tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
UARS

UARS () oli yläilmakehää tutkiva kaukokartoitussatelliitti. Se laukaistiin avaruuteen NASAn avaruussukkula Discoveryn lennolla STS-48 15. syyskuuta 1991. Sen päätehtävänä oli maapallon ilmakehän ja erityisesti otsonikerroksen tutkiminen. Alun perin satelliitin toimintaiäksi kaavailtiin kolmea vuotta. Sen toiminta päättyi 14. joulukuuta 2005. Satelliitti putosi maahan 24. syyskuuta 2011 klo 3.23 ja 5.09 (UTC) välillä, jona aikana se lensi Tyynenmeren, Atlantin ja Intian valtameren sekä Kanadan ja Afrikan päällä. 6,5 tonnia painava satelliitti paloi Maan ilmakehässä lukuun ottamatta kahtakymmentäkuutta raskaampaa osaa, jotka oli valmistettu ruostumattomasta teräksestä, titaanista ja berylliumista. Osa niistä saattoi pudota maan pinnalle. Raskain niistä oli massaltaan 136 kg. 
Satelliitin mittalaitteet.
Satelliitin mukana oli kymmenen mittalaitetta:
Satelliitin mittoja ja radan ominaisuudet.
UARS-satelliitilla oli leveyttä 4,5 metriä ja pituutta 10,7 metriä. Satelliitti kiersi maapalloa noin 600 kilometrin korkeudessa radalla, ja sen kiertoaika maapallon ympäri oli 95,9 minuuttia. Satelliitin massa oli 5 900 kg.
Natalia Ginzburg

Natalia Ginzburg, o.s. Levi, (14. heinäkuuta 1916 Palermo, Italia – 7. lokakuuta 1991 Rooma, Italia) oli italialainen kirjailija. 
Ginzburg syntyi Palermossa yliopiston professori Giuseppe Levin tyttärenä ja asui nuoruudessaan Torinossa. Hän avioitui vuonna 1938 Leone Ginzburgin kanssa, joka kuoli vankilassa helmikuussa 1944. Ensimmäisestä avioliitosta hänellä oli kaksi poikaa ja tytär. Toisen avioliiton hän solmi englanninkielen professori Gabriele Baldinin kanssa 1950. Liitto päättyi aviomiehen kuolemaan 1969. 
Ginzburgin monipuoliseen tuotantoon kuuluu kaunokirjallista proosaa, kuten romaaneja, novelleja ja näytelmiä. Lisäksi hän on kirjoittanut esseitä. Hänen ensimmäinen romaaninsa "La strada che va in città" julkaistiin kirjailijanimellä Alessandra Tornimparte vuonna 1942.
Ginzburg oli myös tunnettu fasisminvastainen aktivisti ja liittyi kommunistipuolueen jäseneksi. Hänet valittiin vuonna 1983 Italian parlamenttiin, jossa hän istui vuoteen 1987. Hänellä oli myös vähäinen ura näyttelijänä: hän esiintyi vuonna 1964 Lasaruksen sisaren Marian roolissa ystävänsä Pier Paolo Pasolinin ohjaamassa elokuvassa "Matteuksen evankeliumi". 
Ginzburg kuoli syöpään Roomassa 75-vuotiaana.
Isidore Geoffroy Saint-Hilaire

Isidore Geoffroy Saint-Hilaire (16. joulukuuta 1805 Pariisi – 10. marraskuuta 1861) oli ranskalainen eläintieteilijä, joka otti käyttöön termin etologia.
Hänen isänsä oli Étienne Geoffroy Saint-Hilaire. Nuoruudessaan hän osoitti huomattavia matemaattisia kykyjä ja lähti opiskelemaan luonnonhistoriaa ja lääketiedettä. Vuodesta 1824 hän toimi isänsä assistenttina, ja sitten vuosina 1832–1837 julkaisi merkittävän teratologisen teoksen "Histoire générale et particulière des anomalies de l’organisation chez l’homme et les animaux".
Vuosina 1829–1832 Geoffroy Saint-Hilaire opetti ornitologiaa, eläintiedettä ja teratologiaa eri oppilaitoksissa. 1833 hänet äänestettiin Ranskan tiedeakatemian jäseneksi. Vuonna 1837 hän pääsi isänsä sijaiseksi Pariisin yliopiston luonnontieteiden tiedekuntaan ja 1838 hänet lähetettiin Bordeaux’hon organisoimaan vastaavanlainen tiedekunta. Isänsä vetäydyttyä virasta hänestä tehtiin Pariisin luonnonhistorian museon professori 1841. Sittemmin hänestä tuli yliopistojen päätarkastaja (1844) ja Pariisin yliopiston eläintieteen professori (1850). Vuonna 1854 hän perusti "Société impériale zoologique d'acclimatation" -seuran (nykyisin "Société nationale de protection de la nature", Ranskan luonnonsuojelun seura).
Kuvaristikko

Kuvaristikko oli MTV:lla vuosina 1985–1986 esitetty visailuohjelma. Ohjelman formaatin olivat kehittäneet Veikko Nurmi ja Erkki Vuokila, jotka myös laativat ensimmäiset ratkottavat ristikot. Ohjelman loppuvaiheessa ristikot laati Spede Pasanen, joka myös tuotti sarjan. Juontajana toimi Riitta Väisänen ja ohjelmaa nähtiin vuorotellen "Kymppitonnin" kanssa. Kuvaristikossa kilpailijoiden tehtävänä oli ratkoa ristikko vihje kerrallaan ohjelman tekijöiden keksimässä järjestyksessä. Vihjeet olivat tekstejä, ääniä, valokuvia ja ohjelmaa varten tehtyjä filminpätkiä, joissa näyttelivät Jyrki Kovaleff ja Kiki Molander. Neljästä kilpailijasta eniten pisteitä kerännyt voitti kahdesta puolituntisesta ohjelmasta koostuneen kilpailun.
Visailuohjelma

Visailuohjelma on ohjelma, jossa kilpailijoilta kysytään erilaisia kysymyksiä. Ensimmäisiä viihteellisiä radiovisailuja esitettiin Yhdysvalloissa 1930-luvulla. Palkintona on usein rahasumma tai nouseminen visailussa korkeammalle sijalle. Visailuohjelmien kilpailijoina on usein myös julkisuuden henkilöitä. Tunnettuja suomalaisia visailuohjelmia ovat muun muassa "Tupla tai kuitti", "Kymppitonni" ja "Onnenpyörä".
Kirsti Rautiainen on kertonut suomen kielen visailu-sanan olevan miehensä Tauno Rautiaisen sanoista "visainen kilpailu" muokkaama. Alun perin visailuohjelmat olivat selkeästi tietokilpailuja, mutta viime vuosikymmeninä niissä on viihteellisyys ja tiedon sijasta onnen osuus korostunut. Internetissä tunnettuja suomalaisia visailuohjelmia ovat muun muassa Älypää ja Tietovisa
Julkisuuden henkilöiden väliseen sanailuun perustuvia visailuohjelmia kutsutaan termillä paneelishow ().
Café Tacvba

Café Tacvba on meksikolainen rockyhtye. Yhtye alkoi ammattimaisen toimintansa vuonna 1989, joskin yhtyen oli ollut olemassa jo aikaisemminkin. Yhtye on palkittu muun muassa Grammyllä ja Latin Grammyllä.
Aiemmin yhtyeen nimi oli Café Tacuba, mutta se muutti nimensä nykymuotoon, sillä se ei halunnut oikeusjuttuja jo aiemmin perustetun Mexico Cityn keskustassa sijaitsevan samanniminen ravintolan kanssa.
Musiikista.
"Los Tabucos" kuten yhtyettä kutsutaan, hallitsee tyylillisesti niin hip hopin, skan, rockin, metallin sekä muitakin tyylilajeja. Yhtyeen kymmenellä albumilla rytmi, äänet, instrumentit ja teemat ovat hyvinkin erilaisia. Heidän soundinsa erikoisuuksia on Albarránin nasaalinen lauluääni, joka yhtyy hänen suureen hengityskapasiteettinsa. Yhtye esittää musiikkinsa espanjaksi, mutta siitä on ilmestynyt useita englanninkielisiä tulkintoja. Heidän musiikillaan on ollut merkittävä vaikutus Meksikon uudempaan kansanmusiikkiin ja maan alkuperäisväestön musiikkiin. Myös useat meksikolaiset ja Yhdysvalloissa toimivat, etenkin espanjankieliset yhtyeet, ovat saaneet voimakkaita vaikutteita yhtyeen musiikista.
Sälekaihdin

Sälekaihdin on ikkunaan yleensä kiinteästi asennettava verho, joka on valmistettu langoilla toisiinsa yhdistetyistä puu- tai metallisäleistä. Kääntämällä säleiden suuntaa verhoon liittyvän mekanismin avulla huoneen valoisuutta voi helposti säätää ja samalla rajoittaa auringon suoraa paistetta. Samojen lankojen avulla sälekaihtimen voi myös kerätä nippuun, kokonaan pois ikkunan edestä. 
Sälekaihdin asennetaan tavallisimmin ikkunalasien väliin, mutta on olemassa myös kokonaan ikkunoiden sisä- tai ulkopuolelle asennettavia pinta-asennusmalleja. Ikkunan sisäpuolelle asennetut sälekaihtimet keräävät pölyä ja takertuvat helposti huonekasveihin ja ikkunalaudan koriste-esineisiin .
Sälekaihtimien historia ulottuu jo muinaiseen Egyptiin, jossa ihmiset sitoivat kaisloja toisiinsa peittääkseen talojensa ikkuna-aukot.
Perinteisten sälekaihtimien lisäksi tarjolla on integroituja sälekaihtimia. Käytännössä tämä tarkoittaa, että säätötangot ja nostonarut eivät ole näkyvissä, vaan ne korvaa siisti ikkunan karmiin kiinnitetty rasia, jonka kautta kaihdinta voidaan säätää.
Maj-Lis Rajala

Maj-Lis Eleonora Rajala (oik. Valtonen; 26. huhtikuuta 1930 Tampere – 7. marraskuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen balettitanssija, koreografi ja balettipedagogi. 
Rajala aloitti balettiopinnot Oopperan balettikoulussa 1939 opettajanaan Alexander Saxelin. Hän oli kiinnitettynä Suomen Kansallisoopperan balettiin vuodesta 1948 ja oli sen soolotanssija vuodesta 1952 ja ensitanssija vuosina 1956–1971. Hän on ollut päätehtävissä melkein kaikissa merkittävissä kokoillan baleteissa ja ollut mukana Kansallisoopperan baletin ulkomaanvierailuilla. Hän oli Kansallisbaletin harjoittajana ja opettajana 1967, Helsingin Kaupunginteatterin balettimestarina 1977–1982, Oopperan balettikoulun pääopettajana 1979–1982 ja johtajana vuodesta 1982. Vuodesta 1995 Helsingin tanssiopiston ylimmän erikoiskoulutusluokan opettajana ja harjoittajana. Hän on opiskellut balettipedagogiikkaa ulkomailla. Hän työskenteli myös koreografina.
Rajala oli naimisissa Nils Rinkaman kanssa. Rinkama kuoli 1961. Hän solmi 1962 avioliiton Martti Valtosen kanssa.
Luettelo miehitetyistä avaruuslennoista

Luettelo miehitetyistä avaruuslennoista. Tässä avaruuslennolla tarkoitetaan lentoja, joiden suurin lentokorkeus ylitti 100 km tai jotka laukaistiin tässä tarkoituksessa mutta epäonnistuivat. 100 km on Fédération Aéronautique Internationalen määritelmä avaruuden alkamiselle.
23. lokakuuta 2007 mennessä on suoritettu 261 miehitettyä avaruuslentoa, joista 253 on saavuttanut kiertoradan onnistuneesti.
Ohjelmat.
Vasta suunnitteilla:
Tatjana Polnova

Tatjana Polnova (, s. 20. huhtikuuta 1979) on venäläinen seiväshyppääjä.
Polnova voitti universiadit vuonna 2003 ja samana vuonna myös n. 2004 hän oli yleisurheilufinaalin kakkonen ja seuraavana vuonna MM-kisojen nelonen ja yleisurheilufinaalin kolmonen. Polnova on kerran voittanut maansa mestaruuden: sisäradoilla vuonna 2004.
Polnovan seiväshyppyuran suurin saavutus on EM-pronssi vuodelta 2006. Hänen ennätyksensä on 478, jonka hän hyppäsi yleisurheilufinaalissa 2004.
Forrest Gump (romaani)

Forrest Gump – kunnian mies () on Winston Groomin vuonna 1986 kirjoittama romaani, josta on tehty myös samanniminen elokuva. Kirjan humoristisuus perustuu paitsi päähenkilö Forrestiin ja käsittämättömiin seikkailuihin, joihin hän ajautuu, myös tapaan, jolla Forrest tarinaa kertoo. Hänen äidinkielentaitonsa eivät nimittäin ole huippuluokkaa: "Muut pingisjoukkueen pelaajat on tosi mukavia kavereita, ketkä tulee vähän kaikilta elämänaloilta, ja ne on minulle hirmu mukavia. Kinuskit on kanssa mukavia, kovasti toisenlaisia vinosilmiä kuin ne mitä minä näin Vietnamissa. Ensinnäkin nämä on siistiä ja puhtaita vinosilmiä ja oikein kohteliaita. Ja toiseksi nämä ei yritä murhata minua."
Juoni.
Kirjan päähenkilö Forrest Gump toteaa olevansa idiootti syntymästä asti. Hän koettaa kaikesta huolimatta tehdä aina oikein, ja tämä saattaa hänet usein vaikeuksiin ja toisinaan sankaritekoihin. Gumpista tulee muun muassa Vietnamin sodan veteraani, huuliharpisti ja painija, katkarapukasvattaja ja amerikkalaisen jalkapallon pelaaja.
Forrestin ystävä ja ainoa rakkaus on lapsesta asti tuttu Jenny Curran. Hippinuoruuden jälkeen Jennyn arvomaailma asettuu tasapainoisempiin uomiin eivätkä kaikki Forrestin tekemät ratkaisut miellytä häntä.
Toinen ystävä on Bubba, pelikaveri yliopiston jalkapallojoukkueesta. Hän opettaa Forrestille huuliharpunsoittoa ja istuttaa tämän mielen perukoille ajatuksen katkarapubisneksestä. Kun yhteinen yliopistovuosi on takana, ystävykset eroavat. Seuraavan kerran he tapaavat maapallon toisella puolella.
Luutnantti Dan, siviilissä historianopettaja, on ystävä vietnamilaisesta sotasairaalasta. Dan opettaa Forrestille oman elämänfilosofiansa, johon itse myöhemmin katkeroituneena lakkaa uskomasta. Vaikka usko elämää kohtaan hiipuu, usko Forrestin kykyihin ei lakkaa.
Forrestin äiti on herkkä nainen, joka vuoroin puolustaa poikaansa, vuoroin häpeää - ei poikaansa vaan poikansa puolesta. Äiti kärsii aika ajoin talousvaikeuksista, joita Forrest haluaa parhaansa mukaan lievittää. Seikkailut vievät Forrestia kuitenkin sen verran kovaa vauhtia ympäri maailmaa, ettei hän ehdi äitiään juuri tapailemaan.
Sue on Forrestin avaruuslennolla mukana matkustanut oranki, joka nimestään huolimatta on uros. Sue ja Forrest tapaavat vielä useita kertoja seikkailun jälkeen, ja lopulta perustavat yhdessä katkarapuyrityksen Bubban perheen kotiseudulle.
Muut versiot.
Forrest Gumpin seikkailut jatkuvat kirjassa Gump ja kumppani, jossa mukaan kuvaan astuu myös huomattavasti isäänsä fiksumpi Forrest nuorempi, Jenny Curranin ja Forrest Gumpin poika. Kirjan ilmestymisvuosi oli 1995. Alkuteoksen nimi on "Gump &amp; Co".
Elokuva.
Forrest Gumpista on myös tehty elokuva, joka sai 6 Oscar-palkintoa ja 13 ehdokkuutta, muun muassa parhaan miespääosan Oscarin näyttelijä Tom Hanksille.
Lentopallon maailmancup

Lentopallon maailmancup on neljän vuoden välein pelattava maailman olympiakarsintaturnaus seuraaviin kesäolympialaisiin. Turnaus pelataan joka neljäs vuosi Japanissa kahdentoista joukkueen voimin. Maanosien parhaimmat joukkueet pääsevät osallistumaan maailmancupiin.
Pääsy maailmancupiin.
Turnaukseen saa paikan maanosien mestarit ja karsintaturnauksen voittajat. Euroopassa tosin turnaukseen pääsee EM-kilpailuissa toiseksi sijoittunut joukkue suoraan, ilman karsintoja. Kaksi maata pääsee turnaukseen mukaan villillä kortilla, jonka saajan päättää kansainvälinen lentopalloliitto FIVB. Turnauksen kolme parasta joukkuetta selviytyvät seuraaviin kesäolympialaisiin. Muut joukkueet joutuvat karsimaan seuraavassa maailmankarsintaturnauksessa ja maanosan sisäisissä karsinnoissa. Turnaukseen osallistuva maa saa nimetä vain 12 pelaajaa.
Historiaa.
Maailmancup järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1965 Puolassa, Varsovassa. Tuolloin turnaukseen osallistuivat vain miehet. Vuonna 1973 järjestettiin ensimmäisen kerran naisille maailmancup turnaus Montevideossa, Uruguayssa. Vuodesta 1977 turnaus on pysynyt vakituisesti Japanissa. Tuolloin Japani sai toistaiseksi ainoan voittonsa, kun se voitti naisten puolella mestaruuden ennen Kuubaa. Miesten puolella Japani oli historian ensimmäisessä kotiturnauksessaan toinen.
Voittajia.
Miesten puolella vain Neuvostoliitto, Brasilia ja Venäjä ovat voittaneet turnauksen useammin kuin kerran. Neuvostoliitto on voittanut turnauksen neljästi ja Brasilia ja Venäjä kahdesti. Naisten puolella Kiina ja Kuuba ovat olleet ylivoimaisia jo turnauksen alkuajoista lähtien. Kuuba on pystynyt voittamaan peräti neljä kertaa peräkkäin kun taas Kiina on ottanut kolme voittoa. Italian maajoukkue on voittanut turnauksen 2007 ja 2011.
Ambeon

Ambeon on alankomaalaisen muusikon Arjen Anthony Lucassenin musiikkiprojekti. Nimi Ambeon on yhdistelmä sanoista ambient ja Ayreon.
Projekti sai alkunsa, kun Lucassen halusi äänittää ambient-tyylisen instrumentaalialbumin. Prosessin aikana hän päätti, että naisen ääni sopisi joihinkin kappaleisiin. Lucassen oli kuullut 14-vuotiaan alankomaalaisen laulajattaren Astrid van der Veenin laulua, ja hänen äänensä sopi Lucassenin mukaan täydellisesti musiikkiin. Niinpä Lucassen otti yhteyttä van der Veeniin ja pyysi häntä kirjoittamaan sanat ja laulumelodiat joihinkin kappaleisiin. Lopulta albumille jäi vain kaksi instrumentaalikappaletta.
Lucassen ei ole vielä lopullisesti hyllyttänyt projektia ja hän on yhä yhteydessä van der Veeniin, mutta uutta albumia ei ole suunnitteilla.
Antonio Fogazzaro

Antonio Fogazzaro (25. maaliskuuta 1842 Vicenza – 7. maaliskuuta 1911, Vicenza) oli italialainen kirjailija. Hän syntyi Vicenzassa ja valmistui lakimieheksi, mutta omistautui myöhemmin täysin kirjalliselle uralleen. 
Fogazzaro oli italialainen runoilija ja romaaninkirjoittaja. Runoteoksia "Miranda" (1874) ja "Valsolda" (1876) seurasi esikoisromaani "Malombra" (1881, suom.), joka osoittaa jo voimakasta luonteenerittelytaitoa ja muistuttaa huumorillaan Dickensiä. Molemmat seuraavat romaanit "Daniele Cortis" (1885) ja "Il mistero del poeta" (1888, suom. "Runoilijan salaisuus") merkitsevät taideteoksina Fogazzaron tuotannon huippua. Kertomuksesta "Piccolo mondo antico" (1896, suom. "Pieni vanha maailma"), joka kuvaa Lombardian ja Venetsian vapauttamista itävaltalaisesta ikeestä, tuli todellinen kansankirja. Sitä seurasi romaani "Piccolo mondo moderno" (1900). Se kertoo pojista, jotka eivät ole täyttäneet, mitä isien aika lupasi. Fogazzaro on lisäksi julkaissut novelleja ja näytelmiä.
Fogazzaron kristillinen liberalismi, hänen sosialistinen ja kosmopoliittinen mystisisminsä, kuten myös hänen liberaalia katolisuutta edustavat harrastuksensa lähentävät häntä Leo Tolstoihin. Muutkin venäläiset romaaninkirjoittajat ovat häneen jossakin määrin vaikuttaneet. Runoilijana Fogazzaro on Gabriele D’Annunzion suoranainen vastakohta, ja häntä on aikoinaan pidetty D’Annunzion rinnalla Italian etevimpänä kirjallisena henkilönä. Fogazzaro julkaisi 1900 kokoelmassa "Minime" kirjoitelman Kalevalasta ("Dell’ epopea nazionale finnica"), jonka hän tunsi Louis Léouzon Le Ducin ranskankielisestä käännöksestä. Kirjoitelmaan liittyy osittain runomittaisia, osittain proosakäännöksiä hääruoista. Kalevalasta saatua aihetta hän on käyttänyt novellissaan "Málgari o la perla marina".
Uhra-Beata Simberg-Ehrström

Uhra-Beata Simberg-Ehrström (2. joulukuuta 1914 Helsinki – 27. helmikuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen tekstiilitaiteilija. Hän oli modernin ryijyn uudistaja ja väriryijyn mestari.
Opiskeluaika.
Uhra-Beata Simberg-Ehrström aloitti opintonsa 17-vuotiaana. Hän opiskeli ensin Taideteollisuuskeskuskoulun keramiikkaosastolla vuosina 1931–1932 sekä 1935–1936. Hän siirtyi opiskelemaan tekstiiliosastolle vuosiksi 1932–1935.
Tuotanto.
Simberg-Ehrströmin tuotantoon kuului ryijyjä ja käyttötekstiilejä. Hän oli vuodesta 1937 Suomen Käsityön Ystävien mallisuunnittelija, ja sen aikaisista ryijyistä on tunnetuin hänen suunnittelemansa "Metsä", joka oli esillä Montrealin maailmannäyttelyssä vuonna 1967 ja herätti siellä huomiota. "The Gazette" valitsi sen näyttelyn kymmenen kiinnostavimman esineen joukkoon. Ryijy on sijoitettuna Helsingin taidemuseon kokoelmiin. Simberg-Ehrström suunnitteli Suomen Käsityön Ystäville noin 70 ryijymallia. Ryijyilleen hän antoi abstrakteja nimiä, kuten "Usva", "Syksy", "Rosa", "Satu" ja "Neljä väriä". Hän suunnitteli Tampereen tuomiokirkkoon kirkkotekstiilisarjan (alttarivaate, kalkkiliina ja kirjaliina), joka hankittiin sinne 1974. Sarja oli vaatimaton, jottei se veisi huomiota Hugo Simbergin taiteelta. Simberg-Ehrström suunnitteli käyttöön tarkoitettuja kankaita myös muun muassa Finlaysonille ja Kotivillalle. Niillekin olivat tunnusomaisia murretut värit.
Palkinnot.
Simberg-Ehrström sai Pro Finlandia -mitalin 1967, ja hänet palkittiin neljässä perättäisessä Milanon triennaalissa vuosina 1951, 1954, 1957 ja 1960. 
Näyttelyt.
Simberg-Ehrström oli laajalti tunnettu poikkeuksellisen tarkasta värinäöstään sekä ryijyjensä värimaailman ainutlaatuisuudesta, mutta hänen töitään on kuitenkin ollut harvoin esillä. Simberg-Ehrströmin teoksiin yksinomaan keskittynyt näyttely oli vuonna 1980 pidetty muistonäyttely Taiteilijan Taideteollisuusmuseossa. Vuonna 2016 Simberg-Ehrströmin yksityisnäyttely oli esillä galleria Elverketissä Tammisaaressa sekä Pohjanmaan museossa Vaasassa.
Simberg-Ehrströmin isä oli taiteilija Hugo Simberg. Heidän töidensä yhteisnäyttely järjestettiin 2005 Tampereella Taiderakennus 1:ssä eli Kuusvooninkisessa.
René Clair

René Clair (oikealta nimeltään René Chomette; 11. marraskuuta 1898 Pariisi – 15. maaliskuuta 1981 Neuilly-sur-Seine) oli ranskalainen elokuvaohjaaja. Hän sai Cambridgen yliopiston kunniatohtorin arvon ja vuonna 1960 paikan Ranskan akatemiasta.
Clair toimi aluksi lehtimiehenä ja kirjailijana. Hän sai ensikosketuksensa elokuvaan toimimalla filminäyttelijänä. Vuonna 1924 hän ohjasi ensimmäisen elokuvansa "Paris qui dort". Alusta asti Clair osoitti lahjakkuutensa filmikameran käyttöön ilmaisuvälineenä, erityisesti elegantin komiikan alalla. Niinpä esikoisohjaus jäljittelee hilpeän dadaistisesti aikaisemman elokuvasukupolven takaa-ajofilmejä. Hänen seuraavat elokuvansa ilmentävät eleganttia ironiaa ja visuaalista riemua.
Clair oli oman aikansa menestyneimpiä ranskalaisia ohjaajia. Hänen tunnetuimpien elokuviensa joukkoon lukeutuu yhteiskuntasatiiri "Meidän vapaus" ("A nous la liberté", 1931). Hän oli kenties ensimmäinen ohjaaja, joka täysin tajusi äänenkäytön mahdollisuudet elokuvassa. Hänen ensimmäinen äänielokuvansa oli "Sous les toits de Paris" (1930), joka välittää katsojalle maalailevasti Pariisin tunnelmaa.
Vuonna 1939 pakeni sodan jaloista länteen ja työskenteli Hollywoodissa. Tosin jo vuonna 1935 hänen filminsä "The Ghost Goes West" (1935) oli englanninkielinen. Sodan päätyttyä hän jatkoi komedioiden tekoa Ranskassa. 1950-luvulla hänen elokuviinsa alkoi sisältyä raskaampia, traagisia vivahteita.
Vuonna 1994 perustettiin edesmenneen elokuvaohjaajan kunniaksi nimetty René Clair -palkinto. Ranskan akatemia on myöntänyt sen siitä lähtien vuosittain.
Hermann Mayer Salomon Goldschmidt

Hermann Mayer Salomon Goldschmidt (17. kesäkuuta 1802 Frankfurt am Main – 30. elokuuta 1866 Fontainebleau) oli saksalais-ranskalainen tähtitieteilijä. Hän opiskeli maalaustaidetta Münchenissä ja asui Alankomaissa, Pariisissa sekä Roomassa ennen asettumistaan Pariisiin, jossa hän sai työkseen tehdä kopioita muotokuvista. Maalausura rahoitti hänen kiinnostuksena tähtitieteeseen.
Goldschmidt palkittiin Royal Astronomical Societyn kultamitalilla vuonna 1861.
Goldschmidt ilmoitti huhtikuussa 1861 löytäneensä Saturnukselta yhdeksännen kuun, "Chironin", mutta löytö osoittautui väärinkäsitykseksi. Hän kuitenkin löysi neljätoista asteroidia, ja hänen mukaansa nimettiin kuun kraatteri sekä 1614. asteroidi.
Kaufbeuren

Kaufbeuren on kaupunki Baijerin osavaltiossa eteläisessä Saksassa. Se sijaitsee itäisen Allgäun alueella Schwabenin hallintopiirissä Wertach-joen varrella. Vuoden 2020 lopussa kaupungin väkiluku oli 44 662. Sen pinta-ala on 40,03 neliökilometriä ja asukastiheys 1 116 as./km².
Kaufbeuren on niin sanottu piiritön kaupunki (saks. "kreisfreie Stadt") eli se ei kuulu mihinkään Saksan piirikunnista.
Historia.
Kaufbeuren on kehittynyt frankkilaisesta kuninkaanhovista, joka perustettiin vuoden 740 tienoilla lähelle Baijerin herttuakunnan rajaa. Varhaisin tunnettu maininta Kaufbeurenista on peräisin vuodelta 1126. Vuodesta 1286 vuoteen 1803 se oli vapaa valtakunnankaupunki (), jonka jälkeen se siirtyi Baijerin hallintaan.
Ystävyyskaupungit.
Kaufbeuren ystävyyskaupunkeja ovat:
Jetsonit

Jetsonit () on yhdysvaltalainen piirrossarja, jonka tuotti Hanna-Barbera Productions 1960-luvulla. Sarjan ensimmäisiä jaksoja esitettiin ABC-kanavalla syyskuusta 1962 aina vuoteen 1963 asti 24 jakson verran. Suosion myötä sarjasta lopulta tuotettiin yhteensä 51 jaksoa lisää, jotka esitettiin Yhdysvalloissa vuosien 1985–1987 välisenä aikana. Sarjan päätyttyä siitä tehtiin kolme animaatioelokuvaa vuosina 1987, 1988 ja 1990.
Suomessa "Jetsonit" alkoi MTV:llä 20. tammikuuta 1963. Sarjan mainostekstissä todettiin: ”katsojat tutustuvat 21. vuosisadalla elävään suihkukauden perheeseen” (engl. "jet" = suihku). "Jetsoneista" tuli Suomessa yhtä suosittu kuin muuallakin, ja pian ”suihkukauden perhe” seikkaili myös sarjakuvana ja sain oman, lyhytikäisen "Jetsonit"-sarjakuvalehdenkin vuonna 1964. Sarjaa näytettiin televisiossa harvakseltaan parin vuoden ajan.
Juoni.
Sarja sijoittuu Orbit City -nimiseen kaupunkiin ja siinä seurataan Jetsonin perheen elämää tulevaisuudessa, jossa autot lentävät ja robotit tekevät jokapäiväiset työt muutamassa sekunnissa. Perheeseen kuuluvat Jori (George) Jetson (George O’Hanlon), kotirouva Liisa (Jane) Jetson (Penny Singleton), tytär Tiina (Judy) (Janet Waldo), poika Elmo (Elroy) (Daws Butler), koira Astro (Don Messick) sekä robotti-kotiapulainen Roosa (Rosey) (Jean Vander Pyl).
Jori on töissä Spacely Space Sprockets yhtiössä, jossa hänen pomonaan on ärhäkkä Cosmo S. Spacely (Mel Blanc). Tällä on tapana antaa Jorille potkut pienistäkin virheistä, mutta hän palkkaa tämän kuitenkin takaisin rauhoituttuaan. Jori työskentelee R.U.D.I.-nimisen tietokoneen kanssa, mutta se ei yleensä kestä ylikuormitusta, jota herra Spacely aiheuttaa vaativilla tehtävillään. Jorin ainut huoli ei kuitenkaan ole hänen oma pomonsa vaan W. C. Cogswell (Daws Butler), joka omistaa Spacelyn kilpailijayhtiön Cogswell Cogs’in. Cogswell pyrkii kaikin keinon saamaan Jorin sabotoimaan Spacelyn yhtiötä, joka tuntuu olevan Cogswellin tiellä.
Vastaanotto ja arvostelu.
Wizard Magazine listasi vuonna 2001 "Jetsonit" sijalle 70 laatimassaan kautta aikain sadan parhaan animaatiosarjan listalla. Se listattiin tammikuussa 2009 IGN-sivuston laatiman sadan parhaan animaatiosarjan listalle sijalle 46.
Elokuvat.
Hanna-Barbera tuotti sarjan pohjalta kaksi animoitua televisioelokuvaa, "The Jetsons Meet the Flintstones" (1987) ja "Rokkaava Judy Jetson" ("Rockin' with Judy Jetson", 1988), sekä yhden teatterilevityksessä olleen animaatioelokuvan, "Jetsonit" ("Jetsons: The Movie", 1990).
Ephel Duath

Ephel Duath on italialainen progressiivista metallia esittävä yhtye.
Historia.
Ephel Duath perustettiin vuonna 1998 Padovassa, Italiassa. Yhtye aloitti studioprojektina Davide Tison (laulu, kitara, koskettimet) ja Giuliano Mogicaton (laulu, kitara, basso) ohjastuksella. Yhtyeen nimi tulee J.R.R. Tolkienin kirjasta "Taru sormusten herrasta".
Kun yhtye oli myynyt ensimmäistä - ja viimeistä - demoaan "Operaa" yli tuhat kappaletta, yhtye julkaisi debyyttialbuminsa "Phormulan" Code666 -levy-yhtiön nimissä vuonna 2000.
Tämän jälkeen Ephel Duath solmi sopimuksen Earache -levy-yhtiön kanssa ja julkaisi vuonna 2001 albumin "Rephormula", joka sisälsi debyyttialbumin lisäksi heidän "Opera" -demonsa.
Davide Tiso tahtoi nyt muuttaa yhtyeen kokoonpanoa. Hän halusi mukaan henkilöitä, joilla olisi hardcore punk-, jazz-, blues-, funk- ja progressive rock -vaikutteita. Niinpä yhtyeeseen otettiin Luciano George Lorusso lauluun, Davide Piovesan rumpuihin, Davide Tolomei puhtaisiin lauluihin ja Fabio Fecchio bassoon. Giuliano Mogicato ei ollut enää yhtyeessä mukana.
Tällä kokoonpanolla yhtye julkaisi albumin "The Painter's Palette" vuonna 2003.
Vuoden 2005 loppupuolella Ephel Duath julkaisi uuden albumin "Pain Necessary to Know". Tällä levyllä Davide Tolomei ei enää ollut mukana. Albumin äänitysten jälkeen rumpali Davide Piovesan erosi yhtyeestä ja hänet korvasi Sergio Ponti.
Myöhemmin basisti Fabio Fecchio erotettiin yhtyeestä.
Vuonna 2007 Ephel Duath julkaisi remix-albumin, "Pain Remixes the Known", levystä "Pain Necessary to Know".
Ephel Duath julkaisi uuden albuminsa "Through My Dog's Eyes" 26. tammikuuta 2009. Levyn äänitysten jälkeen laulaja Luciano George Lorusso joutui jättämään bändin.
Japan Pop

Japan Pop oli Mimiko Median kustantama japanilaisen populaarikulttuurin harrastajien aikakauslehti. Se käsitteli ensisijaisesti animea, mangaa sekä japanilaista musiikkia ja pelejä. Japan Popin toimitus koostui suureksi osaksi "Anime"-lehden entisestä, kuukautta ennen Japan Popin ensimmäisen numeron julkaisemista irtisanoutuneesta toimituskunnasta, ja suuri osa Animen entisistä vakiopalstoista ilmestyikin Japan Popissa uudella nimellä. Myöhemmin toimituskunnassa tapahtui muutoksia, eikä lehden lopettaessa toimintansa mukana enää ollut yhtä paljon alkuperäisen "Animen" tekijöitä. Varsinkin loppua kohden Japan Popin sisällössä painottui populaarikulttuurin lisäksi japanilainen kulttuuri yleisemmin; esimerkiksi matkailu, historia, ruoka ja tapakulttuuri.
Lehti kustantamoineen perustettiin vuonna 2007 "Animen" kilpailijaksi, ja ensimmäinen numero lähetettiin syyskuussa noin tuhannelle henkilölle, joiden oletettiin olevan kiinnostuneita aiheesta. Japan Pop lopetti syksyllä 2015 Mimiko Median konkurssiin johtaneiden taloudellisten vaikeuksien vuoksi. Viimeinen ilmestynyt numero oli 5/2015. 
Lehden 1. päätoimittajana työskenteli koko lehden ilmestymisen ajan Jari Lehtinen ja 2. päätoimittajana työskentelivät Mauno Joukamaa (2007-2010), Leena Eerolainen (2010-2013) ja Riikka Haapanen (2013-2015). 
Toimitus (viimeinen ilmestymisvuosi).
Lehdellä ei ollut työssä varsinaisia toimittajia, mutta vakituisen toimituskunnan lisäksi siihen kirjoittivat melko vakituisesti freelance-pohjalta useat kirjoittajat.
1408 (elokuva)

1408 on vuonna 2007 valmistunut kauhuelokuva, joka perustuu Stephen Kingin samannimiseen novelliin. Elokuvan on ohjannut ruotsalainen elokuvaohjaaja Mikael Håfström ja sen pääosassa ovat John Cusack, Samuel L. Jackson ja Mary McCormack.
Tarina.
Elokuva kertoo kauhukirjailija Mike Enslinistä (Cusack). Enslinin ura perustuu väitettyjen kummitustalojen tutkimiseen, mutta Enslin ei ole viime aikoina löytänyt mitään kiinnostavaa. Enslin saa kuitenkin tietää Dolphin-hotellista New Yorkissa ja sen salaperäisestä huoneesta 1408. Enslin päättää viettää yhden yön huoneessa ja saa yllättyä sen yliluonnollisista tapahtumista.
Viittaukset lukuun 13.
Elokuvassa esiintyy monta kertaa epäonnenluku 13. Huoneen numero on 1408 (1 + 4 + 0 + 8 = 13) ja se sijaitsee hotellin 13. kerroksessa (kerroksen tosin sanotaan olevan 14., mutta koska 13. kerros on "jätetty pois", 14. kerros on oikeasti 13.).
Hotellinjohtaja Gerald Olinin mukaan Dolphin avattiin lokakuussa 1912 (1 + 9 + 1 + 2 = 13). Kun Enslin avaa Raamatun ensimmäisen kerran, hän avaa sen Samuelin toisen kirjan 11. luvun kohdalta (2 + 11 = 13).
Kun Enslin yrittää saada vaimoansa Lilyä lähettämään poliisit, hän kertoo osoitteeksi 2254 Lexington (2 + 2 + 5 + 4 = 13). Kun korjaaja saapuu, Enslin pyytää tätä tulemaan huoneeseen "vain 6 tai 7 jalan verran" (6 + 7 = 13). Termostaatti näyttää lämpötilaa 45 - 40 (4 + 5 + 4 + 0 = 13). Kun kelloradio lähtee viimeisen kerran päälle, kello näyttää ajaksi 3:37 (3 + 3 + 7 = 13).
Kun Enslin vastaa viimeisen kerran puhelimeen, siellä sanotaan "viisi, tämä on viisi - kahdeksan, tämä on kahdeksan" (5 + 8 = 13). Postikortissa jossa lukee "Don't enter 1408" sisältää 13 merkkiä (heittomerkki + välilyönnit pois lukien). Nimi Michael Enslin sisältää 13 kirjainta ja M on aakkosten 13. kirjain.
Arvioita.
Ilta-Sanomien Harri-Ilmari Moilasen mukaan ohjaaja Mikael Håfströmillä on silmää yksityiskohdille ja draamallista vetoapua antavat tehosteet. Tuloksena on hänen mukaansa "ammattitaitoisen intiimiä horroria, joka pitää otteessaan."
Planet X

Planet X on vuonna 1999 perustettu yhdysvaltalainen progressiivista fuusiometallia soittava yhtye.
Yhtye sai alkunsa, kun Dream Theaterin entinen kosketinsoittaja Derek Sherinian äänitti 1999 sooloalbuminsa Planet X. Hän työskenteli albumin äänityksissä rumpali Virgil Donatin kanssa. Yhteistyö toimi niin hyvin, että parivaljakko päätti perustaa yhtyeen. Yhtyeen kitaristiksi valittiin Tony MacAlpine. Yhtye julkaisi ensimmäisen albuminsa "" vuonna 2000. Tom Kennedy soitti bassoa albumilla. Seuraavana vuonna yhtye konsertoi ahkerasti ja julkaisi livealbumin "Live from Oz" alkuvuonna 2002. Kiertueella basistina toimi Dave Larue. Yhtyeen seuraava studioalbumi, "MoonBabies", julkaistiin myös 2002. Tällä kertaa sekä Tom Kennedy että Billy Sheehan soittivat bassoa eri kappaleissa.
Tony MacAlpine erosi yhtyeestä vuonna 2004. Samana vuonna yhtyeen vakinaiseksi basistiksi valittiin Rufus Philpot. Kolmikko julkaisi uuden studioalbumin "Quantum" vuonna 2007.
Diskografia.
Studioalbumit
Livealbumit
Marianne Fredriksson

Marianne Fredriksson, o.s. Persson (28. maaliskuuta 1927 Göteborg – 11. helmikuuta 2007 Österåker) oli ruotsalainen kirjailija. 
Teoksia.
Fredriksson julkaisi toistakymmentä romaania, joita on käännetty kymmenille kielille, useita myös suomeksi:
Diana Dors

Diana Dors (oik. Diana Mary Fluck; 23. lokakuuta 1931 Swindon, Englanti – 4. toukokuuta 1984 Windsor, Englanti) oli englantilainen näyttelijä.
Diana Dorsia kutsuttiin lempinimellä ”Englannin Marilyn”. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat muun muassa "Parempikin päivä koittaa" (The Weak and the Wicked, 1953), "Toiveitten laitakatu" (A Kid for Two Farthings, 1955), "Villit tyttäreni" (As Long As They're Happy, 1955), "Jumalaton vaimo" (The Unholy Wife, 1957) ja "Hyväilysi kosketus" (Deep End, 1970). 
Diana Dors oli elämänsä aikana kolme kertaa naimisissa. Hänellä oli myös kolme lasta. Hän kuoli syöpään 52-vuotiaana.
San Marino Eurovision laulukilpailussa

San Marino osallistui ensimmäisen kerran Eurovision laulukilpailuun Belgradissa, Serbiassa 2008. Kesäkuussa 2007 maan yleisradioyhtiö kiinnostui Euroviisuihin osallistumisesta. San Marinon edustajaksi vuoden 2008 kilpailuihin valittiin Miodio kappaleellaan "Complice". Kappale jäi kuitenkin semifinaalin viimeiselle sijalle. Maa ei osallistunut vuoden kilpailuun vedoten taloudellisiin ongelmiin. San Marino teki paluun vuoden 2011 Eurovision laulukilpailussa, mutta ei selvinnyt semifinaalista finaaliin.
San Marinon edustuskappaleista kolme on laulettu italiaksi ja 11 englanniksi. Vuoden 2019 edustuskappaleessa laulettiin englannin lisäksi myös muutama sana turkin kieltä.
Kilpailijat.
Kaksi semifinaalia.
Vuonna 2008 otettiin käyttöön kahden semifinaalin järjestelmä, jossa neljä suurinta rahoittajamaata sekä edellisen vuoden voittaja ovat automaattisesti finaalissa. Kaikki muut valtiot taistelevat finaalipaikasta kaksiosaisessa semifinaalissa. Kummastakin semifinaalista jatkoon pääsee yhteensä 20 maata.
Uusi pisteidenlaskujärjestelmä.
Vuonna 2016 otettiin käyttöön uusi pisteidenlaskujärjestelmä, jolla halutaan pitää jännitys loppuun asti. Ennen vuotta 2016 voittaja saattoi selvitä jo hyvin varhaisessa vaiheessa pisteidenlaskua. Tämän ja usein moititun pisteiden vääristymisen takia haluttiin antaa molemmille äänestysryhmille täysin oma valta, joten pisteet jaettiin. Uudessa systeemissä jokaisen osallistujamaan raadit antavat pisteet 1–8, 10 ja 12. Sen jälkeen puhelinäänet julistetaan könttäsummina. Näin ollen voittaja selviää vasta kun eniten puhelinääniä saanut maa saa pisteet.
San Marinon äänestyshistoria.
San Marinon antamat pisteet.
Ainoastaan finaalissa annetut pisteet näkyvät taulukossa. San Marino ei osallistunut kisoihin 2009 ja 2010. Vuosina 2008, 2011–2013 ja 2015–2018 San Marino ei selviytynyt finaaleihin, mutta äänesti niissä. Vuodesta 2016 lähtien annetuissa pisteissä yhtäsuuruusmerkin vasemmalla puolella on puhelinäänestyspisteet ja oikealla raatipisteet.
San Marinon saamat pisteet.
San Marino ei osallistunut kisoihin 2009 ja 2010 eikä selviytynyt finaaleihin 2008, 2011–2013 ja 2015–2018. Vuodesta 2019 lähtien annetuissa pisteissä yhtäsuuruusmerkin vasemmalla puolella on puhelinäänestyspisteet ja oikealla raatipisteet.
Salibandyn Suomen Cup (miehet)

Kouvolan Lakritsi Suomen Cup (myös Salibandyn Suomen Cup) on cup-järjestelmänä pelattava valtakunnallinen salibandykilpailu, johon voivat osallistua suomalaiset salibandyjoukkueet sarjatasosta riippumatta. Liiga- ja Divarijoukkueiden osallistuminen cupiin on pakollista. Miesten Cupin finaalin voittajajoukkue saa palkinnoksi 10 000 € ja häviäjä 5 000 €.
Sarjajärjestelmä.
1.-4. kierros
Suomen Cupin kierrokset 1-4 sekä mahdollinen esikarsintakierros pelataan alueellisina kunkin alueen kaavion mukaan.
Aluellisilta kierroksilta etenee jatkoon 5. kierrokselle 13 joukkuetta. Jatkopaikat neljän alueen kesken jaetaan suhteessa
ilmoittautuneiden joukkueiden määrään.
Samaan aikaan 4. kierroksen kanssa Divari-joukkueet pelaavat keskenään Divarin cup-kierroksen. Divari-kierroksen otteluissa pelataan myös pisteistä Divarin runkosarjassa. 4. kierrokselta ja Divari-kierrokselta jatkoon 5. kierrokselle etenee yhteensä 18 joukkuetta.
5.-8. kierros
Suomen Cupin 5. kierroksella kohtaavat alueellisilta kierroksilta jatkavat 13 joukkuetta, sekä
Divarikierrokselta jatkavat seitsemän joukkuetta. Nämä 20 joukkuetta jaetaan alueellisiin koreihin,
joista suoritetaan otteluparien arvonta yksittäisiin otteluihin. Alemman sarjatason joukkueella on
ottelupareissa automaattisesti kotietu. Mikäli joukkueet ovat samalta sarjatasolta, määrittelee
kotiedun arpa.
Suomen Cupin 6. kierroksella kohtaavat 5. kierrokselta jatkavat 10 joukkuetta, sekä Liigakierrokselta
jatkavat kuusi joukkuetta. Nämä 16 joukkuetta jaetaan alueellisiin koreihin, joista suoritetaan
otteluparien arvonta yksittäisiin otteluihin. Alemman sarjatason joukkueella on ottelupareissa
automaattisesti kotietu. Mikäli joukkueet ovat samalta sarjatasolta, määrittelee kotiedun arpa.
Suomen Cupin 7. kierros, eli puolivälierät, on ensimmäinen kierros, jossa otteluparien arvonta
suoritetaan valtakunnallisesti. Ottelupareissa myös kotiedun määrittelee arpa.
Finaalit
Cupin välierien voittajat pelaavat Suomen Cupin finaalissa.
Jokaisen alueen kaksi parasta Suomisarja-VI-divisioonien joukkuetta pelaa Suomen Cupin aluefinaalissa.
Suomen Cupissa jaetaan seuraavat rahapalkinnot:
Ofelia (henkilöhahmo)

Ofelia on kuvitteellinen henkilö William Shakespearen näytelmässä "Hamlet". Hän on nuori ylhäisönainen, hovimies Poloniuksen tytär ja Laerteksen sisar sekä näytelmän nimihenkilön, prinssi Hamletin rakkauden kohde. 
Ofelia menettää järkensä Hamletin tapettua vahingossa Poloniuksen. Lopulta Ofelia hukkuu jokeen.
Ofelia taiteessa ja viihteessä.
Ofelia on inspiroinut ranskalaista laulaja-lauluntekijää Nolwenn Leroyta kappaleeseen ”Ophélia”, joka julkaistiin hänen vuoden 2012 albumillaan "Ô Filles de l'eau". Myös Taylor Swift julkaisi samannimisen kappaleen vuonna 2025 levyllä ”The Life of a Showgirl”.
William L. Marcy

William Learned Marcy (12. joulukuuta 1786 Southbridge, Massachusetts – 4. heinäkuuta 1857 Ballston Spa, New York) oli yhdysvaltalainen poliitikko, joka toimi New Yorkin osavaltion kuvernöörinä sekä maansa sota- ja ulkoministerinä.
Marcy toimi New Yorkin korkeimman oikeuden tuomarina 1829–1831, jonka jälkeen hän istui demokraattiedustajana senaatissa vuoteen 1833. Hän oli New Yorkin kuvernööri 1833–1838. Hän toimi presidentti James Knox Polkin sotaministerinä vuosina 1845–1849. Hän pyrki demokraattien presidenttiehdokkaaksi 1852, mutta hävisi. Seuraavana vuonna presidentti Franklin Pierce nimitti Marcyn ulkoministerikseen, ja hän palveli vuoteen 1857.
Tae Satoya

Tae Satoya (; s. 12. kesäkuuta 1976 Sapporo) on japanilainen freestylehiihtäjä. Hän voitti olympiakultaa kumparelaskussa vuoden 1998 talviolympialaisissa Naganossa ja sijoittui pronssille vuoden 2002 talviolympialaisissa Salt Lake Cityssä.
John Forsyth (poliitikko)

John Forsyth, Sr. (22. lokakuuta 1780 Fredericksburg, Virginia – 21. lokakuuta 1841 Washington (DC)) oli yhdysvaltalainen poliitikko.
Forsyth istui Georgian edustajana Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1813–1818, 1823–1827 ja senaattorina 1818–1819 sekä 1829–1834. Hänet tunnettiin senaatissa voimakkaana väittelijänä. Hän toimi Yhdysvaltain Espanjan suurlähettiläänä vuosina 1819–1823 ja Georgian kuvernöörinä 1827–1829. 
Presidentti Andrew Jackson nimitti Forsythin ulkoministeriksi vuonna 1834, ja hän jatkoi virrassa myös Martin Van Burenin presidenttikaudella vuoteen 1841 asti. Molemmat presidentit kohtasivat suuria ulkopoliittisia kysymyksiä, ja Forsyth tuki heitä uskollisesti. Jacksonin kaudella Ranska saatiin vihdoin maksamaan sotakorvaukset Napoleonin sodista, ja Yhdysvallat tunnusti Teksasin tasavallan itsenäisyyden. Van Burenin kaudella oli kiistoja Britannian kanssa Kanadan rajasta ja orjalaivojen tarkastuksista. Forsyth yritti myös turhaan hillitä Amistad-orjalaivaan liittynyttä konfliktia.
Deidra Dionne

Deidra Dionne (s. 5. helmikuuta 1982 Battleford, Saskatchewan) on kanadalainen freestylehiihtäjä. Hän voitti pronssia freestylehypyissä vuoden 2002 talviolympialaisissa. Hän on voittanut hypyissä pronssia myös freestylen maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 2001 ja 2003. 
Dionne loukkaantui vakavasti syyskuussa 2005 ja oli lähellä halvaantua. Kaksi hänen niskanikamaansa liitettiin yhteen titaanilevyllä. Hän toipui leikkauksesta ja osallistui vuoden 2006 talviolympialaisiin Torinossa.
Pauhalla-patsas

Pauhalla-patsas on Pyhäjoen kirkonkylällä sijaitseva pronssinen patsas, joka kuvaa entisaikaista kalastusta, niin sanottua ”pauhapyyntiä”. Patsaan on veistänyt Kari Juva vuonna 1987. Patsaassa on takana teksti ”Menneitten sukupolvien työlle” ja etupuolella olevassa pienessä silakkatynnyrissä, ”kopeksessa”, lukee ”Jumala antaa suuret saaliit Pyhäjoen pojille”.
Pauha on vanha pyhäjokinen sana. Se on silakkamatalikko, vedenalainen karikko, jossa aallot pahimmin myrskysäällä pauhaavat. Pauhalla käytiin pauhaveneellä ja sieltä saatiin runsaimmat saaliit.
Matias Loppi

Matias Loppi (s. 22. maaliskuuta 1980) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan Loppi on keskushyökkääjä.
Ura.
Loppi aloitti ammattilaisuransa vuonna 2000 siirtyessään HIFK:hon, jossa hän ei kuitenkaan tehnyt lainkaan tehoja. Sen jälkeen Loppi on edustanut SaiPaa, KJT:ta, Piteåta, SV Kalternia, Kiekko-Vantaata ja Pelicansia. Loppi oli yksi Pelicansin luottopelaajia. Hän teki kaudella 2005–2006 tehot 7+14, ja kaudella 2006–2007 tehot 16+25. Loppi siirtyi takaisin kasvattajaseuransa HIFK:n riveihin kaudeksi 2008–2009 kaksivuotisella sopimuksella. Ennen kauden 2009–2010 alkua Lopin sopimus HIFK:n kanssa purettiin ja Loppi siirtyi Saksaan, DEL-liigan Hamburg Freezers-seuraan. Kaudeksi 2010–2011 Loppi siirtyi Pelicansiin. Tammikuussa 2011 Loppi siirtyi Hämeenlinnan Pallokerhoon loppukauden mittaisella vuokrasopimuksella.
Loppi pelasi Pelicansissa kauden 2011–2012. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi Mestis-joukkue KooKoohon, mutta hänen sopimuksensa mahdollisti ulkomaille siirron ennen marraskuun maaottelutaukoa. Loppi pelasi KooKoossa lopulta vain kaksi ottelua ja siirtyi sen jälkeen Italian kakkossarjan SV Kalterniin.
Serafim Seppälä

Serafim Seppälä eli munkki Serafim (alk. Veli-Petri Seppälä, s. 1970 Oulu) on filosofian tohtori, tutkija, kirjailija ja ortodoksinen arkkimandriitta. Hän toimii systemaattisen teologian ja patristiikan professorina Itä-Suomen yliopistossa. 
Ura.
Akateeminen ura.
Seppälä valmistui ylioppilaaksi Toholammin lukiosta vuonna 1989. Hän opiskeli islamin tutkimusta, seemiläisiä kieliä ja teoreettista filosofiaa Helsingin yliopistossa. Hän valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1996, ja vuonna 2002 hän väitteli tohtoriksi. Seppälä toimi luennoitsijana Joensuun yliopistossa vuonna 2003 ja Helsingin yliopistossa 2005–2006. Vuodesta 2007 lähtien hän on toiminut systemaattisen teologian ja patristiikan professorina Itä-Suomen yliopistossa. Lisäksi hän on toiminut johtokunnissa muun muassa Suomen Lähi-idän instituutissa vuosina 2003–2023 ja Suomen patristisessa seurassa vuodesta 2012 lähtien.
Seppälän tutkimusalueet ovat liittyneet teologiaan, Bysanttiin, Lähi-itään ja Armeniaan. Hänen tutkimusaiheitaan ovat muun muassa islamilainen ja idän kirkon mystiikka, varhaiskristillinen opetus Neitsyt Mariasta, Jerusalemin idea juutalaisuudessa, islamissa ja kristinuskossa, Lähi-idän kristillisen kirjallisuuden näkökulmat varhaiseen islamiin, kristillisten apokryfikirjojen teologia, Efraim Syyrialaisen runous, 300–400-luvun erämaaisien kirjoitukset, itäsyyrialainen 600–700-luvun mystiikka, rabbiininen juutalainen kirjallisuus, kaunokirjallisuuden teologia, armenialaisten kansanmurhan perintö sekä itäisen kristikunnan estetiikka, erityisesti idän kirkkoisien kauneuskäsitys ja armenialainen kuvataide.
Seppälä on kirjoittanut akateemisia julkaisuja ja niiden lisäksi useita kansantajuistavia teoksia. Seppälän teos "Tie ylösnousemukseen", joka käsitteli pääsiäistä edeltävää suurta paastoa, voitti ilmestymisvuonnaan 2006 pidetyn Kaikkien aikojen ortodoksinen kirja -äänestyksen. Lisäksi hän on kääntänyt suomeksi useiden idän kirkkoisien, muun muassa Johannes Krysostomoksen ja Iisak Niniveläisen tuotantoa. Hänen kirjansa "Vapaus" käsittelee vapauden käsitettä ja olemusta yhtäältä länsimaisen filosofian, toisaalta idän kirkon teologisen opetuksen valossa. "Vapaus" valittiin vuonna 2007 vuoden kristilliseksi kirjaksi. Kirja myi nopeasti viisi painosta, ja se on yksi Suomen myydyimpiä ortodoksisia kirjoja. Seppälän teos "Antiikista Bysanttiin" (2021) valittiin 55 ehdokkaan joukosta Vuoden tiedekirja -kilpailun finalistien joukkoon.
Kirkollinen ura.
Luterilaisuudesta ortodoksisuuteen kääntynyt Seppälä vihittiin 2000-luvun alkupuolella ensin munkiksi ja sitten diakoniksi. 15. elokuuta 2012 hänet vihittiin papiksi Helsingin metropoliitta Ambrosiuksen toimesta. Vuonna 2024 Haminan piispa Sergei vihki Seppälän arkkimandriitaksi.
Olena Hovorova

Olena Ivanivna Hovorova (, s. 18. syyskuuta 1973 Izmajil, Odessan alue, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen poliitikko ja entinen yleisurheilija, jonka päälaji oli kolmiloikka.
Hovorova voitti Ukrainan kolmiloikkamestaruuden ulkoradoilla vuosina 2002, 2003 ja 2004. Universiadeissa hän saavutti kultaa kolmiloikasta vuosina 1997 ja 1999. Arvokisoista Hovorova saavutti kaksi mitalia: MM-pronssia Ateenasta 1997 ja olympiapronssin Sydneystä 2000. Hän voitti myös junioreiden MM-pronssia vuonna 1992.
Vuonna 2000 Hovorova valmistui Izmajilin pedagogisesta valtioninstituutista ala-asteen opettajaksi. Vuoden 2006 parlamenttivaaleissa Hovorova pyrki Ukrainan parlamenttiin Verh’ovna Radaan Ukrainan patrioottisten voimien puolueen ehdokkaana, muttei tullut valituksi. Vuonna 2020 Hovorova nimitettiin Ukrainan presidentinkanslian urheiluasioiden neuvonantajaksi. Samana vuonna hänet valittiin Kiovan kaupunginvaltuustoon Kansan palvelija -puolueen listalta. Vuonna 2021 hänet nimitettiin yhdeksi Kiovan varapormestareista vastuualueenaan itsehallinnon toteuttaminen.
Liettua olympialaisissa

Liettua osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Pariisin kesäolympialaisissa 1924. Liettua oli mukana myös vuoden 1928 talvi- ja kesäkisoissa, mutta 1930-luvun kisoihin maa ei osallistunut. Toisen maailmansodan jälkeen liettualaisurheilijat edustivat Neuvostoliittoa vuosina 1952–1988. Itsenäisenä maana Liettua palasi olympialaisiin Barcelonan 1992 kesäkisoissa, joissa se voitti ensimmäisen kultamitalinsa. Talviolympialaisissa maa ei ole menestynyt.
Liettuan menestyksekkäin urheilumuoto olympialaisissa on yleisurheilusta, mistä se on saavuttanut eniten mitaleita. Yleisurheilulajeista sen menestyksekkäin laji on kiekonheitto. Maan ensimmäinen olympiavoittaja oli kiekonheiton Barcelonassa 1992 voittanut Romas Ubartas. Virgilijus Alekna voitti kiekonheiton olympiakultaa Sydneyssä 2000 ja Ateenassa 2004. Maan muut olympiavoittajat ovat Sydneyssä kultaa naisten trap-ammunnassa voittanut ampuja Daina Gudzinevičiūtė, sekä Lontoossa 2012 100 metrin rintauinnin voittanut Rūta Meilutytė ja nykyaikaisen viisiottelun Laura Asadauskaitė.
Neuvostoliiton joukkueessa kuusikymmentä liettualaista urheilijaa voitti olympiamitalin vuosina 1952–1988. Varsinkin Neuvostoliiton koripallojoukkueessa liettualaiset olivat merkittävässä roolissa – vuoden 1988 kultamitalijoukkueessa oli neljä liettualaista pelaajaa.
Motobu Chōki

Choki Motobu (本部 朝基, Motobu Chōki, 1870–1944) oli Okinawalla Akahiran kylässä syntynyt tunnettu karaten harjoittaja. Hänen isänsä Motobu Choshin oli Okinawan kuninkaan Sho Shitsun (1629–1688) kuudennen pojan jälkeläinen.
Choki Motobu oli nuorin kolmesta pojasta, joten häntä ei koskaan perehdytetty sukunsa "Te"-tyylisuuntaan. Hän oli kuitenkin kiinnostunut kamppailutaidosta, ja vietti nuoruutensa harjoitellen omillaan, lyöden "makiwaraa" ja nostaen raskaita kiviä voimiensa kasvattamiseen. Motobu sai myös lisänimen "Motobu no Saru" (Motobu-apina) ketteryytensä vuoksi.
Elämänsä aikana Motobu oli monen kuuluisan karatekan opissa, muun muassa Anko Itosu (1841–1915), Sokon Matsumura (1809–1899) ja Kosaku Matsumora (1829–1898) opettivat häntä. Monet Motobun opettajista eivät katsoneet hyvällä silmällä Motobun harrastusta kokeilla taistelutaitojaan katutappeluissa.
Yleisen uskomuksen mukaan Motobu osasi vain yhden katan, Naihanchin, jota hän kutsui "karaten perusluonteeksi". Hän kuitenkin on kommentoinut katoja Rohai, Passai ja Chinto. Joidenkin lähteiden mukaan Motobu harjoitti myös Kusankua, Sanchinia ja Ueseishia. Nähtävästi hän kehitti myös oman katansa nimeltä Shiro Kuma (Valkea Karhu), jota hän ei nähtävästi välittänyt edelleen. 
Motobu eli karatea opettaen Japanissa vuoteen 1941, jolloin hän palasi takaisin Okinawalle, missä hän kuoli kolme vuotta myöhemmin.