Young Americans

Young Americans on brittimuusikko David Bowien maaliskuussa 1975 julkaistu yhdeksäs studioalbumi, joka merkitsi suurta muutosta hänen musiikissaan. Bowie oli luopunut tavaramerkikseen muodostuneesta glam rockista niin musiikillisesti kuin imagollisestikin ja siirtynyt soul- ja funk-vaikutteiseen ilmaisuun. Myös hänen lauluäänensä oli kehittynyt vahvaksi vibraton tukemaksi baritoniksi. 
"Young Americans" sai myönteisiä arvioita erityisesti yhdysvaltalaisilta kriitikoilta, ja se ylsi Billboard 200 -listalla yhdeksänneksi. Lisäksi albumin päätöskappale ”Fame” oli siellä Bowien ensimmäinen listan kärkeen noussut single. Sen sijaan Britanniassa uuteen tyyliin suhtauduttiin varautuneemmin. Monet glam rockiin tottuneet ihailijat vierastivat albumia, ja sitä myytiin selvästi vähemmän. Sijoitus oli Britanniassa toinen, kun Bowien kolme edellistä studioalbumia olivat olleet listaykkösiä. 
Albumilla oli suuri vaikutus aikansa popmusiikkiin ja se pohjusti tietä valkoisten esittämälle soulille ja funkille.
Tausta.
Bowie oli huhtikuussa 1974 muuttanut New Yorkiin.&lt;ref name="Buckley/225"&gt;Buckley 2005, s. 225.&lt;/ref&gt; Syynä muuttoon Yhdysvaltoihin olivat Bowien rahaongelmat, joita hän yritti helpottaa välttelemällä Britannian verotusta. Manageri Tony Defriesin johtama MainMain-organisaatio eli jatkuvasti yli varojensa, minkä vuoksi Bowielle jäi vain vähän rahaa. Bowien taloutta rasitti myös hänen hallitsemattomaksi kehittynyt kokaiiniriippuvuutensa. Lisäksi huhtikuussa solmittiin Bowien kannalta hyvin epäedullinen sopimus, joka takasi MainManille suoran päätäntävallan Bowien asioista syyskuuhun 1982 asti. Samalla Defries oikeutettiin puoleen Bowien vuosien 1971–1974 albumien myyntituloista. Lisäksi hän saisi itselleen 16 prosenttia Bowien kaikista tuloista vuoteen 1982 asti. 
Osittain taloushaasteidensa vuoksi Bowie halusi tehdä albumin, joka olisi iso menestys Yhdysvalloissa. Defries panosti suuresti Amerikan valloitukseen, ja laajan mainoskampanjan ansiosta vuonna 1974 julkaistu albumi "Diamond Dogs" myi siellä Bowien aiempia levyjä paremmin.&lt;ref name="Immonen/170"&gt;Immonen 2016, s. 170.&lt;/ref&gt; 
Bowien mieltymys yhdysvaltalaiseen R&amp;B:hen ja souliin oli ollut esillä jo hänen vuoden 1973 tv-spesiaalissaan "The 1980 Floor Show" sekä "Diamond Dogsin" kappaleessa ”1984”, johon Bowie sai vaikutteita Barry Whitelta. Yhdysvaltoihin muutettuaan Bowie kävi tummaihoisten esiintyjien, kuten Marvin Gayen, The Isley Brothersin ja The Jackson 5:n konserteissa, minkä innoittamana syntyi tulevan albumin uusi tyylilaji.&lt;ref name="Immonen/73"&gt;Immonen 2005, s. 73.&lt;/ref&gt; Tärkeä tekijä tyylille oli myös Bowien taustayhtyeen uusi komppikitaristi Carlos Alomar, jolla oli vahva tausta rhythm and bluesin ja funkin parissa.&lt;ref name="Buckley/230"&gt;Buckley 2005, s. 230.&lt;/ref&gt; 
Bowien viimeisimmillä albumeilla soittanut pianisti Mike Garson osasi odottaa uutta tyyliä. Garsonin mukaan merkit muutoksesta olivat nähtävissä jo "Aladdin Sane" -albumin (1973) Amerikan-kiertueella, jonka aikana Bowie kuunteli Aretha Franklinia ja muuta soulia.
Yhdysvalloissa Bowie muutti imagoaan. Hän leikkautti hiuksensa lyhyiksi ja ryhtyi käyttämään siistejä pukuja esiintymisasuinaan.
Äänitykset.
Philadelphian sessiot.
Elokuu ja syyskuu 1974.
Bowie oli alkanut suunnitella tulevan albuminsa äänityksiä heinäkuun 1974 lopulla "Diamond Dogs" -kiertueen ollessa tauolla. Äänitykset alkoivat 11. elokuuta 1974 Philadelphian Sigma Sound -studioilla Bowien silloinen tyttöystävä ja taustalaulaja Ava Cherry oli äänittänyt heinäkuussa Sigma Soundissa omia kappaleitaan. Bowie oli mukana sessiossa ja vaikuttui studiosta niin paljon, että halusi äänittää oman albuminsa siellä.
Bowie oli laatinut uudelle avustajalleen Coco Scwabille listan albumille haluamistaan muusikoista. Heidän joukossaan oli muun muassa MFSB-yhtye, josta saatiin mukaan ainoa vapaana ollut jäsen, lyömäsoittaja Larry Washington. Äänitysten kokoonpano oli sekoitus valkoisia ja mustia muusikkoja.&lt;ref name="Buckley/243"&gt;Buckley 2005, s. 243.&lt;/ref&gt; Suurin osa oli peräisin Bowien taustayhtyeestä, mutta heistä basisti Herbie Flowers ja rumpali Tony Newman jäivät pois. Mahdollisimman aitoa soulin saundia tavoitellut Bowie valitsi albumille aloittelevan funk-laulajan Luther Vandrossin ja Sly and the Family Stonen rumpalin Andy Newmarkin. Peruskokoonpanossa olivat mukana myös basisti Willie Weeks ja kitaristi Carlos Alomar. Bowie halusi laulaa kappaleet samanaikaisesti yhtyeen kanssa, ja tuottaja Tony Viscontin mukaan näin tapahtuikin 80 prosentissa albumin lauluista. Visconti oli myös järjestänyt studiotilan niin, että kaikilla oli katsekontakti toisiinsa.&lt;ref name="Buckley/243"&gt;Buckley 2005, s. 243.&lt;/ref&gt;
Albumin sessiot aloitettiin jammailemalla Bowien kappaleideoita. Merkittävä osa levyn kappaleista tehtiin vasta studiossa, ja levyn muusikot olivat niiden syntymisessä merkittävässä osassa. Ensimmäisenä saatiin nauhalle nimikappale, joka tunnettiin tuossa vaiheessa nimellä ”The Young American”. Kokaiinia käyttänyt Bowie työskenteli hyvin pitkiä päiviä ja öitä, mikä tuotti usein muille vaikeuksia. Bowiella oli aina ollut tapana tehdä töitä ripeään tahtiin, mutta "Young Americans" -albumin sessiot olivat hänenkin mittapuullaan poikkeuksellisen tuottoisat. Ensimmäisen sessiojakson eli 12 päivän (11.–22. elokuuta) aikana oli äänitetty vähintään kymmenen kappaletta, tosin osaan niistä palattiin myöhemmin. Elokuussa äänitetyt kappaleet olivat silloisilta nimiltään ”The Young American”, ”Shilling the Rubes”, ”Lazer”, ”After Today”, ”I’m Only Dancing” (myöhemmin ”John, I’m Only Dancing (Again)”, ”Never No Turnin’ Back” (myöhemmin ”Right”), ”Somebody Up There Likes Me”, ”Who Can I Be Now?”, ”Come Back My Baby” (myöhemmin ”It’s Gonna Be Me”) sekä ”Can You Hear Me”, josta käytettiin välillä nimeä ”Take It In, Right”. Äänitysten päätteeksi Bowie kutsui studion ulkopuolella päivystäneet nuoret faninsa sisään kuuntelemaan valmiiksi luultua uutta albumia.
Bowie aloitti 2. syyskuuta 1974 "Diamond Dogs" -kiertueen toisen osan Los Angelesin Universal Amphitheatressa.&lt;ref name="Buckley/243"&gt;Buckley 2005, s. 243.&lt;/ref&gt; Tällä kiertueen toisella puoliskolla oli ensimmäistä kertaa mukana myös uusi komppikitaristi Carlos Alomar.&lt;ref name="Immonen/72"&gt;Immonen 2005, s. 72.&lt;/ref&gt; Tulevan albumin kappaleita otettiin mukaan kiertueen loppuvaiheeseen, josta käytettiin nimeä Soul Tour.
Lokakuussa 1974 ilmestyi konserttitallenne "David Live", joka merkitsee Bowien tuotannossa siirtymävaiheen albumia glam rockista kohti soulia. Levy oli äänitetty kiertueen ensimmäisen osuuden aikana heinäkuussa Philadelphiassa.
Marraskuu 1974 ja "The Gouster".
Bowie palasi työskentelemään albumin kanssa Sigma Soundiin viiden päivän ajaksi 20.–24. marraskuuta 1974. Kappaleita oli päästy testaamaan konserteissa, ja osaa äänitetyistä versioista ei pidetty riittävän laadukkaina. Siksi nauhoitettiin uusia pohjaraitoja ja päällekkäisäänityksiä. Uudelleen työstetyt kappaleet olivat todennäköisesti ”John I’m Only Dancing (Again)”, ”Can You Hear Me” ja ”After Today”, minkä lisäksi tehtiin päällekkäisäänityksiä Bruce Springsteenilta lainattuun kappaleeseen ”It’s Hard to Be a Saint in the City”. Koska äänitysten luultiin olevan lopultakin valmiit, Tony Visconti matkusti Lontooseen, missä hän miksasi albumin kotistudiollaan. Apunaan hänellä oli Bowien lähettämä 18-sivuinen teleksi, jossa hän kertoi, miltä kappaleiden tulisi kuulostaa. Lisäksi Visconti sovitti kappaleisiin ”Can You Hear Me” ja ”Who Can I Be Now?” jousisoittimia, jotka äänitettiin AIR-studioilla.
Alun perin albumin nimeksi oli tarkoitus tulla "Shilling the Rubes" (), joka viittasi Bowien tavoitteeseen tehdä Yhdysvalloissa hittialbumi omalla ”muovisoulillaan”. Bowie luopui kuitenkin ideasta, kun hänelle vakuutettiin, etteivät amerikkalaiset välttämättä osaisi arvostaa vitsiä.&lt;ref name="Buckley/246-247"&gt;Buckley 2005, s. 246–247.&lt;/ref&gt; Työnimiä olivat nauhoitusten eri vaiheissa myös "The Young American", "Dancin’", "Somebody Up There Likes Me", "One Damn Song" ja "Fascination". Marraskuisten äänitysten myötä nimeksi aiottiin kuitenkin antaa "The Gouster". Tuottaja Viscontin mukaan sana viittasi afroamerikkalaisten nuorten pukeutumistyyliin 1960-luvun Chicagossa, mutta albumin tapauksessa se tarkoitti sen teossa vallitsevaa asennetta. "Gousterilla" olisivat olleet kappaleet ”John I’m Only Dancing (Again)”, ”Somebody Up There Likes Me”, ”It’s Gonna Be Me”, ”Who Can I Be Now?”, ”Can You Hear Me”, ”Young Americans” ja ”Right”. Kappalelista olisi eronnut paljon lopullisesta albumista, ja "The Gouster" olisi ollut tyyliltään vieläkin soulvoittoisempi kuin lopullinen "Young Americans".&lt;ref name="Buckley/246-247"&gt;Buckley 2005, s. 246–247.&lt;/ref&gt;
Äänitysten jatkuminen New Yorkissa.
Bowie, Tony Visconti ja Harry Maslin matkustivat joulukuussa 1974 New Yorkin Record Plant -studiolle miksaamaan albumia sekä jatkotyöstämään kappaleita ”Win”, ”Fascination”, ”Right” ja ”Somebody Up There Likes Me”.
"The Gousterin" nauhoitukset käynnistyivät uudelleen New Yorkin Electric Lady -studioilla tammikuun 1975 puolivälissä, jolloin mukaan liittyi John Lennon. Bowie ja Lennon olivat uusia tuttavia ja tavanneet ensimmäisen kerran vuoden 1974 lopulla.&lt;ref name="Immonen/176"&gt;Immonen 2016, s. 176.&lt;/ref&gt; Nyt Bowie oli kuullut hänen olevan kaupungissa ja kutsui hänet studiolle.&lt;ref name="Buckley/253"&gt;Buckley 2005, s. 253.&lt;/ref&gt; Tuottaja Visconti oli palannut Lontooseen, joten Bowie ja Harry Maslin tuottivat Electric Ladyn äänitykset kahdestaan. Session muut muusikot olivat Bowien taustayhtyeen kitaristi Carlos Alomar, basisti Emir Kassan ja rumpali Dennis Davis.
Lennonin ja Alomarin kanssa syntyi sattumalta ja hetken inspiraatiosta kappale ”Fame”. Jo valmiiksi luullun "The Gousterin" nimeksi muutettiin "Young Americans", ja myös kappalelista meni uusiksi, mikä oli pettymys Tony Viscontille, sillä hänen miksaamiaan suosikkiraitoja, kuten ”It’s Gonna Be Me”, poistettiin albumilta. Tilalle olivat tulleet ”Win”, ”Fascination", ”Fame” sekä yhdessä Lennonin kanssa esitetty Beatles-cover ”Across the Universe”.&lt;ref name="Buckley/254-255"&gt;Buckley 2005, s. 254–255.&lt;/ref&gt; Viimeksi mainitussa oli mukana myös kitaristi Earl Slick, joka oli soittanut Bowien taustayhtyeessä ensimmäisen kerran "Diamond Dogs" -kiertueella. 
Musiikki.
Tyyli.
"Young Americans" merkitsi suurta muutosta Bowien musiikissa. Hän luopui tavaramerkikseen muodostuneesta glam rockista niin musiikillisesti kuin imagollisestikin ja siirtyi soul- ja funk-vaikutteiseen ilmaisuun.&lt;ref name="Buckley/225"&gt;Buckley 2005, s. 225.&lt;/ref&gt; Albumilla yhdistyvät R&amp;B, funk ja Philadelphia-soul, joihin on otettu vaikutteita esimerkiksi yhtyeiltä The O’Jays, The Stylistics, The Spinners ja The Delfonics. Soolokitaraosuuksien paikalla kuullaan David Sanbornin soittamaa saksofonia.
Bowie itse käytti levyn musiikista nimitystä ”muovisoul” (). Tällä hän viittasi siihen, kuinka ammattimuusikot saivat hänen soinnuiltaan eurooppalaisen ”muovisoulinsa” kuulostamaan aidon amerikkalaiselta. Bowien mielestä oli turha yrittää tehdä puhdasta amerikkalaista soulia, koska se oli jo tehty.&lt;ref name="Immonen/171"&gt;Immonen 2016, s. 171.&lt;/ref&gt; Hän kertoi myöhemmin albumin olleen myös kunnianosoitus ”soulin saundille”. 
Bowien ennen ohuempi lauluääni oli kehittynyt vahvaksi vibraton tukemaksi baritoniksi.&lt;ref name="Buckley/260"&gt;Buckley 2005, s. 260.&lt;/ref&gt; Tenho Immonen vertaa teoksessaan "David Bowie – Elämä laulu laululta" (2016) hänen uutta ääntään Sott Walkeriin, joka oli Bowien suurimpia esikuvia. Bowie-elämäkertakirjailijoiden Tony Zanettan ja Henry Edwardsin mukaan Bowie pyrki tietoisesti madaltamaan ääntään, jotta se kuulostaisi ”synkältä, käheältä ja mustalta”. Albumilla pianoa soittavan Mike Garsonin mielestä Bowie lauloi "Young Americansilla" paremmin kuin millään muulla albumillaan.
Kappalemateriaali.
A-puoli.
Albumin aloittaa ensimmäisessä sessiossa 11. elokuuta 1974 äänitetty nimiraita ”Young Americans”, jonka elämäniloinen sävel sisältää soul- ja gospel-vaikutteita.&lt;ref name="Immonen/75"&gt;Immonen 2005, s. 75.&lt;/ref&gt; Vaikka ”Young Americans” on huoletonta tanssimusiikkia, sen sanoitus on kyyninen. Siinä on viittauksia Joseph McCarthyn kommunistivainoihin, mustien sortoon ja vain kolme päivää ennen kappaleen äänitystä eronneeseen presidentti Richard Nixoniin. Sanoitukset välittävät myös impressionistisia kuvia 1900-luvun Yhdysvalloista sekä amerikkalaisia tavaramerkkejä, kuten ”Ford Mustang”, ”Barbie Doll”, ”Cad” ja ”Chrysler”.
”Win” on täyteläinen ja raukea kappale, joka erottuu albumin muista lauluista.&lt;ref name="Buckley/259"&gt;Buckley 2005, s. 259.&lt;/ref&gt; Lopussa kuullaan yhden sävelasteikon modulaatio. Vuonna 2007 "Rolling Stone" -lehden Rob Sheffield kehui kappaletta yhdeksi Bowien parhaista popballadeista. Tenho Immosen mukaan ”Win” enteilee albumin lauluista eniten Bowien seuraavan "Station to Station" -levyn äänimaailmaa.
”Fascination” on albumin selkein kunnianosoitus ”Philadelphia-saundille”. Bowie kirjoitti laulun yhdessä Luther Vandrossin kanssa, ja se oli periaatteessa uusi versio Vandrossin kirjoittamasta kappaleesta ”Funky Music (Is a Part of Me)”.&lt;ref name="Immonen/76"&gt;Immonen 2005, s. 76.&lt;/ref&gt; Bowie muutti sanoituksessa ”Funky Musicin” tilalle ”Fascinationin”, jolloin musiikkiin ihastumisesta kertova teksti muuttui kertomukseksi kuluttavasta intohimosta kokaiiniin ja seksiin. Vandrossin sanoituksessa laulaja kävelee kadulla ja alkaa tanssia kuullessaan hyvän kappaleen. Bowien versiossa mies etsii huumeannosta.&lt;ref name="Immonen/175"&gt;Immonen 2016, s. 175.&lt;/ref&gt;
Kappaleessa ”Right” on vain kaksi sointua. Kappale koostuu toistuvasta kertosäkeestä, jonka välissä ovat ainoastaan kitarasoolo ja laulun improvisointi. "Rolling Stonen" kriitikko Jon Landau kuvasi arvostelussaan 22. toukokuuta 1975 kappaletta ”suoraksi James Brown -imitoinniksi”.
B-puoli.
B-puolen avaavassa ja pitkät saksofoni-introt sisältävässä kappaleen ”Somebody Up There Likes Me” sanoituksessa Bowie pohdiskelee tähteyden sisältämää ihmisyyden puutetta.&lt;ref name="Buckley/260"&gt;Buckley 2005, s. 260.&lt;/ref&gt; Bowie palaa hänelle 1970-luvun alussa yleiseen teemaan supermiehistä, diktaattoreista ja isoveljistä. Kuva tulevaisuuden supermiehistä esitetään mediahahmona, vauvoja ja naisia suutelevana komeana poliitikkona.
”Can You Hear Me” on David Bowielle epätyypillinen suora rakkauslaulu. Bowiella ei ollut tapana kirjoittaa rakkauslauluja, koska hän piti aihetta ”melko valheellisena” ja vähän kiehtovana. Kappaleen innoittajaksi on epäilty laulaja Ava Cherrya.&lt;ref name="Buckley/258"&gt;Buckley 2005, s. 258.&lt;/ref&gt; Cherry laulaa albumilla taustoja. Tenho Immonen pitää kappaletta esimerkkinä Bowien ”kutsu- ja vastaus laulusovituksesta”, jota hän ja Luther Vandross käyttivät albumin lähes kaikissa kappaleissa. 
”Across the Universe” on alun perin John Lennonin säveltämä Beatles-kappale, joka julkaistiin vuonna 1970 sen viimeisellä studioalbumilla "Let It Be". Bowien versiossa Lennon soittaa akustista kitaraa ja laulaa taustoja. David Buckley kutsuu kirjassaan "David Bowie" (1999) esitystä mitäänsanomattomaksi täyteraidaksi, jonka mukaan ottaminen albumille on täysi mysteeri, kun otetaan huomioon, millaisia kappaleita albumilta jätettiin viime hetkellä pois.
Levyn päättää funk-vaikutteinen ”Fame”. Se syntyi innoituksesta ja joukosta onnekkaita sattumia.&lt;ref name="Buckley/253"&gt;Buckley 2005, s. 253.&lt;/ref&gt; Carlos Alomarin keksimä kitarariffi perustuu The Flairs -yhtyeen kappaleeseen ”Foot Stompin’”. Kappaleessa on mukana John Lennon, joka laulaa taustoja ja soittaa introssa akustista kitaraa. Sanoitukseltaan ”Fame” on satiirinen tilitys julkisuuden varjopuolista.&lt;ref name="Buckley/254"&gt;Buckley 2005, s. 254.&lt;/ref&gt; Bowie ei osannut aavistaa kappaleen hittipotentiaalia ja piti sitä albumin huonoimpana lauluna.&lt;ref name="Immonen/76"&gt;Immonen 2005, s. 76.&lt;/ref&gt;
Kansitaide.
Bowie ryhtyi suunnittelemaan albumin kantta elokuussa 1974. Hän halusi alun perin kanteen Norman Rockwellin maalauksen, mutta tällä olisi Bowien mukaan kestänyt kannen teossa vähintään puoli vuotta. Lopullisen kansikuvan otti Eric Stephen Jacobs, jonka tapana oli käsinvärittää mustavalkokuvia 1940-luvun filmitähtien tyyliin. Inspiraation Bowielle antoi Jacobsin ottama kuva Toni Basilista syyskuun 1974 "After Dark" -lehden kannessa. Bowie soitti Jacobsille ja sanoi kuvan edustavan juuri sellaista tyyliä, jota hän haluaa uuden levynsä kanteen.
Kansikuva otettiin 30. elokuuta Los Angelesissa. Basilista otetusta kuvasta kopioitiin yksityiskohtia taustavalaistusta, tupakansavua ja kimaltelevia koruja myöten. Kuva oli alkujaan mustavalkoinen, mutta Jacobsille tyypillisesti se väritettiin myöhemmin. Samaa menetelmää oli käytetty aiemmin Bowien albumeilla "Hunky Dory" ja "The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars". Jabobs käytti läpinäkyviä öljyvärejä, mikä mahdollisti tavallista luovempia ratkaisuja. Esimerkiksi Bowien kädessään pitämästä tupakasta nouseva savu luotiin keinotekoisesti maalaamalla.
Julkaisu ja vastaanotto.
Myynti.
"Young Americans" julkaistiin 7. maaliskuuta 1975. Britanniassa albumin listasijoitus oli toinen, kun hänen kolme edellistä studioalbumia olivat olleet listaykkösiä. Levy pysyi listalla 12 viikkoa, vähemmän kuin yksikään Bowie-albumi sitten vuoden 1971. "Young Americansia" myytiinkin selvästi vähemmän kuin edellistä "Diamond Dogs" -albumia, mutta siitä on myönnetty myöhemmin kultalevy. Britanniassa suhtauduttiin vastahakoisesti Bowien uuteen amerikkalaiseen tyyliin. Uusi levy oli monille melodiseen glam rockiin tottuneille faneille valtava šokki, vaikka aiemmista kappaleista esimerkiksi ”Panic in Detroit” ja ”1984” olivatkin vihjanneet Bowien siirtymisestä groove-voittoisempaan musiikkiin. Sen sijaan Bowien kaikkein vannoutuneimpia ihailijoita albumi ei juurikaan karkottanut.&lt;ref name="Buckley/257"&gt;Buckley 2005, s. 257.&lt;/ref&gt;
Yhdysvalloissa albumi oli korkeimmillaan sijalla yhdeksän ja pysyi listalla 50 viikkoa. Albumi menestyi siellä lähes yhtä hyvin kuin "Diamond Dogs". "Young Americans" ylitti 2. heinäkuuta 1975 neljäntenä Bowie-albumina kultalevyyn oikeuttavan puolen miljoonan kappaleen myyntimäärän. Myös Kanadassa albumi myi kultaa. "Young Americans" oli julkaisuvuotenaan 1975 maailman 32:nneksi myydyin albumi, ja se ylsi kymmenen myydyimmän albumin joukkoon myös muun muassa Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Ruotsissa.
Levyn kappaleista ei tehty promovideoita,&lt;ref name="Buckley/613"&gt;Buckley 2005, s. 613.&lt;/ref&gt; eikä Bowie myöskään järjestänyt albumia promotoivaa kiertuetta. Sen sijaan hän kuvasi 16. maaliskuuta 1975 Los Angelesissa albumia markkinoivan televisiomainoksen, jonka ohjasi Chuck Braverman.
Myöhemmät julkaisut.
"Young Americans" julkaistiin alun perin vinyylilevynä, C-kasettina ja 8-raitana. Ensimmäinen CD-painos ilmestyi 1984. "Sound + Vision" -boksi (1989) sisälsi albumin sessioissa äänitetyn ”After Today” -ylijäämäkappaleen sekä ”Fascination”-kappaleen vaihtoehtoisen miksauksen. Vuonna 1991 ilmestyi Rykodiscin ja EMIn julkaisema remasteroitu uusintapainos, jolla oli bonuskappaleet ”Who Can I Be Now?”, ”It’s Gonna Be Me” ja ”John, I’m Only Dancing (Again)” sekä vaihtoehtoiset miksaukset albumin kappaleista ”Win”, ”Fascination” ja ”Right”. Vuoden 1991 uusintajulkaisu ylsi Britanniassa listasijalle 54.
EMI julkaisi uuden remasteroidun CD-painoksen jälleen vuonna 1999, mutta sillä ei ollut bonuskappaleita. Vuonna 2007 julkaisiin Special Edition, jonka bonuskappaleet olivat ”John, I’m Only Dancing (Again)”, ”Who Can I Be Now?” sekä vaihtoehtoinen versio kappaleesta ”It’s Gonna Be Me”, jossa oli mukana jousisoittimia. Sillä oli mukana myös DVD, joka sisälsi albumin ja bonuskappaleiden 5.1-surround-miksauksen sekä Bowien esiintymisen "The Dick Cavett Show’ssa" haastatteluineen. "Young Americans" julkaistiin vuonna 2016 osana "Who Can I Be Now? (1974–1976)" -boksia sekä yksittäisenä albumina CD:nä, vinyylinä ja digitaalisesti. Boksiin kuului myös ensimmäistä kertaa virallisesti julkaistu "Young Americans" -albumin varhaisversio "The Gouster". Painos nousi sekä Sveitsissä että Italiassa listan sijalle 92.
Kriitikoiden arvioita.
Albumi sai myönteistä palautetta erityisesti pohjoisamerikkalaisilta kriitikoilta, jotka eivät koskaan olleet erityisen mielissään Bowien aiemmasta glam rockista. "Billboard"-lehti kommentoi, että ”Bowien sofistikoitunut soul ei kuulosta tippaakaan tekemällä tehdyltä”. Myöskään laulu ei kuulostanut lehden mielestä yhtä kireältä kuin joissain hänen rajummissa rockkappaleissaan eikä myöskään yhtä naismaiselta. "Record World" kuvaili albumia Bowien tuotannosta tähän mennessä mukaansa tempaavimmaksi, ja "Cash Boxin" mielestä Bowie oli julkaisun myötä popmusiikin kirkkain tähti. "Rolling Stone" suositteli kappaletta ”Fame” ja kehui albumia paljon paremmaksi kuin Bowien monia aiempia kokeiluja. Lehti kuitenkin myös kritisoi Bowien ääntä vääristyneeksi ja ”Across the Universea” ”yksinkertaiseksi hirvittäväksi”.&lt;ref name="Immonen/172"&gt;Immonen 2016, s. 172.&lt;/ref&gt; Kielteistä palautetta antoi myös "The Village Voice" -lehden Robert Christgau, jonka mielestä albumi oli ”lähes täydellinen epäonnistuminen”. "The Philadelphia Inquirer" -lehdessä Jack Lloyd kutsui albumia ”aarteeksi” ja ”riemuvoitoksi”, joka on täynnä erinomaisia kappaleita, lukuun ottamatta lauluja ”Across the Universe” ja ”Fame”, jotka tuntuvat irrallisilta.
Bowien kotimaassa Britanniassa albumista ei oltu yleisesti yhtä vakuuttuneita kuin Yhdysvalloissa. "Melody Makerin" Michael Wattsin mielestä "Young Americans" oli ”luotu muokkaamaan sankarimme soul-supertähden rooliin”. Wattsin mukaan Bowielta myös puuttui tunteellinen omistautuminen materiaaliinsa. Suomessa juuri perustetun "Soundi"-lehden Pekka Markkula pohti, mikä tulee olemaan fanien reaktio Bowien radikaaliin tyylinmuutokseen.&lt;ref name="Immonen/73-74"&gt;Immonen 2005, s. 73–74.&lt;/ref&gt; Markkula ei ollut albumista muutenkaan täysin vakuuttunut, vaan kommentoi, että Bowielta selvästi puuttuu syvempi tunteellinen omistautuminen materiaaliinsa.&lt;ref name="Immonen/173"&gt;Immonen 2016, s. 173.&lt;/ref&gt;
Tuoreemmista arvosteluista Allmusicin Stephen Thomas Erlewine kuvasi "Young Americansin" nimikappaletta mestariteokseksi mutta kritisoi levyn muuten epätasaista sävellystasoa. Hän antoi albumin arvosanaksi 3,5 tähteä viidestä mahdollisesta. Vuoden 1991 uusintajulkaisun yhteydessä David Cavanagh kehui brittiläisessä "Select"-lehdessä, kuinka erinomaisen hyvin albumi on kestänyt aikaa ja antoi levylle täydet viisi tähteä.
Listasijoitukset.
 1991 
 2016 
Jälkivaikutus.
"Young Americans" -albumilla oli suuri vaikutus aikansa popmusiikkiin. Se pohjusti tietä valkoisten esittämälle soulille ja funkille ja antoi 1970- ja 80-lukujen valkoisille muusikoille mahdollisuuden arvostaa aikakauden ”mustia saundeja”. Bowieta pidettiin 1970-luvulla tärkeänä suunnannäyttäjänä brittiläiselle musiikille, ja monilla artisteilla oli tapana seurata hänen jalanjälkiään, mikäli hän teki jotakin onnistuneesti. Esimerkiksi Bee Gees siirtyi pian soul-vaikutteiseen diskomusiikkiin. Muutamaa kuukautta "Young Americansin" julkaisun jälkeen Elton John julkaisi soul-tyylisen kappaleen ”Philadelphia Freedom”. Funk- ja diskovaikutteita itselleen ottivat myös muun muassa Roxy Music ja Talking Heads. Myöhemmin 1980-luvulla Bowien kehittämän ”sinisilmäsoulin” perinnettä jatkoivat ABC, Spandau Ballet ja Simply Red.&lt;ref name="Buckley/261-262"&gt;Buckley 2005, s. 261–262.&lt;/ref&gt;
Journalisti Robert Elms väitti myöhemmin "The Faceen" kirjoittamassa artikkelissaan, että "Young Americans" olisi määrittänyt brittiläisen populaarikulttuurin suunnan seuraavan vuosikymmenen ajaksi.&lt;ref name="Buckley/261-262"&gt;Buckley 2005, s. 261–262.&lt;/ref&gt;
"Young Americans" sisältyy Robert Dimeryn vuonna 2006 julkaistuun teokseen "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään".
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Tuottanut ja miksannut: * = Tony Visconti, ** = Tony Visconti &amp; Harry Maslin, *** = David Bowie &amp; Harry Maslin
Bonuslevy vuoden 2007 uusintapainoksella.
DVD
Tekijät.
Muusikot.
Kappaleissa ”Across the Universe” ja ”Fame”: