tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Töpömuura

Töpömuura ("Sipia berlepschi") on eteläamerikkalainen varpuslintu. Laji on saanut tieteellisen nimensä saksalaisen lintutieteilijä Hans von Berlepschin kunniaksi. Töpömuura luettiin aikaisemmin sukuun "Myrmeciza".
Koko ja ulkonäkö.
Töpömuuralla on lyhyt pyrstö, josta se on saanut suomenkielisen nimensä alkuosan.
Esiintyminen.
Töpömuura elää Kolumbiassa ja Ecuadorissa. Lajin elinalueen laajuus on noin 56 000 neliökilometriä ja sen kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö.
Alavien maiden sademetsät.
Ravinto.
Töpömuura syö muurahaisia (mistä se on saanut suomenkielisen nimensä loppuosan).
TaleSpin (videopeli)

TaleSpin on Capcomin vuonna julkaisema ammuntapeli Nintendo Entertainment System-konsolille. Peli perustuu Disneyn piirrossarjaan "Pilipalipilotit".
Samanniminen peli on julkaistu myös Game Boy, Sega Mega Drive, Sega Game Gear ja PC Engine-pelikonsoleille, joissa on jotakin erilaista muiden konsoleiden peleihin verrattuna.
Huhtikuussa 2017 pelin NES-versio julkaistiin Microsoft Windowsille, PlayStation 4:lle ja Xbox Onelle osana "The Disney Afternoon Collection" -kokoelmaa.
Juoni.
Baloo-karhu hakee asiakkaiden lastia lentokoneellaan Ilmarilla. Ongelmia matkan aikana tuottaa Rosvo-Rudolf Don Karnage ilmapiraattijoukkoineen, jotka yrittävät estää Baloota toimittamasta sitä perille.
Paulie

Paulie (tunnetaan myös nimellä "Paulie – Puhuva papukaija") on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1998. Se kertoo 
papukaijasta, joka osaa puhua enemmän kuin olisi välttämättä tarpeen. Puhekyky johdattaa Paulien moniin hankaluuksiin, mutta tämä myös selviää kommelluksista puheen keinoin. 
Juoni.
Elokuva alkaa, kun venäläinen Misha Vilyenkov (Tony Shalhoub) pääsee U.S.A.:ssa töihin tutkimuslaitokseen siivoojaksi ja kuulee laulua kellarista. Hän huomaa, että kellarissa surkeassa häkissä on pieni papukaija. Misha ystävystyy Paulie-papukaijan kanssa, ja Paulie alkaa kertoa tarinaa elämästään ja miten päätyi kurjaan häkkiin pimeään kellariin.
Paulien tarina alkaa, kun tämä saapuu Alweatherien perheeseen, jossa linnun omistajaksi tulee pieni Marie-tyttö (Hallie Kate Eisenberg). Mariella on paha änkytysongelma, mutta Paulien avulla tyttö opettelee puhumaan kunnolla. Äidin ja isän mielestä Paulien puhe on Marien mielikuvituksen tuotetta, ja linnusta luovutaan.
Monien eri henkilöiden ja kommelluksien kautta Paulie päätyi tutkimuslaitokseen jossa se lopuksi hylättiin kellarin pimeyteen. Misha vapauttaa Paulien häkistä ja lähtee tämän kanssa etsimään Paulien rakkauden kohdetta: Marie-tyttöstä.
Amazonianamatsoni

Amazonianamatsoni ("Amazona ochrocephala") on amatsonien sukuun kuuluva papukaija. Sen lemmikkilintuharrastajien piirissä käytetty, ulkonäköä kuvaava nimi on keltaotsa-amatsoni. Sen vanha lajinimi on keltahuppuamatsoni. 
Joidenkin lähteiden mukaan sitä pidetään keltapääamatsonin ja keltaniska-amatsonin nimilajina, jolloin aiemmin mainitut lasketaan sen alalajeiksi tai "alalajiryhmiksi". Esimerkiksi Häkkilinnut-kirjassa vuodelta 1987 lajin (tai alalajin) nimi oli brasilian keltapääamatsoni. 
Koko ja ulkonäkö.
Amazonianamatsonin pituus on nokasta lyhyen pyrstön kärkeen noin 31–38 senttimetriä ja se painaa noin 380–500 grammaa.
Amazonianamatsoni on suurimmaksi osaksi vihreä, keskikokoinen papukaija. Sillä on muiden amatsonien tapaan lyhyt pyrstö ja vahva nokka.
Pään väritys linnulla on seuraavanlainen: vihreän höyhenyksen seassa on otsan kohdalla yksilöllinen tai alalajiriippuvainen läikkä keltaista höyhenystä. Silmänympärykset ovat kaljut ja valkoiset. Nokan väri vaihtelee alalajin mukaan mustan- ja oranssinkirjavasta luunväriseen.
Poikasten silmät ovat tummat ja niillä ei välttämättä ole niin paljoa keltaista päässään.
Alalajeja on neljä: "A.o.ochrocephala, A.o. xantholaema, A.o. nattereri" ja "A.o. panamensis." Alalajien tuntomerkkejä:
A.o.ochrocephala:
A.o. xantholaema (Marajo Yellow-crowned Amazon Parrot):
A.o. nattereri (Natterer’s Amazon Parrot tai Amazonian Yellow-crowned Amazon Parrot):
A.o. panamensis (Panama Yellow-crowned Amazon Parrot):
Lemmikkinä.
Suomessa amazonianamatsoni on yksi yleisimmistä lemmikkiamatsoneista. 
Amazonianamatsonin hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Voidakseen hyvin se tarvitsee omanlajisen tai vähintään samaa sukua olevan lintutoverin, runsaasti tilaa, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa.
Amazonianamatsoni oppii muidenkin amatsonien tapaan yleensä kohtalaisen hyvin puhumaan ja matkimaan ääniä, mutta puhekyvyn ei tulisi koskaan olla pääsyy lemmikkilinnun hankkimiselle. Lajia pidetään jonkin verran aggressiivisuuteen taipuvaisena, jonka vuoksi sen koulutuksessa, käsittelyssä ja kehonkielen lukemisessa on oltava tarkkana heti alusta saakka. Positiiviset, lintulähtöiset ja vapaaehtoisuuteen perustuvat koulutus- ja käsittelytavat ennaltaehkäisevät käytösongelmia.
Laji kuuluu CITES II/B -liitteeseen, jolloin sillä tulee vankeudessa olla yksilöön yhdistettävissä oleva alkuperätodistus. Ilman alkuperätodistusta tai siihen verrattavia papereita linnun myyminen, pesittäminen ja kaupallinen esilläpito esim. kotieläinpihalla on kiellettyä.
Ylä-Urpala

Ylä-Urpala eli Torfjanovka () on maaseututaajama Venäjällä Suomen rajan tuntumassa, Leningradin alueen Viipurin piirin Tienhaaran kunnassa. Asukasluku on noin 300 (2008).
Ylä-Urpalassa sijaitsee Helsingin ja Pietarin välisen E18-tien rajanylityspaikan Venäjän puoleinen raja-asema, noin 3 km Suomen Vaalimaan raja-asemasta ja 2 km valtakunnanrajasta itään. Vaalimaan–Ylä-Urpalan rajanylityspaikka on vilkkain Suomen ja Venäjän välisistä rajanylityspaikoista.
Ylä-Urpala Suomessa.
Ylä-Urpala oli yksi Suomen Virolahden kunnan kylistä, jotka talvi- ja jatkosodan jälkeen jäivät Neuvostoliitolle luovutetulle alueelle.
Kuvanveistäjä Johannes Takanen syntyi kylässä vuonna 1849. Kylän entiset asukkaat ovat perustaneet Ylä-Urpala seura ry:n.
Tvertsa

Tvertsa () on Volgan sivujoki, joka sijaitsee Venäjällä Tverin alueella. Joki yhtyy Volgaan Tverin keskustassa.
Joen pituus on 188 kilometriä, ja sen valuma-alueen laajuus on 6 510 km². Keskimääräinen virtaama on 60 m³/s. Joen varrella sijaitsevia kaupunkeja ovat Vyšni Volotšok ja Toržok ja muita suuria asutuskeskuksia Vydropužsk ja Tveretski.
Tvertsan sivujokia ovat Osetšenka, Malaja Tigma, Bolšaja Tigma, Logovež, Malitsa, Kava, Šegra, Osuga ja Sominka. Osuga on sivujoista suurin.
Tvertsan alkuperäiset alkulähteet, jotka sijaitsivat nykyisen Vyšni Volotšokin alueella, kuivatettiin ja alue käytettiin kaupunkirakentamiseen. Tvertsan yläjuoksun ja Tsna-joen yhdistää kanava. Joen rannoilla on röykkiöhautoja ja muita jäänteitä muinaisesta asutuksesta sekä viikinkien idäntiestä.
Yläjuoksun jokilaaksot ovat leveitä, loivapiirteisiä ja soisia. Tulva-alueen leveys on enimmillään 180 metriä. Toržokin kaupungin alapuolella jokilaaksot ovat kapeampia, rantojen korkeus on enimmillään 20–25 metriä ja tulva-alue 80 metriä. Alajuoksulla jokivarren pinnanmuodot ovat vaihtelevampia ja jokiuoman leveys on 30–50 metriä, suvannoissa 80 metriä. Suvantojen syvyys on 1,5–4,5 metriä ja virtapaikkojen alle 0,5 metriä. Joen jäät lähtevät yleensä huhtikuun ensimmäisellä puoliskolla ja kevättulva kestää 1–1,5 kuukautta. Joki jäätyy marraskuun lopussa.
Tvertsa oli entisaikoina osa Vyšni Volotšokin vesitietä, joka johti Volgalta Ilmajärven kautta Novgorodiin ja edelleen Pietariin.
Joen keskijuoksulla on Tigman majavansuojelualue. Jokea käytetään runsaasti kanoottiretkeilyyn.
Chuck Connors

Chuck Connors (10. huhtikuuta 1921 – 10. marraskuuta 1992) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, baseballpelaaja ja koripalloilija. Hän syntyi Brooklynissä ja oli siitä harvinaislaatuinen urheilija, että pelasi uransa aikana sekä NBA:ssa että MLB:ssä.
1950-luvulta alkaen Connors menestyi myös elokuvissa ja televisiossa siinä määrin, että on sittemmin saanut tähden Hollywood Walk of Famella. Vuonna 1991 hänet kelpuutettiin Western Performers Hall of Fameen. 
Connors jatkoi näyttelemistä viimeisille vuosilleen saakka. Hän kuoli Los Angelesissa keuhkokuumeeseen saadessaan hoitoa keuhkosyöpään 10. marraskuuta 1992, jolloin hän oli 71 vuoden ikäinen.
Ecuadorinaranen

 
Ecuadorinaranen ("Forpus coelestis") on viherarasiin kuuluva papukaijalaji. Ecuadorinarasta tavataan Ecuadorissa ja Perussa subtrooppisissa tai kuivissa trooppisissa metsissä. Lintua pidetään myös lemmikkinä. 
Ulkonäkö.
Ecuadorinaranen on noin 12-13 cm pitkä nokasta lyhyen pyrstön kärkeen ja se painaa noin 33 grammaa. 
Suurimmaksi osaksi se on väritykseltään vihreä. Kasvot ovat kirkkaamman vihreät kuin hieman harmahtava selkäpuoli. Sukupuolet erottaa aikuisena sinisen määrästä ja voimakkuudesta: koirailla on silmäkulmassaan sinertävä alue, ja niillä on sinistä siivissään. Naaraalla silmäkulman sininen ei ole niin voimakas, ja niiden siivistä sininen puuttuu. Nuoriltakin puuttuu sininen sukupuoleen katsomatta. 
Vankeudessa lajista on jalostettu useita värimuotoja, jotka poikkeavat villivärisestä.
Ecuadorinarasella ei ole alalajeja. 
Elintavat.
Se käyttää ravinnokseen eri kasvien siemeniä ja marjoja. Ecuadorinaranen on seurallinen ja viihtyy parvissa äännellen tirskuvin huudoin. Se munii vuoraamattomaan puunkoloon.
Lemmikkinä.
Vaikka ecuadorinaranen on "Forpus"-suvun arasista lemmikkinä yleisin, se ei ole Suomessa järin yleinen lemmikki. 
Lajin hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Voidakseen hyvin se tarvitsee omanlajisen tai vähintään samaa sukua olevan lintutoverin, runsaasti tilaa, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa.
Lemmikkinä lajista on jalostettu useita värimuotoja, jotka poikkeavat villivärisestä, kuten kokonaan sinisiä, keltaisia tai valkoisia yksilöitä sekä erilaisia kirjavia.
Laji kuuluu CITES II/B -liitteeseen, jolloin sillä tulee vankeudessa olla yksilöön yhdistettävissä oleva alkuperätodistus. Ilman alkuperätodistusta tai siihen verrattavia papereita linnun myyminen, pesittäminen ja kaupallinen esilläpito esim. kotieläinpihalla on kiellettyä.
Carl Erskine

Carl Daniel Erskine (13. joulukuuta 1926 – 16. huhtikuuta 2024) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän pelasi koko Major League Baseball -uransa vuosina 1948–1959 Los Angeles Dodgersille (vuoteen 1958 Brooklyn Dodgers). 
Erskine oli syöttäjänä viidessä World Series -ottelussa, ja vuonna 1955 Dodgers voitti mestaruuden. Vuoden 1953 World Seriesissä hän teki ennätyksen ja aiheutti yhdessä ottelussa 14 paloa.
Erskine oli kotoisin Andersonista, Indianan osavaltiosta. Hänen omaelämäkerrallinen novellikokoelmansa "Carl Erskine's Tales from the Dodgers Dugout: Extra Innings" julkaistiin vuonna 2004.
Susi Erdmann

Susi-Lisa Erdmann (s. 29. tammikuuta 1968 Blankenburg am Harz) on saksalainen entinen ohjas- ja rattikelkkailija. Hän keskittyi jälkimmäiseen vuodesta 1999.
Erdmann voitti talviolympialaisissa kerran hopeaa (1994 ja kahdesti pronssia (1992, 2002). Hän menestyi lisäksi lajiensa maailman- ja Euroopan-mestaruuskilpailuissa ennen kuin ilmoitti lopettavansa aktiiviuransa marraskuussa 2007. 
Erdmann aloitti kelkkailuharrastuksen vuonna 1977. Hän kirjoitti ylioppilaaksi urheilulukiosta ja opiskeli sittemmin Leipzigin yliopistossa. Hän esiintyi helmikuussa 2004 "Playboyn" kuvissa.
Toivo Hämeranta

Toivo Aleksis Hämeranta (s. Göhlstrand, 20. syyskuuta 1900 Tampere – 15. marraskuuta 1969 Turku) oli suomalainen näyttelijä, teatterinjohtaja sekä teatteri- ja elokuvaohjaaja.
Hämeranta aloitti teatteriuransa Tampereen Työväenteatterissa Kosti Elon oppilaana, mutta eteni jo 23-vuotiaana Varkauden työväenteatterin johtajaksi. Sen jälkeen hän oli johtajana ja näyttelijänä Kotkassa, Viipurissa, Joensuussa ja Lahdessa, kunnes vuonna 1940 tuli johtajaksi Turun Työväenteatteriin. Hän luotsasi teatteria läpi sotavuosien aina teatterin tulipaloon 1945 saakka ja oli sen jälkeen keskeisesti mukana perustamassa Turun kaupunginteatteria, jonka apulaisjohtajana hän sitten toimi.
Näyttelijänä Hämeranta tuli tunnetuksi suurista draamarooleista kuten Kullervo ja Linnankosken "Ikuisen taistelun" Kain, salonkikomediatehtävistä kuten "Pygmalionin" professori Higgins ja karaktäärirooleista kuten "Perijättären" isä.
Hämeranta ohjasi kaksi elokuvaa ja näytteli neljässä elokuvassa, joista kaksi myös hänen ohjaamiaan.
Hämeranta ehti elämänsä aikana olemaan kolmesti naimisissa; Impi Raevaaran kanssa vuosina 1922–1930, näyttelijä Kerttu Hämerannan kanssa vuosina 1930–1953 ja Mirja Manen kanssa vuodesta 1953 aina kuolemaansa 1969 saakka. Hän oli näyttelijä Irja Raninin isä ja Matti Raninin appiukko.
Hämeranta palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1960.
Ron Reed

Ronald Lee "Ron" Reed (s. 2. marraskuuta 1942) on yhdysvaltalainen urheilija. Hänet tunnetaan parhaiten baseballista, mutta hän on myös entinen ammattikoripalloilija.
Reed pelasi Major League Baseballissa vuosina 1966–1984. Hänen joukkueitaan olivat Atlanta Braves (1966–1975), St. Louis Cardinals (1975), Philadelphia Phillies (1976–1983) ja Chicago White Sox (1984). Reed oli All-Star-pelaaja vuonna 1968.
Reed pelasi National Basketball Associationissa Detroit Pistonsille vuosina 1965–1967.
Campobasso

 
Campobasso on Molisen hallintoalueen ja Campobasson maakunnan pääkaupunki Italiassa. Vuonna 2015 siellä asui lähes 50 000 asukasta. Siellä on Molisen yliopisto ("Università degli Studi del Molise", UNIMOL) ja oma hiippakunnan istuin.
Historia.
Longobardit perustivat Campobasson kaupungin noin 900-luvulla. Ennen sitä alue oli tunnettu mäkilinnana, jonka avulla samnilaiset hallitsivat kauppareittejään. 
Asukkaat hylkäsivät mäellä sijaitsevan vanhankaupungin ja siirsivät kaupungin keskustan alas hedelmälliselle tasangolle vuonna 1732. Linnoitus vuodelta 1459 ja keskiaikaisen kaupungin muurin kuusi tornia ovat edelleen kukkulalla, samoin kuin kaksi romaaniseen tyyliin rakennettua kirkkoa.
Tulevaisuus on myöhemmin

Tulevaisuus on myöhemmin on suomalaisen Aknestik-yhtyeen kuudes studioalbumi. Se julkaistiin 27. syyskuuta 1999 levymerkillä Poko Records.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 22, ja putosi toisella listaviikollaan sijalle 39.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltäneet Jukka Takalo ja Kai Latvalehto, sanoittanut Jukka Takalo sekä sovittaneet Aknestik ja Janne Huotari.
Thunderstone (albumi)

Thunderstone on samannimisen yhtyeen debyyttialbumi vuodelta 2002.
Kappaleet.
Rajoitetun version bonuskappale:
Japanin bonuskappale:
Hitit – Suomirokkia ja suuria tunteita

Hitit – Suomirokkia ja suuria tunteita on suomalaisen Aknestik-yhtyeen toinen kokoelmalevy. Se julkaistiin vuonna 2000.
Albumi ylsi Suomen virallisen listan viidennelle sijalle, ja pysyi listalla yhteensä yhdeksän viikkoa.
Lämpösähköinen ilmiö

Lämpösähköiset ilmiöt ovat fysikaalisia ilmiöitä, joissa joko lämpötilaero synnyttää sähkövirran tai sähkövirta aiheuttaa lämpötilaeron.
Lämpösähköilmiön aiheuttavat seikat selittänevät osin myös pistekontaktidiodin, eli n-tyyppisen puolijohteen sekä metallilangan yhdistelmän toiminnan, jossa kaksi toisiaan koskettavaa sähköä johtavaa materiaalia saavat aikaan rajapinnan, joka johtaa sähköä paremmin toiseen suuntaan.
Seebeckin ilmiö.
Seebeck-ilmiössä lämpötilaero aiheuttaa jännitteen kahden eri materiaalin välille. Yleiskäyttöisinä lämpötila-antureina suositut termoelementit hyödyntävät juuri tätä termojännitettä. Termojännitteen suuruusluokka on metalleilla 1–10 µV/°C, termopareissa käytettävillä metalliseoksilla 10–50 µV/°C ja termopareiksi optimoidulla puolijohteilla 100–400 µV/°C. Seebeckin ilmiön havaitsi Thomas Seebeck vuonna 1821.
Peltier'n ilmiö.
Seebeckin ilmiölle käänteiseen Peltier-ilmiöön perustuvassa Peltier-elementissä sähkövirta aiheuttaa lämpötilaeron elementin puolten välille. Ilmiötä käytetään hyväksi monissa yksinkertaisissa jäähdytyslaitteissa.
Vedenpaisumus (albumi)

Vedenpaisumus on suomalaisen Aknestik-yhtyeen seitsemäs ja viimeiseksi jäänyt studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2001.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 31.
Vega (kuunari)

Vega kuuluu Suomessa sotakorvauksina rakennettuihin 300 tonnin puurakenteisiin merikuunareihin. "Vega" rakennettiin Oy Laivateollisuus Ab:n telakalla Pansiossa, Turussa ja toimitettiin Neuvostoliittoon vuonna 1952. Alusta on käytetty Neuvostoliitossa koululaivana, ja sen kotisatama oli Tallinna. 
Alus poistettiin käytöstä vuonna 1979. "Vega" oli tarkoitus kunnostaa Virossa Viron merenkulkumuseon voimin, mutta hanke ei onnistunut. Hän seisoi vuosina 1979−1986 Piritan satamassa sekä vuosina 1986−1997 vetotelakkahallissa nykyisessä Peetrin satamassa Kalamajassa.
Suomessa esiintyi kiinnostusta aluksen kunnostamiseen näytteenä sotakorvausten yhdestä erikoisesta osasta ja suomalaisesta laivanrakennuksesta. Kunnostuksesta vastaamaan perustettiin 3. kesäkuuta 1996 Vega-säätiö. 7. joulukuuta samana vuonna allekirjoitetulla sopimuksella "Vega" luovutettiin irtaimistoineen säätiölle. Kesäkuussa 1997 alus siirrettiin Pietarsaareen.
Pentti Ahon tupakkaoikeudenkäynti

Pentti Ahon tupakkaoikeudenkäynti oli pitkäkestoinen oikeustapaus, jossa Tampereella asunut Pentti Kalevi Aho (27. heinäkuuta 1925 – 14. toukokuuta 1992) haki tupakkayhtiöiltä vahingonkorvausta tupakan haittavaikutuksista. Aho katsoi tupakkatehtaiden olevan vastuussa hänen sairastumisestaan syöpään. Tapaus oli ensimmäinen tämän laatuinen tuotevastuukanne Suomessa. Vahingonkorvausta ei tuomittu.
Asian tausta.
Aho aloitti tupakoinnin vuonna 1941 ja lopetti vuonna 1986, kun hänellä todettiin kurkunpään syöpä. Aho haastoi Suomen Tupakan (nyk. British American Tobacco Nordic Oy) ja Oy Rettig Ab:n oikeuteen ja vaati 468 000 markan (vuoden 2011 rahassa noin 127 000 euron) suuruisia vahingonkorvauksia sillä perusteella, että tupakka oli aiheuttanut hänelle kurkunpään syövän ja sen lisäksi vielä kroonisen keuhkoputkentulehduksen ja keuhkolaajentuman. Aho väitti, että ei tiennyt tupakan haittavaikutuksista.
Kanne.
Pentti Aho vaati 6. toukokuuta 1988 alkaneessa oikeudenkäynnissä, että Oy Rettig Ab ja Suomen Tupakka – BAT Nordic Oy velvoitettaisiin maksamaan hänelle vahingonkorvausta 468 000 markkaa, koska yhtiöt olivat vuosina 1941–1977 vastoin laissa olevaa kieltoa valmistaneet ja myyneet ihmisten terveydelle vahingollista tuotetta, ja ne olivat vuosina 1941–1986 salanneet tuotteidensa terveysvaarat, estäneet ulkopuolisia varoittamasta asiakkaitaan ja lisäksi aktiivisesti valehdelleet kuluttajille savukkeiden olevan terveydelle haitattomia.
Oikeuskäsittely.
Oikeudenkäynti alkoi Helsingin raastuvanoikeudessa kesällä 1988. Prosessi kesti pitkään ja tuli päätökseen vasta 6. helmikuuta 1992. Raastuvanoikeus hylkäsi kanteen, koska sen mielestä Aho tiesi tupakan haittavaikutuksista. Aho kuoli pari kuukautta myöhemmin kurkunpään syöpään, mutta hänen vaimonsa Lulu Taimi Aho ja poikansa valittivat päätöksestä Helsingin hovioikeuteen.
Hovioikeus linjasi vuoden 1998 lopussa antamassaan päätöksessä, että tupakkatehtaat ovat velvollisia korvaamaan tupakoinnin aiheuttamat sairaudet. Pentti Ahon omaiset eivät kuitenkaan saaneet korvauksia, koska hovioikeus ei löytänyt syy-yhteyttä tupakoinnin ja Ahon sairauksien välillä. Raastuvanoikeuden päätöksen lopputulos pysyi siis siltä osin samana.
Pentti Ahon leski haki valituslupaa korkeimmalta oikeudelta, joka myönnettiin kesäkuussa 1999. Pitkän käsittelyn jälkeen korkein oikeus hylkäsi kanteen 7. kesäkuuta 2001 äänin 4—1. Oikeusneuvosten enemmistön mielestä tupakkayhtiöt eivät olleet aiheuttaneet Pentti Ahon vahinkoja tuottamuksellaan eli moitittavalla menettelyllä. Leski haki vielä lainvoiman saaneen tuomion purkua, mutta tämä hakemus hylättiin huhtikuussa 2003.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin määräsi 16. lokakuuta 2007 Suomen valtion maksamaan Pentti Ahon leskelle 10 150 euroa korvaukseksi liian pitkäksi venyneestä oikeudenkäynnistä.
Lol Coxhill

Lowen ”Lol” Coxhill (19. syyskuuta 1932 Portsmouth, Englanti – 9. heinäkuuta 2012) oli brittiläinen saksofonisti, joka oli erikoistunut sopraano- ja sopraninosaksofoneihin.
Coxhill palveli 1950-luvun alussa Royal Air Forcessa. DJ John Peel huomasi 1968 Coxhillin taidot tämän esiintyessä kadulla lähellä Royal Festival Hallia. Coxhillista tuli vapaan improvisaation merkkinimiä 1960-luvulta ja esiintynyt muun muassa Derek Baileyn Companyssa. Coxhillilla oli läheiset yhteydet 1960- ja 1970-luvuilla Canterburyn koulukuntaan ja soitti muun muassa Kevin Ayersin yhtyeen ja Deliveryn kanssa.
Coxhill soitti urallaan myös punkrock-yhtye The Damnedin, yhdysvaltalaisen jazz-muusikko Anthony Braxtonin ja säveltäjä Mike Oldfieldin kanssa. Coxhill loi vähemmän huomattavan uran näyttelijänä. Hän esiintyi lavalla ja televisiossa sekä elokuvissa, joista tunnetuimpia on Derek Jarmanin "Caravaggio" (1986).
Coxhill kuoli sairaalassa 9. heinäkuuta 2012 taisteltuaan muutaman viikon vakavaa tautia vastaan.
Derek Bailey

Derek Bailey (29. tammikuuta 1930 – 25. joulukuuta 2005) oli brittiläinen jazzmuusikko. Hän kuului kitaristina vapaan improvisaation merkkinimiin.
Bailey syntyi Sheffieldissä musikaaliseen sukuun ja aloitti instrumenttinsa soiton lapsena. Hän sai opetusta muiden muassa John Duartelta ja muutti Lontooseen vuonna 1966.
Bailey perusti 1970-luvulla Incus-levy-yhtiön, "Musics"-lehden ja kokoonpanoltaan nopeasti vaihdelleen Company-ryhmän. Hänen ylläpitämäänsä improvisaatiojuhla Company Weekiä pidettiin vuoteen 1994. Hän julkaisi kirjan "Improvisation: Its Nature and Practice" (1980), josta tehtiin 1990-luvun alussa myös televisioversio.
Bailey soitti taidokkaasti sekä akustista että sähkökitaraa. Hän kuoli motoneuronitautiin Lontoossa.
Derek Jarman

Michael Derek Elworthy Jarman (31. tammikuuta 1942 – 19. helmikuuta 1994) oli brittiläinen elokuvaohjaaja, joka saavutti varhaisimmat menestyksensä 1970-luvulla. Hänen visuaalisesti vahvoja taide-elokuviaan kutsutaan usein postmoderneiksi, ja niiden toistuvana teemana on homoeroottisuus.
Uransa alussa Jarman toimi baletti- ja oopperaesitysten lavastajana ja puvustajana, kunnes 1970-luvun puolivälissä sai mahdollisuuden siirtyä elokuvan pariin. Hän kehitti oman tyylinsä, jossa tiukan käsikirjoituksen sijaan luotetaan mielleyhtymien voimaan ja luodaan tunnelmia vahvojen värien, dramaattisen valaistuksen ja asetelmallisten kuvasommitelmien avulla.
Jarman työsti elokuviensa lisäksi musiikkivideoita muiden muassa Pet Shop Boys -yhtyeelle. Hänet tunnettiin myös taidemaalarina, ja hän julkaisi neljä kirjaa.
Derek Jarman kuoli AIDSin komplikaatioihin 52-vuotiaana helmikuussa 1994.
John Nott

John William Frederic Nott (1. helmikuuta 1932 Bromley, Englanti – 6. marraskuuta 2024) oli brittiläinen poliitikko. Hän toimi maansa kauppaministerinä (1979–1981) ja puolustusministerinä (1981–1983). Hänen puolustusministerikaudelleen ajoittui Falklandin sota. 
Nott istui parlamentin jäsenenä vuosina 1966–1983. Hän kuului alun perin Kansallisliberaaliseen puolueeseen, joka kuitenkin vuonna 1968 yhdistettiin Konservatiivipuolueeseen.
Margaret Thatcher piti Nottia nousevana kykynä ja valitsi hänet vuonna 1979 hallituksensa kauppaministeriksi. Nott tuki tehtävässä julkisten menojen leikkauksia ja Lontoon lentoasemian laajennuksia. Thatcher teki muutoksia 1981 ja siirsi Nottin puolustusministeriksi.
Nott otti ykkösprioriteetiksi Neuvostoliiton vastaisen puolustuksen ja vahvisti armeijaa merivoimien kustannuksella. Hän suunnitteli muun muassa Falklandinsaaria turvanneen "HMS Endurancen" romuttamista. Argentiinan sotilasjuntta rohkaistui ja aloitti Falklandin sodan. Nott oli alkujaan hyvin pessimistinen saarten takaisinvaltamisesta. Merilordi Henry Leach suostutteli Nottin ohi Thatcherin lähettämään sotilasosaston Falklandille.
Nott sai valtavasti kritiikkiä alahuoneesta, ja häntä syytettiin epäonnistumisesta hyökkäyksen ennustamisessa sekä saarten jättämisestä haavoittuvaisiksi. Nott pyysi eroa Thatcherilta, joka ei kuitenkaan hyväksynyt sotatoimien ollessa vielä kesken. Britannia voitti sodan kesäkuussa 1982, ja Nott sai eronsa seuraavana vuonna.
Nott vetäytyi päivänpolitiikasta ja palasi pankkialalle. Hänestä tuli Lazardin puheenjohtaja. Konservatiivijohtaja William Hague asetti Nottin 1999 euroa vastustaneen komission johtoon. Nott erosi puolueesta 2016 Brexit-kansanäänestyksen aikana.
John Nottin poika Julian on tullut tunnetuksi animaatioelokuvamusiikin säveltäjänä.
Jay Miner

Jay Glenn Miner (31. toukokuuta 1932 Prescott, Arizona, Yhdysvallat – 20. kesäkuuta 1994 Mountain View, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen tietokoneinsinööri. Hän oli 1970-luvun lopulla näkyvä hahmo Atarin toiminnassa ja tuli myöhemmin tunnetuksi Amigan ”isänä”. Minerin tekniset ratkaisut Atari 2600-mallin kehityksessä olivat ratkaisevia sen menestykselle. Tämä ohjelmoitava pelikonsoli toi videopelit koteihin ja muutti lapsuuden lelut peruuttamattomasti luoden videopelien sukupolvet.
Hän kärsi pitkäaikaisista munuaisvaivoista, jotka johtivat hänen ennenaikaiseen kuolemaansa 62 vuoden iässä.
Atari.
Miner johti Atarilla Atari 2600 pelikonsolin ja Atari 400/800 mikrotietokoneiden kehitystä. Miner suunnitteli TIA-piirin 2600:lle sekä ANTIC, CTIA ja GTIA -piirit tietokoneisiin sekä Atari 5200 -konsoliin. Atarilla suunnitellut piirit käyttivät eräitä samoja ideoita ja konsepteja, joita myöhemmin käytettiin myös Amigan piirisarjassa.
Miner oli Doug Neubauerin ohella yksi joka oli nimetty Atarin 8-bittisissä käytetyn piirisarjan kehittäjänä.
Amigan kehitys.
Miner halusi kehittää 16-bittiseen mikroprosessoriin ja levykeasemaan perustuvan pelikonsolin, jolloin pelien kehittäminen uudelle konsolille olisi helppoa ja edullista. Atarin johtajat eivät halunneet riskeerata 8-bittisten konsolien myyntiä ja kalliden kehitysjärjestelmien lisensointia ja kielsivät Mineria jatkamasta asian parissa.
Miner lähti Atarilta ja perusti vuonna 1982 Hi-Toron. Miner sai 7 miljoonan dollarin rahoituksen joukolta hammaslääkäreitä. Hi-Torolla oli kaksi osastoa: toinen valmisti oheislaitteita Atari 2600:lle ja toinen kehitti uutta konsolia koodinimellä Lorraine. Konsolia varten valittiin Motorola 68000, joka oli tuolloin yleinen työasemissa.
Hi-Torosta tuli myöhemmin Amiga. Vuoden 1983 videopelilaman myötä videopeliteollisuus oli vaikeuksissa ja myös Amigaa varten oli haettava lisärahoitusta esittelemällä sitä vuoden 1984 CES-messuilla.
Atari osoitti kiinnostusta prototyypiä kohtaan ja antoi dollarin lainan sillä ehdolla, että laina olisi maksettava kuukaudessa takaisin tai koko projekti siirtyisi Atarille. Commodore puuttui peliin ja ostin Amigan.
Iain Softley

Iain Softley (s. 30. marraskuuta 1958 Lontoo, Englanti) on englantilainen elokuvaohjaaja.
Softley opiskeli Queens' Collegessa Cambridgessa. Hänen tunnetuimpia ohjaustöitään ovat "Hakkerit" (1995), "K-PAX" (2001) ja "The Skeleton Key" (2005). Hän on ohjannut myös Toni Braxtonin kappaleen "How Could an Angel Break My Heart" musiikkivideon.
Julia Carson

Julia May Carson (8. heinäkuuta 1938 – 15. joulukuuta 2007) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän syntyi Louisvillessä, Kentuckyssä, ja oli afroamerikkalainen.
Carson istui Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä Indianasta vuodesta 1997.
Carson kuoli keuhkosyöpään joulukuussa 2007. Hän oli 69 vuoden ikäinen.
Saša Pivovarova

Aleksandra "Saša" Pivovarova (; s. 21. tammikuuta 1985 Moskova) on venäläinen huippumalli.
Elämä ja ura.
Pivovarova on tehnyt mallintöitä vuodesta 2005 ja ehtinyt kahdessa vuodessa esiintyä mainoskampanjoissa muun muassa Guccille, Pradalle, Chanelille ja Louis Vuittonille. Catwalkia hän on kävellyt edellä mainittujen lisäksi muun muassa Dolce &amp; Gabbanan, Calvin Kleinn, Diorin, Marc Jacobsin, Ralph Laurenin ja Fendin muotinäytöksissä. Pivovarova on myös ensimmäinen malli, joka on toiminut Pradan kasvona viisi kautta peräkkäin (syksy 2006, kevät 2006, syksy 2006, kevät 2007 ja syksy 2007). Kukaan ennen tätä ei ole toiminut viittä kautta minkään kampanjan kasvona.
Toukokuussa 2007 Pivovarova esiintyi American Voguen kannessa yhdessä Jessica Stamin, Agyness Deynin, Doutzen Kroesin, Caroline Trentinin, Raquel Zimmermannin, Coco Rochan, Hilary Rhodan, Chanel Imanin ja Lily Donaldsonin kanssa. Heidät tituleerattiin muodin 10 seuraavaksi supertähdeksi ("The World's Next Top Models... Fashion's 10 Mew Superstars").
Pivovarova on ollut Models.com-sivuston "Models Top 50" -listan viiden parhaan joukossa useita kuukausia ja tällä hetkellä hän on sijalla 2.
Pivovarova on myös omistautunut taiteilija ja opiskelikin taidehistoriaa Moskovan yliopistossa, kun hänen silloinen ystävänsä ja nykyinen aviomiehensä, valokuvaaja Igor Vishnyakov esitteli hänet IMG-mallitoimistolle. Hän ei aiemmin ollut harkinnut mallin uraa, vaan unelmoi taiteilijan tai näyttelijän ammatista.
Ulkonäkö.
Pivovarova on pituudeltaan 174 cm. Hänen hiuksensa ovat oikeasti ruskeat, mutta ne on värjätty vaaleiksi. Pivovarovan silmät ovat siniset ja häntä on ulkonäöllisesti verrattu australialaiseen huippumalli Gemma Wardiin.
Tuliasemapaino

Tuliasemapainolla tarkoitetaan raskaan aseen painoa aseen ollessa taisteluvalmis, jolloin siitä on poistettu esimerkiksi mahdolliset aseen kuljettamiseen liittyvät välineet.
Tuliasemapaino ilmoitetaan usein raskaille aseille, joita ovat muun muassa:
Tuliasemapainon yksikkönä on yleensä joko kilogramma tai tuhat kilogrammaa eli tonni.
Zildjian

Zildjian on yhdysvaltalainen symbaaleja valmistava yritys.
Historia.
Zildjianin juuret ulottuvat aina 1600-luvulle saakka. Zildjian-suvun jäsenet olivat valmistaneet Istanbulissa symbaaleja vuodesta 1618 lähtien. Massatuotannon käynnisti Avedis Zildjian III (oik. Armand Zildjian). Hän syntyi Samatyassa, Turkissa vuonna 1889. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1909 ja alkoi aluksi työskennellä makeistehtaassa Bostonissa. Hän oppi alan salat nopeasti, ja perusti oman makeisyrityksensä. Vuonna 1927 Avedis sai sedältään Aram Zildjianilta kirjeen, jossa hän pyysi Avedista jatkamaan suvun perinteitä siirtymällä sedän symbaaliliikkeen johtoon. Toisen maailmansodan aikaan Armand teki symbaaleja Yhdysvaltain armeijalle.
Nykyään.
Nykyään Zildjianilla on tehdas Massachusettsin Quincyssä ja Meducticissa Kanadassa. Yrityksen päämaja on Norwellin kaupungissa Massachusettsissa.
Sisu Akselit

Sisu Akselit Oy on hämeenlinnalainen kuorma-autojen, sotilasajoneuvojen ja terminaalitraktorien akselistojen valmistamiseen erikoistunut yritys. Sisu Akselit on erikoistunut erityisesti suhteellisen alhaisiin valmistusmääriin. Tämä onnistuu moduloimalla akselistojen rakenteita siten että samoja komponentteja voidaan hyödyntää useissa eri sovelluksissa.
Jäykkien, maantiekäyttöön tarkoitettujen vetävien akselistojen valikoimaan kuuluu kantavuudet 10, 13, 14 ja 16 tonnia.
Ohjaavien, maantiekäyttöön tarkoitettujen vetävien akselistojen kantavuudet ovat 10 ja 14 tonnia.
Ohjaavien, maantiekäyttöön tarkoitettujen ei-vetävien akselistojen kantavuudet ovat 9, 10 ja 12 tonnia.
Sotilasajoneuvokäyttöön tarkoitettujen akselistojen kantavuudet ovat vastaavat. Terminaalitraktorikäyttöön tarkoitetut akselistot perustuvat samaan perusrakenteeseen, mutta niiden kantavuudet on luokiteltu ylemmäs ajoneuvojen alhaisempien nopeuksien takia. Kaikki vetävät akselistot on varustettu napavälityksellä, eli akselistojen navoissa on planeettavaihteet.
Yhtiön liikevaihto on noin 33 miljoonaa euroa ja henkilöstöä on noin 110.
Historia.
Alueen teollisuus sai alkunsa Vanaja-merkkisten kuorma- ja linja-autojen valmistuksesta. Vanaja liitettiin myöhemmin Sisuun ja lakkasi merkkinä olemasta. Sisun akselistovalmistuksen juuret juontuvat Fleminginkadun tehtaalle Helsinkiin. Valmistus siirrettiin Hämeenlinnaan vuonna 1985. Historia on omistusjärjestelyjen osalta yhteneväinen Sisu Auton kanssa vuoteen 2000, jolloin yritys myytiin pääomasijoittajille. Sisu Auto ei siis omista enää minkäänlaista osuutta yrityksestä, vaikka onkin yhä yksi merkittävimmistä asiakkaista.
Peräkärryakselistojen valmistus lopetettiin 2000-luvun alkuvuosina. Peräkärryvalmistaja KOME kuitenkin edelleen kokoaa näitä akselistoja Sisu Akselien toimittamista osista. Erotuksena Sisu Akselien omiin tuotteisiin, näistä akselistoista käytetään nimeä SISUX.
Heta

Heta on suomalainen naisen etunimi. Se tulee alun perin saksalaisesta nimestä Hedwig, joka johtuu taistelua ja sotaa tarkoittavista sanoista. Suomeen se on tullut ruotsin kautta muuttuen samalla lyhyempään muotoon Heta. Maaliskuuhun 2025 mennessä nimi Heta oli Suomessa annettu 2 604 henkilölle
Hetan nimipäivää on vietetty vuodesta 1890 lähtien 15. lokakuuta, joka oli alun perin pyhän Hedwigin muistopäivä. Nimipäivästä huolimatta Heta on pysynyt melko harvinaisena nimenä. Eniten nimeä annettiin vuosina 1990–2009, jolloin se annettiin yhteensä 1 084 henkilölle.
Leena Kaartinen

Leena Kaartinen (s. 4. helmikuuta 1942 Imatra) on suomalainen lastenlääkäri ja kirjailija, joka vuodesta 1971 on työskennellyt enimmäkseen kehitysmaissa, Afganistanissa ja Etiopiassa, naisiin ja lapsiin kohdistuvan perusterveydenhuollon parissa. Hän on myös yksi suomalaisista Afganistanin asiantuntijoista. "Time"-lehti valitsi hänet vuoden 2005 eurooppalaisten sankarien joukkoon kuvaten häntä eläväksi määritelmäksi sisulle.
Iravadindelfiini

Iravadindelfiini eli kaakkoisaasiandelfiini ("Orcaella brevirostris") on harvinainen delfiinilaji, joka elää Etelä-Aasian rannikoilla ja jokisuissa. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on "australiandelfiini".
Lajia tavataan niin harvoin ettei sen lukumääristä ole tarkkaa tietoa, mutta sitä pidetään todennäköisesti varsin uhanalaisena. Iravadindelfiinin levinneisyysalue on laaja mutta pirstaleinen, ja patojen rakennus sekä pyydystys eläintarhoihin on lisännyt lajin katoamisen uhkaa.
Iravadindelfiini vaeltaa 7–10 yksilön laumoina, mutta niitä nähdään myös pareina tai kolmikkoina. Ne uiskentelevat hitaasti, paitsi silloin kun ne syöksyvät saaliin perään.
Iravadindelfiini poikkeaa muista delfiineistä muotonsa takia: sen pää on pyöreä, eikä sillä ole ulkonevaa nokkaa. Se kasvaa 200–275 cm pitkäksi ja painaa 90–200 kg.
Iravadindelfiinit synnyttävät tyypillisesti poikasen joka toinen vuosi.
Tiina Häkämies

Tiina Katariina Nummenmaa (o.s. Häkämies) (s. 3. lokakuuta 1976 Jyväskylä) on suomalainen juontaja, laulaja ja PR-henkilö. 
Nummenmaa tuli tunnetuksi 1990-luvun loppupuolella Pets-tyttöduon toisena puoliskona, Sini Laisman lisäksi. He tutustuivat Miss Hawaiian Tropic -kauneuskilpailussa. Koulutukseltaan Nummenmaa on ylioppilas, tradenomi ja parturi-kampaaja. 
Vuonna 2009 Nummenmaa ja Laura Kivimäki perustivat hyväntekeväisyysjärjestön Hope – Yhdessä &amp; Yhteisesti ry:n. Nummenmaa toimii yhdistyksen hallituksen puheenjohtajana.
Still ’Eavy, Still Proud

Still 'Eavy, Still Proud on Uriah Heepin vuonna 1990 julkaistu kokoelma-albumi.
Kappaleet.
Alkuperäinen versio.
A-puoli
B-puoli
Kertomuksia kaatopaikalta

Kertomuksia kaatopaikalta on suomalainen Yleisradion vuonna 1993 valmistunut kuusiosainen ympäristökasvatuksen opetussarja. Sarjassa on oikeaa liikkuvaa kuvaa sekä animaatiota. 
Sarja on esitetty Yle TV1-kanavalla Koulutelevision ohjelmistossa. Ensimmäisen kerran sarja esitettiin loka-marraskuussa 1993. Sarja on esitetty ensiesityksen jälkeen uusintana vuosina 1994, 1995 (Koulu-TV:n ruotsinkielisellä ohjelmapaikalla nimellä "Sagor från en soptipp"), 1998 ja 2003. Sarja on julkaistu Yle Tallennemyynnin kirjastotallenteena. 
Juoni.
Sarja kertoo kaatopaikalla elävistä esineistä ja jätteistä, jotka keskustelevat eri aineiden ekologisesta kierrosta. Jokaisessa osassa kaatopaikalle päätynyt esine tai jäte kertovat kukin oman elämätarinansa.
Yksi sarjan päähenkilöistä on Janne-nimisen pojan apina-pehmolelu, joka tarinan mukaan päätyi kaatopaikalle vahingossa. Sarjan edetessä pehmolelu pohtiikin usein löytääkö Janne enää häntä vai onko kaatopaikka hänen viimeinen paikkansa. Sarjan viimeisessä jaksossa kaatopaikan työntekijä nappaa pehmolelun talteen. Janne ja hänen äitinsä ovat kierrätysmyymälässä tutkimassa tavaroita. Janne avaa myymälässä myynnissä olevan arkun kannen, jonka alta paljastuu erilaisia tavaroita, ja tavaroiden joukosta löytyy myös hänen hukkaamansa apina-pehmolelu. Jälleennäkeminen on onnellinen hetki, ja apina toteaakin "Ei tarvinut jäädä kaatopaikalle.". 
Näyttelijät.
Muita henkilöitä.
Luettelo ei sisällä sarjan kaikkia näyttelijöitä.
Live in Moscow (Uriah Heepin albumi)

Live in Moscow on brittiläisen rockyhtye Uriah Heepin livealbumi vuodelta 1988. Se äänitettiin joulukuussa 1987 Moskovan olympiastadionilla, silloisessa Neuvostoliitossa järjestetyissä konserteissa. Uriah Heepistä tuli ensimmäinen länsimaalainen Neuvostoliitossa esiintynyt rockyhtye. Yhtye esiintyi stadionilla 7.–16. joulukuuta yhteensä kymmenen kertaa. Konserttien yhteenlaskettu yleisömäärä oli 180 000 katsojaa. Tätä ennen Neuvostoliitossa olivat esiintyneet pop-tähdet Cliff Richard vuonna 1976, Elton John vuonna 1979 ja Billy Joel elokuussa 1987. 
Albumilla laulaa yhtyeen uusi vokalisti, kanadalainen Bernie Shaw. Myös kosketinsoittaja Phil Lanzon oli uusi jäsen ja albumilla soittava kokoonpano pysyi koossa vuoteen 2007 saakka. Kappaleet ”Mister Majestic”, ”Corina” ja ”Pacific Highway” olivat aiemmin julkaisemattomia.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Radarsat

Radarsat on kanadalainen kaukokartoitussatelliittien (SAR-tutkasatelliittien) sarja, jossa toistaiseksi on kaksi satelliittia: vuonna 1995 avaruuteen laukaistu Radarsat (1) ja 14. joulukuuta 2007 laukaistu Radarsat 2 . Radarsat 3 oli vuonna 2007 esisuunnittelussa - siitä on kaavailtu useamman satelliitin konstelaatiota, jonka vuoksi mission nimityskin on "Constellation". 
Satelliitit ovat Kanadan valtion omaisuutta, niiden kehityksen on rahoittanut Kanadan avaruusjärjestö (CSA).
Radarsat.
Ensimmäisen Radarsat-satelliitin kanadalaiset toteuttivat Yhdysvaltain avaruusteollisuuden kanssa.
Radarsat 2.
Toisen Radarsat-satelliitin pääurakoitsijaksi CSA valitsi Italian avaruusteollisuuden pyrkien kustannussäästöihin ja yhteistyöhön länsi-eurooppalaisen avaruusteollisuuden kanssa. Sen toteutus Euroopan avaruusjärjestön puitteissa ei kuitenkaan onnistunut.
Radarsat Constellation.
Kanadan avaruusjärjestö on antanut Radarsat Constellation Mission (RCM) -ohjelman ensimmäisen kuuden miljoonan Kanadan dollarin arvoisen urakan Magellan Aerospacen Winnipegissä toimivalle divisioonalle, Bristol Aerospacelle, ja MacDonald, Dettwiler and Associates (MDA) yhtiölle, joka toimii Vancouverissa.
RCM tulee olemaan C-taajuuskaistan tutkasatelliittijärjestelmä. Se seuraa merialuetta (laivaliikenne, jää, öljyvuodot), sitä voi käyttää katastrofien tukena ja sillä voi seurata ekosysteemiä, esim. metsiä.
Satelliitit, kolme kappaletta kaikkiaan, laukaistaan vuosina 2014, 2015 ja 2016. Ne perustuvat aiemman CASSIOPE-ohjelman satelliitin runkorakenteeseen ja elektroniikkaan.
Upon Pallo

Upon Pallo viittaa lahtelaiseen urheiluseuraan:
Kevytvene

Kevytvene on painokölitön purjejolla. Ilman oikaisevaa painoköliä kevytvene voi kaatua, mutta kellukkeet pitävät jollan pinnalla. Purjehtija voi nostaa kaatuneen jollan pystyyn omin avuin. Kevytveneet on pääasiassa tarkoitettu päiväpurjehdukseen suojaisille vesialueille ja sisävesille. Kevytveneet soveltuvat erinomaisesti purjehduksen harjoitteluun ja kilpailemiseen, ja suurimmalla osasta niistä retkeily on lähes mahdotonta päiväretkiä lukuun ottamatta. On kuitenkin olemassa retkijollia, kuten Wayfarer, SCAMP, Ilur ja Navigator, joissa voi nukkua ja joilla voi tehdä usean päivän retkipurjehduksia. Monet näistä on lisäksi suunniteltu harrastelijaveneenrakentajille, jotka voivat rakentaa niitä puuvanerista tai jopa aidosta puusta. 
Kevytvenekilpailu on ratapurjehdusta valvotuissa olosuhteissa suojaisilla vesialueilla rantojen läheisyydessä. Pienin lapsille sekä opetteluun että kilpapurjehdukseen tarkoituttu kevytvene on yhden hengen optimistijolla ja Suomen suurin kevytvene on neljällä miehistöllä purjehdittava E Scow. Nopeimpia kevytveneitä ovat monirunkoiset katamaraanit ja trimaraanit. Yksirunkoisista kevytveneistä nopeimpia ovat ns. skiff-veneet. Näihin kuuluu mm. olympialuokka 49er ja sen junioriversio 29er, jotka ovat suosittuja kilpaveneitä myös Suomessa. Kevytveneitä on Suomessa n. 16.000 kappaletta eli enemmän kuin matkapurjehdittavia köliveneitä tai moottoripurjehtijoita.
Kevytveneet olympialaisissa.
Suurin osa Olympialaisissa käytettävistä purjeveneistä ovat jollia. Olympiakomitea päättää mitä jollatyyppejä käytetään. Vuoden 2012 Olympialaisissa olivat käytössä seuraavat jollaluokat
Kaikki elämän aamut (elokuva)

Kaikki elämän aamut on Alain Corneaun ohjaama ranskalainen musiikkielokuva. Se perustuu Pascal Quignardin romaaniin. Elokuva kertoo kahden barokkisäveltäjän, Sainte-Colomben ja Marin Marais’n suhteesta ja heidän erilaisesta suhtautumisestaan elämään ja taiteeseen. Kummankin säveltäjän musiikki sai elokuvan kautta uutta kansainvälistä huomiota. Musiikkitaustan elokuvaan tuotti Jordi Savall yhtyeineen. Marais’n ja Sainte-Colomben lisäksi elokuvassa kuului François Couperinin ja Jean-Baptiste Lullyn musiikkia.
Elokuva voitti seitsemän César-palkintoa.
Vastaanotto.
Elokuvasta tuli kansainvälinen menestys, ja Suomessakin se sai 77 868 teatterikatsojaa, mikä nosti sen vuoden 1992 ensi-iltaelokuvista 24:nneksi eniten katsotuksi. Se julkaistiin myös VHS-kasettina, ja "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kutsui elokuvaa hienostuneeksi, surumieliseksi ja runolliseksi ja antoi sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
"Helsingin Sanomien" videoarvostelijan Harri Uusitorpan "Kaikki elämän aamut" vakuutti perehtyneisyydellään ja määrätietoisuudellaan, joka hänestä värittää kaikkia elokuvan tasoja. Saman lehden Hannu Marttila kirjoitti: ”Musiikkielokuva ei voi olla täysin huono, jos sen musiikki on kyllin hyvää kantamaan yli kuolleiden hetkien ja onttojen repliikkien.”
Srečko Katanec

Srečko Katanec (s. 16. heinäkuuta 1963 Ljubljana, Jugoslavia) on slovenialainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen jalkapallovalmentaja. 
Ura pelaajana.
Keskikentällä pelannut Katanec edusti seuratasolla Jugoslaviassa vuosina 1980–1988 Olimpija Ljubljanaa, Dinamo Zagrebia ja Partizania. Hän saavutti Partizanin riveissä Jugoslavian-mestaruuden vuonna 1987. Vuonna 1988 Katanec siirtyi Saksaan Stuttgartin riveihin. Hän oli johdattamassa seuraa UEFA Cupin loppuotteluun vuonna 1989. Samana vuonna Katanec siirtyi Sampdoriaan Italiaan. Hän saavutti seurassa Cup-voittajien cupin voiton vuonna 1990 ja Italian-mestaruuden vuonna 1991 sekä Euroopan cupin loppuottelupaikan vuonna 1992.
Katanec pelasi Jugoslavian maajoukkueessa vuosina 1983–1990 31 ottelua ja teki niissä 5 maalia. Hän edusti Jugoslaviaa vuoden 1984 EM-kisoissa ja vuoden 1990 MM-kisoissa. Katanec oli myös voittamassa Jugoslavian riveissä olympiapronssia vuoden 1984 kesäolympialaisissa. Slovenian maajoukkueessa hän pelasi vuonna 1994 viisi ottelua ja teki niissä yhden maalin.
Ura valmentajana.
Katanec valmensi Slovenian alle 21-vuotiaiden maajoukkuetta vuosina 1996–1998 ja Goricaa vuonna 1998. Slovenian maajoukkueen päävalmentajaksi hän siirtyi vuonna 1998. Katanec johdatti Slovenian vuoden 2000 EM-kisoihin ja vuoden 2002 MM-kisoihin. Hän jätti tehtävänsä vuonna 2002 riitaannuttuaan joukkueen tähtipelaajan Zlatko Zahovičin kanssa. Vuosina 2002–2003 Katanec valmensi kreikkalaista Olympiakosia. Makedonian maajoukkueen päävalmentajaksi hänet nimitettiin vuonna 2006.
Katanec sai potkut Makedonian maajoukkuevalmentajan tehtävistä huhtikuussa 2009, kun joukkue oli hävinnyt Alankomaille MM2010-karsinnoissa 4–0. Lisäksi Katanec oli ajautunut riitoihin joidenkin maajoukkuepelaajien kanssa. 
Kesäkuussa 2009 Katanec siirtyi Arabiemiirikuntien maajoukkueen päävalmentajaksi. Hänen johdollaan maan menestys MM2014-karsinnoissa jäi vaisuksi ja Katanec sai potkut syyskuussa 2011. 
Tammikuun alussa 2013 Katanec palasi kotimaansa Slovenian maajoukkueen päävalmentajaksi. Katanec jätti tehtävänsä lokakuussa 2017, kun Slovenia ei ollut selvinnyt hänen johdollaan arvokisoihin.
Syyskuussa 2018 Katanec allekirjoitti kolmivuotisen sopimuksen Irakin maajoukkueen kanssa. Hän luotsasi Irakin pudotuspeleihin Aasian mestaruuskisoissa 2019. Menestyksestä huolimatta Katanec erosi tehtävistään heinäkuussa 2021 maksamattomien palkkojen vuoksi.
Revonlahden taistelu

Revonlahden taistelu oli 27. huhtikuuta 1808 käyty Suomen sodan taistelu Ruotsin ja Venäjän välillä. Ruotsalaisten voitettua yhdeksän päivää aikaisemmin Siikajoen taistelun Klingspor jatkoi vetäytymistä kohti Oulua venäläisten tiukasti seuraamana. Venäläiset olivat leiriytyneet Revonlahdelle kenraali Bulatovin johdolla, jolloin eversti Cronstedt valmistautui hyökkäämään ajaakseen heidät pois. Cronstedt eteni 1 800 miehen voimalla huhtikuun 26. ja 27. päivän välisenä yönä. Samaan aikaan hieman pohjoisempana Adlercreutz hyökkäsi pienellä joukolla venäläistä vartiota vastaan. Tämä yhteenotto pysähtyi aluksi paikoilleen, mutta Adlercreutz onnistui kuitenkin irtautumaan taistelusta.
Seuranneena päivänä ruotsalaiset hyökkäsivät kahdella kiilalla kylään leiriytyneitä venäläisiä vastaan. Oikea sivusta pyyhkäisi yli venäläisen vastarinnan ja eteni joen vartta pitkin kohti kylää. Samaan aikaan vasen sivusta valmistautui hyökkäämään pappilaa vastaan, jonne Bulatov oli asettanut esikuntansa ja keskittänyt joukkonsa. Pappilan valtaus osoittautui ruotsalaisille vaikeaksi venäläisten tehtyä kiivasta vastarintaa. Kello kymmenen aikaan ruotsalaiset joukot kuitenkin rynnäköivät pappilaan, jossa tapahtui yhteenoton verinen lopputaistelu.
Taistelun päätyttyä 94 ruotsalaista oli saanut surmansa, ja yli 600 venäläistä oli joko kuollut, haavoittunut tai joutunut sotavangiksi. Voitto Revonlahdella merkitsi Ruotsin perääntymisvaiheen päättymistä, ja alkoi ruotsalaisten koko vuoden 1808 kesän kestäneen vastaoffensiivin vuoro kohti etelää.
Dia (kuu)

Dia eli S/2000 J 11 on Jupiteria retrogradiseen suuntaan kiertävä epäsäännöllinen kuu. Kuu löydettiin vuonna 2000 ja se luokiteltiin Himalia-ryhmän jäseneksi.
Kuu katosi löytymisensä jälkeen ja sen on arveltu törmänneen Himaliaan luoden Jupiterille uuden renkaan. Scott S. Sheppard löysi kuun uudelleen Magellan-teleskoopin vuosina 2010 ja 2011 ottamista kuvista.
S/S Bolheim

S/S Bolheim oli saksalainen rahtilaiva, joka joutui talvisodan aikana 10. joulukuuta 1939 Mäntyluodon edustalla Neuvostoliiton laivaston sukellusveneen "S-1:n" tykkituleen. Tulituksessa laivan sähköttäjä kuoli heti ja päällikkö myöhemmin saamiinsa vammoihin.
Talvisodan alkaessa "Bolheim" oli purkamassa lastiaan Mäntyluodon satamassa. Neuvostoliitto ilmoitti, että vieraiden maiden alusten oli kahden päivän kuluessa poistuttava Suomen aluevesiltä ja sen jälkeen niitä kohdeltaisiin vihollisaluksina. "Bolheimin" päällikkö Hildesheim olisi tämän vuoksi halunnut keskeyttää laivan lastin purkamisen, mutta satamaviranomaiset vaativat Suomelle tärkeän lastin purkamista loppuun. Neuvostoliiton asettama määräaika oli kulunut umpeen kun "Bolheim" lähti Mäntyluodosta propsilastissa 10. joulukuuta kohti Ruotsia. 
Alkumatkassa "Bolheim" oli mukana kahden suomalaisen ja toisen saksalaisen laivan kanssa saattueessa, jota suojasi kaksi suomalaista partioalusta. Saattue hajosi puolenpäivän maissa "Bolheimin" jatkaessa matkaa yksin. Kello 14.50 "S-1", jonka päällikkö oli kapteeniluutnantti Tripolskij, nousi pintaan noin 150 metrin etäisyydellä "Bolheimista". Vene sukelsi uudestaan, mutta palasi taas pintaan noin kymmenen minuutin kuluttua ja ampui tykillään neljä laukausta kohti laivaa. Komentosillalle osunut ammus surmasi laivan sähköttäjän ja haavoitti päällikköä. Laivan miehistö poistui alukselta pelastusveneissä perämiehen johdolla ja he lähtivät soutamaan kohti Mäntyluotoa. Sukellusvene jatkoi "Bolheimnin" tulitusta ampuen siihen 15–20 laukausta. Laiva ei kuitenkaan uponnut kokonaan, vaan ajelehti propsilastin kannattamana Suomen rannikon suuntaan. Sitä yritettiin myöhemmin hinata matalammille vesille, mutta siinä vaiheessa alus upposi 38 metrin syvyyteen. Hylyn sijaintipaikka on 61,26 astetta pohjoista leveyttä ja 21,40 astetta itäistä pituutta.
"Bolheimin" miehistö ei myrskyn takia päässyt rantautumaan Mäntyluotoon, vaan he ajelehtivat kahden vuorokauden ajan merellä kunnes pääsivät maihin Merikarvialla. Aluksen päällikkö kuoli vammoihinsa täällä ja muu miehistö palasi myöhemmin Saksaan Haaparannan ja Tukholman kautta. 
"Bolheim" oli rakennettu vuonna 1913 Rotterdamissa Hollannissa ja sen omisti hampurilainen laivanvarustaja August Bolten. Aluksen vetoisuus oli 3 324 brt, pituus 100,9 metriä, leveys 14,7 metriä ja syväys 6,8 metriä. Laivalla oli 1 300 hevosvoiman trippelihöyrykone kahdella höyrykattilalla.