tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ravnedalen

Ravnedalen on suosittu puistoalue Grimin kaupunginosassa Kristiansandissa Norjassa, josta lähtee retkeilyreitti Baneheian virkistysalueelle. Puiston istutukset sisältävät harvinaisia puu- ja kasvilajeja.
Ravnedalissa käy usein linja-autolasteittain matkailijoita ja esimerkiksi lastentarha- ja koululaisryhmiä. Puistossa on myös säännöllisesti konsertteja, hengellisiä ulkoilmatilaisuuksia ja muita tapahtumia.
Konsertit puistossa.
Ravnedalenin lavalla esiintyy kesäisin pääosin norjalaisia esiintyjiä, mutta myös joskus ulkomaisia esiintyjiä on vieraillut siellä esiintymässä kuten esimerkiksi Katie Melua, Kim Larsen ja Jethro Tull. Lavaa ympäröivät 30–40 metriset havupuut ja alueelle mahtuu noin 5 000 inmistä saman aikaisesti kuuntelemaan konserttia. Puistossa sijaitsee kesäkaudella avoinna oleva kahvila-ravintola.
Historia.
1860-luvulle saakka alue oli soinen ja tunnettiin nimellä Grimsmoen. Sinne oli sijoitettu 1 200 sotilaan varuskunta. Maanomistajan sanottua irti vuokrasopimuksen armeijan kanssa sotilasparakit siirtyivät Gimlemoenin alueelle. Kenraali Oscar Wergeland toimi aktiivisesti alueen suojelemisen puolesta, kun alueelle ehdotettiin rakennettavaksi muun muassa ampumarataa.
Vuonna 1872 Kristiansandin kaupunkiyhdistys Byselskabet anoi Christiansands Sparebankilta avustusta alueen kunnostamiseen, ja vuosina 1874–1878 puistoa rakensivat neljä vuotta hyvin poikkeuksellisesti paikallinen aliupseerikoulun sotilaat. Suo muuttui puistoksi, johon oli rakennettu lampia, kävelyteitä ja lukuisia istutuksia. Puistossa on edelleen eräs Norjan suurimmista kuusista, joka istutettiin 1875. Kahvilarakennuksessa on aikoinaan asunut muun muassa alueen puutarhuri suurine perheineen. Puistossa on aikoinaan ollut myös apinoita häkeissä sekä riikinkukkoja.
Kenraali Wergelandin kuoltua 19. elokuuta 1895 runoilija Vilhelm Krag teki hänelle muistorunon, jossa hänet mainitaan Ravnedalenin perustajana.
Puiston 50 metriä korkea pystysuora kiviseinämä on viime aikoihin asti houkutellut kalliokiipeilijöitä. Toiminta on kuitenkin lopetettu, jotta puistossa olevien vierailijoiden päälle ei putoaisi kiipeilijöiden tavaroita.
Topi Lehtipuu

Topi Valtteri Lehtipuu (s. 24. maaliskuuta 1971 Brisbane, Australia) on suomalainen, Pariisissa asuva oopperalaulaja, äänialaltaan tenori.
Opiskelu ja ura.
Lehtipuu valmistui Sibelius-Akatemian musiikkikasvatuslinjalta musiikin maisteriksi pääaineenaan kuoronjohto. Hän on saanut laulunopetusta muiden muassa Howard Crookilta, Peter Lindroosilta ja Irina Gavrilovicilta. 
Lehtipuu on johtanut useita kuoroja kuten Suomen Laulua ja Hämäläis-Osakunnan Laulajia sekä opettanut sovitusta Sibelius-Akatemiassa. Hän on dubannut piirroselokuvia ja tuottanut niiden musiikkia. Hän on myös aikoinaan laulanut ja soittanut viulua progerockyhtyeessä Höyry-kone (1994–1997) sekä gospelyhtyeessä Jakaranda. Topi Lehtipuu on laulanut lähes 50 virttä Yleisradion ja kirkon yhteisessä nykyvirsikirjan äänityshankkeessa (2001–2005).
Topi Lehtipuu nousi 2000-luvulla nopeasti kansainvälisesti merkittäväksi barokkimusiikin ja Mozartin oopperoiden tenoriksi. Hänen ohjelmistoonsa kuuluu sekä vanhaa että uutta musiikkia, oratorioita ja kantaatteja Bachista Monteverdiin, Einojuhani Rautavaaran "Vigilia" sekä muun muassa Arnold Schönbergin ja Arvo Pärtin teoksia. Hän on laulanut lukuisissa ooppera- ja barokkimusiikkilevytyksissä. 
Lehtipuu oli Joroisten Musiikkipäivien taiteellinen johtaja vuosina 2004-2010. Turun musiikkijuhlien taiteellisena johtajana hän on toiminut vuosina 2010-2015. Lehtipuu aloittaa 1.10.2015 Helsingin juhlaviikkojen toiminnanjohtajana.
Oopperalaulajana.
Lehtipuun ensimmäinen oopperarooli oli 1999 Mozartin "Taikahuilun" Tamino Pariisin Théâtre des Champs-Elysées'ssä ja sitä seuranneella Atelier Lyrique de Tourcoing -ryhmän kiertueella eri puolilla Ranskaa. Savonlinnan oopperajuhlilla Lehtipuu esiintyi vuosina 2000 ja 2002. Suomen kansallisoopperan debyytti oli syyskaudella 2002 "Cosi fan tutten" Ferrando. Vuonna 2004 Lehtipuu lauloi oopperarooleja jo Berliinin valtionoopperassa sekä Pariisin Chatelét-oopperassa ja vuonna 2006 Salzburgin musiikkijuhlilla ja Glyndebournen festivaaleilla.
Toukokuussa 2007 hän teki Espanjan Bilbaossa "Taikahuilun" Taminon roolin ja marraskuussa "Don Giovannin" Don Ottavion roolin Ranskan Toulousessa. Vuoden 2007 Helsingin juhlaviikkojen konsertissa "Helsingin Barokkiorkesteri, Höbarth &amp; Lehtipuu" hän esitti mm. Georg Friedrich Händelin ja Johann Sebastian Bachin musiikkia. Vuoden 2009 Salzburgin musiikkijuhlilla Lehtipuu lauloi taas Ferrandona, ja keväällä 2012 Suomen kansallisoopperassa Pelléaksen roolin Claude Debussyn Pelléas ja Melisande -oopperassa.
Michael DiSalle

Michael Vincent DiSalle (6. tammikuuta 1908 – 16. syyskuuta 1981) oli yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko.
DiSalle valittiin Ohion osavaltion edustajainhuoneeseen vuonna 1937 ja Toledon pormestarina hän toimi vuosina 1948–1950. Hän oli ehdolla senaattiin vuosina 1950 ja 1952, mutta ei tullut valituksi. Hän toimi Ohion kuvernöörinä vuosina 1959–1963.
Mari Lampinen (ampumahiihtäjä)

Mari Lampinen (s. 11. syyskuuta 1971 Lahti) on kilpauransa lopettanut suomalainen ampumahiihtäjä.
Lampinen aloitti ampumahiihdon harrastamisen vuonna 1981 ja kilpaili kansainvälisellä tasolla vuosina 1992–1999. Hän osallistui kolme kertaa olympialaisiin ja kuudesti MM-kilpailuihin.
Lampinen kuului Albertvillen olympialaisissa 1992 Suomen viestijoukkueeseen, joka sijoittui viidenneksi. Lillehammerin olympialaisissa 1994 hän oli sprintissä (7,5 km) kuudestoista, Anterselvan MM-kisoissa 1995 samassa lajissa viidestoista ja normaalimatkalla (15 km) seitsemästoista sekä Ruhpoldingissa 1996 viestijoukkueen mukana kahdeksas. 
Lampinen sijoittui Naganon olympialaisissa 1998 sprinttikilpailussa kahdeksanneksi. Samana vuonna Hochfilzenissä käydyssä joukkuekilpailun (7,5 km) MM-kilpailussa hän kuului Suomen pronssijoukkueeseen Katja Holannin, Tiina Mikkolan ja Sanna-Leena Perungan kanssa. Kultaa voitti Venäjä ennen Norjaa. Pokljukassa käydyssä takaa-ajon MM-kilpailussa Lampinen oli samana vuonna kahdeksastoista.
Lampinen sijoittui maailmancupin kokonaispisteissä yhdeksänneksi kaudella 1994–1995 ja viidenneksitoista kaudella 1992–1993. Osakilpailuissa hän oli parhaimmillaan kolmas sprinttikilpailuissa Oberhofissa kaudella 1994–1995 ja Östersundissa kaudella 1995–1996. Hän sijoittui maailmancupissa kaikkiaan 12 kertaa kymmenen parhaan joukkoon.
SAXS

SAXS () eli pienkulmaröntgensironta on materiaalitieteen tutkimusmenetelmä, jolla saadaan tietoa materiaalien rakenteesta nanometrien kokoluokassa. Menetelmä perustuu tutkittavan näytteen röntgensäteilyn sirontakuvion tulkintaan ja se antaa siten epäsuorasti tietoa näytteen rakenteesta. SAXS-mentelmällä voidaan selvittää muun muassa proteiinien tai muiden hiukkasten muoto liuoksessa, aineiden nanorakenne ja erilaisten materiaalien fraktaalidimensio, kunhan tutkittavat rakenteet tai hiukkaset ovat suuruusluokaltaan 1 – 100 nm.
Pienkulmaröntgensironnassa röntgensäde tunkeutuu tutkittavaan näytteeseen, vuorovaikuttaa näytteen elektronien kanssa ja siroaa elastisesti eli ilman että säteen energia vähenee sirontaprosessissa. Menetelmä perustuu säteiden sirontaan hyvin pieniin kulmiin alkuperäiseen säteen suuntaan verrattuna, joten siitä etuliike "pienkulma". Sirontakulma on kääntäen verrannollinen sirottavan rakenteen kokoon.
Thomas J. Herbert

Thomas James Herbert (28. lokakuuta 1894 Cleveland, Ohio – 26. lokakuuta 1974) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko.
Ennen politiikkaan ryhtymistä Herbert palveli upseerina Yhdysvaltain ilmavoimissa ensimmäisessä maailmansodassa. Sotaa ennen Herbert aloitti lakiopinnot Western Reserven yliopistossa, josta hän valmistui sodan päättymisen jälkeen 1920.
Herbert toimi Ohion osavaltion oikeusministerinä vuosina 1939–1945. Hän toimi Ohion kuvernöörinä vuosina 1947–1949 ja tuomarina Ohion korkeimmassa oikeudessa vuodesta 1951 lähtien noin kymmenen vuoden ajan.
S-tog

S-tog on Kööpenhaminan seudun paikallisjunajärjestelmä, jota ylläpitää Tanskan valtiollinen rautatieyhtiö DSB. Se aloitti toimintansa vuonna 1934. Nykyisin järjestelmässä on 7 linjaa, 87 asemaa ja 360 000 käyttäjää päivässä.
Järjestelmää täydentää metro sekä laaja bussilinjasto. Kaikissa kolmessa käy sama lippu, vaikka ne ovat eri liikennöitsijän alaisia. Useimmat seudun bussiasemat sijaitsevat lähellä S-tog -asemaa.
Käytössä olevat junat ovat 8-vaunuisia Alstomin ja Siemensin valmistamia, mutta käytössä on myös joitakin nelivaunuisia yksiköitä. 8-vaunuisten yksiköiden pituus on 168 metriä. Vanha vuosina 1967–1978 ja 1985–1986 valmistettu kalusto poistettiin käytöstä tammikuussa 2007. Uudemman kaluston vaunut ovat lyhyempiä kuin normaalit ja niissä on telit vain vaunun toisessa päässä seuraavaan vaunuun kiinnitettynä. Uusien junien huippunopeus on 120 km/h.
Tulevaisuus.
Siemens ja DSB sopivat järjestelmän täysautomatisoinnista GoA4-standardin mukaisesti huhtikuussa 2024. Automatisoinnin toteutuessa junissa ei enää tarvita kuljettajia mikä mahdollistaa tiheämmän vuorovälin. Automatisointi toteutetaan viidessä vaiheessa vuosina 2027-2038, ja siihen kuuluu myös uuden junakaluston hankkiminen.
Robert Green

Robert Paul Green (s. 18. tammikuuta 1980 Chertsey, Englanti, Britannia) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän pelasi ammattilaisena vuosina 1999−2019. 
Green pelasi Norwich Cityssä kausilla 1998−2006 kaikkiaan 38 ottelua Englannin Valioliigassa ja 185 ottelua toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. West Ham Unitedissa hän pelasi 177 valioliigaottelua kausilla 2006−2011 ja 42 peliä Mestaruussarjassa kaudella 2011−2012. Green teki vapaana pelaajana Queens Park Rangersin kanssa kahden vuoden sopimuksen kesällä 2012. Hän pelasi QPR:ssä kausilla 2012−2016 kaikkiaan 52 ottelua Valioliigassa ja 69 ottelua Mestaruussarjassa. Kaudella 2016−2017 hän pelasi Leedsissä 46 mestaruussarjaottelua. Viimeisillä ammattilaiskausillaan 2017−2019 hän edusti Huddersfieldiä ja Chelseaa pelaamatta otteluakaan.
Maajoukkueura.
Green on pelannut myös Englannin maajoukkueessa. Ensi ottelunsa hän pelasi Kolumbiaa vastaan toukokuussa 2005. Ensimmäisen arvokilpailujen karsintaottelunsa hän pelasi Kazakstania vastaan kesäkuussa 2009. Hän pelasi vuoden 2010 MM-kilpailuissa Englannin ensimmäisessä ottelussa Yhdysvaltoja vastaan, mutta päästi käsiensä kautta taakseen Clint Dempseyn helposti torjuttavalta vaikuttavan laukauksen, jolla Yhdysvallat nousi ottelussa tasapeliin. Englannin muissa otteluissa Green istui vaihtopenkillä. Hän kuului Englannin joukkueeseen myös EM-kilpailuissa 2012, muttei päässyt pelaamaan. Kaikkiaan hän pelasi 12 A-maaottelua.
Heart Full of Fire

Heart Full of Fire on suomalaisen AOR-yhtyeen Brother Firetriben toukokuussa 2008 julkaistu toinen studioalbumi. Levyltä julkaistiin maaliskuussa single ”Runaways”. Albumin nimikappaleella vierailee laulajana Anette Olzon.
"Heart Full of Fire" nousi julkaisuviikollaan Suomen virallisen albumilistan sijalle 6.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Brother Firetribe.
Andrew L. Harris

Andrew Lintner Harris (17. marraskuuta 1835 – 13. syyskuuta 1915) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko, joka toimi uransa aikana Ohion kuvernöörinä.
Harris osallistui Yhdysvaltain sisällissotaan pohjoisvaltioitten puolella. Poliittisen uransa hän aloitti vuonna 1866, jolloin hänet valittiin Ohion osavaltion senaattiin. Vuonna 1885 hänet valittiin osavaltion edustajainhuoneeseen, mitä ennen hän oli toiminut senaattoriaikansa jälkeen kaksi kautta jäämistöoikeuden tuomarina Preblen piirikunnassa. Hänet valittiin toiselle kaksivuotiskaudelle edustajainhuoneessa vuonna 1887. 
Harris toimi Ohion varakuvernöörinä vuosina 1892–1896, William McKinleyn ollessa kuvernööri, ja uudelleen tammikuusta 1906. Ohion kuvernööri hänestä tuli kesäkuussa 1906, edeltäjänsä John M. Pattisonin kuoltua, ja hän hoiti virkaa tammikuuhun 1909. Hän oli ehdolla jatkokaudelle, mutta hävisi vaaleissa Judson Harmonille.
Bill Mazeroski

William Stanley "Bill" Mazeroski (s. 5. syyskuuta 1936) on yhdysvaltalainen entinen baseballpelaaja. 
Mazeroski syntyi Wheelingissä, Länsi-Virginiassa. Hän pelasi ensimmäisen MLB-ottelunsa 7. heinäkuuta 1956 ja viimeisensä 4. lokakuuta 1972. Hän vietti koko ammattilaisuransa Pittsburgh Piratesissa. 
Mazeroski oli toinen pesämies. Hän oli All Star -pelaajana seitsemään otteeseen ja voitti kahdeksan National Leaguen Gold Glovea sekä vuoden 1960 Babe Ruth Awardin. Hänet valittiin Baseball Hall of Fameen vuonna 2001.
Tiina Mikkola

Tiina Mikkola (s. 28. maaliskuuta 1972 Kotka) on kilpauransa lopettanut suomalainen ampumahiihtäjä, joukkuekilpailun MM-pronssimitalisti.
Ampumahiihtoharrastuksen jo pikkutyttönä vuonna 1980 aloittanut Mikkola kilpaili maailmancup-tasolla vuosina 1996–1998 ja osallistui MM-kilpailuihin vuosina 1997–1998. Hän kuului joukkuekilpailun MM-pronssia Hochfilzenissä 1998 voittaneeseen Suomen joukkueeseen yhdessä Mari Lampisen, Katja Holannin ja Sanna-Leena Perungan kanssa; kultaa voitti Venäjä ennen Norjaa. 
Mikkolan paras henkilökohtainen arvokisasaavutus oli sprinttikilpailun (7,5 km) 27. sija Brezno-Osrblien MM-kilpailuissa 1997. Maailmancupissa hän oli parhaimmillaan 20. normaalimatkalla Anterselvassa kaudella 1997–1998.
Dick Williams

Richard Hirschfeld "Dick" Williams (7. toukokuuta 1929 – 7. heinäkuuta 2011) oli yhdysvaltalainen baseballtähti. Aktiivisten pelivuosiensa (1951–1964) jälkeen hän jatkoi uraansa valmentajana ja joukkueenjohtajana. 
Williams oli pelaajana joukkueissa Brooklyn Dodgers (1951–1954; 1956), Baltimore Orioles (1956–1957; 1958; 1961–1962), Cleveland Indians (1957), Kansas City Athletics (1959–1960) ja Boston Red Sox (1963–1964). 
3. joulukuuta 2007 "veteraanien komitea" valitsi Williamsin otettavaksi Baseball Hall of Fameen 27. heinäkuuta 2008.
UPO Kodinkoneet

UPO on Gorenjelle kuuluva kodinkonemerkki. 
Upoa myyvän yrityksen nimi on vaihdellut vuosien saatossa. AM Kodinkoneet Oy syntyi vuonna 2000. Vuonna 2010 Gorenje osti Upoa valmistavat tehtaat ja brändin itselleen. Nykyään pohjoismaissa toimivan yrityksen nimi on Gorenje Group Nordic.
Historia.
Alkujaan UPO oli Askon omistama lahtelainen kodinkoneiden valmistaja, mutta se myytiin vuonna 2000 italialaiselle Antonio Merloni -konsernille, ja yhtiön uudeksi nimeksi tuli AM Kodinkoneet Oy. Sen osti slovenialainen Gorenje. Vuonna 2018 Gorenjen osakekannan uudeksi omistajaksi tuli kiinalainen Hisense, joka valmistaa myös televisioita uudessa tehtaassaan Sloveniassa.
Asko Kodinkone Oy valmisti Lahdessa viimeiset Upo, Asko ja Cylinda -merkkiset liedet vuoden 2012 kesäkuussa. Saman vuoden tammikuussa päättyneiden yt-neuvotteluiden tuloksena maailmanlaajuinen kodinkonejätti Gorenje ilmoitti sulkevansa Lahden liesitehtaan ja siirtävänsä tuotannon Tšekin Mora Moraviassa sijaitsevalle tehtaalleen.
Tuotteiden valmistuspaikat.
Lahdessa valmistettiin myös mankeleita. Viimeiset suomalaiset mankelit valmistuivat elokuussa 2012. Mankelien tuotanto myytiin ruotsalaiselle kodinkonevalmistajalle ja mankelit valmistetaan Ruotsissa alihankintana Gorenje d.d:lle. 
Upon vapaasti seisovia lattialiesiä valmistetaan Tšekissä Mora Moravian tehtaalla. Slovenian tehtailta valmistuvat saman brändin erillisuunit. Korkeat jääkaapit, jääpakastinkaapit, pakastinkaapit, viileäkaapit sekä jääviileäkaapit tuotetaan Serbiassa sekä muutamaa mallia myös Kiinassa. Matalat pakastimet ja jääkaapit valmistetaan Kiinassa.
Ruotsissa aiemmin Asko-Cylindan pesukonetehtaalla valmistetut korkeanluokan astianpesukoneet, kuivausrummut sekä edestätäytettävät pesukoneet valmistetaan Gorenjen tehtailla Sloveniassa. Gorenje siirsi koko Ruotsin tehtaan tuotannon Sloveniaan vuonna 2013.
Johnny Pesky

John(ny) Michael Pesky (s. 27. syyskuuta 1919 – 13. elokuuta 2012) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja (shortti ja kolmas pesämies), jonka ammattilaisura kattoi vuodet 1942–1954. Hänen joukkueitaan olivat Boston Red Sox (1942–1952), Detroit Tigers (1952–1954) ja Washington Senators (1954).
Pesky valittiin kerran All Star -pelaajaksi. Hän kuuluu Oregon Sports Hall of Fameen Oregonin Portlandissa. 
Pesky pelasi viimeisen ammattilaisottelunsa Washington Senatorsissa 24. syyskuuta 1954. Hän kuitenkin jatkoi uraansa valmentajana ja toimi esimerkiksi Boston Red Soxin joukkueenjohtajana. 
Hän kuoli 92-vuotiaana saattokodissa Danversissa, Massachusettsissa.
Eddie Kasko

Edward Michael ”Eddie” Kasko (27. kesäkuuta 1931 – 24. kesäkuuta 2020) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän oli Major League Baseball -tason shorttina ja kolmantena pesämiehenä vuosina 1957–1966.
Kasko syntyi Lindenissä, New Jerseyssä. Hänen joukkueinaan olivat St. Louis Cardinals (1957–1958), Cincinnati Reds (1959–1963), Houston Astros (1964–1965) ja Boston Red Sox (1966).
Kasko pelasi viimeisen MLB-ottelunsa Boston Red Soxissa 10. syyskuuta 1966. Hän toimi vuosina 1970–1973 Soxin joukkueenjohtajana.
Jerry Coleman

Gerald Francis ”Jerry” Coleman (14. syyskuuta 1924 San José, Kalifornia – 5. tammikuuta 2014) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja (toinen pesämies).
Coleman pelasi ensimmäisen MLB-ottelunsa 20. huhtikuuta 1949 ja viimeisensä 29. syyskuuta 1957. Hänen joukkueenaan oli koko ammattilaisuran ajan New York Yankees.
Coleman valittiin vuonna 1950 All Star -joukkueeseen, ja hän oli saman vuoden Babe Ruth Awardin voittaja. Hän palveli Yhdysvaltain merijalkaväen lentäjänä Korean sodassa ja jo ennen baseballuraansa toisessa maailmansodassa.
Coleman toimi peliuralta vetäytymisensä jälkeen selostajana, jonka ominaisuudessa hän voitti vuonna 2005 Ford C. Frick Awardin. Hän toimi vuonna 1980 San Diego Padresin joukkueenjohtajana.
Dusty Rhodes (baseballpelaaja)

James Lamar ”Dusty” Rhodes (13. toukokuuta 1927 – 17. kesäkuuta 2009) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän pelasi ammattimaisesti vuosina 1952–1957 ja 1959 joukkueenaan koko kyseisen ajan San Francisco Giants. Hän voitti vuoden 1954 Babe Ruth Awardin.
Rhodesilla oli kreikkalaisia sukujuuria.
Dusty Rhodes

Virgil Riley Runnels, Jr. eli ”The American Dream” Dusty Rhodes (12. lokakuuta 1945 – 11. kesäkuuta 2015) oli yhdysvaltalainen showpainija. Hän syntyi Austinissa Teksasissa ja aloitti uransa vuonna 1968. Vuonna 2007 hänet nimitettiin WWE Hall of Fameen. Rhodesin tunnisti yleensä kaksivärisestä käsisiteestä.
Dusty Rhodes on Cody Rhodesin ja Dustin Rhodesin eli "Goldustin" isä.
Johnny Podres

Johnny Joseph Podres (30. syyskuuta 1932 – 13. tammikuuta 2008) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja (syöttäjä). "Sports Illustrated" -lehti nimitti hänet "Vuoden urheilijaksi" 1955.
Podres pelasi ensimmäisen MLB-ottelunsa 7. huhtikuuta 1953 ja viimeisensä 21. kesäkuuta 1969. Hänen joukkueinaan olivat Los Angeles Dodgers (1953–1966), Detroit Tigers (1966–1967) ja San Diego Padres (1969). 
Podres oli kolmesti All-Star-joukkueessa (1958, 1960, 1962). Hän oli World Series MVP (1955), National Leaguen ERA Champion (1957) ja Babe Ruth Awardin saaja (1955). Hän kuoli 75-vuotiaana sairaalassa, jossa oli ollut hoidettavana sydän- ja munuaisvaivojen sekä jalan infektion takia.
Don Larsen

Donald James ”Don” Larsen (7. elokuuta 1929 – 1. tammikuuta 2020) oli yhdysvaltalainen baseballsyöttäjä. Hän pelasi ensimmäisen Major League Baseball -pelinsä St. Louis Brownsissa 18. huhtikuuta 1953 ja viimeisensä Chicago Cubsissa 7. heinäkuuta 1967.
Larsen syötti 8. lokakuuta 1956 World Seriesissä niin kutsutun "perfect gamen". Kyseisessä ottelussa hän pelasi New York Yankeesissa Brooklyn Dodgersia vastaan. 
Larsen oli vuoden 1956 World Series MVP, ja hän voitti samana vuonna Babe Ruth Awardin. Hän kuoli 90-vuotiaana ruokatorven syöpään.
Ralph Terry

Ralph Willard Terry (9. tammikuuta 1936 – 16. maaliskuuta 2022) oli yhdysvaltalainen baseballsyöttäjä ja golfaaja. Hän pelasi edellä mainittua Major League -tasolla vuosina 1956–1967.
Terry pelasi pisimmän ajan New York Yankeesissa (1956–1957, 1959–1964). Muina joukkueina olivat Kansas City Athletics (1957–1959, 1966), Cleveland Indians (1965) ja New York Mets (1966–1967). 
Terry voitti vuoden 1962 Babe Ruth Awardin. Hän pelasi baseballuransa jälkeen ammattitasolla golfia, joskaan ei siinä saavuttanut baseballvuosiin verrattavaa menestystä.
Jon Stephenson von Tetzchner

Jon Stephenson von Tetzchner (s. 29. elokuuta 1967 Reykjavík, Islanti) on Opera Softwaren entinen toimitusjohtaja. Hän ja Geir Ivarsøy kuuluivat tutkimusryhmään norjalaisessa Telenor-konsernissa, jossa he kehittivät selainohjelma MultiTorg Operan. Telenor hylkäsi projektin, mutta Geir ja von Tetzchner saivat oikeudet ohjelmaan ja perustivat itse yhtiön jatkaen samalla ohjelman kehittelyä. Internet-selaimen, joka tunnetaan nykyään nimellä Opera, suosio on kasvanut, ja Opera Software on kasvanut yli 600 työntekijään sen jälkeen, kun se muutti nykyiseen paikkaansa Osloon.
Torstaina 21. huhtikuuta 2005 von Tetzchner ilmoitti, että jos selaimen uutta versiota Opera 8 ladattaisiin miljoona kertaa neljän päivän aikana, hän uisi Atlantin valtameren yli Norjasta Yhdysvaltoihin. Latausmäärä ylittyi, ja Opera Software ilmoitti, että von Tetzchner aikoo pitää sanansa. Operan Internet-sivuilla kuitenkin ilmoitettiin myöhemmin, että uintiyritys oli epäonnistunut nopeasti ja hauskasti.
Von Tetzchner on perustanut Vivaldi Technologies yrityksen, joka kehittää Vivaldi verkkoselainta.
Jerry West

Jerry "The Logo" Alan West (28. toukokuuta 1938 Chelyan, Länsi-Virginia – 12. kesäkuuta 2024) oli yhdysvaltalainen koripalloilija. Hän pelasi koko NBA-uransa ajan (1960–1974) Los Angeles Lakersissa.
West kuului Rooman kesäolympialaisissa 1960 kultaa voittaneeseen Yhdysvaltain joukkueeseen. Hän oli jo aiemmin pelannut kultamitalilla palkitussa koripallojoukkueessa vuoden 1959 Pan-Amerikan kisoissa.
NBA:ssa West voitti ainoan mestaruutensa vuonna 1972. Hänet valittiin loppuotteluiden arvokkaimmaksi pelaajaksi vuonna 1969, mutta tuolloin Lakers hävisi seitsemännessä loppuottelussa Boston Celticsille kahdella pisteellä. West on NBA:n historian ainoa hävinneestä joukkueesta valittu pelaaja. Runkosarjan korikuninkuuden West voitti kaudella 1969/1970 saatuaan ottelukohtaiseksi keskiarvokseen 31,2 pistettä. Koko urallaan hän teki 25 192 pistettä eli keskimäärin 27,0 pistettä yhdessä ottelussa.
West toimi koripalloilijanuransa jälkeen valmentajana. Hän on kuulunut Basketball Hall of Fameen vuodesta 1980, ja hänet valittiin vuonna 1996 yhdeksi NBA:n historian viidestäkymmenestä suurimmasta pelaajasta.
West on ollut NBA:n logon siluettina vuodesta 1969 lähtien.
Impromptu

Impromptu ( 'valmiina', 'käden ulottuvilla') on usein käytetty sävellyksen nimi. Sitä käytti ensimmäisenä tšekkiläinen säveltäjä J. H. Worzišek 1822. Impromptuja ovat säveltäneet myös Frédéric Chopin, Franz Schubert ja Jean Sibelius. 
Impromptu tarkoittaa improvisoitua, valmistelematonta, hetken mielijohteesta syntynyttä hengentuotetta.
Jos talviyönä matkamies

Jos talviyönä matkamies ("Se una notte d’inverno un viaggiatore") on Italo Calvinon romaani, joka julkaistiin vuonna 1979. Kirja kertoo Lukijasta, joka yrittää lukea kirjaa nimeltä "Jos talviyönä matkamies". Kirjaa pidetään postmodernin kokeellisen kirjallisuuden klassikkona. Kirjassa ”lukijan” käsiinsä saamat teokset ovat satiireja salapoliisikertomuksista aina eroottiseen japanilaiseen kirjallisuuteen asti.
Juoni.
Tarina kertoo yksikön toisessa persoonassa Lukijasta, ja tarina alkaa kun Lukija ostaa kirjan "Jos talviyönä matkamies" ja valmistautuu lukemaan sitä. Kirjan toinen luku alkaa kertoa Lukijan lukemaa kirjaa. Lukija huomaa pian saaneensa kirjasta viallisen kappaleen: teksti alkaa toistaa itseään sanasta sanaan. Hän palaa kauppaan vaihtaakseen kirjan virheettömään kappaleeseen, mutta palattuaan kotiinsa lukemaan havaitsee, että uudella kirjalla samoista kansista huolimatta ei ole mitään tekemistä tarinan Jos talviyönä matkamies kanssa. Harmistuksesta huolimatta hän alkaa lukea uutta tarinaa, mutta joutuu toteamaan, että tämäkin katkeaa kesken, koska pian ensimmäisen kappaleen jälkeen kirjassa on enää pelkkiä tyhjiä papereita. Lukija, joka haluaisi mieluusti lukea loppuun sekä alkuperäisen että uuden tarinan, alkaa selvittää tapausta ja saakin selville uuden tarinan nimen: Malborkin asutusten ulkopuolella. Yrittäessään löytää tämän loppuosaa Lukija saa käsiinsä yhä uusia romaaneja, joita hän ei yhä erilaisemmista syistä voi lukea loppuun. Lukija päätyy seikkailemaan ensin kirjankustantamossa ja yliopiston kirjallisuustieteen osastolla, sittemmin myös ulkomailla, ja joutuu tekemisiin ihailemansa Lukijattaren kanssa.
Tarina saa yhä absurdimpia piirteitä ja Lukija tempautuu mukaan seikkailuun, joka saa sensuuriin liittyen jopa syvästi poliittisia piirteitä.
Lukijan lukemien tarinanalkujen nimistä koostuu oma tarinansa: Jos talviyönä matkamies, Malborkin asutuksen ulkopuolella, Kurkottautuessaan äkkijyrkältä rinteeltä, Pelkäämättä tuulta ja huimausta, Katsoo alas tiivistyvään varjoon, Solmiutuvien linjojen verkossa, Ristiin menevien linjojen verkossa, Kuun valaisemalla lehtimatolla, Tyhjän kuopan ympärillä, Mikä tarina sen pohjalla odottaa loppuaan?
Paroni puussa

Paroni puussa ("ll barone rampante") on Italo Calvinon satiirinen romaani vuodelta 1957. Suomeksi teos julkaistiin Pentti Saarikosken suomentamana 1960. Sen kustansi Tammi. Teos kertoo aatelispojasta, Cosimosta, joka perheeseensä suuttuneena päättää muuttaa asumaan puuhun ja olla koskaan enää astumatta maan kamaralle.
Teoksen suomentajan Pentti Saarikosken mukaan "Cosimo on puussa siksi, että me kaikki olemme; hänet on vain otettu päähenkilöksi, selitetty, käännetty nurinkurin ja pantu sitten elämään "normaaliin" maailmaan. Tässä Paroni puussa muistuttaa Kafkan eräitä novelleja."
Juoni.
Tarina.
Vuonna 1767 kaksitoistavuotias Cosimo Piovasco di Rondó karkaa kotoaan, koska ei halua syödä etanoita ruokapöydässä. Cosimo kiipeää puuhun ja päättää, ettei tule enää ikinä alas. Cosimon päätös ei kuitenkaan estä häntä liikkumasta puutarhan muissa puissa ja puutarhan viereisissä metsissä. Cosimo ei asumistyylistään huolimatta erakoidu vaan tutustuu yhä useampaan ihmiseen. Puussa eläminen on kuitenkin vaarallista, sillä Cosimon rauhaa uhkaavat muun muassa metsäpalot, rosvojoukot ja sodat.
European synchrotron radiation facility

European Synchrotron Radiation Facility (ESRF) on yhteiseurooppalainen synkrotronisäteilytutkimuslaitos, joka sijaitsee Grenoblessa Ranskassa. Tutkimuskeskuksen rakentamisesta päätettiin kahdentoista Euroopan maan kesken ja rakentaminen alkoi vuonna 1988. ESRF:n synkrotronista tuli Euroopan voimakkain synkrotronilähde sen aloitettua käyttäjien palvelemisen 1994. Nykyään ESRF:n toimintaa rahoittaa yhteensä 18 Euroopan maata. Tutkimuskeskuksen vuoden 2007 budjetti oli noin 80 miljoonaa euroa.
ESRF:n kanssa samalla alueella sijaitsee myös muita tutkimuskeskuksia, muun muassa Institut Laue-Langevin (ILL), jonka tutkimusreaktori on aivan ESRF:n synkrotronin vieressä. Alueella on myös eurooppalaisen molekyylibiologian tutkimuskeskuksen EMBL:n ja ranskalaisen Centre national de la recherche scientifique (CNRS) -tutkimuskeskuksen toimipisteet.
Sammy Lee (uimahyppääjä)

Sammy Lee (1. elokuuta 1920 – 2. joulukuuta 2016) oli yhdysvaltalainen uimahyppääjä. Hän syntyi Fresnossa, Kaliforniassa, ja opiskeli lääketiedettä Etelä-Kalifornian yliopistossa. Hänellä on korealaisia sukujuuria. 
Lee voitti kerroshypyissä olympiakultaa vuoden 1948 kesäolympialaisissa Lontoossa ja 32-vuotissyntymäpäivänään vuonna 1952 Helsingissä. Vuonna 1948 hän voitti lisäksi ponnahduslautahypyissä olympiapronssia. Hänelle myönnettiin vuonna 1953 James E. Sullivanin palkinto.
Lee on kuulunut vuodesta 1990 United States Olympic Hall of Fameen. Hän on valmentanut muiden muassa Pat McCormickia, Bob Websteriä, Greg Louganisia ja Markku Uusipaavalniemeä. Kirjailija Paula Yoo ja kuvittaja Dom Lee ovat julkaisseet hänestä kertovan elämäkerrallisen kirjan "Sixteen Years in Sixteen Seconds: the Sammy Lee Story" (2005).
Sammy Lee

Samuel "Sammy" Lee (s. 7. helmikuuta 1959 Liverpool, Lancashire) on englantilainen jalkapalloilija. Joulukuusta 2020 lähtien hän on toiminut West Bromwichin apuvalmentajana.
Ura.
Lee pelasi kymmenen vuotta Liverpoolissa seuran menestysvuosina ja oli voittamassa kolmea liigamestaruutta (1982, 1983, 1984), neljää liigacupin mestaruutta (1981–1984) sekä kahta Euroopan cupin mestaruutta (1981, 1984). Hän pelasi Englannin jalkapallomaajoukkueessa 14 ottelua vuosina 1982–1984 ja teki niissä kaksi maalia, yhden ensimmäisessä maaottelussaan Kreikkaa vastaan marraskuussa 1982 ja toisen lokakuussa 1983 Unkaria vastaan, molemmat vierasotteluissa.
Lähdettyään Liverpoolista Lee edusti vielä Queens Park Rangersiä, espanjalaista Osasunaa, Southamptonia ja Bolton Wanderersia. Hän lopetti pelaamisen ammattitasolla 1990-luvun alussa.
Lee kuului joukkueeseen, joka voitti alle 21-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden vuonna 1982. Englanti voitti tuolloin kaksiosaisessa loppuottelussa Saksan yhteismaalein 5–4.
Lee on myöhemmin toiminut valmentajana. Hän johti Bolton Wanderersia vuoden 2007 huhtikuusta lokakuuhun. Kauden 2008–2009 alussa Lee aloitti Liverpoolin apuvalmentajana. Vuonna 2012 hän palasi akatemiavalmentajaksi Boltonin organisaatioon.
Kesäkuussa 2014 Lee palasi apuvalmentajan tehtäviin, kun hän liittyi Ronald Koemanin valmennustiimiin Southamptoniin. Hän työskenteli seurassa kaksi kautta, kunnes seura kesällä 2016 vaihtoi Koemanin Claude Pueliin. Kesäkuussa 2016 Lee palasi työskentelemään Sam Allardycen kanssa Englannin maajoukkueen apuvalmentajana. Allardycen saatua potkut ja Gareth Southgaten tultua päävalmentajaksi joulukuussa 2016 jätti myös Lee tehtävänsä.
Tammikuussa 2017 Leen yhteistyö Allardycen kanssa jatkui Crystal Palacessa. Lee työskenteli Palacessa Allardycen ja myöhemmin Frank de Boerin apuvalmentajana, kunnes alankomaalaisen saatua potkut jätti seuran syyskuussa 2017. Joulukuussa 2017 hänestä tuli Evertonin apuvalmentaja, jälleen osana Allardycen valmennustiimiä. He saivat kuitenkin potkut jo kauden jälkeen.
Joulukuussa 2020, oltuaan sivussa valmennustöistä reilun kahden vuoden ajan, Lee palasi jälleen valmennustehtäviin Sam Allardycen apuvalmentajana West Bromwichissa.
Roald Aas

Roald Edgar Aas (25. maaliskuuta 1928 Oslo – 18. helmikuuta 2012) oli norjalainen pikaluistelun olympiavoittaja, maantie- ja ratapyöräilijä.
Aas voitti talviolympialaisissa 1 500 metrillä kultaa Squaw Valleyssa 1960 ja pronssia samalla matkalla Oslossa 1952. Cortina d'Ampezzon kisoissa 1956 hän sijoittui 5 000 metrillä kuudenneksi ja 1 500 metrillä kymmenenneksi. Squaw Valleyssa hän oli pronssinsa lisäksi 5 000 metrillä 25:s ja 10 000 metrillä 23:s.
Yleisluistelun MM-kilpailuista Aas saavutti pronssia vuonna 1958, samoin EM-kilpailuista vuosina 1957 ja 1960. Norjan mestaruuden hän voitti vuonna 1956, minkä lisäksi hän sijoittui seitsemästi hopealle ja kerran pronssille.
Aas oli myös maantie- ja ratapyöräilyn Norjan mestari. Hänelle myönnettiin useamman lajin menestyksestään vuoden 1956 Egebergs Ærespris. Aas kuoli 83-vuotiaana 18. helmikuuta 2012.
Sam Gagner

Sam William Gagner (s. 10. elokuuta 1989 London, Ontario) on kanadalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija.
Gagner sivusi Wayne Gretzkyn ja Paul Coffeyn jakamaa silloisen seuransa Edmonton Oilersin yhden ottelun piste-ennätystä helmikuussa 2012. Hän teki neljä maalia ja antoi yhtä monta maalisyöttöä, kun Edmonton kukisti Chicago Blackhawksin maalein 8–4. Koko liigan yhden ottelun piste-ennätyksestä Gagner jäi kahden pisteen päähän.
Syyskuussa 2020 Gagner teki Red Wingsin kanssa yksivuotisen jatkosopimuksen. Heinäkuussa 2021 Gagner solmi yhden vuoden jatkosopimuksen Red Wingsin kanssa.
Elokuussa 2023 Gagner palasi tryout-sopimuksella Oilersiin.
Lokakuussa 2023 Gagner teki Oilersin kanssa yksivuotisen ja 775 000 dollarin arvoisen sopimuksen.
Syyskuussa 2024 Gagner siirtyi tryout-sopimuksella Carolina Hurricanesiin.
Gagnerin isä on entinen NHL-pelaaja Dave Gagner.
Bonnie Bryant

Bonnie Bryant on yhdysvaltalainen lasten- ja nuortenkirjailija. Hänet tunnetaan parhaiten kirjasarjastaan "Tallijengi" ("The Saddle Club").
Bryant syntyi ja varttui New Yorkissa. Lapsena hän vietti kesät Massachusettsissa, missä hän pääsi tutustumaan hevosiin. Bryant suoritti yliopisto-opinnot Wisconsinin Appletonissa, minkä jälkeen hän muutti takaisin New Yorkiin. Työnsä lastenkirjallisuuden parissa Bryant aloitti työskentelemällä kirjakustantamossa. Vuonna 1986 Bryantia pyydettiin kirjoittamaan kirjoja "tytöistä ja hevosista". Tästä sai alkunsa "Tallijengi"-sarja. Sen ensimmäinen osa julkaistiin vuonna 1988. Sarjasta ilmestyi 1990-luvun alkupuolella muutama osa suomeksi Kariston kustantamana sarjanimellä ”Tallikaverit”. 2000-luvulla sarjaa on julkaistu Suomessa Pollux-hevoskerhon (nykyään nimeltä Penny &amp; Friends) kautta.
Medon

Medon (, ”hallitsija”) oli miehen nimi antiikin Kreikassa:
Lisäksi:
Adolfin linna

Adolfin linna () on Norman Mailerin kirjoittama romaani, joka seuraa Adolf Hitlerin lapsuutta sekä hänen vanhempiensa ja sisarustensa elämää 1800-luvun lopun Itävallassa. Romaani on pääosin kuvitteellinen, mutta se sisältää myös historiallisia hahmoja ja todellisina pidettyjen tapahtumien kuvauksia sekä kohtia, jotka perustuivat Hitlerin omiin muisteloihin lapsuudestaan ja onkin osittain uskollinen Mailerille tyypilliselle lajityypille dokumenttiromaanille. Romaani julkaistiin englanniksi vuonna 2007, ja kirjan suomensivat Kalevi Nyytäjä ja Tommi Uschanov samana vuonna. Kirjan suomalainen kustantaja on Gummerus.
Adolfin linnan kertojahahmo sekä taustavaikuttaja on kaappaamaansa SS-upseerin ruumiiseen asettunut D.T:ksi tai Dieteriksi itseään kutsuva paholainen, joka tekee töitä Maestroksi kutsutulle korkeammalle paholaisvoimalle. D.T:n maallinen olemus SS-upseeri on puolestaan yksi Heinrich Himmlerin tiedustelupalvelun agenteista, joka saa tehtäväkseen tutkia Hitlerin sukutaustan mahdollisten juutalais- ja insestiepäilysten vuoksi. Koska paholainen oli aikanaan toiminut Hitlerin vartijana Jumalan enkeleitä vastaan ja myötävaikuttajana tämän kehitykseen, D.T. kirjoittaa Hitlerin perhetaustasta ja lapsuudesta kirjan. D.T. kutsuu vastustajiaan Jumalaa "Dummkopfiksi" (Pölkkypää, lyhennettynä "D.K.") ja enkeleitä nuijiksi. Kirjan päähenkilöitä ovat Adolfin lisäksi isä Alois Hitler ja äiti Klara, omaa sukua Pölzl.
Kirjan alussa kerrotaan Hitlerin isän Aloisin nuoruudessa naisseikkailuista ja aikaisemmista avioliitoista ja esitetään yleistä sukurutsateoriaa vahvempi ajatus: Klara Pölzl olisi ollut jopa Aloisin oma tytär. Romaanissa insesti ei muodostu kuitenkaan määrääväksi tekijäksi Adolf Hitlerin kehityksessä, mutta se yhdessä Aloisin ateismin kanssa luovat kasvupohjan paholaisten väliintuloihin. Kun Klara on puolestaan hurskas kristitty käyvät hyvä ja paha taistelua pienen Hitlerin sielusta. Kirjan tapahtumat sijoittuvat autenttisille paikoille Itävallan Waldviertelin maalais- ja pikkukaupunkimaisemiin.
Kirjoittaja Norman Mailer kuoli 84-vuotiaana pian romaanin julkaisemisen jälkeen. Kuolemansa jälkeen Mailer voitti "Adolfin linnalla" "Bad Sex in Fiction" -palkinnon, joka myönnetään vuosittain huonoimmin kuvatun seksikohtauksen sisältäneelle teokselle. Tuomaristo uskoi, että Mailer olisi osannut suhtautua palkintoon huumorilla.
Die Deutsche Wochenschau

Die Deutsche Wochenschau, lyh. Wochenschau () oli viikoittainen uutiskatsaus, joita esitettiin elokuvateattereissa kansallissosialistisessa Saksassa toisen maailmansodan aikana 1940-1945. Wochenschau esitettiin yleensä ennen päänäytöstä ja joskus myös itsenäisenä ohjelmana, sen pituus vaihteli 20 ja 40 minuutin välillä.
Historia.
Natsien tullessa valtaan 1933 Saksassa oli useampi viikoittaisia uutiskatsauksia tekevä ja esittävä uutiselokuvastudio, kuten Ufa-Tonwoche, Deulig-Woche ja Bavaria-Woche. Uutiskatsaukset olivat ensimmäinen elokuvatuotannon alue, jonka natsihallinto alisti palvelemaan itseään. Tämä tapahtui valtion osakehankinnoin ja kansallistamisen keinoin. Ennen sotaa viikkokatsauksista oli tullut Joseph Goebbelsin propagandaministeriön tehokkain poliittinen ase, jota käytettiin hankkimaan Saksan kansalta hyväksyntä natsihallinnon päämääriä ja tavoitteita kohtaan. Ennen sotaa viikkokatsauksissa näytettiin poliittisia, sosiaalisia, urheilullisia ja kulttuurillisia tapahtumia ja saavutuksia. Negatiivisista tai natsihallinnon kuvaa heikentävistä tapahtumista ei juuri raportoitu.
Sodan syttymisen jälkeen painopiste raportoinnissa vaihtui sotatapahtumista, armeijasta ja sotilaallisista saavutuksista tiedottamiseen. Marraskuussa 1940 kaikki yhtiöt yhdistettiin ja keskitettiin avoimesti yhdeksi suureksi tuotantoyhtiöksi nimelle Deutsche Wochenschau GmBH.
Toisin kuin liittoutuneiden uutiselokuvissa Wochenschaussa käytettiin taitavia leikkauksia, tunteisiin vetoavaa musiikkia ja niissä luotettiin enemmän kuviin kuin kommenttiääninauhaan halutun vaikutuksen aikaansaamiseksi. Sodan alusta lähtien niiden avulla luotiin kansalle käsitys Saksan voittamattomasta sotilasmahdista. Vielä sodan viimeisten kuukausien aikana, jolloin liittoutuneet ja puna-armeija olivat edenneet Saksan maaperälle Wochenschaun avulla pyrittiin pitämään uskoa "lopulliseen voittoon". Wochenschaun suosio alkoi tosin vähentyä rintamalla kärsittyjen tappioiden myötä, sillä saksalainen katsojakunta oli tottunut liittämään niiden tarjoaman sanoman Saksan armeijan voittamattomuuteen, jota Wochenschau-katsaukset eivät enää kyennyt uskottavasti esittämään. Yksi kuuluisista Wochenschau-kuvista on kohtaus, jossa Adolf Hitler jakaa mitaleja Hitler-nuorison jäsenille valtakunnankanslian puutarhassa. 20. maaliskuuta 1945 kuvattu kohtaus on viimeinen, jossa Hitler näkyy julkisuudessa. Wochenschau-uutiselokuvia näytettiin myös Saksan valloittamilla alueilla ennen varsinaista elokuvaesitystä, mutta uutiselokuvien aikana salissa pidettiin valoja päällä saksanvastaisen protestoinnin hillitsemiseksi.
Wochenschauhin kuvattua materiaalia on käytetty runsaasti sodan jälkeen tehdyissä natsi-Saksasta ja toisesta maailmansodasta kertovissa dokumenttielokuvissa.
Tervaporvarit

Tervaporvarit olivat Oulun ja Kokkolan kaupunkien johtavia kauppiassukuja, jotka kävivät 1700–1800-luvuilla ulkomaankauppaa tervalla. Terva olikin 1800-luvulla Oulun keskeinen vientituote. Kainuun talonpojat toimittivat valmistamansa tervan pitkin Oulujokea Toppilan kaupunginosassa, Toppilansalmen pohjoisrannalla sijainneeseen Tervahoviin. Vienti- ja tuontikaupan lisäksi tervaporvarit harjoittivat laivanvarustusta ja sahatoimintaa.
Tervaporvarit kuuluivat varallisuutensa johdosta Oulun vaikutusvaltaiseen ruotsinkieliseen yläluokkaan. Yleensä tervakauppiaan asema oli periytyvä, mutta kauppiasluokkaan oli mahdollista päästä myös pitkällisellä kouluttautumisella. Merkittäviä Oulun kauppiassukuja olivat ainakin seuraavat 
Muita tunnettuja Oulun tervakauppiaita olivat mm. Jacob Sporman, L. H. Keckman, Eric Candelberg, C. F. Engman 1700-luvulla sekä , Pentzin ja Antti Santaholma 1800-luvulla.
Kapteeni Planeetta ja maapartio

Kapteeni Planeetta ja maapartio (Kolmoskanavan televisioesityksessä käytetty nimi) (alkuperäiseltä nimeltä "Captain Planet and the Planeteers") on miljonääri Ted Turnerin 1990-luvun alussa luoma vuosina 1990–1996 valmistunut yhdysvaltalainen animaatiosarja, jonka tuottivat Turner Broadcasting System ja DIC Entertainment. Sarjan tarkoitus oli levittää tietoisuutta ympäristön saastuttamisesta. Sarjaa esitettiin Yhdysvalloissa ensi kerran vuosina 1990–1993. Menestyksen myötä siitä tehtiin spin-off-sarja "The New Adventures of Captain Planet", jota esitettiin vuosina 1993–1996.
Juoni.
Maanhenki Gaia herää pitkän horroksen jälkeen, kun ihmiset alkavat vahingoittaa planeettaa. Huomatessaan että tuho on laajamittainen, hän luo viisi taikasormusta, joista jokainen hallitsee eri luonnon elementtiä. Gaia lähettää sormukset viidelle valitulle nuorelle Kwamelle, Wheelerille, Linkalle, Gille ja Ma-Tille ympäri maailmaa. Heidän tehtävänään on pelastaa maapallo suurimmilta katastrofeilta. Gaia käyttää myös kykyään nähdä, missä milloinkin tapahtuu pahimmat tuhot, ja lähettää nuoret ratkaisemaan ongelmat. He käyttävät paikasta toiseen kulkemisessa auringon voimaa välttääkseen saastuttamista. Tukalissa tilanteissa, jos he eivät itse kykene selvittämään pulmaa, nuoret voivat yhdistää voimansa ja kutsua esiin Kapteeni Planeetan, joka hallitsee viisikon kaikkia voimia. Nuoret eivät kuitenkaan voi enää käyttää omia yksilöllisiä voimiaan. Kapteeni Planeetta kykenee muokkaamaan omaa molekyylirakennettaan muuntautuakseen luonnon erilaisiksi voimiksi. Hänellä ei myöskään ole varsinaisesti sankarin asua eikä hän edusta mitään kulttuuria, vaan hänen eri osansa kuvaavat eri luonnonelementtejä. Hänen vihreät hiukset kuvaavat ruohoa, sininen iho taivasta, ruskeat silmät maata, punainen rintakehä, hanskat ja saappaat tulta sekä keltainen maapallo aurinkoa. Kaikista voimistaan huolimatta Kapteeni Planeetta on altis saastuttamiselle ja radioaktiiviselle säteilylle, jotka heikentävät hänen voimiaan.
Sarja Suomessa.
Suomen televisiossa esitettiin sarjan 1. ja 2. tuotantokauden jaksot televisiokanava Kolmoskanavalla alkuperäiskielellä vuosina 1991–1992. Sarjan ensimmäinen jakso esitettiin Kolmoskanavalla 5. tammikuuta 1991 "Harlekiini" -ohjelman yhteydessä.
Tervakauppa

Tervakauppa oli Suomessa erityisesti 1600-luvulta alkaen tuottoisa elinkeino. Länsi-Euroopan laivanrakennustoiminta vilkastui, ja puulaivoihin tarvittiin tervaa ja pikeä. Ruotsin kruunu perusti Tervakomppania-nimisen kauppajärjestön, jonka alaisuuteen avattiin tervan- ja pientarkastajien virat. Keskitetyn kaupan johdosta myös vienti vilkastui.
Suomen tervakaupan keskuksia olivat Viipuri, Turku ja Pohjanmaan rannikkokaupungit. 
1600-luvulla tervaa poltettiin runsaasti Varsinais-Suomessa, Uudellamaalla, Pohjanmaalla ja Järvi-Suomessa. Järvi-Suomen tervanpoltto tyrehtyi melkein kokonaan 1700-luvulla tärkeimmän kauppasataman eli Viipurin menettämisen ja huonojen liikenneyhteyksien takia. Pohjanmaa jäi 1700-luvulla päätuotantoalueeksi. 1800-luvulla tervanpolton pääalueeksi muodostui Kainuu osittain Oulujoen liikenneyhteyden ja osittain sen takia, että Kainuun seutu oli hallanarkaa ja köyhät saivat elantonsa helpommin tervaa polttamalla. 1900-luvun alussa tervaa poltettiin Itä-Kainuun lisäksi jonkin verran vielä Kaakkois-Pohjanmaalla. 
1600-luvulla pientä taukoa lukuun ottamatta vuoteen 1712 kauppa oli Ruotsin monopolin hallussa. Suuren Pohjan sodan ja isonvihan (1700–1721) aikaisen venäläismiehityksen jälkeen tervakauppa muuttui kokonaan. Uudenkaupungin rauhanteossa 1721 Viipuri oli joutunut Venäjän yhteyteen. Ruotsin ja Venäjän välisen hattujen sodan (1741–1743) ja sen aiheuttaman pikkuvihan päättäneen Turun rauhan 1743 jälkeen tervan kuljetus ei siirtynyt Haminaan kannattamattomien kuljetusyhteyksien vuoksi. Tämän seurauksena tervanpoltto tyrehtyi Suomessa. Suurvaltasotien vuosina 1770–1780 aiheuttaman kansainvälisen kysynnän myötä tervanpoltto alkoi nousta kuitenkin uuteen kukoistukseen. Suurimmillaan tervan vienti oli 1800-luvun puolenvälin jälkeen, jolloin esimerkiksi vuonna 1863 vienti oli 227 000 tynnyriä. 1800-luvun lopulla tervakauppa alkoi hiipua, kun puulaivojen rakentaminen väheni. Oulussa lienee viimeinen tervavene kulkenut jokea pitkin alas vuonna 1927.
Oulussa tervakauppaa hallitsivat tervaporvarit. Tervansoutajat toivat kainuulaisen tervan Oulujoen suussa sijainneeseen Tervahoviin. Iijoen vesistössä tervatynnyrit kuljetettiin 1900-luvun alkupuolelle saakka suurista petäjätukeista koottujen "pelkkalauttojen" painolastina, sillä joki oli liian matala raskaasti kuormitetuille tervaveneille. Pelkkalauttojen laskuaika oli kevättulvan aikoihin heti jäiden lähdön jälkeen. Perillä Iijokisuussa terva sekä lauttojen tukit myytiin.
Super He-Man

Super He-Man () on DiC Enterprisesin tuottama yhdysvaltalainen animaatiosarja, joka perustuu Mattelin lelusarjaan Masters of the Universe. Sarjan oli tarkoitus olla jatkoa alkuperäiselle Filmationin tuottamalle He-Manille, mutta sarja poikkesi alkuperäisestä paljon, eikä Filmation ollut sarjan tuotannossa mukana. Super He-Manista tuotettiin 65 jaksoa, jotka esitettiin Yhdysvalloissa vuosien 1990–1991 välisenä aikana. Sarja ei kuitenkaan menestynyt toivotulla tavalla edes sen pohjalta tehtyjen lelujen osalta.
Tarina.
Legendaarinen Eternian suojelija He-Man kutsutaan kymmenentuhatta vuotta tulevaisuuteen uuteen maailmaan nimeltä Primus, pelastamaan heidät pahaloilta mutanteilta Denebrianeilta. He-Manin vanha vihollinen Skeletor on seurannut häntä tulevaisuuteen ja hankkinut iteselleen uusia liittolaisia valloittaakseen universumin. Yhdessä linnunradan vartijoiden kanssa He-Man puolustaa Primusta Skeletorilta ja hänen liittolaisiltaan.
Andy Carey

Andy Carey (18. lokakuuta 1931 – 15. joulukuuta 2011) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän oli Major League -tason kolmantena pesämiehenä vuodesta 1952.
Careyn joukkueena oli vuoteen 1960 New York Yankees. Hän siirtyi myöhemmin lyhyiksi ajanjaksoiksi Kansas City Athleticsiin, Chicago White Soxiin ja Los Angeles Dodgersiin.
Carey pelasi viimeisen ammattilaispelinsä Los Angeles Dodgersissa 30. syyskuuta 1962.
Gil McDougald

Gilbert James "Gil" McDougald (19. toukokuuta 1928 San Francisco, Kalifornia – 28. marraskuuta 2010 Wall Township, New Jersey) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän pelasi ensimmäisen MLB-pelinsä 20. huhtikuuta 1951 ja viimeisensä 2. lokakuuta 1960.
McDougaldin ainoa ammattilaistason joukkue oli New York Yankees, jossa hän oli voittamassa viittä World Series -mestaruutta. Hän oli American Leagueen vuoden tulokas 1951, hänet valittiin kuudesti MLB:n tähdistöotteluun, vuosina 1952, 1956–1958 ja 1959, jolloin pelattiin kaksi tähdistöottelua, ja hän oli vuoden 1958 Lou Gehrigin muistopalkinnon voittaja. 
McDougald löi 7. toukokuuta 1957 pallon Herb Scoren silmään, mutta pysyviä vammoja ei aiheutunut, ja Score jatkoi uraansa lyhyen tauon jälkeen. .
McDougald kuoli marraskuussa 2010, 82-vuotiaana, eturauhassyöpään. Hän oli naimisissa ja hänellä oli seitsemän lasta, neljä poikaa ja kolme tytärtä.
Alvin Dark

Alvin Ralph Dark (7. tammikuuta 1922 Comanche, Oklahoma – 13. marraskuuta 2014 Easley, Etelä-Carolina) oli yhdysvaltalainen baseballtähti. Pelattuaan vuosina 1946–1960 shorttina kuudessa ammattilaistason joukkueessa hän aloitti pitkän uransa valmentajana.
Darkin pitkäaikaisin joukkue oli New York Giants, jossa hän vaikutti vuosina 1950–1956. Hänelle myönnettiin vuonna 1955 kaikkien aikojen ensimmäinen Lou Gehrigin muistopalkinto.
Dark toimi vuosina 1961–1977 viiden eri ammattilaisjoukkueen joukkueenjohtajana.
Dark kuoli kotonaan Etelä-Carolinan Easleyssa 92-vuotiaana 13. marraskuuta 2014.
Brian Friel

Brian Friel (9. tammikuuta 1929 – 2. lokakuuta 2015) oli pohjoisirlantilainen näytelmäkirjailija, jonka töiden joukossa ovat "Lovers" (1967) ja "Dancing at Lughnasa" (1990, suom. "Elonkorjuujuhla"). 
Hän perusti vuonna 1980 Stephen Rean kanssa Field Day Theatre Companyn Londonderryssä. 
Suomeksi on esitetty myös Frielin näytelmiä "Amerikantädin rakkaudet" ("The Loves of Cass McQuire", 1966) ja "Täältä tullaan Amerikka" ("Philadelphia, Here I Come", 1964).
Stephen Rea

Stephen Rea (s. 31. lokakuuta 1946) on pohjoisirlantilainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa "The Crying Game" (1992), "Veren vangit" (1994), "Michael Collins" (1996) ja "V niin kuin verikosto" (2005). 
Rea syntyi Belfastissa yhdeksi työläisluokkaisen presbyteeriperheen neljästä lapsesta. Hän valmistui Belfast High Schoolista ja Queen's University of Belfastista. Rea oli naimisissa poliittisen aktivistin Dolours Pricen kanssa vuosina 1983–2003. 
Rea on saavuttanut huomattavaa menestystä sekä teatterissa, televisiossa että elokuvissa, ja hän on ollut ehdolla Tony-, Emmy-, Bafta- ja Oscar-palkintojen saajaksi. Rea perusti vuonna 1980 näytelmäkirjailija Brian Frielin kanssa Field Day Theatre Companyn Londonderryssä.
Ronald Searle

Ronald William Fordham Searle (3. maaliskuuta 1920 – 30. joulukuuta 2011) oli brittiläinen sarjakuvataiteilija. Hän loi muun muassa "St Trinian's School" -sarjan ja yhdessä Geoffrey Willansin kanssa "Nigel Molesworth" -kirjat. Searle on piirtänyt lukuisiin lehtiin, kuten "Punchiin". 
Searle syntyi Cambridgessa ja julkaisi ensimmäisen "St Trinian's School" -sarjakuvansa "Lilliput"-lehdessä vuonna 1941. Hän joutui vangiksi toisessa maailmansodassa ja vapautui vasta sen päätyttyä vuonna 1945.
Searle meni vuonna 1947 naimisiin Kaye Webbin kanssa. Parille syntyi kaksoset Kate ja Johnny. Searle hylkäsi vuonna 1961 perheensä, muutti Ranskaan ja solmi uuden avioliiton. Hänen maineensa kasvoi 1950-luvulla, ja hänelle myönnettiin muun muassa Reuben-palkinto vuonna 1960. 
Russell Davies on tehnyt hänen elämästään dokumentin, joka esitettiin BBC:llä vuonna 2006.