tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Grana Padano

Grana Padano on italialainen, raakamaidosta valmistettu puolirasvainen, kova juusto. Grana Padanoa on valmistettu Pojoen laaksossa 1100-luvulta alkaen. 
Grana Padanon paino on 24–40 kilogrammaa, ja sen läpimitta on 35–45 senttimetriä. Juusto kypsyy 12–24 kuukauden ajan. Väriltään Grana Padano on valkeaa tai oljenkeltaista.
Ominaisuuksiltaan Grana Padano muistuttaa parmesaania ("Parmigiano Reggiano"), johon se myös usein harhaanjohtavasti sekoitetaan. Grana Padano on kuitenkin halvempaa ja miedompaa kuin parmesaani.
Grana Padanon maku on mieto, hiukan hapokas ja aromaattinen. Sen rasvapitoisuus on 32 % kuiva-aineesta. Se sopii nautittavaksi siivutettuna tai kypsänä raastettavaksi. Viiniksi sen kanssa sopii punaviini.
Vuoden 2017 lopulla eläintensuojelujärjestö "Compassion in World Farming" julkaisi videomateriaalia, joka paljasti, että Grana Padanon ja parmesaanin tuotannossa käytettyjä lypsylehmiä kohdellaan erittäin huonosti. Lehmät olivat nälkiintyneitä, vammautuneita, ylirasitettuja ja ne elivät saastaisissa oloissa. Eläinsuojelijat vaativat juustojen tuottajilta parannuksia eläinten oloihin. Parmigiano Reggianon alueen maataloustuottajien järjestö valmistelee lehmien olosuhteita valvovaa sertifiointijärjestelmää.
New Weird America

New Weird America -nimikkeellä kutsutaan 2000-luvulla Yhdysvalloissa alkunsa saanutta psykedeelisen folkmusiikin aaltoa. Englantilaisen Wire-musiikkilehden toimittajan David Keenanin väitetään keksineen termin Wire-lehden elokuun 2003 numerossa. Kyseessä on sanaleikki kirjailija Greil Marcusin "Old Weird America" -käsitteestä, jolla hän kytki Bob Dylanin ja muut toisen maailmansodan jälkeiset folk-artistit aiempaan yhdysvaltalaiseen folk-traditioon.
New Weird America -suuntaus on saanut vaikutteita etenkin 1960- ja 1970-lukujen psykedeelisistä folk-yhtyeistä, mutta musiikkityylissä voi kuulla vaikutteita hyvinkin erilaisista tyyleistä kuten heavy metalista, free jazzista ja elektronisesta musiikista. Toinen suuri vaikuttaja New Weird America -artisteille ovat olleet Roky Ericksonin kaltaiset soittotaidoiltaan kokemattomat ja yhteiskunnasta vieraantuneet artistit. Joitain New Weird America -artisteja onkin kritisoitu mielenterveysongelmien käyttämisestä kuvastona julkisen kuvan luonnissa.
New Weird America on lehdistön luoma käsite, ja monet tyylilajin alle yhdistetyistä artisteista eivät koe olevansa osa uutta yhtenäistä liikettä.
Yleistynyt toinen

Yleistynyt toinen () on yhteiskuntatieteellinen käsite, joka liittyy sosiaalisen identiteetin luomiseen. Käsitteen takana on ajatus, että yhteiskunnalliset toimijat määrittävät minäkuvansa suhteessa muihin. Muita on mahdotonta käsitellä kognitiivisesti sellaisenaan, vaan apuun tarvitaan yleistyksiä, joiden pohjalta voidaan suunnata omia odotuksia. Sosiaalisen toimijan kuvitellessa muiden odotuksia itseään kohtaan hän hyödyntää yleistyneen toisen mielikuvaa. Kyseessä on siis eräänlainen moninkertainen kuvitteluprosessi, jossa toimija kuvittelee, mitä muut hänestä kuvittelevat. Yleistyneen toisen käsitettä käytetään ennen kaikkea sosiaalipsykologiassa, jonka piirissä se kytketään usein symboliseen interaktionismiin.
George Herbert Meadin mukaan ihmiset ovat yleistyneen toisen kautta yhteydessä yhteiskuntaan. Yleistyneen toisen mielikuva toimii siis välittäjänä yksilöiden yksityisen maailman ja julkisen yhteiskunnallisen todellisuuden välillä. Meadin mielestä leikit ja roolipelit ovat tärkeitä lapsen kehitykselle, jotta tämä oppii näkemään itsensä toisten ihmisten kautta ja ymmärtämään muiden aikeita ja odotuksia paremmin. Tätä kautta hän kykenee muodostamaan itselleen yleistetyn toisen ja terveen minäkuvan.
Miinanraivaaja DR-5

Miinanraivaaja DR-5 oli alun perin Yhdysvalloissa Normandian maihinnousua varten rakennettu ST-luokan hinaaja "ST-481". Tyyppi oli niin merikelpoinen, että lisäpolttoainesäiliöin varustettuna se voitiin ajaa omin konein Yhdysvalloista Englantiin. Kuitenkin aluksia upposi monta tässä siirrossa.
Valmistus.
"ST-481" tilattiin 718 hinaajan hankinnassa J. K. Welding Companyltä Brooklynistä New Yorkista ja valmistui 1944.
Alustyyppi oli 150 tonnin uppoamainen, 21 metriä pitkä, 6,2 metriä leveä ja syväys 2,6 metriä. Koneena oli 400 hevosvoiman Atlas Imperial -diesel suoralla kytkimellä. Alustyypin erikoisuus oli se, ettei siinä ollut alennusvaihteita eikä edes peruutusta, vaan peruutusta varten kone piti sammuttaa ja käynnistää uudelleen päinvastaiseen suuntaan. 
Palvelus.
Kansanhuoltoministeriö osti 12. kesäkuuta 1946 Yhdysvaltain asevoimien selvittelyelimeltä kahdeksantoista ST-luokan hinaajaa sodanjälkeiseen miinanraivaukseen. Suomen merivoimat vuokrasi 25. syyskuuta 1946 aluksen, joka liitettiin 1947 raivauslaivastoon. Raivauksen päätyttyä alus palautettiin 5. lokakuuta 1948 ja myytiin Helsingin satamalaitokselle, joka nimesi sen"Nalleksi". Nimi muutettiin vuonna 1958 "Merikariksi".
Alus upposi 1963 Helsingin satamassa törmättyään proomuun. Onnettomuudessa ei menetetty henkiä. Nosto pohjasta kesti noin viikon ja alus korjattiin Hietalahden telakalla. Alus myytiin 1974 romutettavaksi.
Islington

Islington "(London Borough of Islington", ['ɪzlɪŋtən]) on yksi Lontoon 32:sta kaupunkipiiristä ja sijaitsee Lontoon Cityn pohjoispuolella. Sen pinta-ala on 15 neliökilometriä, ja siellä asui vuonna 2017 noin ihmistä. Alueelle kulkevat Lontoon metron linjat Northern Line, Victoria Line ja Piccadilly Line.
Alueella on asunut julkisuuden henkilöitä, kuten Tony Blair, George Orwell, Nick Hornby, Douglas Adams, Boris Johnson ja paremmin Johnny Rottenina tunnettu John Lydon.
Islington on jalkapalloseura Arsenalin kotipaikka. Alueella sijaitsevat seuran entinen kotistadion Highbury ja nykyinen Emirates Stadium.
Salli mun nauraa

Salli mun nauraa on suomalainen vuonna 1993 valmistunut sketsisarja. Sarjaan valmistui 12 jaksoa, ja se esitettiin MTV3-kanavalla loka-joulukuussa 1993. Sarjan näyttelijät ovat Pirkka-Pekka Petelius ja Mikko Kivinen. Sarja oli saman näyttelijäkaksikon jatkoa kevättalvella 1993 esitetylle sketsisarjalle "Viihdeohjelma Tukholma".
Sarjan tunnusmusiikkina oli "Was (Not Was)" -yhtyeen kappale "Walk The Dinosaur".
Pariisi–Nizza-ajo

Pariisi–Nizza-ajo on etapeittain ajettava vuotuinen polkupyöräkilpailu Ranskassa sijaitsevien Pariisin ja Nizzan kaupunkien välillä. Kilpailua nimitetään tuttavallisesti "Course au Soleil'ksi", sillä se on matka perinteisesti kohden auringonpaistetta. Kilpailu on pyöräilyvuoden kansainvälinen avajaiskilpailu.
Historia.
Pariisi–Nizza-kilpailu perustettiin vuonna 1933, ja sen perustaja oli "Le Petit Journal" -sanomalehden johtaja Albert Lejeune. Lähtölaukaus ensimmäiseen kilpailuun ammuttiin 4. maaliskuuta 1933 kello 5 aamulla Pariisin 13. kaupunginosassa sijaitsevalta Place d'Italielta. Kilpailu toteutui joka vuosi aina vuoteen 1938 saakka, jolloin kilpailujen järjestämisessä seurasi sodan aiheuttama katkos. Kilpailut alkoivat uudelleen vasta vuonna 1951 (lukuun ottamatta vuonna 1948 ajettua erikoistapausta) nimellä "Paris–Côte-d'Azur". Vuonna 1954 kilpailut ajettiin jälleen vanhalla nimellään. Vuonna 1959 kilpailu ajettiin matkalla Pariisi–Nizza–Rooma, jolloin ajomatka oli kaikkien aikojen pisin eli 1 954,8 kilometriä.
Vuonna 1966 kilpailu oli kahden ranskalaisen, Raymond Poulidorin ja Jacques Anquetilin keskinäistä kisaa, ja tämä jakoi ranskalaiset kahteen jyrkästi erilaiseen mielipiteeseen.
Vuonna 1969 maalipaikka siirrettiin Col d'Èzen korkealle mäelle. Nykyisin maalialue sijaitsee Nizzan kaupungissa ja sen kuuluisalla rantakadulla Promenade des Anglais'lla.
Vuonna 1988 irlantilainen Seán Kelly voitti ennätyksellisen seitsemännen peräkkäisen kerran kilpailun ja pitää yhtä hallussaan voittojen määrän ennätystä.
Vuonna 2000 entinen kilpapyöräilijä Laurent Fignon nousi kisan järjestäjäksi, mutta vuonna 2002 hän jätti tehtävänsä Pariisi–Nizza-kilpailuorganisaatiossa ja siirtyi Tour de France -kilpailuorganisaation palvelukseen.
Katso erillisartikkelit:
Doping.
Pariisi–Nizza-kilpailun historia on myös osa urheilun dopinghistoriaa. Kilpailuissa on paljastunut useita dopingtapauksia:
Miinanraivaaja DR-13

Miinanraivaaja DR-13 oli alun perin Yhdysvalloissa Normandian maihinnousua varten rakennettu hinaaja "ST-79". 
Army Ocean Tugs (LT, ST) tyyppi oli niin merikelpoinen, että lisäpolttoainesäiliöin varustettuna se voitiin ajaa omin konein Yhdysvalloista Englantiin. Kuitenkin aluksia upposi monta tässä siirrossa.
Rakentaminen.
"ST-79" tilattiin J. K. Welding Companyltä Brooklynistä New Yorkista. Se valmistui 1943.
Hankinta Suomeen ja palveluskäyttö.
Kansanhuoltoministeriö osti 12. kesäkuuta 1946 Yhdysvaltain asevoimien selvittelyelimeltä kahdeksantoista ST-luokan hinaajaa sodanjälkeiseen miinanraivaukseen. Aluksen matka Suomeen alkoi 28. heinäkuuta Schiedamin Wilhelminahavenista. Se saapui 8. elokuuta Hankoon.
Operaation alustarpeen vähetessä vuonna 1950 "DR-13" myytiin F W Hollmingille. Seuraavana vuonna aluksen osti satamajäänmurtajakseen Haminan kaupunki ja alus sai uuden nimen Merikarhu. Alus saapui Haminaan 15. tammikuuta 1952. 30. elokuuta 1964 sattuneen vakavan läheltä piti -tilanteen jälkeen aluksen vakavuutta parannettiin.
Aluksen palvelu hinaajana loppui vuonna 1990, jolloin se siirrettiin Tervasaareen museolaivaksi. Se on hyväksytty Museoviraston Perinnelaivarekisteriin.
Tekniset tiedot.
Alustyyppi oli 150 tonnin uppoamainen, 21 metriä pitkä, 6,2 metriä leveä ja syväys 2,6 metriä. Pääkone on 6 syl. 400 HP, 300 RPM Atlas Imperial Diesel (model:6HM2124) suoralla kytkimellä; alustyypin erikoisuus oli se, ettei siinä ollut alennusvaihteita eikä edes peruutusta, vaan peruutusta varten kone piti sammuttaa ja käynnistää uudelleen päinvastaiseen suuntaan.
Ottobrunn

Ottobrunn on kunta Münchenin piirikunnassa Baijeriin osavaltiossa Saksassa. Se sijaitsee 10 kilometriä Münchenin keskustasta kaakkoon. Kunnan asukasluku oli 21 881 vuoden 2020 lopussa. Ottobrunnin pinta-ala on 5,24 neliökilometriä.
Tuleva Kreikan kuningas Otto von Wittelsbach kulki 1832 paikkakunnan halki ja siellä on hänelle omistettu museo. Kunnan kulttuurikeskus on nimetty saksalais-italialaisen säveltäjä Ermanno Wolf-Ferrarin mukaan, joka asui paikkakunnalla 1915–1931.
Myös eurooppalainen ilmailu- ja avaruusteknologian yritys EADS pitää Saksan pääkonttoriaan Ottobrunnissa, vaikka suurin osa sen alueesta kuuluukin Taufkirchenin naapurikuntaan.
Münchenin S-Bahn pysähtyy Ottobrunnissa ja kulkee kaupunkiin 20 minuutin välein.
Miinanraivaaja DR-4

Miinanraivaaja DR-4 (aiemmin "ST-89") oli alun perin Yhdysvalloissa Normandian maihinnousua varten rakennettu hinaaja. 
Alustyyppi oli 150 tonnin uppoamainen, 21 metriä pitkä, 6,2 metriä leveä ja syväys 2,6 metriä. Koneena oli 400 hevosvoiman Atlas Imperial -diesel suoralla kytkimellä; alustyypin erikoisuus oli se, ettei siinä ollut alennusvaihteita eikä edes peruutusta, vaan peruutusta varten kone piti sammuttaa ja käynnistää uudelleen päinvastaiseen suuntaan.
Hankinta ja käyttö Suomessa.
Aluksia ostettiin Suomeen kaikkiaan 18 kpl sodanjälkeistä miinanraivausoperaatiota varten. "DR-4" osallistui operaatioon, jonka päätyttyä alus myytiin Rauma-Repola Oy:lle hinaajaksi. Se sai uuden nimen Rauma II. 
Aluksen historiaan liittyy kohtalokas onnettomuus Rauman satamassa 8. joulukuuta 1964, kun armeijan kuljetusvene "K-8" törmäsi räntätuiskussa hinaajan kanssa. Armeijan vene oli matkalla perinteisiin alokastanssijaisiin Kuuskajaskarin linnakkeelle. Matkustajina oli 38 nuorta naista, joista 25 ja koko kolmehenkinen miehistö hukkui veneen upotessa. Hinaajan päällikkö vapautettiin oikeudessa vastuusta, koska syyllinen onnettomuuteen todettiin olleen armeijan veneen kuljettaja.
Rauma II vaihtoi omistajaa kaikkiaan kuusi kertaa. Viimeksi sen omisti Rederi Alfons Håkans Ab. Aluksen nimi oli tuolloin Fakir. Alus romutettiin Naantalissa vuonna 1984.
Heiligendamm

Heiligendamm on kaupunginosa Bad Doberanin kaupungissa Saksassa Itämeren etelärannalla lähellä Rostockia Mecklenburg-Vorpommernin osavaltiossa.
Heiligendamm on Saksan vanhin Itämeren rannikon kylpyläpaikka; se rakennettiin ylimystön elegantiksi tapaamis- ja lomailupaikaksi. Ensimmäinen arvovieras oli Mecklenburg-Schwerinin herttua Friedrich Franz I, joka valitsi Doberanin kesäasunnokseen 1793, jonka jälkeen paikasta tuli muodikas lomailupaikka. Saksan vanhimmalla hevosradalla järjestettiin ensimmäiset kilpailut 1822.
Heiligendamm oli aateliston lomailupaikka aina 1930-luvulle asti, toisen maailmansodan jälkeen rakennuksia käytettiin parantoloina. Myöhemmin paikkakunnalla on järjestetty arvovieraiden vastaanottoja. Yhdysvaltain presidentti George W. Bush vieraili siellä heinäkuussa 2006 ja kesäkuussa 2007 paikkakunnalla järjestettiin G8-maiden kokous. G8-kokousta varten koko paikkakunta ympäröitiin 2,5 metriä korkealla 13 km:n pituisella piikkilanka-aidalla.
Heiligendammissa on kapearaiteinen rautatie "Molli", jolla kuljetaan höyryveturin vetämillä junilla.
Messier 65

Messier 65 (M65, NGC 3623) on Leijonan tähdistössä sijaitseva kierteisgalaksi, jonka Charles Messier löysi ja luetteloi vuonna 1780. Se sijaitsee noin 35 miljoonan valovuoden päässä Maasta ja on noin 140 000 valovuoden levyinen. Galaksin ikä on noin 13.2 miljardia vuotta.
M65:n suhteellinen kirkkaus on +9,3, joten sen havaitsemiseen tarvitaan kaukoputki. Galaksi näkyy tänne lähes suoraan sivusta. Se on yksi Leijonan kolmikon galakseista yhdessä M66:n ja NGC 3628:n kanssa.
Punaisten lyhtyjen alue

Punaisten lyhtyjen alue on useissa kaupungeissa alue, jossa monet ihmiset myyvät seksuaalisia palveluja rahaa vastaan esimerkiksi stripteaseklubeilla ja muissa aikuisille suunnatuissa paikoissa. Punaisten lyhtyjen alueella on usein myös peep show -esityksiä ja seksilelujen, pornografian, alusasujen ja muiden seksituotteiden myymälöitä. Joissain tapauksissa paikallisviranomaiset ovat sallineet laillisen ja säännellyn prostituution näillä alueilla. Joillain toisilla punaisten lyhtyjen alueilla toiminta on periaatteessa laitonta, mutta käytännöllä sallittua; joillain alueilla ainoastaan prostituutioon liittymätön seksityö on sallittua.
Nimitys juontaa juurensa ilotalojen tavasta ilmoittaa seksiliiketoiminnan harjoittamisesta punaisella lyhdyllä ikkunassaan. Ensimmäisen kerran nimitystä käytettiin tiettävästi Yhdysvalloissa vuoden 1890 tietämillä. 
Tunnettuja punaisten lyhtyjen alueita ovat olleet muun muassa Pigalle Pariisissa, Reeperbahn Hampurissa, De Wallen Amsterdamissa ja Pat Pong Bangkokissa.
Taisto Huuskonen

Taisto Huuskonen (4. marraskuuta 1925 Tampere – 28. marraskuuta 1990 Mouhijärvi) oli suomalainen kirjailija, joka asui 26 vuotta elämästään Neuvostoliitossa ja toimi myös siellä kirjailijana.
Nokialta kotoisin oleva Huuskonen osallistui sotiin, ja sodan jälkeen hän oli mukana SKDL:n toiminnassa. Tyytymättömänä silloisen Suomen oloihin hän loikkasi vaimonsa Ennin kanssa Suomesta Neuvostoliittoon 1949. Ensimmäisellä kerralla he eksyivät takaisin Suomen puolelle, mutta toisella kerralla he onnistuivat pääsemään rajan yli. Neuvostoliitossa Huuskosia pidettiin kuitenkin vakoilijoina, ja he joutuivat viettämään vajaat kaksi vuotta työleireillä Uralin tällä puolen..
Vapauduttuaan leiriltä Huuskonen vaimoineen oleskeli ensin sisä-Venäjällä, mutta onnistui
sitten muuttamaan Petroskoihin Karjalais-suomalaisessa SNT:ssa. Siellä Huuskonen työskenteli ensin metalliteollisuudessa ja sitten toimittajana. Hän alkoi myös kirjoittaa kirjoja, ja julkaistuaan hyvän vastaanoton saaneen sotakirjansa "Teräsmyrsky Kannaksella" (1970) hän pääsi myös Karjalan Kirjailijaliiton jäseneksi.
Vuonna 1975 Huuskoset palasivat Suomeen ja eri vaiheiden jälkeen asettuivat lopulta asumaan Mouhijärvelle.
Vuonna 1979 Huuskonen julkaisi elämänvaiheistaan teoksen "Laps Suomen", joka herätti suurta huomiota ja väittelyä, sillä siinä kuvattiin todenmukaisesti Neuvostoliiton oloja ja elämää siellä. Kirjasta tehtiin myös samanniminen näytelmä 1990.
Huuskonen julkaisi tämän jälkeen myös muitakin kirjoja ("Ennin tarina", sotakirjat "Jermut" ja "Jermut jatkosodassa"), mutta ne eivät enää herättäneet niin suurta huomiota.
Jorma Ojaharju

Jorma Juhani Ojaharju (16. lokakuuta 1938 Vaasa – 8. helmikuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen kirjailija.
Elämä.
Ojaharju toimi merimiehenä, nyrkkeilijänä, sukeltajana, panostajana ja satamatyöläisenä ennen kuin ryhtyi kirjailijaksi vuonna 1966. Jo 15-vuotiaana merille lähtenyt Ojaharju oli myös nyrkkeilyn SM-hopeamitalisti vuonna 1963.
Ojaharju sai mainetta 1960- ja 1970-luvuilla kapakkakirjailijana. Hänen kantapaikkanaan oli aluksi Uudessa Ylioppilastalossa sijainnut Ravintola Hansa ja sittemmin Ravintola Kosmos Kalevankadulla. Tämä vaihe päättyi vuonna 1982 Ojaharjun raitistuttua.
Ojaharjun pääteos on kolmiosainen "Vaasa-trilogia" ("Valkoinen kaupunki" (1976), "Paremmassa maailmassa" (1979) ja "Maa kallis isien" (1982)), jossa hän kuvaa tapahtumia Vaasassa vuoden 1918 sisällissodasta 1970-luvulle saakka. Ojaharjun kirjoitustyyliä on verrattu Gabriel García Márquezin kirjojen maagiseen realismiin.
Kaikkiaan Ojaharjulta ilmestyi yli 40 kirjaa ja lisäksi kuunnelmia ja näytelmiä. Hänen viimeiseksi teoksekseen jäi vuonna 2010 julkaistu omakustanne "Unholan ulapoilta dementian dyyneille". Viimeiset vuotensa Ojaharju asui Helsingin Kontulassa. Ojaharju oli kulttuuriyhdistys Kiilan kunniajäsen.
Ojaharju oli aktiivinen veneilijä ja urheilusukeltaja. Hän omisti pitkään yhdessä näyttelijä Pertti Melasniemen kanssa nopean tuulilasiveneen. Veneellä ei ollut nimeä, mutta omistajat kutsuivat ”varustamoaan” nimellä Käpylän Turskaporvarit Oy.
Jack Meatbeat &amp; the Underground Society

Jack Meatbeat &amp; the Underground Society oli suomalainen psykedeelinen rock-yhtye, joka perustettiin Ilmajoella vuonna 1989. Yhtye siirtyi 1990-luvun alkupuolella asumaan Helsinkiin. 
Historia.
Yhtye äänitti kolme albumia ja kiersi aktiivisesti Eurooppaa 1990-luvulla. Toiminta hiipui vuosikymmenen lopulla, kun Jukka Suksi, Eduardo Martinez ja Marko Perälä siirtyivät The Flaming Sideburnsin riveihin. Petri Mukkala ja Ewo Rytkönen (nyk. Pohjola) soittivat myöhemmin Babylon Whores -yhtyeessä. Hannu-Pekka Björkman tunnetaan nykyään näyttelijänä ja Rytkönen/Pohjola Nightwishin managerina.
Alpo Ruuth

Alpo Armas Ruuth (17. maaliskuuta 1943 Helsinki – 24. toukokuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, jonka teosten aihepiirinä ovat usein Helsingin Kallion ja Sörnäisten työläiskaupunginosat ja niiden asukkaat.
Ennen kirjailijaksi ryhtymistään Alpo Ruuth toimi muun muassa myyjänä, autonapumiehenä ja suutarina. Hänen läpimurtoteoksensa "Kämppä" (1969) kuvaa 1950-luvun lopun Sörkän nuorisojengiä. Ruuthin kirjoissa käsitellään paljon yhteiskunnallisia aiheita, esimerkiksi maastamuuton syitä ("Kotimaa", 1974), varuskuntaelämää ("Korpraali Julin", 1971) ja 1990-luvun alun lamaa ("Kolme miestä Toyotassa", 1993).
Läpimurtoromaanissaan "Kämppä" (1967) Ruuth käsitteli hänen omilla kotikulmillaan Sörnäisissä elävää poikasakkia. Teoksen päähenkilö Pera on monien Ruuthin romaanien tapaan vaatimattomista oloista lähtöisin oleva antisankari, jonka kehitystä ja epäonnistumisia romaanissa seurataan. Hänen vastapoolinaan on kieron pelin osaava Olli, joka hallitsee eteenpäin pyrkimisen taidon. Romaanissa kuvastuvat ryhmän sisäiset säännöt, jotka eroavat muun yhteiskunnan normeista. 
Alpo Ruuth käsikirjoitti Veli-Matti Saikkosen ohjaaman televisioelokuvan "Tykkimies Kauppalan viimeiset vaiheet" (1977), jonka pääosaa näyttelee Vesa-Matti Loiri.
Toukokuussa 2018 Alpo Ruuth sai nimeään kantavan polun Helsingin Sörnäisiin.
James (farkut)

James on suomalainen farkkumerkki, jota valmisti Mattisen Teollisuus Oy. Yritys alkoi valmistaa farkkuja 1950-luvun puolivälissä. Esikuvana oli Vaaksa Oy:n valmistamat ”Väiski”-farkut, joiden tunnuksena oli jänishahmo. Vuonna 1959 Mattinen osti Warner Brosilta ”James Dean” tuotenimen käyttöoikeuden ja nimeksi tuli ”James Dean Style” -farkut. Kuolleen filmitähden nimen käyttö herätti arvostelua ja 1960-luvun alussa nimi lyhennettiin muotoon ”James”. Markkinoinnissa käytettiin monikkomuotoa ”Jamekset”. Kysynnän kasvaessa Mattisen Teollisuus siirsi tuotannon Helsingistä Heinolaan vuonna 1964, minne perustettiin pohjoismaiden suurin farkkutehdas. 
James oli Suomen farkkumarkkinoiden selvä markkinajohtaja 1960-luvulla. Sen menekkiä vauhditti yhteistyö ajan suurimpien suomalaisten rocktähtien kanssa. Näitä olivat muun muassa Raittisen veljekset Eero ja Jussi The Boys -yhtyeineen sekä Danny. Myös televisiomainoksia käytettiin. Mainoskampanjoiden yhteydessä nuorille jaettiin James-lippiksiä (niin sanottu James-kotsa), James-liinoja (vieressä kuva James-liinasta) ja äänilevyjä. Noihin aikoihin James-farkkujen mainosslogan oli "James päällä joka säällä". 
James-farkkujen suosio romahti uuden nuorisosukupolven kasvaessa. Käytännöllisempi syy oli Suomeen rantautuneet ulkomaiset farkkumerkit, jotka lisäsivät kilpailua. 
James-farkut toi 2000-luvun alussa uudelleen markkinoille L-Fashion Group.
James

James on yleinen englanninkielinen etu- ja sukunimi. Nimi esiintyy myös esimerkiksi maantieteellisissä nimissä.
Tunnettuja henkilöitä, joiden etunimi on James.
Kuninkaallisia.
Muita James-nimisiä kuningassukujen jäseniä ovat tai ovat olleet:
Yhdysvaltain presidenttejä.
Kuuden Yhdysvaltain presidentin etunimenä on ollut James:
Dmitri Sipjagin

Dmitri Sergejevitš Sipjagin (, 20. marraskuuta 1853 Kiova – 28. huhtikuuta 1902 Pietari) oli venäläinen virkamies, joka toimi Venäjän sisäministerinä vuosina 1900–1902.
Sipjagin opiskeli Pietarin yliopistossa lakia valmistuen vuonna 1876. Hän työskenteli ulkoministeriössä ja toimi vuosina 1886–1888 Harkovan varakuvernöörinä sekä vuosina 1888–1891 Kuurinmaan ja 1891–1893 Moskovan kuvernöörinä.
Hän tuli sisäministeriksi Ivan Goremykinin jälkeen vuonna 1899.
Dmitri Sipjagin murhattiin Mariinskin palatsissa, jossa sosialistivallankumouksellisen puolueen jäsen Stepan Balmašov ampui hänet vuonna 1902. Häntä seurasi sisäministerinä Vjatšeslav von Pleve.
Marco Parnela

Marco Parnela (s. 5. tammikuuta 1981 Orivesi) on italialais-suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Parnela on suomalaissyntyinen, mutta hän muutti Italiaan jo yhden vuoden ikäisenä, sillä hänen isänsä oli italialainen. Lapsuutensa Parnela vietti Barcellona Pozzo di Gotton kaupungissa lähellä Messinaa. Hän on pelannut juniorina Italiassa Atletico Catanian riveissä ja Saksassa ESV Freilassingissa. Ensimmäisen ammattilaissopimuksen hän teki FC Thunin kanssa, jossa hän pelasi kolme kautta. Vuonna 2003 hän siirtyi Alankomaihin FC Zwolleen, jossa hän pelasi yhden kauden ajan esiintyen kahdeksassa pääsarjaottelussa. Kaudeksi 2004–05 Parnela siirtyi Go Ahead Eaglesiin, jota hän edusti ammattilaisuransa loppuun saakka seitsemän kauden ajan.
Parnela ilmoitti ammattilaisuransa lopettamisesta vuonna 2010. Hän kuitenkin palasi heti tammikuussa jalkapallon pariin ja siirtyi amatöörisarjoissa pelanneen SVZW:n riveihin. Hän edusti SVZW:tä puolentoista kauden verran ja siirtyi kaudeksi 2012–13 Hollannin kuudennella sarjatasolla pelanneeseen CJV'ersiin.
Hän on pelannut myös Suomen alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa ja oli mukana nuorten MM-lopputurnauksessa Argentiinassa vuonna 2001. Yhteensä poikamaajoukkueissa Parnela esiintyi yhdeksän kertaa ja nuorten maajoukkueessa 14 kertaa.
Norma Rae

Norma Rae on vuoden 1979 yhdysvaltalainen draamaelokuva, joka kertoo pienestä eteläyhdysvaltalaisesta kaupungista kotoisin olevasta naisesta, joka lähtee mukaan ammattiliiton toimintaan tekstiilitehtaassa. Elokuvassa esiintyvät Sally Field, Beau Bridges, Ron Leibman, Pat Hingle, Barbara Baxley ja Gail Strickland.
Elokuvan on ohjannut Martin Ritt, joka esiintyy myös cameoroolissa tyytymättömänä tehdastyöläisenä , ja sen ovat käsikirjoittaneet Harriet Frank Jr. ja Irving Ravetch. Elokuva pohjautuu Crystal Lee Suttonin tositarinaan.
Sally Field voitti nimiroolista parhaan naispääosan Oscarin ja David Shiren säveltämä ja Norman Gimbelin sanoittama kappale "It Goes Like It Goes" palkittiin parhaana lauluna Oscar-gaalassa. Sally Field sai roolistaan myös Cannesin elokuvajuhlien näyttelijäpalkinnon sekä NBR-palkinnon ja Golden Globen.
"Norma Rae" valittiin vuonna 2011 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. 
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Norma Raen" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. American Film Institute valitsi sen vuonna 2006 kahdenkymmenen kaikkien aikojen innostavimman yhdysvaltalaiselokuvan joukkoon.
Palkintoja.
Oscarit.
Ehdokkaana:
Golden Globet.
Ehdokkaana:
Antti Nieminen (kuvataiteilija)

Antti Nieminen (15. syyskuuta 1924 Viipuri – 15. helmikuuta 2007 Turku) oli suomalainen taidemaalari ja taidegraafikko. Hän oli Suomen Taidegraafikoiden varsinainen jäsen ja Turun Taidegraafikot ry:n kunniajäsen. Hän toimi myös Arte ry:n puheenjohtajana vuosina 1964–1965 ja 1969. Nieminen opiskeli Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1946–1949 ja lisäksi Académie de la Grande Chaumièressa Pariisissa vuosina 1951 ja 1954. Aluksi hän maalasi ja teki sen rinnalla puupiirroksia, mutta siirtyi sittemmin pelkästään grafiikkaan. Kun Turussa oli järjestetty litografiakurssi, Nieminen siirtyi lähes kokonaan litografiatekniikkaan. Tällä alalla Nieminen oli erityisen arvostettu.
Pro Arte 1957.
Niemisen taiteelle ovat ominaisia fantasia-aiheet, joita leimaa surrealismi. Hänen keski-ikäisenä aloittamansa fantasiataiteen sävy on romanttinen, mutta samalla hyvin maskuliininen, herkkä olematta hempeilevä. Nieminen oli perustamassa valtakunnallista "Pro Arte 1957" -ryhmää, joka sai alkunsa Helsingin Taidehallissa vuonna 1957 pidetystä Otto Mäkilän muistonäyttelystä. Turun Taiteilijaseuran sisälle muodostuneen aktiivisen nelihenkisen ryhmän perustajajäseniä olivat Niemisen lisäksi Antti Lampisuo, Max Salmi ja Helge Stén. Myöhemmin ryhmään liittyivät myös Alpo Jaakola, Olavi Vaarula, Raimo Viitala ja Tapio Kinnunen. Pro Arte 57:n viimeinen näyttely oli Imatran Taidemuseossa 30. marraskuuta – 7. joulukuuta 1958.
Ryhmän juuret olivat 1930-luvulla toimineessa modernismia puolustaneessa Pro Artessa, jonka perustivat Lydén ja Mäkilä. Sen toiminta jatkui vuonna 1960 perustetussa Arte-ryhmässä. Ryhmää kiinnosti erityisesti suomalainen surrealismi, johon jäsenet yhdistivät 1920-luvun Pariisissa syntyneen mustan huumorin sekä absurdeja ja irrationaalisia vivahteita, jotka toivat suomalaiseen surrealismiin kansantaiteen ja lumousten maagisen ilmapiirin.
Niemisen teoksia museoissa.
Antti Nieminen lahjoitti pääosan teoksistaan Turun taidemuseolle. Vuonna 1996 hän lahjoitti museolle pääosan litografiatuotannostaan. Antti Niemisen perikunta lahjoitti vuonna 2008 lisäksi neljäkymmentä taiteilijan muuta teosta Turun taidemuseolle ja joitain kappaleita Lahden ja Jyväskylän taidemuseoihin. Perikunta teetti vuonna 2011 Niemisen kolmesta parhaasta litografiateoksesta julisteita, joita on myyty muun muassa Turun ja Lahden taidemuseoissa. Julisteina ovat seuraavat työt: "Rautamarski" (mustavalkoinen), "Tyttö ja hevonen" (värillinen) sekä "Ofelia 1970" (mustavalkoinen).
Kirjat.
Niemisen kirjallinen tuotanto on melko laaja. Hän piti elämänsä aikana myös erittäin laajamittaisia päiväkirjoja, joihin hän piirsi, maalasi, keräsi leikkeitä ja niin edelleen. Päiväkirjoja kertyi hänen elinvuosiltaan kymmeniä. Esimerkkejä hänen tuotannostaan:
Tietokirjailija ja taidehistorioitsija Anna Kortelainen on kirjoittanut Antti Niemisestä, hänen elämänvaiheistaan ja työstään teoksen "Kivipiirtäjä" (2014).
Lepositeet

Lepositeet ovat sairaaloissa yleisesti käytettävä eristysmuoto, jossa itselleen tai muille vaaraksi oleva potilas eristetään sitomalla hänet selälleen. Jalat sidotaan nilkkojen yläpuolelta, vartalo vatsan kohdalta ja ranteet samaan siteeseen vartalon kanssa. Osa siteistä voidaan myös jättää kiinnittämättä, jolloin potilas voi liikkua enemmän. Jos potilas ei ole vaarallinen, ruokailujen yhteydessä kädet irrotetaan siteistä, ja hänelle tuodaan ruoka kertakäyttöastioissa.
Potilasta voidaan pitää lepositeissä jopa kuukauden ajan, mutta näin pitkäaikainen eristäminen on harvinaista. Lepositeet aiheuttavat raajojen ja lihasten puutumista, ja kipu voi olla kovaa. Pitkään lepositeissä oleville annetaan verihyytymiä ehkäisevää lääkettä. Yleensä lääkäri tarkistaa leposidehoidon jatkumisen tarpeen aamuisin ja iltaisin.
Useimmat potilaat pitävät leposide-eristystä erittäin epämiellyttävänä, mutta joissain tapauksissa ahdistunut potilas saattaa myös itse pyytää lepositeisiin sitomista. Lepositeisiin joutuminen on yleensä seurausta väkivaltaisesta käytöksestä itseä tai muita kohtaan. Lepositeissä itsensä vahingoittaminen on lähes mahdotonta.
Leposide-eristys voidaan suorittaa vain lääkärin luvalla, ja potilas on eristyksen aikana jatkuvassa valvonnassa. Lepositeisiin eristetylle potilaalle nimetään vastuuhoitaja, ja eristyksen aikana läsnä on oltava koko ajan hoitaja. Lepositeitä käytetään myös nuortenosastoilla.
Jukka Hildén

Jukka Henry Mikael Hildén (s. 3. elokuuta 1980 Helsinki) on Duudsonit-ryhmän jäsen.
Ura.
Hildén on esiintynyt useissa televisio-ohjelmissa ja elokuvissa. Hänen televisiouransa alkoi Duudsonit-ryhmässä vuonna 2001, ja hän on myös ryhmän tuotantoyhtiön Rabbit Filmsin osakas. Hildén on ollut mukana myös esimerkiksi "Jackass 3D" -elokuvassa (2010) ja "Ice Age" -animaatioelokuvissa ääninäyttelijänä.
Hildén oli vastaanottamassa palkintoa tammikuussa 2011, kun Duudsonit palkittiin Kultaisella Venlalla parhaasta kotimaisesta tv-ohjelmasta.
Lokakuussa 2022 ilmestyi Johnny Knigan julkaisema, Jani Niipolan kirjoittama elämäkertakirja "Jukka Hildén – Kivun perintö".
Yksityiselämä.
Hildén on Duudsonien ainoa jäsen, joka ei ole syntynyt Seinäjoella. Hän syntyi Helsingissä mutta kasvoi Alahärmässä ja Seinäjoella.
Hildén on suorittanut asepalveluksen laskuvarjojääkärinä Utin Jääkärirykmentissä.
Hildén meni naimisiin pitkäaikaisen tyttöystävänsä Outi Haapasalmen kanssa 2011. Pariskunnan ensimmäinen lapsi, poika, syntyi tammikuussa 2012 ja toinen lapsi, tytär, vuonna 2014. He asuivat yhdessä Yhdysvalloissa. Helmikuussa 2018 he jättivät avioeropaperit. Hildénin mukaan he olivat tehneet eroamispäätöksen jo edellisenä vuonna. Elokuussa 2018 Hildén kihlautui 22-vuotiaan yhdysvaltalaisen Chachi Gonzalesin kanssa. Chachi on ammatiltaan tanssija, mutta hänet tunnetaan paremmin sosiaalisen median supertähtenä, sillä hänen Instagram-tiliään seuraa yli 1,6 miljoonaa ihmistä. Pari meni naimisiin Suomessa syyskuussa 2019. Heidän ensimmäinen tyttärensä syntyi marraskuussa 2019, toinen heinäkuussa 2021 ja kolmas elokuussa 2024.
Oikeudenkäynnit ja riita- ja rikostuomiot.
Hildén tuomittiin helmikuussa 2019 Helsingin käräjäoikeudessa maksamaan Nordea-pankille oikeudenkäyntikuluineen 214 000 euroa hänen jätettyä toukokuussa 2018 maksamatta pankin saatavat. Hilden tuomittiin syyskuussa 2021 Helsingin käräjäoikeudessa huumausaineen käyttörikoksesta kymmeneen päiväsakkoon, joka teki hänen tuloillaan 380 euroa. Rikos oli tapahtunut kesällä ja syksyllä 2019 Helsingissä.
Erkki Palolampi

Alvar Erkki (Erik) Bruno Palolampi (sukunimi vuoteen 1927 Sundström; 1. kesäkuuta 1908 Tampere – 11. marraskuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen sotakirjailija ja urheiluvaikuttaja. Hänen tunnetuin teoksensa on talvisodan Kollaan taisteluista kertova "Kollaa kestää". Tämä kirja on käännetty monelle kielelle ja siitä on otettu useita painoksia. Palolampi toimi Kollaan rintamalla valistusupseerina. 
Erkki Palolampi kävi viisi luokkaa Tampereen lyseota ja toimi sitten Tampereella konttoristina ja vuosina 1938–1940 Aamulehden toimittajana. Talvisodan jälkeen Palolampi oli "Suomen Osuuskuntien Keskuskunnan" (SOK) sosiaalijohtaja 1941–1971. 
Erkki Palolampea pidetään Suomen urheiluelämän keskeisenä kehittäjänä Lauri Pihkalan ohella. Hän toimi myös monien urheilujärjestöjen johtotehtävissä. Palolampi oli muun muassa Suomen Voimisteluliiton puheenjohtajana vuodet 1959–1967 ja Suomen Valtakunnan Urheiluliiton varapuheenjohtajana 1960–1967.
Yhdessä Pihkalan kanssa Palolampi ideoi Pirkan Hiihdon, joka järjestettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1955.
NAIRU

NAIRU on taloustieteessä englanninkielinen lyhenne (), jolla tarkoitetaan makrotalouden teoriaa siitä, kuinka voidaan saavuttaa alhainen työttömyysaste inflaatiota kiihdyttämättä.
NAIRU-teorian muodostaminen alkoi, kun vuonna 1958 esitettiin, että työttömyydellä ja inflaatiolla on käänteinen suhde. Tätä ajatusta kutsutaan Phillipsin käyräksi. NAIRU-teorian kannattajien mukaan mukaan työttömyys ei pitkällä aikavälillä riipu inflaatiosta, joten Phillipsin käyrä ei kuvaisi todellisuutta. NAIRU liittyy läheisesti Milton Friedmanin luomaan käsitteeseen luonnollinen työttömyysaste.
NAIRU-konseptin kannattajat määrittelivät uudelleen käsitteen täystyöllisyys tarkoittamaan NAIRU-tasoista työttömyyttä, sillä he katsovat, että täystyöllisyyttä ei voi saavuttaa vahingoittamatta kansantaloutta. Aikaisemmin täystyöllisyys merkitsi, että avoimia työpaikkoja on vähintään yhtä paljon kuin työttömiä työnhakijoita. Nykyään viranomaiset pyrkivät NAIRU-konseptin mukaisesti inflaation hillintään ja tarvittaessa jarruttavat kansantalouden ylikuumenemista. Tämä on yksi selitys sille, miksi NAIRU-konseptia noudattavalla politiikalla ei ole enää saavutettu niin alhaisia työttömyysasteita kuin toisen maailmansodan jälkeisen talousbuumin aikana. Tällaisella talouspolitiikalla ei enää saavuteta niin alhaisia työttömyysasteita kuin oli mahdollista saavuttaa silloin, kun inflaation annettiin kasvaa vapaasti.
NAIRU-teorian mukaan työttömyyttä voidaan vähentää vain tekemällä rakenteellisia uudistuksia: näillä tarkoitetaan esimerkiksi työttömyysturvan heikentämistä, jotta ihmisillä olisi enemmän kannustimia hakeutua työhön ja ammattiliittojen vallan rajoittamista, jotta niiden toiminta ei häiritsisi työmarkkinoiden luonnollista toimintaa.
NAIRU on teoria, jonka avulla pyritään selittämään stagflaation syntymistä. Sen mukaan Phillipsin käyrän voi sanoa olevan lyhyen aikavälin kuvaaja, kun taas NAIRU kuvaa pitkän aikavälin tasapainoa. Siis työllisyyttä ei NAIRU-teorian mukaan voida pitkällä aikavälillä tasapainossa kasvattaa ilman, että inflaatio kiihtyisi samanaikaisesti. Tämä ei kuitenkaan sulje pois finanssipolitiikan vaikutuksia lyhyellä ja keskipitkällä aikavälillä (sopeutumisjakso uuteen tasapainoon).
Melvyn Douglas

Melvyn Edouard Hesselberg (5. huhtikuuta 1901 Macon, Georgia – 4. elokuuta 1981 New York), tunnetaan paremmin nimellä Melvyn Douglas, oli yhdysvaltalainen elokuva-, televisio- ja teatterinäyttelijä. Hän sai urallaan kunkin alan arvostetuimman palkinnon, eli Oscarin (kahdesti), Emmyn ja Tonyn.
Ura.
Douglas teki pitkän uran valkokankaalla, televisiossa ja teatterissa. Hän esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1928 Broadwayllä William Mackin näytelmässä "A Free Soul", joka menestyi suhteellisen hyvin. Parin heikomman näytelmän jälkeen Douglas näytteli 232 kertaa esitetyssä näytelmässä "Tonight or Never", jota tehdessä hän tapasi myös toisen vaimonsa näyttelijä Helen Gahaganin.
Ensimmäisen kerran Douglas nähtiin elokuvissa 1930-luvulla. Hän esiintyi muun muassa kolmesti Greta Garbon kanssa elokuvissa "Sinun tahtosi mukaan", "Ninotchka" ja "Kaksoset".
Toisen maailmansodan aikana Douglas toimi ensin siviilipuolustustoimistossa ja sitten Yhdysvaltain maavoimissa. Sodan jälkeen hän palasi sekä valkokankaalle että teatteriin. Hän otti jatkossa kypsempiä rooleja, kuten elokuvassa "Sekamelskahuvila". Douglasin saatua lisää ikää hän teki monia mainittavia isärooleja elokuvissa "Sodassa ja rakkaudessa", "Hud – lännen kapinallinen", josta hän sai myös ensimmäisen Oscarinsa, "Valtapeli" ja "I Never Sang for My Father", josta hän oli Oscar-ehdokkaana. Vuonna 1959 Douglas esiintyi ensimmäistä kertaa Broadwayllä musikaalissa ("Juno"). Toisen Oscarinsa hän sai 1970-luvun lopulla elokuvasta "Tervetuloa, Mr. Chance!". Tony-palkinnon Douglas sai roolistaan näytelmässä "The Best Man" ja Emmyn CBS Playhousen osasta "Do Not Go Gentle into That Good Night".
Broadwayllä Douglas esiintyi viimeisen kerran 1960-luvun lopulla näytelmässä "Spofford". Hänen viimeinen suurehko elokuvaroolinsa oli vuoden 1981 elokuva "Kummitusjuttu", jossa esiintyivät myös viimeistä kertaa valkokankaalla Fred Astaire ja Douglas Fairbanks Jr. Douglasilla on kaksi tähteä Walk of Famella elokuva- ja televisioansioistaan.
Yksityiselämä.
Douglas oli kahdesti naimisissa. Rosalind Hightowerin kanssa hän sai kaksi lasta. Toisen kerran Douglas meni naimisiin vuonna 1931 näyttelijä/poliitikko Helen Gahaganin kanssa. Pari oli yhdessä lähes 50 vuotta ja heidät erotti vasta Gahaganin kuolema. He saivat yhteensä kaksi lasta.
Douglas kuoli vuonna 1981 New Yorkissa keuhkokuumeeseen ja sydänsairauden jälkitauteihin.
Loyal to the Game

Loyal to the Game on vuonna 1996 kuolleen Tupac Shakurin viides postuumisti julkaistu albumi. Ennen julkaisematonta materiaalia sisältävä albumi julkaistiin Euroopassa 12. joulukuuta 2004 ja Yhdysvalloissa kaksi päivää myöhemmin. Albumin tuotantopuolesta vastasi Eminem.
MTV:n haastattelussa Eminem kertoi kirjoittaneensa Tupacin äidille Afeni Shakurille kirjeen kysyen, saisiko hän tuottaa seuraavan Tupacin albumin. Afeni Shakur suostui pyyntöön ja antoi samalla Eminemin Shady Records -artisteille luvan osallistua levyn tekoon. Niinpä albumilla ovat mukana 50 Cent, G-Unit ja Obie Trice. Muita merkittäviä vierailijoita ovat muun muassa Dido ja Elton John, joka laulaa albumin hittisinglessä ”Ghetto Gospel”. Kappaleesta on kuvattu myös musiikkivideo.
Eminem käytti albumia tuottaessaan useita epätavallisia tuotantoteknillisiä keinoja, muunnellen muun muassa Tupacin äänen tahtia ja säveltasoa, jotta laulu sopisi paremmin biittiin. Useissa kappaleissa on myös käytetty sanoitusten muokkaamiseen ”leikkaa/liimaa”-menetelmää, jotta lyriikat saatiin vastaamaan paremmin julkaisuajankohdan rapkulttuuria. Menettely aiheutti paljon kritiikkiä niin ihailijoiden kuin asiantuntijoidenkin piireissä, koska Tupacin laulu ei käynyt kunnolla biittiin.
Albumi debytoi Billboard 200 -listan ensimmäisellä sijalla myyden avausviikolla 330 000 kappaletta. Myöhemmin albumi saavutti platinarajan Yhdysvalloissa ja kultarajan Euroopassa.
Messier 66

Messier 66 (M66, NGC 3627) on Leijonan tähdistössä sijaitseva kierteisgalaksi, jonka Charles Messier löysi ja luetteloi vuonna 1780. Se sijaitsee noin 36 miljoonan valovuoden päässä Maasta ja on noin 120 000 valovuoden levyinen. Galaksin ikä on noin 13,2 miljardia vuotta.
M66:n suhteellinen kirkkaus on +9,0, joten sen havaitsemiseen tarvitaan kaukoputki. Suurella kaukoputkella sen itäpuoliskosta on mahdollista erottaa erityisen paksu kierteishaara. Se on yksi Leijonan kolmikon galakseista yhdessä M65:n ja NGC 3628:n kanssa.
Mikko Rönnholm

Mikko Armas Rönnholm (s. 8. helmikuuta 1946 Naantali) on suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän on koulutukseltaan diplomi-insinööri. 
Rönnholm oli kansanedustaja Varsinais-Suomen alueen käsittäneestä Turun ja Porin läänin eteläisestä vaalipiiristä vuosina 1979–1987 ja uudelleen 1991–1995. Euroopan parlamenttiin hän kuului 1995–1996 eduskunnan valitsemana. 
Rönnholmin poliittista uraa varjosti vuonna 2022 noussut kohu hänen käytöksestään luottamushenkilönä. Naantalin kaupunginhallitus käsitteli Rönnholmin epäasiallista käyttäytymistä salassa pidettävänä asiana, mikä aiheutti merkittävän kolauksen hänen jo ennestään hiipuneelle poliittiselle uralleen. Kohun jälkeen Rönnholm on jättäytynyt pois politiikasta.
Rönnholmin poika Antton Rönnholm oli sosiaalidemokraattien puoluesihteerinä 2017–2023 ja Riku Rönnholm toimi Iitin kunnanjohtajana 2014–2021, jonka jälkeen KymiRingin toimitusjohtajana.
Tornionmäen koulu

Tornionmäen koulu oli Kouvolan Tornionmäessä sijainnut peruskoulun ala-aste. Se lakkautettiin vuonna 2014 ja oppilaat siirtyivät uuteen, muutaman sadan metrin päähän rakennettuun Mansikkamäen koulun. Koulussa oli noin 200 oppilasta luokilla 1–6. Koulurakennus oli tyhjillään kevääseen 2019 saakka, vaikkakin rakennus oli ennen sitä joidenkin yhdistysten käytössä. Keväällä 2019 Sarkolan koulu siirrettiin väistötiloihin entisen Tornionmäen koulun rakennukseen. Sarkolan koulu toimi väistötiloissa kesään 2022 saakka, jolloin Sarkolan uusi koulu valmistui.
Koulun historia.
Tornionmäessä on annettu kouluopetusta vuodesta 1938 lähtien, jolloin perustettiin Valkealan ja Kouvolan kauppalan raja-alueelle Tornionmäen kansakoulu. Vuonna 1950 Tornionmäen alue liitettiin Kouvolaan ja vuonna 1951 valmistui uusi arkkitehtitoimisto Blomstedt &amp; Stenbäckin suunnittelema koulurakennus, jossa Tornionmäen koulu toimi lakkauttamiseen asti. Koulu jakautuu korkeampaan luokkaosaan ja matalampaan saliosaan, joita yhdistää sisääntuloaula. Vanha koulurakennus toimi sittemmin nuorisotalona ja on vuodesta 2002 lähtien ollut partiolaisten, taiteilijaryhmä Tajun ja Kouvolan Radiokerhon radioamatöörien käytössä.
Marioff

Marioff Corporation Oy on suomalainen vesisumusammutusteknologiaan erikoistunut yritys, joka toimittaa sprinklerijärjestelmiä maailmanlaajuisesti. Yrityksen Hi-Fog-vesisumusammutus tukahduttaa palon käyttäen merkittävästi vähemmän vettä perinteisiin sprinklerijärjestelmiin verrattuna, vähentäen vesivahinkoja ja toiminnan keskeytyksiä.
Göran Sundholmin perustama ja hänen sprinklerikeksintöään hyödyntävä Marioff on nykyisin osa Sentinel Capital Partners sijoitusyhtiön portfoliosta. Marioff-konserniin kuuluvat suomalaisen emoyhtiön lisäksi tytäryhtiöt Ruotsissa, Isossa-Britanniassa, Saksassa, Italiassa, Ranskassa, Puolassa, Espanjassa ja Yhdysvalloissa, Singaporessa ja Kiinassa. 
Yritys on kehittänyt vuodesta 1991 lähtien Hi-Fog-vesisumusammutusjärjestelmiä, joissa vesi hajotetaan korkealla paineella hienojakoiseksi vesisumuksi. Pienet pisarat maksimoivat veden sammutustehokkuuden, jolloin tarvittavat vesimäärät ovat huomattavasti pienemmät kuin perinteisissä sprinklerijärjestelmissä. Ympäristöystävällisellä vesisumulla voidaan korvata myös kaasujärjestelmiä, joilla tyypillisesti on haitallisia terveys- ja ympäristövaikutuksia. Järjestelmä otettiin ensimmäisenä käyttöön risteilyaluksissa ja myöhemmin järjestelmän suosio on kasvanut merkittävästi muun muassa hotelleissa, sairaaloissa, tietokonesaleissa ja kulttuurihistoriallisissa kohteissa, mutta myös erilaisissa teollisuuslaitoksissa kuten esimerkiksi voimalaitoksissa ja autotehtaissa.
Järjestelmän on alun perin keksinyt ja kehittänyt tuusulalainen keksijä Göran Sundholm, joka perusti Marioffin vuonna 1985. Sundholm myi vuonna 2001 yrityksestä puolet sijoitusyhtiö Nordic Capitalille 50 miljoonan euron kauppasummalla. Loppuosuuden hän myi 132 miljoonalla eurolla yhdysvaltalaiselle United Technologies Corporationille vuonna 2007.
Marioff on suojannut vahvasti teknologiaansa maailmanlaajuisesti yli tuhannella jo myönnetyllä sekä vireillä olevalla patenttihakemuksella.
Kimmo Yliriesto

Kimmo Antero Yliriesto (s. 28. tammikuuta 1983 Rovaniemi) on suomalainen mäkihyppyvalmentaja ja entinen mäkihyppääjä. 
Mäkihypyn maailmancupissa Yliriesto kilpaili ensimmäisen kerran Kuopiossa joulukuussa 2000. Ensimmäiset maailmancup-pisteensä hän sai oltuaan kymmenes Hakuban suurmäessä tammikuussa 2002. Parhaan sijoituksensa, seitsemännen tilan, hän saavutti Sapporon suurmäen kilpailussa helmikuussa 2005. Mäkihypyn Continental Cupissa hän voitti kaksi osakilpailua. Ylirieston pisin hyppy on 209 metriä Planicasta vuodelta 2002.
Vuonna 2015 Yliriesto valittiin Etelä-Korean mäkihyppymaajoukkueen kakkosvalmentajaksi. Hän on valmentanut myös Kouvolan Hiihtoseuran junioreita ja muun muassa Harri Ollia.
Juha-Matti Ruuskanen

Juha-Matti Matias Ruuskanen (s. 24. heinäkuuta 1984 Kuopio) on suomalainen mäkihyppääjä. Hän on kotoisin Kuopiosta ja edusti seuratasolla Puijon Hiihtoseuraa. Ruuskanen debytoi mäkihypyn maailmancupissa 28. joulukuuta 2003 ja sijoittui silloin 32:nneksi. Hänen paras henkilökohtainen sijoituksensa on kuudes Japanin Hakubasta 23. tammikuuta 2004. Joukkuemäestä hänellä on yksi maailmancup-voitto Oberstdorfin lentomäestä 15. helmikuuta 2009. Continental Cupissa Ruuskasella on viisi palkintokorokesijaa. 
Ruuskanen valittiin varamieheksi Liberecin MM-kisoihin 2009.
Louis Hjelmslev

Louis Trolle Hjelmslev (3. lokakuuta, 1899, Kööpenhamina, Tanska – 30. toukokuuta, 1965, Kööpenhamina, Tanska) oli tanskalainen kielitieteilijä. Hän oli kielitieteellisen strukturalismille tärkeän "Kööpenhaminan piirin" keskeisiä henkilöitä. Yhdessä Hans-Jørgen Uldallin (1907–1957) kanssa Hjelmslev loi "glossematiikaksi" kutsutun teorian, joka oli eräs keskeisimmistä kielitieteellisen strukturalismin muodoista.
Englanninnos: "Prolegomena to a Theory of Language." Translated by Francis J. Whitfield. (2. laajennettu p. 1969.)
Englanninnos: "Language: An Introduction." Translated by Francis J. Whitfield. (1970)
Rafael Martín Vázquez

Rafael Martín Vázquez (s. 25. syyskuuta 1965 Madrid, Espanja) on espanjalainen entinen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa oli keskikenttäpelaaja ja hän edusti suurimman osan urastaan Real Madridia.
Martín Vázquez oli Real Madridin kasvatti ja pelatessaan seuran reservijoukkueessa Castillassa muodosti kuuluisan "Quinta del Buitren" () yhdessä Emilio Butragueñon, Míchelin, Manolo Sanchísin ja Miguel Pardezan kanssa. Ensiesiintymisensä Real Madridin edustusjoukkueessa Martín Vázquez teki 4. joulukuuta 1983 ottelussa Real Murciaa vastaan samaan aikaan Sanchísin kanssa. Martín Vázquez pelasi Madridissa vuoteen 1990 asti, jolloin hän siirtyi Torinoon. Vuonna 1992 hän edusti hetken aikaa myös Marseillea ennen paluutaan takaisin Real Madridiin, jossa hän tällä kertaa pelasi vuoteen 1995.
Vuodet 1995–1997 Martín Vázquez edusti Deportivo La Coruñaa. Kevätkaudeksi 1998 hän siirtyi Meksikoon Celayan joukkueeseen, jossa myös Butragueño ja Míchel jo pelasivat. Vuonna 1998 hän pelasi vielä lyhyen aikaa Saksan 2. Bundesliigan Karlsruhessa ennen uransa päättämistä. Martín Vázquezin uran suurimmat saavutukset ovat Real Madridista, jossa hän voitti muun muassa Espanjan-mestaruuden kuudesti ja UEFA-cupin kahdesti. Deportivossa hän voitti kertaalleen Espanjan supercupin.
Espanjan maajoukkueessa Martín Vázquez pelasi kaikkiaan 38 ottelua ja teki yhden maalin. Hän edusti maataan vuoden 1988 EM-kilpailuissa ja vuoden 1990 MM-kilpailuissa.
Pelaajauransa jälkeen Martín Vázquez on toiminut urheilukommentaattorina ja Real Madridin juniorijoukkueiden valmentajana.
Peter Grant

Peter Grant (5. huhtikuuta 1935 Surrey, Englanti – 21. marraskuuta 1995) oli englantilainen musiikkimanageri. Grant oli The Yardbirdsin, Led Zeppelinin, Stone the Crowsin ja Bad Companyn manageri sekä Swan Song Recordsin toimitusjohtaja. Grant paransi huomattavasti artistien ja yhtyeiden elinoloja kiertueilla sekä olosuhteita konserteissa ja nosti heidän palkkionsa uudelle tasolle.
Ennen managerinuraansa Grant toimi monissa tehtävissä viihdealalla, mm. klubiportsarina, teattereissa statistina, sivuroolinäyttelijänä ja stunt-miehenä. Vuosina 1958–1963 Grant näytteli useissa elokuvissa ja televisiosarjoissa.
Grantin managerikausi osui 1960- ja 1970-luvuille. Hän vetäytyi lähes kokonaan musiikkibisneksestä 1980-luvulla, Led Zeppelinin ja Swan Songin lopettaessa 1983.
Grantin yksityiselämää varjostivat vaikeudet avioliitossa sekä pahasta kokaiiniriippuvuudesta ja suuresta ylipainosta johtuvat terveysongelmat. Ennen kuolemaansa Grant kuitenkin pääsi irti riippuvuudestaan ja laihtui huomattavasti. Hän kuoli sydänkohtaukseen marraskuussa 1995, ja hänet haudattiin 4. joulukuuta 1995 Sussexin Hellinglyyn, Led Zeppelin lopettamisen 15-vuotispäivänä.