tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ystävyyden puisto

Ystävyyden puisto eli Ystävyyden luonnonsuojelualue on viiden kainuulaisen ja yhden venäläisen luonnonsuojelualueen muodostama kokonaisuus itärajan molemmin puolin. Suomi ja Neuvostoliitto perustivat vuonna sen vuonna 1989. Suomen alueet sisältyvät myös Natura 2000 -alueisiin. 
Puiston tarkoituksena on säilyttää edustavia näytteitä raja-alueen erämaisesta luonnosta: metsistä, soista, järvistä ja virtaavista vesistä. Raja-alueella olevat eläimet, kuten karhut ja metsäpeurat vaeltavat maasta toiseen, joiden liikkumista myös yhteinen luonnonsuojelualue suojelee. 
Puiston tavoitteena on metsäpeuran suojelun lisäksi Suomen ja Venäjän ympäristön tutkimuksen ja ympäristönsuojelualan yhteistyö. Ystävyyden puiston tutkimuskeskus ja Kostamuksen luonnonpuisto toteuttavat raja-alueella yhteisiä tutkimushankkeita. 
Kuhmossa sijaitsee Luontokeskus Petola, jossa annetaan tietoa Ystävyyden puistosta ja Kainuun muista luonnonsuojelualueista sekä myös suurpedoista. Luontokeskus Petola päätettiin lakkauttaa 2025 vähäisen käytön ja kalliin ylläpidon vuoksi. Samassa yhteydessä Ystävyyden puiston tarkoitusta muutettiin niin, ettei tavoitteena enää ollut Suomen ja Neuvostoliiton yhteistyön edistäminen Venäjän aloitettua hyökkäyssodan Ukrainassa vuonna 2022.
Synkkien laulujen maa

Synkkien laulujen maa on albumi, jolla suomalaiset artistit esittävät uusina versioina koko kansan tuntemia synkkiä ja murheellisia kappaleita. Se pohjautuu Helsingin Sanomien vuonna 2006 julkaisemaan artikkelisarjaan "Suomen synkin laulu", ja Radio Helsingin ja HS:n äänestykseen. Albumi julkaistiin 22. marraskuuta 2006.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 4 ja saavutti vuonna 2008 kultalevyrajan myytyään 15 000 kappaletta.
Kleinspitz

Kleinspitz on pienikokoinen Saksasta peräisin oleva koirarotu, joka kuuluu saksanpystykorviin.
Ulkonäkö.
Kleinspitz on pieni, runsasturkkinen pystykorva. Karvapeite on kaksinkertainen ja tuuhea ja rodussa esiintyy lukuisia värityksiä mukaan lukien musta, ruskea, oranssi, oranssi-soopeli, kermanvärinen, kerma-soopeli, hopeanharmaa, black &amp; tan, valkoinen tai valkokirjava (valkoinen mustin, ruskein, harmain, oranssein, oranssi-soopelein, kermanvärisin tai kerma-soopelein merkein). Ihannesäkäkorkeus on 26 cm, josta sallitaan kolmen sentin poikkeama molempiin suuntiin. Paino määräytyy koon mukaan ja on keskimäärin 3–5 kg.
Luonne ja käyttäytyminen.
Kleinspitz on yleensä ystävällinen, sisukas, valpas ja vilkas. Se on uskollinen omistajalleen, helppo kouluttaa ja oppii nopeasti. Se ei sovi metsästykseen vietittömyyden takia (tosin poikkeuksiakin löytyy), mutta toiset yksilöt ovat edelleen hyviä vahtikoiria. Kleinspitz ei ole aggressiivinen muille koirille. Vahtimisvietin voimakkuus vaihtelee yksilön mukaan, mutta valppaana ja terhakkaana koirana kleini saattaa olla herkkähaukkuinen. Toimintakykyä ja -halukkuutta rodusta löytyy, mistä todisteena ovat monet luonnetestin erinomaisin pistein läpäisseet yksilöt. Omistajaansa se kiintyy todella usein hyvinkin voimakkaasti. Väärällä koulutuksella sillä on kuitenkin taipumus kehittää hyvinkin aggressiivista käytöstä mm. vieraita ihmisiä kohtaan, kuten Pomeranianillakin.
Alkuperä.
Kleinspitzin kantamuoto oli muinainen Canis familiaris palustris. Aiemmin saksanpystykorvat toimivat pihavahteina, mutta pienimmät niistä alkoivat muuttua seurakoiriksi 1800-luvulla. 1900-luvulla määriteltiin 5 eri kokomuunnosta: keeshond, grosspitz, mittelspitz, kleinspitz ja pomeranian.
Terveys.
Kleinspitz on suhteellisen terve rotu. Sillä on vain vähän perinnöllisiä sairauksia ja polvivikaa esiintyy melko harvoin. Kleinspitzien keskuudessa on esiintynyt jonkin verran hammaspuutoksia -rotumääritelmä tosin sallii muutaman puuttuvan hampaan. Kleinspitziä voidaan pitää myös sangen pitkäikäisenä.
Barquisimeto

Barquisimeto on kaupunki Venezuelan luoteisosassa. Vuonna 2011 siellä oli 936 065 asukasta. Vuonna 2001 siellä laskettiin 895 989 asukasta. Väestonkasvu on siis nopeaa. Barquisimeton työssäkäyntialueella asuu noin puolitoista miljoonaa ihmistä. 66 % asukkaista on mestitsejä.
Barquisimeto sijaitsee 556 metrin korkeudessa Caracasin ja Maracaibon puolivälissä Turbiojoen varrella. Barquisimeto on Laran osavaltion pääkaupunki. Kaupungissa on paljon elintarviketeollisuutta, sillä se sijaitsee lähellä hedelmien ja sokeriruo’on viljelyalueita.
José Lezama Lima

José Lezama Lima () oli kuubalainen kirjailija ja toisinajattelija.
Elämä.
Lezama syntyi 19. joulukuuta 1910 Havannassa. Hänen isänsä oli sotilas. Lezama oli aktiivinen opiskelija-aikanaan ja hän osallistui poliittiseen liikkeeseen, jonka tarkoituksena oli kaataa Gerardo Machadon sotilasdiktatuuri. Valmistui juristiksi mutta ei hoitanut ammattiaan. Vuodesta 1929 Lezama asui Havannan vanhassa kaupungissa talossa, josta tuli kirjallisten piirien tärkeä keskus. Lezama oli naimisissa sihteerinsä Maria Luisa Bautistan kanssa. Avioliitto oli lapseton ja Lezamalla oli sen rinnalla toinen yksityiselämä, josta hänen runonsa kertovat paljaasti.
Lezama auttoi monia nuorempia kirjailijoita suoraan ja epäsuorasti, taloudellisesti ja taiteellisesti. Vaikka hän ei aina ollut samaa mieltä kirjallisesti kuin kollegansa, hän majoitti, ruokki ja tuki julkaisutoimintaa sellaisten poliittisesti epäsuosiossa olleiden kirjailijoiden kohdalla kuin Virgilio Piñera ja Reinaldo Arenas. Lezama perusti yhdessä José Rodriguez Feon kanssa kirjallisen aikakauslehden nimeltään Origenes, jolla oli suuri vaikutus Kuuban modernismissa. Monet myöhemmin kirjoina ilmestyneet teokset ovat ilmestyneet ensin tässä lehdessä.
Lezama sai Maldoror-palkinnon vuonna 1972. Hänen pääteoksensa Paradiso on saanut palkintoja Italiassa, Espanjassa ja Meksikossa.
Romaani Paradiso kertoo José Cemí-pojasta, jonka isä kuolee yllättäen ja tämän seurauksena José aikuistuu vauhdilla. Romaani sijoittuu 1900-luvun alkuun. Josélle Kuuba oli "paratiisisaari, jossa taikuus ja filosofia väänsivät vanhan Kuuban porvariston omituisen elämän entistäkin kummallisempiin muotoihin". José etsii isänsä jäljissä elämän arvoituksellisuutta syöksymällä aina uusiin ja uusiin seikkailuihin, tutkimalla seksuaalisuuden eri muotoja omassa lihassa ja antautumalla jokaiselle vastaantulijalle kuin tämä olisi hänelle määrätty kohtalo. Paradison kieltä ja esittämistapaa kutsutaan "barokkiseksi" sen tavattoman kielellisen runsauden, ylettömän ornamentiikan ja rehevän tyylilajien vaihtelun vuoksi. Teos muistuttaa Proustin tyyliä vaikka onkin vahvasti kuubalainen eikä lainkaan lihallisesti estynyt.
Lezama kuoli 9. elokuuta 1976 astman ja sydämen vajaatoiminnan seurauksena.
Propylaia

Propylaia () on Ateenan Akropoliin porttirakennus. Siitä on tullut monumentaalista porttikäytävää tarkoittava yleisempi termi "propylaia" tai "propylaion".
Historia.
Akropoliin Propylaia sijaitsee linnavuoren länsipäässä, jossa ovat ylös kukkulalle johtavat portaat. Se rakennettiin Perikleen hallitessa Ateenaa. Feidias sai vastuun Akropoliin uudelleen rakentamisen suunnittelusta persialaissotien jälkeen. Akropoliin vanha Peisistratoksen aikainen sisäänkäynti, niin kutsuttu arkaainen Propylon, sijaitsi nykyisen Propylaian lounaispuolella. Uuden porttikäytävän suunnitteli arkkitehti Mnesikles. Propylaian rakentaminen aloitettiin vuonna 437 eaa., ja työt päätettiin vuonna 432 eaa. Rakennus jäi kuitenkin jossain määrin keskeneräiseksi.
Akropoliin Propylaia on myöhemmin toiminut mallina monille muille monumentaalisille porttirakennuksille. Ensimmäisiä oli Eleusiin Suuri propylaia, joka rakennettiin 100-luvun jälkimmäisellä puoliskolla.
Nykyisinkin Propylaia on ainoa tie ylös Akropoliille, ja kaikki kukkulalla vierailevat lukuisat turistit kulkevat sen kautta.
Rakennus.
Propylaia yhdisteli doorilaista ja joonialaista tyyliä. Se oli rakennettu Pentelikon-vuoren valkoisesta marmorista. Rakennus oli sijoitettu samaan linjaan ylhäällä linnavuorella olevan Parthenonin temppelin kanssa.
Rakennus muodostui keskushallista sekä sen pohjois- ja eteläpuolella olevista sivurakennuksista. Koko rakennuksen leveys oli 48 metriä ja keskushallin leveys 18 metriä ja syvyys 25 metriä.
Keskushallin etu- ja takapuolella oli rivi doorilaisia pylväitä. Halliin johti viisi oviaukkoa, joista keskimmäinen oli levein ja leveydeltään 4,3 metriä. Sen ympärillä oli kuusi joonialaista pylvästä, kolme kummallakin puolella. Jokaisessa viidessä oviaukossa on ollut kaksi ovea.
Hodgesin meteoriitti

Hodgesin meteoriitti on greipin kokoinen meteoriitti, joka syöksyi 30. marraskuuta 1954 Ann Elizabeth Hodgesin (1923–1972) asunnon katon läpi Sylacaugassa, Alabamassa. Se tuhosi Hodgesin radion ja kolhi myös naista itseään. Hodgesin meteoriitti oli pitkään ainoa tunnettu tapaus, jossa meteoriitti on varmuudella iskeytynyt ihmiseen. Hodgesin meteoriitti oli osa isompaa Sylacauga-meteoriittia.
Meteoriitin omistajuudesta tuli kiistaa, mutta Hodges ja hänen aviomiehensä Eugene saivat lopulta pitää sen. Vastoin miehensä tahtoa, kyllästyneenä kinaan ja julkisuuteen, Ann lahjoitti sen museolle. Kyseessä on noin neljän kilon painoinen kondriitti.
Me Tammelat

Me Tammelat on suomalainen vuosina 1963–1969 valmistunut draamasarja. Sarjaa esitettiin MTV:llä joka toinen lauantai vuosina 1963–1969. Sarjan ohjaajina toimivat muun muassa Liisa Nevalainen, Eine Laine, Heimo Palander, Pauli Virtanen, Veikko Kerttula sekä Pekka Parikka. Sen tuotti Felix-Filmi Oy. Sarjasta ei ole arkistoissa tallella yhtään kokonaista jaksoa. Sarjaa edelsi "Tuttavamme Tarkat", jossa esiintyivät samat näyttelijät samoissa roolihahmoissa lukuun ottamatta Leena Söyrinkiä. 
"Me Tammelat" oli 1960-luvun lopulla yksi katsotuimmista televisio-ohjelmista Suomessa. Esimerkiksi 27. huhtikuuta 1969 lähetetty jakso sai 2,22 miljoonaa katsojaa ja saavutti näin 59 prosenttia Suomen yli 12-vuotiaasta väestöstä.
Djuna Barnes

Djuna Barnes (1892 Cornwall-on-Hudson, New York, Yhdysvallat – 1982 New York, New York Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija, jolla oli tärkeä osa 1900-luvun modernistisen englanninkielisen naiskirjallisuuden kehittymisessä. Barnesin teokset heijastelevat 1900-luvun alun dekadenttia elämäntyyliä ja myöhemmin toisen maailmansodan jälkeistä vieraantuneisuutta.
Barnes oli 1910-luvulla Greenwich Villagen kuuluisan boheemipiirin jäsen ja jatkoi samaa Pariisissa 1920- ja 1930-luvuilla. Hänen romaanistaan "Yömetsä" ("Nightwood", 1936) tuli modernin kirjallisuuden kulttikirja, joka sai julkaisijan T. S. Eliotin suosituksen jälkeen ja jonka nousua maineeseen auttoi Eliotin esipuhe. Se on edelleen tunnettu lesbokulttuurin kuvaus ja näyte omaleimaisesta kirjallisesta tyylistä.
Barnesilla oli ankea lapsuus ja nuoruus: hän joutui ensin vahtimaan monia sisaruksiaan ja sisarpuoliaan, myöhemmin elättämään perhettä journalistina. Hän joutui raiskatuksi 16-vuotiaana ja kertoo tapauksesta sekä ensimmäisessä romaanissaan "Ryder" että viimeisessä näytelmässään "Antiphon".
Barnesin koulunkäynti oli vähäistä ja epäsäännöllistä, mutta 23-vuotiaana hän kävi taidekoulua New Yorkissa ja elätti samalla itseään kirjoitustöillä. Ensimmäinen runokokoelma ilmestyi samana vuonna 1915.
Barnes muutti 1920 Pariisiin, löysi tiensä modernistipiireihin ja ystävystyi muun muassa James Joycen kanssa. Vuonna 1923 ilmestyi runokokoelma "A Book". Vuonna 1928 tuli ensimmäinen romaani, omaelämäkerrallinen "Ryder", joka jäljitteli Elisabetin ajan tyyliä. Kirjasta tuli myyntimenestys Yhdysvalloissa. Lisäksi Barnes julkaisi ilman tekijännimeä avainromaanin "Ladies Almanack", joka kertoo Pariisin lesbopiirien elämästä. Teos julkaistiin Pariisissa, ja Yhdysvaltojen tulli esti sen maahantuonnin.
Koreanjindonkoira

Koreanjindonkoira () on eteläkorealainen koirarotu.
__notoc__
Ulkonäkö.
Koreanjindonkoira on keskikokoinen pystykorva. Sillä on vinot silmät ja joko sirppimäinen tai kippura häntä. Karvapeite on väriltään valkoinen, kellanruskea (punainen), sudenharmaa, brindle eli juovikas, musta tai musta ruskein merkein. Uroksen ihannesäkäkorkeus on 53–54 cm ja nartun 48–49 cm.
Luonne ja käyttäytyminen.
Koreanjindonkoira on hyvin vahvaluonteinen, omanarvontuntoinen ja valpas. Se on rohkea ja kiivas, mutta myös luontaisen siisti. Vaikka se on omistajaansa kohtaan uskollinen, vieraisiin se suhtautuu pidättyväisesti. Se on aggressiivinen vieraita koiria kohtaan ja puolustaa pelottomasti omaa reviiriään. Vahva suuntavaisto ja metsästysvietti tekevät siitä hyvän riistakoiran, vaikka Suomessa sitä ei olekaan käytetty metsästykseen.
Alkuperä.
Koreanjindonkoiran arvellaan eläneen Koreassa Jindon saarella tuhansia vuosia. Koska saarelle on aiemmin ollut vaikea päästä, rotu on pysynyt melko puhtaana ja alkuperäisenä.
On olemassa kaksi legendaa rodun synnystä. Ensimmäisen mukaan se olisi saapunut saarelle mongolialaisen kilpikonnalaivan mukana. Toisen mukaan se polveutuu tiedemiehen mukanaan manner-Koreasta tuoman punaisen nartun ja Jindon vuoristoissa eläneen korealaisen suden välisestä risteymästä - näiden pennuista yksi oli valkoinen, yksi punainen ja yksi musta.
Vuonna 1962 rodulle myönnettiin kansallisaarteen arvo.
Rotu Suomessa.
Ensimmäiset koreanjindonkoirat on rekisteröity Suomessa vuonna 1999 ja näistä koirista on syntynyt yksi pentue vuonna 2001. Seuraavan kerran koreanjindonkoira on rekisteröity Suomessa vuonna 2016 jolloin myös perustettiin rodulle yhdistys nimeltä Suomen Koreankoirat Ry. Yhdistys rekisteröitiin vuonna 2017.
Mongoliankirvinen

Mongoliankirvinen ("Anthus godlewskii") on västäräkkien heimoon kuuluva varpuslintu. Lajin nimesi Władysław Taczanowski vuonna 1876.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 15½–17 cm ja paino 25–29 g. Ulkonäöltään se muistuttaa suuresti isokirvistä ollen kuitenkin hieman pienempi ja lyhytpyrstöisempi. Myös koivet ovat hieman lyhyemmät, samoin takavarpaan kynsi. Selkäpuolella on enemmän tummaa viirutusta ja alapuoli tavallisesti ruskehtavampi kuin isokirvisellä. Myös muita vähäisiä värieroja on. Äänet muistuttavat sekä iso- että nummikirvisen ääniä. Koiras laulaa laululennossa. Sukupuolet ovat saman värisiä.
Vanhoilla linnuilla on täydellinen sulkasato kesällä, nuorilla osittainen.
Esiintyminen.
Lisääntymisalue on Keski-Aasiassa Etelä-Siperiasta Mongoliaan, Mantšuriaan ja Tiibetiin. Se on muuttolintu, joka talvehtii Intiassa ja Sri Lankalla. Syysmuutolla laji harhautuu toisinaan Eurooppaan saakka, ja se on tavattu Suomessa ainakin 16 kertaa, ensimmäisen kerran 10. lokakuuta 1974 Lemlandin Lågskärillä ja viimeksi 13.–27. marraskuuta 2005 Lumijoella.
Elinympäristö.
Mongoliankirvisen elinympäristöä ovat avomaat: kuivat, kivikkoiset arot ja vuorenrinteet.
Lisääntyminen.
Linnun pesä on maassa ja munia on 3–5. Naaras hautoo 12–14 päivää.
Ravinto.
Mongoliankirvinen ruokailee maassa syöden pääasiassa hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia sekä siemeniä.
Boško Janković

Boško Janković (s. 3. tammikuuta 1984 Belgrad, Jugoslavia) on serbialainen jalkapalloilija, joka on edustanut urallaan serbialaista Belgradin Punaista tähteä, espanjalaista RCD Mallorcaa, italialaista US Palermoa, sekä edustamaansa italialaista Genoaa. Janković on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Janković siirtyi elokuussa 2006 Mallorcaan kasvattajaseurastaan Belgradin Punaisesta Tähdestä. Hän oli yhdeksällä maalillaan Mallorcan paras maalintekijä kaudella 2006-2007. Kaudeksi 2007-2008 Janković siirtyi US Palermoon.
Janković kuuluu Serbian maajoukkueeseen. Hän on pelannut 24 maaottelua ja tehnyt 5 maalia. Nuorten maaotteluita Jankovićille on kertynyt 14 kappaletta.
Taneli Kekkonen

Taneli Kaleva Kekkonen (4. syyskuuta 1928 Helsinki – 11. heinäkuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti ja presidentti Urho Kekkosen kaksospojista toinen. Taneli Kekkonen oli naimisissa vuodesta 1952 K. A. Fagerholmin tyttären Brita Fagerholmin (1927–2013) kanssa, ja heillä oli kaksi lasta, Timo Kekkonen (s. 1957) ja Tea Kekkonen (s. 1963). 
Taneli Kekkonen oli koulutukseltaan valtiotieteen kandidaatti. Hän toimi ulkoasiainministeriön palveluksessa vuodesta 1952. Kekkonen toimi uransa aikana suurlähettiläänä Belgradissa, Ateenassa, Roomassa 1975–1980, Maltalla, Varsovassa 1980–1984 ja viimeksi Tel Avivissa 1984–1985.
Kun Kekkonen jäi kiinni rattijuopumuksesta 1980-luvun alussa, ulkoministeriö kutsui hänet kotiin Tel Avivista. Kekkonen masentui syvästi ja ilmoitti vaimolleen Britalle tekevänsä itsemurhan. Vaimo aneli odottamaan ainakin vuoden. Sen vuoden Kekkonen istui ulkoministeriön työhuoneessaan virka-ajalla eikä hänelle osoitettu enää tehtäviä. 11. heinäkuuta 1985 Taneli Kekkonen teki itsemurhan hirttäytymällä.
Charles Wallace Richmond

Charles Wallace Richmond (31. joulukuuta 1868, Kenosha, Wisconsin–19. toukokuuta 1932, Washington DC) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
Hänen vanhempansa olivat Edward Leslie Richmond ja Josephine Ellen Henry. Äiti kuoli Charlesin ollessa 12-vuotias. Isä, joka oli ammatiltaan rautatiepostivirkailija, muutti samana vuonna Washingtoniin DC saadessaan työpaikan osavaltion painotalosta. Charles sekä 2 siskoa ja veli muuttivat perässä seuraavana vuonna 1881. Isä oli mennyt uusiin naimisiin lesken kanssa, jolla oli 2 lasta. Perheeseen syntyi vielä 5 poikaa, joista 2 kuoli lapsina.
Charlesin opinnot jäivät muutamaan vuoteen yleistä koulua, ja sekin sujui huonosti, sillä hän joutui huolehtimaan nuoremmista sisaruksistaan ja auttamaan perheen taloudenpidossa. Syyskuussa 1883 hän lopetti koulun ja meni isän hankkimaan työpaikkaan, lähetiksi geologiselle tutkimusasemalle.
1888 hän otti osaa geologiselle tutkimusretkelle Montanaan. Nicaraguaan suuntautuneen keräysmatkan jälkeen hänet palkattiin yövartijaksi Yhdysvaltojen kansallismuseoon Washington DC, jossa hänestä 1894 tehtiin lintuosaston apulaisjohtaja, vuodesta 1918 johtaja.
Richmond nimesi muun muassa pikkuvarpusen alalajin "dilutus" 1896.
Veli-Matti Kaitala

Veli-Matti Kaitala (taiteilijanimeltään Veli-Matti, ) oli suomalainen lapsitähti ja yksi Suomen tunnetuimpia sekä käytetyimpiä lapsinäyttelijöitä 1940-luvulla. Parhaiten hänet muistettaneen nimiroolista seikkailukomediassa "Pikku-Matti maailmalla" (1947). Kaitala toimi myös laulajana ja oli aikuisena pääammatiltaan opettaja.
Ura.
Edvin Laine etsi Suomisen Ollin menestyksen innostamana esiintymiskykyisiä poikia ja tyttöjä esiintymään elokuvissaan, joissa päärooleja tähdittäisivät lapset. Laine löysi Kaitalan sanomalehti-ilmoituksella elokuvaan "Nokea ja kultaa" (1945). Tarjokkaita oli 250, joista koekuvaukseen kutsuttiin kuusi. Rooliin valittiin Kaitala, Laineen sanoin ”nuori, pirteä poika, jolla on tummat silmät ja hyvä lauluääni!”. Lehti-ilmoituksessa rooliin oli alun perin haettu 12–14-vuotiasta poikaa, mutta Kaitala oli vasta yhdeksänvuotias. 
Kaitala onnistui elokuvassa ja sai uusia rooleja Laineen ohjauksissa "Kirkastuva sävel" (1946), "Pikku-Matti maailmalla" (1947) ja "Laitakaupungin laulu" (1948). Kaikissa niissä Kaitalan roolina oli resuisissa vaatteissa elämän nurjiin puoliin tutustuva köyhä poika. Kaitala ilmaisi Laineelle toiveensa hyväosaisesta hahmosta, ja siitä innostuneena Laine keksi antaa hänelle varakkaassa ympäristössä kasvavan pojan roolin. Elokuva oli Toivo Kauppisen käsikirjoituksen pohjalta kesällä 1948 tehty Kaitalan viides elokuva "Onnen-Pekka".
Veli-Matti teki viimeisen lapsiroolinsa elokuvassa "Aaltoska orkaniseeraa" (1949), joka käsitteli sodanjälkeistä asuntopulaa. Tässä Kaitala ei enää tehnyt varsinaista sooloroolia, vaan oli enemmänkin yhtenä jäsenenä lapsikollektiivissa. Parikymppisenä hän teki viimeisen elokuvaroolinsa traagisessa Hauhian osassa Edvin Laineen "Tuntemattomassa sotilaassa" (1955).
Yksityiselämä.
Elokuvauransa jälkeen Kaitala opiskeli ekonomiksi ja suoritti opettajan tutkinnon vuonna 1963. Hän työskenteli kansakoulunopettajana Tampereella eikä omien sanojensa mukaan haikaillut näyttelijänuralle. Kaitala oli naimisissa kuvanveistäjä Nina Ternon (1935–2003) kanssa. Hän kuoli sairauskohtaukseen vain 42-vuotiaana ja hänet haudattiin Kiikoisten hautausmaalle Sastamalaan.
Kale Teuronen

Kale Teuronen (17. tammikuuta 1912 – 24. joulukuuta 1986) oli suomalainen näyttelijä ja muusikko. Teuronen oli kotoisin Viipurista ja teki kiertueita 1930-luvulla Reino Helismaan sekä Martti Niemen kanssa.
1950-luvulla Teuronen aloitti elokuvanäyttelijänä, ja hänen tunnetuin roolinsa on "Tuntemattoman sotilaan" sotamies Susi.
Barbizonin koulu

Barbizonin koulu tai Barbizonin koulukunta oli taidehistoriallinen liike noin vuosina 1830–1875. Se tunnetaan myös nimellä Fontainebleun koulu. Se sai nimensä Barbizonin kylästä lähellä Fontainebleaun metsää Pariisin eteläpuolella, johon kertyi tuohon aikaan taiteilijoita ympäri Eurooppaa.
Barbizonin koulukunta hylkäsi akateemisen taiteen perinteen, hylkäsi teorian ja pyrki aidompaan maaseudun elämän kuvaukseen. Barbizonin koulukunta oli osa kuvataiteiden realistista suuntausta. Koulukunnan taiteilijat muodostivat löyhän yhteisön, jolla ei ollut jyrkkiä yhteisiä teesejä. Yhteisenä tavoitteena oli ennen kaikkea vapautua maiseman klassisesta kuvauksesta ja maalata maiseman itsensä vuoksi. Esikuvina olivat englantilaiset maisemamaalarit John Constable ja Richard Parkes Bonington.
Koulukunta syntyi reaktiona samaan aikaan vaikuttaneeseen romantiikka-liikkeeseen. Se sai alkunsa John Constablen vuonna 1824 Pariisin salongissa näytteille tuomista maalaismaisemista. Koulun johtohahmoja olivat Jean-Baptiste Camille Corot, Charles-François Daubigny, Jean-François Millet ja Théodore Rousseau. Muita jäseniä olivat muun muassa Jules Dupré, Constant Troyon, Charles Jacque, Narcisse Virgilio Díaz, Pierre Emmanuel Damoye, Charles Olivier de Penne, Henri Harpignies, Paul-Emmanuel Péraire, Gabriel-Hippolyte Lebas, Albert Charpin, Félix Ziem, François-Louis Français, Émile van Marcke ja Alexandre Defaux.
Barbizonilaisuuden perikuva on Milletin teos "Tähkänpoimijat" (1857), joka kuvaa kolmea maalaisnaista pellolla. Kuva ei ole maisema eikä muotokuva, siinä ei kerrota uskonnollista tai muuta tarinaa, kuva vain esittää ihmisiä pellolla.
Ryhmän jäsenten luonnollinen, vapaa maalaustekniikka vaikutti impressionismin syntyyn. Vincent van Gogh opiskeli ja jäljitteli useita Barbizonin koulun taiteilijoita, kopioiden muun muassa Milletin töitä. Suomessa Barbizonin koulu vaikutti kansallisromantiikkaan.
Ayọ

Joy Olasunmibo Ogunmakin (s. 14. syyskuuta 1980) on saksalainen laulaja-lauluntekijä, joka asuu Pariisissa. Hänet tunnetaan laulajanimellä Ayọ tai Ayo., joka tarkoittaa joruban kielellä iloista. Ayọn musiikki on soul-, folk- ja reggae-tyylistä.
Ayọn ensimmäinen albumi "Joyful" julkaistiin vuonna 2006. Albumin ensimmäinen single oli ”Down on My Knees”.
Barbizon

Barbizon on kunta Ranskassa, noin 55 kilometriä Pariisin eteläpuolella lähellä Fontainebleauta. Vuonna 2006 siellä oli 1 571 asukasta. Kunta tunnetaan taidehistoriassa vaikuttaneesta Barbizonin koulukunnasta. Taiteilijaryhmän keskuspaikkana toiminut rakennus Auberge Ganne on nykyisin museona. Esillä on myös Jean-François Milletin ateljee ja Théodore Rousseaun koti.
Lev Trotski piileskeli Barbizonissa 1930-luvulla. Järjestyksessä toinen Bilderberg-ryhmän kokous järjestettiin Barbizonissa vuonna 1955.
Barbizon on valittu kauneimpien ranskalaiskylien "Les Plus Beaux Villages de France" -järjestön jäseneksi.
Geneven konferenssi (1954)

Geneven konferenssi vuonna 1954 päätti Indokiinan sodan. Konferenssissa Vietnamin itsenäisyys tunnustettiin kansainvälisesti. Neuvotteluihin päädyttiin, kun Ho Tši Minhin johtamat Việt Minhin joukot olivat toukokuussa 1954 lyöneet ranskalaisten siirtomaaisäntien joukot ratkaisevassa Điện Biên Phủn taistelussa.
Vietnamin itsenäisyystaisteluun oli vaikuttanut Kiinan kansantasavallan perustaminen vuonna 1949: sota laajeni pelkästä siirtomaasodasta kansainväliseksi kylmän sodan näyttämöksi. Kommunismin leviämisen pelossa Yhdysvallat ryhtyi rahoittamaan Ranskan käymää sotaa. Vuonna 1954 apu kattoi jo 80 % kaikista kuluista. 
Ennen Geneven konferenssia Ranska oli kokenut poliittisen kriisin, kun kesäkuussa 1953 nimitetty Joseph Lanielin hallitus kaatui sen saatua kansalliskokoukselta epäluottamuslauseen Indokiinan-politiikan vuoksi. Sosialisti Pierre Mendès France muodosti uuden hallituksen kesäkuussa 1954. Mendès France sai laajan tuen muun muassa sen vuoksi, että hän lupasi kuukauden kuluessa solmia aselevon Indokiinassa, jossa ranskalaiset olivat Ðiên Biên Phùn kukistuttua joutuneet kovan paineen alle.
Genevessä Ranskan Indokiina jaettiin kolmeksi itsenäiseksi valtioksi, minkä lisäksi Vietnam jaettiin kahtia 17. leveyspiirin kohdalta. Vietnamin jako oli tarkoitettu väliaikaiseksi, sillä myöhemmin oli tarkoitus järjestää vaalit, joiden jälkeen maa olisi yhdistetty. Kambodža ja Laos julistettiin puolueettomiksi valtioiksi.
Myöhempää Vietnamin sotaa enteili Geneven konferenssissa sattunut välikohtaus. Yhdysvaltain ulkoministeri, jyrkkä antikommunisti John Foster Dulles kieltäytyi kättelemästä Kiinan pääministeriä Zhou Enlaita, mikä osoitti sovinnon olleen vähintäänkin pinnallinen. Pohjois-Vietnamia hallitsivat Ho Tši Minhin johtamat kommunistit, joita Dulles piti Kiinan käskyläisinä. Pohjois-Korean hyökkäys Etelä-Koreaan vuonna 1950 oli vielä tuoreessa muistissa, ja se oli Dullesin mielestä osoittanut, että Stalin ja Mao Zedong käyttivät satelliittejaan hyväkseen yhteisen maailmanvallankumouksen toteuttamiseksi.
Yhdysvallat asettui aggressiivisesti tukemaan Saigonin hallitusta. Sissisota Vietnamin yhtenäisyyden saavuttamiseksi laajeni etelässä, kohti uutta sotaa. Sissiliikettä organisoi Vietminhin perillinen, pohjoisen tukema Kansallinen vapautusarmeija (Front National de Libération du Vietnam). Yhdysvaltalaiset tunsivat vastustajansa paremmin nimellä Vietkong.
Endriini

Endriini on orgaaninen yhdiste (POP-yhdiste), joka on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan valkoista kiteistä kiinteää ainetta. Sen kemiallinen kaava on C12H8Cl6O. Endriinia on käytetty hyönteismyrkyissä lähinnä puuvillan, riisin, sokeriruo'on ja maissin viljelyssä sekä rodentisidina eli jyrsijöiden kuten myyrien torjuntaan. Aine kuuluu Tukholman yleissopimuksen (pysyvien orgaanisten yhdisteiden käyttöä ja päästöjä rajoittava yleissopimus) alaisiin aineisiin. Endriinin markkinointi ja käyttö kiellettiin Suomessa vuonna 1969.
Endriinin moolimassa on 380,9 g/mol, sulamispiste 200 °C, tiheys 1,7 g/cm3, lähes veteen liukenematon 0,22 - 0,26 mg/l ja CAS-numero 72-20-8. Endriini hajoaa alle kiehumislämpötilansa. Aineen kuumentuessa yli 245 °C:n siitä muodostuu kloorivetyä ja fosgeenia.
Lyhytaikaisesta altistumisesta endriinille voi seurata vaikutuksia keskushermostossa, johtaen kouristuksiin ja kuolemaan.
Eagle (automerkki)

Eagle oli Chrysler Corporationin automerkki, joka perustettiin vuonna 1989 Chryslerin ostettua AMC:n. Merkin valmistus loppui vuonna 1998. Vaikka merkki olikin melko lyhytikäinen, esimerkiksi sen Talon-coupé-malli myi yli 115 000 kappaletta.
Nimeä Eagle käytti myös Dan Gurney kilpa-autoissaan. Yksi huomattavimmista oli vuoden 1967 Eagle-Weslake Formula 1 -auto.
24 (6. tuotantokausi)

Televisiosarja24:n kuudennen tuotantokauden näyttäminen televisiossa alkoi Yhdysvalloissa vuoden 2007 tammikuussa.
Taustaa.
Osa kauden tapahtumista sijoittuu New Yorkiin. Jack Baueria näyttelevä Kiefer Sutherland sanoi eräässä haastattelussa: ”Me olemme käyttäneet viisi vuotta siihen, että hän (Jack Bauer) on joutunut pelastamaan isoja asioita, mutta tällä kertaa hän joutuu pelastamaan itsensä. Henkilöstä, joka metsästää toisia, tuleekin henkilö, jota metsästetään. Näin ollen tämä kääntää sarjan luonteen ylösalaisin.” Viidennen kauden DVD-laatikolla julkaistiin kuudennen kauden esiosa (eng. "prequel"), joka kertoo viidennen ja kuudennen kauden välisistä tapahtumista. Kyseinen kymmenen minuutin mittainen videopätkä on julkaistu myös verkossa.
Juoni.
Neljännen tuotantokauden lopulla Jack Bauer hyökkäsi Valkoisen talon luvalla Los Angelesin Kiinan konsulaattiin. Operaation aikana Kiinan konsuli sai surmansa lähetystön turvamiehen vahinkolaukauksesta. Siitä huolimatta kiinalaiset syyttivät Baueria tapahtumasta ja vaativat Yhdysvaltain hallitusta luovuttamaan Bauer heille, jotta he voisivat viedä Bauerin vankileirille Kiinaan, jossa tämän olisi tarkoitus viettää koko loppu elämänsä. Ydinsodan pelossa Yhdysvaltain hallitus pyysi Jackia luovuttautumaan suosiolla Kiinan hallitukselle. Tästä huolimatta Walt Cummings käski erästä Salaisen Palvelun agenttia tappamaan Bauerin, ettei tämä vuotaisi salaisia tietoja kiinalaisille. Palmer sai kuitenkin Cummingsin suunnitelmat selville ja ehti varoittaa Jackia, jotta tämä ehtisi lavastaa oman kuolemansa.
Viidennen kauden lopussa kiinalaiset saivat kaapattua Jackin, joka oli viettänyt tätä ennen 18 kuukautta pimennossa, ja veivät tämän rahtilaivaan, jonka kyljessä luki Shanghai. Kuudes kausi sijoittuu aikaan 20 kuukautta viidennen kauden jälkeen.
Kuudennen kauden alussa Yhdysvallat on ollut lukuisten terroristihyökkäysten kohteena. Wayne Palmer on valittu hiljattain uudeksi presidentiksi. Hän tekee kiinalaisten kanssa sopimuksen, jonka mukaan kiinalaiset luovuttavat Jack Bauerin Yhdysvalloille, jonka jälkeen Yhdysvallat aikovat luovuttaa Bauerin Abu Fayedille, joka sanoo tietävänsä terroristi-iskujen tekijän.
Kauden aikana nähdään myös Waynen sisko Sandra Palmer.
Henkilöhahmot.
Ennen uuden kauden alkamista vahvistettiin seuraavien henkilöhahmojen paluu uudelle kaudelle:
Seuraavat henkilöt olivat uusia lisäyksiä sarjaan:
Fred Hoyle

Frederick Hoyle (24. kesäkuuta 1915 – 20. elokuuta 2001) oli brittiläinen tähtitieteilijä ja tieteiskirjailija. Vuonna 1948 hän esitti pysyvän tilan teorian yhdessä Hermann Bondin ja Thomas Goldin kanssa.
Hoyle oli innostunut tähtitieteellisen tiedon kansantajuistamisesta. Hän piti vuonna 1950 radiossa kosmologian esitelmäsarjan, joka koottiin myöhemmin kirjaksi. Tässä radio-ohjelmassa Hoyle ensimmäisenä käytti vastustamastaan alkuräjähdysteoriasta nimitystä ”Big bang”. Hän kirjoitti myös muita yleistajuisia kirjoja, televisiosarjan käsikirjoituksen sekä tieteiskirjoja. 
Hoyle valittiin Royal Societyyn vuonna 1957 ja lyötiin ritariksi 1972.
Hoylen tunnetuin tieteisromaani on "Musta pilvi" (1957), joka kertoo aurinkokuntaan saapuvasta jättiläismäisestä, älykkäästä avaruuden pilvestä. Romaanin "Los Angeles ei vastaa" (1966) päähenkilönä on säveltäjä. "Infernossa" (1973) maapalloa uhkaa tuho Linnunradan ytimen räjähtämisen vuoksi. Skotlantilainen tähtitieteilijä nousee maapalloa kohtaavien myrskyjen jälkeen klaanipäälliköksi ja rakentamaan yhteiskuntaa uudelleen vanhojen tapojen mukaisesti. 
Hoyle vieraili syksyllä 1982 Suomessa esitelmöimässä yleisölle alkuaineiden synnystä tähdissä.
Kriittinen laitos

Kriittinen laitos eli kriittinen editio on kauno- tai tietokirjallisuudesta tai sävellyksestä laadittu kommentoitu julkaisu, joka pohjautuu huolelliseen lähdeaineiston tutkimukseen. 
Kirjallisten teosten kriittiset laitokset esittelevät teoksen syntyä, historiaa ja kontekstia ja selittävät sanoja ja käsitteitä sekä teoksen yhteyksiä muuhun kirjallisuuteen ja aatehistoriaan. Kriittiset laitokset ovat perusteoksia, jotka palvelevat laajasti kirjallista kulttuuria.
Sävellysten kriittisten laitosten ensisijaisia lähteitä ovat säveltäjän käsikirjoitukset, säveltäjän hyväksymät käsikirjoituskopiot sekä säveltäjän hyväksymät painetut laitokset. Lähteiden tulkintaan vaikuttaa merkittävästi sävellyksen syntyaika. Esimerkiksi varhaisessa länsimaisessa musiikissa nuottikirjoitus sisältää usein vain rakenteellisen rungon ja jättää lopullisen soivan tuloksen esiintyjien päätettäväksi. Tieteelliseen kriittiseen laitokseen kuuluu myös tekstiosa, jossa esitellään käytetyt lähteet, arvioidaan niiden luotettavuutta sekä mahdollisesti esitetään teoksen syntyhistoriaa valottavia tietoja. 
Suomalaisen kirjallisuuden tekstikriittisiin laitoksiin luetaan esimerkiksi Johan Ludvig Runebergin koottujen teosten editio. Myös Aleksis Kiven "Nummisuutareista" julkaistiin kriittinen laitos vuonna 2010. Samoin Mikael Agricolan "Abc-kiriasta" on valmistunut kriittinen laitos sarjassa "Mikael Agricolan teosten tieteelliset editiot".
Tekeillä on Elias Lönnrotin teosten kriittinen laitos. Zacharias Topeliuksen teoksista julkaistaan vuosikymmenen aikana historiallis-kriittinen laitos, jonka ensimmäinen osa on ilmestynyt vuonna 2010. Svenska litteratursällskapet i Finlandin vuonna 2008 käynnistämä hanke julkaisee Georg August Wallinin tuotannon tekstikriittisenä laitoksena kuudessa osassa alkaen vuodesta 2010. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura julkaisee Kalevalan kriittisen edition verkossa vuonna 2020.
Suomalaisen musiikin merkittävin kriittinen julkaisuhanke on Jean Sibeliuksen sävellysten kokonaisjulkaisu, jota valmistelevat Kansalliskirjasto, Sibelius-Seura ry ja musiikkikustantamo Breitkopf &amp; Härtel. Työ käynnistyi vuonna 1996, ja ensimmäinen nide julkaistiin vuonna 1998.
Oneiromantia

Oneiromantia ( "oneiros" 'uni' + "manteia" 'ennustaminen') merkitsee unista ennustamista. Oneiromantia on unientulkinnan menetelmä, jonka avulla halutaan nähdä tulevia tapahtumia.
Assurbanipalin kirjastosta on löydetty paljon unikirjoja. Erityistä huomiota niissä on kiinnitetty uniin, joissa pään päällä on kannettu jotain, esimerkiksi taateleita. Raamatussa unia käytetään monesti jonkinlaisina enteinä tai viesteinä. Esimerkiksi Paavali saa kehotuksen suunnata Makedoniaan. Unien on voitu uskoa olevan esimerkiksi viestejä, kuten varoituksia jumalalta. Oneiromantia tunnetaan useissa antiikin kulttuureissa ja myös tuoreemmassa kansanperinteessä. Antiikin Kreikassa Artemidoros Daldislainen kirjoitti 100-luvulla varhaisimman tunnetun oneiromantiaan liittyvän teoksen "Suuri unikirja" ("Oneirokritika").
Dionysoksen teatteri

Dionysoksen teatteri oli antiikin aikainen kreikkalainen teatteri, jonka rauniot sijaitsevat Ateenan Akropoliin etelärinteessä. Teatteri oli pyhitetty Dionysos Eleuthereukselle, ja se oli osa Dionysos Eleuthereuksen pyhäkköä.
Historia.
Teatteri rakennettiin alun perin arkaaisella kaudella 500-luvulla eaa., ja sitä pidetään maailman ensimmäisenä teatterina. Ennen teatterin rakentamista esitykset olivat mahdollisesti Agoralla. Teatteri liittyi Dionysoksen kulttiin, sillä näytelmät olivat osa jumalan kunnioittamista. Merkittävin teatterijuhla oli Dionysia-juhla. 500-luvulla eaa. teatterin viereen rakennettiin myös Dionysoksen temppeli.
Dionysoksen teatteri oli kreikkalaisen tragedian ja komedian syntymäpaikka, ja 400-luvulla eaa. siellä esitettiin kaikkein kuuluisimpien kreikkalaisten näytelmäkirjailijoiden, kuten Aiskhyloksen, Sofokleen, Euripideen ja Aristofaneen, näytelmien ensiesitykset.
Teatteri oli alun perin rakennettu pääosin puusta. Vuonna 342 eaa. Lykurgos rakennutti teatterin uudelleen kivestä. Samoihin aikoihin teatterin alue laajennettiin Dionysos Eleuthereuksen pyhäköksi, ja sinne rakennettiin uudempi Dionysoksen temppeli vanhan temppelin viereen. Vuonna 330 eaa. teatteriin rakennettiin uusia kivisiä penkkejä lisätilan saavuttamiseksi. Samoihin aikoihin teatteria alettiin käyttää enenevässä määrin Ateenan ekklesiasterionina eli kansankokous ekklesian kokoontumispaikkana aiemman Pnyksin sijasta.
Myöhemminkin teatteria uusittiin usein. Suurin osa nykyisin näkyvillä olevista rakenteista on peräisin roomalaiselta ajalta. Rooman keisari Nero teetti teatteriin laajoja entisöintitöitä vuonna 61 jaa.
Teatterin alueen arkeologiset kaivaukset suoritti Ateenan arkeologinen seura.
Rakennus.
Teatterin keskiössä oli "orkhestra", jossa "khoros" esiintyi. Se oli alun perin suorakulmion muotoinen, sittemmin pyöreä ja viimeisessä vaiheessa puoliympyrän muotoinen. Teatterin katsomossa oli sen laajimmassa vaiheessa kolme osaa: alimpana 32 penkkiriviä, jotka muodostivat täydellisen puolikaaren keskellä olleen "orkhestran" ympärille, ylempänä toiset 32 penkkiriviä, jotka kattoivat ainoastaan katsomoalueen keskiosan, ja aivan ylärivissä vielä lisää penkkirivejä, jotka kattoivat samoin katsomon keskiosan.
Teatteriin mahtui laajimmillaan 17 000 katsojaa. Ensimmäisen rivin paikoista 67 oli varattu merkkihenkilöille ja tietyille viranhaltijoille. Kaikkein edustavin paikka oli varattu Dionysos Eleuthereuksen papille. Ensimmäisessä rivissä oli myös Dionysoksen patsas, niin että jumala itse saattoi seurata näytelmiä.
Näyttämön taustalla oli näyttämörakennus. Sen takana teatterin eteläpuolella olivat Dionysoksen vanhempi ja uudempi temppeli sekä jumalan alttari.
Kylkirusto

Kylkirusto () on rustokudosta, jonka avulla kylkiluut kiinnittyvät rintalastaan. Kylkirustojen ulkopäät ovat kiinnittyneet vastaavan kylkiluun luiseen osaan. Ensimmäisen eli ylimmän kylkiruston sisempi pää kiinnittyy suoraan rintalastaan, 2.–7. kylkirustot kiinnittyvät synoviaalinivelillä () rintalastan ulkoreunoihin, 8.–10. kylkirustot niveltyvät synoviaalinivelillä ylempään kylkiluuhun, ja 11.–12. kylkirustot ovat ihmisellä vapaita kylkiluita eli niiden päällä ei ole kiinnittymispintaa rintalastan tai rustokudokseen.
Kylkirustot koostuvat hyaliinirustosta. Ruston jousto-ominaisuus helpottaa rintakehän liikkuvuutta ja auttaa hengittämisessä.
Tuol Sleng

Tuol Sleng on koulusta vankilaksi ja kuulustelukeskukseksi muunnettu rakennus Phnom Penhissä, Kambodžassa. Vankilan koodinimi oli S-21. Laitosta johti entinen opettaja Kang Kek Ieu, sissinimeltään "Duch". Nykyään paikalla toimii vankilamuseo.
Punakhmerien valtakaudella 1975–1979 Tuol Slengiin koottiin yli 12 000 vankia, yleensä puhutaan noin 17 000 vangista. Vangituista ainakin 2 000 oli lapsia. Eloonjääneitä oli vähän, tiedettyjä selviytyjiä on seitsemän viidestätoista tuhannesta.
Punaisten khmerien hallitessa Kambodžaa myös ulkomaalaisia katosi. Jotkut näistä päätyivät Tuol Slengiin.
Vankilan oli tarkoitus olla valtion vihollisten (koulutettu väki, munkit, opiskelijat) kuulustelukeskus, mutta myös kokonaisia perheitä teloitettiin. Vangeilta haluttiin saada tunnustuksia ja nimiä kiduttamalla. Vangin keskimääräinen viipymisaika vankilassa oli kolme kuukautta.
Vankeja kuoli teloituksen ohella aliravitsemukseen, kidutukseen ja huonoon hygieniaan. Alussa vangit haudattiin vankilan pihamaalle, mutta tilan loputtua teloittaminen ja hautaaminen siirrettiin Choeung Ekin kuolemankentille kaupungin ulkopuolelle.
Vietnamilaiset sotilaat löysivät vankilan vallattuaan kaupungin. Vain muutama lapsi löytyi elossa, ja muut neljätoista viimeistä vankia oli puukotettu vuotamaan kuiviin vartijoiden paettua vankilasta kiireellä. Näiden neljäntoista tuntemattoman uhrin haudat löytyvät vankilan pihalta.
Virallisesti vankilaan tuotiin kuulusteltavaksi vain keskushallinnon vihollisia, mutta kansanvihollisia nähtiin olevan kaikkialla. Koulutus tai sivistys olivat usein riittävä syy vangitsemiseen, koska keskiluokka oli vallankumouksen tiellä.
Ammonin kuningaskunta

Ammonin kuningaskunta oli israelilaisille etäistä sukua olevien heimojen muinainen kuningaskunta Lähi-idässä. Se sijaitsi Israelin kuningaskunnan naapurina Luoteis-Jordaniassa Kuolleestamerestä koilliseen. Kuningaskunnan pääkaupunkina toimi "Rabbath Ammon", joka sijaitsi nykyisen Ammanin kaupungin paikalla. Kreikkalaisella ja roomalaisella kaudella kaupunki tunnettiin nimellä "Filadelfeia" (lat. "Philadelphia"). 
Raamatun Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa Ammon oli Abrahamin veljenpojan Lootin pojanpoika (toinen pojanpoika oli Moab; moabilaisten kuningaskunnan patriarkka). Ammonilaiset taistelivat usein israelilaisten kanssa. Myöhemmin ammonialaiset mainitaan Raamatussa kansana.
Ammonin kuninkaita olivat Hanun noin 1000 eaa., Sanip noin 740–720 eaa. ja Amminadab I noin 680–640 eaa. Ammonilaisten valtakausi päättyi kun Aleksanteri suuri valloitti alueen noin 332 eaa.
Peruspankki

Peruspankki Oy oli vuonna 1963 perustettu työväen liikepankki. 
Peruspankin perustajia olivat Helsingin Työväen Säästöpankki, SAK ja E-liikkeen osakeyhtiöt. Peruspankki perustettiin huolehtimaan työväen säästöpankkien kassavarantotalletuksista, jotka niiden täytyi säästöpankkilain mukaan tehdä johonkin liikepankkiin. Peruspankki lainasi talletetut varat edelleen ja hoiti maksuliikennettä työväen liikelaitosten ja niiden ulkomaisten kauppakumppanien välillä. 
Aluksi Peruspankin kanssa kilpaili toinen työväen rahalaitos, ay-liikkeen skogilaisen siiven perustama Osuuspankki Yhteistuki.
Ammattiyhdistysliike hankki 1970-luvulla Peruspankista yli 61,5 % osuuden. Loppuosa omistuksesta kuului E-liikkeelle, Kansa-yhtiöille ja työväenliikkeen eri liikelaitoksille. Pankin henkilökunnan määrä oli 1980-luvun alussa alle 20, ja sillä oli yksi toimipaikka.
Suomen Työväen Säästöpankki oli luopunut Peruspankin osakkeistaan 1970-luvulla. Vuonna 1980 se palasi takaisin osaomistajaksi. STS:n omistusosuus oli 1980-luvulla noin viidesosa. Yhdeksi vähemmistöomistajaksi tuli myös Osuuspankki Yhteistuki vuonna 1984. Omistusjärjestelyt liittyivät työväen rahalaitosten yhteistyön tiivistämiseen.
Peruspankki liittyi 1984 pankkien väliseen SWIFT-tietokonejärjestelmään. Sen ansiosta Peruspankki siirtyi ulkomaan maksuliikenteessä ajantasajärjestelmään. Peruspankki kasvoi voimakkaasti vuosina 1984–1985. Taseen loppusumma 1984 oli 566 miljoonaa markkaa.
STS osti lisää Peruspankin osakkeita vuonna 1987. Sen omistusosuudeksi tuli nyt 42 %. STS:n ja Peruspankin ulkomaantoiminnot yhdistettiin.
Vuonna 1988 Peruspankin toiminnan perustaksi omaksuttiin sidosryhmien palvelemisen sijaan pk-yritysten rahoittaminen. Uuteen linjaan kuului myös riskinotto. Linja tuottikin hyvää tulosta. 
Peruspankki fuusioitiin liikepankiksi muutettuun STS-Pankkiin vuonna 1990. Peruspankin johtajisto halusi pankin pysyvän itsenäisenä. Pääomistaja STS ei kuitenkaan enää tarvinnut toista työväen liikepankkia, koska se pystyi hoitamaan Peruspankin aiemmat tehtävät itse. Fuusio toteutettiin niin, että Peruspankin osakkeet vaihdettiin STS-Pankin A-osakkeiksi. Omistajia oli tuolloin 150.
Johan Bargum

Johan Eric Ragnar Bargum (s. 13. toukokuuta 1943 Helsinki) on suomalainen ruotsinkielinen kirjailija. Hän on kirjoittanut romaaneja, novellikokoelmia ja näytelmiä.
Bargum oli Lilla Teaternin johtaja vuosina 2000–2001 ja teatterin hallituksen puheenjohtaja 2001–2003.
Elämä ja ura.
Bargumin äiti oli kirjailija Viveca Hollmerus ja isä kauppaneuvos Eric Bargum. Kauppaneuvos Magnus Bargum on hänen veljensä. Bargumin puoliso vuodesta 1977 on Eva Marianne Paersch. Näyttelijä Anja Bargum ja toimittaja, tutkija Katja Bargum ovat heidän tyttäriään. 
Bargum valmistui ylioppilaaksi vuonna 1962 ja humanististen tieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1969. Bargumin esikoisteos, novellikokoelma "Svartvitt", julkaistiin vuonna 1965. Bargum on kirjoittanut näytelmiä yksin ja yhdessä Bengt Ahlforsin kanssa. Tunnetuin niistä lienee aidsista kertova "Onko Kongossa tiikereitä?" (1986). Myös hänen proosatekstissään on paljon dialogia. Vuonna 2006 ilmestynyt "Ensilumi" on Bargumin ensimmäinen lastenkirja. Sen on kuvittanut Kristiina Louhi.
Vuonna 1988 "Onko Kongossa tiikereitä?" sai Suomen Näytelmäkirjailijaliiton myöntämän Lea-palkinnon vuoden parhaana näytelmäteoksena. Vuonna 2009 "Fröken, champange!" oli ehdolla Lea-palkinnolle.
Tuotanto.
Kuunnelmat.
Lähde
Palkinnot.
Lähde
Herodes Atticuksen odeion

Herodes Atticuksen odeion () eli Herodeion (Ηρώδειο, "Iródeio") on antiikin aikainen roomalaistyylinen odeion eli musiikki- ja lauluteatteri, joka sijaitsee Ateenan Akropoliin etelärinteessä. Se on nykyisin raunioitunut mutta kunnostettu teatteri- ja konserttikäyttöön.
Historia.
Odeionin rakennutti Herodes Atticus vuonna 160 jaa. kuolleen vaimonsa Aspasia Annia Regillan muistolle. Odeion valmistui joskus kyseisen vuoden ja vuoden 174 jaa. välisenä aikana, sillä Pausanias kertoo nähneensä rakennuksen vuonna 174 jaa. Rakennusta käytettiin musiikkikonserttien tapahtumapaikkana.
Rakennus tuhoutui herulien hyökkäyksessä vuonna 267 jaa. Pian tämän jälkeen sen seinämästä tehtiin osa uutta kaupunginmuuria. 1200-luvulla se oli osa Rizokastron eli bysanttilaisaikaisen Akropoliin linnoituksen muuria.
Alueen arkeologiset kaivaukset alkoivat 1800-luvun puolessa välissä. Ne suoritti Ateenan arkeologinen seura. Odeionin katsomo ja esiintymislava korjattiin uudella marmorilla vuosina 1952–1953. Vuodesta 1957 siellä on järjestetty teatteri-, musiikki- ja tanssiesityksiä, kuten antiikin kreikkalaisten näytelmien esityksiä, erityisesti osana vuosittaista Ateenan ja Epidauroksen festivaalia.
Rakennus.
Odeion on jyrkästi kalteva teatteri. Sen katsomo on puolikaaren muotoinen, ja sen halkaisija on 76 metriä. Katsomossa oli 32 penkkiriviä, jotka 1,2 metriä leveä käytävä jakoi kahteen osaan. Penkit oli tehty valkoisesta marmorista. Katsomoon mahtui 5 000 katsojaa. Odeionin keskuksessa oli korotettu näyttämö ("skene") sekä "orkhestra", jonka halkaisija oli 19 metriä. Ne oli päällystetty marmorilla. Teatterissa oli julkisivun puolella kolmikerroksinen kivestä rakennettu etuseinä, joka toimii samalla näyttämön taustaseinänä. Siinä on kaarellisia aukkoja ja syvennyksiä patsaille. Seinän korkeus oli 28 metriä. Antiikin aikana rakennuksessa oli seetripuinen katto.
Itäpuolella odeion yhdistyi Eumeneen stoaan. Nykyisin rakennus on Dionysíou Areopagítou -kadun varrella.
Sekundaarimetabolia

Sekundaarimetabolia eli sekundääriaineenvaihdunta (erikoismetabolia) on eliön ei-välttämätöntä metaboliaa eli aineenvaihduntaa. Sekundaarimetabolian reaktiopolut ja tuotteet eivät ole välttämättömiä eliön elossa pysymiselle normaaleissa olosuhteissa. Sekundaarimetabolian tuotteiden puuttuminen johtaa yleensä vain vähäiseen eliön toimintojen kuten kasvun, kehityksen, lisääntymisen ja esteettisten ominaisuuksien heikentymiseen tai sillä ei ole lainkaan vaikutuksia eliön fenotyyppiin. 
Esimerkkejä sekundaarimetaboliiteista eli toissijaisista aineenvaihduntatuotteista ovat muun muassa väriainepigmentit, haju- ja makuyhdisteet ja mikrobien itsensä tuottamat antibiootit, joiden avulla eliö kilpailee muiden lajiyksilöiden ja muiden lajien kanssa ja torjuu petoja ja loisia. Ei-sekundaarimetaboliasta eli primaarimetaboliasta eli tavallisesta metaboliasta käytetään joskus nimitystä perusmetabolia erotukseksi sekundaarimetaboliasta. Sekundaarimetaboliitteja tuottavat niin mikrobit, kasvit kuin eläimetkin, mutteivät kaikki niistä. 
Sekundaarimetabolian käynnistyminen.
Eliöiden sekundaarimetabolia voi käynnistyä joskus myös vain tarvittaessa olosuhteiden tai kehitysvaiheiden niin vaatiessa. Esimerkiksi bakteerien sekundaarimetabolia käynnistyy ympäristöolosuhteiden muuttuessa huonommiksi. Kasvaessaan ravinteikkaassa väliaineessa useimmat bakteerit tuottavat lähes yksinomaan perusmetabolian tuotteita kasvaakseen ja lisääntyäkseen. Kun ravinteiden määrä vähentyy, bakteerit alkavat tuottaa sekundaarimetaboliitteja selvitäkseen elossa.
Myös kasvit tuottavat sekundaarimetaboliitteja selviytyäkseen paremmin haitallisissa ympäristöolosuhteissa ja tietyissä kehitysvaiheissa. Esimerkiksi altistuminen UV-säteilylle käynnistää UV-säteilyä absorboivien yhdisteiden biosynteesin.
Punktsipum

Punktsipum on Klamydian albumi, joka julkaistiin vuonna 2002.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan kolmannellatoista sijalla, ja pysyi listalla yhteensä viisi viikkoa.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet sovittanut Klamydia.
Fred Hersch

Fred Hersch (s. 21. lokakuuta 1955 Cincinnati, Ohio) on yhdysvaltalainen jazz-pianisti. 
Hersch aloitti pianonsoiton nuorella iällä ja valmistui vuonna 1977 bostonilaisesta New England Conservatory of Musicista. Häntä opetti muun muassa Sophia Rosoff. Hersch siirtyi 1970-luvun lopulla New Yorkiin, jossa hän pääsi esiintymään yhdessä Stan Getzin, Joe Hendersonin, Lee Konitzin ja Charlie Hadenin kanssa. Hän on soittanut lukuisissa kokoonpanoissa, ja lisäksi monet albumeista, kuten "Live at the Bimhuis" (2005), ovat sooloresitaaleja. Hän on saanut mainetta myös musiikin opettajana. Hersch on saanut vaikutteita Bill Evansilta.
Hersch todettiin HIV-positiiviseksi vuonna 1986. Hän on avoimesti homoseksuaalinen.
Chris Barber

Donald Christopher ”Chris” Barber (17. huhtikuuta 1930 – 2. maaliskuuta 2021) oli brittiläinen jazzmuusikko, joka soitti pasuunalla perinteistä dixieland-jazzia.
Chris Barber perusti ensimmäisen oman yhtyeensä 1949. Hän tuki monia nuoria muusikoita heidän uransa alkutaipaleella. Näihin kuuluivat "skiffle-musiikin kuningas" Lonnie Donegan ja laulaja Ottilie Patterson, jonka kanssa Barber oli välillä naimisissa.
Big Chris Barber Band esiintyi Imatra Big Band Festivalilla 2007. Chris Barberin dixieland-yhtye laulusolistinaan Ottilia Patterson esiintyi Suomessa myös ainakin lokakuussa 1963. Vuonna 2004 Barber vieraili Pori Jazzissa Van Morrisonin yhtyeen jäsenenä.
Euoplocephalus

Euoplocephalus (”hyvin panssaroitu pää”) oli hirmulisko, joka eli myöhäisellä liitukaudella noin 75 miljoonaa vuotta sitten Pohjois-Amerikassa. Noin seitsemän metrin pituiseksi kasvanut "Euoplocephalus" oli kasvinsyöjä. Se oli kokonaan paksun luupanssarin peitossa. Jopa sen silmäluomet olivat panssaroidut. "Euoplocephaluksen" hännässä oli raskas, luinen nuija, jota se käytti puolustautumiseen suuria teropodeja, kuten "Albertosaurusta" vastaan. "Euoplocephalus" kuului Ankylosauridae-heimoon, johon kuului myös muun muassa "Ankylosaurus". Euoplocephalus muistuttaa "Saichaniaa". Se eli metsissä, ja se oli vaikea saalis teropodeille, koska se oli hyvin panssaroitu.