Viaporin piiritys

Viaporin piiritys tapahtui Suomen sodan aikana 2. maaliskuuta – 3. toukokuuta 1808, jolloin Venäjän keisarillinen armeija piiritti ruotsalaisten hallussa ollutta Viaporin eli Suomenlinnan linnoitusta Helsingin edustalla. Piiritys päättyi linnoituksen antautumiseen venäläisille 3. toukokuuta 1808. Sodan seurauksena Ruotsin vallan aika Suomessa päättyi, ja Suomesta tuli vuonna 1809 Suomen suuriruhtinaskunta, autonominen osa Venäjän keisarikuntaa.
Taustaa.
Ruotsalaisten sotasuunnitelmien mukaan Viaporin linnoituksen olisi tullut sitoa Etelä-Suomeen hyökänneitä venäläisiä joukkoja, samalla kun pääjoukot vetäytyisivät pohjoiseen odottamaan lisävahvistuksia Ruotsista. Kuningas Kustaa IV Aadolf käski joukkojaan puolustaa Viaporia ”henkeen ja vereen”. Laivat tulisi polttaa, jos ne olisivat joutumassa venäläisten käsiin.
Linnoituksen komendanttina toimi Ruotsinsalmen toisen meritaistelun aikana kunnostautunut vara-amiraali Carl Olof Cronstedt, joka alkoi oitis varustaa linnoitusta taisteluvalmiuteen. Hirsitaloja purettiin, tuliasemia vahvistettiin ja elintarvikkeita varastoitiin. Varuskunnan vahvuus oli noin 6 560 taistelusotilasta ja 190 upseeria. Tykkejä oli käytettävissä maaliskuun alussa 734 kappaletta. Ruutia oli käytössä 103 420 kiloa ja ammuksia oli valmiina 7 934 kappaletta, eli noin 10 laukausta jokaiselle tykille. Linnoitukseen oli varattu riittävästi muonaa niin että se tulisi toimeen aina vesien avautumiseen saakka. Myös Ruotsin saaristolaivaston eskaaderi oli asettunut talven ajaksi linnoituksen suojiin. Linnoitusta pidettiin valloittamattomana.
Piiritys alkaa.
Venäläiset saapuivat Helsinkiin 2. maaliskuuta 1808, ja kaupunkiin jäljelle jääneet ruotsalaiset joukot vetäytyivät Viaporin linnoituksen suojiin. Linnoituksessa oli piirityksen aikaan myös noin 1800 siviiliä, pääasiassa naisia ja lapsia. Kaupunki varastoineen, aseineen ja ruuteineen jäi venäläisten käsiin. Venäläisten joukkojen ylipäällikkö kenraali Friedrich Wilhelm von Buxhoevden jätti kaupunkiin vain 2 000 sotilaan vahvuisen osaston ja jatkoi matkaa pääjoukon kanssa kohti pohjoista. Alivoimaiset venäläisjoukot arvioivat Helsingin valtaamisen vaikeaksi ja pelkäsivät Cronstedtin mahdollista vastahyökkäystä Viaporista. Linnoituksesta ei kuitenkaan hyökätty, ja venäläiset kykenivät hiljalleen vahvistamaan joukkojaan. Maaliskuun puolivälissä piiritykseen osallistui 4 000 venäläissotilasta, ja huhtikuun alussa venäläisten vahvuus oli 6 500 miestä ja 59 tykkiä.
Venäläiset rakensivat useita tykkipatteristoja muun muassa linnoitusta ympäröiville saarille sekä Katajanokalle ja Tähtitorninvuorelle. He tulittivat niistä tykistöllä linnoitusta ensimmäisen kerran 19.–21. maaliskuuta. Linnoituksesta tulitettiin takaisin, ja Viaporilla oli käytössään moninkertaisesti enemmän ruutia.
Neuvottelut.
Venäläisten aloitteesta käynnistettiin neuvottelut 21. maaliskuuta. Vara-amiraali Cronstedt suostui olemaan pommittamatta Helsinkiä, ja hän salli myös kaupungissa asuvien varusväen upseerien omaisten vierailut linnoituksessa. Näistä myönnytyksistä oli venäläisille hyötyä sikäli, että he saattoivat nyt majoittaa joukkojaan turvallisesti kaupungin rakennuksiin, vaikka ne olivatkin linnoituksen tykistön ulottuvilla, ja toisaalta omaisten vierailujen avulla voitiin vaikuttaa linnoituksen upseeriston mielialaan niin, että he alkaisivat suhtautua myönteisimmin antautumiseen. Venäläiset pyrkivät laskemaan vastapuolen taistelutahtoa levittämällä juoruja ja vääriä tietoja. Venäläismyönteinen mieliala kasvoi.
Venäläisten suorittamat pommitukset alkoivat uudelleen 28. maaliskuuta 1808, ja ne jatkuivat viiden päivän ajan. Tykistötuli kesti 7–8 tuntia päivässä. Viaporissa kuoli kuusi ihmistä ja haavoittui 32. Aineelliset vahingot jäivät kuitenkin vähäisiksi. Linnoituksen pommittaminen oli vaikeaa, koska välimatka mantereelle oli pitkä ja venäläisillä oli käytössään aluksi vain kevyt kenttätykistö. Hiljalleen venäläiset kykenivät kuitenkin kuljettamaan tykit jäälle lähemmäksi linnoitusta. 
Cronstedt torjui aluksi ehdottomasti venäläisten antautumisvaatimukset, mutta ajan oloon hänen mielipiteensä alkoivat muuttua. Tähän vaikuttivat muun muassa uutiset muun armeijan jatkuvasta perääntymisestä, sekä eräät antautumista kannattaneet Cronstedtin alaiset, kuten eversti Fredrik Adolf Jägerhorn ja K. H. Klick; sekä upseerien omaisista Helsingissä asunut rouva Reutersköld, joka pääsi vierailemaan linnoituksessa. Cronstedtilla itselläänkin oli alusta lähtien hyvin pessimistinen käsitys linnoituksen puolustusmahdollisuuksista. Myös 18. maaliskuuta tapahtunut Loviisan edustalla sijainneen Svartholman merilinnoituksen antautuminen ilman taistelua venäläisille saattoi vaikuttaa asiaan. Cronstedtin toimintaa piirityksen aikana on kuvailtu passiiviseksi ja defaitistiseksi.
Cronstedt ja venäläinen kenraali Jan Peter van Suchtelen kävivät neuvotteluja Lonnan saarella Suomenlinnan pohjoispuolella. Cronstedt suostui van Suchtelenin ehdottamaan aselepoon 6. huhtikuuta ja lupasi, että linnoitus antautuu, ellei Ruotsista saavu ennen 3. toukokuuta vähintään viittä linjalaivaa linnoituksen avuksi. Aseleposopimuksen pantiksi Cronstedt luovutti tykistöineen venäläisille kolme saarta, Länsi- ja Pienen Mustasaaren sekä Särkän. Aselevon ehdot olivat ruotsalaisille hyvin epäedulliset, sillä Viaporin ympäristön vedet vapautuivat 1800-luvun alussa jäistä hyvin harvoin vielä toukokuun alkuun mennessä, ja kulunut talvi oli ollut ankara. Saarten luovuttaminen heikensi myös huomattavasti linnoituksen mahdollisuuksia jatkaa puolustautumista.
Cronstedt lähetti Tukholmaan kaksi kuriiria kertomaan aselevon ehdoista, mutta venäläiset viivyttivät heitä niin, että ensimmäinen kuriiri saapui perille vasta aselevon päättymispäivänä 3. toukokuuta.
Linnoituksen antautuminen.
Kun 3. toukokuuta 1808 linnoituksen lähivedet olivat yhä jäässä, eikä kauempana avoimella merellä näkynyt laivoja, luovutti Cronstedt sopimusta noudattaen linnoituksen varastoineen ja aseineen lähes täysikuntoisina venäläisille. Valtaosa venäläisestä varusväestä siirrettiin linnoitukseen, mikä helpotti kaupungin majoitustilannetta. Myös linnoituksessa talvehtinut saaristolaivaston eskaaderi siirtyi venäläisten haltuun vastoin Ruotsin kuninkaan käskyjä.
Ehrensvärdin haudalla Susisaaressa järjestettiin 6. toukokuuta luovutusparaati, ja 8. toukokuuta Venäjän lippu nostettiin salkoon Kustaanmiekalla. Viapori oli käytännössä suuri laivastotukikohta, ja sen valtaaminen vahvisti merkittävästi Pietarin turvallisuutta. Valtauksen kunniaksi Pietarissa järjestettiinkin huomattava voitonjuhla toukokuun 1808 aikana. Venäjän keisari Aleksanteri I vieraili Helsingissä ensimmäisen kerran maaliskuussa 1809 ja vietti päivän Viaporissa. Hänen adjutanttinsa kuvaili linnaketta ”uudeksi Gibraltariksi”, joka ”ei maksanut meille kuin viikon saarron, joitakin tykinlaukauksia, satakunta miestä ja sopimusneuvottelut”; Viaporia luonnehdittiin ”nerokkuuden ja kärsivällisyyden rakennelmaksi, jonka Ruotsin Leijonat tekivät Venäjän Kotkille”. 
Sota päättyi 17. syyskuuta 1809 solmittuun Haminan rauhaan, ja sen seurauksena Suomesta tuli vuonna 1809 Suomen suuriruhtinaskunta, autonominen osa Venäjän keisarikuntaa. Hallinnollisesti Viaporia ei koskaan liitetty Suomen suuriruhtinaskuntaan, vaan se jäi venäläisten laivastotukikohdaksi ja rannikkolinnoitukseksi. 
Piirityksen päätteeksi noin kuusituhatta miestä joutui venäläisten sotavangiksi, mutta heidät vapautettiin sillä ehdolla, että he vannoisivat uskollisuutta keisari Aleksanterille. Cronstedt joutui antautumisen vuoksi voimakkaan arvostelun kohteeksi. Tukholmassa häntä syytettiin maanpetoksesta, ja hänet tuomittiin mestattavaksi sekä menettämään aatelis- ja sotilasarvonsa. Keisari Aleksanteri I sai kuitenkin ruotsalaiset luopumaan syytteistä vuonna 1811. Venäläisiltä Cronstedt sai hyvän eläkkeen, ja hän vietti lopun elämäänsä syrjäänvetäytyneenä omistamassaan Herttoniemen kartanossa.