Blanka Namurilainen

Blanka Namurilainen tai "Namurin Blanche" (ransk. "Blanche de Namur", ruots. "Blanka av Namur")";" (1318 Namur (nyk. Belgia) – 1363 Kööpenhamina, Tanska) oli ranskalainen kreivitär, Ruotsin, Norjan ja Skånen kuningatar ja kuningas Maunu Eerikinpojan puoliso vuosina 1336–1363.
Suku.
Blanche oli kotoisin pienehköstä Namurin kreivikunnasta, joka sijaitsi Luxemburgin ja Brabantin välillä, noin 55 kilometriä Brysselistä kaakkoon. Namurin alue kuuluu nykyään Belgialle.
Blanchen äiti Marie d'Artois oli Ranskan Kapetingien hallitsijasukua. Hän ei kuitenkaan ollut suuressa suosiossa, koska hänen veljensä Artois'n kreivi Robert III oli tuomittu ikuiseen maanpakoon ja menettämään oikeutensa, koska oli sotkeutunut myrkkymurhia ja asiakirjaväärennyksiä sisältäneeseen perimyskiistaan. Robert lähti maanpakoon, luultavimmin Englantiin, jossa hän vehkeili kymmeniä vuosia. Hänet luetaan nykyään yhdeksi syypääksi satavuotisen sodan syttymiseen Englannin ja Ranskan välille. 
Blanchen isoisä Gui de Dampierre oli Flanderin kreivi, ja Blanchen isä Jean olisi perinyt tittelin, mutta kuoli ennen isäänsä vuonna 1330. Blanchella oli myös kaksi veljeä, Louis ja Robert.
Avioliitto.
Kuningas Maunusta tuli 15-vuotiaana täysivaltainen hallitsija vuonna 1331. Puolison valinta tuli ajankohtaiseksi, mutta ei ole tietoa siitä, miten Maunu ylipäätään kuuli Blanchesta. Ei myöskään tiedetä miksi Maunu ylipäätään halusi Blanchen vaimokseen, mutta Blanche ilmeisesti ryhtyi mieluummin pohjoisen valtakunnan kuningattareksi kuin jonkun pienen alueen valtiattareksi kotiseudullaan.
Kuningas Maunu seurueineen lähti Namuriin kosintamatkalle vuoden 1334 kesäkuussa ollessaan 18-vuotias. He kihlautuivat Namurissa ja Maunu palasi syksymmällä takaisin Tukholmaan. Syksyllä 1335, kun kihlauksesta oli runsas vuosi, Blanche purjehti Englannin kuningas Edvard III:n antaman saattueen kanssa Ruotsiin. Myös Blanchen veljet Louis ja Robert siirtyivät pohjoiseen Maunun vasalleiksi. Häät pidettiin lokakuussa tai marraskuun alussa Norjassa Bohusin linnassa, ja nuoripari sai sekä Norjalta että Ruotsilta huomenlahjaksi linnoja ja laajoja maa-alueita. Hallitsijapari kruunattiin 21. heinäkuuta 1336 Tukhomassa. 
Avioliitosta syntyi kaksi poikaa, Eerik ja Haakon, sekä kolme tai neljä tytärtä, jotka kaikki kuolivat pieninä. Lastenkasvatus ei silti kuulunut Blankan tehtäviin, sillä hänellä oli oma hovinsa. Hovi oli vuoteen 1353 asti Norjalta huomenlahjaksi saadussa Tønsbergin kartanossa ja sen jälkeen Bohusin linnassa. Hovinaisten johtajana ja kuningattaren neuvonantajana eli magistrana toimi Roomaan siirtymiseensä vuoteen 1349 asti Birgitta Birgerintytär eli Pyhä Birgitta. Birgitta esitteli Blankan Ruotsissa ja toimi hänen ruotsinopettajanaan.
Meidän päiviimme on hovin esineistä säilynyt muun muassa kuningattaren iso sinetti. 
Sota-aika ja laina.
Maunun käydessä sotaa Novgorodia vastaan hallitsijan velvollisuuksista kotona vastasi kuningatar Blanka valtion korkeimpien edusmiehien kanssa. Keskeisin vastuualue oli sodan rahoitus. Jo syksyllä 1350 oli Ruotsiin saapunut Avignonin paavin Klemens VI:n nuntius Pohjoismaissa, Johannes Guilaberti, Verdunin kaniikki ja Tarton dekaani. Heidän kanssaan aloitettiin neuvottelut lainan otosta sodankäyntiä varten paavinistuimelta.
Neuvotteluja käytiin Blankan johdolla Jönköpingin fransiskaanikonventissa maaliskuussa 1351. Valtiota edustivat Blankan lisäksi Linköpingin piispa, valtakunnankansleri, valtakunnanneuvokset ja joukko kirkonmiehiä sekä aateliston edustajia. Ehdot olivat suoraa kiristystä, mutta Maunu hyväksyi lainan kesällä 1351.
Novgorodin kauppasaarto jatkui 1350-luvun loppupuolelle. Lainasumma oli 22 028 hopeamarkkaa eli noin 855 kg hopeaa. Takaisinmaksu kangerteli pahoin ja johti jopa vuonna 1358 Maunun ja Blankan pannaanjulistamiseen. Velasta osa periytyi vielä Maunun seuraajalle kuningas Albrekt Mecklenburgilaiselle, joka muutti lyhennykset erityisveroksi; hopeamarkka jokaiselta talonpojalta. Lainan takaajajoukkoon kuuluivat myös piispat, muun muassa Turun piispa Hemming.
Perimyskiista.
1350-luvun loppu merkitsi jatkuvien takaiskujen aikaa Maunulle ja Blankalle. Skånen aseman vahvistamisen yhteydessä vuonna 1343 vahvistettiin Maunun ja Blankan hallitsemien maiden perimysjärjestys. Vanhemmasta pojasta Eerikistä tulisi Ruotsin kuningas isänsä jälkeen ja nuoremmasta Haakonista Norjan kuningas. Blankasta tulisi sijaishallitsija, mikäli jompikumpi pojista perisi valtaistuimen alaikäisenä. 
Perimysjärjestys vahvistettiin vuonna 1344 Ruotsissa Moran kivillä suoritetulla vaalilla ja Norjassa Bohusissa. Näin valtiot eriytyisivät eivätkä eriytyneet sukuhaarat voisi periä toisiaan. Kun Haakon saavutti täysikäisyyden vuonna 1355, hänet julistettiin Norjan hallitsijaksi nimellä Haakon VI. Maunu ja hän jakoivat Norjan hallintotehtävät. Maunu piti itsellään lähinnä Etelä-Norjan ja Islannin, mutta Haakon sai vallan muualla. Eerikillä ei kuitenkaan näyttänyt olevan valtaa näköpiirissään Ruotsissa, sillä isä oli vasta 39-vuotias, lähes parhaassa miehuusiässään.
Tätä seurasi Eerikin kapina vuosina 1356–1357. Häntä tukivat lukuisat Maunun vanhat vastustajat, tyytymättömät skånelaiset ja muut kelkkansa kääntäneet, joista vaikutusvaltaisin oli Maunun vanha liittolainen ja lanko, herttua Albrekt Mecklenburgilainen. Eerikiä tukivat myös Lundin arkkipiispa Jacob Nielsen sekä viisi Ruotsin piispaa kuudesta. Tähän lienee vaikuttanut se, että Maunu ja Blanka oli velanmaksuvaikeuksien vuoksi julistettu pannaan. 
Sodan partaalla käynyt tilanne ratkesi kuitenkin huhtikuussa 1357 sopimuksella, jossa hallitusvalta jaettiin Norjan tapaan Maunun ja Eerikin kesken. Eerik sai mm. Skånen alueet, Itä-Götanmaan, Smålandin ja Itämaan eli Suomen. Tuore kuningas pyrki vahvistamaan kannatustaan etenkin Suomessa, jonne hän saapui elokuussa 1357.
Eerik ja hänen taloudellista etua tavoittelevat tukijoukkonsa eivät kuitenkaan pystyneet hankkimaan varauksetonta laajaa kannatusta ja niin nuoren kuninkaan asema heikkeni. Samalla yhteinen saksalaisvastainen intressi lähensi Maunun ja Tanskan kuningas Valdemarin välisiä suhteita. 
Syksyllä 1358 tilanne koveni: oltiin avoimesti kahdessa vastakkaisessa liittoutumassa: Eerik, herttua Albrekt Mecklenburgilainen ja rahalla ostetut Holsteinin kreivit Henrik, Claus ja Adolf, ja toisaalla Maunu ja Blanka, Norjan Haakon, Tanskan Valdemar Atterdag sekä Lundin arkkipiispa Jacob, joka oli taas vaihtanut puolta. Maunun haltuunsa saaman Helsingborgin linnan luona joukot olivat vastakkain. Kuningatar Blankan asema oli vaikea, mutta hän pysyi koko ajan lojaalina miehelleen. 
"Kolmen kuninkaan allianssi".
Vuoden 1359 tammikuun aikana Maunu, Blanka ja kuningas Haakon saapuivat Kööpenhaminaan, jossa vahvistettiin "kolmen kuninkaan allianssi" sekä kihlattiin Valdemarin nuorin tytär, seitsenvuotias Margareeta Haakonille ja vaihdettiin kalliita lahjoja. Neuvottelut Eerikin kanssa jatkuivat koko kevään tuloksetta, kunnes tilanne ratkesi yllättävällä tavalla. Eerik kuoli äkillisesti, mahdollisesti ruttoon, jota oli jälleen liikkeellä. Hieman sen jälkeen kuoli myös hänen viimeisillään raskaana ollut vaimonsa, eikä lasta pelastanut tehty keisarinleikkauskaan.
Seuraavat käänteet olivat myös yllättävät. Maunu perui lupauksensa antaa Helsingborg Valdemarille ja Valdemar ryhtyi sotaan Holsteinin kreivejä ja herttua Albrektia vastaan. Albrekt liittoutui lähes heti Maunun kanssa. Myöhäissyksyllä 1359 tehtiin Tanskan ja Ruotsin välille sopimus rauhasta, mutta se osoittautui lyhytikäiseksi. Valdemar nujersi Holsteinin kreivit ja kesällä 1360 Tanska suuntasi yllätyshyökkäyksensä Skåneen aikeenaan Tanskalle kuuluneiden alueiden palauttaminen.
Maunu oli edelleen pannassa ja rahapulassa, joten uusien joukkojen värväys ei ollut onnistuakseen, joskin Haakonin rahoilla ostettiin jälleen Holsteinin kreivit. Albrekt vetäytyi puolueettomaksi. Helsingborg antautui lokakuussa ja pääosa Skånesta, Blekingestä ja Hallandista oli menetetty Tanskalle. Haakon purki kihlauksensa Margareetan kanssa alkuvuodesta 1361 ja samana vuonna Valdemar valloitti Gotlannin. Maunu ja Haakon vastasivat liittoutumalla 11 hansakaupungin kanssa. Hansaliiton laivasto yritti Helsingborgin piiritystä vuonna 1362, mutta epäonnistui Ruotsin puuttuvien maajoukkojen takia.
Kuningatar Blanka oli mahdollisesti se täysjärkinen henkilö, joka pystyi avaamaan Gordionin solmuksi lukkiutuneen ja pitkittyneen sodan, jonka tuloksista ei ollut enää hyötyä yhdellekään osapuolelle. Huhtikuun alussa 1363 Maunu, Blanka ja Haakon matkustivat jälleen Kööpenhaminaan, jossa vietettiin 23-vuotiaan kuningas Haakonin ja jo kertaalleen hylätyn, nyt 10-vuotiaan Margareetan häät. Aselepo oli sovittu kestävän tammikuuhun 1364. Häät olivat Blankan viimeinen julkinen esiintyminen ja samalla suurin saavutus, josta hän ei koskaan saanut itse tietää. Hänen sanotaan sairastuneen häiden jälkeen. 
Ruotsin ja Norjan kuningatar Blanka Namurilainenn kuoli vuonna 1363 Kööpenhaminassa 45 vuoden ikäisenä. Hänen hautapaikkaansa ei tunneta.
Perintö.
Kuningas Haakon ehti vuosina 1362-1665 olla myös valittu Ruotsin kuningas ja Maunun kanssahallitsija. Margareeta oli siirtynyt Norjaan vuonna 1366 ja hänen ja Haakonin ainoa lapsi Olavi Haakoninpoika syntyi vuonna 1370. Margareetan ainoa veli, Tanskan kruununperillinen Kristoffer kuoli vuonna 1363. Margareetan vanhempi sisar Ingeborg, joka oli naimisissa herttua Albrekt Mecklenburgilaisen vanhimman pojan Henrikin kanssa ja joilla oli poika Albrekt nuorin, oli tässä vaiheessa Tanskan kruununperimysjärjestyksessä ensimmäinen.
Valdemar Atterdagin kuollessa vuonna 1376 tilanne oli kuitenkin toinen ja Olavi valittiin samana vuonna Tanskan kuninkaaksi. Vuonna 1380 Haakon kuoli ja 10-vuotiaasta Olavista tuli myös Norjan kuningas. Olavi eli vain 16-vuotiaaksi ja hänen kuoltuaan vuonna 1387 Margareeta, kuningatar Blankan miniä, oli Tanskan ja Norjan hallitsija. 
Muisto Blankasta oli kuningatar Margareetan mielessä niin vahva, että hän etsi Ranskasta morsianta vahvistetulle perijälleen, sisarentyttärensä pojalle Eerikille, siinä kuitenkaan onnistumatta. Tärkeämpää oli, että Blankan ja Margareetan toiminnan tuloksena syntyi 1397 Kalmarin unioni, joka yhdisti kaikki pohjoismaat 1520-luvulle saakka ja jonka henkinen perintö on edelleen olemassa. Unioni ulottui lännessä Orkneysaarille, Shetlantiin ja Islantiin, idässä Karjalaan, pohjoisessa Jäämerelle ja etelässä Holsteiniin.
Albert Edelfeltin Kuningatar Blanka ja Blankan ratsastaja.
Tunnetuin Blanchea esittävä maalaus on Albert Edelfeltin vuonna 1877 maalaama Kuningatar Blanka, jossa on Blanche sylissään poikansa Haakon. Taiteilija vietti paljon aikaa Kuningatar Blanka -taulua varten historian kirjojen parissa ja kierteli museoita tutkiessaan, miten 1300-luvulla oli eletty. Hän halusi kuvata puvut, kalusteet ja esineet mahdollisimman aidosti, jotta ne antaisivat aidon kuvan keskiajalla eläneiden kuninkaallisten elämästä. 
Albert Edelfelt kuvitti Zacharias Topeliuksen lastenrunon, joka julkaistiin kirjassa "Lukemista lapsille" (Läsning för barn) Yhdeksän hopearahaa -kertomuksen yhteydessä. Kuningatar Blanka -maalauksen Edelfelt maalasi tämän lorun pohjalta. Maalausta säilytetään Kansallisgalleriassa Ateneumin taidemuseossa.