Aarne Tarkas

Aarne Adolf Tarkas (vuoteen 1947 Saastamoinen; ) oli suomalainen elokuvakäsikirjoittaja ja -ohjaaja. Tarkas oli Suomen elokuva-alan tuotteliaimpia tekijöitä; hän ohjasi lähinnä omien käsikirjoitustensa pohjalta kaikkiaan 33 elokuvaa, jotka olivat pääasiassa kepeän vauhdikasta viihdettä. Kaikkiaan Tarkas teki 35 elokuvakäsikirjoitusta.
Varhaisvaiheet.
Aarne Saastamoinen syntyi Porin maalaiskunnan Kyläsaaressa. Hänen isänsä Kustaa työskenteli muonamiehenä Ahlströmin tehtaalla Pihlavassa, mutta sai pian työpaikan Tampereen lentokonetehtaalta. Saastamoinen kävi lapsena ahkerasti elokuvissa, muttei tosissaan suunnitellut ryhtyvänsä alalle.
Saastamoinen kävi koulunsa Tampereella ja kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1942, aikomuksenaan ryhtyä metsänhoitajaksi. Suunnitelma muuttui Saastamoisen haavoituttua rintamalla Talin–Ihantalan taistelussa 1944 vasempaan käteensä. Hän opiskeli sen sijaan ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulussa, josta hän valmistui 1947. Samoihin aikoihin hän otti virallisesti käyttöön Tarkas-sukunimen Edgar Rice Burroughsin "Mars"-kirjojen innoittamana. Appensa kautta Tarkas sai ensimmäisen työpaikkansa Suomi-Filmin mainospäällikkönä ja yhtiön julkaiseman elokuvalehden "Uutisaitan" toimitussihteerinä. Hän toimi näissä tehtävissä vuoden 1950 loppuun.
Ura.
Fennada-Filmin kausi.
Suomi-Filmillä Tarkas tapasi Matti Kassilan, jonka kanssa hän jakoi samoja näkemyksiä ja huumorintajua. He tekivät yhdessä käsikirjoituksen elokuvaan "Radio tekee murron" (1951), josta he saivat Jussi-palkinnon. Yhdessä kuvaaja Osmo Harkimon kanssa Tarkas ja Kassila perustivat vuonna 1952 tuotantoyhtiö Junior-Filmin, joka tuotti kansainvälistäkin mainetta saaneen "Valkoisen peuran". Uuden yhtiön puitteissa syntyi myös Tarkaksen esikoisohjaus "Yö on pitkä" (1952). Junior-Filmi kuitenkin ajautui konkurssiin ja Tarkaksen ja Kassilan yhteistyö katkesi jo seuraavana vuonna rahariitojen vuoksi.
Kesästä 1953 alkaen Tarkas työskenteli viiden vuoden ajan Fennada-Filmissä, missä hän käsikirjoitti ja ohjasi peräkkäin ja nopeaan tahtiin kymmenen elokuvaa muun muassa kriitikoidenkin arvostaman jännityskomedian "Kovanaama" (1954) sekä vakavan elokuvan "Olemme kaikki syyllisiä" (1954). Sitä kiitettiin rohkeaotteisuudesta, mutta eräs arvostelija totesi, ettei Tarkas osannut käsitellä rehellisesti yhteiskunnallista aihetta. Parhaimpana Fennada-kauden työnään Tarkas itse piti Mika Waltarin pienoisromaaniin perustuvaa draamaa "Jokin ihmisessä" (1956), jota aikalaisarvioissa pidettiin tyypillisesti epäjohdonmukaisena.
"Villi Pohjola" (1955) oli yksi esimerkki Tarkaksen mielikuvituksen laajuudesta ja lempiaiheista: elokuva on tyylilajiltaan westernien kliseillä leikittelevä parodia, mutta sen toteutusta pidettiin poukkoilevana ja raskastempoisena. Elokuvan idea ei juuri auennut yleisöllekään, ja sen katsojamenestys oli vuoden keskitasoa.
Siirtyminen SF:lle ja televisioon.
Vuodesta 1959 Tarkas työskenteli neljä vuotta Suomen Filmiteollisuudessa. Näinä vuosina hän profiloitui lähes yksinomaan vauhdikkaiden seurapiiri-irvailujen tekijäksi. Tarkas käsikirjoitti jokaisen SF-elokuvansa itse, ja syntyi muun muassa komediat "Vatsa sisään, rinta ulos!" ja "Vihdoinkin hääyö". SF:llä Tarkas tuplasi tahtinsa ja teki viidessä vuodessa yli 20 elokuvaa. Freelancerina hän sai palkkion erikseen jokaisesta elokuvasta, jotka hänen oli tehtävä nopeasti ja halvalla. Vaikka laatu kärsi nopeasta vauhdista, Tarkas itse katsoi "Minkkiturkin" (1961) varsin onnistuneeksi ja piti sitä parhaana komedianaan.
Kun Suomen elokuva-ala joutui kriisiin ja SF kaatui 1960-luvun näyttelijälakon myötä, Tarkas siirtyi ohjaamaan televisioon. Hän teki suosittua "Kuten haluatte" -sketsisarjaa 1966–1970 sekä tv-sarjoja "Sisarukset" ja "Herra Kenonen". Tarkas piti televisiotyöstä ja kaavaili useita näytelmiä televisioitavaksi, mutta suunnitelmat kariutuivat 1970-luvulla.
Työskentelytapa ja näkemykset.
Tarkaksen työlle olivat ominaisia poikkeuksellisen nopea tahti, vilkas mielikuvitus ja kekseliäisyys, mitkä näkyivät hänen tuotannoissaan harvemmin onnistuneena lopputuloksena. Hän ei välittänyt tehdä henkilöohjausta, vaan antoi näyttelijöille vapaat kädet roolihahmojensa esittämiseen. Jännityksen, rikoksen ja huumorin yhdistäminen olivat Tarkaksen mieleen, sekä aseiden pauke ja räjähdykset hänen suosikkiefektejään: tämän vuoksi häntä kutsuttiin jo Fennadan aikana ”Paukku-Arskaksi”. Toisen lähteen mukaan nimitys tuli siitä, että Tarkaksen kuvauspaikalla klaffi paukkui koko ajan ja jälleen oli yksi elokuva purkissa. Yleensä yhtä elokuvaa ohjatessaan hänen ajatuksensa olivat jo tiukasti seuraavassa. Tarkas on muistellut: ”Mitä enemmän ja nopeammin tein elokuvia, sitä vähemmän ne maksoivat filmiyhtiölle.”
Yksityiselämä.
Tarkas oli naimisissa kaksi kertaa ja hänellä oli kummastakin avioliitosta tytär ja toisesta avioliitosta poika. 1970-luvulle tultaessa hän alkoholisoitui, sairastui diabetekseen ja joutui ongelmiin verottajan kanssa. Viimeisinä vuosinaan hän tienasi antamalla sensaatiohaastatteluja "Hymy"-lehdelle sekä kirjoittamalla miestenlehtiin. Tarkas hankki vaimonsa kanssa talon Espanjasta 1960-luvulla. Hän kuoli siellä sydänkohtaukseen 52-vuotiaana 1976.
Merkitys.
Jälkipolven elokuvatutkijat ovat pitäneet Tarkasta suomalaisen elokuvan ”ihmelapsena”, jolla oli runsaan ideavaraston lisäksi valokuvamuisti sekä kyky tarttua toimeen poikkeuksellisen nopeasti. Elokuvien yleisömenestys oli vaihtelevaa ja laatu epätasaista, mutta aina puhtaasti viihteellistä. Tarkas toi myös esille useita uusia filmikasvoja, muun muassa Risto Mäkelän, Jussi Jurkan, Spede Pasasen, Leo Jokelan, Tommi Rinteen, Liana Kaarinan ja Esko Salmisen.