tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Siperianorapihlaja

Siperianorapihlaja ("Crataegus sanguinea") on ruusukasvien heimoon ja orapihlajien sukuun kuuluva kasvilaji, joka kasvaa luonnonvaraisena Siperian eteläosissa, Mongoliassa ja Kiinan kaikkein pohjoisimmissa osissa.
Siperianorapihlaja kasvaa kaksi tai kolme metriä korkeaksi pensaaksi. Sen tertuissa kasvavat raadonhajuiset kukat ovat pieniä ja valkoisia. Kasvi kukkii heinäkuussa. Kukasta kypsyvä punainen, marjamainen hedelmä on itse asiassa omenan kaltainen epähedelmä. Siperianorapihlajan orat ovat lyhyet tai ne voivat puuttua kokonaan.
Suomessa siperianorapihlaja menestyy vyöhykkeillä I–VII. Se on hyvin talvenkestävä ja viihtyy aurinkoisilla paikoilla.
Maailman suurin elossa oleva siperianorapihlaja kasvaa Washingtonissa Seattlen Volunteer Parkissa.
Käyttö.
Siperianorapihlajaa viljellään syömäkelpoisten hedelmiensä vuoksi. Hedelmiä voi syödä sekä raakoina että kypsennettyinä. Niistä voi valmistaa hilloa, hyytelöä ja hedelmäsäilykkeitä. Siperianorapihlajaa kasvatetaan puutarhoissa ja sitä käytetään pensasaitana.
Iso-orapihlaja

Iso-orapihlaja ("Crataegus submollis") on ruusukasvien heimoon ja orapihlajien sukuun kuuluva kasvilaji, joka kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan koillisosissa, mistä se on levinnyt vieraslajina myös Eurooppaan. Iso-orapihlaja on tavallisesti noin 6–7 metrin korkuiseksi kasvava pensas, jonka varsissa on lukuisia jopa seitsemän senttimetrin mittaisia piikkejä. Pohjushedelmät ovat kirkkaanpunaisia.
Iso-orapihlaja muistuttaa huomattavasti sukulaistaan pilviorapihlajaa ("Crataegus mollis"), mutta lajien levinneisyysalueet eroavat toisistaan. Muita eroja on muun muassa iso-orapihlajan piikikkäämmyydessä ja heteiden lukumäärässä; siinä missä pilviorapihlajalla on tavallisesti noin 20 hedettä, iso-orapihlajalla niitä on vain kymmenen.
Hamada (Shimane)

Hamada () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūgokun alueella Shimanen prefektuurissa. Se sijaitsee Japaninmeren rannikolla prefektuurin länsiosassa. Kaupungin rannikko on rikkonainen ja maisemiltaan kaunis. Suurin osa sen alueesta on Chūgokuvuoristoa ja etelässä se rajautuu Hiroshiman prefektuuriin. Hamadassa on 53 330 asukasta (joulukuussa 2019) ja sen pinta-ala on 690,68 neliökilometriä. 
Nara-kaudella 700-luvulla Hamadaan sijoitettiin Iwamin provinssin pääkaupunki ("kokufu") ja provinssitemppeli. Myöhemmin Kamakura-kaudella se kehittyi Aasian mantereelle suuntautuneen kaupan satamana. Edo-kaudella 1600-luvulla siitä tuli Hamadan daimiokunnan linnanaluskaupunki Matsudaira-klaanin hallinnassa ja siellä harjoitettiin muun muassa raudan, kattotiilten ja silkin tuotantoa. Kaupungin satamaa on kehitetty jo 1800-luvun loppupuolelta ja voimakkaammin 1950-luvulta lähtien. Sinne tuodaan etenkin puutavaraa. Myös kalastus ja kalatuotteiden valmistus ovat merkittäviä elinkeinoja. Kattotiilten lisäksi "Sekishū"-japaninpaperin valmistus on tärkeä perinteinen käsityön ala, joka on lisätty Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Maaseutualueilla viljellään esimerkiksi viinirypäleitä, japaninkastanjaa ja siitakesieniä. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Hamadalle myönnettiin kuntaliitoksen yhteydessä vuonna 1940. Kaupunki kasvoi huomattavasti vuonna 2005, kun siihen liitettiin Asahin, Kanagin ja Misumin maaseutukaupungit sekä Yasakan kyläkunta. 
Hamadan kulttuuriperintöön kuuluvat erilaiset historialliset muinaisjäänteet, kuten Iwamin provinssitemppelin ja Hamadan linnan rauniot. Tatamigauran pinnanmuodoiltaan monimuotoinen rannikkoalue on eräs kaupungin luonnonnähtävyyksistä. Ōsavuori ympäristöineen kaupungin etelärajalla kuuluu Länsi-Chūgokuvuorten puolikansallispuistoon. Kaupungissa toimii Shimanen prefektuurinyliopisto. Hamadaa palvelee JR Nishi-Nihonin San’in-päälinja.
Alfonso Signorini

Alfonso Signorini (s. 7. huhtikuuta 1964 Milano) on italialainen televisio- ja radiojuontaja.
Ichthyovenator

Ichthyovenator (nimen merkitys "kalametsästäjä") on sukupuuttoon kuollut teropodeihin kuuluva dinosaurussuku, jonka ainoa laji on Ichtyovenator laosensis. Laji eli varhaisella liitukaudella nykyisen Laosin alueella ja todennäköisesti Apt-vaiheessa noin113–125 miljoonaa vuotta sitten. "Ichthyovenator" tunnetaan fossiileista, jotka on kerätty Grès supérieurs-muodostelmasta. Kuten muillakin tämän suvun lajeilla oli tälläkin jonkinlainen purje selässään.
Fossiilit.
"Ichthyovenator" löydettiin ja nimettiin vuonna 2012 Ronan Allanin toimestanimittänyt ja kuvaillut vuonna 2012 Ronan Allain, Tiengkham Xeisanavong, Philippe Richir ja Bounsou Khentavong.
"Ichthyovenatoria" edustaa vain yksi holotyyppi. Tämä fossiili löydettiin vuonna 2010 Grès supérieurs-muodostelmastaSavannakhet Basin -alueelta, Savannakhetin maakunnasta. Se koostuu osittaisesta luurangosta, josta puuttuu lajin pääkallo, ja joka sisältää osan selkärangaa, jossa on muun muassa viisi säilynyttä nikamaa ja myös oikean häpyluun ja takaosan kylkiluuta.
Nimi.
"Ichthyovenatorin" nimi on johdettu kreikan kielestä, jossa ἰχθύς (ichthys) ja latinan kielestä, jossa venatori tarkoittaa "hunter" eli suomeksi "metsästäjä." Nimi johtuu lajin kalaravinnosta.
Kuvaus.
Vuonna 2016 paeleontologi nimeltään George S. Paul arvio "Ichthyovenatorin" pituudeksi noin 8.5 metriä, ja painoksi noin 2 tonnia. 
Erikoinen purje.
Tällä lajilla oli erikoinen piirre, niin sanottu aaltoileva purje. Ensimmäinen osa purjetta oli suurempi ja pidempi, kun taas toinen purje nousi jyrkästi ylöspäin lajin toisesta ristiluusta, missä pienempi purje saattoit ylettyä maksimikorkeuteen, lajin kolmannessa ja neljänessä nikamassa kunnen alkoi kaartua taas alaspäin viidennessä nikamasta. Tämän takia purje pystyttiin jakamaan kahteen eri osaan. Tämän takia on voitu uskoa, että purjeita käytettin enemmän näyttämiseen, jotta muut lajit erottuisivat toisistaan.
Luokittelu.
"Ichthyovenatorin" kuvasi sen alkuperäiset löytäjät Spinosauridae heimoon, tarkemmin sanottuna alaheimoon Baryonychinae. Vuoden 2014 havaittiin sen sijaan, että Ichthyovenator kuului Spinosaurinae-alaheimoon, koska hampaat olivat erilaiset ja Arden ja, koska lajin nikamat olivat jokseenkin samanlaisia kuin Sigilmassasauruksella. 
Kladogrammi.
Alla on kladogrammi, joka perustuvat Ardenin tutkimusten tuloksiin vuonna 2018:
Jagat Prakash Nadda

Jagat Prakash Nadda (s. 2. joulukuuta 1960) on intialainen poliitikko, joka toimii Intian kansanpuolueen nykyisenä puheenjohtajana vuodesta 2020 alkaen. Modin ensimmäisessä hallituksessa hän toimi terveysministerinä vuosina 2014–2019.
Nadda syntyi Biharissa bramiiniperheeseen. Opiskellessaan Patnan yliopistossa hän liittyi hindunationalistiseen Akhil Bharatiya Vidyarthi Parishad (ABVP) -opiskelijajärjestöön, jonka sihteeriksi hänet valittiin vuonna 1977. Himachal Pradeshin yliopistossa hän aloitti lakiopinnot ja jatkoi opiskelijapolitiikassa vaikuttamista, jonka seurauksena hänestä tuli vuonna 1984 ensimmäinen opiskelijajärjestön puheenjohtaja, joka kuului ABVP-järjestöön. Vuosina 1986–1989 hän toimi ABVP:n pääsihteerinä. Kaksi vuotta myöhemmin hänestä tuli Intian kansanpuolueen nuorisojärjestön puheenjohtaja.
Osavaltiopolitiikassa Nadda on vaikuttanut tulemalla valituksi lainsäätäjäksi Himachal Pradeshin osavaltioparlamenttiin vuosina 1993, 1998 ja 2007. Siirtymä valtakunnanpolitiikkaan tapahtui vuonna 2010, jolloin puolueen silloinen puheenjohtaja Nitin Gadkari nimitti hänet puolueen pääsihteeriksi. Kaksi vuotta myöhemmin hänet nimitettiin Rajya Sabhan jäseneksi. Kun Intian kansanpuolue voitti vuoden 2014 parlamenttivaalit hänet nimitettiin maansa terveysministeriksi.
Frank Braley

Frank Braley (s. 1968) on ranskalainen pianisti. 
Braley aloitti pianonsoiton opiskelun 4-vuotiaana. Kuusi vuotta myöhemmin hän piti ensikonsertin Orchestre Philharmonique de Radio Francen kanssa Pariisin Salle Pleyelissä. Vuonna 1986 hän päätti omistautua päätoimisesti musiikille luonnontieteellisten opintojen sijaan. Hän pääsi Pariisin konservatorioon ja voitti siellä kolme vuotta myöhemmin ensipalkinnot pianonsoitossa ja kamarimusiikissa. Vuonna 1991 Braley voitti Kuningatar Elisabetin musiikkikilpailussa Belgiassa ensipalkinnon.
Kapellimestareita, joiden kanssa Braley on työskennellyt, ovat olleet Stéphane Denève, Charles Dutoit, Hans Graf, Günther Herbig, Christopher Hogwood, Eliahu Inbal, Marek Janowski, Armin Jordan, Neville Marriner, Kurt Masur, Jehudi Menuhin, Antonio Pappano, Jean-Claude Casadesus, Michel Plasson, Yutaka Sado, Michael Schønwandt, Walter Weller ja Myung-whun Chung. Hän on saanut Diapason d'Or -palkinnot Franz Schubertin ja Francis Poulencin teosten levytyksistään sekä "Le Monde de la musiquen" Choc-palkinnon Franz Lisztin, Claude Debussyn ja George Gershwinin teosten DVD:stään. Lisäksi hän on levyttänyt esimerkiksi Ludwig van Beethovenin sonaatit.
Kamarimusiikissa Braley on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Renaud Capuçonin, Gautier Capuçonin, Maria João Piresin, Augustin Dumayn, Paul Meyerin, Gérard Caussén, Éric Le Sagen, Emmanuel Pahudin, Mischa Maiskyn, Juri Bašmetin ja Nicholas Angelichin kanssa.
Braley on opettanut Pariisin konservatoriossa ja työskennellyt Belgian Orchestre Royal de Chambre de Wallonien musiikillisena johtajana.
Ari Lehtinen

Ari Aukusti Lehtinen (s. 12. lokakuuta 1957 Helsinki) on suomalainen maantieteilijä, joka on vuoden 1997 alusta lähtien toiminut maantieteen professorina ensin Joensuun yliopistossa ja sitten 2010 lähtien Itä-Suomen yliopiston Joensuun kampuksella.
Lehtinen tuli ylioppilaaksi Pohjois-Helsingin lukiosta (1976). Hän opiskeli Helsingin yliopistossa, ja valmistui sieltä filosofian tohtoriksi vuonna 1991. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (1991) oli otsikoitu "Northern natures : a study of the forest question emerging within the timber-line conflict in Finland". Helsingin yliopiston maantieteen dosentiksi hänet nimitettiin vuonna 1994. 
Työurallaan Lehtinen on toiminut Maanmittaushallituksen tutkijana Suomen kartaston 5. laitokseen (1980-1982 ja 1990) ja tutkijana sekä opettajana Helsingin yliopiston maantieteen laitoksella (1980–1992). Projektitutkijana hän on ollut Kööpenhaminan ja Roskilden yliopistoissa (1989–1990) ja Uppsalan yliopistossa (1992). Ennen professuuria hän oli Joensuun yliopiston yliassistentti vuosina 1993–1996. Vuodesta 1997 maantieteen professori ensin Joensuun yliopistossa, ja vuodesta 2010 yhdistymisen seurauksena muodostetussa Itä-Suomen yliopistossa. Tänä aikana hän on ollut Oslon Advanced Study -keskuksen tutkijana (2002–2003). 
Teokset.
Lehtinen on kirjoittanut tai toimittanut yksin tai yhdessä työtovereittensa kanssa toistakymmentä kirjaa maantieteen alalta. Näistä mainittakoon:
Abertayn yliopisto

Abertay yliopisto on yksi Dundeen kaupungin kahdesta yliopistossa Skotlannissa. 
Vuonna 1997 Abertay tarjosi ensimmäisenä yliopistona maailmassa tietokonepeli-aiheisen yliopistotutkinnon. Abertay oli myös ensimmäinen yliopisto, joka tarjosi yliopistotutkinnon eettisestä hakkeroinnista, alkaen vuonna 2006.
Research Excellence Frameworkin julkaisun mukaan Abertay oli ensimmäisellä sijalla Skotlannin uusista yliopistoista ”tutkimus intensiteetin” vertailussa vuonna 2014. Princeston Reviewin mukaan Abertay yliopisto on ollut paras eurooppalainen yliopisto videopelien kanditutkinnon suhteen vuosina 2015–2019.
Kampus.
Abertay yliopisto sijaitsee Dundeen keskustassa. Yliopiston kampuksalueeseen kuuluvat Dundee Bussiness Schoolin historialliset Old College -rakennukset, Bernard King -kirjasto, rikospaikkatutkinnan opetusalue, eettisen hakkeroinnin laboratoriot, jotka on suunniteltu tietokoneiden hakkerointia ja väärinkäyttöä liittyvää tutkimusta varten, ja modernit tietokonepeli laboratoriot UK Centre for Excellence in Computer Games Education -keskuksessa. 
The Bernard King -kirjasto Bell Streetillä avautui opiskelijoille helmikuussa 1998, virallisesti kuningatar Elisabeth II avaamana 30. kesäkuuta 1998.
The Chantays

The Chantays oli yhdysvaltalainen yhtye, joka perustettiin Santa Anassa Kaliforniassa vuonna 1962. Yhtyeen perustivat high school -kaverukset Brian Carman (kitara, laulu), Bob Spickard (kitara, laulu), Bob Marshall (piano, koskettimet), Warren Waters (bassokitara) ja Bob Welch (rummut). He erikoistuivat surfmusiikkiin ja tekivät alussa pääosin instrumentaalista musiikkia. Manageri Dale Smallins sai allekirjoitettua yhtyeelle levytyssopimuksen ja vuonna 1962 Carman ja Spickard sävelsivät ja julkaisivat kappaleen nimeltä ”Pipeline”. Kappaleesta tuli yksi suurimmista ja parhaimmista surfhiteistä, joita on koskaan nauhoitettu.
Nikola Pašić (jääkiekkoilija)

Nikola Pašić (; s. 16. lokakuuta 2000 Gislaved, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka Ruotsin pääsarjassa SHL-joukkue HV71:ssä. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta Pašić osaa pelata myös laidassa.
Ura.
Seuraura.
Pašić on Gislaveds SK:n kasvatti. Hän debytoi kaudella 2014–2015 seuran miesten joukkueessa vain 14-vuotiaana Ruotsin neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyTvåanissa, jossa Pašić pelasi kaksi ottelua. Kauden 2015–2016 hän pelasi suurimmaksi osaksi sarjatasoa alempana HockeyTreanin GSK Hockeyssa. Pašić pelasi osan kaudestaan myös GSK:n J18-junioreissa, joiden sisäisen piste- ja maalipörssin hän voitti tehoilla 12+9=21. Pašić pelasi myös Nittorps IK:n ja Gislavedin J20-junioreiden yhdistelmäjoukkueessa, jonka sisäisen piste- ja syöttöpörssin hän voitti tehoilla 10+13=23.
Kaudeksi 2016–2017 Pašić muutti 16-vuotiaana Linköpingiin ja siirtyi Linköpings HC:n J18-junioreihin. Hän oli J18 Elitissä kymmenellä osumallaan joukkueen paras maalintekijä. J18 Allsvenskanissa Pašić oli Linköpingin paras pistemies, maalintekijä ja syöttäjä tehoilla 13+12=25. Hän voitti kauden päätteeksi sarjan pronssia. Kaudella 2017–2018 Pašić sai tililleen myös kolme ensimmäistä SHL-otteluaan. Hän sai tililleen ensimmäisen SHL-ottelunsa vain 17-vuotiaana 23. tammikuuta 2018 Örebro HK:ta vastaan. Pašić jäi ottelussa kuitenkin ilman peliaikaa. Hän sai ensimmäiset jääaikansa SHL:ssä seuraavassa ottelussa 25. tammikuuta 2018 vieraissa Brynäs IF:ää vastaan, jolloin Pašić sai peliaikaa 1.02 minuuttia ja hän keräsi teholukeman –1. 
Kaudella 2018–2019 Pašić oli Linköpingin J20-junioreiden toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies tehoilla 18+18=36. Hän voitti kauden päätteeksi J20 SuperElitin hopeaa. Pašić pelasi kauden aikana SHL:ssä 15 runkosarjaottelua tehopistein 1+1=2. Hänen molemmat tehopisteensä syntyivät 19. joulukuuta 2018 vieraissa Skellefteå AIK:ta vastaan. Pašić pelasi kauden aikana myös kaksi ottelua lainalla sarjatasoa alempana HockeyAllsvenskan-joukkue BIK Karlskogassa tammikuussa 2019.
New Jersey Devils varasi Pašićin seitsemännellä kierroksella 189. pelaajana . Ennen tätä, huhtikuussa 2019 hän teki Linköpingin kanssa kauden 2020–2021 kattavan SHL-sopimuksen. Samalla Pašić teki vuoden mittaisen sopimuksen BIK Karlskogan Allsvenskan-joukkueen kanssa kaudeksi 2019–2020.
Maajoukkueura.
Pašić pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2020, jolloin hän voitti pronssia. Pašić pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2018, jolloin hän voitti pronssia. Puolivälieräottelussa Slovakiaa vastaan Pašić teki Ruotsin 6–1-voittoon päättyneessä ottelussa ylivoimalla joukkueensa voittomaalin, joka ratkaisi Ruotsille välieräpaikan. Hän sai ottelussa myös syöttöpisteen Jonatan Berggrenin tekemään maaliin. Yhteensä Pašić on pelannut 21 nuorten ja 16 poikien maaottelua.
Muuta.
Pašićin vanhemmat ovat lähtöisin Serbiasta. Hänen isänsä pelasi koripalloa ammattilaisena synnyinmaansa alemmissa sarjoissa, kunnes Pašićin perhe muutti silloisesta Jugoslavian liittotasavallasta Ruotsiin vuonna 1994 ja he avasivat pizzerian Gislavediin.
Paulig (täsmennyssivu)

Paulig voi tarkoittaa seuraavia:
Henkilöitä.
Paulig on saksalaisperäinen, Suomessa vaikuttanut suku, jonka tunnettuja jäseniä ovat olleet:
Vuonna 2016 Paulig oli kaikkiaan 36 suomalaisen sukunimi.
Tola (täsmennyssivu)

Tola voi tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Nivalan Kristuksen kirkastumisen kirkko

Nivalan Kristuksen kirkastumisen kirkko eli Nivalan ortodoksinen kirkko on ortodoksinen kirkkorakennus Nivalassa. Rakennus valmistui rukoushuoneeksi vuonna 1961 ja vihittiin seuraavana vuonna käyttöön. Vuonna 2001 kirkkoa laajennettiin leventämällä sitä sekä oikealta että vasemmalta puolelta. Piirustukset laati arkkitehti Pekka Taskinen. Vuonna 2005 valmistui alttarin laajennus, jolloin tuli ajankohtaiseksi uuden ikonostaasin rakentaminen. Se valmistui kesällä 2007. 6. elokuuta 2007 Oulun metropoliitta Panteleimon vihki rukoushuoneen kirkoksi.
David Kabua

David Kabua on marshallinsaarelainen poliitikko, joka on toimi maan presidenttinä vuodesta 2020 vuoteen 2024. Hän on maan ensimmäisen presidentin Amata Kabuan poika. Aiemmin David Kabua on työskennellyt Marshallinsaarten sisäministerinä ja terveysministerinä. Marshallinsaarten parlamentti valitsi Kabuan tammikuussa 2020 edellisen presidentin Hilda Heinen seuraajaksi.
Avenue de Friedland

Avenue de Friedland on puistokatu Ranskan pääkaupungin Pariisin 8. arrondissementissa. Se on saanut nimensä Napoleonin sotien Friedlandin taistelun mukaan. Avenue de Friedland on yksi Place Charles de Gaullelta säteittäin lähtevistä 12 leveästä puistokadusta.
Avenue de Friedlandin nimi oli alun perin Boulevard Beaujon. Puistokatu sai nykyisen nimensä Ranskan toisen keisarikunnan aikana.
Avenue de Friedland johtaa Place Charles de Gaullelta itään. Sen jatkeena on Boulevard Haussmann, joka yhdistää sen Pariisin vanhinta osaa kiertäviin suuriin bulevardeihin.
Felicia Sandler

Felicia Sandler (s. 1961) on yhdysvaltalainen säveltäjä ja etnomusikologi.
Sandlerin kuoroteoksia ovat esittäneet kansainvälisesti kuorot Aasiassa, Euroopassa, Latinalaisessa Amerikassa ja eri puolilla Yhdysvaltoja. Lyömäsoitinteoksen "Pulling Radishes" häneltä tilasi New England Conservatoryn Percussion Ensemble. Teos on levytetty Naxokselle vuonna 2011, ja sitä käytettiin dokumenttielokuvan "Peter Handke – Bin im Wald. Kann sein, dass ich mich verspäte..." (2016) taustalla. Keväällä 2020 kantaesitettäväksi Sandlerilta tilattiin moderni passio "Pilate's Daughter" David Mulein librettoon. Sandlerin teosten kustantajiin on kuulunut E. C. Schirmer. Hänet on palkittu muiden muassa American Composers Orchestran, Meet the Composerin ja Presser Foundationin taholta.
Sandler on tutkijana keskittynyt Ghanan musiikkiin. Hän on työskennellyt Ephraim Amun koottujen teosten kriittisen edition parissa ja koordinoinut Amuun keskittyneen kansainvälisen festivaalin New England Conservatoryssa keväällä 2014. Maailman henkisen omaisuuden järjestössä kesällä 1997 tekemänsä työn pohjalta hän osallistui taiteellisena asiantuntijana YK:n ihmisoikeusasioiden korkean edustajan toimiston alkuperäiskansojen kulttuuriperinnön suojelun suuntaviivojen uudelleenmuotoiluun. Sandler on toiminut Emmanuel Attah Pokun johtaman Agbekor Drum and Dance Societyn jäsenenä. 
Sandler sai kandidaatin arvon sävellyksessä ja musiikin teoriassa University of the Pacificin musiikkikonservatoriossa, maisterin arvon liturgisessa musiikissa Amerikan katolisesta yliopistosta sekä filosofian tohtorin arvon sävellyksessä ja musiikin teoriassa Michiganin yliopistosta. Hän on työskennellyt New England Conservatoryssa, Bowling Greenin osavaltionyliopistossa ja Michiganin yliopistossa.
Ruhtinaskalastaja

Ruhtinaskalastaja ("Pelargopsis amauroptera") on kuningaskalastajiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Kaakkois-Aasian rannikkoalueilta.
Koko ja ulkonäkö.
Ruhtinaskalastaja on suhteellisen suurikokoinen lintu ja voi kasvaa 35–37 senttimetriä pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Yleisväritykseltään ruhtinaskalastaja on kellanoranssi ja ruskea. Linnun pää, rinta ja vatsa ovat väriltään kellanoranssit. Selän ja siipien hyöhenet ovat ruskeat. Linnun yläperä on sinertävänvihreä. Ruhtinaskalastajan nokka on suurikokoinen ja muistuttaa muodoltaan keihäänkärkeä. Väriltään se on punainen, ja myös jalat ovat punaiset.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Ruhtinaskalastajaa tavataan Intiasta Malesiaan ulottuvalta rannikkovyöhykkeeltä. Lajin elinympäristöt ovat rajoittuneet rannikkoalueiden magrovemetsät, mutatasangot ja estuaarit. Toisinaan sitä tavataan jokien varsilla muutamia kilometrejä sisämaahan. Linnun ravintoa ovat kalat ja ravut, joita se pyydystää vedestä. Ruhtinaskalastaja tekee pesänsä rantatörmään kaivamaansa tunneliin. Pesimäkausi on maalis–huhtikuussa. Vaikka laji onkin suhteellisen yleinen, sen katsotaan olevan uhanalaisuusluokitukseltaan silmälläpidettävä laji. Tämä johtuu siitä, että se on rajoittunut elämään rannikkoalueilla ja magrovemetsiä uhkaa kaataminen.
Marko Vidlund

Marko Vidlund tai markoboy87 on suomalainen Porissa asuva nettijulkkis. Vidlund on tunnettu videoistaan, joissa hän avaa hiilihappoa sisältäviä juomia, usein kuohuviinipulloja. Videoissa juoma kuohuu usein yli ja sitä seuraa kirosanojen sadattelu.
Markoboy on voittanut vuoden 2014 Tubeconissa Yleisön suosikki -palkinnon, pääosin Ylilaudan ansiosta. Ylilaudan käyttäjät antoivat Vidlundille lahjaksi mm. television, pelikonsolin sekä useita pelejä.
Andiata

Andiata on suomalainen muotitalo, jonka perusti vuonna 1986 Tarja Rantanen. Rantanen toimii edelleen yrityksen toimitusjohtajana ja pääsuunnittelijana. Yrityksen pääkonttori ja design-studio sijaitsevat Helsingin Vallilassa. Andiata on perheyritys jo toisessa sukupolvessa: Rantasen tytär Matilda Morelius toimii yrityksessä suunnittelijana.
Andiata on mukana slow fashion -liikkeessä, ja yrityksen ydinmissio on tuottaa pitkäaikaista muotia kestävälle tulevaisuudelle. Tyylillisesti Andiatan mallistoissa yhdistyy pohjoismainen minimalismi ja pariisilainen naisellisuus.
Andiatalle myönnettiin Gloria Fashion Awards -palkinto vuonna 1998 ja Kultainen Vaatepuu -palkinto vuonna 2002. Lisäksi toimitusjohtaja Tarja Rantanen on palkittu Prix Veuve Clicquot Business Woman Award -palkinnolla vuonna 2011.
Andiata on saanut huomiota mediassa kuninkaallisten luottomerkkinä.
Aiheesta muualla.
https://andiata.fi/
Avenue Hoche

Avenue Hoche on puistokatu Ranskan pääkaupungin Pariisin 8. arrondissementissa. Se on saanut nimensä Ranskan vallankumoussotien kenraali Lazare Hochen mukaan. Avenue Hoche on yksi Place Charles de Gaullelta säteittäin lähtevistä 12 leveästä puistokadusta. 
Kadun nimi oli alun perin Boulevard Monceau. Ranskan toisen keisarikunnan aikana se sai nimen Avenue de la Reine-Hortense. Avenue Hoche sai nykyisen nimensä vuonna 1879.
Rue Crémieux

Rue Crémieux on katu Ranskan pääkaupungin Pariisin 12. arrondissementissa. Se on pieni, 144 metriä pitkä mukulakivin päällystetty kävelykatu, jota reunustavat pienet pastellivärein maalatut talot. Kadusta on tullut hyvin suosittu turistikohde.
Historiaa.
Katu avattiin vuonna 1865, jolloin sen nimi oli Avenue Millaud, lehtikeisari Moïse Polydore Millaudin mukaan. Vuonna 1897 katu nimettiin valtiomiehen ja ihmisoikeuksien puolustajan Adolphe Crémieux'n mukaan.
Giovanni Porta

Giovanni Porta (n. 1675–1755) oli italialainen säveltäjä. Hänen tuotantoonsa kuuluu oopperaa ja kirkkomusiikkia. Hänet muistetaan parhaiten "Numitore"-oopperasta (libretto: Paolo Rolli), joka häneltä tilattiin Royal Academy of Musicin avajaiskaudelle Lontooseen. Teos kantaesitettiin 2. huhtikuuta 1720.
Vuosina 1726–1737 Porta toimi Ospedale della Pietàn kuoromestarina, jona hänen tehtäviinsä kuuluivat kuoron johtaminen, musiikkiopetuksen järjestäminen, urkujensoitto ja musiikin säveltäminen kirkolliseen käyttöön. Vuonna 1736 hän haki "maestro di capellan" paikkaa Basilica di San Marcosta, mutta tehtäviin valittiin Antonio Lotti. Vuonna 1737 Porta lähti Venetsiasta ja hyväksyi työpaikan Baijerin hovissa. Hänen tehtäviinsä kuuluivat hoviorkesterin johtaminen, cembalonsoitto, sävellystuntien pitäminen sekä kirkkomusiikin ja oopperan säveltäminen hovia varten. Hänen oopperoihinsa tältä ajalta kuuluu "Der Traum des Scipio" (1744), jonka hän omisti keisari Kaarle VII:lle. Kaarlen seuraaja, Maksimilian III Joosef, oli musiikki- ja etenkin oopperaentusiasti, mutta vuosisadan puolenvälin paikkeilla Portan oopperatyyli ei ollut enää muodin mukainen ja hän keskittyikin kirkkomusiikkiin. Hänen kirkkomusiikkituotantoonsa kuuluu yli 200 teosta, joiden joukossa on messuja, psalmeja, misererejä ja motetteja.
Malin Hartelius

Malin Hartelius (s. 1. syyskuuta 1966) on ruotsalainen ooppera- ja konserttilaulaja, äänialaltaan sopraano.
Hartelius opiskeli Margarethe Bencen johdolla Wienissä ja aloitti uransa Wienin valtionoopperan jäsenenä vuosina 1989–1991. Vuosina 1991–2012 hän työskenteli Zürichin oopperassa, jossa hän esiintyi lukuisissa Wolfgang Amadeus Mozartin rooleissa. Lisäksi hänen ohjelmistoonsa kuului siellä rooleja sellaisilta säveltäjiltä kuin Franz Schubert, Gaetano Donizetti, Georges Bizet, Jacques Fromental Halévy, Pjotr Tšaikovski ja Richard Strauss. Hartelius esiintyi ensimmäisen kerran Salzburgin festivaalilla vuonna 1992 ja on sittemmin tulkinnut siellä monia rooleja. Hän on esiintynyt kansainvälisesti monissa muissakin oopperataloissa ja festivaaleilla.
Hartelius on luonut myös konserttiuran. Hän piti ensimmäisen resitaalinsa Pariisin Théâtre du Châteletissa vuonna 1993. Kapellimestareista hänen kanssaan ovat tehneet yhteistyötä muiden muassa Ivor Bolton, Riccardo Chailly, William Christie, Ádám Fischer, John Eliot Gardiner, Nikolaus Harnoncourt, Martin Haselböck, Mariss Jansons, Philippe Jordan ja Franz Welser-Möst. 
Hartelius sai tammikuussa 2010 Tukholmassa Litteris et Artibus -tunnustuksen Ruotsin kuninkaalta. Hän on esiintynyt monilla levytyksillä ja DVD-julkaisuilla muiden muassa Claudio Monteverdin, Johann Sebastian Bachin, Joseph Haydnin, Mozartin ja Richard Straussin teoksissa.
Punarahkasammal

Punarahkasammal ("Sphagnum medium") on punarahkasammalryhmään kuuluva laji, jota tavataan Suomessa. Sen levinneisyysalue käsittää Atlantin molemmat puolet pohjoisella pallonpuoliskolla. Se kasvaa ombrotrofisilla soilla.
Boulevard Haussmann

Boulevard Haussmann on puistokatu Ranskan pääkaupungin Pariisin 8. arrondissementissa ja 9. arrondissementissa. Se on nimetty Pariisin 1800-luvun loppupuolen kaupunkiuudistuksen johtajan, paroni Georges Eugène Haussmannin mukaan
Boulevard Haussmann on eräs Pariisin tyylikkäimmistä kaduista, joka ulottuu Avenue de Friedlandilta aina Boulevard Montmartrelle saakka. Bulevardi on kaksi kilometriä pitkä, ja se kulkee sekä 8. että 9. arrondissementin halki. Kadulla on kaksi suurta ja perinteikästä tavarataloa, Printemps ja Galeries Lafayette Haussmann. Myös Pariisin oopperan rakennus Palais Garnier on Boulevard Haussmannin varrella.
Piikkiönlahti (kaupunginosa)

Piikkiönlahti on Kaarinan kaupunginosa, joka rajautuu pohjoisessa Piikkiön kirkonkylään, lännessä Voivalaan ja Kuusistoon, etelässä Harvaluotoon sekä idässä Heernummeen. Piikkiönlahden pohjoisosissa sijaitsee Puostan ja Katarin asuinalueet sekä muutamia palveluita, kuten terveysasema.
Liikenne.
Piikkiönlahteen kulkee Vainion Liikenteen bussilinja 702, jolla pääsee toiseen suuntaan Turkuun ja toiseen suuntaan Kemiönsaareen sekä Fölin bussilinja K4, jolla pääsee toiseen suuntaan Piikkiön kirkonkylään sekä Rungon koululle ja toiseen suuntaan Harvaluotoon.
Tulimaanrahkasammal

Tulimaanrahkasammal ("Sphagnum magellanicum") on punarahkasammalryhmään kuuluva laji, jota ei tavata Suomessa. Se on kuvattu Chilen eteläosassa. Sen ekologinen lokero on laaja ja sitä tavataan useimmilta soilta Tulimaassa Etelä-Amerikan eteläkärjessä.
Lähiöbotox

Lähiöbotox (tyyliteltynä LÄHIÖBOTOX) on suomalainen, vuonna 2018 perustettu metalliyhtye.
Taustaa.
Vuoden 2018 tammikuussa Roihupellon teollisuusalueella perustettu yhtye, jonka jäseniä ovat räppärit Seksikäs-Suklaa (Luyeye "Viki" Konssi) ja Dosdela (Hanad Hassan) sekä punk-yhtye Lighthouse Projectissa soittaneet Lauri Ojala, Juho Rantanen ja Samuli Peurala.
Yhtye julkaisi ennen ensimmäistä EP:tään kolme singleä, muun muassa kappaleen "Kato mua silmiin (kusipää)". Vuoden 2020 alussa yhtye alkoi tehdä ensimmäistä albumiaan, joka julkaistiin elokuussa 2020. Se nousi Suomen virallisen listan sijalle 28.
Kitaristi Jaakko Luomanen erotettiin yhtyeestä maaliskuussa 2023. Yhtye ilmoitti helmikuun 2025 alussa, ettei sen perustajajäsen kitaristi Harto Haukkaluoma jatka sen riveissä.
Vuonna 2024 yhtye allekirjoitti levytyssopimuksen Ranka Kustannuksen kanssa. Lähiöbotox sai Vuoden metalli -palkinnon vuoden 2025 Indie Awardsissa.
Punaterärahkasammal

Punaterärahkasammal ("Sphagnum divinum") on punarahkasammalryhmään kuuluva laji, jota tavataan Suomessa. Sitä kasvaa ympäri pohjoista pallonpuoliskoa. Se viihtyy monenlaisissa elinympäristöissä, kuten soiden laidoilla, metsitetyillä turvemailla ja kosteilla nummilla.
Johan Henrik Munck

Johan Henrik Munck af Fulkila (2. helmikuuta 1748 Mikkeli – 16. syyskuuta 1817 Janakkala) oli suomalainen vapaaherra ja sotilas, joka toimi Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherrana vuosina 1790–1810.
Munck kuului nuorempaan Munck af Fulkilan aatelissukuun. Hänen vanhempansa olivat everstiluutnantti Anders Erik Munck af Fulkila ja Hedvig Juliana Wright. Munckin veljiä olivat kuningas Kustaa III:n hovitallimestari Adolf Fredrik Munck ja kuningas Kustaa IV Aadolfin hovimarsalkka Otto Magnus Munck. Munck aloitti sotilasuransa 12-vuotiaana Savon jalkaväkirykmentissä, jossa hänen isänsäkin palveli. Hän siirtyi vuonna 1770 Savon jääkäripataljoonaan ja vuonna 1776 alikapteenina Hämeen läänin jalkaväkirykmenttiin. Hän sai vuonna 1778 vapaaherran arvon, kun kuningas korotti Adolf Fredrik Munckin veljineen vapaaherroiksi. Vuodesta 1780 Munck palveli Leskikuningattaren henkirykmentin majurina ja vuodesta 1785 sen everstiluutnanttina. Hän osallistui rykmentin mukana an. Sodan aikana Kustaa III nimitti hänet kenraaliadjutantiksi ja antoi hänen tehtäväkseen valvoa armeijan lääkintätointa.
Lokakuussa 1790 Munck nimitettiin Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherraksi korvaamaan Carl Gustaf Armfelt, joka oli erotettu Anjalan liittoon kuulumisen vuoksi. Maaherrana Munck oli vanhoillinen kurinpitäjä. Hän osallistui sukunsa edustajana vuoden 1792 säätyvaltiopäiville Gävlessä. Suomen sodan aikana Munck ryhtyi yhteistoimintaan venäläisten miehitysjoukkojen kanssa, jotka saapuivat Hämeenlinnaan jo sodan alkuvaiheessa maaliskuussa 1808, ja hän saavutti venäläisten ylipäällikön Friedrich Wilhelm von Buxhoevdenin luottamuksen. Munck osallistui Porvoon valtiopäiville vuonna 1809. Hän anoi kesällä 1809 eroa maaherran virasta ikänsä ja sairaalloisuutensa perusteella, mutta ero myönnettiin vasta keväällä 1810. Hän osti sen jälkeen Janakkalan Hyvikkälän kartanon ja vietti siellä eläkepäivänsä.
Johan Henrik Munck oli kahdesti naimisissa. Ensimmäinen puoliso oli vuosina 1780–1782 Sofia Gustava Taube, joka kuoli hyvin nuorena. Toinen puoliso oli vuodesta 1792 vapaaherratar Catarina Sofia Fleming af Liebelitz. Jälkimmäisestä avioliitosta syntyi viisi lasta, joista yksi oli jalkaväenkenraali Johan Reinhold Munck.
Johannes Kristian Fabritius

Johannes Kristian Fabritius (24. kesäkuuta 1851 Viipuri – 17. kesäkuuta 1914 Lontoo) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraaliluutnantti.
Fabritiuksen vanhemmat olivat opettaja Johan Gabriel Fabritius ja Emilia Elisabet Dannenberg. Fabritius määrättiin Haminan kadettikoulusta valmistuttuaan palvelukseen vänrikkinä Henkivartioväen Moskovan rykmenttiin vuonna 1870. Hänet ylennettiin aliluutnantiksi 1874 ja hän suoritti 1874–1877 Sotilasinsinööriakatemian kurssin Pietarissa Luutnanttina hänet siirrettiin 1877 sotilasinsinöörijoukkoihin Kronstadtiin valvomaan sotamateriaalin valmistusta ja ylennettiin vielä samana vuonna alikapteeniksi. Vuonna 1880 hänet ylennettiin kapteeniksi.
Fabritius siirrettiin vuonna 1882 ensin Venäjän meriministeriön insinöörihallintoon ja sitten Bakun satamainsinööriksi ja ylennettiin everstiluutnantiksi. Vuonna 1885 hänestä tuli Pietarin satamahallinnon vanhin insinööri Kronstadtissa, everstiksi hänet ylennettiin 1888 laivaston insinöörijoukoissa. Vuonna 1891 Fabritius määrättiin sotaministeriön yleisesikuntaupseerina erityistehtäviin, hän oli 1892–1894 ulkomailla perehtymässä sotilasinsinöörialaan ja valvomassa Venäjälle tilattujen veneiden, lauttojen ja rautatiemateriaalin valmistusta. Venäjälle takaisin palattuaan hänestä tuli sotilasinsinööriylihallituksen suunnitteluosaston päällikkö. Fabritius ylennettiin kenraalimajuriksi 1899, sotapalveluksesta hän erosi kenraaliluutnanttina vuonna 1911.
Fabritius tunnettiin myös hengellisestä toiminnastaan. Alaltaan hän julkaisi teoksen "Militäringeniörväsendets utveckling under kejsar Alexander I".
Fabritiuksen puolisona oli vuodesta 1881 Alexandra Svetšina. Everstiluutnantti J. Chr. Fabritius oli heidän poikansa. Fabritiuksen veljiä olivat säveltäjä ja viulisti Ernst Fabritius, tähtitieteilijä Wilhelm Fabritius, pikakirjoituksen kehittäjänä tunnettu luutnantti August Fabritius ja eläinlääkäri Ludvig Fabritius.
Olorotitan

Olorotitan (nimen merkitys "Suuri joutsen") on sukupuuttoon kuollut ankkanokkainen kasvinsyöjädinosaurus, joka kuului "Lambeosaurinae-"ryhmään. Se eli myöhäisellä liitukaudella, myöhäisessä Maastricht-vaiheessa. Olorotitan arharensis on suvun ainoa laji. 
Fossiilit.
"Olorotitan" löydettiin ensimmäisenä Kundurin Udurchukan-muodostelmasta, Kaakkois-Venäjän, Amurin alueelta läheltä Kunduria. Ensimmäinen luuranko on kaikkein täydellisin luuranko, jota Venäjältä on koskaan löydetty. Belgian kuninkaallisen luonnontieteiden instituutin paleontologi Pascal Godefroit ja hänen kollegansa kuvasivat alun perin "Olorotitania" vuonna 2003.
Kuvaus.
"Olorotitan" oli noin 8-12 metrin pituinen ja painoi noin 3,1 tonnia. "Olorotitanilla" on myös oudon muotoinen harja päässään. "Olorotitanilla" saattoi olla myös erittäin jäykkä häntä, jonka osoittaa ylimääräinen nivel mikä tekee proksimaalisen kolmasosan hännästä jäykäksi, mutta sitä mahdollisuutta ei voida sulkea pois, että se olisi patologinen piirre. "Olorotitanilla" oli myös lihaksikkaat jalat ja hoikat käsivarret. "Olorotitanilla" oli luurangossa noin 18 kaulanikamaa enemmän kuin muilla tunnetuilla hadrosaureilla. Tämän takia "Olorotitanilla" on suhteellisen pitkä niska.
Kallo.
"Olorotitanilla" oli erottuva harja päässään, joka nousi ylös kallon ylä- ja takapuolelta ja osoitti taaksepäin. Tämä rakenne muiden hadrosaurien tapaan auttoi dinosaurusta erottamaan muut lajit. Se saattoi toimia myös ehkä kaikukammiona. Dinosaurus mahdollisesti teki ääniä kallon nenäkäytävällä, jolla se olisi tuottanut trumpettimaisia ääniä kuten "Parasaurolophus".
Sirkku Juhola

Sirkku K. Juhola (s. 1978) on suomalainen kansainvälisen kehitystutkimuksen tutkija, joka työskentelee kaupunkiympäristöpolitiikan professorina Helsingin yliopistossa. Hän tutkii Ekosysteemit ja ympäristö -tutkimusohjelman osana kaupunkien ympäristöhallintaa, erityisesti niiden toimintaa ilmastonmuutoksen hillinnässä ja siihen sopeutumisessa. Juhola oli Suomen ilmastopaneelin jäsen 2020–2023, jossa tehtävässä hän keskittyi erityisesti sopeutumisen tematiikkaan. 
Juhola on suorittanut alemman korkeakoulututkinnon (B.A.) Britanniassa Sussexin yliopistossa. Maisteriksi ja tohtoriksi (M.Sc., ja Ph.D. kehitystutkimus) hän valmistui Itä-Anglian yliopistosta. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (2006) on otsikoitu "Reconceptualising institutional interplay : a discursive analysis of agricultural biodiversity".
Keltainen jäänsärkijä (levykauppa)

Keltainen jäänsärkijä on helsinkiläinen Kampin kaupunginosassa Urho Kekkosen kadulla Tavastia-klubin vieressä toimiva levykauppa. Kari Nissin perustama liike avattiin toukokuussa 1989 Museokadulla. Vuosina 1991–1993 Keltainen Jäänsärkijä toimi Fredrikinkadulla. Keväästä 1993 lähtien levykauppa on toiminut Urho Kekkosen kadulla kahdessa eri liiketilassa. Nissin yhtiökumppanina ja yrityksen toisena omistajana on 1990-luvun loppupuolelta asti työskennellyt Jyrki Kettunen. Keltainen Jäänsärkijä on pitänyt verkkokauppaa vuodesta 2017 alkaen. 
Yritys on saanut nimensä The Beatlesin Yellow Submarine -kappaleen suomenkielisestä käännösversiosta Keltainen jäänsärkijä, jonka ovat esittäneet Simo Salminen ja Spede Pasanen ja jonka on sanoittanut Juha Vainio.
Torsten Costiander

Torsten Costiander (11. toukokuuta 1831 Turku – 30. toukokuuta 1904 Wirballen, Venäjän keisarikunta) oli suomalainen sotilas, valtiopäivämies ja Hämeen läänin kuvernööri vuosina 1888–1895. Hän omisti myös Nuutajärven lasitehtaan.
Costianderin vanhemmat olivat tuomari Gustaf Julius Costiander ja Amanda Gustava Sagulin. Costiander kävi vuosina 1843–1849 Haminan kadettikoulun ja valmistui vänrikiksi, minkä jälkeen hän palveli aluksi Venäjällä Henkikaartin Paavalin rykmentissä ja sitten Suomen kaartissa. Vuosina 1854–1862 hän oli Suomen kenraalikuvernöörin adjutanttina palvellen Platon Rokassovskia ja Friedrich Wilhelm von Bergiä. Hän sai ylennyksen luutnantiksi 1854, esikuntakapteeniksi 1858, kapteeniksi 1859 ja everstiluutnantiksi 1862. Vuosina 1863–1868 Costiander oli Porvooseen sijoitetun 8. Uudenmaan ruotupataljoonan komentajana. Kun ruotupataljoonat lakkautettiin vuonna 1868, hän erosi sotapalveluksesta everstinä. Työskenneltyään vuoden valtionrautateiden pääkonttorin kamreerina hän osti vuonna 1869 Urjalassa sijaitsevan Nuutajärven kartanon ja lasitehtaan Adolf Törngrenin konkurssipesältä. Costiander oli kiinnostunut kartanon rakennusten ja viljelysten kehittämisestä, mutta lasitehtaan toiminta oli hänelle vierasta, joten hän muodosti tehtaasta kommandiittiyhtiön sen edellisen vuokraajan, hyttimestari Carl Heitmanin kanssa, ja antoi vastuun tehtaan johtamisesta Heitmanille. Costiander vaikutti myös Urjalan kunnallisiin asioihin muun muassa perustamalla Nuutajärven koulun 1878.
Costiander osallistui talonpoikaissäädyssä Sääksmäen tuomiokunnan edustajana valtiopäiville 1882. Hänen valintansa herätti kiistoja, sillä hän oli ruotsinkielinen vaikka hänen edustamansa Sääksmäen tuomiokunta oli suomenkielistä aluetta. Costiander nimitettiin syksyllä 1887 Hämeen läänin kuvernööriksi ja hän aloitti virassa tammikuussa 1888. Hän noudatti fennomaaneja suosinutta kielipolitiikkaa ottamalla vuonna 1889 suomen kielen läänin sisäisen kirjeenvaihdon virkakieleksi, mutta pyrki muuten pysyttelemään puolueettomana kielikysymyksessä ja keskittämään huomionsa muihin asioihin. Hän pyysi ja sai eron virastaan terveydellisistä syistä syksyllä 1895.
Senaattori Leo Mechelin oli Costianderin velipuoli tämän äidin toisesta avioliitosta. Costianderin puoliso oli vuodesta 1867 Henriette Lindroos, Mechelinin vaimon Alexandran sisko. Arkkitehti Harald Neovius oli Costianderin vävy. Costianderin tyttärenpoika oli lastenpsykiatri ja luonnonsuojelija Torild Brander. Costiander kuoli vuonna 1904 sydänkohtaukseen junassa Saksan ja Venäjän rajalla Wirballenin ja Eydtkuhnenin välillä ollessaan lomamatkalla. Hänen hautansa on Helsingin Hietaniemen hautausmaalla Leo Mechelinin haudan vieressä.
Eodromaeus

Eodromaeus (nimen merkitys ’Aamunkoiton juoksija’) on sukupuuttoon kuollut teropodi-dinosaurus. Se eli noin 230 miljoonaa vuotta sitten nykyisen Argentiinan alueella, myöhäistriaskaudella.
Fossiilit.
Argentiinalainen paleontologi Ricardo N. Martinez ja Jim Murphy löysivät "Eodromaeuksen" fossiilit ensimmäisenä vuonna 1996 Ischigualasto-muodostelmasta ja ensimmäiseksi uskottiin, että sen fossiilit olivat uusi "Eoraptor"-laji. Kun sitä alettiin tutkia paremmin huomattiin, että sen fossiilissa oli joitakin ominaisuuksia mitä "Eoraptorilla" ei ollut. Tämä tarkoitti uutta lajia. Lajin nimesi Ricardo Martinez, Paul Sereno ja heidän kollegansa. Tähän mennessä lajista on löydetty osittainen luuranko, josta puuttuu vielä muutama osa kalloa, häntä, kylkiluita ja muita osia. Tästä kumminkin huolimatta on kuitenkin selvää, millainen dinosaurus "Eodromaeus" oli.
Kuvaus.
"Eodromaeuksella" on pitkä ja matala kallo, joka oli täynnä teräviä hampaita, ja anatomisesti se muistuttaa jonkin verran "Herrerasaurusta". "Eudromaeus" oli noin 1,2-1,8 metriä pitkä dinosaurus ja painoi noin 5 kilogrammaa. "Eodromaeuksella" eturaajat olivat paljon lyhyemmät kuin takaraajat ja se juoksi kahdella jalalla. On ehdotettu, että se pystyi juoksemaan noin 30 kilometriä tunnissa. 
Elinalue.
"Eodromaues" eli hyvin märissä metsiköissä, tiheiden jättihavupuiden luomassa.
Kladogrammi.
Alapuolella on Martinezin kehittämä kladogrammi vuodelta 2011.
Kristian Blomberg

Kristian Blomberg (s. 1975) on suomalainen runoilija, suomentaja ja kirjallisuudentutkija. Hän on Poesia-kustantamon perustajäsen ja entinen kustannuspäällikkö. Blomberg on toiminut myös "Tuli&amp;Savu"-runouslehden päätoimittajana ja hänen esseitään on julkaistu muun muassa "Parnassossa" ja "Nuoressa Voimassa".
Blombergin kokeellinen ja ranskalaisesta runoudesta vaikutteita saanut esikoisrunokokoelma "Puhekuplia" ilmestyi Poesian kustantamana vuonna 2009. Blomberg on suomentanut Vuoden aforismikirjana palkitun René Charin "Hypnoksen muistikirjan" (2009), Aram Saroyanin runoja ("Happi ja muita minimalistisia runoja", 2009) yhdessä Harry Salmenniemen kanssa sekä Anne Carsonin teoksen "Albertine-harjoitus" (2020).
Palkinnot ja ehdokkuudet.
Lähde
Prodeinodon

Prodeinodon (nimen merkitys "ennen Deinodonia") on kyseenalainen teropodi lihansyöjä dinosaurussuku joka eli varhaisliitukaudella, Apt-vaiheessa noin 145–100 miljonaa vuotta sitten.
Fossiilit.
"Prodeinodon" tunnetaan huonosti. Se tunnetaan vain hajonneista hampaista ja sääriluusta. Se löydettiin Mongolian Oosh-muodostelmasta. Sen kuvailli ensimmäisenä Henry Fairfield Osborn vuonna 1924 se sai nimekseen "P. mongoliensis". Tämän jälkeen ollaan kuvailtu toinen tyyppilaji, vuonna 1975, ja se sai nimekseen "P. kwangshiensis."
Reliant

Reliant Motors oli brittiläinen autonvalmistaja, jonka tunnetuimpia tuotteita ovat kolmipyöräiset Reliant Robin (1973–2001) ja Bond Bug (1970–1974) sekä yli 30 vuotta eri versioina tuotannossa ollut lujitemuovikorinen Reliant Scimitar (1964–1995), jonka mallit ovat ulottuneet GT-tyyppisestä coupésta avo-roadsteriin (SS1) ja pientä farmariautoa muistuttavaan shooting brakeen (GTE). Reliantin tehdas sijaitsi Staffordshiren kreivikunnan Tamworthissa.
Vuonna 1935 perustettu Reliant valmisti 1950-luvun taitteeseen asti pelkästään kolmipyöräisiä kevyitä pakettiautoja, kunnes se 1952 esitteli kolmipyöräisen Reliant Regal -henkilöauton. 1960-luvulla Reliant siirtyi nelipyöräisiin, lasikuitukorisiin autoihin ja esitteli vuonna 1964 nelipaikkaisen pikkuauton Reliant Rebel sekä Scimitar GT-auton, joka Fordin kolmilitraisella V6-moottorilla ylsi noin 200 kilometrin tuntivauhtiin.
Vuonna 1969 Reliant osti kilpailevan kääpiöautojen valmistajan Bond Carsin ja valmisti autoja Bond-nimellä vuoteen 1974 asti. Tunnetuin niistä oli vuonna 1970 esitelty, modernin näköinen kolmipyöräinen Bond Bug.
1980-luvun jälkipuoliskolla Mäkelä Auto-Tuning -niminen yritys toi Suomeen Reliant Scimitarin SS1-avoautomallia, jossa oli aluksi Fordin 1,6 litran moottori ja sitten Nissanin 1,8-litrainen.
Pilviorapihlaja

Pilviorapihlaja ("Crataegus mollis") on ruusukasvien heimoon ja orapihlajien sukuun kuuluva kasvilaji, joka kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikassa.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Pilviorapihlaja kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan itäosissa. Lajin levinneisyysalue ulottuu Ontarion eteläosista ja Michiganista Pohjois-Dakotan itä- ja kaakkoisosiin, etelässä Texasin itäosiin ja Arizonaan, idässä Kanadan Nova Scotian provinssiin. Pilviorapihlaja kasvaa metsäisillä alusmailla, preerian rajalla ja Keskilännen savannien aluskasvillisuudessa.
Ulkonäkö ja koko.
Pilviorapihlaja on tavallisesti noin 10–13 metrin korkuiseksi kasvava puu, jolla on tiheä, piikkisistä oksista koostuva latvus ja tuhkanharmaa runko. Kasvin lehdet ovat 5–10 senttimetrin pituisia; usein ne putoavat loppukesällä erilaisten kasvitautien aiheuttaman kuivumisen seurauksena. Kasvi näyttää kuitenkin kärsivän vain vähän lehtien varhaisesta lakastumisesta.
Pilviorapihlajan valkoiset, viisiteräiset kukat kasvavat keväällä tertuissa oksien kärkiin. Suuret, kirkkaanpunaiset syömäkelpoiset hedelmät kypsyvät elokuun puolivälistä syyskuun alkupuolelle ja jäävät koristamaan kasvia vielä lehtien pudottuakin. Koska pilviorapihlaja kukkii aiemmin kuin yksikään toinen orapihlajalaji, myös sen hedelmä kypsyy ensimmäisenä. Kasvin siemenet itävät yleensä vasta kaksi tai kolme vuotta hedelmän kypsymisen jälkeen.
Ekologia.
Pilviorapihlaja on yksi yöperhosiin kuuluvan lehtinunnan ("Lymantria dispar") kohdelajeista. Lajia vaivaavat myös lukuisat lehtisairaudet; näihin kuuluvat mm. ruostesienet ja tulipolte. Oksissa olevat terävät piikit ovat vaarallisia.
Luokittelu.
Pilviorapihlaja kuuluu ruusukasvien heimoon, orapihlajien sukuun, "Coccineae"-sektioon ja "Molles"-sarjaan. Lajin kuvailivat ensimmäisinä John Torrey ja Asa Gray; nykyisen nimensä kasvi sai Georg Heinrich Adolf Scheeleltä.
Pilviorapihlaja jakautuu seuraaviin alalajeihin:
Pilviorapihlaja muistuttaa huomattavasti läheistä sukulaistaan iso-orapihlajaa ("Crataegus submollis"); lajeilla on kuitenkin erilliset levinneisyysalueet. Muita lajien välisiä eroja on muun muassa heteiden lukumäärässä; iso-orapihlajalla heteitä on tavallisesti vain 10, kun taas pilviorapihlajalla niitä on yleensä 20.
Käyttö.
Pilviorapihlajan suuret, kirkkaanpunaiset hedelmät ovat syömäkelpoisia; viljelyssä laji on kuitenkin varsin harvinainen.
Vaalea-amerikanhorsma

Vaalea-amerikanhorsma ("Epilobium ciliatum") on horsmakasvien heimoon ja horsmien sukuun kuuluva kasvilaji, joka on nimensä mukaisesti kotoisin Pohjois-Amerikasta.
Ulkonäkö ja koko.
Vaalea-amerikanhorsma on 30–100 senttimetrin korkuiseksi kasvava monivuotinen ruoho, jonka tyvellä on paksulehtinen talvehtimisruusuke ja edellisen vuoden lehtiruusukkeen jäännökset. Punertava ja särmikäs varsi on yläosasta karvainen, alaosasta kalju. Kasvin lyhytruotiset, puikeat ja sahalaitaiset lehdet sijaitsevat ruusukkeena varren tyvellä tai vastakkain pitkin vartta.
Vaalea-amerikanhorsman heinä-elokuussa ilmestyvä kukinto on harsu terttu; yksittäisen kukan 3–4 millimetrin pituinen teriö on säteittäinen. Kukassa on neljä valkoista tai vaaleanpunertavaa, lovikärkistä terälehteä ja saman verran verholehtiä. Heteitä on kahdeksan, yhdislehtisiä emejä yksi. Sikiäin on kehänalainen. Kukasta kypsyvä hedelmä on putkimainen, nelilokeroinen kota, jonka pituus on 5–8 senttimetriä. Siemenet ovat lenninhaivenellisia.
Levinneisyys.
Suomessa vaalea-amerikanhorsma on luokiteltu vieraslajiksi. Laji on kotoisin Pohjois-Amerikasta, mistä se on levinnyt ihmisen mukana Eurooppaan. Suomeen laji on kulkeutunut ilmeisesti Ruotsista; ensimmäinen havainto tehtiin Lohjalla vuonna 1915. Nykyisin Suomessa kasvaa noin 20 horsmalajia; näistä viisi on vakiintuneita tulokaslajeja, lähinnä Pohjois-Amerikasta. Muita Suomessa kasvavia tulokashorsmia ovat muun muassa rusoamerikanhorsma ("Epilobium adenocaulon") ja lännenhorsma ("Epilobium glandulosum"). Vaalea-amerikanhorsma ei ole levinnyt yhtä nopeasti kuin rusoamerikanhorsma, sillä se tarvitsee kosteampaa elinympäristöä, eikä kykene yhtä tehokkaasti kilpailemaan luonnonvaraisten kasvien kanssa.
Elinympäristö.
Vaalea-amerikanhorsma kasvaa puutarhoissa, pihoilla, kukkapenkeissä, rannoilla, ojissa, tienvarsilla, hakkuualueilla ja joutomailla, aina asutuksen lähettyvillä.
Luokittelu.
Joidenkin teorioiden mukaan toisiaan muistuttavat vaalea-amerikanhorsma ja rusoamerikanhorsma olisivat saman lajin eri alalajeja. Lajit erottaa toisistaan kuitenkin muun muassa kukan väristä (rusoamerikanhorsmalla tummempi); vaalea-amerikanhorsma on myös rusoamerikanhorsmaa pienikokoisempi. Pystyhaarainen vaalea-amerikanhorsma on muutenkin ulkonäöltään selvästi erilainen kuin viuhkamaisesti haarova rusoamerikanhorsma; kukkimattomina lajit voi silti olla vaikea erottaa toisistaan.
Lyhythäntäaustralianhyppyrotta

Lyhythäntäaustralianhyppyrotta ("Notomys amplus") oli Muridae-heimon jyrsijälaji.
Lyhythäntäaustralianhyppyrotan ruumis oli 14,3 senttimetrin mittainen ja sen hännällä oli mittaa 15,3 senttimetriä. Paino oli noin 100 grammaa. Täten se oli sukunsa isokokoisimpia vaikkakin lyhythäntäisimpiä lajeja. Kaulan alaosassa sillä oli erikoinen rauhaspussi. Selän väritys oli ruskea, vatsan valkoisenkeltainen ja valkoiseen karvatupsuun päättyvä päältä ruskea häntä alapuoleltaan valkoinen.
Lyhythäntäaustralianhyppyrottaa tavattiin ensi kerran vuonna 1894, jolloin löydettiin kaksi lajin yksilöä läheltä Charlotte Watersia Pohjoisterritoriosta Australian keskiosasta. Lajista ei ole mitään havaintoja tämän jälkeen, joten sen uskotaan kuolleen sukupuuttoon, mutta laji on silti rauhoitettu Australiassa.
Choconta

Choconta on nivelkärsäisten (Hemiptera) lahkoon ja sylkikaskaiden (Cercopidae) heimoon kuuluva hyönteissuku. Kaikki suvun 5 lajia elävät endeemisenä Kolumbiassa, Perussa ja Boliviassa. Suvun nimi on annettu Kolumbiassa sijaitsevan kaupungin, Chocontán, mukaan.