tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Carl af Björksten

Carl August af Björksten (Saksassa käytti nimeä Berken; 24. lokakuuta 1894 Perniö – 7. syyskuuta 1976) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti ja liikemies.
Opinnot.
Af Björkstenin vanhemmat olivat agronomi Robert Severin af Björksten ja Ceres Ellen Ramsay. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Vera Elna Wibergin kanssa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Palmgrenin yhteiskoulusta Tukholmassa vuonna 1912 ja jatkoi opintojaan Tukholman teknillisessä korkeakoulussa opiskelemalla kaivosoppia.
Jääkäriaika.
Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 8. heinäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin 4. komppaniaan 5. joulukuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella.
"Katso myös: Suomen sisällissota"
Suomen sisällissota.
Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan 5. jääkäripataljoonan 6. komppaniaan, mistä hänet siirrettiin 30. maaliskuuta 1918 komppanian mukana 3. täydennyspataljoonaan joukkueenjohtajaksi, josta myöhemmin muodostettiin 6. jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoona ja kuulun sen 1. komppaniaan joukkueenjohtajana. Hän osallistui Karjalankannaksella Viipurin valloitukseen tähtääviin taisteluihin.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Hän palveli sisällissodan jälkeen 2. komppanian joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä 6. Jääkarirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 6:ssa, jonka nimi muutettiin ensin Jääkäripataljoona n:o 3:ksi ja myöhemmin Kajaanin sissipataljoonaksi ja viimein Pohjanmaan jääkäripataljoonaksi. Hänet siirrettiin Kajaanin sissipataljoonaan 1. heinäkuuta 1919. Hän erosi armeijasta 26. marraskuuta 1919 ja astui uudelleen armeijan palvelukseen 13. lokakuuta 1920, jolloin hänet määrättiin Porin rykmenttiin. Toistamiseen hän otti eron armeijasta 15. joulukuuta 1927 ja antautui mainosalalle, työskennellen vuodet 1927–1931 Suomen Ilmoituskeskus Oy:n palveluksessa. Vuonna 1931 hän muutti Ruotsiin Göteborgiin ja toimi johtajana Ab Rostfrissä.
Talvi- ja jatkosota.
Talvisotaan hän osallistui pataljoonan komentajana JR 61:ssä, osallistuen sen mukana taisteluihin Karjalankannaksella. Välirauhan aikana hän toimi Suomen Göteborgin konsulina sekä mm. perusti Göteborgiin ruotsalais–suomalaisen yhdistyksen. Jatkosotaan hän otti osaa pataljoonan komentajana JR 13:ssa 3. pataljoonassa (III/JR 13) ja vuodesta 1942 hän toimi rykmentin komentajan viransijaisena. Hän osallistui jatkosodassa taisteluihin Aunuksen kannaksella.
Einar Björnström

Einar Jarl Björnström (6. helmikuuta 1892 Rovaniemi – 11. joulukuuta 1943) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat apteekkari Johan Oskar Björnström ja Selma Maria Hising. Hänet vihittiin vuonna 1918 avioliittoon Bertha Elvira Björkmanin kanssa. Ennen Saksaan lähtöään hän toimi rautatievirkamiehenä.
Opinnot.
Björnström kävi kahdeksan luokkaa Oulun ruotsalaista reaalilyseota, mukaan lukien jatkoluokat. Hän oli kadettikoulun kuunteluoppilaana vuosina 1923–1924, ja hyökkäysvaunukurssin hän suoritti Hämeenlinnassa vuonna 1923. Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin hän suoritti vuosina 1927–1928, Sotilashallinnollisen koulun ensimmäisen jakson vuonna 1933 ja toisen jakson vuonna 1934.
Jääkäriaika.
Björnström liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 10. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota.
Björnström saapui vänrikiksi ylennettynä takaisin Suomeen, Vaasaan, jääkärien etujoukon mukana 18. helmikuuta 1918. Hänet sijoitettiin päälliköksi Valkoisen armeijan 1. krenatöörirykmentin 3. Oulun pataljoonan 1. komppaniaan, jonka johtajana hän osallistui taisteluihin Luhalahdella, Viljakkalassa, Mannanmäen–Kyröskosken akselilla, Epilän–Tampereen akselilla, Lempäälässä ja Karkussa sekä etenemiseen Valkeakosken, Laitikkalan ja Lammin kautta Hämeen läänin Koskelle.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Björnström siirrettiin 1. krenatöörirykmentin hajottamisen jälkeen 8. heinäkuuta 1918 komppanianpäälliköksi Meripataljoonaan. Hän sai komennuksen 7. elokuuta Terijoen rajavartiopataljoonaan mutta tuli siirretyksi sinne vasta 14, tammikuuta 1920, ja sieltä hänet siirrettiin 5. helmikuuta 1920 Käkisalmen läänin rykmenttiin ja edelleen Tampereen rykmenttiin 20. huhtikuuta 1921. Viipurin rykmentin III pataljoonan komentajaksi hänet komennettiin 16. toukokuuta 1924, ja seuraavan vuoden syyskuussa hänet määrättiin rykmentin talouspäälliköksi ja edelleen rahastonhoitajaksi ja talouspäällikönapulaiseksi. Näissä tehtävissä hän toimi aina vuoteen 1933 asti. Reserviupseerikoulun talouspäälliköksi hänet nimitettiin 1. heinäkuuta 1933 alkaen, ja siitä tehtävästä hänet siirrettiin Keski-Suomen rykmenttiin talouspäälliköksi 13. marraskuuta 1936 alkaen.
Talvi- ja jatkosota.
Björnström osallistui talvisotaan 7. divisioonan intendenttinä ja talouspäällikkönä. Välirauhan aikana hän toimi 7. prikaatin huoltopäällikkönä, ja jatkosotaan hän osallistui 2. divisioonan Osasto 3:n päällikkönä aina kuolemaansa asti. Hän osallistui vuonna 1941 Osasto 3:n päällikkönä taisteluihin Laatokan luoteisrannikolla ja Karjalankannaksella.
Luottamustoimet.
Viipurin rykmentin kunnianeuvoston puheenjohtajana Björnström toimi vuosina 1927–1928 ja varapuheenjohtajana vuonna 1932, Reserviupseerikoulun kunnianeuvoston varapuheenjohtajana vuonna 1934 ja Keski-Suomen rykmentin kunnianeuvoston puheenjohtajana vuonna 1938.
Raine Karp

Raine Karp (s. 23. heinäkuuta 1939) on virolainen arkkitehti. Monia hänen suunnittelemista rakennuksistaan pidetään neuvostoliittolaisen modernismin puhdasluontoisempina toteutuksina, ja hänen monumentalistiset työt voittivatkin neuvostovuosina lukuisia palkintoja. Karpiin suhtautuminen on vaihdellut aikakaudesta toiseen – joskus häntä suuresti arvostaen, mutta toisella kertaa myös epäluulolla. Jotkin Karpin suunnittelemista rakennuksista on jo purettu.
Hän on suunnitellut muun muassa seuraavat rakennukset:
Sonny Fortune

Sonny Fortune (19. toukokuuta 1939 – 25. lokakuuta 2018 New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko. Vaikka hän oli erikoistunut alttosaksofoniin ja huiluun, hän hallitsi myös useita muita instrumentteja.
Fortune teki pitkän uransa aikana yhteistyötä muiden muassa Elvin Jonesin, Mongo Santamarían, Leon Thomasin, McCoy Tynerin, Miles Davisin ja Nat Adderleyn kanssa. Hän johti myös omaa yhtyettään.
Sterling Price

Sterling "Old Pap" Price (20. syyskuuta 1809 – 29. syyskuuta 1867) oli missourilainen poliitikko ja etelävaltioiden armeijan kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. 
Hän oli syntynyt Farmvillessä, Prince Edwardin piirikunnassa Virginiassa. Hän kävi Hampden-Sydneyn collegen, jossa opiskeli lakia. 1831 hän muutti perheineen Missouriin, jossa hän työskenteli hotellinjohtajana ja sekatavarakaupassa. 1833 hän nai Martha Headin, jonka kanssa sai seitsemän lasta. Hän taisteli vuoden 1838 mormonisodassa ja Meksikon-Amerikan sodassa, jossa hän yleni everstiksi. Hän oli myös Missourin edustajainhuoneessa seitsemän vuotta 1840-1847. Meksikossa hän yleni prikaatinkenraaliksi ja palveli sodan jälkeen Missourin kuvernöörinä 1853-1857. Hän toimi myös rautateillä ja tupakkafarmarina.
Sisällissodan alussa hän liittyi konfederaation läntiseen armeijaan kenraalimajurina. Hän osallistui Wilson's Creekin, Lexingtonin, Pea Ridgen, Corinthin, Helenan, Carthagen, Prairie D'Anen, Pilot Knobin, Westportin ja Mine Creekin taisteluihin. Useimmat taisteluista päättyivät hänen tappioonsa. Hän johti 1864 konfederaation epäonnista yritystä kaapata Missouri takaisin Unionilta. Sodan lopussa hän vei joukkonsa ennemmin Meksikoon kuin antautui Unionille.
Hän johti konfederaation siirtokuntaa Velacruzissa, ja hankkeen epäonnistuttua hän palasi Missouriin. Hän kuoli St. Louisissa Missourissa ja on haudattu Bellafontainen hautausmaahan.
Franz Kalchmair

Franz Kalchmair (22. joulukuuta 1939 – helmikuu 2020) oli itävaltalainen bassolaulaja. Hän syntyi Thalheim bei Welsissä ja opiskeli Bruckner-konservatoriossa Linzissä. Hän tulkitsi useiden oopperasäveltäjien tunnettuja bassorooleja, kuten Verdin "Falstaffin". Lisäksi hänet tunnetaan muiden muassa J. S. Bachin kantaateista.
Fritz Peterson

Fritz Fred Peterson (8. helmikuuta 1942 – 11. huhtikuuta 2024) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän syntyi Chicagossa Illinoisissa, ja oli Major League -tason syöttäjänä vuosina 1966–1976. 
Petersonin ammattilaisseurat olivat New York Yankees (1966–1974, 1976) ja Cleveland Indians (1974–1976). Peterson pelasi tähdistöottelussa vuonna 1970.
Jim Bouton

James Alan "Jim" Bouton (8. maaliskuuta 1939 – 10. heinäkuuta 2019) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän pelasi Major League -tason syöttäjänä alun perin vuosina 1962–1970, mutta palasi tilapäisesti vielä vuonna 1978. 
Bouton pelasi tähdistöottelussa vuonna 1963. Hänen ammattilaisseuransa olivat New York Yankees (1962–1968), Seattle Pilots (1969), Houston Astros (1969–1970) ja Atlanta Braves (1978).
Bouton kirjoitti baseballkokemuksistaan kirjan "Ball Four" (1970).
Kuningaspyton

Kuningaspyton eli pallopyton ("Python regius") on myrkytön pytonlaji, jota esiintyy Afrikassa. Kuningaspyton on pienin afrikkalaisista pytoneista, ja se on suosittu lemmikkieläin. Tämänhetkisen luokituksen mukaan sillä ei ole alalajeja. Nimitys "pallopyton" viittaa eläimen tapaan kietoutua palloksi stressaantuneena tai uhattuna.
Ulkonäkö ja koko.
Kuningaspytonin ruumiinrakenne on vankka, kun taas pää on suhteellisen pieni. Suomut ovat sileitä ja molemmilla sukupuolilla on surkastuneiden raajojen jäänteet peräaukon molemmin puolin.
Kuviointi on yleensä musta vaaleanruskeilla kylki- ja selkälaikuilla. Vatsa on valkoinen tai kermanvärinen ja voi sisältää sekalaisia mustia kuvioita. Lemmikkieläinmarkkinoita varten on jalostettu useita värimuunnoksia: mutaatioita erilaisilla väreillä ja kuvioinneilla.
Naaraan pituus on noin 90–150 senttimetriä ja koiraan pituus noin 60–90 cm.
Levinneisyys.
Kuningaspytonia esiintyy Länsi- ja Keski-Afrikassa.
Elinympäristö.
Suosii ruohikkoja, savanneja ja harvapuisia alueita.
Käyttäytyminen.
Tämä maassa elävä käärme tunnetaan puolustautumismenetelmästään jolloin se kietoutuu tiukaksi palloksi, ja piilottaa päänsä ja niskansa keskelle. Tässä tilassa sitä voidaan kirjaimellisesti vierittää ympäriinsä. Suosikkipiilopaikkoja ovat muun muassa nisäkkäiden kolot ja muut maanalaiset piilot. Kuningaspyton ei horrosta, mutta kesäkaudella se saattaa metsästää ravintoa niukemmin. Kun kuningaspyton kokee itsensä uhatuksi se voi myös alkaa puhaltamaan ilmaa kuuluvasti ja tällä menettelyllä se suurentaa kokonsa mahdollisimman suureksi. 
Ravinto.
Luonnossa kuningaspytonin ruokavalio koostuu enimmäkseen pienistä nisäkkäistä, kuten Afrikanniittyrotista, päästäisistä ja hiiristä. Nuorempien yksilöiden tiedetään syöneen myös lintuja. Vankeudessa niille syötetään yleensä kesyhiiriä tai rottia, joko esitapettuja tai pakasteesta sulatettuja, maan eläinsuojelulain niin salliessa myös elävinä.
Lisääntyminen.
Naaras voi munia tarhattuna 3–11 munaa, mutta yleisin määrä on 4–6 munaa. Naaras hautoo niitä maan alla, ja ne kuoriutuvat kahden kuukauden jälkeen. Kuningaspytonkoiras saavuttaa sukukypsyyden 12–18 kuukauden iässä, naaras 24–36 kuukauden iässä. Ikä on vain yksi tekijä lisääntymiskyvyn määrittelyssä, toinen on paino. Koiraiden pitäisi painaa vähintään 700 grammaa paritellakseen, ja naaraiden vähintään 1,5 kiloa.
Veikko Männikkö

Veikko Iisakki Männikkö (28. joulukuuta 1921 Jalasjärvi – 19. kesäkuuta 2012) oli suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija.
Männikkö edusti Suomea kaksien olympialaisten painikilpailuissa. Lontoossa 1948 hän sijoittui kreikkalais-roomalaisen painin 73 kilon sarjassa neljänneksi. Helsingissä 1952 hän paini samassa sarjassa, mutta loukkaantui ja karsiutui jatkosta toisen ottelukierroksen jälkeen.
Seuratasolla Männikkö edusti Sydänmaan Karhua, Seinäjoen Sisua sekä Seinäjoen Paini-Miehiä, jonka perustajajäsen hän on. Hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1946, 1950, 1951 ja 1952 sekä lisäksi kaksi SM-hopeaa ja yhden SM-pronssin. TUL:n mestaruuksia hän voitti seitsemän kappaletta vuosina 1947–1953.
Huippuvuosinaan Männikkö joutui kärsimään Suomen urheiluelämän poliittisista ristiriidoista. Vuoden 1950 Malmön MM-kisoihin häntä pidettiin itsestään selvänä joukkueen jäsenenä. Työväen Urheiluliiton ja Suomen Painiliiton yhteistyösopimuksen katkeaminen juuri ennen kisoja johti kuitenkin siihen, että Malmöhön lähetettiin Painiliiton edustajana Matti Simanainen, jonka Männikkö oli yleensä ja erityisesti myös MM-karsinnoissa voittanut. Kun Matti Simanainen voitti maailmanmestaruuden Malmössä ja kun Männikkö pian kisojen jälkeen voitti Simanaisen, kertoivat lehdet ”moraalisen maailmanmestarin Männikön” voittaneen maailmanmestari Simanaisen. Männikkö ei kantanut Simanaiselle kaunaa, se ei ollut hänen tapaistaan, vaan ystävällinen yhteydenpito postikortein jatkui pitkään senkin jälkeen, kun Simanainen oli muuttanut Floridaan.
Männikköä sanottiin herrasmiespainijaksi ja häntä pidettiin esimerkillisenä urheilijapersoonana.
Veikko Männikkö toimi koko työuransa autoalalla, muun muassa Volvo-autojen piiriedustajana 1950- ja 1960-luvuilla Seinäjoella – ensin liikkeen johtajana ja sitten itsenäisenä yrittäjänä – sekä myöhemmin 1970-luvulla Oy Veho Ab:n myyntipäällikkönä Kouvolassa.
M/S Trans Carrier

M/S Trans Carrier () on norjalaisen Valmue Shipping KS:n omistukseen rekisteröity ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 1992 kahdella eri telakalla Kroatiassa: "3 Maj" Brodogradiliste d.d:n telakalla Rijekassa ja Nrodogradiliste Kraljevican telakalla Kraljevicassa. Kuollutta painoa "Trans Carrierilla" on 5 866 tonnia. Alus on rekisteröity Bahaman lipun alle, ja sen kotisatama on Nassau.
"Trans Carrierin" sisaralus on M/S "Baltic Excellent".
Käyttöhistoria.
Aluksen tilasi ruotsalainen Rederi Ab Sea Link, mutta sille alusta ei sodan vuoksi luovutettu. Vuonna 1994 alus luovutettiin Swan Marine Shipping Ltd:n omistukseen, joka rekisteröi aluksen Norjan lipun alle nimellä "Swan Hunter". Kotisatamaksi tuli Oslo. Luovutuksen jälkeen alus aikarahdattiin eli vuokrattiin Finncarriersin liikenteeseen reitille Suomi–Ruotsi–Norja. 
Vuoden 1996 alkupuolella alus aikarahdattiin Gorthon Lines AB:n liikenteeseen linjalle Ruotsi–Belgia–Britannia. 4. kesäkuuta laiva aikarahdattiin saksalaisen DSR Euroseabridgen Travemünden ja Pietarin väliseen liikenteeseen nimellä "Parchim". 17. elokuuta alus aikarahdattiin kahdeksi kuukaudeksi Estlinen Tallinnan ja Tukholman väliseen liikenteeseen. 10. lokakuuta Parchim aikarahdattiin Euroseabridgen Travemünden ja Klaipėdan väliseen liikenteeseen. 17. tammikuuta 1997 rahtaus päättyi, ja 20. tammikuuta alus aikarahdattiin jälleen Finncarriersin liikenteeseen reitille Helsinki–Kotka–Gdynia–Szczecin nimellä "Swan Hunter". Elokuussa 1998 alus siirtyi reitille Helsinki–Århus–Travemünde.
Norjalainen Valmue Shipping KS osti aluksen tammikuussa 1999 ja rekisteröi sen Norjan lipun alle nimellä "Trans Carrier". Alus aloitti liikennöinnin reitillä Bergen–Håvik–Tananger–Immingham–Amsterdam. Vuonna 2001 "Trans Carrier" rekisteröitiin Bahaman lipun alle. Kotisatamaksi tuli Nassau.
FC HutiVaara

FC Hutivaara on Boing-lehdessä ilmestyvä huumorisarjakuva, joka kertoo jalkapallojoukkueesta.
Albumit.
Tavallisia albumeja on 10.
Al Jean

Al Jean (s. 9. tammikuuta 1961 Farmington Hills, Michigan) on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja ja ohjaaja, joka tunnetaan parhaiten animaatiosarjasta "Simpsonit". Hän on myös kirjoittanut National Lampoon -lehteen, "The Tonight Show" -ohjelmaan, "Alfiin" ja "The PJs" -sarjaan. Vuonna 1994 hän teki Mike Reissin kanssa sarjan "The Critic", joka laukkautettiin Foxilla ja ABC:llä ennen kuin ehti saada suosiota Comedy Centralilla.
Jean on kuulunut "Simpsonien" käsikirjoitustiimiin aivan alusta alkaen, tosin hän oli 1990-luvulla muutaman vuoden poissa sarjasta kehitellessään omia sarjojaan kuten "The Criticiä". Jean oli "Simpsonien" vastaava tuottaja eli "showrunner" yhdessä Mike Reissin kanssa 3.–4. tuotantokaudella vuosina 1991–1993 ja on ollut tehtävässä yksinään 13. tuotantokaudelta eli vuodesta 2001 alkaen. Hän on näin ollen sarjan ylivoimaisesti pitkäaikaisin "showrunner", koska vuoteen 2001 saakka henkilöä vaihdettiin muutaman tuotantokauden välein. Hän oli myös yksi "The Simpsons Movie" -elokuvan käsikirjoittajista ja tuottajista.
Jeanin vaimo Stephanie Gillis on myös käsikirjoittanut useita jaksoja "Simpsoneihin".
Simpsonien jaksot.
Jean on käsikirjoittanut seuraavat "Simpsonien" jaksot:
Kauppiaitten Kustannus

Kauppiaitten Kustannus Oy on entinen K-ryhmän kustannusyhtiö, joka on julkaissut K-ryhmän lehtiä sekä kirjoja. Kustantamon lehtiin ovat kuuluneet Pirkka, Birka, Maatilan Pirkka ja Åker Birka.
Yhtiö järjesti 1960-luvun lopulla nuorten kirjoituskilpailun, jonka pohjalta julkaistiin vuonna 1970 ensimmäiset Kontakti-sarjan kirjat.
Vuonna 2001 kustannustoiminta siirtyi Kynämies Oy:lle, joka on Yhtyneet Kuvalehdet Oy:n tytäryhtiö. Kauppa on jatkoa Keskon strategialle keskittyä ydinliiketoimintoihin. Kauppiaitten Kustannus Oy:n liikevaihto oli vuonna 2000 noin 70 miljoonaa markkaa.
Mustaveitsikala

Mustaveitsikala ("Apteronotus albifrons") on musta ja puikkomainen kala, joka voi luoda samantapaisen sähkökentän kuin sukulaisensa veitsikala ja sähköankerias. Mustaveitsikaloja myydään akvaarioihin, mutta nopea ja suureksi kasvava kala tarvitsee ison altaan sekä valikoituja muita kaloja seurakseen, sillä se syö useimmat pienet naapurinsa.
Ulkonäkö ja koko.
Mustaveitsikala kasvaa 60 cm pitkäksi, mutta jää akvaario-oloissa usein pienemmäksi. Se on muuten musta, mutta pyrstössä on kaksi valkoista rengasta. Myös selän ja pään poikki voi kulkea kapea valkoinen juova. Väritys on hyvin yksilöllinen. Kala ui lähinnä aaltoilevan, helmamaisen vatsaevänsä avulla.
Alkuperä.
Mustaveitsikalaa tavataan luonnossa Venezuelasta Paraguay- ja Paraná-joelle asti, sekä Perun puoleisessa osassa Amazonin vesistöä.
Käyttäytyminen.
Mustaveitsikala on aktiivinen öisin ja löytää saaliinsa pimeässä sähköaistinsa avulla. Akvaariossa tulee olla hieno hiekkapohja ja paljon piilopaikkoja. Suositeltava altaan koko aikuiselle kalalle on tuhat litraa.
Vesiolot ja ravinto.
Mustaveitsikala syö eläinpitoista ruokaa. Sopiva pH on 6,6 ja lämpötila 25–28 astetta. Veden pitää olla kirkasta ja puhdasta (vertaa veitsikalaan, joka elää sameassa vedessä).
Päivi Junttila

Päivi Inkeri Junttila (Junttila-Csonka) (1971) on suomalainen äidinkielen ja kirjallisuuden opettaja, lukutaitotyön edistäjä ja kirjailija. Hän on toiminut myös copywriterina. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri, pääaineena suomen kieli ja toisena pääaineena Suomen kirjallisuus. Päivi Junttila tekee lisäopintoja Helsingin yliopistoon lukuvuonna 2024-2025 ja valmistuu erityisopettajaksi toukokuussa 2025. Junttila ylläpitää kaikille avointa opetuskanavaa ÄKK (Äidinkieli, kirjallisuus ja kirjoittaminen) YouTubessa.
Löytäjä saa pitää

Löytäjä saa pitää on Stella-yhtyeen kolmas albumi, joka julkaistiin 23. huhtikuuta 2008.
Ennen albumin julkaisua radioille lähetettiin single "Korkokengät", johon kuvattiin myös video. Toisena singlenä julkaistiin "Suden silmät", kolmantena albumin nimikkokappale "Löytäjä saa pitää" ja neljäntenä albumin avausraita "Säikyn aina kun puhelin soi". Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 2., ja on edeltäjiensä tavoin myynyt kultaa, eli yli 15 000 kappaletta.
Lene Kaaberbøl

Lene Kaaberbøl (s. 1960) on tanskalainen lasten- ja nuortenkirjailija sekä rikoskirjailija. Lene Kaaberbøl on kirjoittanut lapsesta asti. Hän julkaisi ensimmäisen kirjansa 15-vuotiaana, ja 17-vuotiaana hän oli jo kirjoittanut sarjan hevos­kirjoja. Hän siirtyi fantasia­kirjallisuuteen, mutta eläimet ovat olleet tärkeässä osassa hänen fantasiakirjoissaankin. Tanskassa häneltä on ilmestynyt myös aikuisten fantasiakirjoja. Hänellä on lukijoita monissa eri maissa. 
Kaaberbøl on opiskellut englantia ja draamaa Aarhusin yliopistossa. Hän on itse kääntänyt Näkijä-sarjan kirjat englanniksi, ja kirjojen suomennokset on tehty kirjailijan omien englanninkielisten käännösten pohjalta. Ennen ryhtymistään päätoimiseksi kirjailijaksi Kaaberbøl työskenteli muun muassa englanninopettajana, kustannustoimittajana, mainostoimiston tekstitoimittajana ja ratsastuksenopettajana. Vapaa-aikanaan hän harrastaa petankin pelaamista ja on saavuttanut lajissa maailmanmestaruushopeaa.
Kaaberbøl tunnetaan parhaiten neliosaisesta "Näkijä"-sarjasta (2002–2003). Sarja kertoo harvinaisen Näkijän kyvyn äidiltään perineestä Dina-tytöstä ja hänen perheestään, jolla on tärkeä osa taistelussa julmaa hirmuhallitsijaa Drakania vastaan. Kaaberbøl on kirjoittanut myös useita W.i.t.c.h.-sarjan kirjoja. Hän kirjoitti myös kolmeosaisen "Katrionan tarinan", joka kertoo Katriona-nimisestä tytöstä, joka opiskelee bredinariksi.
Vuonna 2008 julkaistiin Kaaberbølin ensimmäinen rikosromaani, yhdessä Agnete Friisin kanssa kirjoitettu "Drengen i kufferte" (julkaistu suomeksi vuonna 2013 nimellä "Poika matkalaukussa"). Teos palkittiin Harald Mogensen -palkinnolla ja se oli ehdolla Lasiavain-palkinnon saajaksi.
Lene Kaaberbølin teoksia on suomentanut muun muassa Annika Eräpuro.
Suomennetut teokset.
W.I.T.C.H.
W.I.T.C.H.: Ajan verkko
Näkijän kirja
Katrionan tarina
Nina Borg
Jarl Eklund

Jarl Eklund (20. helmikuuta 1876 Kirkkonummi – 30. elokuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Henkilöhistoria.
Eklundin vanhemmat olivat juristi, tilanomistaja, valtiopäivämies Gustaf Viktor Eklund ja Karolina Maria Vilhelmina Oelze. Hänen puolisonsa vuodesta 1893 oli Margareta Gesellius (k. 1911) ja vuodesta 1912 Martha Magdalena von Wendt. Eklund valmistui arkkitehdiksi Suomen Polyteknillisestä opistosta vuonna 1899. Hän työskenteli ensin Gustaf Nyströmin ja Gesellius-Lindgren-Saarisen arkkitehtitoimistoissa sekä yleisten rakennusten ylihallituksessa kunnes vuonna 1905 perusti oman arkkitehtitoimiston.
Eklundin suunnittelemia rakennuksia ja kohteita.
Eklundin suunnittelutuotanto käsittää pääasiassa teollisuusrakennuksia, kartanoita ja yksityisiä asuintaloja.
Morgan Tsvangirai

Morgan Tsvangirai (10. maaliskuuta 1952 Gutu, Etelä-Rhodesia – 14. helmikuuta 2018 Johannesburg, Etelä-Afrikka) oli zimbabwelainen poliitikko. Hän toimi maan pääministerinä 2008–2013 ja demokratialiike MDC:n johtajana 2005–2013. Tsvangirai oli myös ihmisoikeusaktivisti.
Tsvangirai oli presidenttiehdokas vuoden 2008 vaaleissa istuvaa presidenttiä Robert Mugabea vastaan. Hän sai maaliskuussa 2008 järjestetyllä presidentinvaalien ensimmäisellä kierroksella 47,9 % äänistä Mugaben saadessa 43,2 %. MDC sai myös enemmistön parlamenttipaikoista. Tsvangirai vetäytyi presidentinvaalien toiselta kierrokselta 22. kesäkuuta 2008 syyttäen Mugabea ja tämän hallintoa vaalien tekemisestä mahdottomaksi. Tsvangirai kuvaili maan tilannetta ”kansanmurhaksi”.
Morgan Tsvangirai oli naimisissa Susan Tsvangirain kanssa vuodesta 1978. Pari sai kolme tytärtä ja kolme poikaa. Susan Tsvangirai sai surmansa 6. maaliskuuta 2009 auto-onnettomuudessa, jossa Morgan Tsvangirai loukkaantui lievästi. Tsvangirai kuoli paksusuolen syöpään 65-vuotiaana Etelä-Afrikassa 14. helmikuuta 2018.
Curt Lundmark

Curt Lundmark (s. 9. syyskuuta 1944 Byske) on ruotsalainen jääkiekkovalmentaja. Hän on voittanut Ruotsin maajoukkueen päävalmentajana olympiakultaa ja apuvalmentajana kaksi maailmanmestaruutta.
Lundmark aloitti jääkiekkopelaajana Skellefteå AIK:ssa ja edusti IFK Kirunaa kausina 1963–1968 ja Västerås IK:ta kausina 1968–1975. Tämän jälkeen hän siirtyi valmentajaksi.
Lundmark on valmentanut Ruotsissa Västerås IK:ssa, jonka päävalmentaja hän oli kausina 1976–1978 ja 1982–1985, HV71:ssä päävalmentajana kausina 1985–1989 sekä Leksands IF:ssä uransa lopulla kauden 2005–2006 jälkipuoliskolla. Suomen SM-liigassa hän valmensi Helsingin Jokereita kauden 1996–1997, jolloin joukkue voitti liigamestaruuden, ja kaudella 1997–1998 lokakuusta helmi-maaliskuun vaihteeseen. Kaudella 1995–1996 hän valmensi Saksassa Berliner SC Preussenia.
Lundmark oli kaudella 1989–1990 Ruotsin alle 20-vuotiaiden maajoukkueen päävalmentaja. Sen jälkeen hän siirtyi Ruotsin A-maajoukkueen apuvalmentajaksi ja voitti siinä tehtävässä maailmanmestaruuden vuosina 1991 ja 1992. Tämän jälkeen hän nousi maajoukkueen päävalmentajaksi. Lillehammerin olympialaisissa 1994 Ruotsi voitti ensimmäisen kerran jääkiekon olympiakultaa. MM-kilpailuissa Ruotsi saavutti Lundmarkin johdolla hopeaa vuonna 1993, pronssia vuonna 1994 ja hopeaa kotikisoissaan vuonna 1995, jolloin joukkue hävisi loppuottelussa Lundmarkin kaiman ja maanmiehen Curt Lindströmin valmentamalle Suomelle.
Lundmarkilla todettiin 2010-luvulla hyvänlaatuinen eturauhassyöpä, joka leikattiin.
Hallonbergen

Hallonbergen on kaupunginosa ja Tunnelbanan asema Sundbybergin kunnassa Ruotsissa. Kaupunginosan nimi tarkoittaa suomeksi 'vadelmakukkulat'.
Se on pääosin 1970-luvulla miljoonaohjelman puitteissa rakennettu Tukholman lähiö. Rakennuskanta muodostuu pelkästään betonisista kunnan omistamista vuokrakerrostaloista. Kaupunginosan suunnittelu ja rakentaminen aloitettiin 1960-luvun lopussa. Siitä suunniteltiin 4 000–5 000 asukkaan aluetta. Vuonna 1968 aloitettiin räjäytystyöt johtoja ja talojen perustuksia varten.
Vuonna 1975 avattu Hallonbergenin metroasema on osa Sinistä linjaa ja sijaitsee Näckrosenin ja Kistan asemien välissä.
Kaupunginosassa asuu pääosin maahanmuuttajia, ja jengit ja väkivalta ovat yleisiä.
Eija Pokkinen

Eija Tuulikki Pokkinen (s. 6. joulukuuta 1939 Kirvu) on suomalainen näyttelijä, malli, elokuvien ja kirjojen suomentaja sekä kuvataiteilija. 
Pokkinen on esiintynyt pääosassa Risto Jarvan elokuvissa "Onnenpeli, Loma" ja "Jäniksen vuosi", Jaakko Pakkasvirran elokuvassa "Vihreä leski," yhdysvaltalaisen ohjaajan Tony Loverin elokuvassa "Distance (Etäisyys)" sekä myöhemmin mm. Joukon äitinä sarjassa "Rauta-aika". Näyttelemisen lisäksi hän on toiminut valokuvamallina ja mannekiinina muun muassa Pariisissa, Barcelonassa, Roomassa ja Milanossa.
Pokkisen parisuhde Risto Jarvan kanssa päättyi tämän kuolemaan auto-onnettomuudessa.
Pokkinen valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1964. 
Hän on suomentanut 800–900 englannin-, italian- ja ranskankielistä elokuvaa sekä kirjallisuutta sarjakuvista ja lastenkirjoista tietokirjoihin ja aikuisten kaunokirjallisuuteen.
Kuvataiteilijana hän on järjestänyt vuodesta 2012 lähtien useita yksityisnäyttelyitä.
Etelä-Atlantin välähdys

Etelä-Atlantin välähdys oli amerikkalaisen Vela-satelliitin havaitsema kaksoisvälähdys Etelä-Afrikasta etelään Intian valtameren ja Etelä-Atlantin välisellä merialueella 22. syyskuuta 1979 kello 00:53 UTC. Välähdyksen on arveltu liittyneen Etelä-Afrikan tai Israelin ydinaseohjelmiin. Kyse saattoi olla myös suuren meteoriitin kaasuuntumisesta ja räjähdyksestä Maan ilmakehässä. Vela 6911 havaitsi ensin lyhyen, terävän, kirkkaan välähdyksen ja sitten pitempikestoisen ja himmeämmän välähdyksen. Velat olivat aiemmin tunnistaneet oikein 41 ydinkoetta. Räjähdyspaikka oli Crozetsaarten ja Prinssi Edwardin saarten välissä paikassa hydroakustisten tietojen perusteella. Räjähdyksen voima oli vain kolmen kilotonnin luokkaa.
Halvar Björk

Erik Halvar Bertil Björk (22. syyskuuta 1928 Borgvattnet – 12. marraskuuta 2000 Huddinge) oli ruotsalainen näyttelijä. Hän esiintyi Malmön kaupunginteatterissa vakituisena tähtenä vuosina 1962–1986, mutta teki myös merkittäviä elokuvarooleja; hänet nähtiin esimerkiksi Ingmar Bergmanin "Syyssonaatissa" (1978).
Roolistaan Yngve Gamlinin elokuvassa "Badarna" (1968) Björk voitti parhaan miespääosan Guldbagge-palkinnon. Hän kuoli keuhkosyöpään.
HC Kuusankoski

HC Kuusankoski (HC KSNK) oli kuusankoskelainen jääkiekkoseura. Se pelasi aiemmin II-divisioonassa, mutta nousi kauden 2007–2008 päätteeksi Suomen kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolla eli Suomi-sarjaan. Vielä kaudella 2005–2006 seura pelasi Suomen viidenneksi korkeimmalla sarjatasolla III-divisioonassa. Tuolla kaudella se ei hävinnyt yhtään ottelua.
Seura perustettiin 5. kesäkuuta 2005. Seura perustettiin, koska Kuusankosken Puhdin edustusjoukkueen johto sekä valmentajat päättivät perustaa oman seuran juuri, kun paikka Suomi-sarjassa varmistui.
Vuonna 2011 HC Kuusankoski lopetti toimintansa koska se järjesti KooKoon kanssa yhteisen seuran, KooKoo-65.
HC Kuusaa (2023-2024).
HC Kuusaa oli Kuusankosken uusi edustusjoukkue, joka pelasi kaudella 2023–24 III-divisoonan Kymi-Saimaa-lohkossa. Kausi oli joukkueen debyyttikausi, mutta myöhemmin joukkue luovutti kesken kauden ja otteluiden tulokset mitätöitiin.
Brita Borg

Brita Kerstin Gunvor Borg (10. kesäkuuta 1926 Tukholma – 4. toukokuuta 2010 Borgholm) oli ruotsalainen laulaja, näyttelijä ja revyytaiteilija. Hän loi muusikkona laajan levytys-, radio- ja showuran, jonka aikana hän teki huomattavaa yhteistyötä Povel Ramelin kanssa. Borg esiintyi useissa elokuvissa, monesti yhdessä Ramelin kanssa; hän työskenteli niin ikään teatterissa.
Borg oli Ruotsin euroviisuedustajana vuonna 1959. Hän sijoittui laulullaan ”Augustin” neljällä pisteellä jaetulle yhdeksännelle sijalle. Muita Brita Borgin laulamia tunnettuja kappaleita oli Ruotsin Svensktoppenissa monta viikkoa kesällä 1969 soinut "Ljuva sextital".
Kaukaisen Maan laulut

Kaukaisen Maan laulut () on Arthur C. Clarken tieteisromaani, joka julkaistiin vuonna 1986. Romaani julkaistiin suomeksi vuonna 1987. Romaani pohjaa Clarken samannimiseen, vuonna 1958 julkaistuun novelliin. Vuonna 1994 Mike Oldfield julkaisi kirjasta innoituksensa saaneen albumin "The Songs of Distant Earth".
Juoni.
Romaani sijoittuu 3000-luvulle. Tiedemiehet olivat havainneet jo 1960-luvulla, että Aurinko tuottaa teoriaan nähden liian vähän neutriinoja (ns. Auringon neutriinomysteeri) ja ainoa selitys sille oli, että Auringon elinkaari on loppumassa yllättävän pian – jo muutaman tuhannen vuoden kuluttua tulevaisuudessa. Tämän johdosta ihmiskunta rupesi tutkimaan mahdollisuuksia perustaa avaruussiirtokuntia.
Yksi tällainen siirtokunta – yksi harvoista, joiden onnistuneesta perustamisesta Maan asukkaat saivat varman tiedon – perustettiin planeetalle nimeltä Thalassa, joka on suurimmaksi osaksi valtamerten peitossa. Koska ihmiset eivät voi selvitä hengissä satojen vuosien tähtimatkoista, tämän planeetan asuttamisessa käytettiin hyväksi geenipankkeja ja keinotekoisia kohtuja: Thalassalaisten ensimmäinen sukupolvi oli kokonaan koneiden kasvattama. Thalassan siirtokunta kuitenkin menetti yhteyden Maahan tulivuorenpurkauksen tuhottua suuren radioantennin.
Romaanin tapahtuvat käynnistyvät, kun thalassalaiset huomaavat epätavallisen avaruusaluksen saapuneen. Magellan-nimisen avaruusaluksen matkustajina ovat viimeiset jäljellä olevat Maan asukkaat; viimeisinä vuosisatoina teknologia oli kehittynyt huomattavasti, mikä mahdollisti paitsi syväjäädytyksen käytön ja elävien matkustajien kuljettamisen, myös kvanttienergioita käyttävän moottorin. Magellan on matkalla planeetalle nimeltä Sagan 2, joka on mahdollista muuttaa asumakelpoiseksi, jos sen kiertorataa muutetaan aluksen kvanttimoottorien avulla. Magellan pysähtyy Thalassaan tutkimaan, mitä siirtokunnalle tapahtui, ja samalla rakentamaan uudelleen loppuun kuluneen, jäästä tehdyn etukilven, joka suojelee alusta avaruuspölyltä. Maan asukkaat kohtaavat thalassalaiset ystävinä, mutta ongelmiakin syntyy: Osa aluksen miehistöstä haluaa jäädä Thalassaan, ja rupeavat salaiseen kapinaan. Lisäksi Magellanin miehistö ystävystyy thalassalaisten kanssa, mikä vaikeuttaa lähtöä.
Vastaanotto.
New York Timesin Gerald Jones kirjoitti kirjasta positiivisen arvion, jossa hän ylisti kirjan laaja-alaisuutta ja filosofisten kysymysten pohdintaa: "Clarkea kiinnostava draama näytellään paljon suuremmalla näyttämöllä. Se koskee tietämyksemme houkutuksia ja rajoituksia, ihmiskunnan osaa, ja universumin kohtaloa". 
Toni Jerrmanin ("Tähtivaeltaja" 4/1987) mukaan Clarke yrittää osin keskittyä ihmissuhteisiin saadakseen tarinasta kirjan mittaisen, mutta kyvyt eivät riitä. Tärkeintä tuntuu olleen taustan tieteellisyys, mutta pyrkimykset sen varmistamiseen johtavat Jerrmanin mukaan aina vain kirjan nopeaan vanhenemiseen. Aikuisten tieteiskirjallisuuden sijaan kyse on enemmän lapsille suunnatusta helposta scifistä.
Derek Bickerton

Derek Bickerton (25. maaliskuuta 1926 – 5. maaliskuuta 2018) oli yhdysvaltalainen kielitieteilijä. Hän valmistui Cambridgen yliopistosta ja työskenteli useilla yliopistoilla Leedsin ja Havaijin lisäksi aina Ghanassa ja Guyanassa asti.
Bickerton erikoistui kreoleihin ja kielen kehittymiseen. Hän julkaisi useita kirjoja, joiden joukossa on näitä asioita pohdiskeleva "Roots of Language" (1981).
Lari Lehtonen

Lari Lehtonen (s. 21. kesäkuuta 1987 Imatra) on suomalainen maastohiihtäjä, ja lajin suomenmestari. 
Ura.
Lehtonen sijoittui alle 23-vuotiaiden MM-kisoissa vuonna 2008 yhdeksänneksi 15 kilometrin hiihdossa . Samana talvena hän otti viidennen sijan Vantaan SM-kisojen 15 kilometrin yhdistelmäkisassa . Vuonna 2005 hän voitti nuorten olympiafestivaaleilla Sveitsissä kultaa 7,5 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa ja hopeaa 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kisassa. Vuoden 2014 SM-kisoissa Vaajakoskella Lehtonen sai uransa ensimmäisen SM-mitalin voittamalla 30 kilometrin perinteisen kisan. Hän voitti 30 kilometrin perinteisen Suomen-mestaruuden myös 2015. Vuonna 2016 hän sai SM-pronssia 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa. SM-kilpailuissa 2017 hän saavutti kultaa 10 kilometrin ja hopeaa 50 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa sekä pronssia 30 kilometrin perinteisen yhteislähtökilpailussa.
Lehtonen osallistui ensimmäistä kertaa maastohiihdon maailmancupiin maaliskuussa 2008 Lahdessa, jossa hän sijoittui 15 kilometrin perinteisellä 39:nneksi. Hän on ollut maailmancupissa parhaimmillaan neljästoista Tour de Skin 2013–2014 kokonaiskilpailussa. Yksittäisissä maailmancupin kilpailussa hänen paras sijoituksensa on 15. sija Lahdessa 15 km:n vapaan hiihtotavan kilpailussa maaliskuussa 2014 ja 30 kilometrin yhdistelmäkilpailussa helmikuussa 2016 sekä La Clusaz'ssa 15 kilometrin vapaan yhteislähtökilpailussa joulukuussa 2016. Hän oli viidestoista myös Lillehammerin "Nordic Opening" -tapahtumassa joulukuussa 2016. 
Lehtonen valittiin Suomen maastohiihtojoukkueeseen Vancouverin talviolympialaisiin, joissa hän oli 33:s 15+15 kilometrin yhdistelmähiihdossa ja 43:s 50 kilometrillä. Lahden MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui yhdistelmäkilpailussa yhdeksänneksi
Lehtonen edustaa Hollolan Urheilijoita ja hänen valmentajanaan toimii Teemu Pasanen. Hän edusti Imatran Urheilijoita vuoteen 2020 asti. Häntä valmensi vuoteen 2015 asti yhdentoista vuoden ajan Ilkka Jarva. Lehtonen harrasti toisena lajinaan pesäpalloa IPVssä D-juniori-ikäiseksi saakka.
Brändinhallinta

Brändinhallinta () tarkoittaa markkinointitekniikoiden soveltamista johonkin tiettyyn tuotteeseen tai brändiin. Sillä halutaan nostaa tuotteen arvoa asiakkaan silmissä ja siten lisätä myyntiä ja nostaa itse brändin arvoa. Brändin arvo määritellään sillä, miten paljon se tuottaa voittoa yritykselle lisääntyneen kysynnän (markkinaosuus) tai nousseen hinnan kautta (voittomarginaali).
Brändinhallinnan kehitti Neil McElroy toukokuussa vuonna 1931. Hän laati Procter &amp; Gamblelle tunnetun muistion, jossa hän esitti brändinhallinnasta vastaavan työntekijän palkkaamista yritykseen.
Tehtävät.
Brändinhallinnan neljä suurinta tehtävää ovat seuraavat:
Brändijohtaminen.
Brändijohtaminen () on brändikonsultti David A. Aakerin mukaan kehittyneempi ja nykyaikaisempi versio brändinhallinnasta. Brändijohtamisessa näkökulma on enemmän strateginen kun brändinhallinnassa se on taktinen. Tällöin myös päätökset tehdään ylempänä organisaatiossa kuin brändinhallinnassa perinteisesti ja näkökulma on globaali. Brändijohtamisen kantava voima on myynnin lisäämisen sijaan brändin identiteetin rakentaminen.
Teräkala

Teräkala ("Xenomystus nigri") on teräkalojen heimoon kuuluva pitkänomainen kalalaji, joka elää Afrikan sisävesissä. Se on sukunsa Xenomystus ainoa laji. Teräkala muistuttaa ulkonäöltään veitsikalaa, mutta on läheisempää sukua arapaimalle. Joskus se sekoitetaan akvaariokaupassa mustaveitsikalaan.
Ulkonäkö ja koko.
Teräkala on litteän puikkomainen, harmahtava kala joka kasvaa noin 30 cm pitkäksi. Sen suomut ovat hyvin pienet niin että kala näyttää sametinsileältä. Teräkalan selkä- ja peräevät ovat sulautuneet yhdeksi pitkäksi eväksi, jonka ansiosta se voi uida eteen- ja taaksepäin muuttaen suuntaa nopeasti. Se liikkuu usein pää alaspäin ja etsii pohjasta ruokaa tarkkojen silmiensä ja pienten viiksiensä avulla. Teräkala on yöaktiivinen ja sillä on hyvä hämäränäkö.
Levinneisyys.
Teräkala esiintyy laajalla alueella Tšadin, Niilin, Kongon ja Nigerin vesistöalueilla, ja myös Länsi-Afrikan jokien alajuoksulla Sierra Leonessa, Liberiassa, Togossa, Beninissa ja Kamerunissa.
Käyttäytyminen.
Teräkala elää nuorena parvessa, mutta erakoituu vanhemmiten. Se voi syödä samaan akvaarioon joutuneet pienemmät kalat. Nuoret yksilöt ovat päivälläkin aktiivisia, vanhemmiten ne viettävät päivän koloissa.
Ravinto ja vesiolot.
Teräkala syö lihapitoista ruokaa. Sille sopii pehmeä, humuspitoinen vesi, jonka lämpötila on 22–28 celsiusastetta.
Menno Meyjes

Menno Meyjes (s. 1954) on alankomaalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja, joka on työskennellyt muiden muassa elokuvissa "Häivähdys purppuraa" (1985), "Indiana Jones ja viimeinen ristiretki" (1989), "Poikkeustila" (1998) ja "Max" (2002).
Meyjes syntyi Eindhovenissa, mutta muutti vuonna 1972 Yhdysvaltoihin ja opiskeli siellä. Hän on ollut Oscar- sekä Bafta-ehdokkaana ja voittanut Goyan.
Gemini 8

Gemini 8 (virallisesti Gemini VIII) oli 16.–17. maaliskuuta 1966 toteutettu yhdysvaltalainen avaruuslento. Avaruuslennon tavoitteina oli suorittaa ensimmäinen telakoituminen sekä siihen mennessä pisin avaruuskävely. Ensimmäinen tavoitteista onnistui kun komentaja Neil Armstrong telakoitui Agena target vehicle:n kanssa 16. maaliskuuta 1966 klo 22:14 UTC. Pian telakoitumisen jälkeen avaruusalukset alkoivat pyöriä ympäri hallitsemattomasti. Tilanne oli hengenvaarallinen, koska nopea pyörimisliike saattaa aiheuttaa tajuttomuuden. Astronautit irroittivat alukset toisistaan ja saivat pyörimisen loppumaan. Tehtävä päättyi pakkolaskuun ja astronautti David Scottin suunniteltu avaruuskävely jäi toteuttamatta. Lento kesti 10 tuntia 42 minuuttia.
Tavoitteet.
Lennon päätavoitteet olivat suorittaa telakoituminen kiertoradalla sekä 2 tunnin ja 51 minuutin mittainen avaruuskävely. Toissijaisia tavoitteina lennolla oli muun muassa testata järjestelmiä ja suorittaa 10 tieteellistä koetta kuten mikrometeoroidi-keräimen asennus ja työkalujen testaus avaruuskävelyllä. Geminin oli myös määrä irrottautua Agenasta ja telakoitua uudestaan ja lopuksi ohjata Agena sopivalle kiertoradalle myöhempiä lentoja varten. 
Onnettomuus.
Jonkin aikaa telakoitumisen jälkeen kello 22.41 UTC Scott huomasi aluksen kallistuvan. Armstrong käytti Geminin OAMS-ohjausjärjestelmään aluksen vakauttamiseksi mutta kallitustuminen jatkui. Miehistö uskoi syyn olevan Agenassa, ja koetettuaan korjata ongelmaa tuloksettomasti päättivät irrottautua siitä. Ilman Agenan tuomaa lisämassaa Gemini alkoi pyöriä hallitsemattomasti. Avaruusalus oli ollut radioyhteyksien ulottumattomissa onnettomuuden alkuhetkillä, ja kun yhteys maahan palasi, aluksen kiertonopeus oli jo huomattava. Jatkuessaan tilanne tulisi aiheuttamaan astronauttien pyörtymisen. 
Armstrong sai tilanteen hallintaan otettuaan käyttöön erilliset ohjausmoottorit, jotka saivat pyörimisen lakkaamaan. Liikkeet joilla alus saatiin vakautettua kuluttivat kuitenkin suuren osan aluksen ohjailuun tarkoitetusta polttoaineesta. Lisäksi tehtävän säännöt määräsivät, että jos Armstrongin käyttämä RCS-järjestelmä aktivoidaan, aluksen täytyy palata maahan. Näin ollen tehtävä keskeytettiin ja astronautit laskeutuivat turvallisesti mereen Japanin lähistölle 800 km Okinawasta itään kello 03.22 UTC, 10 tuntia ja 42 minuuttia kestäneen lennon jälkeen. Lennon oli tarkoitus kestää 45 kierrosta maan ympäri, eli noin 71 tuntia.
Lennon jälkeen.
Syyksi hallinnan menetykseen todettiin jumittunut ohjausmoottori numero 8. Syytä jumittumiselle ei löydetty, mutta kyseessä epäillään olleen oikosulku aluksen järjestelmissä. Seuraaviin aluksiin lisättiin pääkytkin, joka mahdollisti yksittäisten järjestelmien sulkemisen vastaavanlaisen vian poissulkemiseksi tulevilla lennoilla. Lennon katsottiin kokonaisuutena onnistuneen, koska astronautit saatiin turvallisesti kotiin ja tärkein tavoite eli onnistut telakointi saatiin suoritettua. Kiertoradalle jäänyttä Agenaa käytettiin telakoitumiseen myöhemmin samana vuonna Gemini 10-lennolla.
Pohjois-Virginian armeija

Pohjois-Virginian armeija oli Konfederaation armeijan yhtymä Yhdysvaltain sisällissodassa. Sen komentajana toimi ensin prikaatikenraali P. G. T. Beauregard, sitten kenraali Joseph E. Johnston, kenraalimajuri G.W Smith ja viimein etelävaltioiden kuuluisin sotilaskomentaja Robert E. Lee. Armeija juonsi juurensa konfederaation Potomacin armeijasta, joka oli perustettu kesäkuussa 1861. Pohjois-Virginian armeijaksi nimi vaihdettiin 14. maaliskuuta 1862. Armeijaan kuului rykmenttejä kaikkialta konfederaatiosta, Teksasista ja Arkansasista saakka, vaikka se oli muodostettu Virginiassa. Merkittävin Pohjois-Virginian armeijan käymä taistelu oli Gettysburgin taistelu (1.–3. heinäkuuta 1863), jonka se kuitenkin hävisi.
Armeija käsitti seuraavat armeijakunnat Robert E. Leen komennossa:
Åke Grandell

Rolf Åke Grandell (18. maaliskuuta 1938 Lapinjärvi – 21. helmikuuta 2015 Kauniainen) oli suomenruotsalainen Kauniaisissa asunut toimittaja, säveltäjä ja sanoittaja, joka voitti vuonna 1986 Pispalan Sottiisin sävellyskilpailun ensimmäisen palkinnon. Grandell vaikutti myös kokoonpanossa Halsbrytarna.
Grandell pääsi ylioppilaaksi 1957 Loviisan ruotsalaisesta yhteislyseosta ja valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi Åbo Akademista 1964. Hän oli englanninkielen opettajana 1965–1966 ja sen jälkeen Yleisradion ruotsinkielisen radiotoimituksen viihdetoimittajana vuodesta 1967 aina eläkkeelle siirtymiseen saakka vuonna 2001. Hän jatkoi vielä tämän jälkeenkin freelance-toimittajana. Grandell oli Tondiktarna-järjestön perustajajäsen ja pitkäaikainen puheenjohtaja. Grandell sävelsi laulu- ja laulelmatekstejä, toimi levytuottajana ja kirjoitti runoja joita julkaistiin kolmena kokoelmana.
Albert Londres

Albert Londres (1884–1932) oli ranskalainen journalisti ja kirjailija. Häntä pidetään yhtenä merkittävimmistä tutkivan journalismin edelläkävijöistä. Londres matkusti Etelä-Amerikassa, Neuvostoliitossa, Afrikassa ja Aasiassa. Omiin havaintoihinsa pohjautuvissa kirjoituksissaan hän kritisoi pakkotyötä ja kolonialismia.
Ranskalaisen kielialueen merkittävin vuosittain jaettava journalistipalkinto on nimetty hänen mukaansa. Albert Londres -palkintoa on jaettu alkaen vuodesta 1933.
Londresin kuuluisin sitaatti on: "Lehtimiehen ei pidä kirjoittaa miellyttääkseen tai tehdäkseen vääryyttä, hänen tehtäväänsä on kastaa kynäänsä veriseen haavaan".
Juhannussalko

Juhannussalko (ruots. "midsommarstång" tai "majstång") kuuluu Ruotsin, Ahvenanmaan ja Suomen ruotsinkielisten rannikkoseutujen juhannusperinteisiin. Koristesalon pitkään, lipputankoa muistuttavaan varteen asetetaan poikkipuita, jotka koristellaan kukkasin ja lehväköynnöksin. Usein kylät kilpailevat siitä, missä on kauneimmin koristeltu salko.
Juhannussalkoa muistuttavia rakennelmia ja niihin liittyviä perinteitä esiintyy myös Saksassa, Itävallassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Tšekissä, Slovakiassa, Sloveniassa ja Unkarissa.
Historia.
Ensimmäiset merkinnät Ahvenanmaan juhannussaloista ovat 1700-luvulta. Juhannussalkojen sanotaan saaneen alkunsa merenkulusta, sillä ne muistuttavatkin muodoltaan laivan mastoja.
M/S Daewoo Frontier

M/S Daewoo Frontier () on italialaisen Grimaldi Linesin omistukseen rekisteröity ro-ro/konttialus. Alus on rakennettu vuonna 1988 Italiassa. Alus on rekisteröity Italian lipun alle, ja sen kotisatama on Napoli. 
"Daewoo Frontierin" sisaralus on M/S "Repubblica Di Amalfi".
Käyttöhistoria.
18. joulukuuta 1985 alus tilattiin. 27. helmikuuta 1986 tapahtui kölinlasku, ja seuraavan vuoden elokuussa alus luovutettiin Grimaldi Linesin omistukseen, joka rekisteröi aluksen Italian lipun alle nimellä "Repubblica Di Genova". Kotisatamaksi tuli Napoli.
8. maaliskuuta 2007 "Repubblica Di Genova" oli Antwerpenin satamassa, kun se sai kallistuman ja kaatui alle puolessa tunnissa. Kukaan aluksen 42 hengen miehistöstä ei loukkaantunut, mutta he menettivät muun muassa kaikki rahansa ja vaatteensa. Miehistö oli kotoisin Italiasta ja Romaniasta. Lastina aluksella oli kontteja ja Fiatteja.
31. elokuuta alus saatiin käännettyä oikein päin, ja 18. marraskuuta se hinattiin antwerpenilaiselle telakalle korjattavaksi. Helmikuussa 2008 alus sai nimen "Daewoo Frontier," ja se hinattiin Etelä-Koreaan mahdollisesti jälleenrakennettavaksi.
Onni Veijonen

Onni Nestor Veijonen () oli suomalainen näyttelijä. Hän teki monipuolisen uran näyttelijänä niin teatterissa, elokuvissa kuin oopperassakin.
Ura.
Teatteri.
Veijonen opiskeli nuorena lausuntaa Ilmari Räsäsen johdolla, sekä laulua opettajanaan muun muassa Väinö Sola. Näyttelijänuransa hän aloitti Eero Alpin kiertueella vuonna 1917. Ajan tavan mukaan Veijonen oli muutaman vuoden jaksoin kiinnitettynä Viipurin Työväen Teatteriin ja Kotkan Näyttämölle sekä Oulun, Tampereen ja Turun teattereihin. Vuosina 1935–1940 hänellä oli kiinnitys Helsingin Työväen Teatteriin. Näyttelijä Matti Aro kertoo historiikissaan: ”Onni Veijonen – – oli eräs teatterin vahvimmista voimista ja ehdottomasti henkilökunnan värikkäin hahmo monessakin mielessä.”
Veijonen oli paljon mukana myös rintamakiertueilla. Näytellessään Äänislinnan kesäteatterissa hän joutui useamman kerran putkaan, mikä johti näytäntöjen peruuntumiseen ja lopulta Veijosen erottamiseen.
Veijosen näyttämörooleja eri teattereissa olivat muun muassa nimiosat näytelmissä "Hänen poikansa" ja "Nuori mylläri", "Ihmisten kapinan" Robert ja "Nummisuutarien" Esko. Hän näytteli myös muun muassa opereteissa "Bajadeeri", "Mustalaisruhtinatar" (kreivi Boni) ja "Iloinen leski" (Danilo). Lisäksi Veijonen teki esimerkiksi Tonion osan Gaetano Donizettin oopperassa "Rykmentin tytär".
Elokuvat.
Veijonen esiintyi parissakymmenessä elokuvassa, ja teki ensimmäiset filmiroolinsa jo 1920-luvulla. Hänellä oli tilanomistaja Karhunheimon osa mykkäelokuvassa "Kilu-Kallen ja Mouku-Franssin kosioretki" (1920). 40-minuuttisessa humoreskissa "Sunnuntaimetsästäjät" (1921) hän esitti niin ikään tilanomistajaa Jallu Äkkiväärää.
Veijosen aktiivisin elokuvakausi käsitti vuodet 1938–1942, jolloin hän näytteli 14 elokuvassa. 1930-luvulla hän teki isompia sivurooleja muun muassa elokuvissa "Tee työ ja opi pelaamaan" (1936), "Laulu tulipunaisesta kukasta" (1938), "Aktivistit" (1939) ja "Miehen tie" (1940). Merkittävimmän roolinsa hän teki johtaja Kontiokorpena elokuvassa "Ketunhäntä kainalossa" (1940). Veijonen ja Matti Jurva esittivät propagandistisia sketsejä ja lauluja "Suomi-Filmin sotilaspiloissa".
Yksityiselämä.
Onni Veijonen oli naimisissa näyttelijä Väinö Lehmuksen sisaren, Saima Lehmus-Veijosen (1895–1974) kanssa. Hänen pojanpoikansa on näyttelijä Juha Veijonen.
Veijonen kuoli Joensuun sotilassairaalassa 46-vuotiaana työpalvelussa saamaansa sairauteen. Hänet on haudattu Helsinkiin Hietaniemen sankarihautaan.
Jean-Marie Gustave Le Clézio

Jean-Marie Gustave Le Clézio (s. 13. huhtikuuta 1940 Nizza, Ranska) on ranskalainen kirjailija, joka on julkaissut kolmisenkymmentä kirjaa, romaaneja, novelleja, satuja ja esseitä. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 2008.
Le Clézio on saanut myös muun muassa Renaudot-palkinnon. Se myönnettiin hänelle vuonna 1963 ensimmäisestä kirjastaan "Raportti Aatamista". Ranskan akatemian myöntämän Paul Morand -palkinnon hän sai vuonna 1980 teoksestaan "Autiomaa". Vuonna 1994 hänet valittiin elävistä ranskalaisista kirjailijoista merkittävimmäksi. Vaikka Le Clézion nimi tunnetaan, hän ei ole suuren yleisön kirjailija eivätkä ”hänen herkkävireiset romaaninsa ole koskaan nousseet myyntitilastojen kärkeen”.
Hänen tuotantonsa on kaksivaiheinen. Alkuun hän käsitteli kieltä, kirjoittamista ja mielenterveyden ongelmia, myöhemmin 1970-luvulta lähtien tyylin muuttuessa teemoiksi tulivat lapsuus, nuoruus ja matkustaminen. Teos "Alkusoitto" (2008) käsittelee sodan aiheuttamaa syyllisyyttä.