tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nollapiste-energia

Nollapiste-energia () on kvanttimekaanisen systeemin pienin mahdollinen energia, jonka Heisenbergin epätarkkuusperiaate sallii, ja siten systeemin perustilan energia. Ajatuksen nollapiste-energiasta esittivät ensimmäisenä Albert Einstein ja Otto Stern vuonna 1913. Kvanttikenttäteoriassa nollapiste-energia on sama kuin tyhjiöenergia.
"Nollapiste" viittaa kvanttimekaaniseen harmoniseen värähtelijään, joka on klassisen harmonisen värähtelijän, esimerkiksi ideaalisen jousen, laajennus kvanttimekaniikkaan. Värähtelijää voi verrata jouseen, jonka päässä on paino. Klassinen värähtelijä voi olla täysin pysähdyksissä, jolloin paino ei liiku, jolloin sekä sen liikemäärä että paikka tunnetaan täsmälleen ilman epätarkkuutta. Nollapiste-energia syntyy, kun sovelletaan Heisenbergin epätarkkuusperiaatetta lähes pysähdyksissä olevaan painoon. Siitä, että painon paikka on tunnettu suurella tarkkuudella, seuraa välittömästi, että painon liikemäärän epätarkkuus on suhteessa yhtä suuri. Niinpä on todennäköistä, että painolla on nollasta poikkeava nopeus ja liike-energia, eli nollapiste-energia.
Kaikilla värähtelijöillä on nollapiste-energia, eikä mitään systeemiä ole mahdollista saattaa nollapiste-energiaa matalamman energian tilaan. Nollapiste-energian olemassaolo ei vaadi, että värähtelijä olisi massallinen paino; niinpä jopa tyhjällä avaruudella on tyhjiöenergia. Nollapiste-energiaa ei voi poistaa systeemistä, koska sitä vastaava energiatila on alin mahdollinen.
Historia.
Vuonna 1900 Max Planck johti kaavan yksittäisen värähtelevän atomin energialle:
formula_1
missä formula_2 on Planckin vakio, formula_3 on värähtelytaajuus, "k" on Boltzmannin vakio, ja "T" on absoluuttinen lämpötila.
Nollapiste-energian esittivät ensimmäisinä käytännössä Albert Einstein ja Otto Stern vuonna 1913. Kokeellisesti mitatun vetykaasun lämpökapasiteetin havaittiin sopivan malliin, jossa oletetaan värähtelyenergian koostuvan Planckin aiemmin laskemasta energiasta ja minimienergiasta:
formula_4
Vaikka systeemi olisikin absoluuttisessa nollapisteessä, molekyylillä olisi edelleen energia, suuruudeltaan ½hν.
Kokeellinen todistusaineisto.
Einsteinin ja Sternin alkuperäisen havainnon, vedyn lämpökapasiteetin lisäksi nollapiste-energia havaitaan esimerkiksi:
Puristinhuopa

Puristinhuopa on nykyään polyesteri- tai polyamidilangoista kudottu kangas, mihin on neulattu polyesterinukkaa keinokuituisen huovan valmistamiseksi. Puristinhuovan tarkoituksena on paperikoneen tai kartonkikoneen tai selluloosankuivauskoneen puristinosalla puristamalla kuivattaa paperirataa siten, että kuiva-ainepitoisuus lisääntyy noin 20 %:sta 55 %:iin puristinosalla ennen kuin paperirata kulkee kuivatusosalle.
Kymmenistä pohjakangastyypeistä saadaan eri paksuisilla hahtuvaneulauksilla ja erikarkeuksisilla hahtuvilla ominaisuuksiltaan tuhansia erilaisia puristinhuopia.
Neulauksiltaan ja pohjakankailtaan keveimpiä puristinhuopia käytetään puristinosan ensimmäisissä puristimissa, missä vielä melko kostea paperirata ei kestä kovin suurta puristusta. Puristuksen voimakkuutta arvioidaan viivapaineena, yleensä kN/m:lle.
Aikaisemmin puristinhuovat olivat huopautettua villaa.
Suomessa puristinhuopia valmistavat Valmet Fabricsin Tampereen tehdas ja yhdysvaltalaiset Albany:n suomalainen tytäryhtiö Albany Fennofelt Järvenpäässä ruotsalaisista pohjakankaista neulaamalla ja jälkikäsittelemällä.
Kuivatusviira

Kuivatusviira on paperikoneen, kartonkikoneen tai selluloosankuivauskoneen kuivatusosalla kuumien höyryllä lämmitettyjen terässylintereiden välissä kulkeva polyesteristä kudottu verkkomainen luja kangas, minkä tarkoituksena on kuljettaa paperirata ylhäällä ja alhaalla olevien kuumien sylintereiden ylitse ja alitse kummankin puolen kuivattamiseksi. Koska sanalla "viira" tarkoitetaan märkäviiraa, puhutaan erikseen kuivatusviirasta sekaannuksen välttämiseksi.
Kuivatusviiroja Suomessa valmistaa Tamfeltin Tampereen tehdas ja yhdysvaltalaisen Albanyn Järvenpään tehdas.
Sonoluminesenssi

Sonoluminesenssi on ilmiö, jossa ultraäänen aiheuttamat kavitaatiokuplat lähettävät valoa luhistuessaan. Valo syntyy, kun ultraäänen aiheuttaman kavitaatiokuplan luhistuessa, nousee pienen alueen paikallinen lämpötilan tuhansiin asteisiin.
On myös ehdotettu että valon syntyminen johtuisi kuplan epäsymmetrisestä luhistumisesta, jossa kuplan sisäinen vesisuihku
törmäisi viisinkertaisella äänennopeudella kuplan laitaan.
Sonoluminesenssi on havaittu vedessä ja asetonissa.
Sonoluminesenssin mekanismia ei täysin tunneta.
Ilmiö havaittiin ensimmäisen kerran jo 1934 Kölnin yliopistossa tehdyissä kokeissa. Joidenkin tutkijoiden mukaan valo saattaa syntyä kuplassa olevassa tyhjiössä samaan tapaan kuin Hawkingin säteily. 
Kvanttimekaniikan mukaan tyhjiö sisältää virtuaalisia hiukkasia, ja erään teorian mukaan nopeasti liikkuva rajapinta kaasun ja veden välillä voi muuntaa virtuaalifotoneja fotoneiksi. Tämä on verrattavissa Casimirin ilmiöön.
Dyne

Dyne (lyh. dyn) on käytöstä poistunut, cgs-järjestelmään kuuluva voiman mittayksikkö. Dynen määritelmä muistuttaa sen SI-järjestelmässä korvannutta newtonia:
formula_1
Määritelmästä on helppo havaita, että 
formula_2.
Hermokrates

Hermokrates (, 400-luku eaa.) oli Syrakusan armeijan kenraalina ateenalaisten Sisilian sotaretken aikana. Thukydideen mukaan hän esiintyi ensimmäisenä julkisuudessa Gelassa vuonna 424 eaa. pidetyssä kokouksessa, jossa hän piti puheen, joka vaati Sisilian kreikkalaisia sovittelemaan heidän riitansa. Vuonna 415 eaa. hän suositteli liittoumaa, jossa joukko ei-sisilialaisia (jopa ei-kreikkalaisia, kuten Karthago) liittoutuisivat Ateenaa vastaan. Hänet valittiin yhdeksi Syrakusan kolmesta "strategokseksi", mutta jonkun ajan kuluttua tehtävä otettiin häneltä pois, koska hän ei ollut siinä menestyksekäs.
Myöhemmin Hermokrates toimi yhtenä Gylippoksen tärkeimpänä neuvonantajana ja vaikutti siten jollain tavalla Ateenasta saavutettuun voittoon. Vuonna 412 eaa. hän toimi amiraalina Kyzikoksen taistelussa, mutta menetti aluksensa ja hänet ajettiin maanpakoon, joskin poissaolevana. Hän ei palannut Sisiliaan kuin vasta vuonna 408 eaa. Hän kuoli katutappelussa Syrakusassa vuonna 407 eaa. epäonnistuneen "coup de mainin" jälkeen.
Thukydideen lisäksi Hermokrateen mainitsevat Ksenofon, Plutarkhos ja Polyainos. Hermokrates on myös yksi henkilöistä, joka esiintyy Platonin myöhäisvaiheen dialogeissa "Timaios" ja "Kritias". Platon on saattanut alun perin suunnitella kolmatta dialogia nimeltään "Hermokrates", mutta hän ei koskaan kirjoittanut sellaista.
Koska Hermokrateen nimeä kantavaa dialogia ei koskaan kirjoitettu, ei voida tietää miksi Platon valitsi hänet. Cornford huomauttaa, että on mielenkiintoista, että samalla kun Kritias kertoo dialogeissa tarinaa yhdeksäntuhannen vuoden takaisista tapahtumista Ateenan lyödessä Atlantiksen ja pelastaessa Välimeren kansat orjuudelta, Hermokrates muistettaisiin henkilönä, joka oli osallisena torjumassa Ateenan suurinta laajentumispyrkimystä.
Deoksiriboosi

Deoksiriboosi on yksinkertainen hiilihydraatti, joka on DNA:n sokeriosa. Se kuuluu pentooseihin, koska se sisältää viisi toisiinsa liittynyttä hiiliatomia. Deoksiriboosin molekyylikaava on C5H7O(OH)3. Deoksiriboosin D-muoto muodostaa yhdessä fosfaattiosien kanssa DNA:n juosteiden rungon. Vastaava pentoosi RNAssa on D-riboosi. DNA:ssa deoksiriboosin ensimmäiseen hiileen liittynyt hydroksyyliryhmä liittyy pyrimidiini- tai puriiniemäksen typpiatomiin. Viides hiili muodostaa sidoksen fosfaatin happiatomin kanssa. 
Deoksidiriboosi muiden DNA:n osien kanssa.
Pyrimidiniemäksiin kuuluvat sytosiini ja tymiini ja puriiniemäksiin kuuluvat guaniini ja adeniini. Nämä emäkset muodostavat deoksiriboosin kanssa nukleotidin. Deoksidiriboosimolekyylien välissä ovat fosfaattiryhmiä, jotka muodostavat sokeriosien kanssa fosfodiesterisidoksen. DNA-juosteessa deoksidiriboosit ovat yhteydessä emäspareihin vetysidoksilla. DNA:n jakautuessa syntyy kaksi uutta deoksidiriboosin juostetta alkuperäisen DNA-molekyylin keskelle.
Volver – paluu

Volver – paluu () on vuonna 2006 valmistunut Pedro Almodóvarin ohjaama espanjalainen komediaelokuva. 
Almodóvarin elokuva osallistui valmistumisvuonnaan Cannesin elokuvajuhlien kilpasarjaan. Tuomaristo päätyi poikkeuksellisesti jakamaan parhaan naisnäyttelijän palkinnon "Volverissa" esiintyneiden näyttelijätärten kesken. Palkinnon saivat Penélope Cruz, Carmen Maura, Lola Dueñas, Chus Lampreave, Yohana Cobo ja Blanca Portillo. Myös elokuvan käsikirjoitus palkittiin. Cruz sai vivahteikkaasta roolitulkinnastaan ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa. Elokuvan keskeisessä kohtauksessa roolihahmon laulun laulaa kuitenkin todellisuudessa flamencotähti Estrella Morente.
Ohjaaja Almodóvar palaa elokuvassa perusteemoihinsa ja totuttuun tapaan useat tarinat kulkevat lomittain kietoutuen vähitellen yhteen. Tarina kertoo salatuista suhteista, isyyksistä, insestistä ja murhista. Niiden vastapainona siinä on myönteistä välittämistä ja auttamista. Juonessa on viittaus ohjaajan elokuvaan "Salaisuuteni kukka".
Pall Mall (savukemerkki)

Pall Mall on R. J. Reynolds Tobacco Companyn savukemerkki.
Savukkeita on saatavilla erilaisissa väreissä; punainen, joka on väreistä suosituin, sininen, vihreä, keltainen, hopea ja musta. 
Historia.
Butler &amp; Butler Company esitteli Pall Mall -brändin vuonna 1899. Vuonna 1907 American Tobacco Company osti Butler &amp; Butlerin.
1960-luvulla Pall Mall oli Yhdysvaltojen myydyin savukemerkki. Yhtiö lanseerasi uudet 100 mm pituiset savukkeet. 
Vuonna 1994 Brown &amp; Williamson Tobacco Corporation osti Pall Mall -brändin. Yhtiö oli yksi viimeisistä filtterittömistä savukemerkeistä. Uudet, filtterilliset Pall Mall -savukkeet esiteltiin vuonna 2001. Brown &amp; Williamson yhdistyi R. J. Reynolds Tobacco Companyn kanssa 30. heinäkuuta 2004. R. J. Reynolds jatkoi filtterittömien sekä filtterillisten Pall Mallien valmistamista Yhdysvaltojen markkinoille. British American Tobacco valmistaa ja markkinoi Pall Mallia Yhdysvaltojen ulkopuolella.
Pall Mall Aromit Suomessa
Exogenic Records

Exogenic Records on yksi ensimmäisistä elektroniseen musiikkiin keskittyneistä levy-yhtiöistä ja musiikkikustantajista Suomessa. Exogenic osakeyhtiön perusti Jacob Ehrnrooth vuonna 1996. Yhtiö julkaisi ennen vuosituhannen vaihdetta suomalaisten goa trance -artistien tuotantoa (ks. Suomisaundi) ja laajensi myöhemmin genrevalikoimaansa käsittämään myös muita elektronisen musiikin osa-alueita, kuten breakbeatia, drum'n'bassia, diskoa ja downtempoa sekä myös suomenkielistä rockia. Vuodesta 2006 lähtien yhtiö on ollut osa Exogenic Music Groupia, johon kuuluvat myös Exogenic Breaks Records, XO Records ja Terra Recordings.
Yhtiön julkaisemia artisteja ovat muun muassa Accu, All Human Substitutes, Brothomstates, Crumbland, Eraser vs Yöjalka, Fat Beat Sound System, Gad, Haltya, Headphonics, Highpersonic Whomen, Isoveli (yhtye), Kiwa, Koe, Koneveljet, Lau, Mac Mavis, Maija Moisio, Paleface, PJVM, Reuna, Squaremeat, Texas Faggott, Troll Scientists, Tundramatiks ja Velours Perfect.
XO Records.
XO Records on suomalainen hip hopiin suuntautunut ja Exogenic-ryhmään kuuluva levy-yhtiö, jonka Jacob Ehrnrooth perusti vuonna 2008.
Pilajuttuja ja piirroksia

Pilajuttuja ja piirroksia oli suosittu suomalainen nimensä mukaista aineistoa sisältävä julkaisu, joka alkoi ilmestyi kesällä 1919. Lehteä julkaisi kustannusosakeyhtiö Tikka. Lehteä toimitti H. R. Viherjuuri, joka samoihin aikoihin ryhtyi toimittamaan myös Suomen Kuvalehden ajanvietesivua. Viherjuuri alkoi käyttää toimitustyössään nimimerkkiä Veli Giovanni. Tämä nimimerkki oli hyvin näkyvästi esillä Pilajuttuja ja piirroksia -julkaisun kannessa ja sitä voidaankin pitää osana lehden nimeä.
Veli Giovannin Pilajuttuja ja piirroksia ilmestyi ensiksi kirjasarjana 1919–1936 (n:ot 1–174) ja sen jälkeen (neljä kertaa vuodessa) lehtenä numeroon 196 saakka, kunnes se lopetti ilmestymisensä vuonna 1950.
Ensimmäisiä kuvittajia olivat Rafael Rindell (tunnettu Kiljusen herrasväki kuvituksestaan), Arvo Kotilainen, Sven Nyström, Toivo Vikstedt, Hjalmar Löfving ja Alexander Tawitz. Myöhempiä piirtäjiä olivat muun muassa Asmo Alho ja Poika Vesanto. Lehden kannet olivat hyvin usein Pauli Soisalon siveltimestä.
Pilakuvien lisäksi lehdessä oli humoreskeja (esimerkiksi Tiitus) ja satunnaisesti myös suomalaisia sarjakuvia (Aatami ja Herra Kerhonen). Veli Giovanni toimitti lisäksi vuosina 1924–1949 kerran vuodessa ilmestynyttä Kalle Viksari -albumia, ensimmäistä säännöllisesti ilmestynyttä suomalaista sarjakuvajulkaisua. 
Vuonna 1945 lehden paperilaatu heikkeni ja sivumäärä väheni. Lehdessä asiaa kommentoitiin näin: "Pilajuttujen toimittaja on myös nostanut kaksi sormea otsalle (voi p...), kun Kansanhuolto on antanut paperin hävitä 'Pilajuttujen' kohdalta. Ja koko huumoria rakastava kansa tekee varmaan samoin, kun ei saa omaa äänenkannattajaansa. Mutta toivottavasti KH osaa taas pian loihtia paperia 'Pilajutuillekin'." Sama kohtalo oli sotien jälkeen edessä monilla muillakin viihdelehdillä, kun paperia säännösteltiin.
Lehdessä julkaistiin pilapiirroksia myös ulkomaisista lehdistä, jolloin lähde oli merkitty sulkuihin kuvan alle (esimerkiksi Die Woche).
Numeroimattomia kokoelmia lehden sisällöstä julkaistiin nimikkeellä Pilajuttuja.
Muuta.
Amerikkalaisen Robert Crumbin vuonna 1980 suomeksi ilmestynyt kokoelma-albumi (Fanzine Oy) oli nimeltään myös Pilajuttuja ja piirroksia. Jopa logo oli kopioitu tältä pilalehdeltä.
Suomen kansan vanhat runot

Suomen Kansan Vanhat Runot eli SKVR on 34-osainen teos, jossa on julkaistu suurin osa talteen kirjoitetusta alkuperäisestä kalevalaisesta kansanrunoudesta, noin 100 000 erillistä runotekstiä. SKVR:n 33 alkuperäistä kirjaa julkaistiin vuosina 1908–1948. Täydennysosa, johon oli liitetty muun muassa Christfried Gananderin ja Elias Lönnrotin muistiinpanoista löytyneitä runoja, liitettiin mukaan vuonna 1997. Täydennysosaan on liitetty myös seksuaalisia asioita käsitteleviä runoja, kuten loitsuja kumppanin saamiseksi tai kyvyn parantamiseksi, joita ei ehkä ole haluttu aiemmin julkaista. Valtaosa SKVR:n runoista on Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistosta, mutta mukana on paljon aineistoa muualtakin, jopa ulkomaisista arkistoista.
SKVR ei käsitä kaikkea suomalaista tallennettua suullista kansanperinnettä, vaan ainoastaan valtaosan kalevalaisesta runoudesta. On säilynyt runsaasti myös suorasanaisia kertomuksia, ja muita sääntöjä kuin kalevalamittaa noudattavia lauluja ja runoja. Kalevalamittainen tai kalevalamittaa lähellä olevaan mittaan tehty virolainen kansanrunous ei myöskään ole mukana.
SKVR:n runot on jaettu maantieteellisten runoalueiden mukaan, ja alueiden sisällä ne on jaoteltu aihepiirien mukaan. Aihepiirit on jaettu neljään pääryhmään:
Pääryhmät on jaettu useisiin alaryhmiin.
SKVR:n kirjat ovat käytettävissä monissa yliopistonkirjastoissa. SKVR:n aineisto on myös muutettu digitaaliseen muotoon ja luettavissa Internetissä.
Jari Rantanen

Jari ”Jallu” Rantanen (s. 31. joulukuuta 1961 Helsinki) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Rantasen pelipaikka oli hyökkääjä. Hän teki yhteensä 63 maalia pelaamissaan 209:ssä SM-sarjan ja Veikkausliigan ottelussa. Maajoukkueessa Rantanen pelasi 36 ottelussa, joissa hän teki neljä maalia, ja on pelannut myös ulkomaisissa joukkueissa. 
Rantanen erottui kentiltä suuren kokonsa ja räväkän pelityylinsä vuoksi jo nuorena ja loukkaantui 1990-luvun lopulle jatkuneen uransa aikana lähinnä pelityylinsä vuoksi useita kertoja.
Rantanen on ensimmäinen suomalainen jalkapalloilun eurocupin voittanut pelaaja. Hän oli silloin, vuonna 1987, UEFA-cupin voittaneen IFK Göteborgin pelaaja ja teki sille viisi maalia.
Peliuransa jälkeen hän toimi FinnPa:n ja sen jälkeen AC Vantaan valmentajana Ykkösessä ja Kakkosessa. Sen lisäksi hän on toiminut juniorivalmentajana Palm Beach Soccer Academyssä. Kaudella 2013 Rantanen valmentaa Käpylän Pallon B-junioreiden SM-sarjajoukkuetta ja vuonna 2014 hän valmentaa Kakkosessa pelaavaa Ekenäs IF:ää. EIF eteni Rantasen johdolla Kakkosen nousukarsintoihin ja juhli lopulta kauden 2014 päätteeksi nousua Ykköseen. Kauden jälkeen hän siirtyi Hongan B-juniorien valmentajaksi. Rantanen teki 22.11.2016 KTP:n kanssa 1+1-vuotisen päävalmentajasopimuksen.
Hän on suorittanut 2010 Vierumäellä urheilumanagerin kurssin Rantanen työskentelee muun muassa vedonlyöntisivuston jalkapalloasiantuntijana ja kirjoittaa kolumneja Veikkaaja-lehteen. 
Rantanen asuu Espoossa, ja hänellä on viisi lasta kolmesta liitosta.
The Best of 1990–2000

The Best of 1990–2000 on U2:n vuonna 2002 julkaisema kokoelma-albumi. Se sisältää vanhojen kappaleiden lisäksi kaksi uutta sekä muutamia uudelleenmiksattuja kappaleita. Albumi on U2:n toinen kokoelma albumin "The Best of 1980–1990" ohella.
Albumin kaksi kokonaan uutta kappaletta ovat ”Electrical Storm”, joka julkaistiin singlenä, sekä ”The Hands That Built America”, jota käytettiin "Gangs of New York" -elokuvan soundtrackilla.
Tämä albumi on ensimmäinen pitkäsoitto, jolla kappale ”Hold Me, Thrill Me, Kiss Me, Kill Me” esiintyy. Kappale julkaistiin alun perin singlenä, ja sitä käytettiin "Batman Forever" -elokuvassa. Kappale ”Miss Sarajevo” oli alun perin albumilla "Original Soundtracks vol.1". Kappaleella laulaa tenori Luciano Pavarotti.
Albumista on saatavilla myös rajoitettu kahden levyn erikoisversio, joka sisältää singlejen b-puolet sekä bonus-DVD:n. Tämä erikoisjulkaisu julkaistiin samana päivänä kuin alkuperäinen versio. Bonus-DVD:n ”Please” on liveversio, joka on nauhoitettu Helsingissä, Suomessa 9. elokuuta 1997 Olympiastadionilla.
Euroopan ja Japanin versioissa viimeinen raita ”The First Time” sisältää piilotetun raidan ”The Fly”, joka on julkaistu albumilla "Achtung Baby". Täten kyseiseltä albumilta on mukana jopa viisi raitaa kokoelmalla (muut ovat ”Even Better Than the Real Thing”, ”Mysterious Ways”, ”One” ja ”Until the End of the World”).
Luolavuori

Luolavuori on kaupunginosa Turussa noin kolme kilometriä kaakkoon keskustasta. Se kuuluu Uittamo-Skanssin suuralueeseen. Luolavuoren rakennuskanta koostuu pääosin 1950-luvulla rakennetuista kerros- ja pientaloista. Luolavuoren itäreunassa on Aarne Ehojoen toimiston suunnittelema Petreliuksen asuinalue, joka jatkuu sieltä edelleen Peltolan puolelle.
Vuoden 2016 lopussa kaupunginosan väkiluku oli 4 465. Asukkaista 10,8 % oli alle 15-vuotiaita, 58,4 % 15–64-vuotiaita ja 30,8 % yli 65-vuotiaita. Asukkaista 88,8 % puhui suomea, 7,0 % ruotsia ja 4,2 % muita kieliä.
Kaupunginosassa sijaitsevat Luolavuoren koulu, Luolavuoren ja Mäntyrinteen vanhainkodit sekä Luolavuoren vesitorni. Petreliuksen alueella sijaitsevat Henrikinkirkko, kuntoutuskeskus Petrea, Tähkäpuisto sekä Petreliuksen uimahalli.
Luolavuoren nimi on peräisin huipun alla sijaitsevasta Luolavuoren luolasta. Luolan sisäänkäynti löytyy suunnilleen puolessa välissä keskellä rinnettä tenniskentän ja vesitornin välissä. Sisäänkäynti on ahdas, mutta sen takaa avautuu tila, jossa voi hyvin kävellä. Tarinan mukaan rikolliset pitivät luolaa aikoinaan majapaikkana.
Luolavuoren kukkula on nykyään 65 metrin korkeudella merenpinnasta. Kukkula kohosi nykyiseen korkeuteensa vuosina 1941–1970 toimineen Peltolan kaatopaikan ansiosta. Myöhemmin kukkula muuttui kaatopaikasta Ilpoisten maankaatopaikaksi. Kun kukkula oli vielä 1950-luvulla kaatopaikkana, sieltä ammuttiin 665 grammaa painanut Suomen suurin rotta. Nykyään alue on suosittu lenkkeily- ja koirien ulkoilutuspaikka.
Rax Buffet

Rax Buffet (aikaisemmalta nimeltään "Golden Rax Pizzabuffet") on suomalainen vuonna 1994 perustettu ravintolaketju, jolla on 30 toimipaikkaa 21 paikkakunnalla. Ketju kuuluu Restel-konserniin.
Toimintamalli on buffet, jossa asiakas saa kertasummalla syödä ja juoda rajattomasti vierailun aikana. Tarjontaan kuluu muun muassa pizzaa, broileria sekä salaattia. Ravintoloissa on myös take away -ruokalista.
Restel Ravintolat Oy:n toimitusjohtajana toimii Mikael Backman.
Historiaa.
Rax Buffet -ketjun perusti vaasalainen Rabbe Grönblom nimellä Pizzeria Rax Family vuonna 1994. Hän myi yrityksen Restel Oy:lle, mutta jäi yhtiön hallituksen puheenjohtajaksi vuoteen 2008 saakka. Grönblom tunnetaan myös Kotipizza- ja Omenahotelli-ketjujen perustajana.
Luettelo toimipaikoista paikkakunnittain.
Lähde:
Pauli Soisalo (kuvittaja)

Pauli Otto Soisalo (9. huhtikuuta 1914 Helsinki – 13. lokakuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen pilapiirtäjä ja kuvittaja. 
Piirustusta Soisalo opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa. Hän aloitti kuvittajan uransa "Uuden Suomen" Viikkoliitteessä silloisen päätoimittajan H. J. Viherjuuren eli Veli Giovannin alaisuudessa. Lehdessä olivat samaan aikaan töissä myös Asmo Alho ja freelancerina Poika Vesanto.
Vuonna 1945 Soisalo siirtyi Ilmari Turjan päätoimittamaan "Suomen Kuvalehteen" ja kohta sen jälkeen "Seuraan". Samalla hän piirteli Giovannin lehtiin, kuten "Joulukärpäseen". Hänen erikoisalanaan olivat ”säihkysääriset” tyttökuvat.
Soisalo piirsi monet "Pilajuttuja ja piirroksia" -lehden kansista. Hänet tunnetaan myös Simo Puupposen eli Aapelin pakinoiden kuvittajana.
Mäntsälän rautatieasema

Mäntsälän rautatieasema (Mlä, ratakm 59+210) on Lahden oikoradalla Mäntsälässä sijaitseva Suomen rataverkon liikennepaikka, joka sijaitsee 59 kilometrin päässä Helsingin rautatieasemalta. Aikataulunmukainen liikenne alkoi 3. syyskuuta 2006.
Asemalla on neljä raidetta, joista raiteilla 1 ja 4 on omat laiturialueensa. Raiteelta 1 liikennöidään Helsinkiin ja raiteelta 4 Lahden suuntaan. Ohittavat kaukojunat käyttävät raiteita 2 ja 3.
Aseman kummallekin puolelle rakennutettiin uudet pyöräpysäköintikatokset lähes 300 polkupyörälle vuonna 2023.
Craig Williamson

Craig Williamson on entinen eteläafrikkalainen poliisiupseeri, joka toteutti apartheid-hallinnon aikana lukuisia Etelä-Afrikan silloisen hallituksen vastustajiin kohdistuneita pommi-iskuja, murtovarkauksia, kaappauksia ja salamurhia. Williamson oli osallisena muun muassa apartheidin vastaisen aktivistin Ruth Firstin murhanneen kirjepommin suunnittelussa ja toteutuksessa sekä vuonna 1982 järjestetyssä Afrikan kansalliskongressin Lontoon-päämajan pommi-iskussa. Williamsonin nimi on noussut esiin myös voimakkaasti apartheidia vastustaneen Ruotsin pääministeri Olof Palmen murhatutkimuksien yhteydessä, joskaan pitäviä todisteita Williamsonin osallisuudesta ei ole saatu. 
Apartheid-järjestelmän kaatumisen jälkeen Williamson anoi armahdusta useista rikoksista Etelä-Afrikan Totuuskomissiolta ja on ollut yksi keskeisimmistä tietolähteistä Pieter Willem Bothan hallinnon organisoimiin salaisiin operaatioihin.
Hyrkanos II

Hyrkanos II oli juutalaisten ylipappi vuosina 79 eaa. – 40 eaa. Hänen vanhempansa olivat makkabealaisten hallitsijasuvun kuningas Aleksanteri Jannaios ja Salome Aleksandra. Isän kuoleman jälkeen hallitsijana Aleksandra nimitti Hyrkanoksen seuraajakseen. Hyrkanos ehti hallita vain lyhyen ajan ennen kuin hänen veljensä Aristobulos II kaappasi vallan.
Herodes Suuren isä Antipatros liittoutui Hyrkanoksen kanssa, ja vuonna 63 eaa. Rooman suuri sotapäällikkö Pompeius päätti myös tukea Hyrkanosta tämän veljeä vastaan. Antipater ja Pompeius pitivät kummatkin Hyrkanosta heikkona hallitsijana, ja uskoivat että häntä olisi helpompi käyttää hyväksi kun Aristobulosta. Roomalaisten avustuksella Aristobulos syrjäytettiin ja Juudea liitettiin Rooman valtakuntaan. Hyrkanosta ei kuitenkaan nimitetty Juudean kuninkaaksi, vaan hän sai tyytyä ylimmän papin virkaan. Julius Caesar nimitti Hyrkanoksen Juudean etnarkiksi, mutta todellinen valta oli Antipaterin käsissä. 
Vuonna 40 eaa. Aristobuloksen poika Antigonos syrjäytti Hyrkanoksen parthialaisten avustuksella. Antigonos julistettiin Juudean kuninkaaksi ja ylimmäksi papiksi. Antigonos leikkautti Hyrkanokselta korvat, jotta tämä ei voisi tulevaisuudessa päästä kuninkaaksi tai papiksi. Hyrkanos vietiin vangiksi Babyloniin, mutta hänet päästettiin palaamaan Jerusalemiin sen jälkeen kun Herodes oli päässyt Juudean kuninkaaksi. Herodes ei kuitenkaan luottanut Hyrkanokseen, vaan antoi surmata tämän.
Kerenskin hyökkäys

Kerenskin hyökkäys eli Kerenskin offensiivi oli Venäjän väliaikaisen hallituksen aikana tehty venäläisten hyökkäys Itärintamalla Itävalta-Unkarin ja Saksan armeijoita vastaan ensimmäisen maailmansodan aikana. Sen tarkoituksena oli keventää ranskalaisten painetta länsirintamalla.
Hyökkäys kohdistui noin 60 kilometriä leveällä rintamalla Lvivin suuntaan Ternopolilta päin, mutta kilpistyi siihen, etteivät sotilaat halunneet taistella, ja vihollinen teki vastahyökkäyksen. Myöskään hyökkäykselle ajatellut tukitoimet eivät toteutuneet suunnitelmien mukaisesti.
Tapahtumat.
Hyökkäys alkoi 1. heinäkuuta 1917. Siihen osallistuivat Venäjän yhdestoista, seitsemäs ja kahdeksas armeija. Tavoitteena oli vallata Drohobytšin öljykentät ja Lvivin kaupunki. Vastapuolella oli kenraali Felix von Bothmerin komentama Saksan Eteläinen armeijaryhmä sekä Itävallan seitsemäs ja kolmas armeija. Hyökkäys onnistui aluksi, ja Itävallan joukot perääntyivät 40 kilometrin matkan. Kun Saksan armeija tuli tukemaan itävaltalaisia, venäläiset puolestaan perääntyivät takaisin omalle linjalleen. Heinäkuun 19. päivänä Saksan armeija aloitti vastahyökkäyksen kohti Ternopilin kaupunkia, ja Venäjän puolustus hajosi. Keskusvaltojen joukot valtasivat Ternopilin 25. heinäkuuta. Venäjän armeijan kapinoivat sotilaat ryhtyivät ryöstämään ja pahoinpitelemään paikallisia asukkaita.
Seuraukset.
Hyökkäys on nimetty Venäjän silloisen sotaministerin, Aleksandr Kerenskin mukaan. Epäonnistuneen hyökkäyksen ja nälänhädän seurauksena Pietarissa alkoivat laajat mielenosoitukset heinäkuussa 1917. Elokuun alkuun mennessä Venäjä oli menettänyt edellisenä vuonna valtaamansa Galitsian ja Bukovinan alueet. Hyökkäyksen epäonnistuminen myös demoralisoi monia sotilaita, minkä seurauksena mm. Saksa pystyi valloittamaan Riian ja toteuttamaan Operaatio Albionin ilman laajaa vastarintaa.
Misplaced Childhood

Misplaced Childhood on Marillionin vuonna 1985 julkaistu kolmas studioalbumi. Se on Marillionin kaikkien aikojen menestynein albumi ja ylsi julkaisuvuotensa kesäkuussa Yhdistyneen kuningaskunnan albumilistalla ensimmäiselle sijalle — toistaiseksi mikään muu Marillionin levyistä ei ole pystynyt samaan. Albumilla on yhtyeen menestynein single, "Kayleigh", joka saavutti Ison-Britannian singlelistalla toisen sijan ja oli kansainvälinen menestys. Laulaja Fish kehitti kappaleen nimen entisen naisystävänsä Kay Leen nimestä. Albumin ensimmäinen puoli saatiin valmiiksi lähes viikossa, sillä ideoita syntyi jatkuvasti ja työtahti oli hyvä. 
Misplaced Childhood on Marillionin ensimmäinen konseptialbumi. Fish keksi albumin tarinan LSD:n vaikutuksen alaisena. Levyn kannen teki Mark Wilkinson.
Kappaleet.
Vuoden 1998 uudelleenjulkaisu sisältää myös seuraavat kappaleet:
French Stewart

Milton French Stewart (s. 20. helmikuuta 1964 Albuquerque, New Mexico) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on tullut tunnetuksi Harry Solomonina sarjassa "Kolmas kivi auringosta". Stewart on kuitenkin esiintynyt monessa elokuvassa. 
Stewart on näytellyt muun muassa elokuvissa "Tähtiportti" (1994) ja "Yksin kotona 4" (2002). Hän on myös antanut äänensä Ikarokselle animaatiosarjassa "Herkules".
Matti Rautio

Matti Olavi Rautio (25. helmikuuta 1922 Helsinki – 22. kesäkuuta 1986 Tampere) oli suomalainen säveltäjä.
Matti Rautio syntyi Helsingissä. Hänen vanhempansa olivat kansakoulunopettajat Helle Ilmari Rautio ja Katri Agatha Pesonen. Hänen puolisonsa vuodesta 1946 oli hammaslääkäri Ulpu Ainikki Aho. Rautio opiskeli Sibelius-Akatemiassa Aarre Merikannon johdolla ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1946 pääaineena musiikkitiede. Hän työskenteli opettajana Sibelius-Akatemiassa vuosina 1947–1964 ja korkeakoulun lehtorina vuosina 1956–1975, Sibelius-Akatemian koulumusiikkiosaston johtajana vuosina 1966–1970 sekä Tampereen yliopiston kansanmusiikin lehtorina vuodesta 1975 sekä vt. professorina vuosina 1977–1982. Hän toimi Suomen Musiikinopettajain Liiton puheenjohtajana vuosina 1961–1972 ja musiikkilehti "Rondon" päätoimittajana vuosina 1963–1969. Rautio julkaisi vuonna 1959 tutkielman "Rytmikasvatus ja koulusoittimet". Hän oli myös tunnettu ja suosittu musiikkipakinoitsija.
Rautio toimitti suomeksi muiden muassa yhdysvaltalaisen Michael Aaronin Pianoaapisen vuonna 1954 sekä neliosalsen Pianokoulun vuosina 1954–1956, nuottikokoelman Barokin mestareita vuonna 1956 sekä kolmiosaisen nuottikokoelman Johann Sebastian Bachin pianomusiikkia vuosina 1957–1958.
Säveltäjänä hän sai teoksiinsa vaikutteita uusklassismista (mm. Sergei Prokofjevilta ja Dmitri Šostakovitšilta). Raution varhaisimpia teoksia oli "Suita per piano", jonka avausosa oli omistettu Carl Czernyn muistolle. Rautio sävelsi vuonna 1955 "Divertimenton I" veljelleen, sellisti Erkki Rautiolle. Vuonna 1957 valmistui hänen balettinsa "Sininen haikara". "Tanhumusiikin" (1960) valmistumisen jälkeen Rautio piti säveltämisestä yli vuosikymmenen mittaisen tauon.
1970-luvulla Matti Rautio sävelsi muun muassa pianokonserton, sarjan "Hanoniana" (1971) ja "Divertimenton II" (1972).
Rautio oli jäsenenä Sylvi Kekkosen johtamassa kulttuurivaltuuskunnassa, joka vieraili Kiinassa keväällä 1953.
Matti Raution veljiä olivat viulisti ja kapellimestari Paavo Rautio ja sellisti Erkki Rautio. Erkki Raution poika on pianisti Martti Rautio (s. 1962). Matti, Paavo ja Erkki Raution enoja olivat lääkintöhallituksen pääjohtaja Niilo Pesonen, säveltäjä Olavi Pesonen ja viulisti Urpo Pesonen.
Pripetin suot

Pripetin suot (myös Rokitnon tai Pinskin suot) on suuri suoalue Ukrainan ja Valko-Venäjän rajamailla Pripet-joen ja sen sivuhaarojen molemmin puolin. Se on yksi Euroopan suurimmista kosteikkoalueista.
Alun perin suoalue kattoi Puolan alavat maat ja suuren osan Valko-Venäjän eteläosasta. Sen itäosaa on ojitettu ja kuivattu vuodesta 1872 alkaen laitumeksi ja viljelymaaksi. Kuivattamista edistettiin mittavilla maanrakennustöillä 1900-luvulla. 1960- ja 1970-luvulla ojitetut pellot tuottivat runsaita satoja muutaman vuosikymmenen ajan, mutta niiden maaperä köyhtyi, ja nyttemmin on alettu keskustella joidenkin osien ennallistamisesta.
Suuren osan vuodesta suoalue on luonnollinen este sotajoukkojen etenemiselle. Toisen maailmansodan aikana suoalue erotti toisistaan eteläisen ja itäisen rintaman taistelut. Myös neuvostopartisaanit piileksivät suolla. Sodan alkuvaiheessa saksalaiset uhosivat ”kuivattavansa suot, tyhjentävänsä alueen roskaväestä ja asuttavansa sinne kunnon arjalaisia talonpoikia”. Hanketta johti Konrad Meyer-Hetling. Adolf Hitler peruutti suunnitelman vuonna 1941. Yksi syy oli pelko siitä, että kuivatusta maasta tulisi pölyävää aroa.
James Morrison

James Morrison Catchpole (s. 13. elokuuta 1984 Rugby, Iso-Britannia) on englantilainen laulaja ja lauluntekijä.
Hänen debyyttialbuminsa "Undiscovered" julkaistiin heinäkuussa 2006 ja se nousi albumilistojen kärkeen jo ensimmäisellä myyntiviikollaan. Albumia on myyty yhteensä 1,5 miljoonaa kappaletta. 
Morrisonin musiikillisia vaikuttajia ovat Al Green, Otis Redding, Cat Stevens ja The Kinks.
Hiljaiset Levyt

Kustannusosakeyhtiö Hiljainen Oy eli Hiljaiset Levyt on tamperelainen rock-musiikin julkaisuun keskittynyt levy-yhtiö, joka perustettiin vuonna 1985. Aluksi levymerkki toimi rekisteröidyn yhdistyksen (Hiljainen Kulttuuriyhdistys) puitteissa, mutta julkaisutoiminnan vakiintuessa toiminta muuttui osakeyhtiöpohjaiseksi vuonna 1990. Hiljaisten Levyjen johtajana on toiminut sen perustamisesta asti Jukka Junttila.
Jukka Junttila

Jukka Junttila (s. 6. syyskuuta 1959 Hattula) on tamperelaisen levy-yhtiön Hiljaiset Levyt perustaja.
Junttila toimi puuhamiehenä vuonna 1985 perustetussa Hiljaisessa Kulttuuriyhdistyksessä. Yhdistys julkaisi "Hiljainen Kesä" -pienlehteä, suomalaista sarjakuvaa (muun muassa Nalle Virolainen, Tapani Rytöhonka ja Kivi Larmola), kirjoja sekä muutaman kaitafilmillä kuvatun lyhytelokuvan. Hiljainen Kulttuuriyhdistys alkoi sittemmin julkaista levyjä, mitä toimintaa jatkamaan perustettiin levymerkki Hiljaiset Levyt. Junttila on lisäksi toimittanut "Pienlevyluettelo"-kirjoja ja "Soundin" Demoefekti-palstaa, lisäksi Junttila on kirjoittanut esittelytekstin / historiikin usean kymmennen yhtyeen levyyn kansivihkoon (kuten Absoluuttinen Nollapiste (yhtye), Kollaa kestää (yhtye), Pojat (yhtye), Ratsia (yhtye), Vaavi, Punkrock Jukebox -sarja, jne.).
Junttila on myös levyttänyt muutaman kappaleen Tampere No-stars -kokoonpanolla (”Osta levysi Oskulta” kokoelmalle "Runeberginkatu 10" ja ”Jukka Junttila kustantaa meidän levyn” kokoelmalle "Toinen käsittely – Kunnianosoitus Alivaltiosihteerille"). Hän on myös laulanut kappaleen ”Adverts Blues” Alivaltiosihteerin albumille "Yhteiskunta – rakenne ja toiminta". Junttila on ohjannut Alivaltiosihteerin musiikkivideon ”Nasta kaupunki” ja Punk Lurex OK:n musiikkivideon ”Arvojärjestys”.
Julkaisut.
Jukka Junttila on kirjoittanut tietokirjat:
Aasianleijona

Aasianleijona ("Panthera leo persica") on maantieteellisesti eriytynyt leijonan alalaji. Se eroaa geneettisesti afrikkalaisista leijonista niin vähän, että populaatioiden arvioidaan eronneen toisistaan noin satatuhatta vuotta sitten. Aasianleijonat ja Afrikan leijonat voivat lisääntyä keskenään.
Ulkonäkö ja koko.
Aasianleijona on pienempi kuin afrikkalaiset leijonat. Tyypillisesti naaras painaa 110–120 kilogrammaa ja uros 160–190 kilogrammaa. Aasianleijonan harja on keskimäärin pienempi kuin afrikkalaisilla lajitovereilla, joten sen korvat ovat koko ajan näkyvissä. Vatsapuolella on alalajille tyypillinen ihopoimu. Aasianleijonaurosten pituus on 170–250 senttimetriä ilman häntää, jonka pituus on sekä uroksilla että naarailla 70–105 senttimetriä. Naaraiden ruumiinpituus ilman häntää on 140–175 senttiä.
Ravinto ja elintavat.
Aasianleijona saalistaa sambarhirviä, aksishirviä, antilooppeja, villisikoja ja muita suhteellisen suurikokoisia kasvinsyöjänisäkkäitä. Sillä on vahvat leuat ja erityisesti saaliin surmaamiseen ja raateluun soveltuvat kulmahampaat.
Yleensä naaraat saalistavat ravintoa ja urokset jäävät pitämään huolta reviiristä.
Levinneisyys.
Aasianleijonia elää luonnossa enää Girin kansallispuiston alueella Intiassa. Vuonna 2015 Girissä laskettiin olevan yhteensä 523 leijonaa. Määrä oli kasvanut vuodesta 2010, jolloin leijonia laskettiin 411. Arviolta 40 prosenttia leijonista elää varsinaisen Girin metsäalueen ulkopuolella. Ihmisen toiminnan vuoksi sen elinalue on pienentynyt viimeisten 200 vuoden aikana huomattavasti. Aasianleijonan levinneisyys on aiemmin ulottunut Bulgariasta Intiaan ja Pakistaniin. Girin ulkopuolella leijonia eli vielä 1930-luvulla Iranissa. Turkissa eli leijonia vielä 1800-luvun lopulla. Viimeiset havainnot Iranista ovat vuodelta 1942, Irakista vuodelta 1918.
Suomessa aasianleijonia on Korkeasaaren eläintarhassa Helsingissä. Siellä niitä on kolme aikuista leijonaa. Leijonat ovat osa eurooppalaisten eläintarhojen suojeluohjelmaa lajille.
Jean-Pierre Papin

Jean-Pierre Papin (s. 5. marraskuuta 1963) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja ammattilaisuransa lopettanut hyökkääjä.
Papin valittiin Euroopan parhaaksi pelaajaksi vuonna 1991. Vuotta myöhemmin hänestä tuli ensimmäinen jalkapalloilija, josta maksettiin siirtokorvauksena kymmenen miljoonaa puntaa. Papinin oikeudet vaihtoivat tuolloin omistajaa Olympique Marseillesta AC Milaniin.
Ura pelaajana.
Pelaajaurallaan hyökkääjänä viihtynyt Papin edusti INF Vichyä, Valenciennesia, Club Bruggea, Marseillea, AC Milania, Bayern Müncheniä, Bordeaux'ta ja Guingampia. Hän saavutti urallaan muun muassa neljä Ranskan mestaruutta, kaksi Italian mestaruutta, Mestarien liigan voiton ja UEFA Cupin voiton sekä viisi Ranskan liigan maalikuninkuutta. Ranskan maajoukkueessa Papin pelasi 54 ottelua ja teki niissä 30 maalia. Hän edusti Ranskaa vuoden 1986 MM-kisoissa ja vuoden 1992 EM-kisoissa sekä oli voittamassa kultaa Los Angelesin olympialaisissa 1984.
Ura valmentajana.
Valmennusurallaan Papin on valmentanut amatööriseura FC Bassin d'Archonia sekä kaudella 2006–07 Ligue 2:dessa pelannutta RC Strasbourgia. Papinin johdolla joukkue nousi takaisin Ligue 1:een, mutta kauden jälkeen Papin jätti tehtävänsä erimielisyyksien vuoksi. 
Elokuussa 2007 RC Lens palkkasi Papinin seuran uudeksi päävalmentajaksi. Hän nousi tehtäviin neljän Ligue 1-kierroksen jälkeen Guy Roux'n erottua. Lens oli voitoitta Papinin tullessa päävalmentajaksi. 
Papinin johdolla Lens ei ole liigassa kyennyt nousemaan keskikastiin. Hiukan balsamia haavoihin Papin sai, kun RC Lens eteni Coupe de la Liguen finaaliin Paris Saint-Germainia vastaan. Finaalissa joukkue kuitenkin hävisi PSG:lle 2–1, kun Bernard Mendy teki rangaistuspotkusta voittomaalin lisäajalla. Kauden loppuun saakka epätoivoista putoamiskamppailua käynyt Lens ei lopulta onnistunut säilyttämään sarjapaikkaansa, vaan putosi 17 vuoden pääsarjakamppailun jälkeen Ligue 2:een. Kauden jälkeen Papin sai odotetusti lähteä Lensin päävalmentajan paikalta. 
Aivan joulukuun lopussa 2009 uutisoitiin, että Papin palaa valmennustehtäviin Ligue 2:ssa pelaavan LB Châteauroux'n uutena päävalmentajana. Papin pelasti seuran putoamiselta Ligue 2:sta, mutta jätti tehtävänsä kauden jälkeen.
Dortmundin teknillinen yliopisto

Dortmundin teknillinen yliopisto () on yliopisto Dortmundin kaupungissa, Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, Saksassa. Se sijaitsee Ruhrin alueella, Euroopan neljänneksi suurimmalla metropolialueella. Yliopistossa on noin 30 000 opiskelijaa sekä noin 7 000 työntekijää.
Yliopisto perustettiin 16. joulukuuta vuonna 1968. Tuolloin Ruhrin alueen teollisuus oli taantumassa, ja yliopiston perustaminen nähtiinkin tärkeänä taloudellisena siirtymänä raskaasta teollisuudesta teknologiaan. Yliopiston pääaineita ovat luonnontieteet, tekniikka, pedagogiikka, erityisopetus sekä journalismi.
Dortmundin teknillinen yliopisto oli alun perin nimensäkin mukaisesti teknillinen yliopisto. Vuonna 1980 se kuitenkin yhdistyi läheisen Ruhrin kasvatustieteellisen korkeakoulun kanssa, jolloin yliopiston opestustarjonta laajeni uusille urille.
Raymond Federman

Raymond Federman (15. toukokuuta 1928 Montrouge, Ranska – 6. lokakuuta 2009 San Diego, Kalifornia, Yhdysvallat) oli ranskalais-yhdysvaltalainen kirjailija ja kirjallisuudentutkija.
Elämäkerta.
Federman syntyi Pariisin esikaupungissa Montrougessa. Hänen perheensä kuoli toisen maailmansodan aikaisissa juutalaisvainoissa, mutta hän itse säilyi täpärästi hengissä. Hän muutti vuonna 1947 siirtolaisena Yhdysvaltoihin. Hän palveli Yhdysvaltojen armeijan laskuvarjojoukoissa Korean sodassa vuosina 1951–1954. Vuonna 1953 hänelle myönnettiin Yhdysvaltain kansalaisuus. 
Federman opiskeli kirjallisuutta Columbian yliopistossa ja väitteli tohtoriksi Samuel Beckettistä. Hän opetti kirjallisuustiedettä ja luovaa kirjoittamista muun muassa Kalifornian yliopistossa vuosina 1959−1964 ja Buffalon yliopistossa, josta hän jäi eläkkeelle vuonna 1999. Hän toimi vierailevana professorina Euroopassa, Afrikassa ja Aasiassa, muun muassa Montréalin ja Jerusalemin yliopistoissa. 
Beckettin tavoin Federman oli täysin kaksikielinen kirjailija. Hänet tunnetaan kuitenkin parhaiten Yhdysvalloissa. Federman vieraili vuonna 1998 Jyväskylän kesässä ja lausui siellä runojaan, joita on suomentanut Raine Koskimaa. Hänen teoksiaan on käännetty myös saksaksi, ja Saksassa ne ovat saavuttaneet suurta suosiota. Vasta viime vuosina hän on alkanut tulla tunnetuksi myös Ranskassa. Avignonin teatterifestivaaleilla esitettiin kesä-heinäkuussa 2005 Federmanin elämäntyötä esittelevä kooste Samana vuonna hän vieraili myös lapsuudenmaisemissaan. Kuollessaan hän asui San Diegossa Yhdysvalloissa.
Vaikka hänen tuotantonsa käsittää runoja, esseitä, tieteellisiä tutkimuksia, artikkeleita ja käännöksiä, hän piti itseään ennen kaikkea romaanikirjailijana. Federmania pidetään romaanin muodon uudistajana. Hänen ensimmäinen romaaninsa "Double or Nothing" jatkaa konkreettisen runouden kokeiluja. Se on saanut useita kirjallisuuspalkintoja, ja sen ansiosta Federman kohosi maailmanmaineeseen. Tärkeimpänä kirjanaan Federman piti teostaan "Take it or Leave it", jota pidetään amerikkalaisen metafiktiivisen romaanin puhtaimpana edustajana. Hänen kaunokirjallista tuotantoaan on käännetty 14 kielelle, ja monet teoksista ovat kaksikielisiä. 
Hän käytti kirjallisuudesta termiä ”Laughture” ja kirjallisuudentutkimuksesta surrealismiin viittaavaa käsitettä ”Surfiction”. 
Hän perusti muutamien ystäviensä kanssa "Fiction Collective Two" –kustannusyhtiön, joka julkaisee metafiktiota ja kokeellista, ei-kaupallista kirjallisuutta.
Sinfoninen runo

Sinfoninen runo tai runoelma () eli sävelruno () on orkesterisävellys, joka pyrkii kuvaamaan musiikin keinoin ulkomusiikillisia aiheita, esimerkiksi ihmisiä, taruhahmoja tai maisemia. Sinfoninen runo voi perustua myös johonkin kirjalliseen teokseen. Sinfoninen runo nimetään aiheensa mukaan, ja lisäksi säveltäjä voi liittää teoksen eri osiin lyhyitä kirjallisia kuvauksia niistä asioista, joihin musiikki kulloinkin viittaa.
Sinfoninen runo on useimmiten yksiosainen ja tavallisesti 10–30 minuutin mittainen. Sinfoniset runot luokitellaan kuuluvaksi ”ohjelmamusiikkiin”, kun taas sellainen musiikki, jolla ei ole mitään ulkomusikaalisia aiheita, on ”absoluuttista musiikkia”.
Sinfonisen runon eräänlaisena varhaismuotona voidaan pitää Ludwig van Beethovenin "Pastoraalisinfoniaa" (1806), joka tosin on muodoltaan sinfonia, mutta teemoiltaan vahvasti ulkomusikaalisiin maaseutuaiheisiin viittaava. Myös Beethovenin teatterialkusoitot ovat tyylillisesti lähellä sinfonisia runoja. "Pastoraalisinfonia" innoitti Hector Berliozia säveltämään "Fantastisen sinfonian", ohjelmamusiikin klassikon.
Erityisen merkittävä säveltäjä sinfonisten runojen kehityksen kannalta on Franz Liszt, joka 1850- ja 1860-luvulla loi useita tämän musiikkilajin klassikoita. Jos musiikin aihe sitä vaati, oli Liszt valmis hylkäämään perinteiset muotorakenteet. Näin hän alisti musiikin palvelemaan aihetta ja toteutti siis konserttimusiikin puolella niitä periaatteita, joita Richard Wagner oli alkanut samaan aikaan toteuttaa oopperoissaan.
1800-luvun lopulla yhä useampi säveltäjä alkoi ilmaista musiikillisia ideoitaan sinfonisin runoin. Näistä säveltäjistä ehkä merkittävin oli Richard Strauss. Samaan aikaan eli toisaalta myös Johannes Brahmsin kaltaisia säveltäjiä, joiden mielestä musiikin tuli olla absoluuttista ja jotka siten sävelsivät vain perinteisiä sinfonioita, sekä Jean Sibeliuksen kaltaisia säveltäjiä, jotka sävelsivät sekä sinfonisia runoja että sinfonioita.
Sinfonisten runojen voidaan katsoa liittyvän etenkin myöhäisromanttisen musiikin historiaan. 1900-luvun säveltäjät käyttivät tätä sävellysmuotoa varsin vähän.
Jacques Daret

Jacques Daret (n. 1404 – n. 1470) oli flaamilainen taidemaalari renessanssin aikakaudella. Daret syntyi Tournaissa, nykyisessa Belgiassa, ja vietti siellä lähes koko elämänsä. Hän oli 15 vuotta oppilaana Robert Campinin studiossa, samaan aikaan kuin Rogelet de la Pature (jonka tutkijat arvelevat olleen Rogier van der Weyden). Myöhemmin hänestä tuli itsenäinen mestari ja Burgundin hovin suosikki. Jean de Clercq, St. Vaartin luostarin apotti oli hänen suosijansa 20 vuoden ajan.
Vaikka Jean de Clercqin tilikirjoissa on useita mainintoja Daret'n teoksista, on vain neljä paneelia hänen de Clerqille 1433–1435 maalaamastaan alttaritaulusta "Neitsyen alttaritaulu" säilynyt nykypäivään. Nämä maalaukset muistuttavat tyyliltään tuntemattoman Flémallen mestarin teoksia, ja tästä syystä useimmat tutkijat pitävät Robert Campinia, Daret'n opettajaa Flémallen mestarina.
Nick Lachey

Nicholas Scott Lachey (s. 9. marraskuuta 1973 Harlan, Kentucky) on yhdysvaltalainen poplaulaja ja näyttelijä.
Ura.
Lachey tuli 1990-luvulla tunnetuksi poikabändistä "98 Degrees", jossa vaikutti myös hänen veljensä Drew. Vuonna 2002 yhtye ilmoitti pitävänsä pitkän tauon, mutta jäsenet vakuuttivat, ettei yhtye hajonnut.
98 Degreesin tauon aikana Lachey julkaisi kaksi sooloalbumia, "SoulO" (2003) ja "What’s Left of Me" (2006). "SoulO" menestyi odotettua huonommin eikä kerännyt kriitikoilta kehuja. "What’s Left of Me" -albumin samanniminen singlekappale puolestaan nousi suureksi hitiksi ja on Lacheyn soolouran menestynein kappale.
Yksityiselämä.
Lachey meni vuonna 2002 naimisiin laulaja Jessica Simpsonin kanssa. Pariskunnan yhteiselämästä tuotettiin vuosina 2003–2005 tositelevisiosarjaa "Newlyweds". Vuonna 2005 mediassa alkoi kuukausia jatkunut spekulointi pariskunnan viriävästä erosta. Joulukuussa Simpson jätti eropaperit ja pari erosi lopullisesti vuonna 2006.
Lacheyn albumi "What’s Left of Me" kertoo hänen ja Simpsonin suhteesta. Nimikappaleen musiikkivideota tähditti MTV:n entinen juontaja Vanessa Minnillo. Pian sen jälkeen Lachey ja Minnillo alkoivat seurustella. Vuonna 2007 pari muutti yhteen. He avioituivat vuonna 2011 ja heidän ensimmäinen yhteinen lapsensa syntyi syyskuussa 2012.
Guardalavaca

Guardalavaca on kaupunki Holguínin provinssissa, Itä-Kuubassa. Se on suosittu matkailukohde rantojensa ansiosta. Näitä ovat Guardelavaca Beach, Playa Esmeralda, Don Lino ja Bahia de Naranjo.
Varadero

Varadero on kaupunki Matanzasin provinssissa Kuubassa. Se on suosittu matkailukohde.
Maantiede.
Varadero sijaitsee niemimaalla Havannasta 140 kilometriä itään ja se on Via Blancan moottoritien itäpäässä. Niemimaa on leveimmillään vain 1,2 kilometriä. Sen pohjoisin kohta, Punta Hicacos, on samalla Kuuban pohjoisin kohta. Niemimaan koillisosa on luonnonsuojelualuetta koskemattomine metsineen ja rantoineen.
Tero Lehtovaara

Tero Heikki Mainio Lehtovaara (19. huhtikuuta 1937 Turku – 29. toukokuuta 2017 Porvoo) oli suomalainen diplomaatti, oppiarvoltaan lainopin kandidaatti. Lehtovaara oli suurlähettiläs muun muassa Havannassa Kuubassa 1983–1987, ulkoasiainministeriön lehdistö- ja kulttuuriosaston apulaisosastopäällikkö 1988–1989 sekä suurlähettiläs Kuwaitissa 1989–1992 ja Abu Dhabissa Yhdistyneessä arabiemiirikunnissa vuosina 1989–1991 ja ulkoasiainneuvos vuodesta 1992 eläkkeelle jäämiseensä saakka.
Lehtovaara kirjoitti ylioppilaaksi Suomalaisesta normaalilyseosta 1955. Hän valmistui lainopin kandidaatiksi 1960. Lehtovaaran puoliso vuodesta 1960 oli Marjatta (o.s. Sallinen). Hänen vanhempansa olivat farmasian tohtori Juuso Mainio Lehtovaara ja farmaseutti Helga Soveig (o.s. Allén).
Viljo Römpötti

Viljo Johannes Römpötti (26. toukokuuta 1897 Koivisto – 31. toukokuuta 1960 Turku) oli aforisti, esseisti, runoilija ja itseoppinut kansankirjailija. Hän syntyi Viipurin läänin Koiviston pitäjän Makslahden kylässä Konsta Römpötin ja Thilda Uskin vanhimpana lapsena.
Nuorena miehenä Viljo Römpötti oli metsä- ja satamatyössä ja merimiehenä. Sittemmin hän toimi myyntiedustajana ja teki free lance -pohjalta juttuja lehtiin. Viljo Römpötti toimi ainakin Johannekselaisen, Koiviston Viestin ja Karjalan toimittaja-avustajana sekä sanomalehti Karjalan Turun konttorin hoitajana ja kirjeenvaihtajana. Vuonna 1953 julkaistiin aforismikokoelma "Toteamia". ”Rosoinen, virkistävä kokoelma repliikkejä, jotka ilmentävät hengen valppautta ja avaruuttakin, siinä yleisvaikutelmani”, totesi Jouko Tyyri kirja-arvostelussaan. Römpötin aforismeja on julkaistu mm. Parnassossa ja niitä on luettu Päivän mietelauseina radiossa Turun tuomiokirkon kellojen lyötyä kaksitoista.
Viljo Römpötti tunnetaan Johanneslaulun sanoittajana, mutta hän kirjoitti myös runoja. Römpötin viimeiseksi runoksi jäi pari kuukautta ennen hänen kuolemaansa Johannekselaisessa (3/1960) julkaistu runo "Jos nisunjyvä ei katoa". Römpötin kirjallisten ajatusten taustana oli elettyä elämää, jossa laitapuoli oli läsnä monissa vaiheissa, eivätkä vankilarangaistuksetkaan olleet siltä listalta poissa. 
Römpötti oli tuomittu tuomioistuimissa siitä asti, kun täytti 19 ikävuotta, yhteensä ainakin 16 vuoden vapausrangaistuksiin erilaisista varkauksista.