Groznyin taistelu (1994–1995)

Groznyin taistelu eli Groznyin ensimmäinen taistelu oli ensimmäisen Tšetšenian sodan aikana Venäjän joukkojen ja separatistisen Itškerian tšetšeenitasavallan joukkojen välinen taistelu Tšetšenian pääkaupungin Groznyin hallinnasta. Taistelu kesti joulukuusta 1994 maaliskuuhun 1995, ja sen seurauksena Venäjän armeija miehitti kaupungin ja suurin osa tšetšeeneistä ryhtyi tukemaan Džohar Dudajevin hallitusta.
Venäläiset kärsivät taistelun aikana suuria tappioita. Kaupunki kärsi laajoja tuhoja ja siviiliuhreja oli tuhansia. Tšetšeenit valtasivat kaupungin takaisin vuonna 1996, ja ensimmäinen Tšetšenian sota päättyi venäläisten tappioon.
Tausta.
Venäläiset olettivat sodan ratkeavan nopeasti pääkaupungin valtauksen myötä. Kaupunkiin piti edetä nopeasti, vallata sen tärkeimmät kohteet ja puhdistaa loput alueesta vihollisen taistelijoista. Nopean etenemisen tarkoituksena oli estää puolustajia valmistautumasta. Nopeudessa kuitenkin tyrittiin, sillä kaikki joukot jäivät aikatauluistaan jälkeen. Venäläiset kohtasivat jo matkalla kohti kaupunkia huomattavia vaikeuksia, muun muassa siviiliväestön vastarinnan muodossa. Taistelutahto oli alhainen, ja tietyt yksiköt olivat jopa kapinan partaalla.
Venäläisjoukkoihin kuuluivat tavalliset asevoimien yksiköt sekä Venäjän sisäministeriön (MVD), hätätilaministeriön ja FSB:n joukot. MVD:n tehtävänä oli sulkea kaupungin ympäristön maaseutu ja itse hyökkäykseen osallistuivat asevoimien joukot. Suunnitelman mukaan 81. ja 255. motorisoitu kivääridivisioona hyökkäisivät pohjoisesta kenraaliluutnantti Konstantin Pulikovskin johdolla. Niitä tukivat 131. itsenäinen motorisoitu kivääriprikaati ja 8. motorisoitu kiväärirykmentti. Lännestä eteni kenraalimajuri Ivan Babitševin 19. motorisoitu kivääridivisioona, jonka tavoitteena oli rautatieasema ja presidentinpalatsi. Idästä etenivät kenraalimajuri Nikolai Staskovin 129. motorisoitu kivääridivisioona ja 98. maahanlaskudivisioonan pataljoona, joiden tavoitteena olivat Lenin-aukio ja Sunžajoen sillat. Koillisesta etenivät kenraaliluutnantti Lev Rohlinin 255. ja 33. motorisoitu kiväärirykmentti sekä 74. itsenäinen motorisoitu kiväärirykmentti, joiden tavoitteena oli keskussairaala. 7. ja 106. maahanlaskudivisioonan yksiköt suojaisivat Leninin ja Šeripovin öljynjalostamoa ja kemikaalitehdasta vihollisen tulelta. Venäläisjoukkojen liikkumisvälineinä käytettiin kuorma-autoja, BMP-2 -rynnäkköpanssarivaunuja, sekä BTR-70 ja BTR-80 -panssariajoneuvoja. Käytössä oli myös T-72 ja T-80-panssarivaunuja.
Puolustajia oli suurimmillaan noin 9 000 ja heidän johdossaan oli Aslan Mashadov. Puolustajat olivat järjestäytyneet kolmeksi kehämäiseksi puolustuslinjaksi, ja kaupungin keskustan rakennukset oli linnoitettu hiekkasäkein ja ampuma-asemin. Tšetšeenien harvat panssarivaunut ja tykit keskitettiin leveiden teiden puolustukseen, joiden kautta venäläisten panssaroitujen yksiköiden odotettiin etenevän. Puolustusasemia oli myös tietyillä pullonkaulapaikoilla, kuten Sunžajoen ylittävillä silloilla ja Minutkan aukiolla keskustan eteläpuolella. Tšetšeenien aseistus koostui pääosin käsiaseista, kuten AK-74, RPG-7 ja RPG-18, mutta heillä oli myös muutamia T-72 -panssarivaunuja.
Taistelu.
Ilma- ja tykistöpommitukset.
22. joulukuuta 1994 kello 5 aamulla alkoi Groznyin pommitus, mutta vasta 24. joulukuuta venäläiset joukot alkoivat pudottaa lentokoneista lentolehtisiä, joissa kerrottiin tilanteesta väestölle. Ilmavoimat aloittivat hyökkäyksen Jeiskin, Krymskin, Mozdokin ja Budjonnovskin lentokentiltä. Epäsuotuisien sääolojen vuoksi ilmavoimien tehokkuus oli heikko. Ilmaiskun alkaessa tykistö avasi tulen. Aamulla 31. joulukuuta Venäjän joukkojen ryhmä marssi Groznyihin. Niin kutsuttu ”uudenvuodenaaton hyökkäys Groznyihin” alkoi.
Uudenvuodenaaton hyökkäys.
Kaupungin asukkaat heräsivät uudenvuodenaattona kello 5 aamulla Moskovan aikaa venäläisten pommitukseen. Pommit ja kranaatit osuivat kaupungin länsipuolella sijaitseviin öljysäiliöihin ja tuottivat paksua mustaa savua. Myös kaupungin keskustassa sijaitseva öljylaitos syttyi tuleen ilmapommitusten seurauksena, mikä lisäsi savua. Ilmasta pudotettiin lentolehtisiä, joissa kehotettiin tšetšeenejä antautumaan. Joulukuun alussa Venäjän puolustusministeri, kenraali Pavel Gratšov kehui voivansa vallata Groznyin kahdessa tunnissa yhdellä ilmavoimien rykmentillä. Ennen taistelua Gratšov sanoi:Kyse ei ole mistään perinteisestä hyökkäyksestä. Mitä hyökkäys kaupunkiin tarkoittaa? Se tarkoittaa maan koko armeijan voimien ja aseiden käyttöä. Se tarkoittaa ensisijaisesti useita tunteja kestävää raskaiden ohjusten käyttöä. Se tarkoittaa koko kaupungin raskaita pommituksia, joiden tavoitteena on tuhota 60 % puolustajista ja murtaa lopun moraali.
Venäjän eteneminen.
Venäläiset panssarikolonnat, jotka hyökkäsivät Groznyihin 31. joulukuuta 1994, koostuivat useista eri armeijan yksiköistä, myös kouluttamattomista varusmiehistä. Joukkojen tarkoituksena oli käyttää raakaa tulivoimaa ja pelotella tšetšeenejä panssaroitujen yksiköiden määrällä. Kaikki panssaroidut ja mekanisoidut yksiköt olivat kuitenkin alimiehitettyjä ja kouluttamattomia. Vaikka venäläisjoukot nauttivat ilmaherruudesta, sääolosuhteet estivät tarkkuusohjattujen ohjusten tehokkaan käytön. Eteneviä joukkoja tukivat ainoastaan Mi-24-taisteluhelikopterit, ja itäinen ryhmä menetti viisi ajoneuvoa jopa venäläisten omien ilmavoimien tulituksen seurauksena. Edellisenä päivänä Venäjän ilmavoimat olivat pommittaneet lähellä sijaitsevia kyliä, joissa oli sekä Dudajevin vastaisia että Venäjä-mielisiä asukkaita. Maasta hyökkääviä joukkoja tukivat sadat tykistöyksiköt, sijoitettuna Groznyin lähistön kukkuloille, mukaan lukien rakettitykistöpatterit, kuten BM-27 Uragan ja BM-21 Grad.
Ennen etenemistä venäläiset aloittivat tulivalmistelut tykistöllä ja ilmavoimien koneilla. Hyökkäys osoittautui miltei heti odotettua vaikeammaksi kiivaan vastarinnan takia. Jo ensimmäisen tuntien aikana kuoli satoja hyökkääjiä. Lännessä eteneminen pysähtyi katutaisteluihin, idässä miinoitteisiin ja niitä suojaaviin tuliasemiin. Pohjoisessa joukot etenivät presidentinpalatsille, mutta eteneminen pysähtyi vastarintaan. Vastarinnan lisäksi huomattavia ongelmia aiheutti yksiköiden kehno koulutus ja sekä liikenneruuhkat, kun eri yksiköiden joukkojen sekoittuivat keskenään. 131. itsenäisen motorisoidun kivääridivisioonan 1. pataljoona tuhoutui lähes täysin Groznyin rautatieaseman viereisellä aukiolla, jossa sen joukot joutuivat ympäröivistä rakennuksista tulevan tulen kohteeksi. Pataljoona menetti puolet miehistään ja kaikki ajoneuvonsa. Heitä auttamaan pyrkineet divisioonan muut joukot väijytettiin.
Venäläisten hyökkäys oli suurimmaksi osaksi lyöty takaisin 3. tammikuuta. Kaupungissa järjestyksessä olivat edelleen vain Lev Rohlinin joukot. Venäläiset aloittivat uudet järjestelmälliset tulivalmistelut ja etenivät hitaasti syvemmälle kaupunkiin. Kaupungin keskusta tuhoutui lähes täysin. Venäläiset luopuivat taistelujen loppuvaiheessa tšetšeenien asemien vyörytyksestä ja sen sijaan ne tuhottiin tulituella. Presidentinpalatsia tulitettiin bunkkeripommeilla, ja sen rauniot saatiin viimein vallattua 19. tammikuuta. Kaupunki oli käytännössä venäläisten hallussa, vaikka eteläosissa käytiin vielä viikkojen ajan hajanaisia taisteluja. Puolustajista suurin osa onnistui vetäytymään.
Yhteenveto uudenvuodenaaton taistelusta.
Uudenvuodenaaton taistelu oli venäläisille tuhoisa: ensimmäinen panssarijoukko menetti 105 tankkia ja panssaroitua miehistönkuljetusajoneuvoa 120:stä. Eräs korkea-arvoinen venäläinen esikuntaupseeri totesi: ”2. tammikuuta menetimme yhteyden etujoukkoihimme.” Mashadovin mukaan noin 400 venäläistä panssarivaunua ja panssaroitua miehistönkuljetusvaunua tuhoutui.
Suurin osa venäläisistä erikoisjoukkojen yksiköistä antautui tšetšeeneille ”kolmen päivän epätoivoisen vaeltamisen jälkeen ilman ruokaa ja ilman mitään selkeää käsitystä siitä, mitä heidän pitäisi tehdä”. Palattuaan kotiin vankeudesta eräs venäläinen everstiluutnantti kertoi: ”Ainoa käsky oli edetä eteenpäin ilman mitään ohjeita siitä, mitä heidän piti tehdä, minne mennä tai ketä vangita”.
Seuraukset.
Venäläinen kenraali ja historioitsija Dmitri Volkogonov arvioi venäläisten tappioiden olleen 1 146 kaatunutta ja 374 kadonnutta. Suurin osa kadonneista lienee ollut myös kaatuneita. Suurimpien arvioiden mukaan 35 000 kaupungin asukasta oli saanut surmansa. Joidenkin pienempien arvioiden mukaan koko konfliktin siviiliuhrien määrä oli tammikuuhun loppuun mennessä noin 5 000. Valtausta seurasi myös ryöstelyjen ja siviiliväestöön kohdistuneiden hyökkäysten aalto.
Human Rights Watchin raportissa tuomittiin venäläisten joukkojen siviiliväestöä vastaan suorittamat silmittömät pommitukset, maavoimien jatkuvat hyökkäykset siviiliväestöä vastaan sekä kolmen sairaalan, yhden orpokodin ja lukuisien torialueiden tuhoaminen. HRW arvioi, että vähintään 350 000 ihmistä joutui pakenemaan alueelta konfliktin vuoksi. 
Tšetšeenit valtasivat kaupungin takaisin vuonna 1996, mikä päätti ensimmäisen Tšetšenian sodan venäläisten tappioon.