tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Osami Nagano

Osami Nagano (; 15. kesäkuuta 1880 Kōchi, Japani – 5. tammikuuta 1947 Tokio, Japani) oli keisarillisen Japanin laivaston amiraali ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa ja laivaston esikuntapäällikkö.
Nagano kiirehti Japanin hyökkäystä Pearl Harboriin maan polttoainevarastojen ehtymisen uhan vuoksi. Hän erosi Hideki Tōjōn painostuksesta helmikuussa 1944. Tämän jälkeen hän esiintyi julkisuudessa vasta Tokion kansainvälisessä sotarikostuomioistuimessa, jossa häntä syytettiin osallisuudesta hyökkäyssodan suunnitteluun. Hän kuoli kärsimiinsä sairauksiin vankilassa kesken oikeudenkäynnin, mistä lehdet kirjoittivat suurin otsikoin.
Rolf Hochhuth

Rolf Hochhuth (1. huhtikuuta 1931 – 13. toukokuuta 2020) oli saksalainen näytelmäkirjailija. Hänen pääteoksensa on "Der Stellvertreter. Ein christliches Trauerspiel" (1963), johon pohjautuu myös Costa-Gavrasin elokuva "Amen" vuodelta 2002.
Näytelmää "Der Stellvertreter" on esitetty myös Suomen teattereissa nimellä "Sijainen". Muita Hocchuthin suomeksi esitettyjä näytelmiä ovat "Lakimiehet" (Juristen, Tampereen Teatteri 1980), "Naislääkärit" (Ärztinnen, Tampereen Teatteri 1983) ja "Judith" (Joensuun kaupunginteatteri 1986).
Costa-Gavras

Konstantínos ”Kóstas” Gavrás, taiteilijanimi: Costa-Gavras tai Costa Gavras, (, s. 13. helmikuuta 1933 Iraía) on kreikkalaissyntyinen elokuvaohjaaja. Hän poliittisia trillereitä, kuten "Z – hän elää!" ja "Kateissa". Gavras on palkittu muun muassa Oscarilla, Baftalla ja Kultaisella palmulla.
Ura.
Costa-Gavras asui nuoruusvuotensa synnyinmaassaan ja työskenteli balettitanssijana mutta muutti sitten Ranskaan, jossa hän alkoi opiskella lakia vuonna 1951. Hän sai Ranskan kansalaisuuden 1953. Vuonna 1956 hän keskeytti yliopisto-opinnot ja pyrki maan johtavaan elokuvakouluun Institut des hautes études cinématographiquesiin. Vuosina 1958–1965 hän toimi Yves Allegret’n, René Clairin, René Clémentin, Henri Verneuil’n ja Jacques Demyn assistenttina.
Vuonna 1969 Gavras teki läpimurtoelokuvansa "Z – hän elää!", joka kuvaa Kreikan poliittista tilannetta ennen vuoden 1967 sotilasvallankaappausta. Gavras jatkoi poliittisten elokuvien tekoa, ja seuraavana vuonna hän teki Artur Londonin muistelmakirjaan perustuneen elokuvan "Tunnustus", joka kuvaa stalinistisessa Tšekkoslovakiassa vuonna 1952 järjestettyjä näytösoikeudenkäyntejä. Elokuva suututti kommunisteja ympäri maailman, ja Gavras joutui heidän kritiikkinsä kohteeksi. Vuonna 1983 Gavras itse kuvaili eräässä haastattelussa elokuvan aiheuttamia reaktioita "kiivaiksi". "Z – hän elää!" -elokuvan menestyksen jälkeen Gavrasille tarjottiin Hollywoodissa "Kummisedän" ohjaamista, mutta hän kieltäytyi, koska piti elokuvia mafiaa kohtaan liian pehmeinä.
Costa-Gavrasin kolmas poliittinen elokuva "Hälytystila" (1972) kuvasi Yhdysvaltojen sekaantumista Latinalaisen Amerikan maiden sisäpolitiikkaan. Elokuvan herätteenä oli yhdysvaltalaisen vrkamiehen Dan Mitrionen sieppaus ja murha kesällä 1970. Costa-Gavrasin poliittisen trilogian miespääosissa näytteli Yves Montand.
Vuonna 1982 Gavras ohjasi ja käsikirjoitti Donald Stewartin kanssa yhden tunnetuimmista elokuvistaan "Kateissa", joka kuvaa Chilen sotilasvallankaappausta. Elokuva sai parhaan käsikirjoituksen Oscarin ja Bafta-palkinnon. Ohjaustöidensä ohella hän toimi myös Cinémathèque françaisen johtajana vuosina 1982–1987.
1990-luvulla Gavras ohjasi draamaelokuvan "Mad City – yksinoikeudella", jonka päärooleissa näyttelevät John Travolta ja Dustin Hoffman. 2000-luvulla hän jatkoi elokuvien ohjaamista tasaiseen tahtiin. Hän oli Cannesin elokuvajuhlien tuomaristossa vuonna 2002.
Gavrasin vuonna 2012 valmistuneessa pankkimaailmaan sijoittuvassa trillerissä "Le Capital" pääosissa näyttelevät Gabriel Byrne ja Gad Elmaleh.
Palkinnot.
Costa-Gavrasille myönnettiin vuonna 1983 Oscar-palkinto "Kateissa"-elokuvan käsikirjoituksesta. Samasta elokuvasta hänelle myönnettiin myös parhaan käsikirjoituksen Bafta-palkinto (jaettu Donald Stewartin kanssa) sekä Cannesin Kultainen palmu 1982. Hän oli jo vuonna 1970 ollut ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi kahdessa sarjassa elokuvasta "Z – hän elää!" Kyseessä olivat parhaan ohjaajan ja parhaan käsikirjoituksen palkinnot. Itse elokuva sai parhaan vieraskielisen elokuvan Oscarin.
Unai Etxebarria

Unai Etxebarria Arana (s. 21. marraskuuta 1972 Caracas) on entinen venezuelalainen maantiepyöräilijä, joka edusti koko ammattilaisuransa 1996–2007 Euskaltel-Euskadi-tallia. 
Lähteet.
Unai Etxebarria Trap–Friis-tietokannassa
Yousuf Karsh

Yousuf Karsh (, "Jousouf Karš"; ) oli armenialaissyntyinen kanadalainen valokuvaaja.
Ura.
Nuori Karsh pääsi setänsä avustajaksi studiolle ja alkoi sittemmin myös itse valokuvata. Hän otti 30. joulukuuta 1941 tunnetun valokuvan Winston Churchillistä, ja myös myöhemmällä urallaan hän tuli tunnetuksi nimenomaan merkkihenkilöiden kuvistaan. Kesällä 1949 hän vieraili Ainolassa ja kuvasi Jean Sibeliuksen (”Sisäisiä ääniä”). Ainolan sähkövirta ei riittänyt hänen salamavalolleen ja sähkömies kytki rakennuksen suoraan päälinjaan voimalaitoksen luvalla.
Hän valokuvasi sanoma- ja aikakauslehdille, kuten "Lifelle".
Viimeiset vuodet.
Karsh muutti viimeisinä vuosinaan Bostoniin, jossa hän kuoli 93 vuoden iässä. Karshin muotokuvia oli esillä Helsingissä Suomen Valokuvataiteen museossa vuonna 1984.
Yessongs

Yessongs on brittiläisen Yes-yhtyeen ensimmäinen livelevy, joka julkaistiin 1973 tripla-LP:nä ja myöhemmin kahden CD-levyn painoksena. Levy on nauhoitettu vuonna 1972 suurimmaksi osaksi edellisen studioalbumin "Close to the Edge" kiertueella, mutta kappaleet ”Perpetual Change” sekä ”Long Distance Runaround / The Fish” ovat peräisin sitä edeltäneen "Fragile"-albumin kiertueelta.
Albumin kansitaiteen kuvituksessa "Pathways" -nimisessä osiossa on näkyvissä sen luoneen taiteilija Roger Deanin kissan tassunjäljet. Eläin pääsi epähuomiossa kävelemään märällä väripinnalla. Dean yritti muokata ne pilvimuodostelmiksi, mutta tämä ei onnistunut täysin.
Aït Benhaddou

Aït Benhaddou eli Ait-Ben-Haddou () on kylä entisen Saharasta Marrakechiin kulkeneen karavaanireitin varrella Marokon eteläosassa. Kylässä on vanha maalinnoitus eli ksar. Useimmat kyläläiset asuvat linnoituksen ulkopuolella, mutta ksarissakin on vielä joitakin asukkaita. Ksar on rakennettu polttamattomista savitiilistä, ja sen rakenteita pitää korjailla jokaisen sadekauden jälkeen.
Kylässä on kuvattu useita elokuvia, joista ensimmäinen oli Arabian Lawrence (1962). Muita Aït Benhaddoussa kuvattuja elokuvia ovat muun muassa "Niilin jalokivi" (1985), "007 vaaran vyöhykkeellä" (1987), "Kundun" (1997), "Muumio" (1999), "Gladiaattori" (2000) ja "Aleksanteri" (2004). 
Ksar on Unescon maailmanperintökohde.
Tomoyuki Yamashita

Tomoyuki Yamashita (, "Yamashita Tomoyuki"; 8. marraskuuta 1885 Kōchin prefektuuri, Japani – 23. helmikuuta 1946 Manila, Filippiinit) oli keisarillisen Japanin armeijan kenraali ja sotarikollinen toisessa maailmansodassa. Hän tuli sotilasurallaan tunnetuksi lisänimellä ”Malaijin tiikeri” valloitettuaan Britannian siirtomaat Malakan niemimaalla ja Singaporen vuosina 1941–1942. Hänet tunnettiin erittäin taitavana ja rohkeana päällikkönä, joka pakotti ylivoimaiset brittijoukot antautumaan Singaporessa vuonna 1942.
Sodan jälkeen hänet tuomittiin sotarikoksista Yhdysvaltain sotilastuomioistuimessa Manilassa kuolemaan. Hänen oikeustapauksestaan tuli ensimmäinen lajiaan, jossa sotilaskomentajan vastuulle määriteltiin se, ettei hän kyennyt hallitsemaan joukkojaan. Yamashitan toimiessa Filippiineillä japanilaisten joukkojen komentajana sodan loppuvaiheessa oli joukkojen kuri höltynyt. Sotavankeja ja siviilejä murhattiin, ja raiskaukset, tuhopoltot sekä ryöstöt olivat arkipäivää. Vaikka kenraali Yamashita ei ollut antanut niistä käskyä, eikä voitu näyttää hänen olleen asioista välttämättä tietoinenkaan, hänet katsottiin ylimmäksi vastuulliseksi. Hänet teloitettiin hirttämällä.
Suun kehälihas

Suun kehälihas () sijaitsee suun ympärillä sulkeutuneena lihasrenkaana, ja sen tehtävänä on suun sulkeminen. Huulet muodostuvat pääasiassa tästä lihaksesta. Suun kehälihas on kiinnittyneenä ihoon ja ihonalaiskudokseen eli sillä ei ole kiinnittymispintaa mihinkään luuhun. Useilla poskien ja huulien muilla lihaksilla on kiinnittymiskohtia suun kehälihakseen. Hevosella ja märehtijöillä poskilihas saattaa olla yhteenliittyneenä suun kehälihakseen.
Kasvohermo hermottaa suun kehälihasta.
Tros

Tros () oli kreikkalaisessa mytologiassa Dardanian kuningas ja Erikhthonioksen ja Astyokhen poika. Puolisonsa Kallirrhoen kanssa hänellä oli pojat Ilos, Assarakos ja Ganymedes, sekä tytär Kleopatra.
Zeuksen siepattua Trosin pojan Ganymedeen, isä suri poikansa menetystä syvästi. Myötätunnosta tämän surua kohtaan Zeus lähetti Hermeen tuomaan tälle kaksi hevosta, jota olivat niin nopeita, että pystyivät juoksemaan veden päällä. Hermes myös lohdutti isää kertomalla tämän pojan olevan nyt kuolematon ja jumalten juomanlaskija.
Dardanialaisia alettiin kutsua troijalaisiksi ja maata Troaaksi Trosin mukaan.
Meknès

Meknès () on kaupunki Marokon pohjoisosassa Fès-Meknèsin alueella. Se sijaitsee 60 kilometriä Fèsistä länteen. Vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan Meknèsissä oli noin 632 000 asukasta. Meknèsin perustivat almoravidit 1000-luvulla. Meknès oli Marokon pääkaupunki 1600-luvun loppupuolella, jolloin sitä laajennettiin maurilais-espanjalaiseen tyyliin.
Kaupunki on ollut Unescon maailmanperintökohde vuodesta 1996. Se täyttää maailmanperintökohteen kriteerin IV. Meknès on hyvä esimerkki linnoitetusta kaupungista, ja se edustaa 1600-luvun pohjoisafrikkalaista urbaania ja arkkitehtonista rakennetta.
Poskipäälihas

Poskipäälihas () supistaa suupieliä. Se lähtee kavio- ja sorkkaeläimillä yläleukaluun ulokkeesta ja lihansyöjillä korvan rustosta. Se päättyy suupieleen. Poskipäälihas sijaitsee yhdessä kasvojen iholihaksen ja otsalihaksen kanssa pään pinnallisessa peitinkalvossa.
Ihmisillä poskipäälihas on jakaantunut kahteen erilliseen lihakseen, isoon ja pieneen poskipäälihakseen.
Shigetarō Shimada

Shigetarō Shimada (; 24. syyskuuta 1883 Tokio, Japani – 7. kesäkuuta 1976 Tokio) oli keisarillisen Japanin laivaston amiraali ja meriministeri toisen maailmansodan aikana.
Ura.
Shimada valmistui laivastoakatemiasta vuonna 1904. Hän yleni tasaisen rivakkaa vauhtia ja saavutti kontra-amiraalin arvon 1929. Hän toimi sotilasurallaan muun muassa taistelulaiva "Hiein" komentajana ja Japanin 2. laivaston komentajana.
Shimada toimi meriministerinä lokakuusta 1941 lähtien. Hän oli mukana panemassa alulle Japanin kaikkia hyökkäyspäätöksiä, alkaen Pearl Harborista. Hänet tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen Tokion kansainvälisessä sotarikostuomioistuimessa hyökkäyssodan suunnittelemisesta ja käymisestä lokakuun 1941 ja elokuun 1944 välisenä aikana, mitä ennen hän oli toiminut ainoastaan laivaston upseerina. Häntä ei kuitenkaan katsottu vastuulliseksi sotavankeihin ja torpedoitujen alusten miehistöihin kohdistuneista julmuuksista, joihin Japanin laivasto oli muutoin laajalti syyllistynyt. Hänet armahdettiin miehityksen loputtua vuonna 1955.
Ohimolihas

Ohimolihas () kuuluu puremalihaksiin. Se lähtee ohimoluun ohimokuopasta () ja päättyy alaleukaluun ohimolisäkkeeseen (). Sen päällä sijaitsee otsalihas. Ohimolihaksen tehtävänä on nostaa alaleukaa painaen sitä yläleukaa vasten. Ohimolihasta hermottaa alaleukahermo kuten muitakin puremalihaksia.
Märehtijöillä ohimolihasta on vaikea erottaa saman alueen muista lihaksista. Lihansyöjillä puolestaan ohimolihas on vahvin pään lihaksista.
Sadao Araki

Sadao Araki (, "Araki Sadao"; 26. toukokuuta 1877 Tokio, Japani – 2. marraskuuta 1966) oli keisarillisen Japanin armeijan kenraali ja valtiomies.
Araki valittiin sotakorkeakouluun hänen taistellessaan Venäjän–Japanin sodassa. Tämän jälkeen hän työskenteli yleisesikunnassa ja hänet valittiin tärkeisiin asemiin, kuten sotakorkeakoulun johtajan ja armeijan koulutuksen päätarkastajan toimiin. Sotaministerinä hän toimi kahden hallituksen aikana vuosina 1931–1934.
Hän kannatti kansallismielistä "Kokutai"-ideologiaa ja spiritualismia ja sen mukaisesti valoi sotaintoa maansa nuorisoon. Hän oli armeijan äärioikeistolaisen "Kodoha"-siiven (Keisarillinen tie) johtajia. Hänet ylennettiin kenraaliksi 1933. Sotaministerinä hän ajoi armeijan pyrkimyksiä päästä valtaan kotimaassa ja hyökkäystä ulkomaita vastaan. Hän toimi erityisen aktiivisesti Mantšurian valtauksen ja Jeholin taisteluiden aikana. Hän toimi myös opetusministerinä kahden hallituksen aikana.
Araki tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen Tokion kansainvälisessä sotarikostuomioistuimessa hyökkäyssodankäynnistä Kiinaa vastaan. Hänet armahdettiin vuonna 1954.
Phobia (Breaking Benjaminin albumi)

Phobia on Breaking Benjaminin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 8. elokuuta 2006. Se nauhoitettiin Hopatcongissa, New Jerseyssä vuonna 2006. Albumi myi 131 000 kappaletta ensimmäisen viikon aikana, jonka myötä se on tähän mennessä Breaking Benjaminin nopeiten myynyt albumi.
1. syyskuuta 2007 mennessä "Phobiaa" oli myyty yhteensä 723 871 kappaletta Yhdysvalloissa ja vuonna 2009 albumi myi platinaa. Se on yhtyeen toiseksi menestynein levy.
"Phobia" on yhtyeen rankin levy ja kappaleet sekoittavat vaikutteita nu metalista, metalcoresta, heavy metalista ja post-grungesta.
Flowers (The Rolling Stonesin albumi)

Flowers on The Rolling Stonesin kesäkuussa 1967 ensisijaisesti Yhdysvalloissa julkaistu albumi. Euroopassa Decca Recordsin julkaisema painos oli niin sanottu export-versio. Britanniassa "Flowersia" ei ollut saatavilla ennen 1970-luvun puoltaväliä. Albumi oli korkeimmillaan Yhdysvaltain Billboard -listan sijalla 3 ja myi kultaa.
Albumi on eräänlainen kokoelmalevy, joka sisältää yhtyeen vuoden 1967 alkupuoliskon singlet sekä kappaleita kahdelta aikaisemmalta Britanniassa julkaistulta albumilta ("Aftermath" ja "Between the Buttons"). Kyseiset albumit oli julkaistu 
Yhdysvalloissa eri kappaleilla kuin Britanniassa ja "Flowers" -albumi sisältää kappaleita, jotka puuttuivat kyseisten albumien Yhdysvaltain versioista. Lisäksi kolme kappaletta olivat ennenjulkaisemattomia; "My Girl" on albumin "Between the Buttons" sessioista, "Ride on, Baby" ja "Sittin' on a Fence" ovat albumin "Aftermath" sessioista.
Myös viimeisimmät singlehitit "Ruby Tuesday", "Let's Spend the Night Together" ja "Have You Seen Your Mother, Baby, Standing in the Shadow?" sisältyvät albumille.
Albumin kannessa Rolling Stonesin jäsenet ovat kuvattuina kukiksi. Toisin kuin muilla jäsenillä, Brian Jonesin kukassa ei ole lainkaan lehtiä. Kyseessä oli Mick Jaggerin ja Keith Richardsin raaka vitsi, joka oli heidän Jonesiin kohdistaman kylmäkiskoisuuden siihenastinen huipentuna. Kukkien kasvokuvat ovat peräisin "Aftermath" -albumin brittiversion kannesta. Vaikka levyn "flower power" -tyyppinen kansi onkin tyyliltään ja väritykseltään psykedeelinen, se ei juurikaan edusta albumin sisältöä.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Autoblinda

Autoblinda oli italialainen panssariauto, josta oli kolme mallia: AB 40, AB 41 ja AB 43.
Tausta.
Panssariautomallin kehitys kumpusi Italian siirtomaapoliisin tarpeista suorituskykyiselle autolle. Samoihin aikoihin myös ratsuväki halusi uutta panssariautomallia. Näistä tarpeista lähtien mallin suunnitelmat tuotiin julki vuonna 1939. Moottori sijaitsi takana ja tornissa oli eteenpäin suunnattu Breda modello 38 -konekivääri. Toinen konekivääri oli suunnattu taaksepäin ja ajoneuvoa pystyttiin ajamaan joko edestä tai takaosan ohjaamosta.
AB 40.
Suunnitelmista Autoblinda 40 kehittyi edelleen tuotantoon vuoden 1940 puolivälissä, jolloin sen torniin asennettiin kaksi konekivääriä yhden sijasta. Autoblinda 40 oli yhdessä malli 41:n kanssa käytössä enimmäkseen Italian tiedustelupartioiden käytössä Egyptin ja Libyan läntisessä autiomaassa ja Tunisiassa.
AB 41.
Tuotannon aikana ilmeni tarve raskaammalle aseistukselle, jolloin malli uudelleensuunniteltiin Autoblinda 41 -malliksi, joka oli muutoin sama ajoneuvo, mutta siihen asennettiin L 6/40 -panssarivaunun 20 millimetrin Breda modello 35 -tykillä ja koaksiaalisella Breda modello 38 -konekiväärillä varustettu torni. Pian huomattiin tämän idean paremmuus ja useimmat siihen asti valmistetuistakin AB 40 -malleista muunnettiin AB 41:ksi. Neljänneksessä vaunuista torni oli myös varustettu ilmatorjuntakonekiväärillä. 
Syyskuussa 1942, aluksi enimmäkseen Italian siirtomaapoliisilla, oli käytössä 298 AB 41:stä.. Malli oli käytössä sotatoimissa Balkanilla, Pohjois-Afrikassa, Neuvostoliitossa, Italiassa ja Unkarissa.
Vaunuun valmistettiin normaalirenkaiden lisäksi hiekka-aavikolla käytettäväksi tarkoitettuja renkaita. Se voitiin myös muuttaa rautatiekiskoilla liikkuvaksi raidepyörät, lisämerkkivalot ja torniin asennettavan kohdevalaisimen sisältävällä asennussarjalla. Näin muunnettuja vaunuja käytettiin Balkanilla partisaanien vastaiseen partiointiin.
AB 43 ja muut variaatiot.
Kehitystyötä jatkettiin 47 mm panssarintorjuntatykin asentamiseksi torniin. Myös saksalaisen 50 mm tykin asentamista harkittiin. Vain muutama AB 43 ehdittiin rakentaa ennen Italian antautumista, eivätkä ne olleet merkittävässä määrin käytössä. Toisten lähteiden mukaan AB 43 ei koskaan ehtinyt edes tuotantoon saakka.
Pieni määrä tornittomia Autoblinda-panssariautoja rakennettiin tykistön tulenjohto- ja tiedusteluautoiksi.
57 AB 41 -autoa oli myös Saksan armeijan käytössä. 37 AB 41:stä takavarikoitiin Italian armeijalta syyskuussa 1943 ja saksalaiset tuottivat itse 20 lisää. Viimeksi tuotetuissa malleissa oli uusi 108 hevosvoiman moottori ja sitä kutsuttiin nimillä AB 41/43 ja "Panzerspähwagen AB41 201(i)". Viimeisimmän mallin nopeus oli 81 km/h ja toimintasäde 350 km.
Ernst Aeppli

Ernst Aeppli (1892 Brittnau, Aargaun kantoni, Sveitsi – 1954 Zürich) oli sveitsiläinen Jungin koulukuntaan kuulunut psykoanalyytikko, joka piti myös unien tulkintaa tärkeänä.
Osallistuttuaan opettajaseminaariin Zürichissä Aeppli toimi luokanopettajana Haslibergissa ja myöhemmin saksalaisessa koulussa San Remossa. Ensimmäisen maailmansodan aikaan vuosina 1914–1918 hän toimi rajavartioston lääkintäkorpraalina, opiskellen samanaikaisesti Zürichin yliopistossa yhtä aikaa Carl Jungin kanssa.
Aeppli valmistui vuonna 1923 filosofian tohtoriksi. Hän toimi psykologina Zürichissa ja julkaisi useita teoksia.
Teoksia.
Aepplin teoksista on otettu uusia painoksia vielä vuosikymmeniä myöhemmin.
Ohut punainen viiva (elokuva)

Ohut punainen viiva ("The Thin Red Line", 1964) on James Jonesin samannimiseen kirjaan perustuva sotaelokuva, jonka tapahtumat sijoittuvat toisen maailmansodan Guadalcanalin taisteluun. Elokuvan ohjasi Andrew Marton.
Terrence Malick ohjasi samasta kirjasta uuden elokuvan "Veteen piirretty viiva" vuonna 1998.
Juoni.
Sotamies Doll on päättänyt selviytyä sodasta hengissä päästäkseen takaisin vaimonsa luo. Avioliitto oli kestänyt vain kahdeksan päivää kun Dollin täytyi lähteä rintamalle. Doll päättää, ettei hän enää seuraa sokeasti upseerejaan vaan tekee omat ratkaisunsa. Upseerien johtamat hyökkäykset ovatkin huonosti toteutettuja, mutta Doll onnistuu pelastamaan päivän kerta toisensa jälkeen. Lopulta C-komppania onnistuu valtaamaan pääkohteen ja elokuvan viimeinen kohtaus pystyy välittämään onnistuneesti sodan kauhun ja tarkoituksettomuuden.
Silfverswan

Silfverswan ("Silfversvan") on suomalainen aatelissuku, joka introdusoitiin Ruotsin ritarihuoneeseen vuonna 1650 sukuna numero 457. Suomessa elävä sukuhaara on introdusoitu Suomen aateliin sukuna numero 183. Suku on peräisin Espoosta Uudeltamaalta.
Suvun jäsenet ovat tulleet tunnetuiksi sotilaina. Uudenmaan rykmentin kapteeni Henrik Joensson Espoosta aateloitiin vuonna 1648. Hänen poikansa, vuonna 1709 kuollut kapteeni Henrik Henriksson Silfversvan omisti Mäkkylän ja Kvisbackan tilat Espoossa. Suvun ruotsalainen haara kuoli vuonna 1965 viimeisen naispuolisen jäsenen kuollessa. Myös Venäjällä elää suvun jäseniä.
Kosovon demokraattinen puolue

Kosovon demokraattinen puolue (, lyh. PDK; ) on Kosovon suurin puolue. Vuoden 2007 parlamenttivaaleissa puolue sai 34 prosenttia äänistä ja julistautui vaalien voittajaksi. Puolueen puheenjohtaja on Hashim Thaçi. 
PDK oli hallituksessa vuosina 2001–2004, mutta vuoden 2004 parlamenttivaaleissa se sai vain 30 paikkaa 120:sta
Twyfelfontein

Twyfelfontein eli ǀUi-ǁAis on kalliopiirrosalue Namibiassa. Alue on UNESCOn maailmanperintökohde vuodesta 2007.
Piirrokset on tehty parintuhannen vuoden aikana ajanlaskumme alun molemmin puolin. Niiden tekijät olivat metsästäjä-keräilijäheimoja, joiden uskonnollisiin rituaaleihin kuvat kuuluivat. Ne esittävät sarvikuonoja, elefantteja, strutseja ja kirahveja sekä ihmisten ja eläinten jalanjälkiä ja abstrakteja kuvioita. Eläinten joukosta voi tunnistaa hylkeitä, mikä on erikoista, koska alue sijaitsee yli sata kilometriä rannikolta. Alueella on yli 2 500 piirrosta ja joitakin luoliin tehtyjä kalliomaalauksia. 
Piirrosten tekeminen loppui, kun alueelle muutti uusia paimentolaisheimoja noin vuonna 1000.
Raimo Salo

Raimo Johannes Salo (s.1953 Kyyjärvi) on suomalainen muusikko, sotakamreeri, kansandokumentaristi ja opistoupseeri (evp.).
Tasavallan presidentti Sauli Niinistö myönsi 17.5.2019 Raimo Salolle sotakamreerin arvonimen
Salo on tehnyt useita videodokumentteja, esim. lottajohtaja Fanni Luukkosen elämästä dokumenttielokuvan "Sotalotta.
Raimo Salolla on poikansa Vesa Salon kanssa työryhmä DocWerstas, joka tuo Suomen historian tarinoita esiin dokumenttielokuvien kautta.
Muusikkona Salo on säveltänyt itsekin, mutta etenkin hän on paneutunut Toivo Kärjen harvinaiseen ja ennenjulkaisemattomaan tuotantoon, erityisesti sota-aikaiseen, sitä esille nostaen ja eri yhteyksissä laulaen ja levyttäen . Hän on myös tallentanut paljon muusikkohaastatteluja.
2010-luvulla Salo kävi joitakin kertoja Atlantin takana esiintymässä ja esittämässä dokumenttielokuviaan. Vuonna 2011 hän teki matkan San Diegoon harmonikansoittaja Teijo Rekosen kanssa, he esiintyivät amerikansuomalaisille FinnFest-tapahtumassa. Vuonna 2015 hän oli kutsuttuna Torontossa kanadansuomalaisten suurjuhlassa Finnfestival 2015, mukanaan harmonikansoittaja Heikki Jokiaho. Elokuvaesitysten lomassa he esittivät erityisesti Toivo Kärjen musiikkia. Vuonna 2017 oli vuorossa konserttikiertue "Muista minua", Salon mukana tangokuningatar Jenna Bågeberg. He veivät satavuotiaan Suomen terveiset Kanadaan muuttaneille veteraaneille ja heidän jälkeläisilleen. Konserttien ohjelmistossa oli paljon sota-ajan musiikkia. 
Keväällä 2019 Salo vei Helsinkiin Uruguayn suurlähetystöön lahjan kiitokseksi siitä, että Suomi sai Uruguaysta vuosina 1940 ja 1941 sota-avustuksena 10 500 naudanlihapurkkia sekä villapaaleja. Salon lahja oli hänen ja Esa Sirosen videodokumentti "Viimeinen testamentti" puisessa rasiassa. Lahjan otti vastaan suurlähettiläs Pablo Sader, joka lupasi toimittaa sen presidentti Tabaré Vázquezille. 
Salo on muun ohella taitava rakentaja, joka ei kaihda suuriakaan projekteja Kyyjärvellä sijaitsevalla tilallaan.
Eteenipropeenikumi

Eteenipropeenikumi (EPR) on eteenistä ja propeenista Ziegler–Natta-katalyyteilla valmistettu polymeeri. Eteenipropeenikumit voidaan jakaa kahteen ryhmään, "eteenipropeenikumeihin" ja "eteenipropeenidieenikumeihin". Eteenipropeenikumit ovat eteenin ja propeenin kopolymeereja, eteenipropeenidieenikumit taas eteenin, propeenin ja jonkin dieenin polymeereja.
Eteenipropeenikumi muistuttaa raakakumia ja sitä käytetään paljon autonrenkaissa, säiliöiden pinnotteissa, kuljetinhihnoissa sekä esimerkiksi jalkineissa. Eteenipropeenikumit kestävät erittäin hyvin happea, otsonia ja UV-valoa, niillä on hyvä lämmön- ja pakkaskestävyys sekä mainiot sähköiset ominaisuudet. Toisaalta ne kestävät huonosti öljyä ja hiilivetyjä ja tarttuvat huonosti.
Fibronektiini

Fibronektiini on soluväliaineessa oleva glykoproteiini tai tarkemmin ryhmä eri solujen tuottamia glykoproteiineja. Ne ovat luonteeltaan multiadhesiivisia eli niillä on kyky tarttua muihin soluväliaineen komponentteihin ja solukalvon reseptoreihin. Solut voivat tarttua fibronektiinin välityksellä soluväliaineeseen. 
Historia.
Suomalaiset tutkijat Erkki Ruoslahti ja Antti Vaheri löysivät fibronektiinin 1970-luvulla. Löytö tehtiin vahingossa tutkijoiden etsiessä syöpäsolujen pinnalta "syöpäantigeeniä". Samoihin aikoihin myös tutkijat Richard Hynes ja Carl G. Gahmberg löysivät tahoillaan saman yhdisteen. Ruoslahti ja Hynes selvittivät, miten fibronektiini tarttuu solujen pintaan, ja Ruoslahti selvitti fibronektiinin keskeiset kolme aminohappoa. Vaheri nimesi proteiinin fibronektiiniksi vuonna 1976 ( = säie, "nectere" = sitoa). Tämän jälkeen fibronektiiniä on tutkittu paljon.
Rakenne.
Fibronektiini on dimeeri, joka muodostuu kahdesta kysteiinitähteiden välisillä rikkisidoksilla toisiinsa liittyneestä proteiinialayksiköstä. Fibronektiinin kyky tarttua molekyyleihin johtuu siitä, että fibronektiinin aminohappoketju muodostaa proteiiniin toiminnallisesti riippumattomia kohtia eli domeeneja. Ne koostuvat itsenäisesti laskostuvista osista eli moduuleista, joita on kolmea eri tyyppiä: tyyppi I (yhteensä 12), tyyppi II (yhteensä 2), tyyppi III (yhteensä 15). 
Fibronektiinigeenejä on vain yksi, joten se erottuu tässä mielessä muista soluväliaineen rakenneproteiineista. Kuitenkin fibronektiiniproteiineja on erilaisia, mikä selittyy niiden synteesin aikana tapahtuvasta erilaisesta lähetti-RNA -molekyylin silmukoinnista. Tämän vaihtelevan silmukoinnin avulla määräytyy, miten erilaiset solutyypit pystyvät eri fibronektiineihin kiinnittymään.
Solureseptorit voivat tarttua fibronektiiniin useisiin kohtiin, joista tärkein on kolmen aminohapon (arginiini, glysiini ja asparagiinihappo) muodostama jakso, jota kutsutaan RGD:ksi. Se on fibronektiinin toiminnan ohella keskeinen myös useiden muiden proteiinien rakenteessa. Esimerkiksi verihiutaleet tarttuvat fibriinissä olevaan RGD-jaksoon.
Tehtävät.
Solujen välitilassa fibronektiini toimii solunpintafibronektiininä kiinnitäen soluja toisiinsa tai tyvikalvoonsa. Se on tärkeä alkiokehityksen aikana morfogeneettisissä liikkeissä, solujen liikkumisen säätelyssä ja kudosvaurioiden korjausprosesseissa. Sillä on kyky tarttua useisiin yhdisteisiin: integriinityyppisiin fibronektiinireseptoreihin, kollageeniin, proteoglykaaneihin, glykoproteiineihin ja toisiin fibronektiineihin. Solut pystyvät liikkumaan fibronektiinimolekyylien peittämää pintaa pitkin, mikä on tärkeää alkion ja sikiön kehityksessä solujen ja kudosten erilaistuessa ja muodostuessa (morfogeneettiset liikkeet).
Vereen liuenneena fibronektiini toimii fagosyyttien opsonina (merkitsee vieraat aineet fagosyyttejä houkutteleviksi) ja edistää verihiutaleiden tarttumista toisiinsa.
Lämpökynttilä

Lämpökynttilä on parafiinikynttilä pienessä pyöreässä alumiiniastiassa. Kynttilän sydän on yleensä irtonainen. Tuikkukynttilän parafiini muuttuu kokonaan nestemäiseksi, kun kynttilä on palanut jonkin aikaa. Lämpökynttilää ei saa polttaa liian suljetussa paikassa parafiinin leimahtamisvaaran takia. Lämpökynttilöitä myydään yleensä usean kymmenen kynttilän pakkauksissa.
Lämpökynttilöistä puhutaan usein nimellä tuikku. Tuikku on Havin rekisteröimä tavaramerkki.
Käyttö ja ominaisuudet.
Lämpökynttilöitä käytetään pääasiassa pienissä lyhdyissä sekä pöytäkoristeina. Lämpökynttilän valaisutehoa ja näyttävyyttä voi parantaa siten, että vaihtaa alumiinisen kuoren käyttötarkoitukseen sopivaan lasiseen kuoreen, jolloin liekki näkyy paremmin. 
Kynttilöiden paloajat vaihtelevat, mutta ovat yleensä nelisen tuntia. Tarjolla on myös hieman tavallista kokoa isompia noin kuusi tuntia palavia lämpökynttilöitä.
Turvallisuus.
Lämpökynttilöiden turvallisen käytön perusperiaatteet ja samalla Kuluttajaviraston myyntipakkauksiin edellyttämät merkinnät ovat seuraavat: 
Samannäköinen sähkökynttilä.
Paristokäyttöisessä lämpökynttilän näköisessä sähkökynttilässä valon tuottaa ledi. Se on paloturvallinen vaihtoehto esimerkiksi kynttilälyhtyihin.
Hippulat vinkumaan

Hippulat vinkumaan on lastenmusiikkiyhtye Fröbelin Palikoiden neljäs albumi. Se julkaistiin vuonna 1996. Kappaleesta "Peukku tahtoo tanssia" tehtiin vuonna 1999 uusittu versio videota "Lisää leikkilauluja" varten.
Miklós Mészöly

Miklós Mészöly (19. tammikuuta 1921 Szekszárd – 22. heinäkuuta 2001 Budapest) oli unkarilainen modernistinen kirjailija, jonka tuotanto on kokeellista, pohtivaa ja älyllistä. Mészölyn teoksia on käännetty monille kielille. Suomeksi ovat ilmestyneet novelleja kokoelmassa "Maailma uutena: valikoima unkarilaisia novelleja 1929–1970" (WSOY, 1973), romaanit "Saulus" (Kirjayhtymä, 1974) ja "Urheilijan kuolema" (Taifuuni, 1999) sekä novellikokoelma "Repeämiä kartassa" (Kampus Kustannus, 2007).
Abel P. Upshur

Abel Parker Upshur (17. kesäkuuta 1790 Northamptonin piirikunta, Virginia – 28. helmikuuta 1844 Potomac) oli yhdysvaltalainen lakimies ja poliitikko. Hän toimi aktiivisesti Virginian osavaltiopolitiikassa ja myöhemmin laivastoministerinä (1841–43) ja ulkoministerinä (1843–44) John Tylerin hallinnossa.
Upshur menehtyi 28. helmikuuta 1844 USS Princeton -höyrylaivalla sattuneessa onnettomuudessa. Upshur oli laivalla yhdessä presidentti Tylerin ja monen muun tuon ajan merkkihenkilön kanssa, kun yksi laivan tykeistä räjähti surmaten viisi laivalla ollutta henkilöä. Upshurin lisäksi surmansa saaneiden joukossa oli laivastoministeri Thomas Gilmer.
Cherie Currie

Cherie Currie (s. 30. marraskuuta 1959, Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä. Hän nousi 1970-luvulla maineeseen The Runaways -tyttöbändin laulajana. The Runawaysin hittejä oli mm. 'Cherry Bomb' .Rockmusiikkilehti "Bomb!" kuvaili The Runawaysin nuorta laulajaa Currieta rajun rocklaulajan ja esiintyjän "Iggy Popin ja Brigitte Bardotin kadonneeksi lapseksi".
Currie toimi The Runawaysissa vuosina 1975–1977.
The Runawaysin jälkeen.
Julkaistuaan The Runawaysin kanssa kolme albumia häneltä ilmestyi kaksi muuta albumia: "Beauty's Only Skin Deep" (Polygram) ja "Messin' With The Boys" (Capitol, kaksossisar Marien kanssa). Heidän levyttämänsä kappale "Since You Been Gone" oli jonkintasoinen menestys ja mukana USA:n 100 parhaimman listalla.
Elokuvia joissa Currie on esiintynyt, ovat muun muassa "Tyttölaakso" (1979) ja "Kahlittu kauhu" (1983). Hän oli 1990-luvulla naimisissa Robert Haysin kanssa. Nykyään Currie työskentelee moottorisahataiteilijana.
Vuonna 2010 ilmestyneessä elokuvassa The Runaways Cherietä näyttelee Dakota Fanning. Elokuva perustuu Currien omaelämäkerralliseen kirjaan "Neon Angel: A Memoir of a Runaway" (tarkoittaa suomeksi: "Neonenkeli: Runawayn muistelmat"), jossa hän kertoo esim. huume-ongelmastaan ja raskaasta kiertue-elämästä.
Alesja Turava

Alesja Turava (, s. 6. joulukuuta 1979) on valkovenäläinen kestävyysjuoksija, joka on menestynyt parhaiten 3 000 metrin estejuoksussa.
Turava on estejuoksun entinen maailmanennätyksen haltija. Hänen ennätyksensä on 28. heinäkuuta 2002 Gdańskissa juostu 9.16,51, joka on myös Valko-Venäjän ennätys. Hän paransi urallaan maailmanennätystä kaksi kertaa.
Turava voitti vuoden 2006 estejuoksun Euroopan-mestaruuden ja 1 500 metrin juoksussa sisäratojen EM-pronssia vuonna 2002.
Alesja Turavan sisar Ryta Turava on tunnettu kilpakävelijä.
Roland Joffé

Roland Joffé (s. 17. marraskuuta 1945 Lontoo) on englantilais-ranskalainen elokuvaohjaaja, jonka töitä ovat "Kuoleman kentät" (1984), "Linnake" (1986), "Salaisuuksien varjossa" (1989), "Ilon kaupunki" (1992), "Tulipunainen kirjain" (1995) ja "There Be Dragons" (2011). 
Joffé oli 1980-luvulla kahteen otteeseen ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi. Hän voitti Kultaisen palmun vuoden 1986 elokuvasta "Linnake".
Val Guest

Valmont Maurice ”Val” Guest (11. joulukuuta 1911 – 10. toukokuuta 2006) oli brittiläinen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hän käsikirjoitti kaikkiaan yli 70 elokuvaa ja ohjasi yli 50. Guest tuli tunnetuksi varsinkin Hammer Film Productionsille 1950-luvulla tekemistään tieteiselokuvista. Hän teki työtä myös televisioon ja jatkoi uraansa 1980-luvulle saakka.
Vuonna 1962 Guest sai yhdessä Wolf Mankowitzin kanssa Bafta-palkinnon käsikirjoituksestaan elokuvaan "Maailmanloppu" ("The Day the Earth Caught Fire"). Palkintoa edelsi kaksi aiempaa ehdokkuutta vuosilta 1960 ja 1961. 
Vuodesta 1955 lähtien hän oli naimisissa näyttelijä Yolande Donlanin kanssa. Guest vietti vanhuuden päiviään Kaliforniassa, jossa hän menehtyi eturauhassyöpään 94 vuoden ikäisenä.
Bullitt

Bullitt on vuonna 1968 ensi-iltansa saanut Peter Yatesin ohjaama toiminnallinen rikoselokuva, jonka pääosassa on Steve McQueen. Frank P. Keller sai elokuvan leikkauksesta Oscar-palkinnon.
Tarina.
Elokuva kertoo kovaotteisesta poliisista Frank Bullittista, jonka tapoihin kuuluu tehdä kaikki päinvastoin kuin esimies sanoo. Frank saa kollegoineen tehtäväksi suojella erästä avaintodistajaa, vain yhden viikonlopun ajan. Todistajaa pidetään eräässä hotellihuoneessa, joka on koko ajan poliisien tarkkailussa. Mutta poliisit kuitenkin onnistutaan yllättämään ja todistaja loukkaantuu ja myöhemmin menehtyy sekä yksi poliiseista loukkaantuu, mutta jää henkiin. Tästä vaivaantuneena alkaa Frank tutkia asiaa tarkasti kollegansa Delgettin kanssa, saadakseen iskun tekijät kiinni.
Vastaanotto ja jälkimaine.
"Bullitt" valittiin vuonna 2007 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Bullittin" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Elokuvakirjoittaja Kati Sinisalo on todennut: ”Säveltäjä Lalo Schifrin saa kaahausjaksot San Franciscon kaduilla kuulostamaan ja näyttämään rytmikkäältä tanssilta.”
Arpad Elo

Arpad Emrick Elo (; 25. elokuuta 1903 – 5. marraskuuta 1992) oli Unkarissa syntynyt, vuonna 1913 Yhdysvaltoihin muuttanut tieteilijä. Hän toimi fysiikan professorina Marquetten yliopistossa Milwaukeessa, Wisconsinissa.
Elo harrasti shakkia ja voitti kahdeksan kertaa Wisconsinin-mestaruuden. Hän kehitti itsensä mukaan nimetyn Elo-lukujärjestelmän, josta hänet muistetaan parhaiten.
Michael Sapieha

Michael Julian Claude Sapieha, myös "Mikush Sapieha" (6. lokakuuta 1966 Teheran, Iran) on brittiläinen iranilaissyntyinen näyttelijä.
Sapieha on esiintynyt kanadalaisissa televisiosarjoissa sekä englannin että ranskan kielillä. Suomessa hänen tähdittämistään sarjoista on nähty 11-osainen minisarja Kartanon tytär vuonna 1998 "(Marguerite Volant, Kanada 1996)". Kapteeni James Chasen rooli toi hänelle seuraavana vuonna tunnustuksen Kanadan historiallisten draamasarjojen parhaasta miespääroolista.
Johannes Mario Simmel

Johannes Mario Simmel (7. huhtikuuta 1924 Wien Itävalta – 1. tammikuuta 2009 Zug, Sveitsi) oli itävaltalainen kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja. Hän oli tuottelias kirjailija vuosikymmenten ajan, ja hänen tunnetuimpia teoksiaan on "Ei aina kaviaaria" ("Es muss nicht immer Kaviar sein") (1960).
Simmelin isä oli kemisti, äiti oli työssä filmiyhtiössä. Molemmat olivat kotoisin Hampurista. Simmel vietti lapsuutensa Wienissä ja Lontoossa. Hän kouluttautui 1943 kemistiksi ja toimi sota-aikana tutkijana. Toisen maailmansodan jälkeen hän toimi amerikkalaisten sotilasviranomaisten tulkkina ja toimittajana, vuodesta 1950 saksalaisen "Quick"-lehden palveluksessa Euroopassa ja Amerikassa. Hän kirjoitti runsaat 30 romaania ja muutamia näytelmiä. Esikoisteos "Begegnung im Nebel" ilmestyi 1947. Vakoiluromaani "Ei aina kaviaaria" oli hänen läpimurtoteoksensa. Häntä on pidetty moralistina. Teoksissaan hän käsitteli ajankohtaisaiheita, kuten asekauppaa, geenitekniikkaa ja ympäristöongelmia.
Pitkään Simmeliä pidettiin pelkästään viihdekirjailijana, mikä saksalaisella kielialueella merkitsi kriitikkojen hyljeksintää, vaikka hän olikin yleisön suosikki. "Die Zeit" -lehti nosti kuitenkin 1980-luvulla hänet pois puhtaan viihteen lokerosta. Joidenkin romaanien sanotaan pohjautuvan todellisuuteen, olevan ehkä jopa omaelämäkerrallisia. 
Simmelin teosten pohjalta on tehty elokuvia, muun muassa "Villit viisikymppiset" ("Die Wilden Fünfziger", 1983), "Vakoilijoitten vakoilija iskee" ("Diesmal muß es Kaviar sein", 1961), "Vakoilijoitten vakoilija" ("Es muß nicht immer Kaviar sein", 1961), "Miestä väkevämpää" ("Mit Himbeergeist geht alles besser", 1960).
Simmelille myönnettiin vuonna 1993 Hermann Kesten -mitali ja vuonna 2005 Itävallan liittovaltion ansiomitali Bundesverdienstkreuz.
Ingeborg Bachmann

Ingeborg Bachmann (25. kesäkuuta 1926 Klagenfurt, Itävalta – 17. lokakuuta 1973 Rooma, Italia) oli itävaltalainen runoilija ja prosaisti. Hän valmistui filosofian tohtoriksi Wienin yliopistosta 1949. Hän muutti vuonna 1953 Roomaan, jossa hän kuoli 47-vuotiaana kotinsa tulipalossa saamiinsa vammoihin. 
Elämä ja ura.
Bachmannin väitöskirjan (1949) aiheena oli Martin Heidegger. Hän jäi 1953 vapaaksi kirjailijaksi. Hän suunnitteli romaanisarjaa, josta kuitenkin ehti valmistua vain "Malina".
Bachmannin ja Paul Celanin 2009 julkaistu kirjeenvaihto "Herzzeit" herätti huomiota, sillä siitä heidän suhteensa paljastui paljon tiiviimmäksi kuin aiemmin oli tiedetty. Molemmat kriitikkojen silmätikkuina olleet kirjailijat ovat vasta kuolemansa jälkeen saaneet arvostusta, ja heitä pidetään kirjallisen modernismin tienviitoittajina.
Bachmann eli eräässä vaiheessa yhdessä sveitsiläisen kirjailijan ja arkkitehdin Max Frischin kanssa. Suhde oli hankala, sillä Frsch rajoitti Bachmannin mahdollisuuksia työskennellä. Lisäksi Frisch oli mustasukkainen ja uskoton.
Bachmann sai Georg Büchnerin palkinnon (1964) ja Itävallan suuren kirjallisuuspalkinnon (1968). Hänet on haudattu Klagenfurtiin Zentralfriedhof Annabichlin hautausmaalle.
Ingeborg Bachmann -palkinto.
Bachmannin mukaan on nimetty kirjallisuuden Ingeborg Bachmann -palkinto. Vuonna 1977 perustettu palkinto myönnetään vuosittain Bachmannin synnyinkaupungissa Klagenfurtissa.
Elokuva.
Margarethe von Trotta on ohjannut Bachmannista elämäkertaelokuvan "Ingeborg Bachmann – matka aavikolle (Ingeborg Bachmann – Reise in die Wüste)" vuonna 2023, nimiosassa Vicky Krieps.
Suomennetut teokset.
 sisältää myös runoja.
Leikkurihai

Leikkurihai eli brasilianvalohai ("Isistius brasiliensis") on pieni, noin puolimetrinen ruskeaihoinen ja suurisilmäinen leijahaiden heimon kala, jolla on vatsapuolellaan runsaasti valo-elimiä. Niistä oletetaan olevan hyötyä saaliseläinten houkuttelussa. Lajia tavataan maailmanlaajuisesti trooppisilla ja subtrooppisilla merialueilla.
Ravinto.
Muiden haiden tavoin leikkurihai on lihansyöjä, mutta se ei itse tapa saalistaan vaan loisii isompia eläimiä. Sillä on vahvat leuat ja kokoonsa nähden isot hampaat, joilla se pureutuu kiinni esimerkiksi hylkeeseen tai valaaseen. Se muodostaa huulillaan imukupin ja pyörähtää irrottaakseen palan lihaa. Tällä tavoin sen tiedetään purreen irti jopa sukellusveneen kumiosia. Puremajälki on pyöreä ja rosoreunainen, mistä juontuu lajin englanninkielinen nimi "cookiecutter shark". Leikkurihai ei ole ihmiselle vaarallinen.
Oscar-gaala 2005

Oscar-gaala 2005 oli 77. kertaa järjestetty palkintogaala, jossa Yhdysvaltain elokuva-akatemia jakoi Oscar-palkinnot vuoden 2004 parhaille elokuville. Gaala pidettiin 27. helmikuuta 2005 Kodak-teatterissa Hollywoodissa. Palkintotilaisuuden juontajana toimi koomikko-näyttelijä Chris Rock.
Palkintojen ehdokkaat julkaistiin 25. tammikuuta 2005. Eniten ehdokkuuksia keräsi Martin Scorsesen elokuva "Lentäjä", joka oli ehdolla yhdessätoissa eri kategoriassa. Sekä Marc Forsterin elokuvalla "Finding Neverland – tarinan lähteillä" että Clint Eastwoodin "Million Dollar Babyllä" oli seitsemän ehdokkuutta.
Acetabulum

Acetabulum (lat.) voi viitata seuraaviin:
Julius Shulman

Julius Shulman (10. lokakuuta 1910 – 15. heinäkuuta 2009) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja. 
Shulman syntyi New Yorkissa venäjänjuutalaisten maahanmuuttajavanhempien neljästä lapsesta kolmanneksi. Hän muutti vuonna 1912 maatilalle Connecticutiin ja vuonna 1920 Los Angelesiin.
Shulman valmistui Roosevelt High Schoolista vuonna 1928 ja jatkoi opintoja Kalifornian yliopistossa. Hän sai ensimmäisen puolisonsa Emman (k. 1973) kanssa tyttären. Kolme vuotta Emman kuoleman jälkeen Shulman avioitui uudelleen. Hänen toinen puolisonsa Olga kuoli vuonna 1999 .
Shulman lukeutuu sukupolvensa merkittävimpiin arkkitehtuurivalokuvaajiin. Hänen työstään on julkaistu varsinkin 1990–2000-luvun vaihteessa lukuisia kirjoja, kuten omaelämäkerrallinen "Architecture and its Photography" (1998).
Abraham Sutzkever

Abraham Sutzkever (; 15. heinäkuuta 1913 Smorgon, Puola – 19. tammikuuta 2010 Tel Aviv, Israel) oli juutalainen runoilija.
Sutzkever syntyi Vilnan lähellä Smorgonissa eli Smarhonissa, silloisessa Puolan kaupungissa, joka nykyisin kuuluu Valko-Venäjään. Hän joutui toisessa maailmansodassa Vilnan gettoon, josta selviydyttyään hän toimi vastarintaliikkeessä.
Sutzkever muutti vuonna 1947 Israeliin Tel Aviviin, jossa hän asui siitä lähtien. Hän perusti jiddišinkielisen aikakauskirjan Die goldene Kejt, Hän oli tunnetuimpia jiddišiksi kirjoittaneita runoilijoita.
Näyttelijä Hadas Kalderon on Sutzkeverin tytär.
Godfrey Rampling

Godfrey Lionel Rampling (14. toukokuuta 1909 – 20. kesäkuuta 2009) oli brittiläinen yleisurheilija. Hän menestyi parhaiten 4 × 400 metrin viestijuoksussa.
Rampling voitti 4 × 400 metrin viestissä hopeaa vuoden 1932 olympialaisissa Los Angelesissa ja kultaa vuoden 1936 olympialaisissa Berliinissä. Hän voitti kaksi kultaa Brittiläisen imperiumin kisoissa 1934. Hänen tyttärensä Charlotte Rampling on kuuluisa elokuvanäyttelijä.
Vsevolod II

Vsevolod II Olhovitš (, , kastettuna "Kirill)" (k. 1. elokuuta 1146 Vyšhorodissa Kiovan pohjoispuolella) oli Tšernihivin ruhtinaskunnan hallitsija sekä Kiovan Rusin suuriruhtinas vuosina 1139–1146.
Suku.
Hänen vanhempansa olivat Tšernigovin ruhtinas Oleg I Svjatoslavitš (1052–1115) ja jompikumpi tämän kahdesta puolisosta, todennäköisesti bysanttilainen aatelisnainen Theofano Mouzalonissa. Hänen isoisänsä oli Kiovan suuriruhtinas Svjatoslav II ja isoisänsä isä oli suuriruhtinas Jaroslav I Viisas. Hänen nuorempia veljiään olivat Kiovan ruhtinas Igor II, Novgorod-Severskin ruhtinas Svjatoslav Olgovitš ja Kurskin ruhtinas Gleb. 
Ruhtinas.
Hän nousi valtaan Vjatšeslav I:n kuoltua vuonna 1139. Vsevolod II hallitsi Kiovan Rusia kuolinvuoteensa 1146 saakka. Hän nimesi seuraajakseen veljensä Igor Olgovitšin, toivoen että valtaistuin olisi tämän jälkeen suvun hallussa.
Vaikka hänellä oli kaksi poikaa, Vsevolodin valitsi seuraajakseen veljensä Igorin, ja sai alamaisiltaan lupauksen hyväksyä Igorin perillisekseen. Erään kertomuksen mukaan Vsevolod jopa käski kiovalaisten suudella Pyhää Ristiä ja vannoa uskollisuutta Igorille, mistä nämä suuttuivat. Vähän ennen kuolemaansa Vsevolod ryhtyi munkiksi nimellä Gavriil.
Avioliitto ja jälkeläiset.
Hänen puolisonsa oli Kiovan suuriruhtinas Mstislav I Suuren ja Ruotsin prinsessa Kristina Ingesdotterin tytär, Maria Agafia Mstislavna (1110/1113–1179/1181).
Heille syntyivät lapset:
Igor II

Igor II Olgovitš (ven. Игорь II Олегович, kastettuna "Georgi"); (k. 19. syyskuuta 1147) oli Kiovan Rusin suuriruhtinas lyhyen aikaa vuonna 1146. 
Suku.
Hänen vanhempansa olivat Tšernigovin ruhtinas Oleg I Svjatoslavitš (1052–1115) ja jompikumpi tämän kahdesta puolisosta. Hänen isoisänsä oli Kiovan suuriruhtinas Svjatoslav II ja isoisänsä isä oli suuriruhtinas Jaroslav I Viisas. Hänen veljiään olivat Kiovan suuriruhtinas Vsevolod II, Novgorod-Severskin ruhtinas Svjatoslav Olgovitš ja Kurskin ruhtinas Gleb.
Ruhtinas.
Hän nousi valtaan veli Vsevolod II:n kuoltua vuonna 1146. Igor II hallitsi Kiovaa lyhyen aikaa, kunnes menetti vallan Izjaslav II:lle. Igor II jäi vangiksi, mutta sai luvan asua luostarissa Kiovassa tehtyään munkkilupauksen. Kun vuonna 1147 levisi huhu, että Izjaslav aikoo lähteä sotaan Tšernihivin ruhtinaita vastaan, väkijoukko hakkasi Tšernihiviä aiemmin tukeneen Igorin hengiltä Jaroslavin hovin pihalla ja häpäisi hänen ruumiinsa. Hänet julistettiin myöhemmin marttyyriksi.
Pyhimys.
Hänet haudattiin Simjonovskin luostarin katedraaliin Kiovaan. Vuonna 1150 veli Svjatoslav Olgovitš siirrätti jäännökset Tšernigovin Kirkastumisen katedraaliin. Venäjän ortodoksinen kirkko kanonisoi hänet pyhäksi uskolliseksi ruhtinaaksi.
Henri Sigfridsson

Henri Sigfridsson (s. 1974) on suomalainen pianisti, joka on voittanut monia kilpailuita ja toiminut professorina useissa alan oppilaitoksissa Keski-Euroopassa.
Sigfridsson aloitti pianonsoiton 10-vuotiaana Turun konservatoriossa. Sieltä hän jatkoi Sibelius-Akatemian nuorisokoulutukseen ja siirtyi myöhemmin solistiselle osastolle professori Erik T. Tawaststjernan oppilaaksi. Lisäksi Sigfridsson on opiskellut 1995–1997 Weimarin musiikkikorkeakoulussa professori Lazar Bermanin ja 1995– Kölnin musiikkikorkeakouluissa Pavel Gililovin johdolla.
Sigfridsson on menestynyt hyvin useissa pianokilpailuissa. Vuonna 1992 hän tuli jaetulle toiselle sijalle Maj Lind -pianokilpailussa ja samana vuonna hän sai toisen palkinnon Nyborgin pohjoismaisessa pianokilpailussa. Weimarissa pidetyn Franz Liszt -kilpailun hän voitti 1994, vuonna 1995 hän voitti pohjoismaisen solistibiennalen Reykjavíkissa ja vuonna 2000 toisen palkinnon Géza Anda -kilpailussa Zürichissä. Maaliskuussa 2004 hän sai toisen palkinnon Maria Callas Grand Prix -kilpailussa Ateenassa. Bonnin Beethoven-kilpailun Sigfridsson voitti vuonna 2005.
Sigfridsson on asunut ja musisoinut pitkään Saksassa. Hän on esiintynyt Ruhrin pianofestivaalilla sekä Luzernin festivaalilla ja Ravinia-festivaalilla. Sigfridsson on soittanut useiden sinfoniaorkestereiden solistina. Orkestereiden joukossa ovat Zürichin Tonhalle-orkesteri, Pietarin filharmoninen orkesteri, MDR sinfoniaorkesteri, Camerata Academica Salzburg ja Stuttgartin kamariorkesteri. Suomalaisten orkesterien solistina Sigfridsson esiintyy säännöllisesti ja Kuhmon Kamarimusiikissa hän vieraili 2006, 2007 ja 2013.
Sigfridsson on ollut professorina useissa alan oppilaitoksissa: Grazin musiikkiyliopistossa 2008–2009, 2010-2012 hän oli vierailevana professorina Hanns Eislerin musiikkiyliopistossa Berliinissä ja vuodesta 2011 lähtien Essenissä Folkwangin taideyliopistossa, mitä pidetään yhtenä Saksan tärkeimmistä pianonsoiton opetusviroista.
Sigfridsson oli Korholman musiikkijuhlien taiteellinen johtaja 2012–2017.
Izjaslav II

Izjaslav II Mstislavitš, kastettuna "Panteleimon" (ven. Изяслав II Мстиславич) ; (1097– 13. marraskuuta 1154) oli Kiovan Rusin suuriruhtinas vuosina 1146–1154.
Suku.
Hänen vanhempansa olivat Kiovan suuriruhtinas Mstistlav I Suuri ja Ruotsin prinsessa Kristina Ingesdotter, hän oli toiseksi vanhin poika. Hänellä oli yhdeksän sisarusta ja kolme sisaruspuolta, hänen veljistään Rostislav I seurasi häntä Kiovan suuriruhtinaana ja velipuoli Vladimir III Mstislavitš seurasi Kiovan suuriruhtinaana Rostislavia.
Ruhtinas.
Hän oli myös Perejaslavlin ruhtinas vuosina 1132 ja 1143–1145; Turovin ruhtinas vuosina 1132–1134, Rostovin ruhtinas 1134– ja Volynian ruhtinas vuosina 1134–1142. Hän oli Rurikin suvun ruhtinaiden Izjaslavitšin sukuhaaran perustaja Volyniassa.
Hän nousi valtaan syrjäytettyään Igor II:n vuonna 1146 ja hallitsi Kiovaa kuolemaansa vuoteen 1154 saakka. Izjaslav oli suosittu ja energinen hallitsija. Hän halusi irrottaa Ukrainan ortodoksisen kirkon Konstantinopolin patriarkan alaisuudesta.
Avioliitot ja jälkeläiset.
Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Saksan kuningas Konrad III:n ja tämän ensimmäisen puolison Gertrude von Comburgin tytär, mahdollisesti "Agnes" von Hohenstaufen (k. 1151). 
Heille syntyivät lapset:
Izjaslavin toinen puoliso oli Georgian kuningas Demetrius I:n ja tämän nimeltä tuntemattoman puolison tytär Bagrationi, mutta he olivat naimisissa vain muutaman kuukauden vuonna 1154 ennen hänen kuolemaansa. Aviomiehensä kuoleman jälkeen leski palasi Georgiaan.
Supaplex

Supaplex on Michael Stoppin ja Philip Jespersenin ohjelmoima ja Dream Factoryn vuonna 1991 julkaisema "Boulder Dash" -klooni. Se julkaistiin alun perin Atari ST:lle, Amigalle ja MS-DOS:lle. Pelissä on 111 tasoa.
Pelin idea on, että pelaaja on "Murphy", tietokoneen sisälle joutunut hahmo. Sen tehtävänä on poistaa bugeja koneelta keräämällä "infotroneja". Tasot koostuvat 60x24 ruudusta. Ne sisältävät pelihahmon ja infotronien lisäksi muun muassa kiviä ja vihollisia.
Dorothy Cheney

Dorothy ”Dodo” Bundy Cheney (1. syyskuuta 1916 Los Angeles, Kalifornia – 23. marraskuuta 2014 Escondido, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen tennispelaaja. Hän voitti Australian mestaruusturnauksen kaksinpelin vuonna 1938.
Hän oli May Suttonin tytär ja pääsi itse International Tennis Hall of Fameen vuonna 2004. Hän jatkoi pelaamista yhdeksänkymppiseksi saakka, pelaten muun muassa vuonna 2011 yli 90-vuotiaiden naisten sarjassa Yhdysvaltojen mestaruuskilpailuissa.