tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Douglas A-20 Havoc

Douglas A-20 Havoc (tehtaan nimitys DB-7, RAF:issa Boston tai Havok, yöhävittäjänä USAF:ssa P-70) oli Douglasin vuosina 1939–1944 valmistama kaksimoottorinen lentokone, jota käytettiin sekä kevyenä pommikoneena että yöhävittäjänä. Konetyyppi oli etenkin USAAFin, RAFin ja Neuvostoliiton ilmavoimien käytössä. Koneita myytiin myös muun muassa Ranskaan, Hollantiin ja Australiaan. Konetta rakennettiin yli 7 400 kappaletta, näistä 380 lisenssillä Boeingin tehtailla.
Vaikka Havoc ei ollut nopeimpia (huippunopeus 546 km/h), eikä sen toimintamatka ollut pisimpiä (kantama 1 754 km eli 1 090 mailia normaalilla pommikuormalla), se oli paljon käytetty hyvän ketteryytensä johdosta. Ketteryys oli edullinen ominaisuus, mikä korostui erityisesti maataistelutoiminnassa. Konetta voitaneen luonnehtia omalla kehitys- ja käyttökaudellaan keskiraskaana, sillä sen maksimi pommilasti oli 1 814 kg eli 4 000 naulaa (lbs.). Douglas A-20 Havoc:n ampuma-aseistus oli järeätä luokkaa, sillä siinä oli 6 kpl eteenpäin ampuvia 12,7 mm konekiväärejä kiinteästi koneen keulaan asennettuina, sekä lisäksi puolustusta varten 3 kpl erillisissä ampumoissa. Ylätorniin oli sijoitettu 2 kpl 12,7 mm kk:ja sekä ala-ampumoon yksi konekivääri samaa kaliiperia.
Myöhemmin kehiteltiin vuoteen 1972 palvellut (ANG, lentävä Kansalliskaarti USA:ssa) paljolti Havocin konstruktioon pohjautunut A-26 Invader.
Museokoneita tai hylkyjä.
Nord Streamin läheltä Suomenlahdelta löytyi Neuvostoliiton ilmavoimien tunnuksilla varustetun koneen hylky. Kone tiettävästi ammuttiin alas sen hyökätessä saksalaista rahtilaivaa vastaan.
Grossmünster

Grossmünster on evankelis-reformoitu kirkko Sveitsin väkirikkaimman kaupungin Zürichin vanhassakaupungissa. Se kuuluu yhdessä Fraumünsterin ja St. Peter-Kirchen kanssa Zürichin merkittävimpiin kirkkoihin. Kirkon 62 metrin korkeuteen yltävät kaksoistornit toimivat myös huomattavina maamerkkeinä kaupungissa. Kirkkorakennus edustaa enimmäkseen romaanista arkkitehtuuria, mutta siinä on myös goottilaisia piirteitä. 
Historia.
Kirkon rakennustyöt käynnistettiin 1000-luvun loppupuolella ja ne saatiin valmiksii vuoden 1230 tienoilla. Kirkko pyhitettiin Felixille, Regulalle ja Exuperantiukselle – Zürichin suojeluspyhimyksille. Sveitsin ensimmäinen uskonpuhdistaja Ulrich Zwingli saarnasi kirkossa 12 vuoden ajan. Vuonna 1524 Zwingli määräsi kirkosta poistettavaksi alttarimaalaukset ja kalleudet. 
Vuonna 1763 tulipalo turmeli Grossmünsteriä. Muun muassa kirkon tornit tuhoutuivat. Alun perin romaanista arkkitehtuuria edustanut kirkko sai goottilaisia piirteitä, kun osa kirkosta uudelleenrakennettiin goottilaiseen tyyliin. Tulipalon jälkeen kirkkoon tuotiin myös barokkikoristeita, mutta kirkon interiööri myöhemmin muutettiin takaisin edustamaan askeettisempaa romaanista tyyliä.
Lasimaalausta opiskellut saksalainen nykytaiteilija Sigmar Polke on maalannut kirkkoon suuren lasimaalauksen.
McDonnell Douglas A-12 Avenger II

A-12 Avenger II ("kostaja") oli McDonnell Douglasin ja General Dynamicsin yhteistyössä tekemä suunnitelma uudesta laivastokäyttöön tarkoitetusta rynnäkkökoneesta. Koneesta suunniteltiin A-6 Intruder-koneiden korvaajaa. Koneen oli määrä olla "lentävä siipi"-mallinen häivelentokone. Nimi viittaa toisen maailmansodan aikaiseen Grumman TBF Avenger-koneeseen.
Konetyypistä ei koskaan valmistunut edes prototyyppiä, ainoastaan ulkoasumalli. Tuotantokustannukset uhkasivat nousta pilviin, ja hinta-arvion ollessa 165 miljoonaa dollaria konetta kohden (1991), puolustusministeri Dick Cheney perui hankkeen. 
Perumisen seurauksena McDonnell Douglas/GD nostivat puolustusministeriötä vastaan kanteen. Kesäkuussa 2009 oikeus päätti, että laivastolla oli oikeus perua hanke. GD ja McDonnell Douglasin ostanut Boeing velvoitettiin lähes 3 miljardin dollarin oikeudenkäynti- ja muihin korvauksiin.
Tekniset tiedot.
A-12-koneiden suunnitellut ominaisuudet:
Suorituskyky
Sinijalkasuula

Sinijalkasuula ("Sula nebouxii") on pitkäsiipinen suulien heimoon kuuluva merilintulaji.
Tuntomerkit.
Sinijalkasuula on rakenteeltaan muita suulalajeja hieman kevyempi ja sillä on pitkä, suippeneva pyrstö ja pitkä, suippo nokka. Sukupuolet ovat samannäköiset. Linnun selkäpuoli on ruskea. Nokka ja silmänympärykset ovat sinertäväntummanharmaat. Pää on vaalea ja siinä on ruskeita raitoja. Vatsapuoli on vaalea. Nuoren linnun pää on ruskeampi kuin vanhempien lajitovereiden. Linnun keskipituus on noin 80 cm täysikasvuisena. Linnun tunnistaa helposti sinisistä räpyläjaloista.
Levinneisyys.
Laji pesii trooppisilla ja subtrooppisilla saarilla Meksikon ja Etelä-Amerikan Tyynen valtameren puoleisella rannikolla Peruun saakka, sekä Galápagossaarilla.
Ravinto.
Sinijalkasuulat syövät lähes yksinomaan kalaa.
Pesintä.
Laji pesii yhdyskunnissa, mielellään eristyneillä saarilla. Sinisiä räpylöitä näytellään soidinmenoissa ja niitä käytetään hyväksi myös munien hautomisessa. Lintu pesii lähes paljaalle maalle, eikä pesäkuopassa ole juurikaan muuta ainesta.
Keraaminen laatta

Keraaminen laatta on kova pinnoitemateriaali, jota käytetään muun muassa lattioiden ja seinien verhouksena. Keraamisen laatan etuja ovat helppohoitoisuus, pinnan kestävyys sekä lämmön- ja kosteudensietokyky. Kuumuudenkestävyys tekee siitä sopivan materiaalin jopa avaruussukkulan alapinnan lämpökilpeen.
Yleistä.
Keraamisia laattoja valmistetaan lukuisia eri tyyppejä, muotoja ja kokoja. Laattatyypit poikkeavat esimerkiksi pinnan mukaan: pinta voi olla lasitettu, tiivis tai huokoinen. Suorien laattojen lisäksi valmistetaan erityyppisiä reunalaattoja, profiililaattoja ja pyöristettyjä laattoja. Erikoistuotteina valmistetaan esimerkiksi hapon- tai tulenkestäviä, ja sähköä johtavia laattoja. Laatan pinta vaihtelee ominaisuuksiltaan esimerkiksi lasituksen tai polttoasteen mukaan. Mahdollinen lasitustapa ja lasituksen paksuus vaikuttavat laatan kulutuskestävyyteen.
Keraamisia laattoja käytetään usein kylpyhuoneiden ja muiden märkätilojen verhouksessa.
Valmistus.
Keraaminen laatta valmistetaan polttamalla. Tärkeimmät raaka-aineet ovat savi, kvartsi ja maasälpä, lisäksi käytetään muun muassa talkkia, wollastoniittia, kaliittia sekä dolomiittia Tuotteen ominaisuuksia voidaan määrittää massan ainesosilla, lisäämällä poltettavaan massaan erityyppisiä lisäaineita ja eri polttotavoilla. Polttamalla laatta sintrautumislämpötilaan asti saadaan tiivis ja vähän vettä imevä laatta.
Laatat jaetaan valmistustekniikan mukaan kuivapuristettuihin, märkäpuristettuihin ja valettuihin laattoihin. 
Lasitus.
Lasituksen avulla laatan pinta saadaan tiiviiksi, kulutusta kestäväksi ja helppohoitoiseksi. Lasite voi olla värillistä tai väritöntä. Lopputuloksena saatava pinta voi olla matta, puolikiiltävä tai kiiltävä, ja väri tasainen tai kirjava. Lasituksen pinta voi olla tasainen tai poltossa halkeillut. Silkkipainannan tai siirtokuvien avulla lasitukseen voidaan saada monimutkaisiakin kuvioita.
Laattatyypit.
Kaakelilaatta on kuivapuristamalla valmistettu lasitettu laatta, jota käytetään lähinnä seinälaatoituksissa.
Klinkkerilaatta on kaakelilaattaa tiiviimpi, lasitettu tai lasittamaton laatta. Laatan pinta voi olla sileä, karhea, uritettu tai kohokuvioitu. Klinkkerilaatat valmistetaan kuivapuristamalla, ja ne ovat yleensä kaakelilaattoja mittatarkempia, paremmin kulutusta kestäviä, ja esimerkiksi pakkasenkestäviä.
Mosaiikkilaatta on pienikokoinen kaakeli- tai klinkkerilaatta, joka toimitetaan valmiiksi tukipaperiin tai -verkkoon kiinnitettynä ryhmänä.
Keraaminen tiililaatta on huokoinen laatta, joka voi olla myös reiällinen. Huokoisteena käytetään esimerkiksi sahanpurua.
Klinkkeri

Klinkkeri tai sementtiklinkkeri on sementin valmistuksessa tarvittava osa-aine, joka koostuu pääasiassa hapesta (O), piistä (Si), alumiinista (Al), raudasta (Fe) ja kalsiumista (Ca). Sen koostumuksella ja jauhatushienoudella voidaan säädellä sementin ominaisuuksia. Myös päämineraalien aliitti (C3S), beliitti (C2S), aluminaatti (C3A) ja ferriitti (C4AF) keskinäisiä suhteita muuttamalla voidaan vaikuttaa sementin ominaisuuksiin.
Portlandklinkkerin valmistus.
Klinkkerin pääraaka-aine on kalkkikivi, jonka pääosana on kalsiumkarbonaatti (CaCO3). Kalkkikivilouhoksen sivutuotteena syntyvistä kivistä ja muun teollisuuden sivutuotteista saadaan sementin valmistuksessa tarvittavia osa-aineita, kuten piioksidia (SiO2), rautaoksidia (Fe2O3) ja alumiinioksidia (Al2O3). Louhitut kiviainekset murskataan ja niiden kemiallisten koostumusten perusteella määritetään syöttösuhteet. Kiviaines syötetään raakajauhemyllyyn, jossa se jauhetaan hienoksi. Raakajauhe syötetään esilämmitysjärjestelmään, jossa jauhe kuumenee. Tämän jälkeen se pudotetaan kiertouuniin, jossa se poltetaan noin 1400 °C:n lämpötilassa. Kalkki-, pii-, alumiini- ja rautayhdisteet reagoivat kalsiumyhdisteiksi ja sintraantuvat sementtiklinkkeriksi. Uunin kierron loppupäässä sementtiklinkkeri jäähdytetään nopeasti noin 200 °C:seen.
Saana (laulaja)

Saana (oik. Sari Matala, s. 17. kesäkuuta 1973 Simo) on suomalainen laulaja, joka tuli tunnetuksi päästyään Ponnahdus Pinnalle -kilpailun finaaliin vuonna 1993. Vuonna 1995 hän osallistui Seinäjoen tangomarkkinoille sijoittuen toiseksi. Saana on osallistunut "Syksyn Sävel" -laulukilpailuun vuonna 2000 kappaleella "Läpi tähtisumujen" ja vuonna 2001 kappaleella "Muistatko", jolloin hän sijoittui kolmanneksi. Vuonna 2002 hän osallistui Suomen Euroviisukarsintoihin kappaleella "My special one". 
Saana on tehnyt lauluja myös muille artisteille.
Viikko-Eteenpäin

Viikko-Eteenpäin oli vuonna 1905 perustetun, Kotkassa ilmestyneen "Eteenpäin"-lehden jatkaja. Kun "Eteenpäin" yhdistyi vuonna 1989 toisen kotkalaisen sanomalehden, "Etelä-Suomen" kanssa, fuusiossa syntyivät alueen suurlehdeksi noussut "Kotkan Sanomat" (myöh. "Kymen Sanomat") ja "Viikko-Eteenpäin", joka jatkoi "Eteenpäin"-lehden sosiaalidemokraattista kantaa. Lehti lopetettiin vuonna 2011.
"Viikko-Eteenpäin" ilmestyi kerran viikossa torstaisin ja sitä julkaisi Kymen Viikkolehti Oy. Lehden ensimmäinen päätoimittaja oli vuosina 1989–1993 Risto Tuominen. Viimeinen päätoimittaja oli Reijo Hämäläinen. "Viikko-Eteenpäin"-lehden levikki oli viime vaiheissa 5 435 (vuonna 2007) ja levikkialue Kymenlaakso. Lehden aiheita olivat politiikka ja paikalliskulttuuri.
Lopettaminen.
SDP:n puoluehallitus päätti kesäkuussa 2011 keskittää puolueen viestintätuen pää-äänenkannattajansa "Uutispäivä Demarin" kehittämiseen. Päätös johti maakunnissa ilmestyvien aluelehtien tukien heikkenemiseen, mikä heikensi "Viikko-Eteenpäin"-lehden taloutta huomattavasti. Kymen Viikkolehti Oy:n hallitus päättikin lehden ilmestymisen lopettamisesta kokouksessaan 20. kesäkuuta 2011. "Viikko-Eteenpäin"-lehden viimeinen numero ilmestyi vuoden 2011 lopussa.
Lopettamisen taustalla oli varsinaisesti puolueiden viestintätuen supistaminen sekä se että uuden lainsäädännön mukaan puolue voi käyttää viestintätukea vapaasti erilaisiin viestintämuotoihin, kun aiemmin vuoteen 2008 saakka kyse oli suoraan lehdille maksetusta lehdistötuesta.
Viimeinen savotta

Viimeinen savotta voi tarkoittaa seuraavia:
Linda Sánchez

Linda Teresa Sánchez (s. 28. tammikuuta 1969 Orange, Kalifornia) on yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko.
Sánchez syntyi Orangessa, Kaliforniassa meksikolaisten maahanmuuttajavanhempien seitsemästä lapsesta kuudenneksi. Hän valmistui Kalifornian yliopistosta juristiksi saatuaan jo vuonna 1991 oppiarvon pääaineenaan espanjan kieli.
Sánchez on edustanut vuodesta 2003 Kalifornian 39. vaalipiiriä Yhdysvaltain edustajainhuoneessa. Hänen asemansa on sikäli historiallinen, että hän ja Loretta Sanchez ovat ensimmäiset yhtäaikaisesti kongressissa istuvat siskokset.
Sánchez on naimisissa Jim Sullivanin kanssa ja heillä on yksi lapsi sekä kolme lapsenlasta.
Ralph Hall

Ralph Moody Hall (3. toukokuuta 1923 – 7. maaliskuuta 2019) oli yhdysvaltalainen poliitikko.
Hall syntyi Faten pikkukaupungissa Texasissa ja valmistui Rockwall High Schoolista 1941. Hän oli toisen maailmansodan veteraani ja koulutukseltaan lakimies.
Hall pääsi Texasin osavaltionsenaattiin 1962 ja aloitti vuonna 1981 liittovaltion edustajainhuoneessa Texasin neljännestä vaalipiiristä Ray Robertsin seuraajana. Hän tuli valituksi demokraattisesta puolueesta.
Hall oli pitkään edustajainhuoneen konservatiivisimpia demokraatteja ja siirtyikin vuonna 2004 republikaaneihin. Hallista tuli 25. jouluuta 2012 edustajainhuoneen historian vanhin edustaja, kun hän ohitti vuonna 1930 ennätyksen tehneen Charles Manly Stedmanin, joka oli 89 vuotta 7 kuukautta ja 25 päivää vanha kuollessaan virassa. Hall hävisi toukokuussa 2014 republikaanien esivaalit John Ratcliffelle. Hall ja eläköitymisestään vuonna 2014 ilmoittanut John Dingell olivat viimeiset toisen maailmansodan veteraanit edustajainhuoneessa.
Hall oli naimisissa Mary Ellen Murphyn kanssa vuodesta 1944 tämän kuolemaan vuonna 2008. He saivat kolme poikaa. Ralph Hall kuoli vuonna 2019 kotonaan Rockwallissa.
6. SS-panssariarmeija

6. SS-panssariarmeija () oli Saksan maavoimien yhtymä toisessa maailmansodassa. 
Armeijaa ei nimitetty SS:n kuuluvaksi ennen Ardennien taistelua. SS-nimitys tuli kuitenkin yleiseen käyttöön myös tuota ajanjaksoa koskevaksi toisen maailmansodan jälkeen. Lähdekirjallisuudessa saatetaan puhua pelkästään 6. panssariarmeijasta.
Perustaminen.
6. panssariarmeija perustettiin 14. syyskuuta 1944 annetulla OKW:n käskyllä (OKW/WFST/Op (H)West Nr. 0011235/44 g.Kdos vom 14.9.1944), jossa määrättiin kokoonpanoksi ohje K.St.N 11 täydennettynä tiedustelupataljoonalla. Perustajaksi määrättiin Wehrkreis III ja paikaksi Maulbronn.
Palvelus.
Armeijaan kuuluivat 16. joulukuuta 1944 I ja II SS-panssariarmeijakunta sekä LXVI armeijakunta, mutta jo kuukauden lopulla II SS-panssariarmeijakunta oli korvattu 12. kansankrenatööridivisioonalla. Se osallistui taisteluihin länsirintamalla muun muassa Ardennien taisteluun ja 21. tammikuuta 1945 alkaen Unkarissa.
Maaliskuussa 1945 armeija käynnisti Unkarissa operaatio Frühlingserwachenin, joka oli saksalaisten hyökkäys puna-armeijaa vastaan Balatonjärvellä. Tavoitteet olivat korkealla, mutta alkuhämmästyksestä selvinnyt puna-armeija käynnisti vastahyökkäyksen, joka aiheutti panssariarmeijalle suuria tappioita ja ajoi sen pois Unkarista aina Wieniin saakka. Se siirrettiin osaksi SS-joukkoja hiukan ennen sodan päättymistä 2. huhtikuuta 1945. Huhtikuussa 1945 armeija puolusti Wieniä puna-armeijan hyökkäystä vastaan.
Sodan päättyessä 8. toukokuuta 6. SS-panssariarmeija oli Itävallassa, Linzin ja Wienin välisellä alueella. Sen jäänteet antautuivat yhdysvaltalaisille joukoille Ennsissä Steyrissä 9. toukokuuta 1945.
Komentaja.
6. SS-panssariarmeijan komentajana oli sen perustamisesta loppuun asti kenraalieversti Josef ”Sepp” Dietrich.
Territoire de Belfort

Territoire de Belfort (ranskaksi virallisesti "Département du Territoire de Belfort") on Ranskan departementti numero 90. Se sijaitsee Franche-Comtén alueella, maan itärajalla, Vogeesien vuoriston ja Juravuoriston välissä. Departementti on pinta-alaltaan vain 609 neliökilometriä, ja vuonna 2011 siellä oli noin 143 348 asukasta.
Departementin pääkaupunki on Belfort. Departementin pienen koon vuoksi se muodostaa yhden ainoan arrondissementin. Alueella on 15 kantonia, jotka jakautuvat edelleen 102 kuntaan.
Historia.
Vuoteen 1871 Belfortin seutu muodosti Elsassin alueeseen kuuluneen Haut-Rhinin departementin lounaisimman osan. Ranskan–Preussin sodan jälkeen saksankielinen osa Elsassia liitettiin Saksan keisarikuntaan. Belfortin kaupungin sodassa osoittaman urheuden ja sen väestön ranskankielisyyden vuoksi Belfort ympäristöineen jätettiin kuitenkin Frankfurtin rauhassa Ranskalle ja siitä muodostettiin erityishallintoalue. Tässä tilapäiseksi tarkoitetussa järjestelyssä Belfortin arrondissementiksi kutsutun alueen katsottiin virallisesti yhä kuuluvan Haut-Rhinin departementtiin. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Elsass-Lothringen palautui Ranskalle, mutta Belfortin aluetta ei liitettykään takaisin Haut-Rhinin departementtiin, vaan vuonna 1922 siitä muodostettiin virallisesti oma departementtinsa nimellä "Territoire de Belfort". Kun Ranska toisen maailmansodan jälkeen jaettiin hallintoalueisiin, Belfortin departementti liitettiin Franche-Comtéhen eikä Elsassiin, johon se historiallisesti oikeastaan kuuluisi.
Charles Durning

Charles Durning (28. helmikuuta 1923 – 24. joulukuuta 2012 Highland Falls, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ennen näyttelemistä Durning opiskeli klassista tanssia ja toimi tanssinopettajana. Toisessa maailmansodassa hän palveli Yhdysvaltain 1. jalkaväkidivisioonassa (joka tunnetaan myös nimellä "The Big Red One") ja osallistui muun muassa Normandian maihinnousuun 6. kesäkuuta 1944. Hän haavoittui sodan aikana kolmesti ja hänet palkittiin useilla mitaleilla.
Näyttelijänuransa Durning aloitti teatterissa. Hän näytteli yli 30 näytelmässä ja voitti Tonyn Broadway-tuotannosta "Kissa kuumalla katolla" vuonna 1990.
Hän aloitti uransa televisiossa 1963. Durning näytteli pääsääntöisesti sivurooleja lähes 200 elokuvassa ja televisiosarjassa. Mel Brooksin elokuvassa "Ollako vai eikö olla – siinä leffa!" (1983) hän näyttelee eversti ”Keskitysleiri” Erhardtia. Hänet nimettiin muun muassa tästä roolista Oscar-ehdokkaaksi. Viime vuosinaan hän näytteli päähenkilö Tommy Gavinin isää televisiosarjassa "Asema 62". 2000-luvun elokuvarooleista tunnetuin lienee korruptoitunut ja pahansisuinen kuvernööri Pappy O’Daniel Coenin veljesten elokuvassa "Voi veljet, missä lienet?" (2001). Toinen miltei samanlainen rooli oli elokuvassa "Texasin paras pikku porttola", josta hän kohosi toisen kerran Oscar-ehdokkaaksi.
Vogeesit

Vogeesit (, ) on noin 250 kilometriä pitkä vuorijono Alsacen ja Lorrainen alueella Ranskan itäosassa. Se ulottuu Belfortista Saverneen ja seurailee Reinin länsirantaa pohjoiskoillisen suuntaan. Saksan puolella, Rheinland-Pfalzin osavaltiossa, vuorijono jatkuu "Wasgau"-nimisenä.
Vogeesit muistuttavat maastoltaan ja kasvillisuudeltaan Schwarzwaldia Saksan puolella. Vogeesien eteläosa on graniittia, johon liittyy porfyyrikivilajeja ja punaista hiekkakiveä. Vuoriston korkein huippu on 1 424 metriin merenpinnasta kohoava Grand Ballon ().
Vogeeseilla on metsäteollisuutta; siellä valmistetaan 15 prosenttia Ranskan paperituotannosta. 
Vogeesit ovat antaneet nimensä vuoriston länsipuolella sijaitsevalle Vosgesin departementille.
Vogeesien läpi kulkee Maurice Lemairen maantietunneli.
Mölyapinat

Mölyapinat ("Alouatta") on Etelä-Amerikassa elävä hämähäkkiapinoiden suku. Suku on saanut nimensä siitä, että niiden huuto kantaa jopa kolmen kilometrin päähän.
Etelä- ja Väli-Amerikassa asuvia mölyapinoita on viisi lajia. Ne liikkuvat ketterästi sademetsän puissa ja elävät parinkymmenen yksilön laumoina. Ne hakevat ravinnokseen hedelmiä, lehtiä ja silmuja. Naaraat kuljettavat mukanaan emon turkkiin takertuvia pieniä pentuja. Ne voivat muodostaa puusta puuhun apinasillan, jota pitkin poikaset voivat kulkea. Mölyapinoiden mylvintä voi kuulua kilometrien päähän ja äänet ovat erilaisia merkityksen mukaan. Lauma pysyy koossa huudoin, koska tiheässä metsässä ei ole näköyhteyttä.
Tero Viitanen

Tero Viitanen (s. 9. elokuuta 1971) on suomalainen lentopalloilija, joka pelaa kaudella 2007-2008 Pielaveden Sampon riveissä, Lentopallon SM-liigassa. Viitanen on pelannut urallaan Suomessa, Ranskassa, Italiassa, Espanjassa ja Kyproksessa.
Ura.
Viitanen aloitti lentopallouransa SM-tasolla kaudella 1992, KuPS-Volleyn joukkueessa, Kuopiossa. Ensimmäisellä kaudellaan SM-liigassa Viitanen voitti heti suomenmestaruuden ja suomen-cupin kultaa joukkueensa kanssa. Viitanen voitti lopulta KuPS-Volleyn joukkueen kanssa viisi Suomen mestaruutta peräkkäin ja viisi Suomen Cupin kultaa peräkkäin. Tämän jälkeen hän siirtyi ammattilaiseksi ulkomaille. Hän pelasi ulkomailla ammatikseen Ranskassa, Italiassa, Espanjassa sekä Kyproksella voittaen useita eri palkintoja. SM-liigassa Viitanen on tähän mennessä voittanut kuusi suomenmestaruutta ja kuusi Suomen Cupin kultaa. Viimeisin suomenmestaruus tuli kaudella 2006, kun hän liittyi Isku-Volleyn kokoonpanoon loppukauden ajaksi.
A-maajoukkue.
Suomen lentopallomaajoukkueessa Viitanen pelasi uransa ensimmäisen kerran kaudella 1994. Viitanen pelasi maajoukkueen mukana muun muassa Euroopan Mestaruuskilpailut vuonna 1997 Hollannissa. Vuonna 2007 Viitanen nimettiin maajoukkueen joukkueenjohtajaksi. A-maajoukkueessa Viitanen on pelannut 122 A-maaottelua.
Muuta.
Kuopiolaisseuran lisäksi Viitanen on pelannut Suomessa pääsarjassa myös Sammossa, joensuulaisessa Mutalan Riennossa ja Tampereen Isku-Volleyssä. Ulkomailla hän on pelannut ammattilaisena Ranskassa, Italiassa, Espanjassa ja Kyproksessa.
Polkupyörä-tuuletus.
Viitanen teki tunnetuksi myös niin sanotun polkupyörä-tuuletuksen. Vuoden 2008 SM-finaalisarjassa hän lupasi pyöräillä Kuopiosta Rovaniemelle asti mikäli hänen joukkueensa nousee 2-0 tappioasemasta finaalisarjan voittoon. Ratkaisevassa viidennessä ottelussa Viitanen tuuletti aina pisteen jälkeen polkupyörällä ajotyyliin.
Brian Krause

Brian Jeffrey Krause (s. 1. helmikuuta 1969) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa vuosina 1998–2006 televisioroolissa Leo Wyattina sarjassa "Siskoni on noita".
Krause syntyi El Torossa, Kaliforniassa. Hän valmistui El Toro High Schoolista 1987 ja oli vuosina 1996–2000 naimisissa Beth Brucen kanssa. Hänellä on yksi poika ja veli.
Krausen alkuperäinen intohimo oli urheilu, mutta hän aloitti teini-ikäisenä ilmaisutaidon tunnit. Hänellä oli merkittäviä rooleja jo ennen Leo Wyattin roolia muun muassa elokuvassa "Paluu siniselle laguunille" (1991), jossa hän näytteli Richardia. Muita elokuvarooleja Krausella oli esimerkiksi vuonna 1995 "Alastomissa sieluissa". Hän on jatkanut uraansa "Siskoni on noita" -sarjan päättymisen jälkeen.
Magnus Moan

Magnus Hovdal Moan (s. 26. elokuuta 1983 Lillehammer) on norjalainen uransa lopettanut yhdistetyn hiihtäjä.
Moanin vahvuus yhdistetyssä oli hiihto, jonka aikana hän sai yleensä kurottua mäkihypyssä menetettyjä sijoituksia kiinni. 
Maailmancupissa Moan on saavuttanut 25 osakilpailuvoittoa. Hän on sijoittunut cupin kokonaiskilpailussa toiseksi talvina 2005–2006 ja 2008–2009, kolmanneksi kausilla 2006–2007 ja 2009–2010, neljänneksi 2013–2014, viidenneksi 2004–2005 ja 2012–2013, kahdeksanneksi 2003–2004 ja 2014–2015, yhdeksänneksi 2007–2008, 12:nneksi kausilla 2010–2011 ja 2011–2012 ja 41:nneksi kaudella 2002–2003. 
Torinon olympialaisissa Moan oli kolmas normaalikilpailussa ja toinen sprintissä. Sotšin olympialaisissa hän oli suurmäen kilpailussa toinen ja voitti joukkuekilpailussa kultaa. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän on saavuttanut yksitoista mitalia: mestaruus ja hopea Oberstdorfista 2005, hopea ja pronssi Sapporosta 2007, pronssi Liberecistä 2009, kaksi pronssia Oslosta 2011, pronssi Val di Fiemmestä 2013, hopea ja pronssi Falunista 2015 sekä kaksi hopeaa Lahdesta 2017.
Waimes

Waimes on vallonialainen kunta Belgiassa. Se kuuluu Liègen maakuntaan. Waimesissa oli 7 309 asukasta vuonna 2015. Sen pinta-ala on 96,93 km² ja asukastiheys 69 asukasta per neliökilometri.
Waimes on Malmedyn ohella toinen Belgian itäisten kantoneiden pääosin ranskankielisistä kunnista. Myös vähemmistökielen asemassa olevaa saksaa puhutaan alueella yleisesti. Muut Waimesin naapurit kuuluvat Belgian saksankieliseen yhteisöön.
Ari Kurko

Ari Kurko (10. kesäkuuta 1949 Kotka – 30. lokakuuta 1970 Kotka) oli suomalainen painonnostaja, joka saavutti MM-hopeaa punnerruksen 75 kg:n sarjassa vuonna 1970. Kurko edusti Kotkan Voimailijoita ja Hektor-nimistä seuraa, joista jälkimmäisen perustajajäsen hän oli. Kurkon valmentaja oli Risto Räkköläinen, ja myös hänen pikkuveljensä Kari Kurko kilpaili painonnostajana.
Kurko oli 1960–1970-lukujen vaihteessa Suomen lupaavimpia painonnostajia. Hän voitti SM-hopeaa 60 kilon sarjassa 1968, SM-pronssia 67 kilon sarjassa 1969 ja SM-kultaa 75 kilon sarjassa 1970. Vuonna 1970 hän saavutti myös punnerruksen MM-hopeaa 75 kilon sarjassa mutta jäi EM-kisoissa tempauksessa ilman tulosta. Hänen haltuunsa jäi punnerruksen Suomen ennätys 140,5 kg sarjassa 67,5 kg, kun tämä nostolaji lopetettiin 1970-luvulla.
Kurko kuoli ampumavälikohtauksessa tavattuaan Kotkan keskustassa ravintolasta tulossa olleen juopuneen teollisuusvartijan. Heidän seuraansa liittyi pian Kurkon ystävä, jonka kanssa teollisuusvartija riitaantui. Kurko sai surmansa teollisuusvartijan ilmeisesti erehdyksessä ampuessa häntä.
Lennu Juvela

Lennu Juvela (ent. "Juvenius", ent. etunimet Toivo Lennart, v. 1905–1910 käyttänyt nimeä Toivo Kalervo, 7. marraskuuta 1886 Tampere –
26. marraskuuta 1979) oli suomalainen taidemaalari ja taidegraafikko. Juvelan maalaukset kuvasivat usein tamperelaisia koti-interiöörejä.
Juvela opiskeli Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1906–1907, Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1907–1909 ja Pariisissa Académie Colarossissa 1911.
Juvela sai Tampere-palkinnon vuonna 1964, Pro Finlandia -palkinnon vuonna 1953 ja valtion taiteilijaeläkkeen vuonna 1958.
Jason McCartney

Jason McCartney (s. 3. syyskuuta 1973) on yhdysvaltalainen maantiepyöräilijä.
Vuonna 1999 ammattilaisuransa aloittanut McCartney menestyi lähinnä Yhdysvalloissa järjestetyissä kilpailuissa. Hän voitti Gateway Cup -kilpailun vuonna 2001, Tour of Kansas Cityn 2002 sekä Joe Martin -etappikilpailun 2003. Seuraavana vuonna hän oli paras Georgian ympäriajon neljännellä etapilla ja mäkikilpailussa sekä voitti Yhdysvaltain maantieajon olympiakarsinnat. Vuonna 2005 hän oli kolmas GP San Francisco -ajossa.
Vuonna 2006 McCartney voitti toistamiseen Georgian ympäriajon mäkikilpailun. Seuraavana vuonna hän sijoittui kolmanneksi Kalifornian ympäriajossa sekä saavutti uransa suurimman voiton Espanjan ympäriajon 14. etapilla. Vuonna 2009 hän voitti Kalifornian ympäriajon mäkikilpailun ja 2012 Portugalin ympäriajon kuudennen etapin. Hän lopetti ammattilaisuransa 2013.
Ilkka Rinne

Martti Ilkka Miettinen, iskelmälaulajana taiteilijanimenä Ilkka Rinne, (20. huhtikuuta 1934 Hanko – 18. maaliskuuta 2018 Lohja) oli suomalainen laulaja, kuoronjohtaja ja opettaja. 
Kirjoitettuaan ylioppilaaksi 1952 hän valmistui opettajaksi Helsingin Opettajakorkeakoulusta 1956 ja työskenteli luokanopettajana Helsingissä, muun muassa Malmin kansalaiskoulussa (nyk. Ala-Malmin yläaste). Hän toimi myös musiikinopettajana koko opettajan uransa ajan vuoteen 1989 saakka. 
Hän opiskeli laulua ja oopperaa Sibelius-Akatemiassa ja ulkomailla. Hän piti ensikonserttinsa 1965 ja lied-konsertin 1970 Savonlinnan oopperajuhlilla. Laulukilpailuissa hän saavutti Akateemisen mestaruuden 1961, toisen sijan Lappeenrannan laulukilpailussa 1962 sekä ensimmäisen sijan Verdi-kilpailun Suomen-karsinnan miesten sarjassa 1963. Hän oli äänialaltaan tenori.
Kansallisoopperassa Miettinen esitti Giuseppe Verdin La Traviatan isä Germontia, Wolfgang Amadeus Mozartin Don Giovannia ja Giacomo Puccinin Toscan Cavaradossia. Tampereen Oopperayhdistyksen vierailuesityksessä hän oli Oskar Merikannon Elinan surman Uolevi. Tampereella hänellä oli myös päärooli Verdin Otellossa ja Straussin operetissa Lepakko.
Hän kuului Suomen Laulupedagogien Liiton ja Suomen Viihdekuoroliiton sekä Yrjö Kilpinen -seuran hallituksiin.
Miettinen menestyi myös iskelmälaulajana. Taiteilijanimellä Ilkka Rinne hän levytti Musiikki-Fazerille 77 kappaletta. Hänen ensimmäinen levytyksensä oli ”Lola saa Lola vie”, ja hänen läpimurtonsa oli joulukuussa 1957 levytetty unkarilaiseen kansansävelmään perustuva Toivo Kärjen sovitus ”Rattaanpyörä”. Vuosina 1957-1962 hän levytti 13 Kärjen originaalikappaletta, melkein kaikki Reino Helismaan sanoituksia kuten "Tango sinun kanssasi", "Kaukainen kuin kuu" ja "Kevät Karjalassa" . Viimeksimainitun hän levytti toisen kerran vuonna 1972 oikealla nimellään vain Meri Louhoksen pianosäestyksellä, lisäksi Akseli Kaskelan sanoittaman Kärjen sävellyksen "Päivänkehrä". 
Myöhemmin hän toimi musiikinopettajana Sibelius-Akatemiassa sekä teki musiikinopettajan sijaisuuksia peruskouluissa mm. Riihimäellä. Hänellä oli myös yksityisoppilaita.
Vuonna 2000 hän suoritti yllätysesiintymisen Ilkka Rinteenä Vääksyssä Maarit Niiniluodon järjestämässä Toivo Kärki -konsertissa ja lauloi Kärjen kappaleet "Anna-Liisa", "Onnen maa" ja "Una melodia d'amore", joita ei ollut levyttänyt .
Hänelle myönnettiin director musices-arvonimi vuonna 2007.
Stoumont

Stoumont on Liègen maakunnassa Valloniassa sijaitseva Belgian kunta. Sen asukasluku on 3 249 (2015).
Stoumontin alue oli Ardennien taistelun näyttämönä toisessa maailmansodassa 1944.
Stoumontin kylät.
Chevron, La Gleize (sisältäen kylät Cheneux, Monceau, Cour, Moustier, Borgoumont, Moulin du Ruy et La Venne), Lorcé (sisältäen kylän Targnon) ja Rahier (sisältäen kylän Xhierfomont).
Eric Djemba-Djemba

Eric Djemba-Djemba (s. 4. toukokuuta 1981 Douala) on kamerunilainen jalkapalloilija. Djemba-Djemba oli keskikenttäpelaaja ja pelasi seuratasolla muun muassa Ranskassa, Englannissa, Tanskassa, Israelissa ja Serbiassa.
Ura.
Djemba-Djemba tuli tunnetuksi pelatessaan ranskalaisessa FC Nantesissa 2001-2003. Vuonna 2003 hän siirtyi englantilaiseen Manchester Unitediin, jossa hän ei koskaan onnistunut vakinnuttamaan asemaansa kokoonpanossa, joten hänet myytiin 1,5 miljoonan punnan siirtosummalla Aston Villaan tammikuussa 2005. Hän jäi kuitenkin Villan muiden keskikenttäpelaajien kuten Gavin McCannin tai Steven Davisin varjoon. Hänen spekuloitiin siirtyvän Espanjaan, mutta Villan uusi valmentaja päättikin lainata keskikenttäpelaajansa Burnleylle tammikuussa 2007. Djemba-Djemba ja Aston Villa lopettivat yhteistyönsä keväällä 2007. Nykyään hän pelaa Qatar Sports Clubissa.
Djemba-Djemba esiintyi maajoukkueessa Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2002, Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa 2002, missä hän ei kuitenkaan päässyt kentälle, ja Maanosaliittojen cupissa 2003.
Koomikon kuva

Koomikon kuva on vuonna 2002 tehty kaksiosainen henkilökuva Spede Pasasesta. Dokumentit sisältää runsaasti Speden läheisten, ystävien ja työtovereiden haastatteluja ja näytteitä Speden elokuvista ja viihdeohjelmien sketseistä. Ohjelmat MTV3-kanavalle suunnitteli ja toteutti Päiviö Pyysalo.
Dokumentin ensimmäinen osa esitettiin 20. tammikuuta 2002 vajaa puoli vuotta Pasasen kuolemasta. Ohjelma keräsi 1 662 000 katsojaa television ääreen. Keväällä 2002 Pyysalo etsi lehti-ilmoituksen avulla Speden koulukavereita ja muita ihmisiä kertomaan muistoja ja kommentteja Spedestä. Toisen osan haastattelut kuvattiin Kuopion torilla. Ensimmäinen osa esitettiin uusintana 7. syyskuuta 2002, jolloin tuli kuluneeksi tasan vuosi Pasasen kuolemasta. Toinen osa esitettiin seuraavana päivänä. Ensimmäinen osa esitettiin uusintana kahdessa osassa helmikuussa 2007.
Steven Davis

Steven Davis (s. 1. tammikuuta 1985 Ballymena, Pohjois-Irlanti) on pohjoisirlantilainen jalkapalloilija, joka pelaa Skotlannin Valioliigan Rangersissa. Hänen pelipaikkansa on keskikenttäpelaaja.
Hän debytoi Aston Villassa 18. syyskuuta 2004 ottelussa Norwich Cityä vastaan, kun hän tuli vaihdosta Nolberto Solanon tilalle. Kaudella 2005–2006 hänet valittiin Aston Villan kauden pelaajaksi. Tuolloin hänestä povattiin uutta Frank Lampardia. Kaudella 2006–2007 Davisin vastuu väheni uuden valmentajan, Martin O'Neillin myötä. Hän siirtyi Aaron Hughesin kanssa Fulhamiin neljällä miljoonalla punnalla. Tammikuussa 2008 hän siirtyi lainasopimuksella pelaamaan Rangersiin. Hän sai Rangersiin pysyvän sopimuksen elokuussa 2008 ja pelasi siellä heinäkuulle 2012, jolloin siirtyi Southamptoniin.
Pohjois-Irlannin maajoukkueessa Davis debytoi ottelussa Kanadaa vastaan 9. helmikuuta 2005. Hänestä tuli Pohjois-Irlannin nuorin kapteeni Uruguayta vastaan pelatussa ottelussa 21. toukokuuta 2006. Vuonna 2017 hänestä tuli kolmas yli sata maaottelua pelannut pohjoisirlantilaismies.
Malmedy

Malmedy on Liègen provinssissa Valloniassa sijaitseva Belgian kaupunki. Se kuuluu Belgian ranskankieliseen osaan. Malmedyn asukasluku on 11 943 (1. tammikuuta 2008).
Vanhoissa lähteissä kaupungin nimi kirjoitetaan Malmédy, sillä tämä muoto lisättiin tarkoituksellisesti, kun alue oli osa Preussia ja Saksaa. Kaupungin virallinen verkkosivusto kirjoittaa nimen muodossa "Malmedy", ilman akuuttimerkkiä e-kirjaimen päällä. Kaupungilla on nykyisin poliittinen itsehallinto, ja se kuuluu Belgian itäisiin kantoneihin yhdessä Waimesin ja saksankielisten kuntien kanssa.
Toisen maailmansodan aikana kaupungin alueella Baugnez’n risteyksessä saksalaiset SS-miehet teloittivat amerikkalaisia sotavankeja joulukuussa 1944. Tapaus on nimetty paikkakunnan mukaan Malmedyn verilöylyksi.
Ian Carmichael

Ian Carmichael (18. kesäkuuta 1920 – 5. helmikuuta 2010) oli englantilainen näyttelijä. 
Carmichael syntyi Hullissa, Yorkshiressä. Hän esiintyi jo 1950-luvulla useissa brittiläisissä klassikkoelokuvissa, joiden joukkoon lukeutuvat "Alokas liemessä" (1956), "Hätä ei lue lakia" (1957) ja "Viikunanlehtiä ja lakkoilua" (1959). Vuonna 1960 hänellä oli rooli elokuvassa "Veijareitten koulu".
Pian Ian Carmichael sai huomattavaa mainetta myös televisionäyttelijänä. Hänet muistetaan muun muassa Bertie Woosterina ja lordi Peter Wimseynä. Vuosina 1970–1971 hän oli "Bachelor Father" -sarjan tähti; yhä vanhoilla päivillään hän esitti vakituisia osia muun muassa "Kyläsairaalassa" vuosina 2003–2006. Hänestä tehtiin OBE ("Officer of the Order of British Empire") vuonna 2003.
Carmichael oli vuosina 1943–1983 naimisissa Sheila Pyman Macleanin kanssa. Parille syntyi kaksi lasta. Vaimon kuoltua Carmichael solmi vuonna 1992 seuraavan avioliittonsa kirjailija Kate Fentonin kanssa. Carmichaelin myöhempiin elokuvarooleihin lukeutuu osa vuoden 1971 elokuvassa "7 kuolemansyntiä".
Rehovot

Rehovot (hepr. רְחוֹבוֹת‬) on kaupunki Israelin Keski-Israelin hallintoalueella. Rehovotin juutalaisen siirtokunnan perustivat Puolasta saapuneet siirtolaiset vuonna 1890, ja vuoden 2018 lopussa kaupungin asukasluku oli 141 579. Kaupungissa sijaitsee esimerkiksi Weizmannin tiedeinstituutti ja Heprealaisen yliopiston maataloudenlaitos.
Historia.
Rehovot perustettiin vuonna 1890. Sen nimi tarkoittaa väljyyttä ja se on viittaus ensimmäiseen Mooseksen kirjan kohtaan 26:22:Sitten hän siirtyi sieltä pois ja kaivatti vielä uuden kaivon, eikä siitä enää syntynyt riitaa. Sen nimeksi tuli Rehobot, sillä Iisak sanoi: »Nyt Herra on antanut meille väljästi tilaa, niin että voimme levitä laajalle tässä maassa.»Rehovotin ensimmäiset asukkaat olivat juutalaisia siirtolaisia Puolasta ja maa siirtokunnan perustamista varten ostettiin Rehovotin alueen maat omistaneelta vauraalta arabikauppiaalta. Maan oston rahoitti Menuhah ve-Nahalah -ryhmä ja tarkoituksena oli perustaa monia muita siirtokuntia tukeneesta Edmond de Rotchildista itsenäinen moshavah. Paikalla viljeltiin ensin rypäleitä ja manteleita, mutta 1900-luvun alussa siirryttiin sitrushedelmiin. Vuonna 1914 sen asukasluku oli 955 ja uusia muuttajia oli tullut esimerkiksi Jemenistä.
Rehovot alkoi kasvaa nopeasti ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Siitä tuli hallinnollisesti kylä vuonna 1922 ja Jewish Agency siirsi maatalouden tutkimusasemansa kylään vuonna 1932. Asemasta tuli myöhemmin Heprealaisen yliopiston maataloudenlaitos. Chaim Weizmann perusti puolestaan kaupunkiin nykyisen Weizmannin tiedeinstituutin edeltäjän vuonna 1934. Sitrukset olivat pitkään pääasiallinen tulojen lähde, mutta niiden perässä alkoi lopulta tulla myös teollisuutta, joka liittyi usein sitrusten jalostamiseen. Vuonna 1948 kaupungin asukasluku oli noin 9 000 ja vuonna 1953 23 000. Teollisuuden merkitys korostui sittemmin etenkin Ashdodin sataman avaamisen jälkeen.
Väestö.
Rehovotin asukasluku vuoden 2018 lopussa oli 141 579.
Rehovotin teollisuus on monimuotoistunut, mutta se on edelleen yksi Israelin sitrushedelmien pakkauksen keskuksista. Kaupungissa on myös kemikaaliteollisuutta, sekä eri tiede- ja tutkimuslaitoksia.
Trois-Ponts

Trois-Ponts on Liègen maakunnassa Valloniassa sijaitseva Belgian kunta. Se kuuluu Belgian ranskankieliseen osaan. Trois-Pontsin asukasluku on 2 550 (1.1.2015). Trois-Ponts sijaitsee Amblève- ja Salmjokien yhtymäkohdassa.
Vilho Pikkarainen

Vilho Antero Pikkarainen (12. helmikuuta 1918 Rovaniemi – 20. toukokuuta 1974 Ylitornio) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 174. Hän oli naimisissa ja hänellä oli kolme lasta. Siviilielämässä hän toimi työnjohtajana Kemi Oy:ssä.
Hän osallistui talvisotaan Raatteessa ja Pitkärannassa, jossa hän haavoittui 16. tammikuuta 1940. Jatkosodan aikana joukkueen varajohtajana 21. Prikaatissa toiminut Pikkarainen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä ylikersantti.
Mannerheim-ristin perustelut.
”"Ylipäällikkö on pvm:llä 21.12.44 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi kersantti Vilho Pikkaraisen."
"Kersantti Pikkarainen toimi hyökkäysvaiheen aikana jääkärijoukkueen ryhmänjohtajana suorittaen jo tällöin useita erittäin vaikeita partioretkiä vihollisen selustaan ja tuoden arvokkaita tietoja. Kesällä 1942 Seesjärven länsipuolisessa maastossa käydyissä korpitaisteluissa, jotka johtivat vihollisen 1. Sissiprikaatin tuhoon, hänen erinomaiset partioimislahjansa vasta pääsivät täysiin oikeuksiinsa. Partioiden jatkuvasti leveälle alueelle ryhmittyneen vihollisen keskellä aiheutti kersantti Pikkarainen sille tuntuvia tappioita hyökätessään eri kohdista sen leiripaikoille. Taistelun eräässä vaiheessa yritti vihollinen motittaa osan joukostamme. Kersantti Pikkarainen huomasi kuitenkin sen aikeet palatessaan partioretkeltä ja iski ryhmällään reippaasti vihollisen selkään estäen siten sen aikeet. 16.3.44 toimi kersantti Pikkarainen iskuryhmän johtajana Leppäjoen lohkolla. Tällöin hän vihollisen asemissa otti vangin lyömällä tätä pampulla päähän. Apuun rientäneet viholliset hän tuhosi konepistoolillaan. 23.6.44 Saravaaran taisteluiden aikana onnistui vihollisen n. 50-miehisen partion tunkeutua selustaamme. Syntyneessä taistelussa kersantti Pikkaraisen johtama joukkue pakotti sen vetäytymään erääseen metsäsaarekkeeseen. Tämän jälkeen hän järjesti osan miehistään sitomaan rintamassa ja pääosalla teki yllättävän hyökkäyksen vihollisen selustaan. Yllätys oli niin täydellinen, ettei vihollinen ehtinyt tehdä vastarintaa juuri nimeksikään, vaan antautui melkein heti. Kesän 1944 raskaissa viivytystaisteluissa partioi kersantti Pikkarainen jatkuvasti erittäin suurella menestyksellä. Niinpä hän 26.7.44 Siikavaaran maastossa ryhmineen ryömi useita satoja metrejä avonaiselle suolle, koska muualta ei päässyt lähelle kohdetta. Tehtävänsä suoritettuaan johti hän partionsa kapeasta raosta vihollisen varmistuksen läpi, ui verraten leveän joen yli tuoden johdollemme erittäin tärkeän tiedon. 1.8.44 hyökättäessä Viikulanvaaraan valtasi kersantti Pikkaraisen johtama puolijoukkue mm. kolme kuorma-autoa. Myöhemmin kun joukkomme oli vihollisen kovan painostuksen takia vetäydyttävä hieman kävi kersantti Pikkarainen vihollisen kiivaasta tulesta huolimatta tuhoamassa nämä välimaastoon jääneet autot".”
Telly Savalas

Aristotelis "Telly" Savalas (kreik. "Αριστοτέλης Σαβάλας") (21. tammikuuta 1922 – 22. tammikuuta 1994) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, jonka ura ulottui neljälle vuosikymmenelle elokuvissa ja televisiossa. Savalas esitti nimiosaa television "Kojak"-rikossarjassa. Roolistaan elokuvassa "Alcatrazin vanki" (1962) Savalas sai parhaan miessivuosan Oscar-palkintoehdokkuuden.
Nuoruus.
Savalas syntyi New Yorkissa 1922 viisilapsisen amerikankreikkalaisen perheen toiseksi lapseksi. Hänen äitinsä Christina oli taiteilija ja isänsä Nick omisti ravintolan. Savalas kävi Sewanhakan high schoolia New Yorkissa ja oppi vasta tuolloin puhumaan englantia. Valmistuttuaan high schoolista vuonna 1940 Savalas työskenteli hengenpelastajana. Hän kertoi saaneensa elinikäisen trauman epäonnistuttuaan kerran pelastamasta hukkuvaa miestä. Savalas valmistui Columbian yliopistosta 1948.
Ura.
Savalas näytteli useissa useissa sotaelokuvissa, kuten "Taistelu Ardenneilla" (1965), "Likainen tusina" (1967), "Kellyn sankarit" (1970) ja "Pääkalloprikaati" (1979). Savalasille lankesi usein kovanaaman rooleja, kuten lännenelokuvassa "Päänahanmetsästäjät" (1968), jossa hän teki roolityön rosvojoukon johtajana. Savalas sai Oscar-ehdokkuuden roolisuorituksestaan elokuvassa "Alcatrazin vanki" (1963), ja näytteli Bond-elokuvassa "Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa" (1969). Savalasin tunnetuin rooli oli "Theo Kojak", kalju rikosetsivä television poliisisarjassa "Kojak", jota tehtiin 117 osaa vuosina 1973–1978 ja seitsemän tv-elokuvaa 1985–1991. Savalas palkittiin Emmyllä Kojakin ensimmäisen tuotantokauden jaksoista .
Savalas oli myös laulaja, ja hän julkaisi muun muassa cover-versiot lauluista ”If” ja ”Some Broken Hearts Never Mend”.
Yksityiselämä ja kuolema.
Savalas harrasti muun muassa kilpa-ajoa moottoripyörällä ja pokeria.
Savalas oli näyttelijä Jennifer Anistonin kummisetä.
Savalas kuoli eturauhassyöpään 72-vuotissyntymäpäivänsä jälkeisenä päivänä 22. tammikuuta 1994.
Judd Apatow

Judd Apatow (s. 6. joulukuuta 1967 Syosset, New York) on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja, ohjaaja ja tuottaja. Hän on tehnyt työtä sekä elokuvien parissa että televisioon.
Syntyjään amerikanjuutalainen Apatow perusti vuonna 1999 oman Apatow Productions -yhtiönsä. Hänet on palkittu vuonna 1993 Emmy-palkinnolla. Hän on ollut vuodesta 1997 naimisissa Leslie Mannin kanssa ja saanut kaksi lasta. 
Ehkä parhaiten Judd Apatow on tullut tunnetuksi komedioillaan, joiden joukkoon lukeutuu hänen käsikirjoittamansa ja ohjaamansa "40 v. ja neitsyt" (2005). Hänen tuottamiaan ovat muiden muassa "Sähköputkimies" (1996) ja "" (2004).
Apatowin ohjauksiin lukeutuu "Paksuna" (2007), joka oli menestys sekä kriitikkojen keskuudessa että kaupallisesti, mutta joutui kirjailija Rebecca Ecklerin plagiointisyytteiden kohteeksi.
Kathryn Kuhlman

Kathryn Kuhlman (9. toukokuuta 1907 – 20. helmikuuta 1976) oli yhdysvaltalainen, baptistikirkkoon kuulunut uskonnollinen julistaja ja uskolla parantaja. Hänen katsotaan edustaneen yhteiskristillisyyttä ja ekumeenisuutta. Kuhlman lukeutui karismaattiseen liikkeeseen. "Hänen palvelutyönsä oli yksi karismaattisen liikkeen johtavimmista palvelutöistä, ellei kaikkein johtavin", toteaa helluntailais-karismaattisen kristillisyyden historiaa tutkinut yhdysvaltalainen saarnaaja Roberts Liardon.
Suuret kirkkokunnat kiittelivät Kuhlmanin palvelutehtävää myös aikansa puhtaimmaksi Pyhän Hengen palvelutyöksi. Kuhlman kammosi fanaattisuutta ja epäraittiita metodeja. Hän ei voinut esimerkiksi sietää huutamista kokouksissaan. Kuhlmanin esikuva oli kanadalais-amerikkalainen naisevankelista Aimee Semple McPherson.
Kuhlman piti joukkokokouksia, ja hänellä oli oma TV-ohjelma. Vuonna 1972 hän vieraili paavin luona Roomassa ja sai häneltä siunauksen toiminnalleen.
Kuhlman ei vieraillut koskaan Suomessa, mutta hän on tunnettu kristillisissä piireissä. Monet suomalaiset vierailivat hänen kokouksissaan ulkomailla. Jerusalemissa ja Tel Avivissa marraskuussa vuonna 1975 pidetyssä Toisessa Pyhän Hengen konferenssissa oli mukana 300 suomalaista Ihannematkat-yhtiön lennättäminä. Mukana olivat muun muassa Niilo Yli-Vainio sekä Olavi ja Ester Syväntö. Veikko Manninen kävi Chicagon konferenssissa 1973 ja sai siellä tilaisuuden osallistua kahdesti Kathryn Kuhlmanin kokoukseen.
Useita Kuhlmanin kirjoja on käännetty suomeksi. Kuhlman kuoli sydänleikkaukseen vuonna 1976.
Aarre Voutilainen

Aarre Alfred Voutilainen (27. syyskuuta 1919 Leppävirta – 10. huhtikuuta 2000 Leppävirta) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari. Ritariksi hänet nimitettiin 19. marraskuuta 1941 numerolla 36. Sotilasarvoltaan Voutilainen oli nimityshetkellä alikersantti, mutta hänet ylennettiin välittömästi 2. luokan Mannerheim-ristin myöntämisen jälkeen kersantiksi. Voutilainen toimi siviilielämässä maanviljelijänä.
Toinen maailmansota.
Enemajoen taistelussa 6. syyskuuta 1941 Voutilainen tuhosi konepistoolilla kymmeniä vihollisia, haavoittuen itse taistelussa. Myöhemmin hän vapaaehtoisena partionjohtajana neljä eri kertaa tunkeutui syvälle vihollisen selustaan ja tärkeisiin keskuksiin ja toi palatessaan komppaniansa etenemistä suuresti edistäviä tietoja.
Aarre Voutilainen osallistui ylipäällikkö Mannerheimin 75-vuotispäivän viettoon 4. kesäkuuta 1942. Voutilainen pääsi kättelemään Adolf Hitleriä ja ruokailemaan marsalkka Mannerheimin salonkivaunussa. Maanviljelijä Voutilainen oli raitis mies ja tilasi ruokajuomaksi maitoa, kun ”herrat” joivat konjakkia.
Esitys Vapaudenristin 1. luokan Mannerheim-ristin ritariksi.
Voutilaisesta tekee historiallisen Mannerheim-ristin ritarin se, että hänelle esitettiin Vapaudenristin 1. luokan Mannerheim-ristiä ainoana miehistöön kuuluvana sotilaana. Kenraali Erik Heinrichs puolsi esitystä, jossa mainitaan Voutilaisen pelastaneen 8. joulukuuta 1941 tulvaveden saartamana olleen komppanian päällikön ja kaksi oman komppanian miestä uiden kolme kertaa jäisen tulvaveden yli, joka kerta tuoden kohmettuneita asetovereitaan pois pelastaen täten tällä sankariteollaan komppanian päällikkönsä ja kaksi aseveljeään varmasta kuolemasta. "Teko suoritettiin 30 asteen pakkasessa komppanian muiden miesten katsellessa, kuinka Mannerheim-ristin ritari, jolla jo ennestään on sotilaskunniaa tarpeeksi, täysin altruistisesti kolmasti osoittaa, ettei hänessä ole annettu suuri tunnustus mennyt väärään mieheen" – lainaus Erik Heinrichsin puoltamasta esityksestä.Heinrichsin puoltamassa esityksessä lukee myös, että kersantti Voutilainen on sotilasarvoonsa, virka-asemaansa ja ikäänsä sekä saamaansa sotakoulutukseen nähden joutunut suorittamaan taistelutehtäviä, jotka säännöllisesti annetaan upseereille ja vaikuttanut niiden onnistuneilla suorituksilla sekä suoranaisesti että välillisesti jopa operatiivisiin saavutuksiin. Esitystä ei kuitenkaan lopulta hyväksytty.
Sotien jälkeen.
Aarre Voutilainen toimi maanviljelijänä omalla maatilallaan Leppävirralla vuosina 1945–78. Hänet ylennettiin vääpeliksi 6. joulukuuta 1968. Vuonna 1978 hänet nimitettiin Leppävirran Kunnia-ammattilaiseksi. Hän toimi kotikuntansa kunnanvaltuustossa yli kaksi vuosikymmentä.
Veikko Saarelainen

Veikko Saarelainen (13. syyskuuta 1919 Kontiolahti – 26. joulukuuta 1968 Pielisjärvi) oli Mannerheim-ristin ritari numero 37. Jääkäripataljoona 3:n konekiväärikomppaniassa konekivääriampujana toiminut Saarelainen tuhosi Salmin ja Tulemajärven tienhaarassa 27. heinäkuuta 20 vihollisen kuorma-autoa ja niiden mukana tulleen jalkaväkikomppanian. Hänet nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 19. marraskuuta 1941. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä korpraali. Saarelainen työskenteli ennen sotaa maanviljelijänä, ja sotien jälkeen muun muassa myymälänhoitajana. Hän oli mukana perustamassa Lieksan Rintamamiesveteraaniyhdistystä ja toimi Mannerheim-ristin ritarien säätiön säädekirjan allekirjoittajana 1954.
Mannerheim-ristin perustelut.
”"Ylipäällikkö on pvm:llä 19.11.41 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi jääkäri Veikko Saarelaisen."
"Jääkäri Saarelainen joutui taistelussa 27.7.41 [Salmin ja Tulemajärven tienhaarassa] konekivääriautoineen vihollisautojen täydelleen yllättämäksi. Hän asetti konekiväärinsä keskelle maantietä ja tuhosi sillä kuusi kuorma-autoa. Samalla saapui Salmista päin paikalle neljätoista muuta vihollisen kuorma-autoa käsittävä kolonna, useat autot täynnä sotilaita. Haavoittuneena jääkäri Saarelainen suuntasi nyt konekiväärinsä suihkut näitä kohden ja tuhosi kaikki neljätoista autoa sekä huomattavan osan niissä olleista sotilaista. Avattuaan täten itselleen tien, jääkäri Saarelainen jatkoi sisukkaasti matkaansa. Sairaalasta palattuaan hän on toiminut taitavana ja rohkeana konekivääriampujana".”