi ensimmäinen vaihtoalue ulottuu 80 metristä 110 metriin lähdöstä mitattuna. Vaihto suoritetaan niin sanottuna "lentävänä lähtönä", jossa juoksija on kiihdyttänyt vauhdin saadessaan kapulan käteensä. Nykysääntöjen mukaan juoksija ei saa lähteä liikkeelle vaihtoalueen ulkopuolelta. Lentävän lähdön pyrkimyksenä on, että vauhti ei hidastuisi kapulan siirtyessä kädestä toiseen. 
Kapulaa ei saa heittää ja se on tuotava maaliin saakka. Mikäli vaihto ei tapahdu vaihtoalueella, joukkue hylätään. Kapulan putoaminen ei aiheuta hylkäystä, jos kapulan pudottanut juoksija itse nostaa kapulan ja jatkaa matkaa. Jopa viereiselle radalle pudonneen kapulan saa nostaa, mikäli se ei aiheuta muille juoksijoille haittaa ja kapulan nostava juoksija ei oikaise juoksumatkassa toisella radalla käydessään. 
Vanhojen sääntöjen mukaan vaihtoalue oli 20 metrin mittainen ja sitä edelsi 10 metrin mittainen ennakkoalue, jolta lähtevä juoksija sai kiihdyttää vauhtiin. Kapulan oli kuitenkin vaihduttava varsinaisen vaihtoalueen sisällä. Nykyiset säännöt poistivat ennakkoalueen ja ovat olleet voimassa 1.11.2017 alkaen. Tarkat säännöt löytyvät IAAF:n sääntökirjan luvusta 170.
Pikaviesti on hyvin herkkä laji, jossa sujuva vaihtotekniikka on olennainen osa hyvää loppusuoritusta. Vaihtorikot tai kapulan putoaminen ovat olennainen osa juoksua.
4 × 100 metrin viestijuoksu arvokilpailuissa.
Pikaviesti on ollut olympialaisissa yleisurheilun kilpailutapahtumana vuodesta 1912. Naisten pikaviesti tuli mukaan vuonna 1928. Yleisurheilun MM-kilpailuissa pikaviesti ollut kisahistorian alusta alkaen, vuodesta 1983. Juoksumatkan menestynein maa arvokilpailuissa on Yhdysvallat.
4 x 100 metrin viestijuoksu kansallisella tasolla.
Pikaviestin Suomen-mestaruuksista ei kilpailla yleisurheilun Suomen-mestaruuskisoissa eli Kalevan kisoissa vaan vuosittain järjestettävissä SM-viesteissä. Suomalaiset yleisurheiluseurat muodostavat kilpailevat viestijoukkueet urheilijoistaan. Seurat saavat asettaa haluamansa määrän viestijoukkueita joka matkalle.
Shurikenjutsu

Shurikenjutsu () on japanilainen taistelulaji, joka keskittyy shurikenien, veitsien ja tikarien heittämiseen. Shurikenjutsu on tyypillisesti osa joidenkin koryū-lajien taistelumuotoja.
Lajista tarkemmin.
Shurikenjutsu on sangen tuntematon taito ja sen harjoittelu on vähäistä jopa Japanissa. Sen soveltaminen käytäntöön on erittäin rajoitettua useimpien maiden lainsäädännönkin takia. Shurikenjutsun tarkoitus on heittämällä shuriken haavoittaa tai hämätä vastustajaa, ja voittaa näin aikaa päästäkseen hyökkäämään paremmista asemista tai pakenemaan. Nykypäivän harjoittajilla ei ole luonnollisesti mahdollisuutta testata shurikenjutsua tositilanteessa elävään vastustajaan. Joitakin shurikenjutsun nykypäivänä harjoitettavia tyylejä ovat Negishi-ryū, Meifu Shinkage-ryū ja Bujinkan budō taijutsu (Togakure-ryū).
Takeda-ryūn shurikenjutsu liittyy vahvasti miekkailuun, joten kyseistä shurikenjutsu-tyyliä tuskin käytettiin itsenäisesti. Sitä käytettiin lähinnä vastustajan hämäämiseen ennen miekaniskua. Siksi useimmat harjoitukset ovat lyhyen matkan harjoituksia.
Vanhimman katkeamattoman japanilaisen bujutsu-koulukunnan Tenshin shōden Katori shintō-ryūn heittopiikin () käyttötekniikat ovat tehokkaita noin 6–7 metrin etäisyydelle saakka. Tämä tarkoittaa, että heittopiikkien käytön hallitseva voi puolustautua salkoaseella (keihäs eli yari tai naginata) varustautunutta vihollista vastaan tarvitsematta jäädä tämän tehokkaalle toimintaetäisyydelle.
Jari Porttila

Jari Juhani Porttila (s. 2. helmikuuta 1960 Helsinki) on suomalainen urheilutoimittaja ja tietokirjailija. Porttila on työskennellyt muun muassa MTV3:n palveluksessa sekä "Iltalehdessä" ja "Uudessa Suomessa". Hän kirjoittaa ja tekee videojuttuja Ilta-Sanomiin ja toimii yleisurheilun selostajana MTV:llä. Hänellä on myös oma yleisurheilun erikoisohjelma Kisakatsomo, joka näkyy MTV Katsomossa. Porttila on kirjoittanut useita pääosin urheiluaiheisia tietokirjoja.
Ura.
Porttila toimi vuodesta 1982 lähtien Uuden Suomen ja Iltalehden toimittajana, vuodesta 1987 lähtien Urheilutoimituksen ja Kotimaan toimituksen päällikkönä Uudessa Suomessa. Hän oli toimittajana 1982 lähtien jääkiekon MM-kisoissa, 1983 lähtien yleisurheilun MM-kisoissa ja 1984 lähtien Olympialaisissa. 
Porttila siirtyi 1992 MTV:lle ja oli perustamassa vuodesta 1994 lähtien päivittäin lähetettyä urheilun uutisohjelmaa, Tulosruutua, jonka tuottajana hän toimi vuoteen 1998.
Porttila oli tutkimassa suomalaishiihtäjien doping-käryn taustoja vuoden 2001 Lahden hiihdon MM-kilpailuissa. Hän kirjoitti aiheesta kirjan "Karpaasin käry" yhdessä Jari Isometsän kanssa. Vuonna 2017 Porttila kirjoitti kirjan "Talvilajien Olympiasankarit" ja 2020 julkaistiin hänen kirjoittamansa Siiri Rantasen elämäkerta "Siiri ”Äitee” Rantanen". Vuonna 2024 Porttilalta ilmestyi Aleksander Sasha Barkovin urasta kertova kirja Sasha Barkov-NHL:n supertähti (Readme.fi). Syksyllä 2025 Porttilalta ilmestyi kirja "Kohtalona Elvis" (Readme.fi). 
Marraskuussa 2008 Porttila palkittiin Suomen Olympiakomitean ansiomitalilla. Urheilutoimittajien liitto palkitsi hänet 2022 liiton kultaisella ansiomerkillä, Porttilan toimittua yli 40 vuotta urheilutoimittajana. Porttila palkittiin Budapestin yleisurheilun MM-kisojen yhteydessä Kansainvälisen urheilutoimittajien liiton AIPS:n kunniakirjalla hänen oltuaan toimittajana 10 eri MM-kisoissa, ensimmäisen kerran Helsingissä 1983. Vuonna 2024 Porttila palkittiin AIPS:n kunniakirjalla, hänen oltuaan 13 kertaa olympialaisissa paikanpäällä toimittajana.
Jari Porttila valittiin maaliskuussa 2025 Urheilutoimittajain liiton puheenjohtajaksi. Porttila valittiin syyskuussa 2025 Suomen jääkiekkotoimittajien yhdistyksen hallitukseen.
Muuta.
Porttila osallistui kevään 2015 eduskuntavaaleihin Keskustan ehdokkaana Helsingin vaalipiirissä. Hän sai 318 ääntä eikä tullut valituksi. Porttila toimi Valtion Liikuntaneuvosto varajäsenä 2015–2019.
Perhe.
Porttilan poika on urheilutoimittaja Kimmo Porttila ja tytär Inka Porttila.
Oripään lentokenttä

Oripään lentokenttä sijaitsee 50 kilometriä Turusta koilliseen Oripään kunnassa Varsinais-Suomessa Hirvikoskentien eli seututie 210:n varrella. Lentokentältä on kahden kilometrin matka Oripään keskustaan.
Lentokenttää ylläpitää Turun Lentokerho ry. Kotikenttänään Oripäätä pitää myös Turun Seudun Riippuliitäjät ry sekä joukko muita lentoharrastajia. Polttoainepiste on kerhon ylläpitämä. Kiitotie 14/32 aurataan tarvittaessa, joten lentokenttää voi käyttää myös talvella. Kentällä on neljä lentokonehallia. 
Muita tapahtumia.
Lentokentällä järjestetään joka toinen vuosi OKRA-maatalousnäyttely. Vuonna 2009 sinne pystytettiin Suviseurojen seura-alue. Heinäkuussa 2013 Oripään kentällä järjestettiin purjetaitolennon MM-kilpailut.
Ihmisryöstö

Ihmisryöstö eli kidnappaus () on rikos, jossa henkilö kaapataan eli hänen vapautensa viedään vastoin hänen tahtoaan. Englanninkielisen vastineen "kidnapping" alkuperäinen merkitys on kirjaimellisesti "lapsenryöstö", mutta nykyään sana viittaa yhtä lailla aikuisiin.
Ihmisryöstöt ovat rikollisryhmien yleinen rahanansaitsemiskeino epävakailla alueilla. Motiivina ovat lunnasrahat. Esimerkiksi Nigerian öljyntuotantoalueilla Nigerin suistossa on kaapattu noin 100 ulkomaalaista vuodessa. Heidät vapautetaan keskimäärin 500 000 dollarin lunnasrahoja vastaan.
Nykyään kidnappaus on maailman yleisimpiä rikoksia ja FBI:n etsintäkuuluttamista suurin osa on kidnappaajia.
Vaahterantervatäplä

Vaahterantervatäplä ("Rhytisma acerinum") on erityisesti metsävaahteran lehdillä elävä sieni, joka tekee lehdet ruskealaikkuisiksi. Laikut ilmaantuvat lehtiin syyskesäisin. Ne ovat ensin vaaleanvihreitä tai keltaisia, ja muuttuvat myöhemmin ruskeiksi tai mustiksi. Tervatäplä on yleinen Keski- ja Etelä-Suomessa kaikkialla, missä kasvaa vaahteroitakin. Sienestä ei ole juurikaan haittaa puun hyvinvoinnille.
Aiemmin uskottiin, että vaahterantervatäplää voitaisiin käyttää rikkidioksidin bioindikaattorina; seuduilla, joiden ilman rikkidioksidipitoisuus on korkea, esiintyy suhteessa vähemmän tervatäplää. Tutkimusten mukaan tervatäplien runsauden syy on ylitalvisiin taudin saastuttamiin vaahteranlehdet, joista tauti keväällä leviää puihin. Pudonneet, korjaamattomat lehdet levittävät tautia eteenpäin. Ilman rikkidioksidipitoisuus (pitoisuuksissa &lt;0,05 mg/m³) ei vaikuta vaahteran tervatäplätaudin esiintymiseen.
Optinen tähtitiede

Optinen tähtitiede on tähtitieteen tutkimuksen osa-alue, jonka havainnot tehdään kaukoputken avulla pääasiassa näkyvän valon sekä myös sitä ympäröivien pitkäaaltoisen infrapunasäteilyn sekä lyhytaaltoisen ultraviolettisäteilyn taajuudella. Optinen tähtitiede kattaa aallonpituudet 400–800 nanometriä. Tutkimusmenetelmiä ovat valokuvaus filmille tai nykyisin lähinnä valoherkälle elektroniselle kennolle, kohteen lähettämän valon määrää mittaava "fotometria", valon jakautumista aallonpituuden suhteen tutkiva "spektroskopia" sekä valon polarisaation astetta määrittelevä "polarimetria".
Optinen tähtitiede muodostaa valtaosan havaitsevasta tähtitieteestä. Maan ilmakehä päästää näkyvän valon lähes esteettä pinnalle asti, toisin kuin useimmat muut aallonpituudet, joten useimmat maanpäälliset tähtitieteen havaintovälineet ovat nimenomaan optisia kaukoputkia. Avaruudessa päästään kuitenkin suurempaan tarkkuuteen pienemmillä laitteilla, koska siellä ilmakehän virtaukset eivät aiheuta kuviin ylimääräistä epäterävyyttä. Myös maanpäälliset kaukoputket sijaitsevat usein kuivilla ja vuoristoisilla seuduilla, jossa sää on mahdollisimman usein selkeä ja ilma sisältää mahdollisimman vähän vesihöyryä. Tähtitieteen harrastus keskittyy lähes yksinomaan optiseen tähtitieteeseen.
Veiksel

Veiksel () on Puolan läpi virtaava ja maan pisin joki. Sen pääuoman pituus on 1 064 kilometriä.
Joen valuma-alue on 194 000 neliökilometriä. Se kattaa suuren osan Puolaa ja alueita myös Slovakiasta, Ukrainasta ja Valko-Venäjästä. Joen keskivirtaama on 1 100 kuutiometriä sekunnissa. Veiksel laskee Gdańskinlahteen Itämeressä.
Joen pääuoman varrella sijaitsevat muun muassa Krakovan, Varsovan, Toruńin ja Gdańskin kaupungit. Jokisuiston muissa haaroissa ovat muun muassa Tczew, Malbork ja Elbląg.
Veikselin sivujokia ovat Bug, San ja Wisłoka.
Narjan-Mar

Narjan-Mar (, nenetsiksi Няръянa мар, ″punainen kaupunki”) on Nenetsian autonomisen piirikunnan pääkaupunki Euroopan puoleisen Venäjän koillisosassa Barentsinmereen laskevan Petšoran varrella 110 kilometriä joen suulta. Arkangeli sijaitsee 1 097 kilometriä lounaaseen.
Paikallishallinnossa Narjan-Mar muodostaa oman kaupunkipiirikunnan.
Kaupungissa vallitsee ankara subarktinen ilmasto. Tammikuun keskilämpötila vaihtelee −12 asteesta −22 celsiusasteeseen, heinäkuun keskilämpötila on +6 – −13 °C. Keskimääräinen vuosisademäärä on noin 350 millimetriä.
Historia.
Lokakuussa 1929 paikkakunnalle päätettiin rakentaa asutuskeskus. Maaliskuussa 1931 alun perin nimellä Beloštšelje () tunnettu taajama nimettiin Narjan-Mariksi. Huhtikuun 9. päivänä 1934 tehdyllä päätöksellä tuolloin jo runsaan 8 000 asukkaan Narjan-Marin taajama muutettiin kaupungiksi. Laajemman kaupunkipiirin alueella asui vuonna 1926 noin 14 000 henkeä ja vuonna 1939 noin 13 000. Kaupungin ensimmäisessä asemakaavassa vuodelta 1936 kuvattiin kantakaupungin tieverkko. Ydinkaupungissa oli pääosin kaksikerroksisia puutaloja. Vuonna 1960 laadittu kaavassa sallittiin kaupungin keskustaan jo korkeampiakin tiilirakennuksia.
Väestö.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Narjan-Marissa asui 21 658 henkeä. Määrä oli hieman yli puolet koko Nenetsian autonomisen piirikunnan väestöstä (42 090 as.).
Asukasluvun kehitys.
Oheinen taulukko kuvaa Nenetsian ja Narjan-Marin kaupunkipiirin ("gorsovet" (ven. горсовет), "gorodskoi okrug" (ven. городской округ)) väkiluvun kehitystä vuosien 1959–2010 suoritettujen väestönlaskentojen mukaan.
Talous ja nähtävyyksiä.
Kaupunki on tärkeä kalastuskeskus, ja siellä on kalan- ja lihanjalostus- sekä sahateollisuutta. Kaupungissa on piirikunnallisesti tärkeä satama ja lentokenttä. Sataman käyttökausi ulottuu kesäkuun puolivälistä lokakuun puoliväliin, jäänmurtajien avustamana tarvittaessa marraskuun loppuun.
Kaupungissa toimii Nenetsian piirikunnallinen museo. Lisäksi kaupungissa on aiemman Pustozjorskin kaupungin kulttuuriin ja historiaan keskittyvä museo.
Malbork

Malbork () on kaupunki Malborkin piirikunnassa Pommerin voivodikunnassa Puolan pohjoisosassa. Kaupungin asukasluku oli 38 950 vuonna 2015. Kaupunki perustettiin vuonna 1274 Marienburgin linnan edustalle. Itse linna on suurikokoinen Saksalaisen ritarikunnan päälinna, joka kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Tannenbergin taistelu vuonna 1410 muutti voimasuhteita niin, että linna puolalaistui.
Radiotähtitiede

Radiotähtitiede eli radioastronomia on tähtitieteen tutkimuksen osa-alue, jossa tutkitaan maailmankaikkeuden fyysisiä prosesseja niiden lähettämän radiosäteilyn perusteella. Koska radioaallot ovat huomattavasti pidempiä kuin valoaallot (yhdestä millimetristä useisiin kilometreihin), tarvitaan niiden havaitsemiseen suuria yksittäisiä antenneja tai pienempiä antenneja, jotka toimivat yhdessä.
Radioteleskoopissa on paraboloidin muotoinen antenni, joka heijastaa tietystä taivaan osasta tulevat radioaallot vastaanottimeen, joka puolestaan havaitsee ja vahvistaa signaalin käyttökelpoiseksi tiedoksi. Data voidaan koostaa väärävärikuvaksi, jossa tietty väri edustaa tiettyä radioaallonpituutta. Eräät radioteleskoopit, kuten Arecibon radioteleskooppi Puerto Ricossa, ovat niin suuria, että niitä ei voida suunnata kuin hyvin rajoitetusti. Interferometrian avulla toisistaan kaukana sijaitsevia radioteleskooppeja on yhdistetty toimimaan yhden suuren teleskoopin tavoin. Jopa eri puolilla maapalloa sijaitsevien teleskooppien havaintoja on kyetty yhdistämään, kun niiden tuottamaan dataan on liitetty tarkka aika atomikellosta ja yhdistämällä tulokset jälkeenpäin.
Radiotähtitieteen merkittävimpiä tutkimuskohteita ovat kaukaiset pulsarit, kvasaarit sekä radiogalaksit, jotka alun perin löydettiin radioteleskoopeilla. Radiotaajuuksilla tehdyt havainnot ovat osoittaneet, että galaksien massat ovat luultua suurempia, mikä on osaltaan johtanut pimeän aineen olemassaolon paljastumiseen. Kosminen taustasäteily puolestaan on mustan kappaleen radiosäteilyä. Radiotähtitieteen tutkimuskohteita on myös omassa aurinkokunnassamme, kuten Auringon aktiivisuuden mittaus ja Venuksen pinnan tutkakuvaus.
Pietarsaaren seutukunta

Pietarsaaren seutukunta () on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu viisi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 154. Seudulla asuu henkilöä.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2023 tilanteen mukainen.
Suupohjan rannikkoseutu

Suupohjan rannikkoseutu () on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu kolme kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 153. Suomenkielisen nimensä mukaisesti seutukunta käsittää sitä laajemman epävirallisen Suupohjan alueen rannikkokunnat. Rannikkoseudun itäpuolella Etelä-Pohjanmaan maakuntaan kuuluva Suupohjan seutukunta kattaa loput Suupohjan alueesta.
Seutukunnan ruotsinkielinen nimi voidaan kääntää "Etelä-Pohjanmaaksi", Etelä-Pohjanmaan maakunnan ruotsinkielisen nimen sen sijaan ollessa "Södra Österbotten" eli ""Eteläinen" Pohjanmaa".
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2023 tilanteen mukainen.
Raaseporin seutukunta

Raaseporin seutukunta () on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Uudenmaan maakunnassa. Siihen kuuluu kolme kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 014. Lankapuhelinsuuntanumerona seutukunnassa on käytössä Hangossa ja Raaseporissa 019 sekä Inkoossa 09.
__notoc__
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2022 tilanteen mukainen.
Sudenpentujen käsikirja

Sudenpentujen käsikirja (engl. The Junior Woodchuck's Guidebook tai Woodchuck book) on Disneyn sarjakuvamaailmassa seikkailevan Sudenpennut-partiojärjestön kuuluisa käsikirja, joka sisältää lähes kaiken mahdollisen tiedon. Se esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1954 Carl Barksin tarinassa "Atlantiksen arvoitus". Kirjan tekijä on nimetön, eivätkä erään tarinan mukaan edes Sudenpentu-järjestön johtohahmot tiedä kirjailijaa.
Käsikirja on taskukokoinen teos, mutta teoksesta löytyy lähes kaikki tarvittava tieto erittäin nopeasti. Se sisältää esimerkiksi tietoja kadonneista aarteista, tarkkoja historiallisia ja teknisiä tietoja, ja oppaita niin ihmis- kuin eläinkieltenkin puhumiseen (myös tuhansia vuosia sitten kuolleiden kielten, joita eivät hallitse edes tutkijat). Kaikki käsikirjan tieto on löydettävissä laajasta hakemistosta, jota jokaisen sudenpennun tulee osata käyttää nopeasti vaaratilanteessakin. Se ei kuitenkaan sisällä sellaisia tietoja, jotka sudenpennun pitäisi tietää ollakseen sudenpentu. 
Sarjakuvassaan "Kadonneen kirjaston vartijat" Don Rosa loi käsikirjalle historian, joka selittää sen kaikkitietävyyden. Rosan mukaan kirjan pohjana ovat muinaisen Aleksandrian kirjaston papyruskääröt, jotka sisälsivät kaiken antiikin ajan tiedon. Tämä kokoelma säilyi erilaisina kopioina läpi historian, ja siihen lisäsivät tietoa lukuisat oppineet, kuten Kristoffer Kolumbus ja Marco Polo. Kokoelma päätyi lopulta sir Francis Draken haltuun, joka sijoitti sen Pohjois-Amerikan länsirannikolle perustamaansa linnakkeeseen, salaiseen maanalaiseen huoneeseen. Myöhemmin Julle Ankanpää perusti samalle paikalle Ankkalinnan, löysi kokoelman ja antoi siitä muodostetun, vuonna 1901 painetun kirjan pojalleen Kornelius Ankanpäälle. Tämä perusti Sudenpentu-järjestön Aleksandrian kadonneen kirjaston vartijoiden innoittamana.
Varsinaista käsikirjaa saavat käyttää vain sudenpennut, mutta Don Rosan mukaan käsikirjasta on olemassa myös sudenpentujen kokelaille tarkoitettu pienoisversio, joka sisältää ”vain parin tietosanakirjasarjan aineiston”.
Salehard

Salehard (vuoteen 1933 asti "Obdorsk", , ’niemimaan talo’, ) on Jamalin Nenetsian autonomisen piirikunnan pääkaupunki Luoteis-Siperiassa lähellä Poluin ja Obin yhtymäkohtaa. Salehard on maailman ainoa kaupunki, joka sijaitsee täsmälleen napapiirillä. 
Salehard on sekä kaupunki että piirikunnan alainen kaupunkipiiri. Kaupunkipiirissä oli vuoden 2010 väestönlaskennan lopullisten tulosten mukaan yhteensä 42 845 asukasta, joista kaupungin puolella asui 42 544 ja maaseudulla 301 henkeä.
Salehard on tärkeä kaupunki Obin varrella. Siellä on lentoasema ja kalasäilyketeollisuutta ja hieman satamatoimintaa, joskin suurempi satama on Objoen vastarannalla. Myös lähin rautatieasema on Obin vastarannalla Labytnangissa, josta on rautatieyhteys Uralvuorten yli Komin puolelle Vorkutaan ja edelleen muualle Venäjälle. 
Asukasluvun kehitys.
On huomioitava, että kaupungin tai kaupunkipiirin rajoissa on tapahtunut muutoksia. Esimerkiksi vuoden 1970 väestönlaskentaan tultaessa piirikuntaan oli perustettu Salehardin (gorsovet) lisäksi esimerkiksi Labytnangi (gorsovet) Objoen vastarannalle.
Historia.
Arkeologisten löytöjen perusteella Salehardin alueella on ollut asutusta jo yli 2 000 vuotta sitten. Venäläiset valloittajat rakensivat nykyisen kaupungin kohdalla sijainneen hantikylän paikalle "Obdorsk"-nimisen kasakkalinnoituksen vuonna 1595. Ensimmäinen kirkko Obdorskiin rakennettiin vuonna 1602 ja pysyvän venäläisen asutuksen katsotaan paikkakunnalla alkaneen 1635. Paikallisen hantiväestön käännyttäminen kristinuskoon oli hidasta vielä 1600-luvulla. Obdorskin ruhtinas Tayshin kääntyi kristityksi 1600-luvun alussa. Kääntyminen oli kuitenkin vain nimellistä ja hän yllytti kansaansa kapinoimaan Venäjän valtaa vastaan. Tämän vuoksi venäläiset tappoivat hänet 1607. Vuonna 1714 Munkki Feodor käännytti joukon hantiruhtinaita (mm. Obdorskin) kristityksi ja vuonna 1726 hän yritti tuloksetta käännyttää myös Obdorskin hanteja uuteen uskoon. Vuonna 1731 Obdorskin linnoitus rakennettiin uudelleen ja sinne sijoitettiin 50 miehen suuruinen kasakkajuokko suojelemaan linnoitusta ja paikallista hantiväestöä nenetsien hyökkäyksiltä. Vuonna 1891 Obdorskissa oli 876 asukasta, joista 378 oli venäläisiä.
Obdorskista tuli Jamalin Nenetsian hallintokeskus 10. lokakuuta 1930. Paikkakunta nimettiin vuonna 1933 Salehardiksi, ja kaupunki siitä tuli 1938.
Rautatieyhteydet.
Lähin yhä käytössä oleva rautatieyhteys Obin vastarannalta Labytnangista Vorkutaan valmistui 1951; radanrakennustyö oli paljolti Stalinin ajan pakkotyötä. Vuonna 2008 hyväksytyn Venäjän rautateiden pitkän ajan strategiaohjelman mukaan Salehardin rautatieyhteydet saattavat parantua lähivuosina merkittävästi. Suunnitelmissa on liittää piirikunnan suurkaupungit pääkaupunkiinsa osin entistä Stalinin ajan linjausta noudattavalla, Nadymiin johtavalla radalla. Nadymistä johtaa jo rata Novyi Urengoihin, Gubkinskiin, Nojabrskiin ja edelleen muun muassa Hanti-Mansian Surgutiin. Lisäksi Uralvuoriston itäpuolitse aiotaan rakentaa vuoteen 2030 mennessä uusi rahtiliikennettä palveleva rautatieyhteys. Se kulkisi reittiä Salehard– Hanti-Mansian Berjozovon piirin Saranpaul– Sverdlovskin alueen Ivdelin kaupunkipiirin Polunotšnoje.
Loviisan seutukunta

Loviisan seutukunta () on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Uudenmaan maakunnassa. Siihen kuuluu kaksi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 202.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2022 tilanteen mukainen.
Herjaus

Herjaus oli vuoden 1889 Suomen rikoslaissa määritelty kunnianloukkaus. Nykyisin voimassa olevassa rikoslaissa herjausta ei enää tunneta, vaan sen ovat korvanneet kunnianloukkauksesta annetut säännökset. Herjaus poistui rikoslaista vuonna 2000. Herjaus oli vakavampi rikos kuin solvaus, koska sen rangaistusasteikko oli solvausta ankarampi.
Herjauksen tunnusmerkistö vanhassa laissa.
Säännökset herjauksesta sellaisina, kuin ne olivat vuoden 1889 rikoslain 27 luvussa ennen kuin luku kumottiin.
Nykyinen laki.
Nykyisessä rikoslaissa rikosnimikkeet ovat kunnianloukkaus ja törkeä kunnianloukkaus, jotka on määritelty herjauksesta poikkeavalla tavalla.
Radioteleskooppi

Radioteleskooppi on radiotähtitieteessä käytettävä havaintoväline, jolla tehdään havaintoja sähkömagneettisen spektrin radiosäteilyn alueen aallonpituuksilla. Aaltojen keräämiseen käytetään tavallisesti suurta parabolista peiliantennia. Radioteleskoopit ovat tavallisesti hyvin suurikokoisia, verrattuna vaikkapa valon havainnointiin käytettyihin optisiin kaukoputkiin, koska radioaaltojen aallonpituus on huomattavasti valoa pitempi. Usein radioteleskooppeja on yhdistetty toisiinsa interferometrian avulla, jolloin ne toimivat yhtenä suurena teleskooppina.
Historia.
1900-luvun alussa yritettiin havaita Auringon radiosäteilyä. Yritykset kuitenkin epäonnistuivat vastaanottimien alhaisen herkkyyden vuoksi. Kokeissa tutkittiin lisäksi pitkiä aallonpituuksia, jotka ionosfäärin vuoksi eivät pääse maanpinnalle saakka. Ensimmäiset havainnot taivaalta tulevasta radiosäteilystä tehtiin vuonna 1932, kun amerikkalainen insinööri Karl Jansky tutki ukkosen radioliikenteelle aiheuttamia häiriöitä 20,5 MHz:n taajuudella (14,6 m).
Radioteleskooppeja.
Maailman suurin yksittäinen radioteleskooppi on Venäjällä sijaitseva RATAN-600, jossa on maan tasalla oleva rengasmainen 576 metrin läpimittainen antenni. Euroopan suurin radioteleskooppi on halkaisijaltaan 100 metriä ja sijaitsee Effelsbergissä Saksassa. Se oli maailman suurin täysin suunnattava radioteleskooppi, kunnes 100 × 110 metrin kokoinen "Green Bank" -teleskooppi otettiin käyttöön vuonna 2000. Suomen merkittävin 13,7 metrinen radioteleskooppi sijaitsee Metsähovin radiotutkimusasemalla Kirkkonummella.
Kiinan FAST (Five hundred meter Aperture Spherical Telescope) radioteleskooppi on maailman suurin. Radioteleskoopin halkaisija on nimensä mukaisesti 500 metriä.
Very Large Array (VLA) on New Mexicossa Yhdysvalloissa sijaitseva radioteleskooppiryhmä, jonka 27 kappaletta 25-metrisiä teleskooppeja on yhdistetty toisiinsa interferometrian avulla. Vielä suurempi ryhmä on Giant Metrewave Radio Telescope (GMRT) Intiassa, joka koostuu kolmestakymmenestä halkaisijaltaan 45-metrisestä teleskoopista 25 kilometrin suuruisella alueella. Pitkien aallonpituuksien tutkimista varten on Euroopassa suunnitteilla Low Frequency Array (LOFAR), jossa suuria määriä pieniä radioantenneja joiden peruslinja on Alankomaissa 100 kilometriä ja muualla Euroopassa 1 500 kilometriä. Teleskooppien suunniteltu yhteispinta-ala olisi neliökilometrin suuruinen.
Porvoon seutukunta

Porvoon seutukunta () on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Uudenmaan maakunnassa. Siihen kuuluu neljä kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 201.
__notoc__
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2022. tilanteen mukainen.
Solvaus

Solvaus oli vuoden 1889 rikoslaissa määritelty kunnianloukkaus. Nykyisin voimassa olevassa rikoslaissa solvausta ei enää tunneta, vaan sen on korvannut kunnianloukkauksesta annetut säännökset. Solvaus poistui rikoslaista vuonna 2000. Solvaus oli pienempi rikos kuin herjaus, koska rangaistukset solvauksesta olivat lievemmät.
3 §. Joka muulla kuin herjaavalla tavalla loukkaa toista häväisevällä lauseella, uhkauksella, taikka muulla halventavalla teolla, rangaistakoon solvauksesta enintään kahdensadan markan sakolla tahi vankeudella korkeintaan kolmeksi kuukaudeksi. Jos solvaus tehdään julkisesti, taikka painotuotteen, kirjoituksen tahi kuvallisen esityksen kautta, jota syyllinen levittää tahi levityttää; olkoon rangaistus sakkoa enintään viisisataa markkaa taikka vankeutta korkeintaan neljä kuukautta.
Nykyinen laki.
Nykyisessä rikoslaissa rikosnimikkeet ovat kunnianloukkaus ja törkeä kunnianloukkaus, jotka on määritelty solvauksesta poikkeavalla tavalla.
Ålands landsbygd

Ålands landsbygd () on yksi Suomen seutukunnista ja se sijaitsee Ahvenanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu yhdeksän kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 212.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Ålands skärgård

Ålands skärgård () on yksi Suomen seutukunnista ja se sijaitsee Ahvenanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu kuusi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 213.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Kyrönmaan seutukunta

Kyrönmaan seutukunta oli yksi Suomen seutukunnista. Siihen kuului lakkautushetkellä kaksi kuntaa. Se sijaitsi Pohjanmaan maakunnassa. Siihen kuului lakkautushetkellä kaksi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 151. Seutukunta lakkautettiin vuonna 2021, kun Isonkyrön kunta siirtyi osaksi Etelä-Pohjanmaan maakuntaa ja Seinäjoen seutukuntaa, Laihian kunnan siirtyessä osaksi Vaasan seutukuntaa.
Kyrönmaa on aiemmin tarkoittanut suomenkielistä Etelä-Pohjanmaata, etenkin Kyrönjokilaaksoa.
__notoc__
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2013 tilanteen mukainen.
Vaasan seutukunta

Vaasan seutukunta () on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjanmaan maakunnassa. Seutukunnassa asuu henkilöä. Seutukuntaan kuuluu kuusi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 152.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2023 tilanteen mukainen.
Vakka-Suomen seutukunta

Vakka-Suomi () on yksi Suomen seutukunnista, ja sen EU:n alueluokittelun mukainen LAU 1 -numero on 024. Seutukuntaan kuuluvat Uudenkaupungin ja Laitilan kaupungit sekä neljä muuta kuntaa.
Seutukuntaan kuuluivat vuoteen 2007 asti Mietoinen ja Mynämäki. 1. tammikuuta 2007 Mietoinen yhdistyi Mynämäen kanssa ja samalla Mynämäki siirtyi Turun seutukuntaan.
Kuntaliitokset.
Vakka-Suomessa on tehty neljä kuntaliitosta, joissa kaikissa on ollut kyse Uudenkaupungin ja jonkin sen naapurikunnan liitoksesta. Kaikki liitokset ovat ajalta ennen seutukunnan perustamista. Suluissa olevat vuosiluvut tarkoittavat vuotta, jolloin kuntaliitos tapahtui.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2021 tilanteen mukainen.
Astrometria

Astrometria on tähtitieteen osa-alue, joka tutkii tähtien sekä muiden taivaankappaleiden paikkoja, etäisyyksiä ja ominaisliikkeitä taivaalla. Astrometria on luonut perustan taivaanmekaniikalle, tähtien liikkeiden tutkimukselle ja galaktiselle tähtitieteelle.
Historia.
Astrometria on yksi vanhimmista tieteenlajeista, ja se kehittyi yksinkertaisesta tähtien paikanmäärityksestä. Astrometrian isänä voidaan pitää Hipparkhosta, joka laati ensimmäisen kirkkausskaalaa käyttävän tähtiluettelon 100-luvulla eaa. Hipparkhoksen käyttämä logaritminen skaala perustui silmin havaittuihin kirkkauksiin ja on yhä nykyisin käytössä perusperiaatteiltaan samanlaisena. Modernin astrometrian kehitti Friedrich Bessel teoksellaan "Fundamenta astronomiae", johon oli merkitty 3222 tähden keskimääräinen sijainti 1750–1762 tehtyjen havaintojen perusteella.
Astrometria on synnyttänyt merkittäviä keksintöjä ja edistysaskeleita tieteessä. Aurinkokelloa käytettiin kellonajan mittaukseen ja astrolabit sekä myöhemmin sekstantit auttoivat taivaan kulmien selvittämisessä. Tyko Brahe todisti planeettojen liikkeiden tarkoilla mittauksilla Kopernikuksen aurinkokeskisen maailmankuvan oikeaksi. Lopulta 1900-luvun alussa Henrietta Swan Leavitt havaitsi kefeidien muuttumisjakson ja luminositeetin olevan verrannollisia toisiinsa, kun läheisten kefeidien etäisyyksiä oli laskettu parallaksin avulla. Siten saatettiin laskea minkä tahansa kefeidin etäisyys, ja Edwin Hubble osoitti eräiden tähtisumujen sijaitsevan Linnunradan ulkopuolella muodostaen galakseja.
Nykyisiä tutkimuskohteita.
Euroopan avaruusjärjestön Hipparcos-satelliitti määritti vuosina 1989–1993 yli miljoonan tähden sijainnin astrometrisin menetelmin 20–30 millikaarisekunnin tarkkuudella. Myös Maata lähelle radallaan saapuvien asteroidien jäljittäminen tapahtuu astrometrian keinoin. Muiden tähtien ympäriltä on havaittu eksoplaneettoja mittaamalla niiden aiheuttamia pieniä muutoksia tähden näennäisessä sijainnissa, kun tähti ja planeetta kiertävät toistensa ympäri. Lisäksi astrometriaa on käytetty määrittämään pimeän aineen jakautumista galakseissa.
Salon seutukunta

Salon seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Varsinais-Suomen maakunnassa. Siihen kuuluu kaksi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 022.
Kesäkuussa 2006 valmistunut selvitys suositteli kaikkien Salon seutukunnan yhdistämistä yhdeksi kunnaksi. Kunnista kaikki paitsi Somero päättivätkin yhdistyä vuoden 2009 alussa.
 seutukunnassa oli asukasta.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2021 tilanteen mukainen.
Loimaan seutukunta

Loimaan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Varsinais-Suomen maakunnassa. Siihen kuuluu kuusi kuntaa, sen seutukuntaluokitus on 025 ja se kuuluu EU:n alueluokituksen NUTS-luokkaan FI1C1. seutukunnassa oli asukasta.
Yksi Loimaan seutukunnan alueista on Auranmaa, johon kuuluvat kaikki seutukunnan kunnat Loimaata lukuun ottamatta. Siellä julkaistaan Auranmaan Viikkolehti -nimistä paikallislehteä.
Loimaan seutukunta on myös osana Seutu-hanketta, joka on sisäasiainministeriön ja Suomen Kuntaliiton käynnistämä Seutukuntien tukihanke. Eduskunta on päättänyt jatkaa hanketta vuoden 2012 loppuun asti. Hankkeen tavoitteena on edistää kuntien vapaaehtoista yhteistyötä palvelutuotannossa, elinkeinopolitiikassa sekä ympäristön ja maankäytön kehittämisessä.
Aura ja Pöytyä ovat halukkaita siirtymään Turun seutukuntaan, mutta seutukuntasiirtoja ei ole mahdollista tehdä, kun kunta- ja palvelurakenneuudistus on kesken.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2021 tilanteen mukainen.
Etelä-Pirkanmaan seutukunta

Etelä-Pirkanmaan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pirkanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu kolme kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 063. seutukunnassa oli asukasta.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2021 tilanteen mukainen.
Lounais-Pirkanmaan seutukunta

Lounais-Pirkanmaan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pirkanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu kaksi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 068.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2021 tilanteen mukainen.
Luoteis-Pirkanmaan seutukunta

Luoteis-Pirkanmaan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pirkanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu kolme kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 061.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2021 tilanteen mukainen.
Balsapuu

Balsapuu ("Ochroma pyramidale", syn. "Ochroma lagopus") on malvakasvien (Malvaceae) heimoon kuuluva trooppinen puu, joka tunnetaan kevyestä puuaineksestaan (60–200 kg/m³). Se on balsapuiden ("Ochroma") suvun ainoa laji.
Balsapuu kasvaa luonnonvaraisena pohjoisessa Etelä-Amerikassa ja Keski-Amerikassa. Sitä viljellään myös Aasiassa ja Afrikassa.
Balsapuu on erittäin nopeakasvuinen puu; se on jo kahden vuoden vanhana 4–6 metriä korkea ja hakkuukypsä 6–8 vuoden ikäisenä, jolloin sen korkeus on 16–22 metriä ja rungon paksuus noin 30 cm. Täysikasvuisen balsapuun korkeus voi olla 40 metriä ja rungon paksuus 100 cm.
Käyttö ja ominaisuudet.
Vanhastaan Etelä-Amerikan Tyynenmeren rannikon asukkaat ovat tehneet balsapuusta uppoamattomia kalastuslauttoja, minkä vuoksi eurooppalaiset valloittajat antoivat puulle nimeksi balsapuu (espanjan kielen lauttaa tarkoittavan sanan mukaan). Nämä lautat olivat Thor Heyerdahlin balsapuusta rakennetun Kon-tiki-aluksen esikuvia. Balsapuuta käytetään nykyään paljon pakkausmateriaalina keveytensä ja lämmöneristävyytensä vuoksi. Se on myös lentokoneiden, lennokkien ja eräiden uistimien rakennusaine. Muun muassa isobritannialaisen, toisen maailmansodan aikaisen, De Havilland Mosquito -hävittäjäpommikoneen rakennusmateriaalina on käytetty balsapuuta. Balsapuusta voidaan valmistaa myös erittäin hyvälaatuista paperia sen pitkien kuitujen ansiosta. Nykyään Amazonian luononvaraistakin balsaa käytetään myös tuulivoimaloiden potkureissa.
Balsapuuta voidaan helposti työstää kaikilla tavallisilla puuntyöstötyökaluilla, mutta leikkaavien terien on syytä olla hyvin teräviä. Vähänkin tylsynyt terä jättää balsapuuhun helposti rikkonaisen työstöpinnan. Balsapuu tukkii hyvin hienon hiekkapaperin. Liimaliitokset pitävät balsapuussa erinomaisesti, kun taas naulat ja ruuvit eivät pidä lainkaan. Balsapuulle soveltuvat myös tavalliset puun pintakäsittelyaineet.
Ylä-Pirkanmaan seutukunta

Ylä-Pirkanmaan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pirkanmaan maakunnan koillisosissa. Siihen kuuluu neljä kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 069.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2021 tilanteen mukainen.
Emma (romaani)

Emma on englantilaisen kirjailijan Jane Austenin romaani vuodelta 1815. Se on yksi Austenin tunnetuimpia teoksia. "Emma" on Austenille tyypillisesti samalla sekä romanttinen että humoristinen. Suomennos julkaistiin vuonna 1950 Aune Brotheruksen kääntämänä.
Juoni.
Kirjan päähenkilönä häärii herraskartanon nuori neiti Emma, joka on katsonut asiakseen saattaa itselleen rakkaita henkilöitä avioliiton satamaan. Hän joutuu kuitenkin karvaasti huomaamaan, että tunteiden johdatteleminen ei olekaan niin helppoa, kuin hän oli alkuun kuvitellut. Pappikin menee ja rakastuu aivan väärään ihmiseen. Loppujen lopuksi Emma löytää itsensäkin haaveilemasta avioliitosta.
Elokuvasovitukset.
"Emma" on kuvattu moneen otteeseen, ja tunnetuimpiin niistä kuuluu vuonna 1996 ensi-iltansa saanut "Emma", jossa Gwyneth Paltrow näyttelee Emma Woodhousen roolin. Myös vuonna 1995 julkaistu nuortenelokuva "Clueless" perustuu löyhästi "Emmaan". Siinä pääosaa esittää Alicia Silverstone.
D’Artagnan

Charles de Batz-Castelmore, Comte d’Artagnan (n. 1611 – 25. kesäkuuta 1673) palveli Ranskan kuninkaan Ludvig XIV:n muskettisotilaiden kapteenina ja kuoli Maastrichtin piirityksessä Ranskan–Hollannin sodan aikana. Alexandre Dumasin Kolme muskettisoturia -sarjan teokset perustuivat ranskalaisen kirjailijan Gatien de Sandrasin vuonna 1700 julkaisemaan d’Artagnanin osin kuvitteelliseen elämäkertaan.
D’Artagnan kirjallisuuden hahmona.
D’Artagnan on Alexandre Dumasin klassikkoseikkailun "Kolme muskettisoturia" ja sen jatko-osien päähenkilö. D’Artagnan on varsin itsepäinen kirjallisuuden hahmo. Hän marssii Pariisiin päätä pahkaa ja julistaa haluavansa kuninkaan muskettisoturiksi. Hänelle selviää hyvin pian, että muskettisoturiksi on hyvin hankalaa päästä, ja tästä tulistuneena hän onnistuu järjestämään itsensä muutaman minuutin aikana kaksintaisteluun kolmen muskettisoturin kanssa.
Kaksintaistelujen aikana hän tajuaa haastaneensa erottamattomat ystävykset, jotka toimivat toinen toistensa sekundantteina. Hän ei ehdi miekkailla kovin kauan ensimmäisen kanssa, kun kardinaalin miehet tulevat haastamaan riitaa ja kaikki neljä asettuvat heitä vastaan. Yhteinen vastustaja saa miehet unohtamaan keskenäiset kinansa ja d’Artagnan oppii tuntemaan muskettisoturit lempinimillä Aramis, Porthos ja Athos. Jokaisella heistä on oma syynsä pitää todellinen nimensä salassa.
D’Artagnan kuuluu lähes koko "Kolme muskettisoturia" -kirjan ajan toiseen vartiokaartiin, mutta tarinan loppupuolella hänen unelmansa toteutuu ja tulisesta miehestä tulee muskettisoturi. D’Artagnan kokee muutenkin poikkeuksellisia seikkailuja ja saavuttaa muun muassa kuningattaren kiitollisuuden hoidettuaan hyvin arkaluontoisen asian pois päiväjärjestyksestä.
Todellinen d’Artagnan.
Todellinen d’Artagnan oli nimeltään Charles de Batz-Castelmore d’Artagnan. Hän syntyi 1610-luvulla alempaan aateliin kuuluvaan sukuun ja liittyi jo nuorena musketöörikaartiin. Hän kunnostautui taidoillaan ja kiinnitti kardinaali Mazarinin huomion. Hän osallistui myös kuningas Ludvig XIV:n sotaretkiin. Yksityiselämässään hänellä oli vaikeuksia, sillä vaimo jätti hänet kuuden avioliittovuoden jälkeen. D’Artagnan kaatui Maastrichtin taistelussa 1673.
Marraskuussa 2008 ranskalainen historiantutkija Odile Bordaz ilmoitti paikallistaneensa D’Artagnanin haudan Pyhän Pietarin ja Paavalin kirkosta, Wolderista, läheltä Maastrichtia.