Zbigniew Brzezinski

Zbigniew Kazimierz Brzezinski (, ; 28. maaliskuuta 1928 Varsova – 26. toukokuuta 2017 Falls Church, Virginia) oli puolalaissyntyinen yhdysvaltalainen valtiotieteilijä ja kansainvälisen politiikan tutkija, joka toimi presidentti Jimmy Carterin kansallisen turvallisuuden neuvonantajana. Myöhemmin Brzezinski oli Yhdysvaltain ulkopolitiikan professori sekä Center for Strategic and International Studies (CSIS) -tutkimuskeskuksen tutkija.
Jukka Valtasaari arvioi Brzezinskin uran merkittävimmäksi saavutukseksi Camp Davidin sopimuksen.
Tausta.
Zbigniew Brzezinskin isä oli puolalainen diplomaatti, pääkonsuli Kanadan Montrealissa. Kommunismivallan tullen isä menetti asemansa ja päätyi Kanadan maaseudulle. Zbigniew Brzezinski menestyi opinnoissaan McGillin yliopistossa ja sai stipendin Oxfordin yliopistoon, mutta vailla kansainyhteisön kansalaisuutta hän ei saanut viisuamia ja jatkoi sen sijaan Harvadiin. Myöhemmin hän sai professuurin New Yorkista Columbian yliopistosta, kun Harvard-professuuri oli mennyt sivu suun, vaikka hän oli kolmen kärjessä. Professuureja oli kaksi, ja toisen niistä sai Henry Kissinger. New Yorkin ja Columbian kautta Brzezinski päätyi vastoin monien suosituksia ulkopolitiikassa kokemattoman Jimmy Carterin turvallisuuspoliittiseksi neuvonantajaksi.
Uran edetessä Brzezinski ja Kissinger kilpailivat Washingtonin valtapeleissä, eikä Brzezinskin käytös ollut hänelle eduksi. Valtasaari luonnehtii häntä kulmikkaaksi ja suorapuheiseksi, ja arroganssi toi hänelle vihamiehiä, kun taas Kissinger selvitti tilanteet itseironisella huumorilla ja huokui arvovaltaa..
Geostrategia.
Brzezinski määritteli geostrategian ”geopoliittisten intressien hallinnaksi” (Brzezinski 1997, s. 31).
Demokraatteihin kuulunutta Carteria vuosina 1977–1981 palvellut Brzezinski säilytti arvovaltaisen asemansa myös republikaanisten presidenttien kaudella, ja hänen oppikirjaksi kirjoitettu merkittävä teoksensa "The Grand Chessboard: American Primacy and Its Geostrategic Imperatives" (1997) vaikutti Yhdysvalloissa uuskonservatiiviseen ulkopoliittiseen ajatteluun, minkä mukaan Yhdysvaltain pitäisi pureutua Persianlahdelle ja Keski-Aasiaan öljynsaannin varmistamiseksi, ennen kuin Venäjä saavuttaa entisen suurvaltastatuksensa ja palaa voimatekijäksi itsenäistyneisiin entisiin neuvostotasavaltoihin ja ennen kuin Kiina voimistuu ja ehtii pureutumaan alueelle. Brzezinski vertasi Keski-Aasiaa 1900-luvun Jugoslaviaan levottomuuksien ja epävakauden lähteenä.
Teoksessa Brzezinski kirjoitti, että Yhdysvallat oli sillä hetkellä shakkilaudan kuningas eli kansainvälisen järjestelmän hegemoninen valtio, mutta tilanne saattaa muuttua, jos Euraasiasta löytyy vastapuolen kuningas eli tarpeeksi voimakas valtio tai valtioliitto, joka pystyy haastamaan Yhdysvallat. Yhdysvalloilla on Brzezinskin mukaan poikkeava asema suhteessa Euraasian valtioihin, koska se ei ole osa niitä. Onko asia haitta vai hyöty, jää Brzezinskin mukaan nähtäväksi. Mahdollisten kilpailijoiden tunnistamiseksi Yhdysvaltojen tulee Brzezinskin mukaan analysoida Euraasian valtioiden toimintaa, jotta se löytää sieltä sellaiset aktiiviset ja dynaamiset valtiot, jotka voivat suoraan aiheuttaa haittaa Yhdysvalloille, sekä sellaiset passiiviset valtiot, jotka voivat toimia katalyytteinä aktiivisten valtioiden muutoksille. Geostrategiassa hegemoniselle valtiolle on siis tärkeää, että vasallit eivät ala sotia keskenään, verovelvolliset tuntevat itsensä suojatuiksi eivätkä barbaarit pääse muodostamaan liittoa. (Brzezinski 1997, 39–40.)
Brzezinski ennusti vuonna 1997, että radikaalit islamistit tulevat olemaan ongelma Yhdysvalloille, koska heillä on uskontoon perustuva viha amerikkalaista elämäntyyliä kohtaan. Jos he vielä osaavat hyödyntää Israelin ja palestiinalaisten välistä konfliktia, he voivat aiheuttaa vakavan vaaran Yhdysvaltojen alueellisille intresseille erityisesti Keski-Aasian ja Persianlahden alueilla. Brzezinski huomioi, että radikaalin islamin edustajat voisivat hyödyntää terrorismia agendansa ajamiseen. Brzezinski huomautti, että koska radikaalin islamin edustajilla ei ole omaa yhtenäistä valtiota, he ilmaisevat vihansa erinäisin väkivaltaisin menetelmin. Brzezinski korosti, että Keski-Aasian kriisissä Yhdysvaltojen tulee käyttää ensi sijassa ”pehmeitä menetelmiä” ja turvautua voimatoimiin vasta jos jokin toinen valtio pyrkii hegemoniaaan tai on vajoamassa anarkiaan. (Brzezinski 1997, 52–54, 125–130.)
Suomen ja Ukrainan vertailu 2014.
Vuonna 2014 Brzezinski vertasi Venäjän-suhteiden hoitamista Suomessa ja Ukrainassa. Hän kehui Financial Timesissa sitä, että Suomi on pystynyt samanaikaisesti kehittämään suhteitaan sekä Venäjään että EU:hun. ”Ukrainan tulisi toimia Venäjän suhteen kuten Suomen: maat ovat toisiaan kunnioittavia naapureita ja Suomella on laajat taloudelliset suhteet sekä Venäjään että EU:hun. Suomi ei ole kuitenkaan osallisena missään sotilaallisessa liittoumassa, jota Venäjä voisi pitää itseensä kohdistettuna”, Brzezinski kirjoitti. Suomen entinen Moskovan-suurlähettiläs René Nyberg piti Brzezinskin argumentteja harhaanjohtavina. Nybergin mukaan on ”yksinomaan Suomen oma saavutus”, että sillä ei ole ongelmia Venäjän kanssa – päinvastoin kuin kaikilla muilla rajanaapureilla.
Geostrategian kritiikki.
Kovaäänisimpiä Brzezinskin geopolitiikan/geostrategian akateemisia kriitikoita on ollut Gerard O’Toal. Muun muassa muotoilemassaan "kriittisessä geopolitiikassa" O’Toal arvostelee ensisijaisesti sitä, kuinka maailman poliittinen kartta on muodostettu ja miten maantieteellinen determinismi johtaa poliittisiin päätöksiin. 
Kriittisen geopolitiikan ongelmana taas on, että se tarjoaa kritiikkiä geopolitiikan (sotilas)strategista sfääriä kohtaan, mutta ei vastauksia siihen, miten kyseistä osa-aluetta pitäisi käsitellä.
Geostrategian käyttö USA:n ulkopolitiikassa 2000-luvulla.
Clintonin hallinnon aikana Persianlahden ja Keski-Aasian tilanteen kriisiytymistä pyrittiin ehkäisemään ”pehmein menetelmin” diplomatiaa ja kansainvälisiä järjestöjä käyttäen, ja ainoastaan viimetilassa turvauduttiin sotilaalliseen voimankäyttöön. Jälkimmäisen menetelmän käyttö kuitenkin lisääntyi Bushin hallinnon aikana vuoden 2001 terrori-iskujen jälkeen niin Afganistanin kuin Irakin sotien myötä.
Irakin sota.
Yhtenä Brzezinskin opin tuloksena voidaan ajatella presidentti George W. Bushin päätöstä aloittaa Irakin sota maaliskuussa 2003. Vapaaehtoisten koalitiota koottaessa annettiin ymmärtää, etteivät Saddam Husseinin tekemät sitoumukset öljykentistä ole enää voimassa sen jälkeen kun Yhdysvallat on poistanut Saddam Husseinin vallasta. Tämä olisi koskenut Yhdistyneiden kansakuntien kauppasaarron mahdollisesti päättyessä ranskalaista TotalFinaElf:iä, venäläistä LUKoilia sekä kiinalaista China National Petroleum Companya. Käytännön seurauksena Yhdysvaltain vahvasta läsnäolosta Irakissa seurasi se, että Kiina joutui hakeutumaan pienten öljyntuottajien pariin varmistaakseen teollistumisensa edellyttämän lisäöljyn tulevaisuudessa.
Pian vuoden 2001 syyskuun 11. päivän terroristi-iskujen jälkeen kaikki Keski-Aasian valtiot tarjoutuivat tukemaan terrorismin vastaista sotaa käynyttä koalitiota Afganistanissa. Muun muassa Uzbekistan päästi Yhdysvaltain joukkoja alueelleen ja antoi niille luvan perustaa sotilaslentotukikohtia alueelleen. Tosin, myöhemmin Uzbekistan vaati, että kaikki Nato-maat vetävät joukkonsa pois sen alueelta, pois lukien Saksan Termezin tukikohta. Yhdysvallat sulkikin oman Uzbekistanin tukikohtansa syksyllä 2005. Syyksi voidaan epäillä Uzbekistanin ja Venäjän välille allekirjoitettua sopimusta sotilasliitosta. Syyskuun 11. päivän jälkeen Yhdysvallat lisäsi merkittävästi turvallisuuteen liittyvää tukeaan Keski-Aasian ja Kaspianmeren alueen valtioille erityisesti terrorismin vastaisessa kamppailussa. 
Kuitenkin, vaikka Brzezinskin oppia geostrategiasta olisikin käytetty Irakin sodan perustana, Brzezinski itse vastusti Bushin hallinnon terrorisminvastaista sotaa äänekkäästi varsinkin yhdysvaltalaisessa mediassa.
Yksityiselämä.
Zbigniew Brzezinskin tytär on CBS- ja MSNBC-kanavilla työskennellyt televisiotoimittaja Mika Brzezinski.