tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Gəncə

Gəncə (, suom. myös "Gandža"; , tai , "Gandža"; vuosina 1804–1918 "Jelizavetpol" ja vuosina 1935–1989 "Kirovabad") on Azerbaidžanin toiseksi suurin kaupunki. Se sijaitsee Pienen-Kaukasuksen koillispuolella Kuran sivujoen Gəncəçayn varrella 375 kilometriä Bakusta länteen. Kaupunki muodostaa erillisen hallintoalueen, joka rajoittuu Göygölin ja Samuxin piireihin. Asukkaita on 314 600 henkeä (vuonna 2010).
Aikaisemmin kaupungissa oli huomattavat armenialais- ja venäläisvähemmistöt (27,1 ja 13,4 % vuonna 1959). Vuoden 1999 väestönlaskennan mukaan 98,5 % asukkaista on azereja.
Historia.
Gəncə on perustettu 400- tai 600-luvulla. 900-luvulta 1200-luvun alkuun saakka se oli huomattava kaupan, käsityöammattien ja kulttuurielämän keskus. Vuoden 1138 tuhoisan maanjäristyksen jälkeen kaupunki siirrettiin uudelle paikalle. Se tunnetaan runoilija Nizamin kotipaikkana. Mongolit hävittivät Gəncən vuonna 1231, minkä jälkeen sen kehitys taantui. Nykyiselle paikalleen kaupunki siirrettiin 1600-luvun alussa.
1700-luvulla kaupungista tuli Gəncən kaanikunnan keskus. Sen ensimmäinen hallitsija oli Persian Nadir-šaahia vastaan taistellut Şahverdi-kaani. Gəncən kaanikunta tasapainoili Persian, Turkin ja Venäjän laajentumispyrkimysten keskellä sekä kävi sotaa Karabahin kaanikuntaa ja Georgiaa vastaan. Cavad-kaani tuki persialaisten hyökkäystä vuonna 1795.
Venäläiset valtasivat Gəncən vuonna 1804 ja nimesivät sen "Jelizavetpoliksi" (ven. Елизаветпо́ль) Aleksanteri I:n puolison mukaan. Vuonna 1868 siitä tuli Jelizavetpolin läänin keskus. Vuonna 1883 rakennettiin kaupungin läpi kulkeva rautatie. Vuonna 1892 Jelizavetpolissa oli 25 800 asukasta, joista 52,0 % oli azereja ja 40,9 % armenialaisia. Asukkaat harjoittivat etupäässä puutarhanhoitoa, viininviljelyä ja silkin tuotantoa.
Vuonna 1918 Gəncə oli muutaman kuukauden ajan itsenäisen Azerbaidžanin tasavallan pääkaupunki. Puna-armeija valtasi sen toukokuussa 1920. Vuonna 1935 kaupunki nimettiin Sergei Kirovin mukaan "Kirovabadiksi" (ven. Кироваба́д). Neuvostoaikana siitä kehittyi huomattava teollisuuskeskus. Vuonna 2020 Armenia ampui kaupunkiin ohjuksia, kun oli käynnissä sota.
Liikenne.
Kaupungin kautta kulkee Bakun ja Tbilisin välinen rautatie. Se on myös tärkeä maantieliikenteen risteyspaikka. Vuonna 2006 uudistetulta Gəncən lentokentältä on säännölliset lennot Bakuun, Nahitševaniin, Istanbuliin ja Moskovaan.
Nähtävyydet.
Nähtävyyksiin kuuluvat vuonna 1606 rakennettu perjantaimoskeija minareetteineen, entinen madrasa, posliinimuseona toimiva Çökək-hamam, 1800-luvun karavaaniseraiji, Tatlarin korttelimoskeija, venäläinen ja armenialainen kirkko sekä erikoinen pulloista rakennettu talo. Kaupungin ulkopuolella sijaitsevat 1600-luvulla uudistettu İmam-zadən mausoleumikokonaisuus ja vuonna 1947 pystytetty Nizamin mausoleumi. Gəncəssä on historiallinen museo, Məhsəti Gəncəville nimetty miniatyyrimuseo ja taidegalleria.
Bobby Pearce

Henry Robert ”Bobby” Pearce (30. syyskuuta 1905 – 20. toukokuuta 1976) oli australiassyntyinen, myöhemmin Kanadassa asunut soutaja ja olympiavoittaja. Miesten yksikkösoudussa hän voitti kaksi olympiakultaa: Amsterdamissa 1928 ja Los Angelesissa 1932.
Amsterdamin kisojen neljännesfinaalissa Pearce joutui pysähtymään kesken matkan kun sorsaperhe ui hänen soutulinjansa läpi. Hän kuitenkin voitti eränsä. Finaalissa hän voitti peräti 9,8 sekunnin erolla seuraavaan. Olympiakisojen välissä hän muutti Hamiltoniin Kanadaan. Vuoden 1932 kisoissa hänestä tuli ensimmäinen yksikkösoudun kaksinkertainen olympiavoittaja.
Sumqayıt

Sumqayıt () on Azerbaidžanin kolmanneksi suurin kaupunki. Se sijaitsee Kaspianmeren rannalla Apšeronin niemimaan tyvessä 31 kilometriä Bakusta luoteeseen. Kaupungissa on 329 300 asukasta (vuonna 2014).
Kaupunki on perustettu kemian ja metallitehtaiden asutukseksi vuonna 1949. Neuvostoaikana siitä kehittyi Azerbaidžanin toiseksi tärkein teollisuuskeskus. Vuonna 1952 toimintansa aloitti kumitehdas, seuraavana vuonna terästehdas ja vuonna 1955 alumiinitehdas. Vuonna 1960 alettiin rakentaa Euroopan suurinta öljynjalostuslaitosta. Vuonna 1964 avattiin superfosfaattitehdas ja vuonna 1968 rakennustarviketehdas.
Nykyään Sumqayıtissa on öljy- ja kemian teollisuutta, kone- ja laiteteollisuutta, energiateollisuutta, kevyttä ja elintarviketeollisuutta sekä rakennustarvikkeiden tuotantoa. Kaupungissa toimii yliopisto ja joukko ammattioppilaitoksia. Sieltä on rautatie- ja maantieyhteydet Bakuun ja Venäjälle.
Kaupungissa helmikuussa 1988 tapahtunut Sumgaitin verilöyly oli yksi Armenian–Azerbaidžanin konfliktin ensimmäisistä yhteenotoista.
Overijssel

Overijssel on yksi Alankomaiden provinsseista. Maan keskiosassa sijaitsevan provinssin pinta-ala on ja vuonna 2010 siellä asui .
Provinssin pääkaupungin on Zwolle.
Stefan Wolpe

Stefan Wolpe (25. elokuuta 1902 – 4. huhtikuuta 1972) oli saksalaissyntyinen säveltäjä. 
Wolpe syntyi Berliinissä ja opiskeli musiikkia muun muassa Franz Schrekerin ja Ferruccio Busonin johdolla. Hänen varhaiset teoksensa olivat usein atonaalisia. Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustessa valtaan Saksassa Wolpe siirtyi Itävaltaan ja sieltä Palestiinaan. Vuodesta 1938 lähtien hän asui New Yorkissa. Wolpe sairastui Parkinsonin tautiin vuonna 1964 ja kuoli vuonna 1972.
Peräpohjalaiset murteet

Peräpohjalaiset (tai Peräpohjan) murteet ovat maantieteellisesti toiseksi laajin suomen kielen seitsemästä murrealueesta, heti savolaismurteiden jälkeen. Peräpohjalaisten murteiden puhuma-alue kattaa lähes koko Suomen puoleisen Lapin maakunnan sekä Pohjois-Ruotsissa ja -Norjassa puhutut suomalaismurteet. Peräpohjan murteet luetaan kuuluviksi länsimurteisiin. 
Peräpohjalaiset murteet jaetaan viiteen ryhmään: 
Tornion murretta, jota puhutaan molemmin puolen Tornionjokea kutsutaan Ruotsin puolella yhdessä Jällivaaran murteiden kanssa meänkieleksi ja sillä on Ruotsissa tasaveroinen vähemmistökielen asema suomen kielen kanssa.
Geelong

Geelong on kaupunki Victorian osavaltiossa Australian kaakkoisrannikolla. Kaupungissa on 182 182 (2014) asukasta ja 221 515 City of Greater Geelong -paikallishallintoalueella ("Local Government Area"). Geelong sijaitsee Corio Bayssa, 75 km päässä Melbournesta. Kaupunkeja yhdistää kolmikaistainen moottoritie.
Geelong on merkittävä satamakaupunki. Suurimmat teollisuuslaitokset ovat Shellin öljynjalostamo, Alcoa of Australian alumiinisulatto ja Fordin tehdas.
Kaupungin yliopisto, Deakin University, perustettiin vuonna 1994.
Vuoden lämpimintä aikaa on tammikuu ja helmikuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 23 °C. Viileintä on heinäkuussa, jolloin keskimääräinen alin jää viiden asteen vaiheille. Sadetta saadaan melko tasaisesti ympäri vuoden 30-50 mm kuukaudessa.
Julio Fonseca

Julio Fonseca (22. toukokuuta 1885 – 22. kesäkuuta 1950) oli costaricalainen säveltäjä. 
Fonseca syntyi San Joséssa ja opiskeli vuodesta 1902 lähtien Euroopassa. Hän palasi Costa Ricaan vuonna 1906. Fonsecan tuotantoon kuuluu muun muassa operetti, pianokonsertto ja messuja.
Molempain Sisiliain kuningaskunta

Molempain Sisiliain kuningaskunta () oli vuosina 1816–1860 toiminut kuningaskunta, johon kuuluivat Etelä-Italia ja Sisilian saari. Kuningaskunnan pääkaupunkina oli ensin Palermo ja myöhemmin Napoli. Sisilia ja Etelä-Italia olivat muodostaneet jo keskiajalla vuosina 1130–1282 ja 1442–1458 Sisilian kuningaskunta -nimisen varhaisemman valtion.
Kolme ajanjaksoa.
Molempain Sisiliain kuninkaan (tai Sisilian kuninkaan) arvo oli vuosina 1130–1282 hallinneilla Etelä-Italian kuninkailla. Heistä ensimmäinen oli normannisukuinen herttua Roger II, joka valtasi Palermon vuonna 1091 ja piti sitä pääkaupunkinaan. Hän peri vuonna 1127 toisen herttuakunnan Italian mantereelta ja julistautui vuonna 1130 kuninkaaksi ”molemmissa Sisilioissa”. Merkittävä maan myöhempi kuningas oli Fredrik I, joka hallitsi keisarina nimellä Fredrik II. Palermon asukkaiden kapina ranskalaisia hallitsijoita vastaan eli Sisilian iltamessu vuonna 1282 hajotti valtion kahtia: mantereen puoli (nimellä Sisilian kuningaskunta) oli siitä alkaen eri valtio kuin Sisilian saari (Trinacria).
Vuonna 1442 Aragonian ja Sisilian kuningas Alfonso V Loistava valloitti Napolin ja palautti siten molemmat Sisiliat jälleen yhteen. Alfonson kuoltua 1458 maat kuitenkin jaettiin perinnönjaossa erilleen.
Kuningaskunta muodostettiin uudelleen Wienin kongressissa 1815 nostamalla Bourbon-suvun kuningas Ferdinand valtaan Napoleonin valloitusten jälkeen. Vuonna 1861 Sardinian kuningaskunta valloitti alueen ja Viktor Emanuel II julistautui yhtenäisen Italian kuninkaaksi.
Huntsville (Alabama)

Huntsville on Yhdysvaltojen eteläosassa sijaitsevan Alabaman osavaltion suurin kaupunki. Sen asukasluku oli 215 006 vuonna 2020. Kaupunki toimii Madisonin piirikunnan hallintokeskuksena. Kaupunki on perustettu vuonna 1805. Huntsville tunnetaan siellä sijaitsevasta Yhdysvaltojen Avaruus- ja rakettikeskus Marshall Space Flight Centeristä; kaupungin lempinimi onkin "rakettikaupunki".
Väestö.
Vuoden 2020 väestönlaskennassa Huntsvillen asukasluku oli 215 006. Arvion mukaan asukkaista valkoisia on 59,0 %, mustia 30,4 %, aasialaisia 2,1 %, alkuperäisasukkaita 0,5 % ja Tyynenmeren alkuperäisasukkaita 0,1 %. Asukkaista 5,2 % kuuluu kahteen tai useampaan rotuun. 6,4 % asukkaista oli hispaanoja tai latinoja mistä tahansa rodusta. Asukkaista 7,9 % puhuu kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 6,2 % asukkaista on syntynyt ulkomailla.
Koulutus.
Huntsvillessä sijaitsee neljä korkeakoulua: julkiset Alabaman yliopisto Huntsvillessä, Alabama A&amp;M University ja J.F. Drake State Community and Technical College sekä yksityinen Oakwood University.
Adriana Mater

Adriana Mater on Kaija Saariahon ooppera, joka sai ensi-iltansa 3. huhtikuuta 2006 Pariisin "Opéra Bastillessa" (alun perin ensi-illan piti olla jo 30. maaliskuuta, mutta se myöhästyi oopperan teknisen henkilökunnan lakon vuoksi). Kantaesityksessä orkesterinjohtajana toimi Esa-Pekka Salonen, ohjaus oli Peter Sellarsin. Ooppera sijoittuu nimeämättömään sotaa käyvään maahan, jota oopperan libretistin Amin Maaloufin mukaan voidaan pitää jonain Balkanin alueen maista Jugoslavian hajoamissotien myllerryksessä.
Synopsis.
Adriana on eloisa ja intohimoinen nuori nainen, jonka omaan yhteisöönsä kuuluva mies raiskaa. Raiskauksesta alkunsa saanut lapsi perii sekä uhrin, että rikollisen veren ja Adriana pohtii huolestuneena tuleeko hänen lapsestaan Kain vai Abel. Tämä huoli häiritsee häntä koko raskauden ja lapsen, Yonasin, lapsuuden ajan. Totuuden hetki koittaa, kun Yonas, nyt jo nuori mies, saa tietää äitinsä paenneen päällekarkaajan palanneen sodan päätyttyä. Yonas tapaa isänsä ja kertoo murhaavansa tämän, mutta huomaa pian isänsä olevan sokea. Hän ei voi tappaa tätä ja pakenee paikalta. Yonas pyytää äidiltään anteeksi, ettei voinut kostaa tämän puolesta. Tämän kuultuaan Adriana tietää Yonasin olevan hänen poikansa ja sanoo: "Me emme ole kostaneet, mutta olemme pelastuneet".
Amin Maalouf

Amin Maalouf (, s. 25. helmikuuta 1949 Beirut, Libanon) on libanonilais-ranskalainen kirjailija. Hän on asunut Pariisissa vuodesta 1976.
Ura.
Maaloufin perhe on kotoisin Libanonin vuoristoalueelta Ain el Kaboun kylästä. Maaloufin äiti oli harras katolinen ja lähetti poikansa ranskankieliseen jesuiittakouluun. Myöhemmin Maalouf opiskeli sosiologiaa Beirutin ranskalaisessa yliopistossa. Hän työskenteli vuosina 1971–1976 beirutilaisen sanomalehden An-Naharin ulkomaantoimittajana. Libanonin sisällissota syttyi vuonna 1975 ja Maalouf muutti seuraavana vuonna Pariisiin, missä hän asuu edelleen. Hän työskenteli toimittajana "Jeune Afrique" -lehdessä vuosina 1976–1979 ja "Al-Naharin" viikkolehden johtajana 1979–1982. Maalouf oli "Jeune Afriquen" päätoimittaja vuosina 1982–1985. Hän lopetti toimittajan työt vuonna 1985 keskittyäkseen romaanien kirjoittamiseen.
Vuonna 1983 julkaistiin Maaloufin teos "Les croisades vues par les Arabes", jossa kuvattiin ristiretkiä arabien näkökulmasta. Hänen esikoisromaaninsa "Leo Afrikkalainen" ilmestyi vuonna 1986 ja toinen romaani "Samarkand" vuonna 1988. Maaloufin historiallisissa romaaneissa on usein todellisia henkilöhahmoja, esimerkiksi "Samarkand" kertoo 1100-luvulla eläneestä persialaisrunoilija Omar Khaijamista. Kolmas romaani "Valon puutarhat" (1991) kertoo manikealaisuuden perustajasta profeetta Manista.
Maalouf on kirjoittanut teoksensa ranskaksi, ja niitä on käännetty yli 20 kielelle. Suomeksi Maaloufin teoksia on ilmestynyt Annikki Sunin, Anna-Maija Viitasen ja Lotta Toivasen kääntämänä.
Maalouf sai Goncourt-palkinnon vuonna 1993 teoksestaan "Le Rocher de Tanios" (suom. "Siipirikko mies"). Maalouf on kirjoittanut libretot Kaija Saariahon oopperoihin "Kaukainen rakkaus" (2001), "Adriana Mater" (2003) ja "Émilie" (2010) sekä näyttämölliseen oratorioon "La Passion de Simone" (2006).
Vuosina 2007–2008 Maalouf oli puheenjohtajana Euroopan komission asettamassa työryhmässä, joka pohti monikielisyyden merkitystä Euroopan identiteetin olennaisena osana.
Maalouf on naimisissa ja hänellä on kolme poikaa.
Oh Uganda, Land of Beauty

Oh Uganda, Land of Beauty (”Oi Uganda, kauneuden maa”) on Ugandan kansallislaulu. Sen on säveltänyt ja sanoittanut George Wilberforce Kakoma. Laulu otettiin käyttöön vuonna 1962.
Oh Uganda! may God uphold thee,
We lay our future in thy hand.
United, free,
For liberty
Together we'll always stand.
Oh Uganda! the land of freedom.
Our love and labour we give,
And with neighbours all
At our country's call
In peace and friendship we'll live.
Oh Uganda! the land that feeds us
By sun and fertile soil grown.
For our own dear land,
We'll always stand,
The Pearl of Africa's Crown.
Oi, Uganda! Varjelkoon Jumala sinua,
me uskomme kohtalomme käsiisi.
Yhtenäisinä, vapaina,
vapauden puolesta,
me seisomme aina yhdessä.
Oi, Uganda! Vapauden maa.
Annamme sinulle rakkautemme ja työmme,
ja kaikkien lähimmäistemme kanssa
maamme kutsusta
elämme rauhassa ja ystävyydessä.
Oi, Uganda! Maa, joka meitä ruokkii
auringolla ja viljavan maan kasvulla.
Oman rakkaan maamme puolesta
me taistelemme aina,
Afrikan kruunun helmen puolesta.
Mauser Kar 98k

 Mauser Karabiner 98 Kurz (Kar 98k) on pulttilukkokivääri, joka otettiin käyttöön Wehrmachtin peruskiväärinä vuonna 1935. Sitä kutsuttiin ”Wehrmachtin selkärangaksi”. Se on yksi pitkään valmistuksessa olleen Mauser-kiväärin viimeisiä malleja. Koska K 98 oli edeltäjiään lyhyempi, ns. karbiinimalli, se nimettiin Karabiner K98 "Kurz"iksi (, lyhyt). Sen päävalmistajat olivat Mauser Obendorfissa ja J.P. Sauer &amp; Sohn Suhlissa, mutta sillä oli useita muitakin valmistajia ja osavalmistajia. Kivääriä valmistettiin yli 14 miljoonaa kappaletta vuoteen 1945 mennessä. Kivääri kehitettiin aikaisemmista Mauser-kivääreistä, joista uusin oli siihen mennessä Mauser Modell 1898:sta kehitetty Karabiner 98b.
Ominaisuudet.
K 98k:ssa on viiden 7,92×57 mm patruunan sisäinen kiintomakasiini.
Kivääriin voidaan kiinnittää pistin (pois lukien vuoden 1944 lopulta valmistettu, valmistuksen nopeuttamiseksi yksinkertaistettu "Kriegsmodell K98") ja vuonna 1942 tulleen "Gewehrgranatgerät"-lisälaitteen avulla sillä pystyy ampumaan 30 mm:n kiväärikranaatteja.
K 98k tunnettiin hyvästä tarkkuudestaan, tästä syystä sitä käytettiin myös kiikaritähtäimellä varustettuna tarkka-ammunnassa. Kivääreissä oli käytössä useita eri tähtäinmalleja, muun muassa 1,5× suurentava Zielfernrohr 41 (ZF 41), 4× suurentava Ajack, 4× suurentava ZF4, 4× suurentava Hensoldt Dural-Dialytan; myös kiikaritähtäinten kiinnitysjalustoja oli useita eri malleja. Kokenut tarkka-ampuja pystyi kiikaritähtäimen avulla ampumaan jopa 800 metrin päähän tappavasti, yli 1 000 metrinkin osumat olivat mahdollisia.
Wehrmacht käytti toisen maailmansodan aikana myös suuria määriä Saksan valloittamista maista peräisin olleita Mauser-kivääreitä.
Ole Olsen

Ole Olsen (4. heinäkuuta 1850 Hammerfest – 9. marraskuuta 1927 Oslo) oli norjalainen säveltäjä, kapellimestari ja urkuri.
Olsen syntyi Hammerfestissa vuonna 1850 ja aloitti säveltämisen 5-vuotiaana. Vuonna 1870 hän siirtyi opiskelemaan Leipzigiin, jossa hän asui vuoteen 1874 saakka. Tuona aikana Olsen sävelsi sinfonian G-duurissa ja aloitti oopperan "Stig Hvide". Vuodesta 1874 lähtien Olsen toimi opettajana Oslossa, jossa hän vietti suurimman osan loppuelämästään. Olsen kuoli Oslossa vuonna 1927. 
Olsen sävelsi muun muassa oopperoita, oratorion, kantaatteja, kuoroteoksia ja sinfonisia runoelmia sekä muuta orkesterimusiikkia.
Mer Hayrenik

Mer Hayrenik (, ”Isänmaamme”) on Armenian kansallislaulu. Se on otettu käyttöön 1. heinäkuuta 1991, Armenian itsenäistyttyä Neuvostoliitosta. Laulu perustuu Armenian ensimmäisen tasavallan (1918–1920) kansallislauluun, mutta sanoja on mukailtu. Laulun on sanoittanut runoilija Mikael Nalbandian (1829–1866) ja sen on säveltänyt Barsegh Kanatšjan (1885–1967).
Neuvostoliiton viranomaiset kielsivät laulun, ja se pysyi kiellettynä aina Neuvostoliiton hajoamiseen saakka.
Armeniankielisten sanojen translitteraatio.
Mer Hayrenik, azat ankakh, &lt;br&gt;
Vor aprel eh dareh dar &lt;br&gt;
Yur vortikeh ard kantšoom eh&lt;br&gt;
Azat, ankakh hayastan.&lt;br&gt;
"(toistetaan kaksi edellistä riviä)"
Aha yeghbair kez mi drosh,&lt;br&gt;
Vor im dzerkov gortzetsi &lt;br&gt;
Gishernereh yes koon tšegha, &lt;br&gt;
Artasoonkov lvatsi.&lt;br&gt;
"(toistetaan kaksi edellistä riviä)"
Nayir nran yerek gooynov,&lt;br&gt;
Nvirakan mer nshan,&lt;br&gt;
Togh poghpoghi tshnamoo dem,&lt;br&gt;
Togh misht pantza Hayastan. &lt;br&gt;
"(toistetaan kaksi edellistä riviä)"
Amenayn tegh maheh mi eh&lt;br&gt;
Mard mee ankam pit merni,&lt;br&gt;
Baytz yerani vor yur azgi &lt;br&gt;
Azatootyan keh zohvi. &lt;br&gt;
"(toistetaan kaksi edellistä riviä)"&lt;br&gt;
"(toistetaan ensimmäinen säkeistö)"
Telakka

Telakat ovat paikkoja, joissa korjataan ja rakennetaan laivoja. Toimintaperiaatteeltaan telakka on yleensä joko "vetotelakka", "uiva telakka" tai "allastelakka", jollaisia suuremmat telakat tavallisesti ovat.
Vetotelakassa on maalta veteen ulottuvien kiskojen varassa liikkuva kelkka, jota liikutellaan vaijeri- ja taljajärjestelmän avulla. Telakoitava alus saatetaan hinaajien avulla kiskojen alapäässä lasketun kelkan etupuolelle ja liu'utetaan kelkan päälle. Sukeltaja kiinnittää aluksen kelkkaan ja kelkka vedetään kuivalle maalle.
Allastelakka toimii samaan tapaan kuin kanavasulku: laiva saatetaan portin kautta täynnä olevaan altaaseen ja tukirakenteiden asentamisen jälkeen allas tyhjennetään, jolloin laiva jää kuiville.
Uivassa telakassa laiva ajetaan veteen upotetun telakkaponttoonin päälle. Telakkaponttoonista pumpataan vettä pois, jolloin telakka ja laiva nousevat ylöspäin. Uiva telakka on helppo siirtää.
Neuvostoliitto kehitti uivatelakkatekniikkaa erityisesti. Heidän merkittävin keksintönsä oli se että uivien telakoiden ponttooniosat ja myöhemmin myös kaikki rakenteet tehtiin raudoitetusta betonista. Rakentaminen nopeutui ja helpottui, lisäksi etuna oli betonin suuri huoltoystävällisyys: sitä ei tarvitse ruostesuojata tai yleensäkään maalata ja suomalaiset havaitsivat että ajan oloon betonin vesitiiviys vain parani. Tällaisen telakan romuttaminen tosin on äärimmäisen hankalaa tiheän raudoituksen johdosta. 
Perinteiseen laivanrakennukseen kuuluivat edellä mainittujen telakkatyyppien lisäksi varvit, joissa laivat pelkästään rakennettiin. Varvista laiva liu'utettiin suovalla liukastettua kaltevaa tasoa pitkin veteen perä edellä. Koivistolaisessa laivanrakennusperinteessä alus liukui veteen kylki edellä. Tätä tekniikkaa käytettiin Suomessa vielä sodan jälkeen sotakorvauksiin kuuluneiden puualusten rakentamisessa.
Suomen suurimpiin telakoihin kuuluvat Meyer Turun Pernon telakka, Rauma Marine Constructionsin Rauman telakka ja Helsinki Shipyardin Hietalahden telakka.
Guillaume Lekeu

Guillaume Lekeu (20. tammikuuta 1870 Verviers – 21. tammikuuta 1894 Angers) oli belgialainen säveltäjä. 
Lekeu syntyi Verviersissä ja aloitti musiikinopintonsa siellä. Vuonna 1879 hän muutti vanhempineen Poitiersiin. Lekeu aloitti säveltämisen 15-vuotiaana. Vuosina 1888–1890 hän opiskeli Pariisissa sävellystä César Franckin johdolla. Franckin kuoleman jälkeen vuonna 1890 Lekeun uudeksi opettajaksi tuli Vincent d'Indy. Lekeu kuoli lavantautiin vuonna 1894. Hän ehti elämänsä aikana säveltää noin viisikymmentä teosta. Niihin kuuluu muun muassa viulusonaatti, jonka Eugène Ysaÿe tilasi häneltä vuonna 1893.
Nuolimadot

Nuolimadot ("Chaetognatha") on eläinkunnan pääjakso. Nuolimatoja tunnetaan noin 120 merissä elävää lajia. Pääosa niistä on planktisia, mutta jotkin lajit elävät pohjaan kiinnittyneinä. Nuolimadot ovat 2–120 mm:n pituisia. Planktisen madon ruumis on litteä, solakka ja läpikuultava, ja sitä reunustaa evä tai kaksi. Suun ympärillä on koukut, joilla madot tarttuvat saaliseläimiinsä. Nuolimadot ovat kaksineuvoisia, ja niiden hermosto on verraten hyvin kehittynyt.
Nuolimatojen sijoittuminen eläinkunnan järjestelmään on ollut kiistanalainen, jotkut pitävät niitä alkusuisina, toiset jälkisuisina.
Betty Robinson

Elizabeth ”Betty” Robinson (23. elokuuta 1911 Riverdale – 18. toukokuuta 1999) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja.
Robinson ei harrastanut juoksemista ennen kuin hänen opettajansa kiinnitti huomiota tytön juostessa junan perässä. Hän juoksi ensimmäisen 100 metrin kilpailunsa 16-vuotiaana 30. maaliskuuta 1928, jossa tuli toiseksi Yhdysvaltojen ennätysnaiselle häviten. Seuraavassa kisassaan Robinson sivusi voimassa ollutta maailmanennätystä.
Amsterdamin olympiakisoissa 1928 100 metrin finaalissa kaikkien aikojen neljännessä kilpailussaan Robinson voitti kultaa noin puolen metrin erolla seuraavaan, sivuten jälleen maailmanennätystä. Kyseessä oli naisten kautta aikojen ensimmäinen yleisurheilun ratajuoksujen kultamitali. Yhdysvaltojen 4 × 100 metrin viestijoukkueen mukana Robinson voitti kisoista myös hopeaa.
Vuonna 1931 Robinson joutui lento-onnettomuuteen ja loukkaantui pahoin. Hän oli tajuttomana seitsemän viikkoa eikä pystynyt kävelemään normaalisti pariin vuoteen. Tämän vuoksi häneltä jäi kotikisat vuoden 1932 olympialaiset väliin.
Vuonna 1936 Robinson ei vieläkään pystynyt polvistumaan normaalia pikajuoksustarttia varten, mutta hän osallistui Berliinin kisoihin osana Yhdysvaltojen 4 × 100 metrin viestijoukkuetta. Kilpailussa Saksa oli kova ennakkosuosikki ja johtikin kisaa, mutta pudotti viestikapulan. Näin Robinson sai toisen olympiakultansa.
Betty Robinsonin urheilu-ura päättyi Berliinin jälkeen. Hän kuoli 87 vuoden iässä sairastettuaan syöpää ja Alzheimerin tautia.
Franz Biebl

Franz Xaver Biebl (1. syyskuuta 1906 Pursruck – 2. lokakuuta 2001 München) oli saksalainen säveltäjä, jonka tuotannosta suurin osa oli kuoromusiikkia.
Biebl syntyi Pursruckissa vuonna 1906 ja opiskeli myöhemmin Münchenissä. Vuosina 1932–1939 hän toimi kuoronjohtajana. Vuodesta 1939 lähtien hän opetti laulua ja musiikin teoriaa Salzburgissa. Vuosina 1944–1946 Biebl oli sotavankina Yhdysvalloissa, ja jatkoi musiikin tekemistä ja perusti kuoron sotavankileirille. Sodan jälkeen Biebl palasi Itävaltaan, muutti Saksaan ja vuonna 1959 perusti kuoromusiikin osaston Baijerin radioyhtiölle. Hän kuoli lokakuussa 2001.
Myoglobiini

Myoglobiini eli lihaspuna on hemoglobiinin kaltainen rautapitoinen proteiini poikkijuovaisissa lihassoluissa, joka turvaa lihassolun hapensaannin kovassa rasituksessa. Myoglobiini luovuttaa hapen lihaksille vasta, kun lihassolun hapen osapaine on lähellä nollaa. Normaalisti myoglobiini toimii solujen happivarastona ja varmistaa lihaskudosten tehokkaan hapensaannin verestä. Suuren myoglobiinin määrän ansiosta jotkin nisäkkäät pystyvät sukeltamaan pitkiä aikoja. Myoglobiini antaa lihaksille niiden punaisen värin.
Myoglobiinin rakenne.
Myoglobiini kuuluu yhdessä muun muassa hemoglobiinin ja elektroninsiirtoketjussa toimivan sytokromin kanssa hemoproteiineihin, jotka kaikki sisältävät hemiryhmän. Myoglobiini koostuu yhdestä 153 aminohappoa sisältävästä polypeptidiketjusta ja hemiryhmästä. Happi sitoutuu myoglobiinin hemiryhmän kaksiarvoiseen rautaioniin. Proteiinin sekundäärirakenne koostuu kahdeksasta alfa-kierteestä. Proteiinin tertiääristä, pallomaista rakennetta pitävät koossa hydrofobisten eli vettähylkivien sivuketjujen pyrkimys osoittaa sisäänpäin.
Happi sitoutuu voimakkaammin myoglobiiniin kuin hemoglobiiniin, minkä ansiosta happi siirtyy tehokkaammin verenkierrosta lihaksiin.
Savonlinnan lentoasema

Savonlinnan lentoasema sijaitsee Savonlinnassa, noin kymmenen kilometriä kaupungin keskustasta pohjoiseen Enonkoskelle johtavan seututien 471 varrella.
Lentoasemaa ylläpitää Finavia, ja se on valmistunut vuonna 1973, samana vuonna kun Säämingin kunta liitettiin pääosin Savonlinnaan. Lentoasemalla on yksi kiitotie, joka on 2 300 metriä pitkä. Maapalveluja lentoasemalla tarjoaa Maavoima Oy.
Savonlinnasta on ollut liikenne- ja viestintäministeriön tukemaa reittiliikennettä Helsinkiin vuodesta 2008 alkaen. Tilausliikenteen liikennöitsijät ovat vaihtuneet vuosien varrella useasti. Vuodesta 2023 alkaen reitillä on operoinut unkarilainen Budapest Aircraft Service Norppa.aero-brändillä.
Kentän kiitotie on päällystetty uudelleen vuonna 2022. Kiitotien valojärjestelmä päivitettiin samalla energiatehokkaaseen LED-valojärjestelmään.
Reittiliikenne Helsinkiin.
Savonlinnasta on reittiliikennettä Helsingistä, joskin liikenne on ollut ajoittain uhattuna vähäisen matkustajamäärän takia. Reittiä on lennetty 28. huhtikuuta 2008 lähtien liikenne- ja viestintäministeriön tuella. Heinäkuussa vuoroja on enemmän oopperajuhlien takia. Lisäksi silloin on liike- ja tilauslentoja myös ulkomailta.
Vuonna 2019 Savonlinnan lentoliikennettä tuettiin kahdella miljoonalla eurolla, josta Savonlinnan kaupunki maksoi puolet ja valtio puolet Liikenne- ja viestintäviraston myöntämällä tuella. Savonlinnan kaupunki on varautunut vuosien 2021–2024 aikana jatkamaan Savonlinnan lentoaseman lentoliikenteen tukemista 4,8 miljoonalla eurolla, jonka lisäksi valtio osallistuu 5,2 miljoonan euron tuella. 
Latvialainen Raf Avia lensi Savonlinnan ja Helsingin väliset reittilennot helmikuusta 2018 alkaen. Vuonna 2021 Helsingin ja Savonlinnan välillä alkoi operoida liikennöintivelvoitteella liettualainen Transaviabaltika. Samalla aukesi kerran viikossa lennettävä reitti Tallinnaan. Transaviabaltika irtisanoi sopimuksen joulukuussa 2022.
Helmikuussa 2023 Savonlinnan kaupunki teki sopimuksen virolaisen Nyxairin kanssa lennoista Helsinkiin. Lennot alkoivat maaliskuussa 2023 ja sopimus Nyxairin kanssa loppui 5. lokakuuta 2023.
Unkarilainen BASe Airlines voitti julkisen tarjouskilpailun reittilentoliikenteen hankkimiseksi elokuussa 2023 Helsingin ja Savonlinnan välille. Helsingin ja Savonlinnan välinen reittiliikenne alkoi 13. marraskuuta 2023 ja kestää toistaiseksi 19.12.2025 saakka.
Charter-liikenne.
Vuonna 2023 alkoivat suorat lennot Frankfurtista Savonlinnaan Zonista GmbH:n tilauslentoina Visit Finlandin, Savonlinnan kaupungin ja matkanjärjestäjän yhteistyönä. Samana vuonna aloitti Voigt Travel kolmilennot Rotterdam-Savonlinna-Rovaniemi. 
Kesällä 2024 jatkuivat Voigt Travelin tilauslennot Rotterdamista Savonlinnaan ja Zonista GmbH:n tilauslennot Franfurtista Savonlinnaan. Rotterdam-Savonlinna -lennot keskeytyivät Venäjän väitetyn Venäjän GPS-häirinnän vuoksi. Suomen viranomaiset kiistivät, että häirintää olisi esiintynyt Savonlinnan lentoasemalla.
Diners Club

Diners Club on Diners Club Internationalin 1950-luvulla kehittämä kansainvälinen luottokortti. Diners Club -kortin käyttäjiä on maailmassa noin 9 miljoonaa. Kortti käy maksuvälineenä yli yhdeksässä miljoonassa liikkeessä yli 185 maassa ja alueella.
Pohjoismaissa Diners Club -maksukorttia hallinnoi SEB Kort AB, joka on SEB AB:n (Skandinaviska Enskilda Banken) täysin omistama tytäryhtiö. SEB Kort AB on Pohjoismaiden suurin kansainvälisiä maksu- ja luottokortteja myöntävä yritys.
Suomessa Diners Clubilla on noin satatuhatta asiakasta. Kortilla on voinut Suomessa maksaa noin 36 000 paikassa. Diners Club -kortit lopetettiin Suomessa 31.5.2019.
Historia.
Diners Club -kortin kehitti yhdysvaltalainen Frank McNamara ideanaan, että kortti kelpaisi luotosta monissa eri paikoissa. Aluksi kortti kävi ainoastaan ravintoloissa ("diner"), mutta nykyään kortilla voi maksaa muuallakin. Ensimmäiset kortit olivat kartonkia. Tavaramerkin omisti pitkään Citibank, mutta vuonna 2008 Discover Financial Services osti sen.
Suomessa Diners Club -korttia alettiin markkinoida vuonna 1983. Diners Club Finland Oy:n ensimmäisenä Toimitusjohtajana toimi Henry Grimm.
Olaf Tufte

Olaf Karl Tufte (s. 27. huhtikuuta 1976 Tønsberg, Norja) on norjalainen soutaja.
Olympialaisissa Ateenassa 2004 ja Pekingissä 2008 Tufte voitti kultaa miesten yksikössä. Sydneyn 2000 olympialaisissa hän saavutti yhdessä Fredrik Bekkenin kanssa hopeaa pariairokaksikossa. Vuoden 2016 kesäolympialaisista Tufte saavutti pronssia niin ikään pariairokaksikosta. Yksikössä hän on voittanut myös kaksi maailmanmestaruutta, vuosina 2001 ja 2003, saanut MM-hopeaa 2005 sekä pronssia 2002 ja 2007. Pariairokaksikossa hän sai MM-pronssia 1999. EM-kilpailuista Tuftella on yksi pronssi.
Vuonna 2001 hänelle myönnettiin Aftenpostenin kultamitali.
Hematokriitti

Hematokriitti (lyh. hkr) on punasolujen suhteellinen osuus koko veren tilavuudesta. Se määritetään mittaamalla verisolupatsaan korkeus verinäytteen pohjalla sentrifugoinnin jälkeen. Käytännössä hematokriitti kuvastaa punasolujen osuutta verinäytteen tilavuudesta, sillä veren muita soluja, valkosoluja ja verihiutaleita, on normaalisti veressä alle 1 prosentti sen kokonaistilavuudesta. Nykyään hematokriitti voidaan määrittää myös solunlaskijalla, mikä on nopeampi tapa. 
Hematokriitti ilmaistaan yleisimmin verisolujen prosentuaalisena osuutena veren tilavuudesta, mutta myös joskus verisolujen tilavuutena veren tilavuudesta. Useimpien nisäkkäiden hematokriittiarvo vaihtelee 35 ja 45 prosentin välillä.
Hematokriittiarvon ja plasman tilavuuden avulla voidaan määrittää koko elimistön veritilavuus:
formula_1
Koska veren määrä elimistössä on tasapainossa elimistön kokonaisnestemäärän kanssa, tällä tavalla voidaan saada tietoa myös elimistön nestetasapainosta.
Rasituksessa veren hematokriitti kasvaa, koska perna, joka varastoi punasoluja, vapauttaa niitä rasituksen aikana verenkiertoon. Pernan vaikutus näkyy erityisesti hevosella, jolla perna on erityisen suuri. Lisäksi maitohapon muodostus kudoksissa aiheuttaa jossain määrin nesteen siirtymistä verenkierrosta kudoksiin osmoottisen paineen vuoksi.
Vuonna 2003 käyttöön otettujen kansallisten viitearvojen mukaan miesten viiteväli hematokriitille on 39–50 ja naisten 35–46.
Taulukossa on esitettynä eri eläinlajien keskimääräisiä hematokriittiarvoja.
Alfred Kinsey

Alfred Charles Kinsey () oli yhdysvaltalainen hyönteistutkija ja eläintieteen professori. Hän perusti vuonna 1947 Indianan yliopistoon Rockefeller-säätiön rahoituksella Seksin ja lisääntymisen tutkimuslaitoksen. Instituutti tunnetaan nykyään nimellä "Kinsey Institute for Research in Sex, Gender and Reproduction", lyhyemmin "Kinsey Institute". Hänet tunnetaan ennen kaikkea ihmisen seksuaalisuutta koskevista laajoista haastattelututkimuksista, joista käytetään nimitystä Kinseyn raportti.
Kinsey kasvoi uskonnollisessa perheessä ja harrasti nuorena partiota. Luonnossa samoilu oli hänelle henkireikä perheen ilmapiiristä, ja niinpä hän lähti isänsä vastustuksesta huolimatta opiskelemaan biologiaa. Yliopistolla hän tutustui tulevaan vaimoonsa. Seksuaalikielteisen kasvatuksen takia nuorella parilla oli yhdyntävaikeuksia, ja suojellakseen muita samoilta traumaattisilta kokemuksilta Kinsey päätyi opettamaan yliopistossa seksuaalisuuden perusasioita avioitumassa oleville vanhemmille opiskelijoille. 
Hän alkoi haastatella oman kurssinsa opiskelijoita seksuaalisista kokemuksista ja laajensi otostaan tuttavapiiriinsä ja kollegoihinsa yliopistolla. Rockefeller-säätiön tuella hän palkkasi apulaisia ja haastatteli näiden kanssa yhteistyössä tuhansia amerikkalaisia.
Kinsey oli itse biseksuaali. Stressin alaisena Kinsey ympärileikkasi itsensä taskuveitsellä ilman anestesiaa.
Tutkimuksen tulokset julkaistiin kahtena bestseller-raporttina. "Miehen sukupuolinen käyttäytyminen" ("Sexual Behavior in the Human Male") ilmestyi vuonna 1948 ja "Naisen sukupuolinen käyttäytyminen" ("Sexual Behavior in the Human Female") 1953. Kumpaakin myytiin paljon: mieskirjaa yli puoli miljoonaa ja naiskirjaakin yli 300 000 kappaletta, ja ne on käännetty 11 kielelle, jälkimmäinen myös suomeksi. "Miehen sukupuolinen käyttäytyminen" teosta varten Kinsey hankki tietoa lasten seksuaalisuudesta Rex King nimiseltä pedofiililtä. Teoksessa on kuvailtu esimerkiksi lasten kykyä saada orgasmeja Rex Kingin kokeilujen pohjalta. Kinsey on myös tutkinut homoseksuaalisuuden yleisyyttä miesten keskuudessa. Hänen väittämänsä mukaan 10% miehistä olisi homoseksuaaleja. Kriitikoiden mielestä luku on paljon pienempi ja on epäilty, että Kinsey yritti tarkoituksella suurennella homoseksuaalien osuutta. 
Alfred Kinsey kuoli 62-vuotiaana kärsittyään keuhkokuumeesta ja sydänsairaudesta.
Lihaskudos

Lihaskudos on säikeistä pehmytkudosta, josta lihakset enimmäkseen muodostuvat.
Rakenne ja tyypit.
Lihaskudos koostuu pitkistä ja kapeista, supistumiskykyististä lihassoluista, jotka puolestaan koostuvat lihassäikeistä. Lihassolut eli lihassyyt muodostavat lihassolukimppuja.
Kaiken lihaskudoksen yhteisiä ominaisuuksia ovat sähkönjohtavuus, ärtyvyys, venymiskyky, supistumiskyky ja rentoutumiskyky. Lisäksi noin kaksi kolmasosaa ihmisen lihaksista on tahdonalaisia.
Ihmisellä on kolmentyyppistä lihaskudosta: poikkijuovaista, sileää ja sydänlihaskudosta.
Vaivat.
Lihaskudos voi vaurioitua monella tavalla, kuten liiallisen fyysisen aktiivisuuden, mekaanisen vamman, lämpötilan tai kemikaalialtistuksen seurauksena.
Lihaskudosvauriossa havaitaan lihassoluissa rakenteellisia muutoksia ja hajoamista, proteiini- ja entsyymipitoisuuksien vaihtelua, tulehdusmarkkereiden ilmaantumista, kalsiumtasapainon muutoksia sekä glukoosimetabolian laskua. Vaurioituneen lihaksen fyysinen suorituskyky ja aktiivisuus ovat heikentyneet. Lihasvoima laskee, lihas väsyy herkästi, hermotus häiriintyy, liikelaajuudet kaventuvat, ja kudoksessa esiintyy turvotusta ja arkuutta.
Kipua lihaskudokseen voi aiheuttaa esimerkiksi lihaskramppi, iskun aiheuttama ruhjevamma, iskemia eli kudoksen verettömyys, voimakas lihasjännitys tai fyysisen aktiivisuuden aiheuttama viivästynyt lihassärky.
Lihaskudos on hyvin adaptoituvaa, ja lihaskudosvauriot alkavat korjautua nopeasti lihaskudoksen regeneraatiossa.
Jos lihas on käyttämättömänä, se alkaa surkastua eli atrofioitua. Lihasmassa alkaa hitaasti vähentyä ihmisellä noin 30. ikävuoden jälkeen. Ikääntymisessä tapahtuvaa lihasmassan vähenemistä ja lihasatrofiaa kutsutaan sarkopeniaksi. Sitä voi hidastaa lihasvoimaharjoittelulla.
Lihassairauksia on noin 400 erilaista, mutta ne ovat suhteellisen harvinaisia. Lihassairaudet ovat yleensä parantumattomia, ja niitä hoidetaan kokonaisvaltaisella kuntoutuksella.
Makedonian lippu

Makedonian lippu voi viitata seuraaviin:
Beckie Scott

Beckie Scott (s. 1. elokuuta 1974 Vegreville, Alberta, Kanada) on kanadalainen entinen maastohiihtäjä.
2002 Salt Lake Cityn olympialaisissa Scott sijoittui alun perin takaa-ajokisassa kolmanneksi, mutta kun molemmat tuloksissa hänen edellään olleet maastohiihtäjät, venäläiset Larisa Lazutina ja Olga Danilova, myöhemmin hylättiin heidän jäätyään kiinni doping-aineen käytöstä, nousi Scott olympiavoittajaksi. 2003 Val di Fiemmen MM-hiihdoissa Scott jatkoi hyviä otteita ollen sprintissä neljäs ja takaa-ajossa kuudes. Takaa-ajossa hän oli neljäs myös Oberstdorfin MM-hiihdoissa. 2006 Torinon olympialaisissa Scott saavutti sprintin parikilpailussa hopeaa yhdessä Sara Rennerin kanssa.
Torinon olympialaisissa Scott valittiin Kansainvälisen olympiakomitean urheilijajäseneksi yhdessä Saku Koivun kanssa. Hän on työskennellyt myös UNICEFin hyväksi.
Mothman

Mothman (, "Yöperhosmies") on Yhdysvaltain moderniin kansanperinteeseen kuuluva hahmo. Se kuvataan ihmistä muistuttavaksi harmaaksi olennoksi, jonka silmät hehkuvat punaisina. Otuksella on isot siivet mutta ei sulkia. Mothman-kertomuksissa esiintyy omituisia valoilmiöitä, mustapukuisia miehiä ja muita ufo-havaintoihin ja okkultismiin liitettyjä yksityiskohtia.
Mothmanista tehtiin useita silminnäkijähavaintoja Länsi-Virginiassa Yhdysvalloissa marraskuusta 1966 joulukuuhun 1967. Ilmiön huipennuksena pidetään joulukuun 15. päivää 1967, jolloin Ohiojoen ylittävä Silver Bridge romahti Point Pleasantin kaupungin lähettyvillä. Vuoden 1976 tienoilla raportoitiin ”isosta linnusta” ja ihmisiä kaappaavasta ”vihannesmiehestä”, joka muistutti triffidiä. Nämä havainnot on myöhemmin liitetty Mothmaniin.
Parapsykologi John Keel käsitteli ilmiötä teoksessaan "The Mothman Prophecies" (1975). Keel arveli Mothmania ja muita samantapaisia ilmiöitä pahantahtoisten yliluonnollisten olentojen aikaansaannokseksi. Myös ufologi Gray Barker käsitteli 1970-luvun uutiskirjeissään Mothmania. Ufotutkija Jacques Vallée on verrannut Mothmania 1800-luvun Britanniassa tunnettuun Jousijalka-Jackiin.
Otuksen nimesi paikallislehden toimittaja suositun "Batman – Lepakkomies" -televisiosarjan innoittamana. Killer Moth on eräs Batman-sarjakuvien superroistoista.
Point Pleasantissa on vuodesta 2002 järjestetty jokasyksyinen Mothman-festivaali, joka houkuttelee paikalle keskimäärin – vierailijaa. Kaupungissa on myös vajaat neljä metriä korkea metallinen Mothmanin patsas. Mark Pellingtonin ohjaama jännityselokuva "Mothman – sanansaattaja" sai ensi-iltansa vuonna 2002.
Alberto Gilardino

Alberto "Il Gila" Gilardino (s. 5. heinäkuuta 1982 Biella, Piemonte, Italia) on italialainen jalkapalloilija. Parhaat pelivuotensa hän edusti seuratasolla Parmaa, Milania ja Fiorentinaa. Hän pelasi hyökkääjänä.
Ura ja kuuluisuus.
Gilardino tunnetaan puhtaista laukaisuista,reilusta pelistä ja harhautuksista. Gilardinon kasvattajaseura on Piacenza Calcio, jossa hän pelasi vuoteen 2001 asti. Tuolloin hän siirtyi Hellas Veronaan, jonka paidassa hän pelasi 39 ottelua ja teki viisi maalia. Vuonna 2002 Gilardinoa jo Veronassa valmentanut Cesare Prandelli osti lupaavan kärkimiehen Parmaan. Varsinaisen läpimurtonsa hän teki kauden 2003/2004 aikana, kun joukkueen ykköshyökkääjä Adriano kärsi loukkaantumisista. Gilardino iski peräti 22 maalia ja oli sillä serie A:n toiseksi paras maalintekijä. Seuraavalla kaudella Gilan maalisaldo oli jälleen 22 ja hän kantoi putoamistaistelussa ollutta Parmaa välillä lähes yksinään. Viimeistään tämä herätti suurseurojen mielenkiinnon ja heinäkuussa 2005 AC Milan osti hänet 18 miljoonalla punnalla. Ensimmäisellä kaudellaan Rossonerissa hän teki 17 liigamaalia, mikä on varsin hyvä suoritus. Gilardino ei kuitenkaan tehnyt yhtään maalia Mestarien liigassa ja lähes kaikki hänen liigamaalinsa syntyivät heikompia joukkueita vastaan. Kriitikot ovatkin sanoneet ettei miehestä ole ratkaisijaksi suuriin otteluihin.
25. toukokuuta 2008 Fiorentina varmista tehneensä sopimuksen Gilardinon kanssa, jonka siirto summaksi julkaistiin olevan 15 miljoonaa euroa. Sopimus on 5-vuotinen, jonka myötä Gilardino saa 1.5 miljoonaa euroa yhdestä kaudesta, sekä lisäksi bonukset.
Maajoukkueessa.
Gilardinolla on Italian juniorimaajoukkueista lukuisia saavutuksia, muun muassa alle 21-vuotiaiden Euroopan mestaruus ja lisäksi olympiapronssi 2004 Ateenasta. A-maajoukkueessa hän on pelannut 57 ottelua ja tehnyt niissä 19 maalia. Gilardino oli voittamassa maailmanmestaruutta 2006 MM-kisoissa.
Aladár Gerevich

Aladár Gerevich (16. maaliskuuta 1910 Jászberény – 14. toukokuuta 1991 Budapest) oli unkarilainen miekkailija, moninkertainen olympiavoittaja ja maailmanmestari sekä yksi lajin menestyneimmistä urheilijoista. 
Aladár Gerevich oli ensimmäinen urheilija, joka voitti kuusi saman lajin olympiakultaa. Hänen lajinsa oli säilän joukkuekilpailu. Hän oli myös ensimmäinen urheilija, joka voitti kultaa kuusissa olympiakisoissa (1932–1960), vaikka hänen olympiauransa välissä katkesikin toiseen maailmansotaan, joka peruutti kahdet kisat. Kaikkiaan Gerevich voitti seitsemän olympiakultaa, yhden hopean ja kaksi pronssia.
Gerevich voitti säilän henkilökohtaisen maailmanmestaruuden vuosina 1935, 1951 ja 1955.
Gerevichin poika Pál Gerevich, vaimo Erna Bogen ja appi Albert Bogen olivat kaikki myös olympiamitalisteja.
Nicole DeHuff

Nicole Renee DeHuff (6. tammikuuta 1975 Antlers, Oklahoma – 16. helmikuuta 2005 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. DeHuffin elokuvadebyytti tapahtui vuonna 2000 muun muassa Ben Stillerin ja Robert DeNiron tähdittämässä elokuvassa "Perhe on painajainen". DeHuff vieraili myös useissa televisiosarjoissa. 
DeHuff oli naimisissa Ari Palitzin kanssa. Heidät vihittiin 11. marraskuuta 2000. 
Nicole DeHuff kuoli 30-vuotiaana keuhkokuumeen aiheuttamiin komplikaatioihin 16. helmikuuta 2005 Los Angelesissa. Hän oli käynyt sairaalassa kahdesti ennen kuolemaansa sairautensa takia, mutta hänelle annettiin molemmilla kerroilla väärä diagnoosi.
Daniel Kahneman

Daniel Kahneman (5. maaliskuuta 1934 Tel Aviv, Palestiina – 27. maaliskuuta 2024) oli israelilais-yhdysvaltalainen psykologi ja tutkija. Hän oli toinen vuoden 2002 Nobelin taloustieteen palkinnon saajista.
Kahneman opiskeli psykologiaa ja matematiikkaa Jerusalemin heprealaisessa yliopistossa. Hänen pääaineensa oli psykologia. Hän suoritti siellä 1954 alemman korkeakoulututkinnon, ja Kalifornian Berkeleyn yliopistosta hän valmistui 1961 tohtoriksi. 
Kahneman oli vuosina 1961–1970 Jerusalemin heprealaisen yliopiston psykologian luennoitsija ja professori 1970–1978. Hän opetti 1976–1986 Brittiläisen Kolumbian yliopistossa ja 1986–1994 Berkeleyssä. Princetonin yliopiston psykologian professoriksi hänet valittiin 1993. Hän toimi samalla Princetonin julkisten ja kansainvälisten asioiden koulun profesorina. Hän jäi eläkkeelle 2007.
Kahneman alkoi 1960-luvun lopulla tutkia sitä, miten ihmiset tekevät taloudellisia päätöksiä. Hän tutki psykologi Amos Tverskyn kanssa päätöksentekoa epävarmuuden vallitessa. Tästä tutkimuksesta syntyi prospektiteoria, jonka Kahneman ja Tversky kuvasivat vuonna 1979 julkaistussa artikkelissaan ”Prospect Theory: An Analysis of Decisions Under Risk”. Kahnemanin päätöksentekoa käsitelleiden tutkimusten perusteella ihmiset eivät pystyneet analysoimaan monimutkaisia päätöstilanteita, joissa tulevaisuus oli epävarma, vaan turvautuivat tällaisissa tilanteissa heuristiikkoihin eli nyrkkisääntöihin.
Kahneman sai vuoden 2002 Nobelin taloustieteen palkinnon taloustieteellisen analyysin ja kognitiivisen psykologian yhdistämisestä, erityisesti työstään, joka käsitteli ihmisten arviointikykyä ja päätöksentekoa epävarmoissa tilanteissa. Kahneman jakoi palkinnon Vernon L. Smithin kanssa.
Kahneman kirjoitti urallaan muun muassa teokset "Ajattelu, nopeasti ja hitaasti" ja "Noise: A Flaw in Human Judgment".
Hermo

Hermo on hermosolujen viejähaarakkeista (aksoneista) ja tuojahaarakkeista (dendriiteistä) sekä sidekudoksesta koostuva rakenne, joka mahdollistaa hermoimpulssien siirtymisen elimistössä. Varsinainen hermo muodostuu viejähaarakkeiden muodostamista hermosyykimpuista. Hermot voivat olla metrinkin mittaisia, ja suurimmat hermot erottuvat jopa paljaalla silmällä. Hermoja kulkee kaikkialla elimistössä, ja suurin osa soluista on jollakin tavalla yhteydessä ainakin yhteen hermoon.
Selkäydinhermot.
Selkäydinhermoja on ihmisellä 31 paria. Ne alkavat selkäytimestä kahtena haarana ja yhdistyvät varsinaiseksi selkäydinhermoksi tullessaan ulos selkänikamien välistä.
Aivohermot.
Aivohermoja on yhteensä 12 paria ja niistä suurin osa risteytyy puolelta toiselle siten, että oikea aivopuolisko saa tietoa ja hermottaa vasenta puolta elimistöstä. Vasen aivopuolisko vastaavasti hermottaa oikeaa puolta elimistöä.
Gliasolu

Gliasolut (gliosyytit, ) eli hermotukisolut ovat hermotukikudoksen ("neuroglia") muodostavia soluja, ja niitä on hermokudoksessa paljon enemmän kuin hermosoluja eli neuroneja. Nimitys ”gliasolu” juontuu kreikan sanasta "glia" ’liima’, koska 1800-luvulla oletettiin, että gliasolujen tehtävä olisi jotenkin pitää hermokudos koossa. Tällaista tehtävää niillä ei kuitenkaan ole osoitettu olevan. Niiden katsotaan silti antavan hermosoluille mekaanista tukea.
Keskushermoston hermotukisolut.
Aivoissa on gliasoluja ehkä noin kolme kertaa niin paljon kuin hermosoluja.
Oligodendrosyytit muodostavat myeliinituppea aksonien ympärille.
Alan Peters ehdottaa (2004) histologisten tutkimusten perusteella, että NG2-proteiinia ekspressoivat solut, jotka (tai joista osa) ilmeisesti ovat oligodendrosyyttien prekursorisoluja, tulisi lukea omaksi gliasolutyypikseen. Hänen mukaansa ne eroavat antigeenisesti ja mikroskooppiselta rakenteeltaan muista gliasoluista ja niillä on ilmeisesti muitakin tehtäviä kuin oligodendrosyyttien muodostus. Hän ehdottaa näiden NG2-positiivisten solujen nimitykseksi ”β-neurogliasolu”, koska Reyners ym. löysivät solutyypin tutkimuksissaan 1980-luvulla ja käyttivät nimitystä ”β-astrosyytti”, kun luulivat niitä astrosyyttien alatyypiksi. 
Astrosyyttien tärkein tehtävä on pitää huolta hermosolujen kemiallisesta tasapainosta. Niiden perivaskulaariset ulokkeet ovat kosketuksissa keskushermoston hiussuonien endoteelisolujen kanssa, ja niin astrosyytit osallistuvat veri-aivoesteen muodostamiseen. Astrosyytin ulokkeista osa on siis kosketuksissa hiussuoniin, osa hermosoluihin, ja näin ne huolehtivat hermosolujen ravinto- ja kuona-aineiden siirtämisestä. Astrosyyttejä on muodoltaan kahdenlaisia: säikeisiä (etenkin valkeassa aineessa) ja protoplasmisia (etenkin harmaassa aineessa). Jotkin astrosyyteistä saattavat olla luonteeltaan hermokudoksen kantasoluja.
Mikrogliasolut poistavat hermokudoksesta solujätettä eli toimivat kuin makrofagit; jotkut neurobiologit katsovatkin niiden olevan makrofagien alatyyppi. Mikrogliasolut myös erittävät viestiaineita, etenkin sytokiineja, jotka liittyvät paikalliseen tulehdusreaktioon. 
Ependyymi on neuroepiteeliä, joka verhoaa aivokammioiden pintaa. Ependyymisoluilla on mikrovilluksia ja värekarvoja, jotka vaikuttavat aivo-selkäydinnesteen kiertoon. 
Ääreishermoston hermotukisolut.
Schwannin solut (neurolemnosyytit) tukevat sekä myelinisoituneita että myeliinitupettomia aksoneita. Ne auttavat solujätteen poistossa ja ohjaavat vahingoittuneen aksonin uudelleen kasvamista. Myeliinitupen muodostus tapahtuu niin, että Schwannin solu kiertyy moninkertaisesti tiukasti aksonin ympärille. Solukalvokerrokset tiivistyvät niin, ettei niiden väliin jää juuri lainkaan solulimaa, ja muodostavat myeliinitupen. Yksi Schwannin solu muodostaa myeliinitupen 0,08–0,1 millimetrin matkalle aksonia. 
Satelliittisolut ympäröivät hermosolujen soomia hermosolmuissa. Ne luovat mikroympäristön hermosoluille: eristävät soomat ja toimivat aineiden kulkureittinä hermosolun ja solunulkoisen tilan välillä. Niiden tehtävä on siis samanlainen kuin Schwannin solujen lukuun ottamatta sitä, etteivät ne muodosta myeliiniä.
Alppitähti

Euroopanalppitähti eli alppitähti ("Leontopodium alpinum") on yksi tunnetuimmista eurooppalaisista vuoristokasveista.
Nimen etymologia.
Alppitähden suomenkielinen nimi kuvaa sekä kasvupaikkaa korkealla vuorilla että kukan tähtimäistä muotoa. Kasvista käytetään myös suomeksi saksan kielestä lainattua nimeä edelweiss ("edel" jalo, kallisarvoinen, "weiß" valkoinen). Tieteellinen nimi "Leontopodium" muodostuu kreikan kielen sanoista "leon" "podion" ja tarkoittaa leijonan käpälää.
Ulkonäkö.
Kasvi kasvaa noin 3–20 senttimetriä korkeaksi. Sen lehdet näyttävät karvaisilta, koska ovat kauttaaltaan valkoisen nukan peitossa. Kasvi kukkii heinäkuun ja syyskuun välillä ja valkonukkaiset kukat ovat itse asiassa varsinaisten pienten keltaisten kukintojen suojalehtiä. Sveitsissä kukan valkoisuus on puhtauden symboli ja kauneutensa vuoksi se tunnetaan Romaniassa nimellä "floarea reginei" ”kuningattaren kukka”.
Kasvupaikka ja levinneisyys.
Alppitähti kasvaa kivikkoisella ruohikolla, kalkkikivisillä kallioilla ja joskus harvoin niityillä. Se viihtyy parhaiten kalkkikivikivikoissa 2000–2900 metrin korkeudessa ja kasvaa usein hyvin vaikeapääsyisillä paikoilla. Tämän vuoksi se Sloveniassa liitetään vuorikiipeilyyn, minkä lisäksi se on Saksan, Itävallan ja Puolan asevoimien vuoristojoukkojen tunnus, alkujaan Itävallan armeijan kolmelle alppijääkärirykmentille vuonna 1907 ja sittemmin vuonna 1915 saksalaisille vuoristojoukoille myönnettynä tunnuksena. Vuoristojoukot ovat erikoisjoukkoja ja siten tunnuskin on merkki kantajan kyvykkyydestä sotilaana siinä missä erikoisjoukkojen baretitkin.
Alppitähti on kotoisin Aasiasta ja sitä esiintyy korkeilla vuoristoalueilla Aasiassa, Etelä-Amerikassa ja Euroopassa Pyreneillä, Alpeilla ja Karpaattien vuoristossa. Kasvi on suojeltu useissa maissa, esimerkiksi Sveitsissä, Sloveniassa (jo vuodesta 1898) ja Romaniassa (vuodesta 1933).
Kasvi ei ole myrkyllinen.