Montignacin dieetti

Montignacin dieetti on ranskalaisen Michel Montignacin kehittämä laihdutusruokavalio, joka eroaa vähähiilihydraattisesta ruokavaliosta keskittymällä hiilihydraattien määrän sijasta niiden laatuun sekä siihen, minkä ruoka-aineiden kanssa niitä nautitaan. Se muistuttaa jossain määrin Atkinsin dieettiä ja Zone-dieettiä mutta eroaa niistä pääperiaatteiltaan. 
Montignacin dieetti perustuu:
Toisin kuin Atkins, Montignacin dieetti ei ole ketogeeninen dieetti, eli tavoitteena ei ole ketoosi. Ruoan määrää ei rajoiteta millään tavalla. Sen sijaan pääpaino on hiilihydraattien glykeemisellä indeksillä ja insuliinitason seurannalla. Laihtuminen tapahtuu siis säätämällä insuliinitaso veressä sille tasolle, jossa saannon ja kulutuksen suhde maksimoi suhteellisen kulutuksen eikä lipogeneesi käynnisty. Kuten Atkinsissa ja Zonessa, nopeita hiilihydraatteja pyritään välttämään mahdollisimman paljon. Laihtumisnopeus on hitaampaa kuin ketogeenisissä dieeteissä mutta tasaisempaa; Atkinsin erikoisuus on, että paino putoaa kilon-kahden hyppäyksinä parin viikon välein, kun taas Montignacissa paino putoaa tasaisesti. 
Montignacin dieetti käytännössä.
Samoin kuin Atkins, dieetti koostuu eri vaiheista. Montignacin dieetissä on kaksi vaihetta, I-vaihe (vastaa Atkinsin induktiota) ja II-vaihe (vastaa Atkinsin ylläpitovaihetta.
Montignacin dieetin perusperiaate on, että vähärasvaista ja vähähiilihydraattista dieettiä noudatetaan eri aikoihin vuorokaudesta, jotta insuliinivaste pysyisi mahdollisimman tasaisena eikä siihen muodostuisi piikkejä, kuten usein tapahtuu vähärasvaisessa ruokavaliossa.
 hiilihydraattia, ei rasvaa vaan esimerkiksi viljatuotteita, rasvatonta maitoa
 proteiiniaamiainen, esimerkiksi munaa, leikkeleitä, makkaraviipale
 hedelmäaamiainen (pelkkiä hedelmiä)
Yöpalat eivät ole sallittuja ja myöskään paastoaminen ei kuulu Montignacin menetelmään. Välipalaksi voi syödä hedelmän tai palan juustoa. (Yksinään nautittu rasva ei stimuloi insuliinieritystä, eikä nosta verensokeria eikä siis lihota.)
Haima ja insuliinituotanto.
Montignacin mukaan lihominen on haiman toimintahäiriö ja johtuu toisaalta liian voimakkaasta insuliinivasteesta ja toisaalta siitä kehittyvästä insuliiniresistenssistä. Toisilla se johtuu perintötekijöistä, ja taipumus on lapsesta lähtien, toisilla taas se ilmenee iän mukana, kun haimaa jatkuvasti rasitetaan nopeilla, pienimolekyylisillä hiilihydraateilla. Syynä on insuliinivaste, joka on ihmisillä yksilöllinen. 
Montignacin etuna on se, että siinä ei tarvitse laskea energiasisältöä, toisin kuin vähärasvaisissa dieeteissä, eikä myöskään hiilihydraatteja, toisin kuin esimerkiksi Atkinsin dieetissä. Montignacin menetelmää on suhteellisen yksinkertaista noudattaa perusperiaatteen sisäistämisen jälkeen. Jos insuliiniresistenssi on jo ehtinyt kehittyä, laihtuminen voi olla hyvin hidasta.
Kritiikki.
Montignacin dieetti leimataan usein huuhaaksi, mutta sen toimivuudesta on näyttöä. Vaikka yhdistelyperiaatetta on kritisoitu ja se on leimattu pseudotieteeksi, kyse on kuitenkin insuliinitason säätelystä: syömällä hiilihydraatteja ja rasvaa/proteiineja eri aikoihin elimistön insuliinitasoa kyetään säätelemään ja insuliinivastetta tasapainottamaan. Montignacin etuna ketogeenisiin dieetteihin, kuten Atkinsiin, verrattuna on parempi rasituskestävyys, ja vähärasvaisiin verrattuna se, että laihtuminen tapahtuu lihasmassaa menettämättä.