Monojoen suiston biosfäärialue

Monojoen suiston biosfäärialue on Beninin lounaisosassa ja Togon kaakkoisosassa sijaitseva molempien maiden jakama biosfäärialue, jonka pinta-ala on 346 285 hehtaaria. Biosfäärivaranto ulottuu yli Monojoen tasangon, suiston ja rantojen, se ylittää ja yhdistää Beninin ja Togon samannimiset kansalliset biosfäärivarannot. 
Hallinnollisesti alue kuuluu Grand-Popon piirikuntaan Beninissä ja Togossa Maritimen alueen Lacsin prefektuuriin.
Alue ulottuu Monojoen alluviaalitasangoilta suisto- ja jokiranta-alueille. Siinä on maisemia ja ekosysteemejä, jotka koostuvat pääasiassa mangroveista, savanneista, laguuneista, tulvatasangoista ja metsistä, joihin kuuluu myös pyhiä metsiä. Suojelualueella asuu lähes kaksi miljoonaa ihmistä, joiden pääammatit liittyvät pienimuotoiseen maatalouteen (öljypalmu ja kookospalmu), laiduntamiseen, metsätalouteen ja kalastukseen. Rannikolla on runsaasti ravintoloita ja hotelleja. Grand-Popon kynnäällä sijaitsee myös suomalaisafrikkalainen kulttuurikeskus ja residenssi Villa Karo.
Alueen kuvaus.
Joen molemmin puolin, saarilla ja laguunien rannoilla on kyliä. Joen ja laguunin merelle johtavaa ulosmenoa seudulle 1480-luvulla saapuneet portugalilaiset alkoivat kutsua "Boca del Rioksi" (Joen suu), jonka ranskankielinen muunnos on "Bouche du Roi" (Kuninkaan suu). Se virtaa normaalisti mereen, mutta vuoroveden ja joen tulvinnan takia se saattaa myös tukkeutua. Laguuni jatkuu itään kohti Ouidahin rannikkoa. 
Suistoalueelta pohjoiseen haarautuu useita pieniä jokia, joista merkittävin on suiston Ahoue-järvelle yhdistävä Aho-uoma. Se yhdistää noin kymmenen kilometrin päässä olevan Ahéméjärven rannikkoon. Kuivana kautena vesi virtaa merestä Aho-kanavan läpi järveen lisäten sen suolapitoisuutta järven eteläosassa. Sadekauden alkaessa järveen pohjoisesta virtaava Couffojoki taas vähentää järven suolapitoisuutta. 
Länteen suuntautuva kapea ja mutkitteleva Monojoen haara merkitsee osittain Togon ja Beninin rajan ja johtaa Anéhoon, jossa se purkautuu mereen. Grand-Popon kynnäs tai ”saari” liittyy mantereeseen Togon puolella olevan Anéhon sillan ja Aneho–Tabligbo-tien sillan sekä Monojoen ylittävien, kylän pohjoispuolella olevien kahden sillan (rauta- ja betonisilta) avulla. 
Biosfääriohjelma.
Nordic Developement Fundin ja Maailmanpankin tukeman ohjelman strategisina tavoitteina ovat: 
Alue nimettiin Unescon ohjelmaan "Programme on Man and the Biosphere" (MAB, Ihminen ja biosfääri), vuonna 2017.
Alue on tunnistettu myös kosteikkoalueiden suojelua koskevassa Ramsarin yleissopimuksessa.
Ekologia.
Monojoen suistossa Beninin ja Togon välisellä rajalla on monia erilaisia eläinlajeja, joista osa on äärimmäisen uhanalaisia. Monipuolisessa maisemassa on jokia, järviä, kosteikkoja, savanneja, galleriametsiä, mangrovemetsiä ja rantoja. Se tarjoaa elinympäristön virtahevoille, manaateille, valaille, punavatsamarakateille, sekä monille vesilintulajeille. Biosfäärialueella on myös erilaisia lajeja, jotka ovat Dahomey Gapille endeemisiä, kuten valkokurkku-marakatti ("Cercopithecus eythrogaster"), ja uhanalaisia, kuten karettikilpikonna ("Eretmochelys imbricata") ja merinahkakilpikonna ("Dermochelys coriacea").
Togon ja Beninin rannoilla toteutetaan merikilpikonnien suojeluohjelmaa.
Tulva-aikana joessa kelluu vesihyasinttia, jota pidetään Amazonin altaalta peräisin olevana haitallisena vieraslajina. 
Suurin osa väestöstä saa elantonsa maataloudesta, kalastuksesta ja metsätaloudesta. Suurimmat ongelmat ovat laajaperäinen maanviljely, liikakalastus ja kaivostoiminta. Biosfäärialueen perustamisesta lähtien on toteutettu erilaisia ekomatkailun edistämiseen liittyviä hankkeita, jotka liittyvät erityisesti valaiden ja delfiinien katseluun. Tavoitteena on kuitenkin lisätä myös kulttuurimatkailua edistämällä paikallisia festivaaleja, kuten Ekpé-ékpé (Glidji-Kpodji, Togo), Nonvitcha (Grand Popo, Benin) ja Yèkè-yèkè. Biosfäärialueen hoitosuunnitelmssa on innovaatioita ja kestävää kehitystä koskevien aloitteiden rakentamista ja rahoittamista.
Historia.
Paikkojen nimet.
Seudun ja asutuksen historiaa voi tarkastella toponyymien avulla. Suullisen perimätiedon mukaan suistoalue on ollut jatkuvassa muutoksessa kautta aikojen. Meren ja laguunin välissä oleva maa-alue, kynnäs on ollut tulvien ja rantaeroosion kohteena. Perimätiedon mukaan useat Grand-Popon seudun kylät ovat olleet tekemisissä meren tuhojen kanssa jo satoja vuosia. Kylien nimet ovat usein peräisin luonnonympäristöstä ja ne selittävät asutusolosuhteita. Suurin osa xwlà-kansan kylien nimistä liittyy joko luontoympäristöön tai veteen.
Esimerkiksi Alongó on laguunin puolella oleva saarikylä, joka sijaitsee noin viisi kilometriä vanhasta Grand-Popon keskustasta itään. Sen perusti aikoinaan xwlà-kansan ryhmä, jonka asukkaita hyökyaallot olivat usein häirinneet, joten he joutuivat siirtymään jatkuvasti paikasta toiseen välttääkseen meren aiheuttamia vahinkoja. Sitten he saapuivat lujalle ja vakaalle paikalle.
Kwètà (Kouèta) on myös keskellä laguunia olevalla saarella, joka on poikkeuksellisen korkealla paikalla. Kylän nimi koostuu sanoista, jotka tarkoittavat maan kohoamista tai kokoontumista (Kwè) ja päätä (Tà) eli Kwètà on korkea maa.Jo muinoin kyliä tuhoutui nousuveden aikana, ja se pakotti asukkaat vaihtamaan asuinpaikkaansa jatkuvasti. Kylän nimi Agbètiko tarkoittaa kyllästymistä elämään. Nousuveden aiheuttaman vahingon takia asukkaat aloittivat hätähuudon: olemme kyllästyneet meren aiheuttamiin katastrofeihin! Muinoin meren rannalla sijainnut Agbético on eräs kokonaan tuhoutuneista Grand-Popon kylistä. Sen vieressä oleva Gbecon on nykyisin osittain rauniokaupunki.
Varhaisen dokumentin "Bouche du Roin" seudulta kirjoitti vuonna 1686 seudulla käynyt Jean Barbot (1655-1712). Hänen yhteenvetoonsa liitetyssä kartassa Grand–Popo (”Popo”) sijaitsi suoraan avauksessa, jossa asutuksia on sen molemmin puolin. Kartassa lukee ”Town with a white flag” (kylä, jossa on valkoinen lippu), se oli merkki vodun-uskonnon harjoittamisesta. 
Tutkimuksia.
Joen ja laguunin tulvinta on aiheuttanut seudulla joskus katastrofaalisia tilanteita. Kun tulvatilanne oli 1950-luvulla kehittynyt vakavaksi, asiaa lähtettiin selvittämään Grand-Popoon lokakuussa 1957 Sorbonnen yliopiston tutkija, maantieteilijä ja hydrologi Andre Guilcher (1913–1993). Guilcherin käytössä oli myös Piper Cub -lentokone, joka osoittautui käteväksi tarkasteltaessa ja kuvattaessa rannikkoa ja siihen liittyviä alankomaita.
Andre Guilcher selvitti, että Monojoen ja laguunien ulostulopaikka sulkeutui meren aaltojen kerättyä hiekkaa siihen kuivalla kaudella vuosina 1955–1956. Lokakuun sateisen kauden lopussa "Bouche du Roi" oli edelleen kiinni. Laguunien vedenpinta nousi ja peitti alleen taustan suot. Paikalliset viranomaiset määräsivät 11. lokakuuta 1956 kaivettavaksi kapean ojan kynnään poikki mereen. Vesi syöksyi siihen suurentaen ja syventäen ojan nopeasti niin, että ulostulon leveys oli 100 jaardia (92 metriä) lokakuun 13. päivään mennessä. Tämä pysyi auki myös seuraavan kuivan kauden ajan. Ulosvirtaus toimi silloin luonnollisena aallonmurtajana, joten ranta laajeni länsipuolelle.
Rannikon laguunien takana on laajoja soita, joissa on useita lännestä itään kulkevia pitkiä hiekkakaistaleita ja paljon pienempiä, enemmän tai vähemmän pyöreitä hiekkasaaria tai kumpuja. Pitkät hiekkaesiintymät ovat jäänteitä varhaisemmista, pleistoseeniaikaisista rantatörmistä, joita joet ja purot uursivat matalan merenpinnan aikana, joihin sitten suot upposivat ja ympäröivät.
Grand Popon ja Ouidahin välisellä alueella näkyvät pyöreät hiekkakummut ovat jäänteitä entisistä rantaharjuista, joita mutkittelevat purot ja jokien vaihtelevat virtaukset irroittivat.
Guilcherin jälkeen useat luonnontieteilijät, maantieteilijät ja hydrologit ovat tutkineet Grand-Popon jokisuun aluetta eri tavoin. Laguunien rannoille on istutettu mangrove-metsiköitä, joka sitoo rannan sedimenttejä, sekä auttaa kaloja ja lintuja pesimään.
Jokisuiston korkeiden tulvien tihenemisen on arveltu liittyvän vuonna Togossa Monojoen vesivoimalaitoksen Nangbeton padon rakentamiseen vuonna 1987. Vuonna 2017 julkaistussa tutkimuksessa todettiin, että vaikka ilmastonmuutokseen liittyvät näkökohdat (myrskyt ja aallokko, suhteellinen merenpinnan nousu) otetaan huomioon... havaitut eroosion syyt ovat edelleen pääosin ihmisperäisiä. Ne liittyvät toisaalta Anéhon suojeluinfrastruktuuriin Togossa (sektorilla Hillacondji-Agoue) ja lisäksi Nangbeton padon toimintaan.
Esimerkiksi vuonna 2021 julkaistun tutkimuksen johtopäätöksenä todetaan: Laguunijärjestelmän monimutkaisuuden vuoksi on suositeltavaa, että laguunikokokonaisuutta seurataan säännöllisesti hydrologisesti ja syvyysmetrisesti poikkeuksellisten vedenpinnan vaihteluiden paikantamiseksi. Tarkkailu mahdollistaisi laguunin vesien ylivuotoriskin ja sitä seuranneiden tulvien ja myös laguunin rantojen eroosion ennakolta ehkäisyn. Ennaltaehkäisevänä toimenpiteenä voidaan myös harkita toimenpiteitä rantapenkkojen vakauttamiseksi lisäämällä sedimenttiä tai avaamalla suuta keinotekoisesti.
Toimenpiteitä.
On arvioitu, että kaksi kolmasosaa siirtomaa-aikaisista rakennuksista tuhoutui joko mereen tai laguuniin sortumalla. Tuhon keskipisteessä oli Gbeconin siirtomaa-arkkitehtuuria edustava kylä. Grand-Popon keskustaa päätettiin siirtää lännemmäksi hieman korkeammalla sijaitseville maille.
Gbeconin rauniokylässä asuu kuitenkin ihmisiä ja kalastajat pitävät sitä majapaikkanaan. Beninin viranomaiset ovat vahvistaneet meren ja laguunin välistä kynnästä leventämällä ja korottamalla sitä, sekä istuttamalla puita ja pensaita. Valtio käynnisti vuonna 2022 meren rantojen, laguunien ja Aho-virran ja Aheme-järven ruoppaukset, joiden tarkoituksena on palauttaa virtaumat aikaisempaan tasoon. Ruoppaus saa ulottua kuuteen metriin.  
Beninin rannikkoseutujen vaarallisten tulvien varalta on julkaistu hätätoimintasuunnitelma..