tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Juuri

Juuri on kasvin lehdetön, tavallisesti maanalainen osa, joka kiinnittyy varteen ja kasvaa suurin piirtein alaspäin, mutta juuristo eli juurien muodostama kokonaisuus voi myös levittäytyä vaakatasossa. Juuria on erilaisia. Juuren päätehtävät ovat veden ja ravinteiden nostaminen varteen sekä kasvin pitäminen paikallaan maaperässä. Juuren toiminta perustuu osmoosiin, ja juuren sisällä sijaitseva neste on väkevämpää kuin ulkopuolella sijaitseva neste. Juuren kasvaminen vaatii kosteutta, ja nuoren kasvin kasvupyrähdys alkaa vasta juurten kehityttyä.
Juuri on joko pääjuuri tai lisäjuuri. Pääjuureksi kutsutaan selvästi yhtenäistä, paksua, suoraan alaspäin tunkeutuvaa juurta, jollainen on muun muassa voikukalla. Lisäjuuri taas haarautuu moneen, lähellä maanpintaa laajalle ulottuvaan juurihaaraan. Lisäjuuri on muun muassa heinäkasveilla.
Suurilla puuvartisilla kasveilla voi muodostua tukevoittavia pönkkäjuuria tai lankkujuuria. Kosteilla paikoilla, joilla maaperässä on hyvin vähän happea, kuten esimerkiksi mangrovemetsissä, jotkin kasvit kasvattavat maan pinnalle tulevia hengitysjuuria.
Rakenne.
Juuren keskellä kulkee keskuslieriö, jonka sisällä juuren johtojänteet kulkevat. Keskuslieriötä ympäröi endotermi. Endotermin ulkopuolella on erityisesti nuorilla juurilla kuori ja kuorta ympäröivä epidermi. Kuori koostuu pääosin tylppysoluista, ja toimii varastona. Vanhoilla juurilla keskuslieriön korkkijällen tuottama korkkikuori usein korvaa kuoren ja epidermin.
Juuri voidaan jakaa vyöhykkeisiin pituussuunnassa. Juuren päässä on suojaava juuren huntu, joka varmistaa juuren kasvamisen ja tunkeutumisen maahan. Se on yleensä ihmissilmälle näkymätön. Hunnun suojassa on meristeemisolukosta koostuva jakautumisvyöhyke, jossa meristeemisolut jakautuvat aktiivisesti tuottaen uusia juurisoluja. Jakautumisvyöhykettä seuraa pitenemisvyöhyke, jossa solut kasvavat erityisesti pituussuunnassa. Pitenemisvyöhykettä seuraa erilaistumisvyöhyke, jossa solut erilaistuvat tehtäviinsä. Juurikarvat sijaitsevat erilaistumisvyöhykkeessä. Näitä vyöhykkeitä seuraa juurihaaravyöhyke.
Juurista haarautuvat juurikarvat, jotka mahdollistavat veteen liuenneiden ravinteiden oton. Poikkeustapauksessa koko juuri voi puuttua, kuten sammalilta, tai juurikarvat, kuten metsämännyltä, jolloin juurikarvoja korvaavat sienirihmat. Ne elävät kasvin kanssa molemminpuolisessa hyötysuhteessa eli symbioosissa.
Juuret ravinnonlähteinä.
Juuret ovat erikoistuneet erilaisiin tehtäviin. Ravinnon kannalta tärkeimpänä voidaan pitää mukulajuurta, joka on ravintosäiliönä toimiva juuri, jollainen on esimerkiksi porkkanalla. Luonnossa esiintyviä syömäkelpoisia juuria nimitetään juuriksi. Ihmisen kasvattamina niitä nimitetään juureksiksi. Luonnonkansat, kuten metsästäjä-keräilijät, etsivät maasta ravinnokseen juuria.
Brian Eno

Brian Eno, koko nimeltään Brian Peter George St. Jean le Baptiste de la Salle Eno (s. 15. toukokuuta 1948 Woodbridge, Suffolk) on englantilainen muusikko, kuvataiteilija ja musiikkiteoreetikko. Häntä pidetään yhtenä elektronisen musiikin (erityisesti elektronisen rockmusiikin) pioneereista ja ambient-musiikkigenren keskeisimpänä kehittäjänä. Ennen muusikon uraansa hän oli opettaja ja luennoi elektroniikasta.
Brian Eno aloitti ammattimuusikon uransa Lontoossa laulaja Bryan Ferryn kanssa perustamassaan Roxy Music -yhtyeessä. Hän soitti yhtyeessä vuosina 1971–1973. Erimielisyydet Ferryn kanssa veivät Enon soolouralle. Vuosina 1973–1978 hän julkaisi neljä elektronisen rockmusiikin merkkiteosta: "Here Come the Warm Jets", "Taking Tiger Mountain (By Strategy)", "Another Green World" ja "Before and After Science". Näitä seurannut "Ambient"-sarja – "", "The Plateaux of Mirror", "Day of Radiance" ja "On Land" – antoi nimen uudelle musiikkityylille, ambientille.
Brian Eno on julkaissut paljon musiikkia myös muiden artistien kanssa. Vuonna 1981 hän teki Talking Headsin David Byrnen kanssa albumin "My Life in the Bush of Ghosts". Hän oli mukana myös David Bowien kokeellisilla 1970-luvun lopun niin sanotun Berliini-trilogian levyillä "Low", "”Heroes”" ja "Lodger" sekä vuonna 1995 albumilla "1. Outside". Vuonna 1995 ilmestyi myös "salanimellä" The Passengers U2-yhtyeen kanssa yhteistyössä tehty "Original Soundtracks No. 1", jolla esiintyivät muun muassa Howie B. ja Luciano Pavarotti.
No wave -avantgarde-vaikutteet tulivat Brian Enon tuottamalta kokoelmalevyltä "No New York" (1978), jolla soittivat muun muassa Lydia Lunch ja James Chance. 
Eno on myös tuottanut albumeja monille artisteille ja yhtyeille, kuten Talking Heads, U2 (muun muassa "Joshua Tree"), Devo, Ultravox, Slowdive ja James. Enon luomus on myös Windows 95 -käyttöjärjestelmän käynnistysääni (jonka hän teki Apple Macintoshillaan). 
Eno on ollut videotaiteen kehityksessä mukana jo varhaisilla minimalistisilla elokuvillaan "Mistaken Memories of Medieval Manhattan" ja "Thursday Afternoon". Enon viimeisimpiä kokeiluja tällä saralla on "77 million paintings", DVD:nä julkaistu teos, joka muuttaa kotitelevision ruudun alati muuttuvaksi videomaalaukseksi.
Neljä Brian Enon omaa albumia ja vielä useampi hänen tuottamansa valittiin vuonna 2005 hakuteokseen "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään".
Varsi

Varsi on tavallisesti kasvin maanpäällinen osa eli ilmaverso, joka kannattelee lehtiä ja kukkia, eli toimii kasvin tukirankana. Varsi mahdollistaa myös veteen liuenneiden ravinteiden nostamisen ylös lehtien ja kukkien saataville. Puutuneisuuden mukaan varret voidaan jakaa pehmeisiin ruohovarsiin ja koviin puuvarsiin. Niiden väliset erot aiheutuvat etenkin puuvarren suuremmasta ligniinipitoisuudesta.
Varren kasvusuunta on ylöspäin. Varsi kasvaa kärjestään, ja kasvu alkaa pysähtyä vasta kukkien muodostuessa. Latvan vartta ja pieniä lehtiä kutsutaan silmuiksi. Silmu on siis kehittymätön verson latva, joka kasvaa yhdestä kasvupisteestä. Niveleksi kutsutaan lehtien kiinnityskohtaa. Nivelväli on nimensä mukaisesti nivelten väli. Varren varsinainen kasvupiste sijaitsee kärjessä, mutta eräillä kasveilla kasvua tapahtuu myös ”nivelvälin tyvessä”, jolloin kasvu alkaa hankasilmusta.
Varsi saattaa myös olla maavarsi, kuten maanalainen juurakko tai silmu. Pitkin maata luikertelevaa juurakkoa kutsutaan rönsyksi. Kasvin maanalaista silmua, joka toimii myös ravintosäiliönä, kutsutaan sipuliksi.
T. S. Eliot

Thomas Stearns Eliot (26. syyskuuta 1888 Saint Louis, Missouri, Yhdysvallat – 4. tammikuuta 1965 Lontoo, Britannia) oli englantilais-amerikkalainen runoilija, näytelmäkirjailija ja kriitikko. Eliot oli 1900-luvun merkittävimpiä englanninkielisiä kirjailijoita. Nobelin kirjallisuuspalkinnon hän sai vuonna 1948. Eliotin tuotanto voidaan jakaa kolmeen kauteen, "Aution maan" (1922) modernismiin, "Neljän kvarteton" (1943) uskonnollissävyiseen runouteen sekä näytelmäteoksiin, kuten "Murha katedraalissa" (1935).
Tuotanto.
Eliotin runoelma "Autio maa" (The Waste Land, 1922) nousi ensimmäisen maailmansodan jälkeisen sukupolven tunnukseksi, koska se kuvasi pettymystä, kulttuuripessimismiä ja maailmantuskaa. Sen Lauri Viljasen suomentamasta avausrivistä ”Huhtikuu on kuukausista julmin” on tullut lentävä lause. Itse Eliot piti pääteoksenaan neljän pitkän runon kokoelmaa "Neljä kvartettoa" ("Four Quartets", 1943). Siinä näkyy Eliotin myöhemmän iän taipumus uskonnollisuuteen. Teoksen osat "Burnt Norton", "East Coker", "The Dry Salvages" ja "Little Gidding" olivat ilmestyneet itsenäisinä teoksina jo vuosina 1935–1942. Runot ovat Eliotin varhaiskauden runouteen verrattuna tyyliltään vuolaampia ja mietteliäämpiä. Kaikessa tuotannossaan hän sekä tähdensi klassistina perinteen merkitystä että modernistina rikkoi vanhoja kaavoja. Hänen kirjallisia esikuviaan olivat vanhat myytit, 1600-luvun englantilaiset metafyysiset runoilijat ja 1800-luvun ranskalaiset symbolistit.
Eliot käytti runonäytelmässään "Murha katedraalissa" ("Murder in the Cathedral", 1935) lähtökohtanaan antiikin tragedioita ja keskiaikaisia kristillisiä opetusnäytelmiä. Useissa näytelmissään, kuten "Cocktailkutsut" ("The Cocktail Party", 1950) ja "Yksityissihteeri" ("The Confidential Clerk", 1953) Eliot kuvasi arvostelevasti yläluokan elämää komedian muodossa.
Eliot tunnetaan myös "Kissojen kielen kompasanakirjassa" ("Old Possum's Book of Practical Cats", 1939) julkaistuista lasten kissarunoistaan, jotka jatkoivat englantilaista nonsense-perinnettä.. Andrew Lloyd Webber sävelsi vuonna 1981 runoista suositun musikaalin "Cats".
Artemis Kelosaaren mukaan Eliotin runojen suomentaminen on ongelmallista, sillä ne eivät istu suomen kieleen. Hän niputtaa epäonnistujiin Markus Jääskeläisen ja Jaakko Yli-Juonikkaan, mutta suomennoskokoelman "Kootut runot" suomentanut Juha Silvo on hänen mukaansa onnistunut juuri kissarunoissa: "Kissarunot Silvo kuitenkin on kääntänyt tarttuvasti alkuperäisen mitan mukaan, paremmin kuin vuonna 2018 yrittänyt Jaakko Yli-Juonikas". 
Kelosaari kirjoittaa Eliotista, että tämä oli poliittisesti konservatiivi. Hän vertaa Eliotia Howard Phillips Lovecraftiin sikäli, että kumpikin on omassa genressään merkittävä tekijä.
Romain Rolland

Romain Rolland (29. tammikuuta 1866 Clamecy, Nièvre, Ranska – 30. joulukuuta 1944 Vézelay) oli ranskalainen kirjailija. Hän sai vuonna 1915 Nobelin kirjallisuuspalkinnon pääteoksestaan "Jean-Christophe". Rolland edusti oikeanmukaisuuden etsintää ensimmäisen maailmansodan ajan henkisessä murroksessa.
Elämä.
Romain Rolland opiskeli École Normale Supérieure -eliittiyliopistossa. Hän kirjoitti tohtorintutkintonsa aiheesta ”Modernin lyyrisen teatterin lähteet – oopperan historia Euroopassa ennen Lullya ja Scarlattia”. Valmistumisen jälkeen Rolland toimi opettajana sekä musiikin historian ja taidehistorian professorina. Hän luopui korkeakoulu-urastaan vuonna 1912, kun hän pystyi elättämään itseään kirjoittamisella.
Rolland oli koko ikänsä aktiivinen pasifisti. Hän osallistui sodan aikana Punaisen Ristin toimintaan. Sodan jälkeen hänestä tuli yksi aikansa tunnetuimmista intellektuelleista. Hän perusti "Europe"-lehden ja pyrki edistämään Ranskan ja Saksan välisiä suhteita. Maksim Gorkin kutsusta hän matkusti vuonna 1935 Moskovaan, jossa Stalin otti hänet vastaan ranskalaisen älymystön edustajana. Rolland kuoli 78-vuotiaana vuonna 1944 saksalaisten miehittämässä Vézelayssa.
Tuotanto.
Rollandin ensimmäiset teokset liittyivät musiikkiin ja kuvataiteeseen. Hän kirjoitti kirjat Beethovenista (1903) ja Tolstoista ("La vie de Tolstoi", 1911). Vuosina 1904–1912 Rolland kirjoitti kymmenosaista kehitysromaaniaan "Jean-Christophe". Vuonna 1924 ilmestynyt kirja Mahatma Gandhista teki Gandhia osaltaan tunnetuksi Euroopassa. Toinen laaja, moniosainen teos oli "Lumottu sielu" vuosilta 1924–1927. Rolland kirjoitti ahkerasti myös kirjeitä ja päiväkirjaa, ja ne on myös julkaistu hänen kuolemansa jälkeen.
Teokset.
Suomennetut teokset:
Suomeksi on julkaistu myös Rollandin ja Maksim Gorkin kirjoituksia sisältävä "Mille puolen barrikaadin? Romain Rollandin ja Maksim Gorkin vastaukset interventeille". Leningrad: Valtion kustannusliike Kirja, 1931.
Jane Russell

Ernestine Jane Geraldine Russell (21. kesäkuuta 1921 Bemidji, Minnesota – 28. helmikuuta 2011 Santa Maria, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, laulaja, malli ja oman aikansa seksisymboli.
Ura.
Jane Russell aloitti uransa 1940-luvulla, jolloin hän nousi palvotuksi seksisymboliksi elokuvassa "Lainsuojaton" (1943). Hänen uransa kulta-aikaa oli kuitenkin 1950-luvun alkupuoli, jolloin hän esiintyi ehkä kuuluisimmassa elokuvassaan "Herrat pitävät vaaleaveriköistä" (1953), vastanäyttelijänään Marilyn Monroe. Ensi-illassa hän ja Monroe painoivat käden- ja jalanjälkensä Grauman's Chinese Theatren edustan betonilaattoihin.
1950-luvun lopussa Russellin suosio hiipui heikosti menestyneiden elokuvien vuoksi. Hän esiintyi viimeisessä elokuvassaan vuonna 1970 mutta vieraili sen jälkeen aika ajoin televisiossa.
Yksityiselämä.
Hän oli naimisissa kolme kertaa, ja hänellä oli ensimmäisestä avioliitostaan kolme adoptoitua lasta. Vuonna 1955 Russell perusti World Adoption International Fund (WAIF) -järjestön. Hän kuoli keuhkoperäiseen sairauteen 89-vuotiaana kotonaan Kaliforniassa.
Eyvind Johnson

Olof Edvin ”Eyvind” Verner Johnson (29. heinäkuuta 1900 Boden, Norrbotten, Ruotsi – 25. elokuuta 1976 Tukholma) oli ruotsalainen kirjailija, jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto yhdessä Harry Martinsonin kanssa vuonna 1974.
Eyvind Johnson kuului itseoppineisiin kirjailijoihin. Hän syntyi kuusilapsiseen perheeseen ja lähti 14-vuotiaana sekalaisiin töihin lähikaupunkiin: sahalle ja tiilitehtaalle. Työttömäksi jäätyään hän matkusti Tukholmaan tehdastöihin. Metallityöväenlakon aikana 1920 yritti ensimmäistä kertaa elää kirjoitustuloillaan. Vuonna 1921 hän lähti pariksi vuodeksi Saksaan ja Ranskaan ja kirjoitti sieltä ruotsalaisiin lehtiin.
Johnsonin varhaiset teokset käsittelevät hänen vaatimattomia lähtokohtiaan ja sosiaalisia ja poliittia ongelmia. Myöhäisemmissä teoksissa hän kokeili ja kyseenalaisti kertojan roolia ja ajan käsittelyä kirjallisuudessa. Toinen maailmansota järisytti hänen maailmankuvaansa: hän luopui pasifismista ja päätyi vakaumukseen, että pahaa on vastustettava väkivallalla. Suomen talvisodan aikana hän toimi kirjailija Harry Martinsonin kanssa Suomen hyväksi. Sodanjälkeinen romaani "Sotilaan paluu" tuo esille, kuinka sodan raskaat kokemukset elävät sotilaiden mielissä. 
Johnsonin pääteoksena pidetään neliosaista, osittain omaelämäkerrallista sarjaa "Romaani Olofista" (1934–1937), joka kertoo nuoren miehen kasvuvuosista Norlannissa 1900-luvun alkupuolella.
Octavio Paz

Octavio Paz (31. maaliskuuta 1914 – 19. huhtikuuta 1998) oli meksikolainen runoilija, kirjailija ja diplomaatti, jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto 1990.
Tausta.
Paz on lähtöisin poliittisesti, kulttuurisesti ja sotilaallisesti vaikutusvaltaisesta perheestä México Cityn läheltä. Hänen isänsä toimi juristina ja vallankumousjohtaja Emiliano Zapatan avustajana ja oli toteuttamassa Meksikon maareformia. Perhe joutui Zapatan kukistuttua lähtemään lyhyeksi aikaa Yhdysvaltoihin maanpakoon. Kun perhe pääsi palaamaan, jatkoi Octavio Paz oikeustieteen opiskelujaan ja liittyi vasemmistolaiseen opiskelijaliikkeeseen. Jo 17-vuotiaana 1931 hän oli perustamassa kirjallista kuukausilehteä.
Vuonna 1933 julkaisemastaan esikoisrunokokoelmasta nuori Paz sai kannustavaa palautetta runoilija Pablo Nerudalta. Vuonna 1937 Paz kävi Espanjan sisällissodan keskellä osoittamassa tukeaan tasavaltalaisille. Myöhemmin Paz loittoni aatteellisesti vasemmistosta, ja hänen suhteensa Nerudaan katkesivat. Pariisin-vuosinaan 1946–1951 Paz osallistui surrealistisen liikkeen toimintaan. Paz Vuonna 1962 Paz lähetettiin Intiaan Meksikon suurlähettilääksi, ja siellä hän kirjoitti valmiiksi useita teoksiaan.
Tuotanto.
Pazin nuoruudenteoksia sävyttävät marxilaisuus, surrealismi, eksistentialismi, buddhalaisuus ja hindulaisuus. Hänen runonsa "Aurinkokivi" (Piedra del sol, 1957) on tunnettu surrealistisen runouden edustaja. Myöhemmät teokset kertovat usein kuvataiteesta, kuten Joan Mirón töistä. Kypsimmällä kaudellaan 1940- ja 1950-luvuilla Paz tuotti runoutta, joka perustui intiaanien symboliikkaan sekä sanojen ja merkitysten syvälliseen tutkiskeluun. 
Runouden rytmiä Paz vertasi esseissään universaaliin yhtymiseen ja eroamiseen. Hän rinnasti runouden tunnetasolla uskontoon ja rakkauteen. Paz tunnusti myös runouden historiallisen painolastin, mutta tunsi itse vetoa lyriikan moderneihin virtauksiin. 
Esseistinä Paz kirjoitti Meksikon politiikasta ja taloudesta, asteekkien taiteesta, antropologiasta ja seksuaalisuudesta. Hän kirjoitti myös tarpeesta arvioida uudelleen Meksikon historiallisten merkkihenkilöiden toimintaa ja merkitystä. Lyriikan tavoitteeksi Paz määritteli sanojen vapauttamisen pelkästä arkipäivän hyötykäytöstä takaisin “periaikaan” eli olennaiseen sisältöön. 
Pazin tuotanto on muokannut Meksikon kuvaa maailmalla ja meksikolaisten kuvaa itsestään. Tähän on etenkin vaikuttanut kirjan kokoinen kulttuuriantropologinen essee "El laberinto de la soledad" meksikolaisten kulttuurista ja käyttäytymisestä.
Eläinoikeusliike

Eläinoikeusliike on kansanliike, joka ajaa eläinten oikeuksia. Liikkeen tavoitteena on poistaa moraalinen ja laillinen erottelu ihmisten ja muiden eläinten välillä sekä lopettaa eläinten hyväksikäyttö tieteessä, viihteessä, ruoantuotannossa ja vaateteollisuudessa.
Historia.
Eläinoikeusliikkeen synty ajoitetaan usein Peter Singerin "Oikeutta eläimille" -kirjan julkaisuun 1975 ja siitä syntyneeseen keskusteluun. Singerin käyttämä lajisorto-termi eli spesismi oli otettu käyttöön jo 1970-luvun alussa.
Ennen Singerin kirjan julkaisua Isossa-Britanniassa oli jo syntynyt 1960-luvulla Hunters Saboteurs Association -niminen liike yläluokan harrastaman urheilumetsästyksen vastustamiseksi, ja myöhemmin vuonna 1972 sitä radikaalimpi Band of Mercy. Band of Mercyn aktivistit perustivat vuonna 1976 Animal Liberation Frontin, joka teki jo samana vuonna useita iskuja eläinkoelaboratoreihin. ALF:n nimissä alettiin tehdä iskuja ympäri maailmaa, ensin Yhdysvalloissa, Ranskassa ja Hollannissa 1979. Ruotsiin iskut levisivät 1985, Suomessa ensimmäiset iskut tekivät ”kettutytöt” vuonna 1995. Maailman suurin eläinoikeusjärjestö, People for the Ethical Treatment of Animals eli PETA, perustettiin Yhdysvalloissa 1980.
Toiminnan muodot.
Nykyinen eläinaktivismi keskittyy ennen kaikkea eläimiä hyödyntäviä tehomaatalouden muotoja vastaan. Lisäksi tärkeinä kohteina ovat turkistarhaus ja eläinkokeet. Aktivismi voi olla esimerkiksi tiedottamista, poliittisten päättäjien lobbausta tai medianäkyvyyden hakemista erilaisilla kampanjoilla ja tapahtumilla. Tähän voi sisältyä myös kansalaistottelemattomuutta. Paljon huomiota ovat herättäneet suoran aktivismin muodot, joissa käytetään laittomia keinoja. Mielipiteet tällaisen toiminnan suhteen jakavat eläinaktivistien kenttää. Useimmat eläinsuojelujärjestöt ovat sitä mieltä, että laittomien keinojen käyttö ei ole hyväksyttävää, minkä lisäksi se vaikeuttaa heidän mukaansa pitkäjännitteistä eläinsuojelutoimintaa.
Suora toiminta.
Eläinaktivismin äärimmäiset muodot ovat iskut turkistarhoille ja koe-eläinlaboratorioihin tai turkisten sotkeminen spray-maalilla. Tyypillisellä turkistarhaiskulla eläinaktivistit yrittävät päästää mahdollisimman monta turkiseläintä, tavallisesti minkkiä, ulos häkeistään. Joskus kettujen turkit värjätään esimerkiksi hennalla. Usein myös tuhotaan sukutauluja, jolloin eläinten jalostaminen vaikeutuu. Eläinten vapauttaminen häkeistä tuhoaa myös jalostustiedot, sillä tarhaaja ei enää tiedä, mikä eläin oli missäkin häkissä.
Kahden tutkimuksen mukaan asenteet eläinoikeusjärjestöjen toimintatapoihin, kuten suoraan toimintaan vaihtelevat paljon eläinoikeusyhteisön sisällä. Kahdessa tutkimuksessa 50 % ja 39 % aktivisteista ei kannattanut suoraa toimintaa.
AK-74

AK-74 () on AK-47:n varsinaisen massatuotantomallin AKM:n ("avtomat Kalašnikova modernizirovannyi") pohjalta suunniteltu, monilla uudistuksilla toteutettu 5,45x39 millimetrin patruunaa käyttävä rynnäkkökivääri, joka on tällä hetkellä käytössä muun muassa Venäjän armeijalla.
Nimensä mukaan suunnittelu saatettiin loppuun vuonna 1973. AK-74:n uudemmissa versioissa on laminoidun puutukin ja kahvan sijasta mustat polymeerista valmistetut muotoilultaan hieman parannellut osat. Aseen kompaktissa versiossa AKS-74N on umpiperä korvattu luurankomallisella taittoperällä ja ase on varustettu optisen/yötähtäimen kiinnityskiskolla. Vuonna 1979 kehitettiin laskuvarjojoukkoja ja panssarivaunujen miehistölle AKS-74u-karbiiniversio taittotukilla ja lyhennetyllä piipulla varustettuna.
Pääasiallisia uudistuksia AK-47-mallista ovat kevyempi ja helpommin valmistettava levyprässätty runko, suuri suujarru joka helpottaa varsinkin sarjatulen ampumista huomattavasti, uudelleen suunnitellut tukit, uuden patruunan vuoksi suoremmat lippaat, jotka on valmistettu joko bakeliitista tai muoviseoksesta. Uuden patruunan hyötyjä vanhaan nähden ovat pienempi rekyyli, suurempi lähtönopeus, suorempi lentorata sekä valmistuskustannukset, haittapuolena on pienempi pysäytysteho.
AK-74 voidaan varustaa erilaisilla lisävarusteilla, esimerkiksi PBS-äänenvaimentimella, piipun alle kiinnittyvällä GP-25/GP-30 -kranaatinheittimellä ja sen sivukiskoon voidaan pikalukituksella kiinnittää erilaisia tähtäinlaitteita, kuten kiikari-, yö- ja punapistetähtäimiä.
Aseesta on tehty lisensoimattomia kopioita Bulgariassa (AK-74 ja AKS-74U), Itä-Saksassa (MPi-AK-74N, MPi-AKS-74N ja MPi-AKS-74NK) ja Romaniassa (PA md. 86).
Tekniset tiedot.
74-sarja yleisesti
AK-74
AKS-74u
Mick Foley

Michael Francis Foley (s. 7. kesäkuuta 1965 Bloomington, Indiana) on yhdysvaltalainen entinen showpainija. Foley tunnetaan parhaiten WWF-ajan hyvin uhkarohkeista ja usein hyvin verisistä hardcore-otteluistaan, mistä johtuen hän on saanut lisänimen The Hardcore Legend. Hänet tunnetaan myös nimillä "Cactus Jack", "Mankind" ja "Dude Love", joita hän on käyttänyt uransa aikana. Foley myös osallistui vuoden 1998 Royal Rumble -otteluun kaikilla kolmella eri persoonallaan.
Ura.
Foley on urallaan paininut lähes kaikissa tunnetuimmissa showpainipromootioissa, kuten ECW:ssä, WCW:ssä, TNA:ssa ja WWE:ssä. Foleyn uran tunnetuimmat vuodet ajoittuvat WWE:n (silloisen WWF:n) niin kutsuttuun Attitude Eraan 1990-luvun puolivälistä 2000-luvun alkuun. Foley lopetti uransa vuonna 2012 ja hänet valittiin WWE Hall of Fame -kunniagallerian jäseneksi vuonna 2013.
Kiehimänjoki

&lt;mapframe latitude="64" longitude="26" zoom="5" height="270" width="270" text="Kiehimänjoki"&gt;
 "type": "ExternalData",
 "service": "geoline",
 "ids": "Q1740922",
 "properties": {
 "stroke": "#ff0000",
 "stroke-width": 3, 
]
&lt;/mapframe&gt;
Kiehimänjoki on lyhyt mutta vuolas joki Paltamon kunnan alueella Kainuussa, Kajaanin pohjoispuolella.
Joki alkaa Ristijärven ja Paltamon kuntien alueella sijaitsevasta Iijärvestä ja päättyy noin 16 kilometriä etelämpänä Oulujärveen. Virtaamaltaan se on Suomen 13. suurin joki ja syvimmiltä kohdiltaan noin 20 metriä syvä. Kiehimänjoen kokonaispudotus on 11,5 metriä, mikä sijoittuu suurimmaksi osaksi Leppikosken voimalapatoon.
Kiehimänjokea käytetään uittoväylänä, ja joessa sijaitseva Uurajärvi on merkittävä virkistyskalastuspaikka. Joen rannalla sijaitsee useita kulttuurihistoriallisesti arvokkaita asuinympäristöjä ja muinaismuistokohteita. Kajaanin Puutavara Osakeyhtiö suunnitteli paperitehdasta Kiehimänjoen varrelle 1910-luvulla.
Tigren kieli

Tigre on Eritreassa ja Sudanin rajaseudulla asuvien pohjoistigrejen puhuma seemiläinen kieli.
Tigre kuuluu etiopianseemiläisten kielten pohjoishaaraan. Sen lähimmät sukukielet ovat tigrinja ja ge’ez. Tigreä puhutaan Eritrean ylänköseudulla Pohjoisen, Pohjoisen Punaisenmeren ja Gash-Barkan hallintoalueilla sekä Dahlakin saaristossa. Kieltä puhuu Eritreassa eri lähteiden mukaan 25–31 prosenttia maan väestöstä eli noin miljoona henkeä. Jonkin verran puhujia on myös Sudanin itäosassa. Sudanissa tigrestä käytetään nimitystä "xasa".
Tigre on vakiintunut kansallisuuden nimitykseksi vasta 1900-luvulta lähtien. Tigreihin on sulautunut kuušilaisten kielten puhujia kuten sahoja ja bedžoja. Suurin osa puhujista on paimentolaisia tai puolipaimentolaisia ja valtaosa uskonnoltaan muslimeja. Tigren kieli jakautuu useisiin murteisiin. Dahlakin saaristossa puhuttua dahalikia pidetään usein erillisenä kielenä.
Tigrellä ei ole Eritreassa virallisen kielen asemaa, mutta sen sosiolingvistinen status on melko korkea. Kirjakieli perustuu historiallisen Senhitin alueen murteisiin. Kieltä kirjoitetaan etiopialaisella kirjaimistolla. Tigreä käytetään kouluopetuksessa, lehdistössä ja radiossa. Huomattava osa Pohjois-Eritrean väestöstä puhuu sitä toisena kielenään.
Tigren kieliopissa on havaittavissa arabian ja kuušilaisten kielten vaikutusta. Sanastossa on paljon lainoja arabiasta, kuušilaisista kielistä kuten bedžasta, bilinistä ja sahosta sekä lähisukukieli tigrinjasta. Eurooppalaisista kielistä lainasanoja on saatu italiasta ja viime aikoina varsinkin englannista.
Tigrinja

Tigrinja (omakielinen nimi ትግርኛ, "təgrəñña") on Etiopian Tigrayn alueella ja Eritreassa asuvien etelätigrejen puhuma seemiläinen kieli, joka kuuluu etiopianseemiläisten kielten pohjoishaaraan. Sen lähimmät sukukielet ovat tigre ja ge’ez. Etiopiassa tigrinjasta käytetään myös nimitystä "tigrai". Se jakautuu toisiaan lähellä oleviin murteisiin, joita ei ole riittävästi tutkittu. Päämurteita on ainakin kaksi.
Puhujamäärät ja status.
Etiopian vuoden 2007 väestönlaskennan mukaan tigrinjaa puhui äidinkielenään 4 325 000 henkeä eli noin 6 prosenttia maan väestöstä. Tigrayn alueella puhujia oli 95 prosenttia. Eritreassa tigrinjaa puhuu äidinkielenään noin puolet väestöstä (2,5 miljoonaa vuonna 2006) maan pohjoisosassa, varsinkin Eteläisellä ja Keskisellä alueella. Kieltä käyttävät myös Eurooppaan, Yhdysvaltoihin ja Lähi-itään muuttaneet siirtolaiset. Eritreassa arviolta 70 % maan asukkaista osaa tigrinjaa.
Etiopian hallitus nosti tigrinjan virallisen kielen asemaan vuonna 2024 yhdessä somalin, afarin ja oromon kanssa. Tigrinjaa käytetään laajasti kouluopetuksessa, tiedotusvälineissä, lehdistössä ja kirjallisuudessa. Tigrayn alueen ja Eritrean kirjakielissä on eroja, jotka koskevat lähinnä sanastoa ja oikeinkirjoitusta. Eritreassa ei ole virallista kieltä, vaan vuoden 1997 perustuslakiluonnos katsoo kaikkien maan kielten olevan tasavertaisia. Huomionarvoista on kuitenkin se, ettei perustuslakiluonnos ole virallisesti voimassa.
Historia ja kirjakieli.
Tigrinjan vanhin kielenmuistomerkki on 1800-luvulla laadittu lakikokoelma. Kirjakieltä käyttivät vuosisadan lopusta lähtien katoliset ja protestanttiset lähetyssaarnaajat, Italian siirtomaahallinto sekä Eritrean brittiläinen sotilashallinto vuosina 1941–1952. Tigrinjan käyttö kouluopetuksessa päättyi sen jälkeen kun Eritrea liitettiin Etiopiaan. Se alkoi uudelleen maan itsenäistyttyä vuonna 1993. Samoihin aikoihin kieltä alettiin viljellä myös Tigrayssa.
Tigrinjaa kirjoitetaan etiopialaisella kirjaimistolla. Oikeinkirjoitus noudatti aikaisemmin ge’ezin malleja, mutta perustuu nykyään etupäässä puhekieleen. Kirjakielen pohjana on historiallisen Hamasienin alueen ja Asmaran kaupungin murre.
Raamattu käännettiin kokonaisuudessaan tigrinjaksi ensimmäisen kerran vuonna 1956. 
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Kielioppi ja sanasto.
Tigrinjan fonologiassa ja syntaksissa on muiden etiopianseemiläisten kielten tapaan keskikuušilaisten kielten substraattivaikutusta. Perussanasto on lähellä ge’eziä, mutta jopa neljännes sanavarastosta on lainattu kuušilaisista kielistä. Lainasanoja on saatu myös arabiasta, amharasta, italiasta ja englannista.
Tigrinjan perussanajärjestys on subjekti–objekti–verbi.
Hugo Gernsback

Hugo Gernsback (16. elokuuta 1884 Luxembourg – 19. elokuuta 1967 New York) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija, keksijä ja kustantaja, jonka ansiosta tieteiskirjallisuudesta tuli itsenäinen kirjallisuuden laji.Hän keksi ”science fiction” -termin ja perusti "Amazing Stories" -lehden. 
Gernsback sai teknisen alan koulutuksen Luxemburgissa ja Saksassa, jonka jälkeen hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1904 markkinoidakseen keksimäänsä paranneltua paristoa. Hän perusti radiotarvikeliikkeen ja vuonna 1908 radioharrastajille suunnatun Modern Electrics -lehden, joka myöhemmin sulautui Popular Science -lehteen. Vuonna 1911 lehti julkaisi Gernsbackin jatkokertomuksen, josta kehittyi vuonna 1925 romaani Ralph 124C 41+. Romaanin juoni sijoittui 27. vuosisadalle, ja se oli melko kaavamainen pulp-seikkailu. Siinä oli kuitenkin oivaltavasti kuvattu ja jännittävä tulevaisuus, joka oli täynnä fantastisia keksintöjä ja avaruusmatkailua. Tämä tarina loi perustan monille tieteiskirjallisuudessa sittemmin tyypillisille asetelmille. Toinen hänen kirjoittamansa tarina oli "Ultimate World", joka ilmestyi vasta vuonna 1971.
Gernsback oli kotoisin Luxemburgista, mutta muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1905. Hän oli naimisissa kolmesti, ja solmi avioliiton Rose Harveyn kanssa vuonna 1906, Dorothy Kantrowitzin kanssa vuonna 1921 ja Mary Hancherin kanssa vuonna 1951.
Gernsback julkaisi vuodesta 1909 alkaen tieteisiin ja keksintöihin perustuvaa "Modern Electrics" -lehteä. Vuonna 1926 Gernsback perusti uuden lehden, "Amazing Stories", joka oli ensimmäisiä kokonaan tieteiskirjallisuudelle omistettuja julkaisuja. Gernsback alkoi kutsua lehdessään julkaistuja tarinoita "”scientifictioniksi". Sana muuttui lopulta nykyään tutumpaan asuunsa science fiction. 
Amazing Stories -lehdessä julkaistut tarinat olivat usein kömpelösti kirjoitettuja, mutta lehti ja sen seuraajat, kuten Wonder Stories, edistivät lajityypin kehitystä. Gernsbackin panos tunnustettiin myöhemmin perustamalla vuosittainen Hugo-palkinto parhaalle tieteisromaanille.
Sarabande

Sarabande (, ) on hidas kolmijakoinen tanssi, jonka ominaispiirteenä on toisen ja kolmannen iskun sitominen yhteen. Tästä syntyy tanssin erityispiirteinen rytmi, jossa vuorottelevat neljäsosa- ja puolinuotit. Sarabande on yksi barokkisarjan osista.
Ensimmäinen maininta sarabandesta on vuonna 1539 Väli-Amerikassa, Panamassa kirjoitetussa runossa. Ilmeisesti tanssista tuli suosittu Espanjan siirtomaissa, josta se saapui myöhemmin emämaahan. Vaikka sarabande kiellettiin Espanjassa vuonna 1583 säädyttömänä, siitä on paljon mainintoja tuon ajan kirjallisuudessa (muun muassa Miguel de Cervantesilta). 
Tunnetuimpia sarabandeja ovat Johann Sebastian Bachin Goldberg-muunnelmien teema "Aria" ja "La folie espagnole", jonka melodia esiintyy lukuisissa eri säveltäjien teoksissa aina Monteverdistä nykypäivään.
Säveltäjä Christoph Nichelmann kuvaili sarabandea vuonna 1755 sanomalla:
"”Sarabanden luonne velvoittaa säveltäjän luomaan sellaisia harmonioita, jotka kohottavat kuulijan mielentilaa ja herättävät hänessä ihastusta ja kunnioitusta.”"
BWV

BWV ("Bach-Werke-Verzeichnis") on Wolfgang Schmiederin vuonna 1950 julkaisema luettelo Johann Sebastian Bachin tuotannosta. BWV-numeroita käytetään Bachin tuotantoon viitattaessa; esimerkiksi H-mollimessu on BWV 232. BWV-numeroita kutsutaan joskus myös "Schmieder-numeroiksi".
Schmiederin luetteloa on vuosien saatossa muokattu usein. Listasta on muun muassa poistettu teoksia, jotka on todistettu muiden säveltäjien tekemiksi, ja lisätty uusia löydettyjä teoksia (kuten BWV 1087 vuonna 1974; katso Goldberg-muunnelmat).
Toisin kuin monien muiden taidemusiikin säveltäjien teosluettelot, BWV-luettelo ei ole aikajärjestyksen mukaan vaan lajeittain järjestetty. Luettelossa ensimmäisinä ovat Bachin kuoroteokset, sen jälkeen urkuteokset ja niin edelleen. Toisin sanoen alhainen BWV-numero ei tarkoita teoksen varhaista alkuperää. Schmieder päätyi temaattiseen järjestykseen luultavasti siksi, ettei monien Bachin sävellysten sävellysaikaa tiedetä kovin tarkkaan. Lisäksi Bach Gesellschaft on julkaissut Bachin teoksia vuodesta 1851 teoslajien mukaan koottuna.
Vastaavanlainen sävellystyypeittäin järjestetty luettelo on esimerkiksi Anthony van Hobokenin luettelo Joseph Haydnin teoksista.
Aiheesta muualla.
Yhtenäistetty Johann Sebastian Bach / Heikki Poroila
Yhteiskuntafilosofia

Yhteiskuntafilosofia eli sosiaalifilosofia on filosofian osa-alue, jossa pohditaan yhteiskuntaan liittyviä kysymyksiä. Alan kiinnostus kohdistuu ihmisten muodostamien yhteisöjen toiminnan luonteeseen. Yhteiskuntafilosofia on osittain poliittisen filosofian kanssa päällekkäinen termi. Erikseen on olemassa yhteiskuntatieteiden filosofia, jossa pohditaan yhteiskuntatieteisiin liittyviä filosofisia kysymyksiä.
Yhteiskuntaa tarkastellaan sekä kokemusperäisesti (empiirisesti) että filosofisesti. Filosofinen tarkastelu pyrkii asiassa yleisempään käsitykseen kuin empiirinen tarkastelu. Filosofian tutkimusvälineitä ovat looginen ajattelu ja käsitteiden analyysi. Lisäksi tukeudutaan muiden tieteenalojen tuloksiin, esimerkiksi juuri empiiriseen yhteiskuntatutkimukseen. Tutkijat kysyvät, miten yhteisöjen toimintaa selitetään ja ymmärretään, onko yhteisöissä tapahtuvilla ilmiöillä lainalaisuuksia ja mikä on ihmisyksilön tahdon vapauden osuus yhteisöjen toiminnassa. Havaitun yhteisöjen toiminnan lisäksi voidaan kysyä, miten niiden tulisi toimia.
Käsitteitä.
Yhteiskuntafilosofit ovat kautta aikain pyrkineet vaikuttamaan oman aikansa hallintoon (etenkin valistuksen ajalla) tai hahmottelemaan niin sanotun ihannevaltion. Teorioitaan filosofit ovat perustelleet puolestaan ihmisten luonnollisilla oikeuksilla tai perimmäisen luonteen avulla.
Näiden aatteiden yhteydessä törmätään usein käsitteisiin: 
Normatiivinen pyrkimys.
Filosofia on jo antiikin ajoista asti pyrkinyt vastaamaan kysymykseen, millainen toiminta on oikeaa tai hyvää. Tätä pyrkimystä on yhteiskuntafilosofiassa kysymys, miten yhteiskunta tulisi järjestää, jotta ihmiset voisivat elää hyvän elämän. Länsimaissa keskeisinä tavoitteina ovat oikeudenmukaisuus ja yksilönvapaus. Filosofit ovat pohtineet, mikä yhteiskunnan muoto toteuttaisi ne parhaiten. Vastausta on etsitty toisaalta rationalistisen perinteen pohjalta (ajattelun avulla) ja toisaalta yksilön kokemusten empiirisen tutkimisen avulla (liberalismi).
Hugo-palkinto

Hugo-palkinto on vuosittain jaettava tieteis- ja fantasiakirjallisuuden palkinto. Palkinto on nimetty Hugo Gernsbackin mukaan. Palkinnot jaetaan useissa eri luokissa. Palkinnon voittajat valitaan vuosittain World Science Fiction Convention -tapahtuman yhteydessä. Palkintojenjakoseremonia on WorldConin päätapahtuma ja sen jäsenet valitsevat sekä voittajan että ehdokkaat Hugo-palkinnon saajaksi. Hugo-palkintoja on jaettu vuodesta 1953 lähtien.
Valinnassa käytetään IRV-vaalitapaa (), jossa kukin äänestäjä asettaa ehdokkaat järjestykseen. Mikäli joku saa enemmistön ensimmäisiä sijoja, hän voittaa. Muutoin vähiten ääniä saanut ehdokas eliminoidaan ja hänen äänensä jaetaan uudelleen äänestäjien seuraavalle ehdokkaalle. Prosessia jatketaan kunnes joku jäljellä olevista ehdokkaista saa enemmistön.
Alkuperäisen palkinnon ovat suunnitelleet Jack McKnight ja Benedict Jablonski (tunnetaan myös nimellä Ben Jason).
Historia.
”Parhaita” on äänestetty vuonna 1939 järjestetystä ensimmäisestä WorldConista lähtien, mutta ensimmäiset palkinnot jaettiin vasta 11. WorldConissa ("Philcon II", Philadelphia 1953). Palkinnot olivat Hal Lynchin ideoimia ja ne koostuivat teräksisestä raketista pyöreällä puualustalla. Niistä ei alun perin pitänyt tulla vakinaista tapaa WorldConiin, mutta 13. WorldConissa (Cleveland, 1955) fyysisistä palkinnoista päätettiin tehdä pysyviä. Massatuotantoon sopivan uuden mallin suunnitteli Benedict Jablonski. Se oli pääpiirteiltään samankaltainen kuin alkuperäinen palkinto, mutta neliön muotoisella alustalla. Alkujaan palkintoa kutsuttiin Science Fiction Achievement Awardiksi, ja Hugo-palkinto oli sen epävirallinen, mutta tunnetumpi nimi. Vuodesta 1993 alkaen tästä lempinimestä tuli myös palkinnon virallinen nimi.
Vuonna 2023 Kiinassa järjestettyä tapahtumaa on syytetty sensuroinnista äänestystuloksien julkaisun myötä. Useita ehdolle kelpaavia teoksia oli hylätty ilman selitystä. Näistä erityisesti R. F. Kuangin teos "Babel" kiinnitti huomiota koska se ei saanut lisää ääniä eri äänestyskierroksilla.
Palkintokategoriat.
Vuoteen 1960 asti Hugo-palkintokategoriat muuttuivat vuodesta toiseen. Nykyiset kategoriat ovat:
Muut palkinnot.
1990-luvun puolivälissä jaettiin ensin kerran taannehtivia Hugo-palkintoja (). Niitä jaetaan samalla menetelmällä kuin normaalejakin palkintoja, mutta taannehtivasti 50, 75 tai 100 vuotta taaksepäin vuodelle, jona Hugoja ei jaettu.
WorldCon jakaa myös John W. Campbell -palkinnon parhaalle uudelle kirjailijalle. Palkintoa tukee "Analog Science Fiction and Fact" -lehti, jonka päätoimittajana John W. Campbell toimi. Palkinto ei muodollisesti ole Hugo, vaikka se jaetaankin samassa seremoniassa ja siitä äänestetään samalla tavalla. Palkintoa ei pidä myöskään sekoittaa täysin toisen tahon parhaalle scifi-romaanille jakamaan John W. Campbellin muistopalkintoon.
Johannes VII Palaiologos

Johannes VII Palaiologos (1370–1408) hallitsi Bysantin keisarina lyhyen ajan vuonna 1390 ja myöhemmin Manuel II:n hallitsijakumppanina vuosina 1399–1402. Hänen isänsä oli Andronikos IV Palaiologos.
Vuonna 1390 Johannes kaappasi vallan Johannes V:ltä, mutta hänet syrjäytettiin vain kuuden kuukauden päästä. Johannes V nousi jälleen valtaistuimelle osmanien ja Venetsian avustuksella. 
Kun Johannes V kuoli vuonna 1391 solmi hänen poikansa Manuel II Palaiologos rauhan Johannes VII:n kanssa jotta valtakunta säästyisi sisällissodalta. Johannes tunnustaisi Manuelin keisariksi, mutta Manuelin kuollessa Johanneksen pojasta Andronikos V:stä tulisi keisari.
Kun turkkilaiset julistivat sodan vuonna 1399, lähti Manuel II anomaan apua Länsi-Euroopan mailta. Hän jätti Johanneksen valtakunnan hallitsijaksi. Suureksi yllätykseksi turkkilaiset lyötiin perusteellisesti vuonna 1402 Timur Lenkin ansiosta. Turkkilaiset solmivat heti rauhan Bysantin kanssa ja antoivat takaisin kaikki Euroopan puolella olevat maat, mukaan lukien Thessalonikan kaupungin. Kun Manuel palasi Konstantinopoliin, palautti Johannes hallinnon hänelle. Johannes hallitsi tämän jälkeen Thessalonikan kuvernöörinä aina kuolemaansa asti vuonna 1408.
Järvenpään taidemuseo

Järvenpään taidemuseo on vuonna 1990 perustettu museo Järvenpään rautatieaseman tuntumassa. Museo sijaitsee kirjastorakennuksessa kulttuurikeskus Järvenpää-talon vieressä. Vuonna 2015 taidemuseo kirjasi yhteensä 26 292 kävijää, joista ilmaiskäyntiin oli oikeutettu 7 075 henkeä.
Taidemuseon pysyvässä kokoelmassa on esillä erityisesti Venny Soldan-Brofeldtin ja Eero Järnefeltin teoksia. Lisäksi on vaihtuvia teemanäyttelyitä ja oheisohjelmaa, kuten taiteilijatapaamisia, työpajoja ja yleisöluentoja. Taidemuseolla on valokuva-arkisto ja museokauppa. Taidemuseo sai alkunsa, kun taiteilija Soldan-Brofeldtin pojantytär Kaarina Aho lahjoitti vuonna 1990 suuren määrän isoäitinsä teoksia kokoelmien pohjaksi. Kokoelmassa on Soldan-Brofeldtin kotiin liittyviä maalauksia, merimaisemia Tvärminnestä sekä piirustuksia. Myös Eero Järnefeltin tyttärentytär Elisa Paloheimo lahjoitti vuonna 1997 kokoelmaan isoisänsä teoksia, kuten Suvirantaa ja Kolia kuvaavia öljymaalauksia, pastelleja, guasseja ja grafiikkaa.
Kaaresuvanto

Kaaresuvanto (, ) on kylä Muonionjoen varrella Suomen Enontekiöllä. Postitoimipaikan nimenä ja tienviitoissa kylän nimi esiintyy muodossa "Karesuvanto". Ruotsissa Kiirunan kunnassa Muonionjoen toisella puolella on myös Kaaresuvanto-niminen taajama. Suomen ja Ruotsin Kaaresuvannoissa on yhteensä noin 470 asukasta, joista noin 140 Suomen puolella. Suomen Kaaresuvantoa ei luokitella taajamaksi, koska siellä on alle 200 asukasta.
Kummallakin puolella rajaa on peruspalveluita, kuten huoltoasema-ravintola, terveysasema, autokorjaamo, hotelli ja parturi-kampaamo. Kaksikielistä (suomi ja pohjoissaame) esi- ja perusopetusta antaa Kaaresuvannon koulu (luokka-asteet 0–6).
Kaaresuvannon läpi kulkee E8-tie Turusta Tornion kautta Norjan Tromssaan. Kylän halkoo myös niin Suomen kuin Ruotsin puolella Norjan Alattiosta Italian Gelaan kulkeva Eurooppatie E45. Ruotsin puolella kylään päättyy Haaparannalta tuleva Riksväg 99. Kaaresuvannossa on pohjoisin Suomen ja Ruotsin välinen rajanylityspaikka.
Kaaresuvannossa on muutamia retkeilyreittejä kuten tiehallinnon pyöräilyreitti Syväjärvelle. Alueella on myös vaellusmaastoja ja talvella moottorikelkkailureittejä. Lähellä sijaitsevalla Lavivaaralla on sijainnut laskettelurinne.
Pekka Kuusisto

Pekka Taneli Kuusisto (s. 7. lokakuuta 1976 Espoo) on tunnetuimpia suomalaisia viulisteja. Hän on menestynyt myös kapellimestarina johtamalla jousiorkestereita viulun takaa ja sinfoniaorkestereita kapellimestarikorokkeelta.
Kuusisto on toiminut norjalaisen Det Norske Kammerorkesterin taiteellisena johtajana vuodesta 2021.
Ura.
Kuusisto aloitti viulunsoiton kolmevuotiaana Itä-Helsingin musiikkiopistossa Géza Szilvayn johdolla. Myöhemmin hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa ja Indianan yliopistossa Yhdysvalloissa. Hänen opettajinaan ovat toimineet muun muassa Tuomas Haapanen, Miriam Fried ja Paul Biss.
Vuonna 1992 Kuusisto sijoittui Carl Nielsen -kilpailussa kolmanneksi. Vuonna 1995 hän voitti 19-vuotiaana ensimmäisenä suomalaisena kansainvälisen Jean Sibelius -viulukilpailun ja sai erikoispalkinnon Sibeliuksen viulukonserton parhaasta esityksestä. Samana vuonna hän voitti myös Kuopion viulukilpailun.
Kuusisto on esiintynyt lukuisten orkesterien solistina ja toiminut samalla myös kapellimestarina. Kuusisto työskentelee säännöllisesti esimerkiksi Virtuosi di Kuhmon sekä Australian, Lontoon ja Skotlannin kamariorkestereiden kanssa. Hän on soittanut myös kansanmusiikkia eri yhtyeissä. Hän muodostaa harmonikkataiteilija Johanna Juholan kanssa KRAFT-yhtyeen ja johtaa kokoonpanoa The Luomu Players.
Kuusistolle ominaista on genrerajojen ylittäminen. Hän on tehnyt yhteistyötä esimerkiksi Trio Töykeiden, lauluyhtye Rajattoman ja Don Johnson Big Bandin kanssa. Vuonna 2011 hän vieraili metalliyhtye Mokoman "Varjopuoli"-albumilla, jolla hän soittaa viulua, Rhodes-pianoa ja harmonia.
Myös Kuusiston veli Jaakko Kuusisto oli viulisti. Veljekset toimivat yhdessä vuonna 1997 perustetun Tuusulanjärven kamarimusiikin (nykyinen Meidän Festivaali) taiteellisina johtajina vuosina 1999–2006, minkä jälkeen Pekka Kuusisto jatkoi tapahtuman taiteellista johtamista yksin. Veljesten isä oli säveltäjä Ilkka Kuusisto ja isoisä säveltäjä Taneli Kuusisto.
Helmikuussa 2008 Väinö Tannerin säätiö myönsi Pekka Kuusistolle 50 000 euron suuruisen Tanner-palkinnon. Lokakuussa 2013 Kuusisto sai Pohjoismaiden neuvoston musiikkipalkinnon ja vuonna 2024 musiikin valtionpalkinnon.
Wimme Saari

Wimme Saari (s. 1959 Kelottijärvi, Enontekiö) on uudenlaisen joikaustekniikan kehittänyt saamelaisartisti. Hänen tyylissään perinteiseen joikaukseen yhdistyy erilaisia äänenmuodostustapoja ja monipuolisia melodioita.
Varhaisvaiheet ja koulutus.
Saari syntyi ja kasvoi Enontekiön Kelottijärvellä. Hän joutui käymään koulua sisäoppilaitoksissa, joista pääsi kotiin vain viikonlopuksi. Hän kouluttautui sähköasentajaksi ja äänitarkkailijaksi.
Ura.
Työssään äänitarkkailijana Yleisradiossa hän löysi sukunsa vanhoja joikunauhoja, joilla joikasivat hänen enonsa sekä hänen äitinsä serkku. ”Nehän avasivat minulle ovet vanhaan Saamenmaahan ja tähän uraan. Kovasti innostuneena yritin opetella heidän joikunsa – kun kerran ensi kertaa kuulin.” Saari tunsi halua ryhtyä joikaamaan, mutta asiassa oli kahdenlaisia esteitä. Ensinnäkin hänen kasvuympäristössään oli joikaamista pidetty syntinä, ja toisaalta hän ajatteli, että oma lähestymistapa joikaamiseen pilaisi perinteen. Hän joikasi ensin perinteisellä tavalla, mutta sanoo, että se “alkoi tympäistä ja tuntua lopulta vankilalta. Sitten päätin karata ja hypätä kielekkeeltä. Katsoa, että kantavatko ne siivet.”
Musiikkiuransa Saari aloitti trubaduurina kitaran kanssa ja toimi Tallari-, Pohjantahti- ja Hedningarna-yhtyeiden laulusolistina.
Yhteistyö Tapani Rinteen kanssa alkoi vuonna 1990, jolloin Saari esiintyi Rinneradion albumilla "Dance And Vision". Saari kehitti uuden joikutyylin yhdistämällä joikuun ambient-vaikutteita.
Myöhemmin muun muassa muusikot Matti Wallenius ja Jari Kokkonen ovat luoneet hänen kanssaan akustisesta elektroniseen ulottuvaa äänimaisemaa joikaamisen taustalle.
2000-luvulla Saari piti noin kuuden vuoden levytystauon "Gapmu"-levyn jälkeen. Vuonna 2009 levyllä "Mun" Wimme palasi yhteistyöhön uransa alkuvaiheen kumppanin Tapani Rinteen kanssa. Rinne tuotti levyn, ja hänen lisäkseen levyllä vierailevat muun muassa Ulla Pirttijärvi, Pekka Lehti, Iro Haarla, Pekka Kuusisto ja Teho Majamäki.
Vuonna 2019 Saaren ympärille syntyi pienimuotoinen kohu, kun Kouvolassa Anjalankosken seurakunnan kirkkoherra kielsi häntä esiintymästä Sippolan kirkossa. Saari oli kuitenkin jo 25 vuoden ajan esiintynyt kirkoissa, ja asiassa saatiin aikaan sopuratkaisu ja Saari sai esiintyä suunnitellusti.
Yksityiselämä.
Saarella on neljä lasta. Saari oli parinkymmenen vuoden ajan koti-isänä ja hoiti alkuvaiheessa kaikki lapset itse, sillä omat lapsuuden kokemukset ovat saaneet hänet kammoksumaan kaikenlaisia laitoksia.
Fissiili

Sana fissiili viittaa tavallisesti sellaiseen nuklidiin, joka voi hajotessaan eli fissioituessaan tuottaa todennäköisesti keskimäärin enemmän kuin yhden, sen energisen neutronin (teoriassa myös fotonin tai muun hiukkasen), joka voisi aikaansaada fission toisessa vastaavassa nuklidissa ja näin ollen voi tapahtua ydinreaktioiden ketjureaktio eli ydinketjureaktio. Sanaa käytetään myös puhuttaessa isotoopeista, materiaaleista tai jopa aineista. Fissiili isotooppi on sellainen atomi, jonka nuklidi on fissiili. Fissiili materiaali tai ydinasemateriaali sisältää pääosin fissiilejä isotooppeja. Yleiskielessä käytettävä "fissiili aine" sisältää ainakin jonkin verran fissiilejä isotooppeja; ydinasemateriaali on siten fissiiliä ainetta, mutta fissiili aine ei välttämättä ole ydinasemateriaalia, ja siten käsite "fissiili aine" on harhaanjohtava.
Ydinasemateriaali.
Aine voi sisältää fissiileja tai epäfissiilejä nuklideja erilaisissa suhteissa. Jos aine sisältää riittävästi (massa) ja riittävällä tiheydellä (isotooppinen rikastusaste) fissiilejä nuklideja ts. niitä sisältäviä isotooppeja, voidaan aineella saavuttaa kriittinen massa ja ainetta voidaan kutsua ydinasemateriaaliksi tai fissiiliksi materiaaliksi.
Ydinpolttoaine ei ole fissiiliä materiaalia, eikä ydinasemateriaalia, sillä fissiilien nuklidien isotooppinen rikastusaste siinä on tavallisesti (kevytvesireaktori) 2–5 % luokkaa. Tällainen ydinpolttoaine ei voi saavuttaa kriittistä massaa millään määrällä, sillä fissiilien nuklidien tiheys on liian pieni määrästä riippumatta. Yleiskielessä ydinpolttoaineesta joskus puhutaan "fiissiilinä aineena", vaikka vain pieni osa aineesta sisältää fissilejä nuklideja/isotooppeja. Pieniä määriä fissiiliä materiaalia voidaan lisätä ydinpolttoaineeseen utilisaatio-tarkoituksessa, mutta ydinpolttoaine ei voi olla kokonaan fissiiliä materiaalia.
Ydinasemateriaali tai fissiili materiaali aiheuttaa (aina) ydinräjähdyksen, jos ja kun se saavuttaa kriittisen massan. Kriittinen massa riippuu kuitenkin monesta tekijästä kuten ainakin vapaiden neutronien määrästä ja energiasta, fissiilin aineen energiasta, määrästä, isotooppipuhtaudesta ja muodosta.
Fissiilit isotoopit.
Ainoa merkittävissä määrin luonnossa esiintyvä fissiili isotooppi on uraanin 235-isotooppi. U-235:ttä on noin 0,72 % kaikesta luonnossa esiintyvästä uraanista.
Toinen merkittävä fissiili isotooppi on keinotekoisesti valmistettu plutoniumin 239-isotooppi. Sitä voidaan valmistaa melko yleisesti luonnossa esiintyvästä U-238-isotoopista neutronipommitus-menetelmällä. Pu-239 ja muitakin plutoniumin isotooppeja syntyy absorption eli neutronikaappauksen ja transmutaation eli radioaktiivisen hajoamisen seurauksena.
Kolmas merkittävä fissiili isotooppi on uraanin 233-isotooppi. Isotooppia voidaan valmistaa luonnossa esiintyvästä toriumista (joka on lähes 100 % Th-232-isotooppia) ns. torium-ydinpolttoainekierron avulla. U-233 isotooppia voidaan sitten soveltaa ydinenergian tuotantoon mm. sulasuolareaktorissa.
Kattavampi, muttei täydellinen, luettelo fissiileistä nuklideista: