tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Oliivikärpässieni

Oliivikärpässieni ("Amanita olivaceogrisea") on kärpässieniin kuuluva sienilaji. Sen lakki on 3–6 senttimetriä leveä ja reunasta uurteinen. Lakki on väriltään oliivin- tai ruskeanharmaa. Heltat ovat valkoiset ja melko tiheät. Jalka on 5–9 senttimetriä pitkä ja valkoinen. Jalassa ei ole rengasta. Malto on valkoista. Oliivikärpässieni kasvaa Suomessa melko yleisenä rantametsissä, lepikoissa ja tunturikoivikoissa. Kasvuaika on elokuusta lokakuuhun. Sieni on syötävä, mutta sen voi sekoittaa myrkyllisiin kärpässienilajeihin. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Internet Key Exchange

Internet Key Exchange (IKE) on IPsec-protokollan kanssa käytetty avaintenvaihtoprotokolla. IKE on yhdistelmä, joka toteuttaa Oakley- ja Skeme-avaintenvaihdon ISAKMP-kehyksessä.
Versiot ja standardit.
Protokollasta on julkaistu versiot IKEv1 ja IKEv2.
Ensimmäinen versio julkaistiin useana dokumenttina:
 yhdisti samaan määrittelyt yhdeksi määrittelyksi Internet Key Exchange (IKEv2) Protocol, joka on myöhemmin korvattu.
IKEv2 standardit:
Kritiikkiä.
On väitetty että haavoittuvuus protokollassa jättäisi 66% VPN:stä haavoittuvaksi hyökkäykselle, joka on eri tahoilta tyrmätty.
Heloniat

Heloniat ("Helonias") on sudenmarjakasvien (Melanthiaceae) heimoon kuuluva pieni kasvisuku. Nykyisin sukuun luetaan kuuluvaksi vain yksi laji: suohelonia ("Helonias bullata").
Heinolan seminaari

Heinolan seminaari oli vuonna 1899 Heinolaan perustettu opettajaseminaari, josta valmistui alkujaan naisopettajia. Se perustettiin Mikael Soinisen johdolla. Ensimmäiset 35 opettajaa valmistuivat 1903.
Seminaarin paikaksi valittiin Heinola, joka pienenä syrjäisenä paikkakuntana katsottiin sopivan rauhalliseksi seminaaria varten. Seminaarin toiminta alkoi elokuussa 1899 alakansakoulun tiloissa ja siirtyi valmistuneeseen päärakennukseen 1901. Sotien jälkeen mukaan tuli myös miesopettajien koulutus.
Seminaarialue sijaitsee Perspektiivin eli Heinolan maaherranpuiston päässä. 1800–1900-luvun vaihteen tienoilla rakennettuun suojeltuun yliarkkitehti Jac. Ahrenbergin suunnittelemaan rakennuskokonaisuuteen kuuluu päärakennuksen lisäksi johtajan asuinrakennus ja talousrakennuksia. Alueella on lisäksi uudempia rakennuksia, kuten funktionalistinen uusi seminaarirakennus (1939), jonka on suunnitellut rakennushallituksen arkkitehti Selim Savonius, arkkitehti T. Salervon suunnittelema oppilasruokala (1931) ja Bertel Saarnion suunnittelema 1957 valmistunut harjoituskoulu. Kokonaisuuteen kuuluu 1800-luvun loppupuolella rakennettu nykyisin musiikkiopiston käytössä oleva kortteli, jossa alkujaan toimi seminaarin harjoituskoulu. Suunnitelmat vihannestarhoille ja puutarhoille laati puutarhuri M. G. Stenius 1902.
Seminaarin toiminta päättyi, kun opettajankoulutus siirtyi yliopistojen vastuulle. Viimeiset opettajat valmistuivat Heinolasta 1972, jolloin seminaarista oli valmistunut 3 554 kansakoulunopettajaa. Sen jälkeen tiloissa toimi 1972–1998 kouluhallituksen kurssikeskus opettajien jatkokoulutusta varten. Kurssikeskukselle valmistui 1979 punatiilinen asuntola. Tiloissa toimi 1998–2010 opetusalan koulutuskeskus Opeko, ja sitten Educode Oy vuoden 2013 alkuun. Sen jälkeen tilat osti kiinalaistaustainen Fin-China Business Center, jonka tarkoituksena oli järjestää terveydenhuollon ammattilaisten koulutusta, mutta toiminta ei käynnistynyt, ja rakennukset jäivät tyhjilleen. Syksyllä 2019 ely-keskus on edellyttänyt, että kylmilleen jätettyihin rakennuksiin tulee lämmitys.
Kouluperinne Heinolan seminaarin alueella jatkuu. Heinolan seminaarin vuonna 1939 valmistuneen uuden päärakennuksen länsipuolella sijainneesta korttelista (Maaherrankatu 13) purettiin 1950-luvulta peräisin ollut Seminaarin koulu. Tilalle rakennettiin vuosina 2019–2021 arkkitehtitoimisto Lahdelma &amp; Mahlamäen suunnittelema uudisrakennus Heinolan lukiolle. Lukio-opetus aloitettiin uudisrakennuksessa syyslukukaudella 2021.
WireGuard

WireGuard on Linuxille kehitetty avoimen lähdekoodin VPN-ohjelmisto. Ohjelman alkuperäinen kehittäjä on Jason A. Donenfeld, joka julkaisi sen kesäkuussa 2016. WireGuardista on myös kehitetty versiot Androidille, macOS:lle, FreeBSD:lle ja OpenBSD:lle.
Etuina muihin toteutuksiin katsotaan olevan:
Linus Torvalds on sanonut WireGuardia "taideteokseksi" verrattuna OpenVPN:n ja IPSecin kaltaisiin. OpenVPN on toteutettu käyttäjäavaruudessa, joka vaikuttaa verkkokäytön kuormana. Ytimessä toteutettu IPSec on tehokkaampi kuin OpenVPN, mutta monimutkaisempi.
Yhdysvaltalainen senaattori on kehottanut NIST:iä arvioimaan WireGuardin käyttämiseksi hallinnossa. WireGuardin kehittäjät ovat myös hankkineet ohjelmakoodille ulkopuolisen auditoinnin, joka ei löytänyt haavoittuvuuksia mutta tuotti ehdotuksia. Linux-ytimen versiossa 5.6 julkaistiin WireGuard-tuki.
VPN-palveluita tarjoavan NordVPN:n mukaan WireGuardiin perustuva NordLynx tarjoaa kaksi kertaa suuremmat siirtonopeudet kuin IPSec tai OpenVPN.
Turansaari

Turansaari on Päijänteen saari Päijät-Hämeessä Asikkalassa.
Maantietoa.
Saari on 680 metriä pitkä, 330 metriä leveä ja sen pinta-ala on 11,4 hehtaaria . Se sijaitsee Asikkalanselän pohjoisosassa Sulunpohjassa Käkisalmen edustalla. Saari kohoaa noin 4 metrin korkeuteen Päijänteestä ja se on metsän peittämä autio saari. Sen luoteispuolella sijaitsee 130 metrin päässä Pulkkilanharjun pohjoisosan niemi. Se on Vihtasensaaren kanssa Sulunpohjan suurimmat saaret. Saaren itä- ja eteläpuolella kulkevat veneväylät Sulunpohjasta etelään ja Käkisalmesta ulos Hinttolanselälle. Saarta ympäröi kaislikkoinen matalikko ja sen länsiosaissa on runsaasti lehtometsää .
Historiaa.
Saari on merkitty nimellä vuoden 1855–1856 Kalmbergin kartastoon ja samoin on tehty Heinolan seudun taloudellisissa kartoissa vuosilta 1920 ja 1942. Saari on niissä aina autio, mutta vuoden 1942 kartssa saareen on raivattu pelto- tai niittypalsta . Kyseinen niittymaa on merkitty vielä vuoden 1965 peruskarttaan, mutta sitten se on metsittynyt näkyvistä.
Darja Bilodid

Darja Hennadijivna Bilodid (, s. 10. lokakuuta 2000) on ukrainalainen judon olympiamitalisti sekä maailman- ja Euroopan-mestari.
Bilodid voitti kadettien (eli 17-vuotiaiden) maailmanmestaruuden 44 kg:n sarjassa 2015 sekä Euroopan-mestaruuden 44-kiloisissa 2015 ja 48-kiloisissa 2016. Hän voitti nuorten Euroopan-mestaruuden 48 kg:n painoluokassa 2016.
Bilodid voitti Euroopan-mestaruuden 48 kg:n sarjassa Varsovassa 2017. Seuraavana vuonna hän voitti saman painoluokan maailmanmestaruuden sekä Bakun MM-kilpailuissa että alle 21-vuotiaiden MM-kisoissa. Vuonna 2019 hän voitti 48-kiloisissa kultaa Minskin Euroopan kisoissa ja Tokion MM-kilpailuissa. Hän saavutti 48-kiloisissa EM-hopeaa Lissabonissa 2021. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa Bilodid voitti 48 kg:n sarjassa pronssia. Taškentin MM-kilpailuissa 2022 hän oli 57-kiloisissa seitsemäs. Hän voitti saman sarjan Euroopan-mestaruuden Zagrebissa 2024.
Bilodid on voittanut seitsemän IJF World Tourin kilpailua sekä sijoittunut kaksi kertaa toiseksi ja kahdeksan kertaa kolmanneksi. Lisäksi hän on voittanut yhden maailmancupin / Continental Open -kilpailun.
Roman Hontjuk

Roman Volodymyrovytš Hontjuk (, s. 2. helmikuuta 1984 Nadvirna, Ivano-Frankivskin alue, Ukraina) on ukrainalainen judon olympia- ja MM-mitalisti.
Hontjuk saavutti Ateenan olympialaisissa 2004 hopeaa 81 kg:n painoluokassa hävittyään loppuottelussa Kreikan Ilías Iliádisille. Hän saavutti samassa sarjassa pronssia Pekingin olympialaisissa 2008 ja Kairon MM-kilpailuissa 2005. Euroopan joukkuemestaruuskilpailussa hän saavutti kultaa 2011 sekä pronssia 2003 ja 2012.
Hontjuk saavutti nuorten MM-hopeaa 81 kg:n painoluokassa 2002 sekä voitti Euroopan-mestaruuden samassa sarjassa 2001 ja 2002. Hän saavutti kadettien (eli 17-vuotiaiden) EM-pronssia 81-kiloisissa 2000.
Hontjuk voitti kolme maailmancup / Continental Open -kilpailua, sijoittui kolme kertaa toiseksi ja kolme kertaa kolmanneksi. Hän oli kerran toinen IJF World Tourin kilpailussa.
Hontjuk kantoi Ukrainan lippua Lontoon olympialaisten 2012 avajaisissa.
Jair Silva

Jair Tavares da Silva (s. 3. elokuuta 1994, Barra de Santo Antônio, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Tällä hetkellä Silva pelaa romanialaisessa FC Petrolul Ploieștissa.
Ura.
Jair Silva pelasi kotimaassaan Brasiliassa Ituano FC:ssä São Paulon osavaltion mestaruussarjassa.
Jairin pelaajaura Suomessa alkoi, kun hän siirtyi Ituanosta kaudeksi 2016 lainalle Ykkösessä pelanneeseen AC Ouluun. Jair pelasi kaudella 2016 yhteensä 25 Ykkösen ottelua, ja hän teki kauden päätteeksi kahden vuoden jatkosopimuksen AC Oulun kanssa. Jair pelasi kaudella 2017 yhteensä 19 ja kaudella 2018 yhteensä 27 Ykkösen ottelua. Kauden 2018 päätteeksi hänet valittiin Ykkösen parhaaksi keskikenttäpelaajaksi. Jair pelasi kausina 2016–2018 AC Oulussa yhteensä 71 ottelua ja teki niissä kahdeksan maalia.
Jair Silva siirtyi kaudeksi 2019 Veikkausliigassa pelanneeseen Tampereen Ilvekseen. Jair debytoi Veikkausliigassa 7. huhtikuuta 2019 ottelussa KPV–Ilves. Hän pelasi kahdella Ilves-kaudellaan yhteensä 46 liigaottelua. Kauden 2020 jälkeen hän siirtyi mestarijoukkue-HJK:n riveihin.
Huhtikuussa 2021 Silva tuomittiin Oulun käräjäoikeudessa vuonna 2016 tapahtuneesta 12-vuotiaan lapsen seksuaalisesta hyväksikäytöstä seitsemän kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen. HJK purki Silvan sopimuksen päättymään välittömästi kuultuaan tuomiosta kesäkuussa 2022.
HJK:n jälkeen Silva solmi kahden vuoden sopimuksen Romanian korkeimmalle sarjatasolle Liga I:een nousseen FC Petrolul Ploieștin kanssa.
Heorhi Zantaraja

Heorhi Malhazovytš Zantaraja (, , s. 21. lokakuuta 1987 Gali, Abhasia, Georgia) on georgialaissyntyinen judon maailman- ja Euroopan-mestari, joka on edustanut koko kansainvälisen uransa Ukrainaa.
Zantaraja voitti maailmanmestaruuden 60 kg:n sarjassa Rotterdamissa 2009 kukistettuaan loppuottelussa japanilaisen Hiroaki Hiraokan. Hän saavutti samassa painoluokassa MM-hopeaa Tokiossa 2010 ja pronssia Pariisissa 2011. Hän sai 66-kiloisissa MM-pronssia 2013, 2014 ja 2018 sekä sijoittui viidenneksi 2017. Olympialaisissa hän on karsiutunut ensimmäisen ottelun tappion jälkeen sekä 2012 että 2016
Zantaraja voitti Euroopan-mestaruuden 60 kg:n sarjassa Istanbulissa 2011 sekä 66-kiloisissa Varsovassa 2017 ja Minskin Euroopan kisoissa 2019. EM-hopeaa hän saavutti 60 kg:n sarjassa Tbilisissä 2009. Lisäksi hän on sijoittunut viidenneksi 60-kiloisissa 2012 ja 66-kiloisissa 2014 sekä seitsemänneksi 60 kg:n painoluokassa 2010 ja 66-kiloisissa Euroopan kisoissa 2015. EM-joukkuekilpailussa hän on saavuttanut kultaa 2011 sekä pronssia 2013, 2015 ja 2017.
Zantaraja voitti alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 60 kg:n sarjassa 2006. Alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa hän saavutti samassa painoluokassa pronssia 2007 ja 2008.
Zantaraja on voittanut kuusi IJF World Tourin kilpailua sekä sijoittunut kuusi kertaa toiseksi ja kahdeksan kertaa kolmanneksi. Maailmancupeista / Continental Open -kilpailuista hänellä on kaksi voittoa, kaksi kakkossijaa ja kuusi kolmossijaa.
Harmaasiipifrankoliini

Harmaasiipifrankoliini ("Scleroptila afra") on aitokanoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan eteläisestä Afrikasta.
Koko ja ulkonäkö.
Harmaasiipifrankoliini voi kasvaa noin 30–33 cm pitkäksi. Lajin sukupuolet ovat ulkonäöltään samanlaiset. Yleisväritykseltään harmaasiipifrankoliini on harmaan- ja ruskeankirjava. Rinta on hieman punertava, mutta ei yhtä selvästi kuin monilla muilla ruskofrankoliinien suvun lajeilla.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Harmaasiipifrankoliinia tavataan Etelä-Afrikasta ja Lesothosta. Linnun elinympäristöä ovat vuoristoiset ruohomaat tyypillisesti 1 800–2 800 metrin korkeudella merenpinnasta. Laji elää pesimäaikaan pieninä 3–8 yksilön ryhminä ja talvisin suurempina parvina. Harmaasiipifrankoliinin ravintoa ovat kasvien juuret, sipulit ja mukulat. Harmaasiipifrankoliinin pesimäkausi kestää elokuulta maaliskuulle.
War of the Worlds (televisiosarja)

War of the Worlds on brittiläis-ranskalainen science fiction draamasarja, jonka on luonut ja käsikirjoittanut Howard Overman. Sarjan ohjaa Gilles Coulier ja Richard Clark. Sarja perustuu H. G. Wellsin samannimiseen romaaniin "The War of the Worlds".
Louise Weiss

Louise Weiss (25. tammikuuta 1893 Arras – 26. toukokuuta 1983 Pariisi) oli ranskalainen journalisti ja poliitikko. Weiss vaikutti vahvasti kotimaassaan ja kansainvälisesti 1920-luvulta aina kuolemaansa saakka. Weiss teki elämäntyönsä rauhan puolesta sekä vaikutti aluksi sanomalehdistön kautta ajaen voimakkaasti naisten äänioikeutta. Weissin näkemyksiin vaikuttivat voimakkaasti hänen kokemuksensa ensimmäisestä maailmansodasta ja hän uskoi vahvasti, että toisen maailmansodan uhka voisi hälvetä naisten äänioikeudella.
Toisen maailmansodan aikana Weiss auttoi pelastamaan tuhansia juutalaisia lapsia sekä liittyi Ranskan vastarintaliikkeeseen. Weiss edisti sodan jälkeen Euroopan roolia kylmän sodan supervaltojen vastapainona. Euroopan parlamentti nimitti Strasbourgin päärakennuksensa Weissin mukaan tämän kuoleman jälkeen tunnustuksena elinikäisestä toiminnasta eurooppalaisten arvojen puolesta.
Massimiliano Fuksas

Massimiliano Fuksas (s. 9. tammikuuta 1944 Rooma) on italialainen arkkitehti.
Ura.
Fuksasin sukujuuret ovat Liettuassa. Fuksas valmistui arkkitehdiksi Rooman Sapienza-yliopistosta vuonna 1969. Hän oli avannut oman arkkitehtitoimistonsa Roomaan jo 1967; sittemmin Fuksasilla on ollut toimipaikkoja muun muassa Pariisissa, Frankfurt am Mainissa ja Shenzhenissä.
Fuksasin tyyli alkoi muuttua 1990-luvulla yhä kokeilevampaan suuntaan. Hänen merkittäviä töitään ovat muun muassa Vienna Twin Tower Wienissä (1999–2001), Ferrarin pääkonttori ja tutkimuskeskus Maranellossa (2001–2004), Nardini Centro Ricerche e Auditorium Bassano del Grappassa (2002–2004), Fieramilano (2002–2005), Zénith Strasbourg Europe (2003–2008), Armani Store New Yorkissa (2007–2009), kauppakeskus MyZeil Frankfurtissa (2002–2009), Peres Center for Peace Tel Avivissa (1999–2009) ja Shenzhen Bao’anin kansainvälinen lentoasema (avattu 2013). Fuksasin varhaisempaa tuotantoa edustaa muun muassa Palestra di Paliano (1982).
Luettelo Helsingin metron asemista

Helsingin metro on 43 kilometriä pitkä leveäraiteinen metrojärjestelmä, joka yhdistää Helsingin keskustan itäisiin kaupunginosiin ja länteen, Etelä-Espooseen. Pääkaupunkiseudulla on maailman pohjoisin ja Suomen ainoa metrojärjestelmä.
Käytössä olevat asemat.
Käyttäjät-sarakkeissa listattuna asemien päivittäiset keskimääräiset käyttäjät arkipäivinä vuosina 2019, 2022 ja 2024.
1495 Helsinki

1495 Helsinki on asteroidivyöhykkeellä sijaitseva asteroidi. Ennen nimeämistä asteroidista käytettiin tunnistetta 1938 SW.
Kuvaus.
1495 Helsinki on pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi, jonka löysi tähtitieteilijä Yrjö Väisälä 22. syyskuuta 1938 Turussa, Iso-Heikilässä.
Asteroidi on nimetty Helsingin kaupungin mukaan ja kuuluu Väisälän löytämien suomalaiskaupunkien mukaan nimettyjen asteroidien joukkoon. 
Kohde kiertää Auringon ympäri (noin ) kiertoradalla, jossa se on lähimmillään ja etäisimmillään astronomisen yksikön päässä Auringosta. Kohteen läpimitta on noin ja pyörähdysaika akselin ympäri on . Albedo on ja magnitudi .
1494 Savo

1494 Savo on asteroidivyöhykkeellä sijaitseva asteroidi. Ennen nimeämistä asteroidista käytettiin tunnistetta 1938 SJ.
Kuvaus.
1494 Savo on pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi, jonka löysi astronomi Yrjö Väisälä 22. syyskuuta 1938 Turussa, Iso-Heikilässä.
Asteroidi on nimetty Savon maakunnan mukaan ja kuuluu Väisälän löytämien suomalaisten paikkojen mukaan nimettyjen asteroidien joukkoon. 
Kohde kiertää Auringon ympäri (noin ) kiertoradalla, jossa se on lähimmillään ja etäisimmillään astronomisen yksikön päässä Auringosta. Kohteen läpimitta on noin ja pyörähdysaika akselin ympäri on . Albedo on ja magnitudi .
Uuden Musiikin Kilpailu 2020

Uuden Musiikin Kilpailu 2020 (UMK20) järjestettiin 7. maaliskuuta 2020 Tampereen Mediapoliksessa, ja se oli järjestyksessään yhdeksäs "Uuden Musiikin Kilpailu". Kilpailussa valittiin Suomen edustaja vuoden 2020 Eurovision laulukilpailuun Rotterdamiin, Alankomaihin. Kilpailun voitti Aksel Kankaanranta kappaleella "Looking Back".
Formaatti.
Vuoden 2020 "Uuden Musiikin Kilpailun" avoin haku järjestettiin 1.–8. marraskuuta 2019 ja hakemuksia tuli yli 400. Lopulliset kuusi finalistia valitsi asiantuntijoista koostuva raati. Finalistit julkistettiin yleisölle 21. tammikuuta 2020. Voittaja valittiin yleisöäänestyksen ja kansainvälisten raatien yhteistuloksella. Kilpailun juonsivat Krista Siegfrids ja Mikko Silvennoinen sekä Juuso Kallio ja Ville Eerikkilä, jotka toimivat haastattelijoina Green Roomissa. Kansainväliset raadit olivat vuonna 2020 Alankomaat, Bulgaria, Espanja, Iso-Britannia, Ruotsi, Saksa, Venäjä ja Viro.
Kilpailun kulku.
Kilpailun finaali järjestettiin Tampereen Mediapoliksessa lauantaina 7. maaliskuuta 2020. Se lähetettiin suorana lähetyksenä Yle TV1 -kanavalla. Finaalia seurasi keskimäärin 885 000 televisionkatsojaa.
Kalotti (päähine)

Kalotti eli "patalakki" on varsinkin katolisten pappien sekä maalauksissa Kalevalan hahmojen käyttämä päänmyötäinen pieni kangaspäähine. Juutalaiset miehet käyttävät vastaavaa päähinettä, jonka nimitys on kipa. Zucchetto (monikossa "zucchetti", italiaa: pieni kurpitsa) tai "pileolus" on katolisen kirkon latinalaisen papiston sekä eräiden anglikaanisten kirkkojen papiston käyttämä pieni kalotti.
Itä-Viron vesistöalue

Itä-Viron vesistöalue () on Viron vesistöjen hallintoalue, jonka alle on koottu ne vesistöt, joiden vedet laskevat Suomenlahteen. Itä-Viron vesistöalue jaetaan vielä kolmeen yksiköön eli alavesistöalueisiin (), joita ovat Virun alavesistöalue, Peipsijärven alavesistöalue ja Võrtsjärven alavesistöalue. Võrtsjärven ja Emäjoen valuma-alueiden vedet laskevat Peipsijärveen, jonka valuma-alueen Viron puoleiset alueet muodostavat Peipsijärven alavesistöalueen. Raja Koivan vesistöalueen välissä kulkee Etelä-Virossa, missä tämä kohtaa Võrtsjärven alavesistöalueen ja Peipsijärven alavesistöalueen etelärajat. Peipsijärven laskujoki Narvanjoki laskee Suomenlahteen Viron ja Venäjän rajalla. Itä-Viron vesistöalueeseen lasketaan mukaan myös joitakin pienempien jokien valuma-alueet Länsi-Viron vesistöalueeseen asti. Vesistöalueiden valuma-alueiden yläjuoksulla vesistöalueiden välinen raja kulkee Pandiveren ylängöllä ja alajuoksulla raja kulkee Loobu jõen valuma-alueen länsipuolella. Raja Länsi-Viron vesistöalueeseen seuraa Pärnun alavesistöalueen itärajaa.
Hallinnolliset rajat eivät aina seuraa luonnon muovaavia vesistörajoja. Esimerkiksi Viron Suomenlahden rannikon valuma-alue on jaettu hallinnollisesti puoliksi Länsi-Viron Harjun alavesistöalueen ja Itä-Viron Virun alavesistöalueen kesken. Hallintoalueella sijaitsee 1 873 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea.
Länsi-Viron vesistöalue

Länsi-Viron vesistöalue () on Viron vesistöjen hallintoalue, jonka alle on koottu ne vesistöt, joiden vedet laskevat Itämeren pääaltaaseen. Länsi-Viron vesistöalue jaetaan vielä neljään yksikköön eli alavesistöalueisiin (), joita ovat Läänesaarten alavesistöalue, Matsalun alavesistöalue, Harjun alavesistöalue ja Pärnun alavesistöalue. Raja Itä-Viron vesistöalueeseen kulkee vesistöalueiden valuma-alueiden yläjuoksulla Pandiveren ylängöllä ja alajuoksulla, Pandiveren pohjoispuolella, raja kulkee Valgejõen valuma-alueen itäpuolella. Raja seuraa Pandiveren eteläpuolella kulkien kohti lounasta, missä se kohtaa sekä Peipsijärven alavesistöalueen että Võrtsjärven alavesistöalueen länsirajat. Alavesistöalueista pohjoisin on Harjun alavesistöalue, jonka eteläpuolella sijaitsee Pärnun alavesistöalue, ja molempien länsipuolella sijaitsee Matsalun alavesistöalue. Merialueilla sijaitsevat suurten ja pienten saarien valuma-alueet, jotka muodostavat yhteisen Läänesaarten alavesistöalueen.
Hallinnolliset rajat eivät aina seuraa luonnon muovaavia vesistörajoja. Esimerkiksi Viron Suomenlahden rannikon valuma-alue on jaettu hallinnollisesti puoliksi Länsi-Viron Harjun alavesistöalueen ja Itä-Viron Virun alavesistöalueen kesken. Hallintoalueella sijaitsee 1 163 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea.
Koivan vesistöalue

Koivan vesistöalue () on Viron vesistöjen hallintoalue, jonka alle on koottu ne vesistöt, joiden vedet laskevat etelään päin Latvian puolelle. Koivan vesistöalue on siten Latvian vesistöjen latva-aluetta, jonka vaikutukset Viron vesistöihin on marginaalinen. Vesistöalueen pohjoisraja seuraa Peipsijärven alavesistöalueen ja Võrtsjärven alavesistöalueen etelärajoja, jotka kuuluvat molemmat Itä-Viron vesistöalueeseen.
Koivan vesistöalue muodostuu Salatsijoen, Gaujan sivujoen Mustjõen ja Väinäjoen sivujoen Pedetsi jõen valuma-alueista, joiden yhteisala on 1 580 neliökilometriä. Hallintoalueella sijaitsee 183 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea.
Puikkari

Puikkari on kalastuksessa käytetty kädensijallinen puikko, jolle kalaverkko kootaan ja jolta se lasketaan.
O’Neillin sylinteri

O’Neillin sylinteri on avaruusasemakonsepti, jonka yhdysvaltalaisprofessori Gerard O’Neillin esitteli kirjassaan "". O’Neillin teos julkaistiin vuonna 1976 muutamaa vuotta ennen ensimmäisten avaruusasemien laukaisua. Hän visioi avaruuteen perustettavan siirtokunnan, joka rakentuisi suuren sylinterimäisen avaruusaseman sisäpinnalle. O’Neillin sylinterit olisivat pituudeltaan noin 32 kilometriä ja niiden halkaisija olisi noin kahdeksan kilometriä. O’Neillin esittelemä siirtokunta koostuisi kahdesta vastakkaissuuntaisesti pituusakselinsa ympäri pyörivistä sylintereistä. Pyöriminen aikaansaisi sylinterin pinnalla keinotekoisen painovoiman ja vastakkaiset pyörimissuunnat kumoaisivat pyörimissuunnan aiheuttamat gyroskooppiset vaikutukset. Asemalle voitaisiin asuttaa tuhansista miljooniin ihmisiä.
Tommi Hyytinen

Tommi Hyytinen (s. 1977) on suomalainen käyrätorvensoittaja.
Hyytinen valitsi lapsena instrumentikseen alun perin trumpetin, mutta musiikkiopiston pääsykokeissa lautakunta katsoi käyrätorven hänelle sopivammaksi. Hän opiskeli myöhemmin Sibelius-Akatemiassa, Wienin musiikin ja esittävien taiteiden yliopistossa ja Salzburgin Mozarteumissa. Hän sai musiikin tohtorin arvonsa Sibelius-Akatemiasta vuonna 2009. Hänen tohtorintutkintonsa aiheena oli romantiikan ajan käyrätorvimusiikki, ja hän soitti periodi-instrumentein tohtorintutkintoonsa kuuluneessa konserttisarjassa.
Hyytinen on toiminut käyrätorvensoittajana Radion sinfoniaorkesterissa ja Suomalaisessa barokkiorkesterissa. Hän on myös esiintynyt monien suomalaisten orkesterien solistina ja kamarimuusikkona eri kokoonpanoissa muun muassa lukuisilla festivaaleilla sekä Suomessa että muualla. Hyytinen on kantaesittänyt uusina teoksina muiden muassa Atso Almilan, Tomi Räisäsen ja Kai Niemisen konsertot sekä Matthew Whittallin teoksen "Northlands, Album for horn strings". Whittallin teoksesta tehty Alba Recordsin "Northlands"-levy tuli valituksi Yleisradion vuoden levyksi vuonna 2017. Levyllä Hyytinen soittaa Nils Schweckendiekin johtaman Radion sinfoniaorkesterin kanssa. Hyytinen on myös tehnyt soololevyjä Pilfink-levymerkillä ja levyttänyt Aleksei Ljubimovin sekä Sirkka-Liisa Kaakinen-Pilchin kanssa Alpha Recordsille Jan Ladislav Dusíkin "Notturnon" viululle, luonnontorvelle ja fortepianolle.
Hyytinen on opettanut Sibelius-Akatemiassa käyrätorven- ja luonnontorvensoittoa. Hän on pitänyt mestarikursseja Hannoverin musiikkiyliopistossa ja Mozarteumissa. Hänellä on lisäksi Pilates-ohjaajan koulutus. Hän kirjoitti käyrätorvensoittajille suunnatun teoksen "Soiton ydin – Soittaminen kehon keskuksesta" (2016) ja muillekin muusikoille suunnatun teoksen "Soiva keho – Uusi metodi muusikoille kehon ja mielen harjoittamiseen" (2018).
Joe Morton

Joe Thomas Morton Jr. (s. 18. lokakuuta 1947 Harlem, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Morton on näytellyt elokuvissa "Muukalainen Harlemissa" (1984), "Toivon kaupunki" (1991), "Terminator 2 – Tuomion päivä" (1991), "Speed – Kuoleman kyydissä" (1994), "Lone Star" (1996), "Mallioppilas" (1998), "Blues Brothers 2000" (1998), "Salaisuus pinnan alla" (2000), "Ali" (2001), "Paycheck" (2003), "Stealth – näkymätön uhka" (2005), "American Gangster" (2007), "" (2016), "Justice League" (2017) ja "Zack Snyder’s Justice League" (2021). Hän on näytellyt Henry Deaconia tieteissarjassa "Eureka" (2006–2012).
Morton sai vuonna 2014 parhaan miesvierailijan Primetime Emmy -palkinnon roolistaan draamasarjassa "Scandal".
Vuorijärvi (Koutajoen vesistö)

Vuorijärvi () on järvi Kantalahden piirissä Murmanskin alueella Venäjällä. Järven pinta-ala on 4.2 km² ja valuma-alueen pinta-ala 107 km². 
Vesistösuhteet.
Järvi kuuluu Koutajoen vesistöön ja sen laskujoki etelässä yhtyy Tuntsajoen sivujokeen Kutsajokeen.
Historia.
Järvi sijaitsee Suomen Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitolle luovuttamalla Sallan–Kuusamon alueella ja oli aiemmin osa Sallan kuntaa. Järven rannalla sijaitsi Sallan Vuorijärven kylä.
Lucas Braathen

Lucas Pinheiro Braathen (s. 19. huhtikuuta 2000) on norjalais-brasilialainen alppihiihtäjä, joka edustaa Bærums Skiklub -seuraa. Hän on pujottelun maailmancupin voittaja.
Nuorten MM-kilpailuissa Val di Fassassa 2019 Braathen saavutti hopeaa supersuurpujottelussa ja pronssia alppiyhdistetyssä. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 hän sijoittui pujottelussa seitsemänneksi. Saalbachin MM-kilpailuissa 2025 hän oli pujottelussa kolmastoista ja suurpujottelussa neljästoista.
Alppihiihdon maailmancupissa hän kilpaili ensimmäisen kerran Val d’Isèren suurpujottelussa joulukuussa 2018 sijoittuen heti pisteille ollen 26:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran lokakuussa 2019 oltuaan kuudes Söldenin suurpujottelussa. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti lokakuussa 2020 voitettuaan Söldenin suurpujottelun. Tammikuussa 2022 hän voitti Wengenin pujottelun ja oli toinen Kitzbühelin pujottelussa. Maaliskuussa 2022 hän sijoittui Kranjska Goran ja Méribelin suurpujotteluissa toiseksi. Hän sijoittui pujottelu- ja suurpujottelucupissa neljänneksi sekä maailmancupin kokonaiskilpailussa yhdeksänneksi. Hän voitti Val d' Iseren pujottelun joulukuussa 2022. Hän voitti Alta Badian suurpujottelun joulukuussa 2022. Tammikuussa 2023 hän voitti Adelbodenin pujottelun. Wengenin, Kitzbühelin ja Schladmingin pujotteluissa hän sijoittui kolmanneksi. Soldeun maailmancupfinaaleissa hän oli pujottelussa toinen. Hän voitti pujottelucupin ja sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa neljänneksi.
Braathen ilmoitti lokakuussa 2023 ennen Söldenin kauden avausosakilpailua lopettavansa uransa vedoten erimielisyyksiin Norjan hiihtoliiton kanssa. Maaliskuussa 2024 hän ilmoitti siirtyvänsä edustamaan äitinsä kotimaata Brasiliaa, ja paluukilpailussaan Söldenin suurpujottelussa lokakuussa 2024 hän sijoittui neljänneksi. Hän oli samalla kaudella toinen Beaver Creekin suurpujottelussa ja Adelbodenin pujottelussa. Hän sijoittui kolmanneksi Kitzbühelin pujottelussa. Hän sijoittui toiseksi Kranjska Goran suurpujottelussa ja kolmanneksi Hafjellin pujottelussa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kuudes ja suurpujottelucupissa viides. Kaudella 2025–2026 hän voitti Levin pujottelun.
Braathen voitti suurpujottelun Eurooppa-cupin kokonaiskilpailun kaudella 2018−2019. Hän voitti kauden aikana kolme osakilpailua.
Muroto

Muroto () on Japanin kaupunki Shikokun saarella Kōchin prefektuurissa. Se sijaitsee Tyynenmeren rannikolla noin 80 kilometriä prefektuurin pääkaupungista Kōchista itään. Kaupungin alue työntyy Tyyneenmereen V-kirjaimen muotoisena Murotonniemenä. Suurin osa siitä on metsän peitossa ja nousee Shikokuvuorille. Murotossa on 13 062 asukasta (syyskuussa 2019) ja sen pinta-ala on 248,22 neliökilometriä.
Muroton alue on vanhastaan elänyt kalastuksesta, joka on nykyäänkin merkittävä elinkeino. Edo-kaudella alueella harjoitettiin valaanpyyntiä Tosan daimiokunnan suojeluksessa. Muroton ja Muroto-misakin satamat tunnetaan Tyynenmeren tonnikalan kalastussatamina. Muita elinkeinoja ovat muun muassa "katsuobushin" valmistus sekä vihannesten ja hedelmien viljely. Muroton kaupunki perustettiin vuonna 1959 liittämällä yhteen neljä maaseutukaupunkia ja yksi kyläkunta.
Kaupungin nähtävyyksiin kuuluu Murotonniemi, jolle on sijoitettu Murotonniemen majakka ja taifuunien havaintolaitteita. Niemi kuuluu Muroton–Anan-kaiganin puolikansallispuistoon. Kaupungissa on myös kolme Shikokun pyhiinvaellusreitin temppeliä: Hotsumisaki-ji (temppeli nro. 24), Shinshō-ji (temppeli nro. 25) ja Kongōchō-ji (temppeli nro. 26). Tarinan mukaan munkki Kūkai saavutti Murotossa valaistumisen ja otti ”taivasta ja merta” tarkoittavan nimensä vaikututtuaan Mikurodon luolasta näkyvästä merimaisemasta. Kolmea pyhiinvaellusreitin temppeliä pidetään hänen perustaminaan.
Kutsajoki

Kutsajoki () on joki Kantalahden piirissä Murmanskin alueella Venäjällä.
Vesistösuhteet.
Joki on Koutajoen vesistöön kuuluvan Tuntsajoen sivujoki ja yhtyy Tuntsajokeen 50 kilometriä sen suun yläpuolella. Joen pituus latvahaaroinen on 80 kilometriä. Joen valuma-alueen pinta-ala on 1350 km².
Sivu- ja latvahaarat.
Kutsajoki saa alkunsa sen laajentumana kapeassa rotkomaisessa kurussa olevan pitkän ja kapean Nivajärven pohjoispuolelta. Nivajärven eteläpuolella Kutsajokeen laskee etelästä Vuosnajoen järvireitti. Nivajärven alapuolella lännessä Kutsajokeen laskee etelästä Sieminkijokea pitkin Iso-Sieminki ja pohjoisesta Vuorijärvi.
Historia.
Joki sijaitsee Suomen toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitolle luovuttamalla Sallan–Kuusamon alueella ja oli aiemmin osa Sallan kuntaa. Joen suu Tuntsajoen varressa oli Toista maailmansotaa edeltäneellä Suomen ja Neuvostoliiton rajalla.
Suojelu.
Jo alueen kuuluessa Suomeen joen ympäristöön perustettiin Kutsan luonnonpuisto. Alueen kuuluessa Venäjään Kutsan luonnonpuisto on osa Kantalahden luonnonpuistoa.
Pia Männikkö

Pia Männikkö (s. 1971 Kuusamo) on suomalainen kuvataiteilija. Hän on tehnyt veistoksia ja installaatioita.
Männikkö valmistui taiteen kandidaatiksi Glasgow School of Artista vuonna 2010 ja maisteriksi Kuvataideakatemiasta vuonna 2014. Hänen materiaalejaan ovat arkipäiväiset esineet, tekstiili, savi, välineinä myös valokuva ja video. Männikön teoksia on ollut esillä Mäntän kuvataideviikoilla, Rovaniemen taidemuseossa, Lahden taidemuseossa, OpenART-biennaalissa Örebrossa ja Sydneyn Armory Galleryssa. Männikkö oli vuonna 2015 Suomen kulttuuri-instituutin residenssissä New Yorkissa.
Angelique Widjaja

Angelique Widjaja (s. 12. joulukuuta 1984 Bandung) on indonesialainen tennispelaaja. Hän voitti kolme Grand Slam -turnausta junioriurallaan ja oli maailmanlistan toisena. WTA-listalla Widjaja oli parhaimmillaan kaksinpelissä sijalla 55 maaliskuussa 2003 ja nelinpelissä sijalla 15 helmikuussa 2004. Hän lopetti ammattilaisuransa vuonna 2008.
Tennisura.
Juniori-ura.
Junioriurallaan Widjaja voitti Wimbledonin tyttöjen kaksinpeliturnauksen, päihittäen loppuottelussa Dinara Safinan. Vuonna 2002 hän voitti Gisela Dulkon kanssa Australian avointen tyttöjen nelinpeliturnauksen sekä Ranskan avointen tyttöjen kaksinpeliturnauksen, jossa hän voitti loppuottelussa Ashley Harkleroadin. Hän oli junioreiden maailmanlistalla parhaimmillaan toisella sijalla.
Ammattilaisura.
Widjaja pelasi ensimmäisen ottelunsa ammattilaistasolla Jakartassa, Indonesiassa huhtikuussa 1999, ollessaan 14-vuotias. Ensimmäisessä WTA-turnauksessaan hän pelasi syyskuussa 2001 Balilla, ollessaan maailmanlistan sijalla 579. Hän voitti turnauksen päihittämällä muun muassa maailmanlistan sijalla 62 olleen Alicia Molikin ja sijalla 29 olleen Tamarine Tanasugarnin. Loppuottelussa hän päihitti sijalla 56 olleen Joannette Krugerin. Turnauksen jälkeen Widjaja nousi yli 400 sijaa maailmanlistalla. Hän pääsi turnaukseen villillä kortilla ja on nuorin indonesialainen WTA-turnausvoittaja.
Vuonna 2002 hän osallistui Australian avointen karsintoihin, missä hävisi ensimmäisellä kierroksella. Ranskan avoimissa hän hävisi pääsarjan toisella kierroksella Evie Dominikovicille. Myös Wimbledonissa hän eteni toiselle kierrokselle voitettuaan maailmanlistan sijalla 17 olleen Anna Smašnovan. Toisella kierroksella hän hävisi Meilen Tulle. Yhdysvaltain avoimissa hän voitti Anna Kurnikovan ensimmäisellä kierroksella, mutta hävisi toisella kierroksella Stéphanie Foretzille. Syyskuussa hän eteni välieriin Shanghain WTA-turnauksessa ja marraskuussa hän voitti Pattayan WTA-turnauksen. Aasian kisoissa 2002 Widjaja voitti kultaa naisten joukkuekilpailussa ja hopeaa nelinpelissä.
Australian avoimissa 2003 Widjaja hävisi ensimmäisellä kierroksella Ai Sugiyamalle. Ranskan avoimissa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Marie-Gayanay Mikaelianille. Wimbledonissa hän pääsi toiselle kierrokselle, jossa hävisi Nadja Petrovalle. Yhdysvaltain avoimissa Amélie Mauresmo oli vahvempi avauskierroksella.
Vuonna 2004 Widjaja edusti Indonesiaa Ateenan olympialaisissa. Hän eteni kaksinpelissä toiselle kierrokselle voitettuaan Tamarine Tanasugarnin. Toisella kierroksella hän hävisi Karolina Špremille. Nelinpelissä Widjaja pelasi Wynne Prakusyan kanssa häviten ensimmäisellä kierroksella Kroatian parille.
Vuonna 2008 Widjaja ilmoitti lopettavansa tennisuransa. Syynä oli loppuunpalaminen jatkuvasta matkustamisesta ja toistuvista vammoista johtuen.
Huolipuhe

Huolipuhe on huolenaiheista puhumista. Lari Kotilaisen mukaan sana on melko uusi, ja se on peräisin akateemisesta maailmasta, jossa se on ollut käytössä ainakin jo 2000-luvun alussa. Englanninkielistä termiä "problem talk" on käytetty jo 1990-luvulla. Käytettäessä sanaa julkisessa keskustelussa siihen liittyy usein vähättelyä ja mitätöintiä, millä viitataan siihen, että huolipuhujat puhuvat asioista, joista he eivät tiedä mitään ja että huoli on turha tai liioiteltu.
Sanna Güler toteaa sosiaalityötä käsittelevässä pro gradu -työssään, että huolipuhe on erityisesti lastensuojelyössä käytetty diskurssin muoto.
Nuorisotutkimusseura ry:n vastaava tutkija Mikko Salasuo sanoo, että huolipuhe näkyy nykyään etenkin median kautta. Huolipuheella Salasuo tarkoittaa riskiyhteiskunta-ajattelua. Salasuon mukaan nuoret ovat helppo kohde huolipuheelle, vaikka nuoret eivät tosiasiassa oireile mitenkään uudella tavalla.
Huolipuhetta voidaan katsoa sosiaalityössä myönteisestä näkökulmasta, kuten Minna Mäkelä huomauttaa: kun siirrytään ongelmaa määrittelevästä puheesta huolipuheeseen, pyrkimyksenä on huolien huojentaminen esimerkiksi lastensuojelutyön palaverissa.
Kansalaisopistojen liiton hallituksen jäsen ja Etelä-Helsingin kansalaisopisto Toimelan rehtori Minna Prunnila toteaa, että "huolipuheen asemesta, samalla energialla, voisi miettiä, mitä pitäisi tehdä". Prunnilan mukaan jokainen voi omalla kohdallaan muuttaa huolipuheen huolehtimispuheeksi. "Huolehtiminen lähtee liikkeelle omista toimista", Prunnila korostaa.
Super League Vrouwenvoetbal

Super League Vrouwenvoetbal () on Belgian korkein naisten sarjataso jalkapallossa. Sarja perustettiin 2015, kun Alankomaiden ja Belgian yhteinen BeNe League lakkautettiin.
Sarjassa pelaa nykyään kuusi joukkuetta.
Joukkueet kaudella 2024–2025.
Belgian naisten pääsarjan joukkueet kaudella 2024–2025:
Sesshū Tōyō

Sesshū Tōyō (; 1420 – 1506) oli japanilainen Sumi-e -tussimaalaustekniikkaa käyttänyt taiteilija. Hän maalasi maisemia, zen-buddhalaisia kuvia ja kukilla ja linnuilla koristeltuja sermejä. Hän otti vaikutteita kiinalaisesta maisemamaalauksesta, jota hän kehitti edelleen omaan tyyliinsä.
Elämä.
Sesshū Tōyō syntyi vuonna 1420 samuraisukuun. Perheen alkuperäinen sukunimi oli Oda. Alkuperäistä etunimeä ei tiedetä, mutta kun hän meni kymmenvuotiaana temppeliin, hän sai nimen Tōyō. Tuohon aikaan buddhalaiset temppelit olivat uskonnollisen merkityksensä ohella taiteen ja kulttuurin keskuksia. Uskonnollisen ohjauksen lisäksi hän sai opetusta taiteessa ja kalligrafiassa.
Noin vuonna 1440 Sesshū muutti maansa silloiseen pääkaupunkiin Kiotoon. Hän asui kuuluisasa Shōkokun temppelissä lähellä Ashikaga-shogunien palatsia. Tuon ajan kuuluisin taidemaalari Shūbun asui samassa temppelissä ja opasti Sesshūa. Zenmestari Shurin Suto puolestaan perehdytti häntä buddhalaisuuteen. Sesshūn varhaisia maalauksia ei ole säilynyt, mutta hänen arvellaan työskennelleen Shūbunin tyyliin. Shūbun oli saanut Song-dynastian ajan (960–1279) kiinalaisilta vaikutteita sekä tyyliinsä että aihevalintoihin. Kahdenkymmenen Kioton-vuoden jälkeen Sesshū muutti Yamaguchiin, Honshūn saaren länsiosaan. Siellä hänestä tuli Unkokun temppelin johtaja.
Vuonna 1468 Sesshū pääsi kauppavaltuuskunnan mukana pitkään toivomalleen matkalle Kiinaan. Hänen tehtävänään oli ostaa maalauksia ja tutustua paikallisiin luostareihin. Hän oli pettynyt sen ajan kiinalaisiin taiteilijoihin, jotka Ming-dynastian aikana olivat loitontuneet Song-dynastian aikana vallinneesta hengellisyydestä ja estetiikasta. Sesshū sai kuitenkin inspiraatiota Kiinan mahtavista maisemista ja yhteyksistä zeniläisiin luostareihin. Hän palasi Japaniin seuraavana vuonna, ja asettui myöhemmin Ōitan lähelle uuteen ateljeehensa, jossa hän maalasi kuuluisimmat teoksensa ja otti vastaan monia vierailijoita, jotka halusivat ihailla taidetta tai kuulla Kiinan-matkasta.
Tehtyään useita matkoja Kyūshūn pohjoisosiin Sesshū palasi Yamaguchiin. Hän kuoli vuonna 1506. Useita temppeleitä väitetään hänen hautapaikakseen.
Teoksia.
Sesshū Tōyōn tunnetuin teos on 15 metriä pitkä rullamaalaus "Sansui Chokan", joka kuvaa maisemia neljänä vuodenaikana.
Monissa maalauksissa on hänen nimensä tai sinettileimansa, mutta osa lienee oppilaiden töitä.
Sesshū tunnetaan etenkin tussimaalauksistaan, mutta hän oli myös kuuluisa puutarhasuunnittelija. Hänen Iko-jin temppeliin suunnittelemansa puutarha Masudassa on säilynyt jälkipolville. Kiotossa olevaa Funda-inin eli Sesshujin puutarhaa pidetään myös mahdollisesti hänen suunnittelemanaan.
Vuosnajoki

Vuosnajoki () on joki Louhen piirissä Karjalan tasavallassa ja Kantalahden piirissä Murmanskin alueella Venäjällä. Joen pituus on 66 km ja valuma-alueen pinta-ala 661 km².
Vesistösuhteet.
Joki kuuluu Koutajoen vesistöön ja on Koutajoen sivujoen Tuntsajoen sivujoen Kutsajoen suurin sivujoki. Joki laskee Kutsajokeen etelästä Nivajärven eteläpäässä. 
Joki muodostuu pääosin joen laajentumina olevien järvien ketjusta, jonka lähdejärvenä Vuosnajärvi. Muita reitin järviä ovat muiden muassa Hosijärvi, Käsijärvi, Auhtijärvi, Niluttijärvi ja Jyrhämäjärvi. Sivujoista Noukajoen ylimmät latvapurot ulottuvat Suomen puolelle.
Historia.
Koko Vuosnajoen järvireitti kuului ennen toista maailmansotaa Sallan kuntaan Suomessa. 
Toisen maailmansodan jälkeen järvireitti osana Sallan ja Kuusamon itäosia eli niin sanottua Sallan–Kuusamon aluetta luovutettiin Neuvostoliitolle ja tuli sittemmin osaksi Venäjää.
Asutus.
Jokireitin vareella varsilla sijaitsivat ennen toista maailmansotaa Sallan Vuosnajärven ja Tuutijärven kylät.
Krzysztof Urbaniak

Krzysztof Urbaniak (s. 1984) on puolalainen urkuri.
Urbaniak opiskeli Varsovassa ja Stuttgartissa opettajinaan Józef Serafin, Ludger Lohmann, Leszek Kędracki ja Jörg Halubek. Hän sai vuonna 2012 tohtorinarvon Krakovassa. Hän on saanut useita palkintoja, kuten ensipalkinnot Pistoian Willem Hermans -urkukilpailussa (2009) ja Bremenin Arp Schnitger -urkukilpailussa (2010). Hän on konsertoinut monissa maissa ja tehnyt lukuisia levytyksiä. 
Vuonna 2016 Urbaniak aloitti toiminnan Łódźin musiikkiakatemian urkujen ja hengellisen musiikin jaoksen johdossa. Hän on tehnyt opetustyötä myös Krakovan musiikkiakatemiassa ja mestarikursseilla. Hän on kuulunut urkukilpailujen, kuten Schnitger-kilpailun tuomaristoihin, ja toiminut urkufestivaalien taiteellisena johtajana Puolassa. Vuosina 2013–2016 hän toimi Puolan kulttuuri- ja kansallisperintöministeriön urkuasiantuntijana, ja vuonna 2017 hänestä tuli Łódźin Artur Rubinstein -filharmoniasalin molempien urkujen kuraattori.
Stan Cullis

Stanley Cullis (25. lokakuuta 1916 – 28. helmikuuta 2001) oli englantilainen jalkapalloilija ja valmentaja. Hän pelasi koko uransa Wolverhampton Wanderersissa ja oli yksi aikansa parhaista puolustajista. Pelaajauran jälkeen Cullis valmensi Wolverhamptonin kolmesti mestariksi.
Ura.
Juniorina Cullis pelasi Ellesmere Portin paikallisessa seurassa. Usea isompi seura oli kiinnostunut hänestä, mutta 1934 hän siirtyi Wolverhampton Wanderersiin 17-vuotiaana. Cullis valittiin heti juniorijoukkueen kapteeniksi ja kaksi vuotta myöhemmin hän nousi edustusjoukkueen kapteeniksi. Wolverhampton sijoittui 1. divisioonassa Cullisin pelatessa toiseksi 1938 ja 1939. Wolverhampton pääsi myös FA Cupin loppuotteluun 1939, mutta hävisi sen Portsmouthille.
Cullis valittiin Englannin maajoukkueeseen ensimmäisen kerran 1937. Toukokuussa 1939 hänestä tuli maajoukkueen nuorin kapteeni 22-vuotiaana. Cullis edusti maajoukkuetta 12 maaottelussa ennen toisen maailmansodan syttymistä. Sodan aikana hän pelasi myös lukuisia epävirallisia maaotteluita.
Sota katkaisi Cullisin pelaajauran. Hän palveli armeijassa ja sodan loputtua hänellä oli aluksi vaikeuksia palata jalkapalloon. Cullisin peliotteet kuitenkin paranivat ja Wolverhampton oli jälleen lähellä mestaruutta, mutta jäi toiseksi hävittyään kauden viimeisen ottelun. Cullis päätti lopettaa pelaamisen ja ryhtyi Wolverhamptonin apuvalmentajaksi.
Vuonna 1948 Cullisista tuli Wolverhamptonin päävalmentaja. Cullis oli erittäin vaativa valmentaja, mutta hänen johdollaan Wolverhampton menestyi loistavasti. Wolverhampton voitti FA Cupin 1949 ja 1960, ja Englannin mestaruuden 1954, 1958 ja 1959. Lisäksi Wolverhampton oli 1950-luvulla kolmesti toinen ja kolmesti kolmas. Wolverhampton saavutti Cullisin valmennuksessa myös menestystä Euroopassa ennen Euroopan cupin perustamista. Wolverhampton muun muassa voitti vuonna 1954 maailman parhaana pidetyn Honvédin 3–2. 1960-luvulla Wolverhampton taantui ja lopulta 1964 Cullis sai potkut.
Vuonna 1965 Cullis ryhtyi Birmingham Cityn valmentajaksi vaikka hän oli päättänyt jättää jalkapallon kokonaan. Cullis ei saavuttanut Birminghamissa samaa menestystä kuin Wolverhamptonissa. Hän erosi seurasta 1970.
Cullis oli loistava puolustaja ja taitava pallollisena pelaajana. Häntä pidetäänkin yhtenä aikansa parhaista puolustajista. Cullis on valittu muun muassa Englannin jalkapallon ja Wolverhamptonin kunniagalleriaan.
Yksityiselämä.
Cullis oli naimisissa ja hänellä oli kaksi lasta. Pelaajauran jälkeen hän työskenteli valokuvausalalla. Cullis kuoli helmikuussa 2001 84-vuotiaana.
Jisaburō Ozawa

Jisaburō Ozawa (2. lokakuuta 1886 Miyazakin prefektuuri, Japani – 9. marraskuuta 1966) oli japanilainen vara-amiraali, joka toimi eri komentajantehtävissä toisen maailmansodan aikana. Häntä on pidetty taitavana ja rohkeana komentajana, joka teki parhaansa vihollisen ylivoimaa vastaan.
Ozawa valmistui Japanin keisarillisesta laivastoakatemiasta vuonna 1909 ja laivaston esikuntakoulusta vuonna 1921, jolloin hän sai komentajakapteenin arvon. Hän oli vuosina 1921–1922 hävittäjä "Taken" ja 1923–1925 hävittäjä "Shimakazen" päällikkönä. Ozawa oli opettajana torpedokoulussa 1927–1929, 1931–1934 ja 1938–1939, hävittäjädivisioonan komentajana 1930–1931, päällikkönä risteilijä "Mayalla" 1934–1935 ja taistelulaiva "Harunalla" 1935–1936, yhdistetyn laivaston esikuntapäällikkönä vuonna 1937 ja divisioonankomentajana vuodesta 1939. Hänet ylennettiin kontra-amiraaliksi vuonna 1936 ja vara-amiraaliksi 1940. Ollessaan vuosina 1939–1940 lentotukialusdivisioonan komentajana hän pyrki edistämään lentotukialusten käyttöä hyökkäyssodankäyntiin ja ehdotti niiden kokoamista yhdeksi laivastoksi.
Tyynenmeren sodan puhjetessa vuonna 1941 Ozawa oli eteläisen laivaston komentajana. Hän tuki Malaijan ja Hollannin Itä-Intian valtauksia mereltä katkaisemalla liittoutuneiden huoltoyhteydet. Marraskuussa 1942 Ozawa nimitettiin 3. laivaston komentajaksi ja hän sai samalla komentoonsa Japanin lentotukialukset. Maaliskuusta 1944 alkaen hän komensi kahdesta laivastosta muodostettua yhtymää, johon kaikki jäljellä olleet lentotukialukset kuuluivat. Ozawa kärsi kesäkuussa 1944 tappion Raymond A. Spruancen komentamalle Yhdysvaltain 5. laivastolle Filippiinienmeren taistelussa, jossa hän menetti kolme lentotukialusta ja suurimman osan lentokoneistaan aiheuttamatta suurempaa vahinkoa viholliselle. Lokakuussa 1944 Ozawa osallistui Japanin Shō-Gō-vastahyökkäykseen Filippiinien luona. Hänen laivastonsa toimi Leytenlahden taistelussa syöttinä, joka houkutteli William F. Halseyn 3. laivaston erilleen muista amerikkalaisista joukoista Takeo Kuritan johtaessa päähyökkäystä. Juoni periaatteessa onnistui, mutta Ozawa menetti Cape Engañon luona kaikki neljä lentotukialustaan ja yhden hävittäjän.
Ozawa nimitettiin marraskuussa 1944 laivaston pääesikunnan apulaispäälliköksi. Toukokuun lopussa 1945 hänestä tuli yhdistetyn laivaston viimeinen ylipäällikkö, missä tehtävässä hän oli sodan loppuun asti. Ozawa tiettävästi kieltäytyi ylennyksestä amiraaliksi.
Sallajoki

Sallajoki (), yläjuoksulla nimenä myös Sallanlatva (), on joki pääosin Murmanskin alueella Venäjällä. Joki kuuluu Kemijoen vesistöön, jonka valuma-alueesta pääosa Suomessa, ja joka laskee Perämereen Suomessa, mutta pieni osa latvavesistä Venäjän puolella. 
Sallajoki on Kemijoen sivujoen Tenniöjoen sivujoen Kuolajoen suurin Venäjän puolella oleva sivujoki. Suomen puolella Kuolajoen suurin sivujoki on Naruskajoki Sallassa.
Joki laskee Kuolajokeen kaakosta vajaan kymmenen kilometrin päässä Suomen ja Venäjän rajasta. Joen valuma-alueen pinta-ala on noin 280 km².
Joki sijaitsee kokonaan Suomen toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitolle luovuttamalla Sallan–Kuusamon alueella. Joen suulla sijaitsi alueluovutuksiin asti Sallan kirkonkylänä ollut Sallansuu.
Kemijoen vesistö on myös Venäjällä Vienan Karjalassa. Vienan Kemijoki laskee Vienamereen Venäjällä, ja sen vesistöalueesta pääosa on Venäjän puolella. Etelämäpnä Suomen ja Venäjän rajalla Kuusamossa on joitakin Vienan Kemijoen latvavesiä.
Lise Lindstrom

Lise Lindstrom on yhdysvaltalainen ooppera- ja konserttilaulaja, äänialaltaan dramaattinen sopraano. 
Lindstrom syntyi ja varttui Kaliforniassa. Hänet johdatti musiikkimaailmaan hänen laulajana ja musiikinopettajana toiminut äitinsä. Hän sai taiteiden kandidaatin arvon San Franciscon osavaltionyliopistosta ja musiikin maisterin arvon San Franciscon musiikkikonservatoriosta. Hän on esiintynyt esimerkiksi Metropolitan-oopperassa, San Franciscon oopperassa, Deutsche Oper Berlinissä, Wienin valtionoopperassa, Covent Gardenissa ja La Scalassa. Kapellimestareita, joiden johdolla hän on esiintynyt, ovat olleet muiden muassa Esa-Pekka Salonen, Kent Nagano, Yannick Nézet-Séguin, Pietari Inkinen, Myung-whun Chung, Daniel Harding, Michael Tilson Thomas ja Gustavo Dudamel.
Lindstromin rooleihin ovat lukeutuneet Turandot, Senta, Elektra, Brünnhilde, Salome, Tosca, Suor Angelica, Elisabeth, Venus, Amelia, Ariadne ja Giulietta. Turandotin roolissa Lindstrom teki Covent Gardenin - ja Metropolitan-oopperan-debyyttinsä. Hän on kuvaillut löytäneensä oman äänensä juuri Turandotin roolissa. Vuonna 2016 Opera Australiassa Lindstrom esitti ensimmäistä kertaa "Nibelungin sormuksen" kokonaisuudessaan. Konserttilaulajana hän on tulkinnut muiden muassa Giuseppe Verdin "Requiemin", Richard Straussin teoksen "Vier letzte Lieder" ja Gustav Mahlerin toisen sinfonian.
Rhondda Gillespie

Rhondda Marie Gillespie (4. elokuuta 1941 Sydney – 30. joulukuuta 2010 Barbados) oli australialaissyntyinen pianisti.
Gillespie debytoi radiossa 8-vuotiaana ja piti ensimmäisen julkisen resitaalinsa 12-vuotiaana. Hän opiskeli Sydneyn musiikkikonservatoriossa ja muutti 14-vuotiaana Englantiin opiskelemaan Louis Kentnerin johdolla. Hän palasi Australiaan 15 kuukautta myöhemmin ja sai siellä opetusta Alexander Sverjenskylta. Vuonna 1959 hän sai Harriet Cohenin Commonwealth-mitalin, ja 20-vuotiaana hän palasi Englantiin suorittamaan opintoja Denis Matthewsin johdolla. Gillespie oli pianistina suuntautunut vähemmän tunnettuun musiikkiin erityisesti Franz Lisztiltä. Hän levytti maltalaissäveltäjä Charles Camillerin pianotuotannon, Usko Meriläisen ensimmäisen pianokonserton sekä ensimmäisenä Constant Lambertin ja Arthur Blissin sonaatit pianolle. Vuonna 1976 Gillespie soitti Queen Elizabeth Hallissa Joseph Horovitzin "Jazz Concerton" säveltäjän 50-vuotispäivänä.
Gillespie meni vuonna 1973 naimisiin managerinsa, musiikkikriitikko Denby Richardsin kanssa, mutta pari erosi vuonna 1977.
Gillespie aloitti vuonna 1984 työskentelyn australialaispianisti Robert Weatherburnin kanssa. Duo esitti nelikätistä pianomusiikkia ja musiikkia kahdelle pianolle. Pianistit kiersivät yhdessä Maltalla ja Englannissa. 1990-luvulla Gillespie lopetti julkisen esiintymisen sormien artriitin takia. Hän vietti myöhemmin Englannin talvet Barbadoksella, jossa kuoli.