tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kirsti Manninen

Kirsti Marjatta Manninen (o.s. Aukia, s. 22. lokakuuta 1952 Seinäjoki) on suomalainen kirjailija ja käsikirjoittaja, joka on julkaissut toistasataa teosta omalla nimellään ja kirjailijanimellä Enni Mustonen. Mannisen laajaan tuotantoon kuuluu lastenkirjoja, historiikkeja, näytelmiä, televisiokäsikirjoituksia, historiallisia romaaneja, naisviihdettä, dekkareita ja kirjallisuudentutkimuksia. 
Elämä ja ura.
Kirjailija ja rehtori Pekka Aukian tyttärenä Seinäjoella syntynyt ja Mäntsälässä varttunut Kirsti Manninen opiskeli Helsingin yliopistossa kotimaista kirjallisuutta, Suomen historiaa, suomen kieltä, kasvatusoppia ja tiedotusoppia. Hän avioitui eläinlääkäriksi opiskelleen Pekka Mannisen kanssa ja ryhtyi vuonna 1974 miniäksi tämän maataloon Mäntsälän Jokelanseudulle. He saivat nopeaan tahtiin viisi lasta kunnes erosivat vuonna 1990. 
Kotiäitinä Manninen kirjoitteli aluksi "Helsingin Sanomiin" arvosteluja naisille suunnatusta viihdekirjallisuudesta. Oman kirjailijanuransa hän kertoo alkaneen kimpaannuksesta eteläpohjalaisten ränniyrittäjien surkeaan laatuun ja rahapulasta heidän ison laskunsa edessä. Maatilan rakennuksiin asennetut rännit olivat notkahtaneet jo ensimmäisessä isossa sateessa. Rännit olivat mustia, mistä syntyi nimimerkki Enni Mustonen. Kiivaan kirjoitustahtinsa – pari kolme kirjaa vuodessa ja lisäksi tv-sarjoja – hän sanoo juontavan 15-vuotiaana viettämästään vuodesta sveitsiläisessä tyttöjen sisäoppilaitoksessa ja siellä saamastaan konekirjoitusopetuksesta.
Manninen väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1987 Ylioppilaslehden pakinoista ("Ollista Bisquitiin – Ylioppilaslehden pakinat 1913–1968").
Mannisen kirjoittamasta ja Pirkko Kanervan kuvittamasta teoksesta "Tivolimäellä tavataan" tehtiin samanniminen animaatiosarja vuonna 1989.
Vuonna 2006 Manninen sai yhdessä Jussi Kaakisen ja Juha Kuisman kanssa Suomen tietokirjailijat ry:n Tietopöllö-palkinnon teoksesta "Suomen lasten historia". Vuonna 2009 hänelle myönnettiin Kaarina Helakisa -palkinto.
Kirsti Mannisen tytär on kirjailija Katri Manninen. Pojat Kusti ja Jaakko ovat muusikoita. Mannisen toinen avioliitto 1990-luvulla jäi lyhyeksi miehen kuoltua keuhkosyöpään kolmen yhteisen vuoden jälkeen.
Manninen on kirjoittanut myös asuinseutunsa Mäntsälän Jokelanseudun historiasta. Hän sai törkeästä veropetoksesta ja kirjanpitorikoksesta kuuden kuukauden ehdollisen vankeusrangaistuksen maaliskuussa 2017. 
Tuotanto.
Romaanit nimimerkillä Enni Mustonen.
Kytösavun tarinoita.
- Mustonen, Enni: "Pikkupappilan joulu". Helsinki: Otava, 2025. ISBN 978-951-1-51655-2
- Mustonen, Enni: "Pappilan piika". Helsinki: Otava, 2026.
Yhteisniteet
Lastenkirjat.
kuvitus Pirkko Kanerva
Helena Kallio

Helena Katariina Kallio (s. 13. maaliskuuta 1969 Turku) on suomalainen kirjailija ja näyttelijä. Hän on työskennellyt myös ohjaajana, käsikirjoittajana ja teatterintutkijana. Kallio on julkaissut novelleja, runoja, artikkeleita sekä dramatisoinut näytelmiä. Hänen esikoisromaaninsa "Ennen kuin sielu puutuu" ilmestyi 2006.
Kallio voitti Gummeruksen ja Nuoren Voiman Liiton novellikilpailun 2002 novellillaan "04.02". Lisäksi hän on sai 2004 kunniamaininnan Solveig von Schoultz -kilpailussa ruotsinkielisellä runosarjalla "Sisyfos" ja oli ehdokkaana 2006 Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Helena Kallion vanhemmat ovat professori Aili Nenola-Kallio ja tutkija Jussi Kallio.
Tommi Melender

Tommi Melender (s. 2. helmikuuta 1968 Espoo) on suomalainen kirjailija, runoilija ja toimittaja.
Melenderin romaani "Ranskalainen ystävä" oli vuoden 2009 Finlandia-palkintoehdokas. Esseekokoelma "Kuka nauttii eniten" oli Runeberg-palkintoehdokas 2010. Hänelle myönnettiin 2021 valtion viisivuotinen taiteilija-apuraha.
Elämä ja ura.
Melender on koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden maisteri Jyväskylän yliopistosta pääaineenaan valtio-oppi.
Melender julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa "Tässäoloa tai unta" vuonna 1989. Häneltä ovat ilmestyneet myös kokoelmat "Maanosa minussa" (2003) ja "Metallisiivet selässä" (2004). Melenderin esikoisromaani "Kunnian mies" ilmestyi vuonna 2007. Toinen romaani "Ranskalainen ystävä" ilmestyi vuonna 2009 ja oli Finlandia-palkintoehdokas. "Lohtu" ilmestyi vuonna 2011 ja "Kylmä sota" 2014.
Melenderin ensimmäinen esseekokoelma "Kuka nauttii eniten" ilmestyi vuonna 2010 ja oli Runeberg-palkintoehdokkaana. Vuonna 2012 häneltä ilmestyi Timo Hännikäisen kanssa teos "Liberalismin petos". Kaunokirjallisuutta käsittelevä esseekokoelma "Yhden hengen orgiat" ilmestyi vuonna 2013 ja esseekokoelma "Onnellisuudesta" vuonna 2016.
Melenderin tuotannossa on vahvoja vaikutteita ranskalaisesta kirjallisuudesta. Hän käsittelee aikansa ilmiöitä uteliaana mutta etäältä, välillä satiirisin keinoin.
Yksityiselämä.
Melender asuu Vantaalla.
William Brewster

William Brewster (5. heinäkuuta 1851 – 11. heinäkuuta 1919) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
Brewster toimi Harvardin yliopiston vertailevan eläintieteen museon vapaaehtoisena konservaattorina (linnut) vuosina 1886–1900. Hän oli American Ornithologists' Unionin perustajia Elliott Couesin ja Joel Asaph Allenin kanssa 1883.
Brewster kuvaili ja nimesi muun muassa nokisorsan ("Anas rubripes").
Kapaneus

Kapaneus () oli kreikkalaisessa mytologiassa Hipponooksen ja Astynomen poika. Hänellä oli puolisonsa Euadnen kanssa poika Sthenelos. Kapaneus oli yksi seitsemästä Thebaa vastaan nousseesta sotapäälliköstä.
Kapaneus oli tarun mukaan suunnattoman vahva ja suurikokoinen ja vertaansa vailla soturina. Hänet tunnettiin myös röyhkeydestään. Theban piirityksen aikana hän seisoessaan Theban muurilla huusi, ettei itse Zeus voisi estää häntä hyökkäämästä kaupunkiin, josta suuttuneena Zeus iski Kapaneuksen vasamalla kuoliaaksi. Kapaneuksen ruumista tuhkattaessa tämän puoliso Euadne heittäytyy miehensä hautarovioon ja kuoli siten tämän mukana.
Kapaneuksen tarinaa ovat kertoneet Aiskhylos tragediassa "Seitsemän Thebaa vastaan", Euripides tragedioissaan "Turvananojat" ja "Foinikian naiset" sekä roomalainen runoilija Statius.
"Jumalaisessa näytelmässä" Dante näkee Kapaneuksen helvetin kolmannessa pyörössä. Muiden jumalanpilkkaajien tavoin Kapaneus on tuomittu olemaan polttavalla hiekalla, jossa heidän päällensä sataa hiljalleen tulta. Mutta päinvastoin kuin muut, Kapaneus ei torju tulta aivan kuin se ei häntä polttaisikaan. Danten tätä ihmetellessä Kapaneus kertoo olevansa sama mies niin kuolossa kuin elossakin ja uhmaavansa edelleen jumalaa.
Edward Donovan

Edward Donovan (1768, Cork, Irlanti – 1. helmikuuta 1837, Lontoo) oli irlantilaissyntyinen kirjailija, taiteilija, matkailija ja amatöörieläintieteilijä.
Donovan oli perustamassa "London Museum and Institute of Natural History" nimistä laitosta, jossa säilytettiin hänen laajaa luonnonhistoriallista kokoelmaansa. Kokoelma huutokaupattiin 1817.
Donovan julkaisi lukuisia kansantajuisia luonnonhistoriallisia teoksia. Linnuista hän kuvaili ja nimesi muun muassa amerikantukkasotkan ("Aythya collaris").
Vaasan vesitorni

Vaasan vesitorni on vuonna 1915 rakennettu vesitorni. Jugend-tyylinen punatiilinen rakennus tunnetaan Vaasan maamerkkinä. Se on 49 metriä korkea ja sen vesisäiliön tilavuus on 525 m³. Toisen maailmansodan aikana vesitorni palveli myös ilmatähystyspaikkana ja sen huipulle oli sijoitettu konekivääri ilmatorjuntaa varten. Vaasan vesitorni on vanhin vielä käytössä oleva vesitorni Suomessa.
Vesitornin näköalatasanne oli avoinna yleisölle kesäisin ja alakerrassa oli kesäkahvila. Vuonna 2007 se oli suljettu kunnostuksen takia. Vuonna 2009 vesitorni suljettiin yleisöltä Euroopan unionin turvallisuussäädösten vuoksi. Vesitornissa ei ole hissiä, joten huipulle joutui nousemaan 228 askelmaa portaita pitkin. Tällä hetkellä torni on seinäkiipeilijöiden käytössä. Tiloissa toimii Vaasalainen kiipeilykerho High Sport Ry.
Vesitornin tekniikka ei enää vastaa tarpeita ja siksi Vaasaan on suunnitteilla uusi vesitorni Huutoniemelle. Hanke on kaavoitusvaiheessa. Uuteen vesitorniin kaavaillaan kahta säiliötä, noin 5 000 kuutiometrin ylävesisäiliötä ja 3 000 kuutiometrin alavesisäiliötä.
Ritva Jalonen

Ritva Anneli Jalonen (oik. "Roine", s. 11. maaliskuuta 1958 Hanko) on suomalainen näyttelijä. Jalonen näytteli Tampereen Teatterissa valmistumisestaan saakka eli vuodesta 1981 vuoteen 2022, jolloin hän jäi eläkkeelle. Hän on naimisissa näyttelijä-teatterinjohtaja Esko Roineen kanssa. Jalosella on vuonna 1983 syntynyt poika. Tunnetuimmat roolinsa Jalonen on tehnyt Kummeli-ryhmän useissa tv-sarjoissa ja elokuvissa sekä tv-sarjassa "Sisko ja sen veli".
Marjukka Halttunen

Hilkka Marjukka Halttunen (oik. Halttunen-Autiovuori, s. 12. marraskuuta 1942 Helsinki) on suomalainen näyttelijä.
Halttunen toimi Suomen Kansallisteatterin näyttelijänä vuodesta 1973 ja jäi eläkkeelle vuonna 2009. Ennen Kansallisteatteria hän oli kiinnitettynä näyttelijänä Oulun kaupunginteatterissa ja Tampereen Työväen Teatterissa.
Halttunen on näyttelijäpariskunta Kaarlo Halttusen ja Hilkka Helinän tytär. Hänen sisarensa on käsikirjoittaja Elina Halttunen. Hän oli naimisissa näyttelijä-teatterinjohtaja Esko Roineen kanssa vuosina 1966–1976. Tästä liitosta on kaksi lasta, Sami ja Susanna Roine, joista jälkimmäinen on myös näyttelijä. Halttunen avioitui näyttelijä Pekka Autiovuoren kanssa vuonna 1987.
Rašt

Rašt (joskus myös Rešt) on maakuntakeskuksena toimiva kaupunki ja 1 224 neliökilometrin laajuinen, Safidrud-joen vasemmalla rannan rannikkoalangolla sijaitseva aliprovinssitason hallintoalue Iranin Gilanin provinssissa. Raštin kaupunki sijaitsee noin 24 kilometriä Kaspianmerestä lounaaseen, noin 250 kilometriä Teheranista luoteeseen.
Kaupungin asema Gilanin keskuskaupunkina on peräisin Venäjän keisarikunnan laajenemisen ajoilta 1600-luvulla. Kaupunki on vakavasti kärsinyt Venäjän (Neuvostoliiton) miehityksestä ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikana, sekä näitä seuranneesta talouden taantumasta.
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kaupungin väkiluku oli 639 951. Edeltävinä vuosikymmeninä kaupungin väkiluku on kehittynyt seuraavasti: 109 491 (1956), 143 557 (1966), 188 957 (1976), 290 897 (1986), 340 637 (1991), 417 748 (1996) ja 557 366 (2006).
Kaupunki on riisipeltojen ympäröimä. Seutu on alavaa tasankoa, osin merenpinnan alapuolella. Kaupungissa tuotetaan mattoja, kankaita sekä trikoovalmisteita, ja sitä ympäröi Gīlānin maakunta.
Jotkut Rashtin kuuluisista kaupunginosista ovat: Gulsar (Golsar), Safsar, Khamiran ja Kurdmahale (Kordmahaleh).
Adtranz

Adtranz (tai "ADtranz", täydelliseltä nimeltään "ABB Daimler Benz Transportation") oli saksalainen kiskokalustovalmistaja.
Yhtiö perustettiin 1996, kun ABB Henschel ja Daimler-Benzin omistaman AEG:n kuljetusvälineyksikkö (AEG Transportation) yhdistettiin. ABB ja Daimler-Benz omistivat Adtranzin aluksi tasasuurin osuuksin. Vuonna 1999 Daimler-Benzin toiminnan jatkaja DaimlerChrysler osti ABB:n osuuden ja nimesi Adtranzin uudelleen DaimlerChrysler Rail Systemsiksi.
Kanadalainen Bombardier Inc. hankki yhtiön omistukseensa vuonna 2000. Tämä teki Bombardieristä maailman suurimman kiskokalustovalmistajan. Kaupan aikoihin Adtranz oli maailman toiseksi suurin yritys alallaan.
Tortinmäki

Tortinmäki on Paattisten pohjoispuolella sijaitseva, Turun kaupunkiin ja Paattisten kaupunginosaan kuuluva kylä, jossa on noin 200 asukasta. Tortinmäellä on sijainnut muun muassa kansakoulu, joka lopetti toimintansa vuonna 1974. Kiinteistö toimi jonkin aikaa nuorisotalona, mutta nykyään siinä toimii kokouspalveluja tarjoava Tortinlinna. Tortinmäessä käy kerran viikossa Turun kaupungin kirjastoauto. Tortinmäellä sijaitsee vuonna 1955 perustettu tanssilava. Tortinmäen oma pankki lopetettiin kesällä 2007, ja sen tilalla sijaitsee nykyään kauneushoitola. Nykyään kylällä on jonkin verran uutta asutusta ja yritystoimintaa. Turusta on kylälle linja-autoyhteys. Tortinmäen ja Kauppatorin väliä kulkevat Fölin linjat 21 ja 23. Turun keskustaan on Tortinmäeltä matkaa noin 30 kilometriä. Euran ja Liedon aseman välillä kulkeva Seututie 204 kulkee kylän läpi. Yhdystie 2042 Alkaa Tortinmäeltä, ja päättyy Auraan.
Tortinmäen läheisyydessä sijaitsee luonnoltaan arvokas Kurjenrahkan suoalue sekä Kuhankuono, joka on kahdeksan kunnan rajapyykkinä nähtävyys. Turun korkein kohta, Karhunsauna (88,2 m), sijaitsee Tortinmäessä.
Jessore

Jessore () on kaupunki Bangladeshin lounaisosassa. Sen asukasluku oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 237 478.
Maantiede.
Jessore sijaitsee Bangladeshin lounaisosassa Gangesin sivuhaara Padman sivujoki Bhairabin varrella. Alue on alluviaalitasankoa Gangesin suistoa. Etelässä sijaitsevat Sundarbansin suot.
Historia.
Tarinan mukaan Jessoren nimi "Yaśora" on johdettu sanskritin sanasta "yashohara" eli vapaasti kääntäen "häpäisy". Bengalin sulttaani Daud Khan Karrani oli antanut maata paikalta neuvonantajalleen Vikramadityalle. Tarinan yhden version mukaan nimi "yashohara" viittaa näin paikalle perustetun uuden kaupungin vieneen aikaisemmin Vikramadityan keskuksena toimineen Gaurin maineen. Sittemmin vaikutusvaltainen hahmo alueella oli Vikramadityan poika Pratapaditya. Tarinan toisen version mukaan kaupungin nimi liittyy Pratapadityan maineeseen kapinoivana "zamindarina". Hänet alisti suurmoguli Jahangir.
Talous.
Jessorea ympäröivällä alueella tuotetaan riisiä, sokeriruokoa ja taateleja. Ennen Intian jakoa 1947 kaupunki oli tärkeä indigovärin tuotantokeskus, mutta jaon jälkeen toiminta siirtyi Intian puolelle.
Väestö.
Jessoren asukasluku oli Bangladeshin vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 237 478. Vuonna 2001 vastaava lukema oli 214 846 ja vuonna 1981 115 495.
Kathryn Morris

Kathryn Morris (s. 28. tammikuuta 1969 Cincinnati, Ohio) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Kathryn tunnetaan naispääosasta televisiosarjassa "Todistettavasti syyllinen" ja hän on vieraillut sarjassa "Xena". Sen lisäksi hän on näytellyt muun muassa elokuvissa "Minority Report" (2002), "Paycheck" (2003) ja "Mindhunters" (2004).
Belvedere

Belvedere on Itävallan pääkaupungissa Wienissä sijaitseva kahden barokkilinnan, Ylä- ("Oberes-") ja Ala-Belvederen ("Unteres Belvedere"), muodostama linna-alue. Molempien linnojen suunnittelusta on vastannut arkkitehti Johann Lukas von Hildebrandt, ja ne rakennutti Eugen Savoijilainen.
Vuonna 1752 Eugène Savoijin perijätär myi linnakompleksin arkkiherttuatar Maria Teresialle. Hänen perujaan on kompleksin nykyinen nimi, "Belvedere". Viimeinen Belvederessä asunut kuninkaallinen oli arkkiherttua Franz Ferdinand. Nykyisin linnassa sijaitsee "Österreichische Galerie Belvedere".
Pihkoo

Pihkoo on kylä Kotkan länsiosassa Kymijoen Koivukoskenhaaran länsipuolella. Kylän kautta virtaa pieni Kymijoen sivuhaara Pihkoonhaara. Kylässä sijaitsee Pihkoon koulu (luokat 1–5). Koulun oppilaat tulevat Pihkoon, Kaukolan, Katajasuon, Jäppilän ja Pernoon alueelta. Pihkoo kuului Kymin kuntaan vuoteen 1976 saakka.
Kaukola-Pihkoon alueella on 1 084 asukasta (31.12.2012). Luvussa ovat varsinaisen Pihkoon kylän lisäksi myös Kaukolan kaupunginosan asukkaat.
Wasa Aktiebankin talo

Wasa Aktiebankin talo on Helsingin Kaartinkaupungissa Eteläesplanadin ja Kasarmikadun kulmauksessa (Eteläesplanadi 12 – Kasarmikatu 27) sijaitseva rakennus, jonka rakennutti alun perin Wasa Aktiebank -pankki omaksi konttorikseen vuosina 1898–1899. Sen suunnitteli arkkitehtitoimisto Grahn, Hedman &amp; Wasastjerna yhdessä ruotsalaisen arkkitehti John Settergrenin kanssa. Rakennus on vielä nykyäänkin pankkikäytössä, sillä siellä sijaitsevat Pohjola Varainhoidon sekä The Royal Bank of Scotlandin konttorit.
Wasa Aktiebankin talon arkkitehtuuri edustaa uusrenessanssia, jonka innoittajina ovat Venetsian ja Espanjan renessanssipalatsit. Suorempana esikuvana on Tukholman keskustassa sijaitseva Hallwylin palatsi, jonka on suunnitellut Isak Gustaf Clason. Julkisivumateriaalina on käytetty Orsan hiekkakiveä, joka tuotiin Ruotsin Taalainmaalta. Eteläesplanadin puoleisen julkisivun yläosaan on veistetty Wasa Aktiebankin kotikaupunkiin viittaava Vaasan vaakuna. Alun perin vain talon ensimmäinen kerros oli toimistokäytössä ja muissa kerroksissa oli ylellisiä asuntoja. Wasa Aktiebank sulautui vuonna 1920 osaksi Suomen Liittopankkia ja myöhemmin edelleen Helsingin Osakepankkia (HOP). Talon sisätiloja uudistettiin useaan kertaan 1930–1970-luvuilla, jolloin asunnot muutettiin toimistokäyttöön. HOP:n jälkeen talossa on toiminut muun muassa Handelsbankenin konttori.
Kyrassieerit

Kyrassieerit olivat eurooppalaista raskasta ratsuväkeä. Nimensä he saivat käyttämästään rintapanssarista, kyrassista.
Ensimmäisen kerran he ilmestyivät renessanssin taistelukentille 1400-luvun lopulla. Aluksi kyrassieerit erosivat vain vähän keskiaikaisista ritareista, ainoana erona rataslukkopistoolien lisääminen aseistukseen (miekan ja peitsen lisäksi), mutta myöhemmin kokovartalohaarniskaa kevennettiin, ja 1600-luvun lopulla kyrassieerit pitivät enää vain rinta- ja selkäpanssaria sekä kypärää.
Kyrassieerit olivat tyypillinen raskaan ratsuväen muoto Euroopassa. Erilliset kyrassieeri-osastot hävisivät taistelevista eurooppalaisista armeijoista vasta ensimmäisen maailmansodan aikana.
Krenatööri

Krenatööri (, kranaattimies) oli jalkaväen eliittisotilas. Erityisiä krenatöörejä käytettiin Euroopassa aluksi piiritysten rynnäköissä 1600-luvulla heittämään kranaatteja. Tähän tehtävään valittujen sotilaiden piti olla voimakkaita ja rohkeita, jotta he pystyivät suoriutumaan henkisesti ja fyysisesti vaativasta tehtävästään etulinjassa. Erillisiä krenatööriosastoja perustettiin 1600-luvun puolenvälin jälkeen Ranskassa, ja pian muuallakin Euroopassa.
Krenatööreille tyypillinen, korkea hiippamainen päähine, "karpuusi", oli kapea verrattuna muihin ajalle tyypillisiin päähineisiin. Leveä hattu olisi vaikeuttanut kranaatin heittoa.
Vaikka kranaattien käyttö sodankäynnissä vähenikin 1800-luvulle tultaessa, krenatööri on säilynyt nykyaikaan asti eliittijoukko-osastojen nimissä. Uuteen kukoistukseen kranaatit nousivat ensimmäisen maailmansodan juoksuhaudoissa, mutta silloin ne kuuluivat jo tavallisenkin jalkaväkimiehen aseistukseen. 
Saksan asevoimissa toisessa maailmansodassa käyttöön otettu termi panssarikrenatööri () on edelleen käytössä Saksan maavoimissa, missä tämä viittaa mekanisoituun jalkaväkeen.
Espanjalainen neliö

Espanjalainen neliö eli tercio on espanjalaisten 1400- ja 1500-lukujen vaihteessa Italiassa sotiessaan kehittämä jalkaväen taktinen muodostelma.
Espanjalainen neliö.
Espanjalaisen neliön perusperiaatteena oli yhdistää ruutiaseet (aluksi hakapyssyt tai arkebuusit, myöhemmin musketit) pitkien keihäiden, niin sanottujen piikkien kanssa. Tällä tavoiteltiin toisaalta jalkaväen puolustus- ja hyökkäyskyvyn yhdistämistä yhteen taktiseen yksikköön, toisaalta kykyä lyödä taistelussa sekä jalka- että ratsuväki. Tämä uusi taktiikka mullisti nopeasti sodankäynnin Euroopassa ja muut maat seurasivat espanjalaista mallia jalkaväkensä järjestämisessä. Vaikka muuallakin käytettiin espanjalaista neliötä, nimenomaan espanjalainen jalkaväki hallitsi taktiikan paremmin kuin kukaan muu ja hallitsi Euroopan taistelukenttiä.
Vaikutukset sodankäyntiin.
Espanjalainen neliö siirsi asevoimien painopisteen jalkaväkeen. Perinteisesti keihäsmiehet järjestettiin yhteen isoon neliöön, jonka jokaiseen kulmaan sijoitettiin pienempi neliö hakapyssymiehiä tai musketöörejä. Näin muodostui eräänlainen liikkuva linnoitus, joka oli erittäin vahva puolustautumaan, mutta kykeni myös hyökkäämään. Muitakin muotoja käytettiin erillisten tercioiden järjestämisessä, mutta perusperiaate jakaa taisteleva joukko useaan erilliseen espanjalaiseen neliöön säilyi. Yhdessä tällaisessa muodossa oli tyypillisesti puolestatoista tuhannesta aina kolmeentuhanteen sotilaaseen. Erityisen tehokas tercio oli turkkilaisia vastaan, joiden ratsuväki ei kyennyt rynnäköimään terciota vastaan, ja joilla ei ollut tehokasta, lähitaisteluun kykenevää jalkaväkeä. Tämä johtui siitä, että eturivit olivat yleensä haarniskoidut, jolloin jousiammunnalla, joka oli turkkilaisten vahvuus, ei ollut juurikaan vaikutusta tercioon.
Käytön loppuminen.
Espanjalaisen neliön valtakausi loppui, kun Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolf löi katolisen liigan joukot Breitenfeldin taistelussa 1631. Kustaa käytti luomaansa kevyttä kenttätykistöä, pistoolein varustettua rynnäkköratsuväkeä ja uutta jalkaväen treffen-taktiikkaa ja murskasi espanjalaisten maineen lyömällä neljätoista "voittamatonta terciota". Tercio osoittautui haavoittuvaksi kenttätykistölle, jota vastaan ei voitu suojautua haarniskoin, ja jonka tekemiin aukkoihin ratsuväki kykeni rynnäköimään. Tämän jälkeen neliötä käytettiin vielä menestyksekkäästi jalkaväentaktiikkana, mutta linjajalkaväki voitti koko ajan uusia kannattajia tulevaisuuden edustajana. Lopullisesti espanjalainen neliö poistui käytöstä ennen 1700-luvun alkua.
Tytti Jäppinen

Tytti Issakainen (o.s. "Jäppinen"; s. 1949 Lahti) on suomalainen kirjailija, sanoittaja, säveltäjä ja viestinnän kouluttaja. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri.
Näytelmiä, esityksiä.
Jäppinen tuli tunnetuksi 1970-luvulla opiskelijoiden pääsiäisnäytelmästä "Passiodraama". Temppeliaukion kirkkoon tehty esitys levisi sittemmin eri puolille maata ja kasvoi suurten harrastajajoukkojen suosimaksi.
Hän käsikirjoitti Toivon laiva -esityksen Suomen luterilaisen kirkon 500-vuotisjuhlaan Turun tuomiokirkon edustalla vuonna 2000. Esitys rakentui elämyksen, musiikin, draaman ja rukouksen varaan. 
Jäppinen on käsikirjoittanut kirkkonäytelmän "Vihan päivät 1918", jota on esitetty Tampereen tuomiokirkossa maalis-huhtikuussa 2007. Näytelmän alkuperäiset tapahtumat sijoittuvat alun perin Tampereen tuomiokirkkoon. Esityksen ohjasi Kari Hakala. Yhdessä Hakalan kanssa Issakinen kirjoitti myös näytelmät "Yhdestoista hetki" (esitettiin pääsiäisenä 2009 Olavinlinnassa) ja "Eläkepommi" (ensi-ilta Tampereen Teatterissa syyskuussa 2009).
Tytti Issakainen sai vuonna "2007" Kirkon kulttuuripalkinnon kirjallisesta toiminnastaan, jossa hän on kuvannut monipuolisesti kirkon historian merkittäviä tapahtumia, kuten Agricolan juhlavuoden pääjuhlan käsikirjoituksessa tai kirkkonäytelmässä Vihan päivät 1918 Tampereen tuomiokirkon käyttöönottojuhlien yhteydessä.
Sävellyksiä ja sanoituksia.
Yleisradion äänilevystön mukaan Jäppinen on säveltänyt ja sanoittanut seuraavat laulut:
Orfeo

Orfeo (L'Orfeo; La favola d'Orfeo) (SV 318) on myöhäisrenessanssin tai varhaisbarokin "favola in musica" (it. "musiikkitarina") ja yksi varhaisimpia oopperaksi katsottavista teoksista, eräiden mukaan ensimmäinen todellinen suuri ooppera. Sen sävelsi Claudio Monteverdi, ja libreton oopperaan kirjoitti Alessandro Striggio. Perustana oopperan libretolle on ollut kreikkalaisen mytologian taru Orfeuksesta ja Eurydikestä, jossa Orfeus laskeutuu Haadekseen yrityksenään tuoda kuollut morsiamensa Eurydike takaisin elävien maailmaan. Ooppera kirjoitettiin vuonna 1607 hoviesitystä varten Mantovan vuosittaisille karnevaaleille. Vaikka yleisesti tunnustetaan, että Jacopo Perin "Dafne" on ensimmäinen oopperan lajityyppiin kuuluva teos, ja varhaisin kokonaan säilynyt ooppera on Perin "Euridice", "Orfeo" on varhaisin teos, jota edelleen esitetään säännöllisesti.
1600-luvun alussa näytelmien välinäytösmusiikki alkoi kehittyä täydellisen musiikkidraaman tai "oopperan" muotoon. Monteverdin "Orfeo" otti askeleen eteenpäin varhaisista kokeiluista ja tarjosi ensimmäisen täysin kehittyneen esimerkin tästä uudesta musiikin lajista. Ensiesitystä seuranneina vuosina teos esitettiin uudelleen Mantovassa ja mahdollisesti muissa italialaisissa kaupunkikeskuksissa. Monteverdi julkaisi teoksensa partituurin Venetsiassa vuonna 1609 ja uudestaan vuonna 1615. Säveltäjän kuoleman jälkeen vuonna 1643 oopperaa ei esitetty moniin vuosiin, ja se käytännössä katsoen unohdettiin, kunnes kiinnostus heräsi uudelleen 1900-luvun taitteessa modernien painosten ja esitysten muodossa. Ensimmäinen julkinen esitys kahteen ja puoleen sataan vuoteen järjestettiin konserttiversiona Pariisissa vuonna 1904, ja ensimmäinen moderni dramatisoitu näyttämöesitys nähtiin Pariisissa vuonna 1911.
Julkaistussa partituurissaan Monteverdi luettelee noin 41 soitinta, joita esityksessä tulee käyttää, ja eri soitinryhmät edustavat tiettyjä kohtauksia ja hahmoja. Esimerkiksi jousisoittimet, cembalot ja nokkahuilut edustavat Trakian maaseutua nymfeineen ja paimenineen, kun taas vaskisoittimet kuvastavat alamaailmaa ja sen asukkaita. "Orfeo" on sävelletty renessanssin ja barokin taitteessa, ja se hyödyntää kaikkia tuon ajan musiikin tekniikoita, erityisen rohkeasti polyfonian käyttöä. Teosta ei ole orkestroitu siten kuin se nykyään ymmärretään; renessanssin perinteiden mukaisesti soittajat noudattivat säveltäjän antamia yleisiä ohjeita, mutta heille annettiin huomattava vapaus improvisoida.
Bouvier

Bouvier (, ) on ranskalais-belgialainen koirarotu Flanderin maakunnasta. Bouvier on palveluskoirarotu ja se kuuluu FCI:n roturyhmään 1. Siitä käytettiin aiemmin suoraan ranskasta johdettua nimeä flanderinpaimenkoira (flaamin kielellä rodun nimi on vastaavasti "flaamienkarjakoira"). Nykyinen nimitys on hieman harhaanjohtava, koska bouviereita on kahta eri rotua: "bouvier des flandres" ja "bouvier des ardennes". Ensimmäinen bouvier rekisteröitiin Suomessa vuonna 1974 ja kasvatus alkoi vuonna 1981.
Ulkonäkö.
Silmät ovat vaakasuorat, hieman soikeat ja väriltään mahdollisimman tummat (kuitenkin karvapeitteen sävyyn sointuvat). Korvat ovat luonnostaan riippuvat, kolmion muotoiset, puolipitkät ja kärjestään hieman pyöristyneet. Rodun alkuperäisseudulla ne on perinteisesti typistetty pystyiksi ja kolmionmuotoisiksi. Karvapeite on karhea, hyvin tuuhea, hieman pörröinen, kuiva ja kiilloton, noin 6 cm pitkä. Ylähuulessa se muodostaa viikset ja leuassa tuuhean parran. Sallitut väritykset ovat harmaa, juovikas (brindle), hiilikko ("charbonnée") ja musta, joista viimeisin ei ole kuitenkaan toivottu. Urosten säkäkorkeus on noin 62–68 cm (ihanne 65 cm) ja narttujen 59–65 cm (ihanne 62 cm) - molemmilla sallitaan 1 cm:n poikkeama molempiin suuntiin. Urosten paino vaihtelee 35–40 kg ja narttujen 27–35 kg välillä.
Luonne ja käyttäytyminen.
Luonteeltaan bouvier on rauhallinen, älykäs, tarmokas ja rohkea. Se on yhden perheen koira, eikä se ole aina kovin kiinnostunut vieraista. Bouvier vaatii runsaasti liikuntaa päivittäin. Bouvier vaatii hyvän peruskoulutuksen ja siitä voi saada hyvän kaverin palveluskoiraharrastukseen. On muistettava, että bouvier on suuri ja vahva koira, eikä sitä voi jättää lapsien kanssa yksin.
Alkuperä.
Bouvier on kotoisin flaaminkielisen Belgian ja Ranskan rajaseuduilta, tarkemmin sanottuna Länsi-Flanderista ja Nordin departementista. Se on sukua vanhoille belgialaisille karjakoirille, kuten niin ikään länsiflanderilaiselle roeselarenkarjakoiralle. Alun perin sitä kutsuttiin nimillä "vuilbaard" ("likainen parta"), "koehond" ("lehmäkoira") ja "toucher de boeuf or pic" ("karjanajaja").
1900-luvun vaihteessa bouvier sai osakseen kansainvälisten koiraharrastajien huomion, ja se esiintyi ensimmäisen kerran näyttelyssä Brysselissä vuonna 1910. Belgialainen rotujärjestö perustettiin, ja belgialaiset ja ranskalaiset asiantuntijat laativat ensimmäisen rotumääritelmän vuonna 1912. Ensimmäisen maailmansodan alettua perinteiset paikalliset maatilat muuttuivat kuitenkin sotatantereeksi, minkä tuoksinnassa niillä työskennelleet koirat joko katosivat tai hävitettiin. Nykyisen rodun säilyminen oli Belgian armeijan ansiota, ja sen myötä rotu tuli tunnetuksi rohkeana ja älykkäänä sotakoirana. Rauhan aikana sitä käytettiin Euroopan poliisin palveluksessa ja sokeiden opaskoirana. Toisen maailmansodan jälkeen bouvier oli jälleen sukupuuton partaalla, mutta kotimaistaan lähteneet eurooppalaiset onnistuivat viemään jäljellä olleita yksilöitä Yhdysvaltoihin.
Honkola (Äänekoski)

Honkola on yksi Äänekosken kylistä. Honkolan pienalueella oli 639 asukasta vuonna 2013. Kylä on omakotitalopainotteinen, pääasiassa melko harvaan asuttu alue noin kuusi kilometriä Äänekosken keskustasta etelään. Kylä sijaitsee noin 40 kilometriä Jyväskylästä pohjoiseen ja länteen Saarijärvelle sieltä on matkaa noin 27 kilometriä. Honkolan kylällä toimii aktiivinen kylätoimikunta, joka järjestää asukkaille monenlaista toimintaa. Kylällä toimii myös Äänekosken suurin kyläkoulu, Honkolan koulu.
Honkolan vanha kylämaisema on kulttuurisuojelukohde. Osa taloista on alun perin rakennettu 1800-luvulla, useita on kuitenkin korjattu myös 1900-luvulla. Kulttuuhistoriallisesti arvokkaita ovat esimerkiksi alueella sijaitsevien maatilojen päärakennukset. Honkolan kylän maisemat koostuvat sekametsistä, joista osa on raivattu pelloiksi jo 1700-luvulla. Alueen väkimäärä on kasvussa, ja kasvanutta tonttikysyntää on yritetty tyydyttää aktiivisella kaavoituspolitiikalla, kulttuurihistoriallisia arvoja vaalien.
Vuonna 2016 Honkola oli osallisena Äänekosken vesikriisissä, mutta selvisi pienin vaurioin. Yhdistelmäkaivo, jossa käyttövesi ja tekninen vesi olivat sijoittuneet, sijaitsi Honkolan Kolunpohjassa. Suurimmat oireet ilmaantuivat tästä syystä naapurikylässä Hietamalla, mutta myös Honkolan kylän alueella vedelle annettiin keittokehotus useiksi viikoiksi.
Honkolan alueen suurin vuosittainen urheilutapahtuma on Secto Rally (entinen Neste Rally, entinen Suomen ralli, jonka reitti on vuodet 2016-2022 kulkenut läheltä Honkolan aluetta Äänekosken erikoiskokeella. Esimerkiksi vuosina 2024 ja 2025 Äänekosken erikoiskoe sijoittui Sumiaisiin, eikä rallia ajettu Honkolassa.
Orlando Paladino

Orlando Paladino ("Ritari Roland") on kolminäytöksinen "dramma eroicomico" -ooppera, jonka on säveltänyt Joseph Haydn ja jonka libreton on kirjoittanut renessanssirunoilija Ludovico Arioston tarinan pohjalta Nunziato Porta (Carlo Fancesco Badinin tekstiin "Le pazie d’Orlando"). Aihe on 800-luvulta, jolloin siitä muodostui Ranskan kansallisrunoelma "Raivoisa Roland". Oopperan ensi-ilta oli 6. joulukuuta 1782 Esterházyn palatsissa Unkarissa.
Haydn sävelsi oopperan tilaustyönä, sillä Venäjän keisari vieraili Esterházyn palatsissa Unkarissa ja isännät halusivat uuden oopperan esitettäväksi vieraalle. Esityksestä tuli Haydnille valtaisa menestys. Orlando Paladinoa pidetäänkin yhtenä 1700-luvun merkittävimmistä oopperateoksista.
Äänitteet.
Benjamin Luxon - Rodomonte.
Ө

Ө on kyrillinen kirjain. Se sisältyy baškiirin, burjaatin, jakuutin, kalmukin, kazakin, kirgiisin ja mongolian aakkosiin. 
Ääntäminen.
Ө ääntyy tavallisesti vokaalina /œ/, kazakissa myös /wʉ/. Jakuutissa sen äännearvo on /ø/, kazakissa /ø/, .
Glory Road (albumi)

Glory Road on Ian Gillanin Gillan -yhtyeen kolmas studioalbumi, joka julkaistiin lokakuussa 1980. Albumi nousi Britannian albumilistan kolmannelle sijalle, ja pysyi listalla yhteensä kaksitoista viikkoa.
Vinyylilevyn julkaisun yhteydessä julkaistiin rajoitetun painosmäärän (15 000 kpl) erikoisversio, joka sisälsi ylimääräisen Bonus-minialbumin "For Gillan fans Only".
Vuoden 1989 CD-painos.
Levy julkaistu uudelleen CD-formaatissa vuonna 1989 Virgin -levymerkillä.
Kokonaiskesto: 78.23
Olkijoki

Olkijoki on kylä Raahessa entisen Pattijoen kunnan alueella.
Kylässä toimii peruskoulun ala-aste.
Historiaa.
Olkijoen kylässä 19. marraskuuta 1808 tekivät suomalaiset ja venäläiset aselevon, joka lopetti Suomen sodan sotatoimet Suomen alueella. Carl Johan Adlercreutzin ja Nikolai Kamenskin välillä käytyjen neuvottelujen pohjalta solmittiin aseleposopimus, jossa sovittiin, että Ruotsin armeija suomalaisine joukkoineen vetäytyy Kemijoen taakse. Oulu tuli jättää venäläisille 29. marraskuuta mennessä ja Kemi 13. joulukuuta mennessä.
Olkijoen kylän Lassilan talon se huone, jossa sopimus tehtiin on säilynyt nykypäivään Olkijoen rauhanpirttinä.
Eino Koivistoinen

Eino Hannes Koivistoinen (10. toukokuuta 1907 Kuopio – 14. joulukuuta 1987 Kotka) oli suomalainen merikapteeni ja kirjailija.
Henkilöhistoria.
Koivistoisen vanhemmat olivat kirvesmies Aaro Koivistoinen ja Johanna Miettinen ja puoliso vuodesta 1936 Salme Mirjam Soininen. Jazzmuusikko Eero Koivistoinen on heidän poikansa. Koivistoinen suoritti aliperämiehen, perämiehen ja merikapteenin kurssit 1930-luvulla, oli 1940−1941 Merisotakoulun upseerikurssilla ja 1942−1944 I upseerina sukellusvenelaivueen emälaiva Sisussa. Merimiehen uransa purje- ja höyrylaivoilla Itämeren ja Pohjanmeren alueilla aloittanut Koivistoinen ehti toimia perämiehenä muun muassa parkki Winterhudella ja parkentiini "Balticilla" ja myöhemmin kapteenina eri varustamoiden aluksilla. Hän jäi maihin 1950-luvulla ja työskenteli sen jälkeen kirjailijana ja merenkulun järjestötehtävissä, asuen pääasiassa Kotkassa.
Kirjallinen tuotanto.
Koivistoinen julkaisi romaaneja, novelleja, runoja, näytelmiä ja kuunnelmien käsikirjoituksia sekä suomennoksia. Hänen teoksensa "Valtameren kasvatti" (1945) perustuu löyhästi hänen omaan elämäänsä ja meriuraansa messipojasta merikouluun menoon asti.
Aukusti Oravala

Aukusti Alfred Oravala (25. syyskuuta 1869 Toholampi – 24. lokakuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen herännäispappi ja kirjailija, jolle myönnettiin teologian kunniatohtorin arvo. 
Varhainen elämä ja koulutus.
Oravalan isä oli kauppias ja maanviljelijä Ananias Oravala ja äiti Anna Liisa Kopsala. Oravala pääsi ylioppilaaksi Oulun Lyseosta 1891. Aukusti Oravala avioitui vuonna 1897 Hilma Susanna Klemolan kanssa. 
Ura pappina.
Oravala vihittiin papiksi vuonna 1896. Vuosina 1896–1897 Oravala toimi kirkkoherran apulaisena Lapualla, vuosien 1898–1899 aikana vt. kirkkoherrana Nurmossa ja 1899 Sauvossa, vuosina 1899–1900 vt. kappalaisena Lestijärvellä sekä 1900–1901 kirkkoherran apulaisena Kauhavalla. Pastoraalitutkinnon hän suoritti vuonna 1901, jolloin myös palasi Lapuan kirkkoherran apulaiseksi jatkaen siellä vuoteen 1902. Vuosina 1902–1903 Oravala toimi vt. kirkkoherrana Jurvassa ja vuosien 1903–1909 aikana vt. saarnaajana Töysässä. Tuona aikana hän oli myös Alavuden vt. kirkkoherrana vuoden 1906. Vuodet 1909–1910 hän toimi Satakunnan sisälähetysseuran matkasaarnaajana.
Nurmeksen kappalainen.
Vuonna 1910 Aukusti Oravala valittiin Nurmeksen kappalaiseksi ja yleisen sairashuoneen saarnaajaksi. Seuraavana vuonna hän kävi opintomatkalla Tanskassa tutkimassa maan kirkollisia oloja, uskonnollista ja seurakunnallista elämää sekä Kööpenhaminan kristillisiä hyväntekeväisyyslaitoksia. Nurmeksessa Oravala toimi myös kuntakokouksen esimiehenä vuodesta 1914 vuoteen 1918, jolloin hänet valittiin valtuuston puheenjohtajaksi. Samana vuonna Oravala toimi myös puheenjohtajana Nurmeksen Säästöpankin isännistössä sekä Nurmeksen yhteiskoulun johtokunnassa, jonka jäsenenä hän oli ollut vuodesta 1914. Vuonna 1918 hänet valittiin myös kirkolliskokouksen jäseneksi.
Kappalaisena ja sairaalahuoneen saarnaajana Nurmeksessa Oravala toimi vuoteen 1928 saakka. Sen ohessa hän toimi myös Nurmeksen yhteiskoulun uskonnon ja filosofian alkeiden sekä latinankielen opettajana vuodet 1918–1928. Hänet tuomittiin Nurmeksen käräjäoikeudessa Laamilan tilan perineiden Saurion sisarusten omaisuuden hävittämisestä ja petoksesta holhoojana ollessaan. 
Vihdin kirkkoherra.
Aukusti Oravala oli Vihdin kirkkoherrana vuosina 1928–1950 ja toimi myös "Länsi-Uusimaa"-lehden päätoimittajana vuodet 1932–1950. 
Teologi.
Oravala sai Helsingin yliopiston teologian kunniatohtorin arvon vuonna 1923
ja vuonna 1928 hänestä tuli kirkolliskokouksen asettaman virsikirjakomitean puheenjohtaja. 
Kirjallinen tuotanto.
Oravala tunnetaan herännäissaarnaaja Paavo Ruotsalaisen elämäkerran ja hänestä kertovan romaanin kirjoittajana.
Һ

Һ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy baškiirin, burjaatin, jakuutin, kalmukin, kazakin, kiltinänsaamen ja tataarin aakkosiin. Sitä käytettiin myös azerissa, mutta azeri kirjoitetaan nykyisin latinalaisella kirjaimistolla.
Ääntäminen.
Һ ääntyy tavallisesti [h] tai /h/.
Stalingradin rintama

Stalingradin rintama oli puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka perustettiin heinäkuussa 1942 kun 1., 5. ja 7. armeija siirrettiin reservistä Stalingradiin ja uudelleennimettiin 64., 63. ja 62. armeijaksi. Nämä armeijat muodostivat 12. heinäkuuta perustetun uuden rintaman ytimen. 28. syyskuuta Stalingradin rintama nimettiin uudelleen Donin rintamaksi ja annettiin kenraalieversti Konstantin Rokossovskin komentoon. Sen rintamavastuuta myös pienennettiin luomalla uusi Lounaan rintama Donin rintamalinjan länsipuolelle kenraali Nikolai Vatutinin komentoon. Samalla Andrei Jerjomenkon komentama Kaakon rintama nimettiin Stalingradin rintamaksi. 31. joulukuuta 1942 Stalingradin rintama uudelleennimettiin Etelän rintamaksi.
Syyskuussa 1942 Stalingradin taistelun alkaessa Stalingradin rintama koostui 51., 62., 63. ja 57. armeijasta, joihin kuului 4 931 tykkiä ja 455 panssarivaunua. Stalingradin rintama osallistui kenraali Jerjomenkon komennuksessa operaatio Uranukseen, missä se osallistui Saksan 6. armeijan motitukseen Stalingradin kaupungin ympäristöön. Stalingradin rintama osallistui myös Erich von Mansteinin johtaman 6. armeijan pelastusyrityksen pysäyttämiseen.
Taru Valkeapää

Taru Valkeapää (s. 1968 Lahti) on suomalainen esiintymiskouluttaja ja juontaja, joka tuli tunnetuksi 1990-luvulla tv-peli "Hugon" juontajana. Hän juonsi kesällä 1997 ja 1998 "Passi ja hammasharja" -ohjelmaa sekä vuosina 2001 ja 2002 "Suurta Seikkailua". Vuonna 2007 hän palasi televisioon ohjelman "Sinkkuäidille sulhanen" juontajana. Valkeapää on työskennellyt myös mallina ja näytellyt sivurooleissa neljässä elokuvassa.
Elämä ja ura.
Valkeapää voitti vuonna 1986 "Suosikki"-nuortenlehden mallikilpailun, teki PR-töitä Keskolle ja pääsi vuonna 1989 Always-mallitoimiston listoille. Hän toimi myös hiihdonopettajana Suomessa ja ”hiihtopummina” Itävallassa. Mallitoimistosta hänet keksittiin "Hugo"-ohjelman juontajaksi. Myöhemmin hän juonsi "Disneyworld"-ohjelmaa Radio Ykköselle ja tv-ohjelmia Ylelle ("1-2-3"-visailuohjelma, Euroviisukarsinnat 1996) ja MTV:lle ("Passi ja hammasharja", "Tulisuudelma"). Vuonna 1994 hän ryhtyi yrittäjäksi ja perusti vuonna 1996 Speaker’s Corner -esiintyjävälityspalvelun.
Hänen yrityksensä Speaker's Corner välittää juontajia tapahtumiin, televisioon, radioon ja mainoksiin sekä järjestää alan koulutusta. Hän on itse kouluttautunut ravintoneuvojaksi, hiihdonopettajaksi sekä ryhmäliikunta- ja sauvakävelyohjaajaksi. Hän on eronnut ja hänellä on kaksi poikaa (s. 2006 ja 2011).
Donin rintama

Donin rintama oli Puna-armeijan toisen maailmansodan Stalingradin taisteluun osallistunut rintama, joka syntyi 28. syyskuuta 1942 kun Stalingradin rintama nimettiin uudelleen Donin rintamaksi ja annettiin kenraali Konstantin Rokossovskin komentoon. Donin rintaman tehtäväksi annettiin saksalaisten pohjoisen sivustan häirintä ja Stalingradia puolustaneiden joukkojen tukeminen. Saksalaisten joukkojen jouduttua mottiin kaupunkiin Donin rintama toteutti "operaatio Renkaaksi" nimitetyn motintuhoamistaistelun. Operaatio alkoi 10. tammikuuta ja päätyi saksalaisten joukkojen antautumiseen 31. tammikuuta.
Operaation päätteeksi Rokossovski ylennettiin kenraalieverstiksi ja Donin rintama uudelleennimettiin Keskustan rintamaksi 15. helmikuuta 1943.
Minna Aaltonen

Minna Kaisa Aaltonen () oli suomalainen näyttelijä.
Ura.
Aaltonen opiskeli Mount­view Theatre Schoolissa Lontoossa 1987–1990. Hän tuli 1990-luvun alku­puolella tunnetuksi Renny Harlinin ohjaaman "Gladiaattorit"-sarjan juontajana. Hän esiintyi myös vuonna 1997 valmistuneessa James Bond -elo­kuvassa "Huominen ei koskaan kuole".
Yksityiselämä.
Aaltonen kuoli leikkauksen jälkeisiin komplikaatioihin syyskuun puoli­välissä 2021.
Aaltonen oli näyttelijä Leena Takalan tytär.
Armo Hormia

Armo Lahja Hormia (31. tammikuuta 1928 Juuka – 11. lokakuuta 1988 Mikkelin mlk) oli suomalainen psykiatri, kirjailija, runoilija, kirjankustantaja ja turkulainen kulttuurivaikuttaja. Hän käytti nimimerkkiä Lahja Kömi. Hänen veljensä oli kielen- ja kirjallisuudentutkija Osmo Hormia, heidän isänsä pappi ja kirjailija Yrjö Hormia.
Ura.
Hormia toimi Turun yliopiston hermo- ja mielitautien klinikan apulaisylilääkärinä vuosina 1956–1961 ja Turun vankimielisairaalan ylilääkärinä vuodesta 1961. Hän piti myös yksityisvastaanottoa, ja hän oli Suomen ensimmäinen televisiopsykiatri.
Vuonna 1962 Hormia perusti Turkuun Tajo-nimisen kustannusliikkeen, jonka toimitusjohtajana hän toimi lääkärintyönsä ohella. Merkittäviä Tajon julkaisemia kirjoja olivat muiden muassa Allen Ginsbergin runoista koottu kokoelma "Kuolema van Goghin korvalle", Ilja Ehrenburgin "Julio Jurenito" ja eteläamerikkalaisen runouden antologia "Näin ihminen vastaa". Suomalaisista kirjailijoista Ilkka-Juhani Takalo-Eskola ja Pirkko Jaakola julkaisivat esikoisteoksensa Tajon kustantamana. Tajo kustansi myös lastenkirjallisuutta. Kun Turussa pidettiin vuonna 1962 Turun Kirjailijat ry:n järjestämä Turun Runoseminaari 1962, johon kokoontui yli sata runoilijaa, kirjailijaa ja kriitikkoa keskustelemaan lyriikasta, Tajo julkaisi seminaarin keskustelut kirjana nimeltä "Runoseminaari 29.–30.9.1962: 60-luvun runouden merkeissä".
Tajon toiminta ei ollut taloudellisesti kannattavaa, ja se kykeni toimimaan vain, koska Hormia sai tuloja muista lähteistä. Viime vaiheissa kustantamoa hoiti Hormian puoliso Aiju von Schöneman, mutta heidän avioliittonsa päätyttyä eroon vuonna 1972 myös kustantamon toiminta loppui.
Von Schöneman on muistellut avioliittoaan väkivaltaisen Hormian kanssa Sinikka Klemettilän teoksessa "Aiju" (Turkuseura, 2014). Hormia pahoinpiteli vaimoaan muun muassa kuumalla vedellä ja poltti tämän tavaroita.
Armo Hormian isä oli pappi ja kirjailija Yrjö Hormia.
Suomennoksia.
Nimimerkillä "Lahja Kömi":
Senni Nieminen

Senni Nieminen (myös "Senni Lehto", oik. "Xenia Aleksandra Mäkelä", 21. maaliskuuta 1905 Turku – 28. heinäkuuta 1970 Turku) oli suomalainen näyttelijä. Hän oli kiinnitettynä Turun Työväen Teatteriin 1927–1946 ja Turun Kaupunginteatteriin vuodesta 1946. Teatterin ohella hän näytteli elokuvissa, televisiossa ja radioteatterissa. Näyttelijälaadultaan hän oli komedienne.
Vuonna 1958 alkoi radiossa kuunnelmasarja "Hilma ja Akseli", joka vuonna 1961 muutti televisioon Ere Kokkosen ohjaamana ja jatkui Akselia näytelleen Hemmo Airamon kuoltua "Hilma"-nimisenä 1967–1970. Sarjan käsikirjoittaja oli turkulainen Paavo Vihervä.
Senni Nieminen oli naimisissa näyttelijä Toppo Lehdon kanssa vuosina 1937–1943 ja näyttelijä Taito Mäkelän kanssa vuodesta 1952 kuolemaansa asti.
Harry Demetriou

Charidimos "Harry" Demetriou (s. 20. elokuuta 1958 Lontoo) on brittiläinen pokeriammattilainen. Hänen lempinimensä on "Wise Owl" ("viisas pöllö").
World Series of Poker.
Demetriou tuli pokeripiireissä tunnetuksi sijoituttuaan kolmanneksi Layne Flackin voittamassa World Series of Pokerin 2 000 dollarin no limit texas hold'em -turnauksessa vuonna 2002. Kolmostilastaan hän ansaitsi 80 200 dollaria.
Vuonna 2004 Dementriou oli WSOP:n pääturnauksessa kahdeksastoista ja sai palkintorahoina 147 500 dollaria. Toistaiseksi parhaan WSOP-sijoituksensa hän saavutti kesäkuussa 2005 jolloin hän oli $ 2,500 Short Handed No Limit Hold'em -turnauksen kakkonen. Turnauksen voitti thaimaalainen Isaac Galazan. Dementriou sai kakkostilastaan 163 850 dollaria. Vuonna 2006 hän oli samassa turnauksessa kuudes.
World Poker Tour.
World Poker Tourin toisen kauden WPT Invitational -kutsuturnauksessa Dementriou oli viides. Kisan voitti Phil Laak. WPT:n The Mirage Poker Showdown -turnauksessa toukokuussa 2006 Dementriou oli toinen Stanley Weissin jälkeen. Dementriou ansaitsi kakkostilastaan 673 272 dollaria.
Muut turnaukset.
Dementriou voitti vuonna 2004 järjestetyn Victor Chandler Poker Cup -turnauksen. Hän ansaitsi voitostaan 250 000 puntaa. Australian pokerimestaruuskilpailujen (Crown Australasian Poker Championships, "Aussie Millions") pääturnauksessa vuonna 2003 hän sijoittui kolmanneksi ansaiten 124 102 Australian dollaria.
Syyskuussa 2007 Dementrioun pokeriuran turnausansiot ylittivät 2,1 miljoonaa dollaria. Hän edustaa Martinspoker.com-nettipokerihuonetta.
Reservirintama

Reservirintama oli puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka perustettiin 30. heinäkuuta 1941 itärintaman läntisellä sektorilla ja sen ensimmäinen operaatio oli Jelnjan offensiivi syyskuun alussa. Moskovan taistelun alussa se osallistui saksalaisten etenemisen pysäyttämiseen, kärsi suuria tappioita ja liitettiin Lännen rintamaan.
Reservirintama luotiin hetkeksi uudelleen vuonna 1943 (sen nimi oli myös Kurskin rintama 24.–27. maaliskuuta ja Orjolin rintama 27.–28. maaliskuuta). Huhtikuussa se muutettiin Aron sotilaspiiriksi ja lopulta 9. heinäkuuta Arorintamaksi.
Kurskin rintama

Kurskin rintama oli puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka perustettiin 23. maaliskuuta 1943 Stavkan määräyksestä ja jonka komentajaksi nousi kenraalieversti Reiter. Kurskin rintamaan kuului 60. ja 38. armeija sekä 15. ilma-armeija ja sen tehtäväksi annettiin kriittisen Kurskin mutkan kärjen puolustaminen. Stavka lupasi vahvistaa rintamaa lisäarmeijoilla, todennäköisesti 63. ja 66.:lla, niin pian kuin mahdollista.
Stavkan suunnitelmat muuttuivat kuitenkin pian. Jo 27. maaliskuuta se hajotti Kurskin rintaman ja antoi 38. armeijan Voronežin rintamalle. 60. armeija luovutettiin Konstantin Rokossovskin komentamalle Keskustan rintamalle. Samalla luotiin uusi 3. ja 61. armeijan sekä 15. ilma-armeijan muodostama Orjolin rintama, joka 29. maaliskuuta nimettiin uudelleen Brjanskin rintamaksi.
Solhem

Solhem on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee eteläisen Tukholman alueella ("Västerort"), ja kuuluu hallinnollisesti Spånga-Tenstan kaupunginosa-alueeseen. Kaupunginosaa rajaavat Bromstenin, Tenstan, Lundan, Kälvestan, Nälstan ja Flystan kaupunginosat. Solhem on maa-alaltaan 3,09 neliökilometrin suuruinen, ja siellä on asukkaita noin 7000.
Asuntorakentaminen alueelle aloitettiin, kun rautatieyhteys Tukholman ja Västeråsin välille valmistui vuonna 1876. Vuonna 1904 alueen tontteja alkoi kaupitella yhtiö "AB Hem på landet", jonka perustajiin kuului muun muassa Ericssonin perustaja Lars Magnus Ericsson. Samana vuonna myös nimi "Solhem" otettiin käyttöön. Vuoteen 1907 mennessä alueelle oli rakennettu 160 taloa.
Vaasan kirkko

Vaasan kirkko (ruots. "Trefaldighetskyrkan"), on arkkitehti Carl Axel Setterbergin suunnittelema kirkko Vaasan keskustassa.
Kirkko otettiin käyttöön vuonna 1862, mutta se valmistui kokonaan vasta vuonna 1869, jolloin se vihittiin virallisesti käyttöön.
Historia.
Carl Axel Setterberg teki alustavat suunnitelmat ja kustannusarviot kirkolle vuonna 1857. Piirustukset hyväksyttiin seuraavana vuonna tiettyjen muutosten jälkeen.
Ensimmäinen hartaustilaisuus järjestettiin kirkossa vuonna 1862, minkä jälkeen sen lähes jatkuva käyttö alkoi. Se kuitenkin vihittiin virallisesti käyttöön vasta 5. syyskuuta 1869, sillä kirkon lopputarkastus ja irtaimiston sekä sisärakenteiden valmiiksi saaminen viivästyi.
Vaasan kirkko haluttiin keskeiselle paikalle kaupungin muuttaessa nykyiselle paikalleen Vaasan palon jälkeen ja siitä haluttiin luoda yksi uudelleenrakennetun kaupungin selvistä monumentaaleista.
Kirkko peruskorjattiin vuosina 1960–1961 ja entisöitiin laajasti vuonna 2000.
Arkkitehtuuri ja sisätilat.
Vaasan kirkko on kolmilaivainen pitkäkirkko. Tyyliltään kirkko edustaa lähinnä englantilaista gotiikkaa. Kirkosta löytyy kolme alttaritaulua: Albert Edelfeltin maalaama "Paimenten kumarrus", R.W. Ekmanin työ "Pyhä ehtoollinen" sekä Louis Sparren teos "Kristuksen hautaaminen".
Vaasan kirkon kirkkosalissa ja lehtereillä on yhteensä noin 900 istumapaikkaa ja alakerran kryptassa 130. Kirkon 45-äänikertaiset pääurut on hankittu vuonna 1975 ja ne ovat tanskalaisen yrityksen Marcussen &amp; Sønin valmistamat.
Krasin (jäänmurtaja)

Krasin on venäläinen napajääkykyinen jäänmurtaja, joka on viimeinen kolmen murtajan sarjasta. Sen sisaraluksia ovat Jermak (1974) ja Admiral Makarov (1975). Murtajan kastoi luovutuksen yhteydessä Neuvostoliiton Suomen suurlähettiläs Vladimir Stepanov. Murtajan nimellä on perinteitä Venäjän jäänmurtajalaivastossa, sillä 1917 valmistui samanniminen höyrykäyttöinen jäänmurtaja.
Koska polaarijäänmurtajan on tarkoitus olla pitkiä aikoja merellä, on miehistön viihtyvyys otettu erityisesti huomioon. Laivassa on sadan hengen elokuvateatteri, sauna, uima-allas, kuntosali ja sairasosasto, jossa on vastaanottotilojen lisäksi leikkaussali.
Koneisto.
Krasinissa on dieselsähköinen koneisto, jonka pääteho saadaan yhdeksästä Turussa valmistetusta Wärtsilä-Sulzer 12 ZH 40/48 -dieselmoottorista. Näiden 12-sylinteristen moottorien sylinterien halkaisija on 400 mm, iskun pituus 480 mm ja yhteisteho 30 452 kilowattia. Kukin moottori pyörittää omaa 3 080 kW Strömberg-generaattoria. Generaattorien tuottamalla virralla käytetään kolmea Strömberg-potkurimoottoria, joista kunkin teho on 8 827 kW. Aluksen kolme potkuria ovat kaikki perässä.
Apukoneistona on kuusi Wärtsilä 824 TS -dieselmoottoria, joista kunkin teho on 896 kW. Moottorit pyörittävät Strömberg-generaattoreita, jotka tuottavat 400 volttista, 50 hertsistä vaihtovirtaa. Jäissäkulkua helpottavan ilmapuhallusjärjestelmän kompressoreita käyttää vielä kaksi Wärtsilä 824 TS -moottoria. Kaikki apumoottorit on valmistanut Wärtsilän Vaasan tehdas.