tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Shonda Rhimes

Shonda Rhimes (s. 13. tammikuuta 1970 Chicago, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen televisiotuottaja, käsikirjoittaja ja ohjaaja. Hän on tehnyt televisiosarjat "Greyn anatomia" (2005–) ja "Rakkauden anatomia" (2007–2013).
Ura.
Rhimes syntyi Chicagossa. Hän suoritti kandidaatintutkinnon Dartmouth Collegessa ja muutti Los Angelesiin, jossa hän suoritti maisteritutkinnon Etelä-Kalifornian yliopistossa elokuva- ja televisioalan laitoksessa.
Rhimes toimii "Greyn anatomian" ja "Rakkauden anatomian" tuottajana ja pääkäsikirjoittajana. Hän on ollut kolmesti Primetime Emmy -ehdokkaana työstään Greyn anatomiassa. Vuonna 2006 ja 2007 sarja oli ehdolla parhaaksi draamasarjaksi ja vuonna 2006 Rhimes oli parhaan draamasarjan käsikirjoituksen ehdokkaana. Vuonna 2007 hän pääsi "Time"-lehden maailman 100 vaikutusvaltaisimman ihmisen listalle. 
Rhimes on työskennellyt myös elokuvien parissa. Hän on käsikirjoittanut elokuvat "Crossroads – tienristeyksessä" (2002) ja "Prinsessapäiväkirjat 2" (2004).
Yksityiselämä.
Rhimesilla on kaksi isosiskoa ja kaksi isoveljeä ja kolme adoptoitua tytärtä.
Heteroosi

Heteroosi ("risteytyselinvoima") on heterotsygoottisilla yksilöllä toisinaan ilmenevä parempi elinvoimaisuus. Se johtuu yksilön suotuisasta geeniyhdistelmästä. Monet yksilön kannalta edulliset alleelit dominoivat tällöin haitallisempia, resessiivisiksi jääviä alleeleja ja haitalliset ominaisuudet peittyvät (positiivinen epistasia).
Merkitys tuotannon tehostamisessa.
Yhdysvalloissa kehitetty hybridimaissi on heteroosin hyväksikäytön vanhimpia ja laajimpia sovelluksia. Maissin heterotsygoottisuus mahdollisimman monen geenin osalta varmistetaan kaksoisristeytyksellä. Suomessa vastaavanlaista menetelmää on käytetty muun muassa sokerijuurikkaan viljelyssä. 
Eläimiinkin perustuvaa tuotantoa voidaan tehostaa heteroosilla. Suomessa näin tehdään yleisesti muun muassa kanojen lihan- ja munantuotannossa. Jalostuskanaloissa selvitetään parhaat risteytykset ja tuotetaan niiden poikaset. Poikaset myydään kanankasvattajille. Hybridikanat tuottavat enemmän munia (n. 10 %) ja kasvavat isommiksi kuin kanat, joihin heteroosia ei sovelleta. 
Heteroosi ei ole pysyvää jalostusta, sillä sen vaikutus heikkenee seuraavissa sukupolvissa. Myönteisten alleeliparien määrä vähenee, sillä alleelit yhdistyvät sattumanvaraisesti ja homotsygoottien määrä lisääntyy.
Juri Norstein

Juri Norstein (, s. 15. syyskuuta 1941) on venäläinen animaattori, elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän on tehnyt suurimman osan elämäntyöstään animaatiostudio Sojuzmultfilmin palveluksessa. Norsteinin kuuluisin elokuva on vuonna 1979 valmistunut "Satujen satu", joka valittiin Los Angelesissa vuonna 1984 kaikkien aikojen parhaaksi animaatioelokuvaksi.
Norstein varttui Moskovassa, ja käytyään kaksivuotisen animaattorikurssin hän pääsi töihin Sojuzmultfilmiin. Norstein toimi aluksi kokeneempien animaattorien apulaisena ja sai odottaa useita vuosia, ennen kuin hänen annettiin ohjata omia elokuvia.
Norstein käyttää elokuvissaan monitasokameraa, minkä ansiosta niissä on vahva syvyysvaikutelma. Norstein on pysytellyt uskollisesti pala-animaatiotekniikassa, eikä käytä elokuvissaan tietokoneita apuna. Hän tekee elokuvansa yhdessä vaimonsa Francesca Jarbusovan kanssa. Norsteinin ohjaamat elokuvat ovat runollisia ja surumielisiä, ja niiden rytmi on useimpiin nykyanimaatioihin verrattuna rauhallinen. Värit ovat yleensä murrettuja ja hillittyjä.
Vuonna 1981 Norstein aloitti Nikolai Gogolin novelliin "Päällystakki" pohjautuvan animaatioelokuvan teon. Hän työskentelee elokuvan parissa edelleen.
Suomessa Norsteinin elokuvia on esitetty muun muassa Suomen elokuva-arkistossa ja Tampereen lyhytelokuvajuhlilla. Niitä ovat "Kerženetsin taistelu" (Ivan Ivanov-Vanon kanssa 1971), "Kettu ja jänis" (1973), "Haikara ja kurki" (1974) ja "Siili sumussa" (1975).
Norstein oli yksi helmikuussa 2022 Novaja gazetassa julkaistun, Venäjän hyökkäyksen Ukrainaan tuominneen avoimen kirjeen allekirjoittajista.
Ylänkökillit

Ylänkökillit (Profundulidae) on hammaskarppikalojen lahkoon kuuluva makeassa vedessä elävien kalojen heimo, johon kuuluu yksi suku ("Profundulus") ja siinä seitsemän lajia. Ne elävät Keski-Amerikassa: Meksikossa, Hondurasissa ja Guatemalassa. Ylänkökillit ovat suhteellisen pieniä kaloja, pituudeltaan 7–12 senttimetriä.
Budd Schulberg

Budd Wilson Schulberg (27. maaliskuuta 1914 New York, New York, Yhdysvallat – 5. elokuuta 2009 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja.
Schulberg oli Hollywoodin uranuurtajiin kuuluneen tuottajan B. P. Schulbergin poika. Elokuva "Mitä kovemmin he kaatuvat" (1956) pohjautuu hänen romaaniinsa "Kehäketut" vuodelta 1948. Hänen tunnetuimpia romaanejaan ovat "What Makes Sammy Run?" (1941) ja "Lumous haihtuu" ("The Disenchanted", 1950).
Schulbergin tunnetuin alkuperäinen käsikirjoitus on "Alaston satama" (1954). Myöhempiä käsikirjoituksia ovat "Kasvot väkijoukossa" (1957) ja "Suolla tuulee" (1958). Schulberg palkittiin Parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-palkinnolla vuonna 1955.
Schulberg oli neljästi naimisissa, ja hänellä on viisi lasta. Hän kuoli vuonna 2009 New Yorkissa 95-vuotiaana.
Patrick Macnee

Daniel Patrick Macnee (6. helmikuuta 1922 Lontoo – 25. kesäkuuta 2015 Kalifornia) oli englantilaissyntyinen näyttelijä, jolle myönnettiin Yhdysvaltain kansalaisuus vuonna 1959.
Macnee opiskeli Eton Collegessa ja palveli toisessa maailmansodassa. Hänellä oli varhainen rooli muun muassa elokuvassa "Taistelulaivan viimeiset päivät" (1956). Hän oli 1960-luvulla "Me kostajat" -menestyssarjan tähti, ja hänen omaelämäkertansa "Blind In One Ear" ilmestyi vuonna 1988. Macnee esiintyi myös useissa 1970–1980-lukujen kulttisarjoissa, kuten "Lemmenlaiva", "Columbo", "Frasier" ja "Taisteluplaneetta Galactica".
Kenties tunnetuimman elokuvaesiintymisensä Macnee teki sir Godfrey Tibbettin osassa James Bond -elokuvassa "007 ja kuoleman katse" vuonna 1985.
Macnee oli kolmesti naimisissa; kolmas avioliitto alkoi vuonna 1988. Pari asui eteläisessä Kaliforniassa Fiona-koiransa kanssa. Hänen keskimmäinen vaimonsa oli näyttelijä Katherine Woodville.
Cheech Marin

Richard Anthony "Cheech" Marin (s. 13. heinäkuuta 1946 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen komedianäyttelijä, joka tunnetaan Cheech &amp; Chong -komediaduosta.
Marin syntyi Los Angelesissa, ja hän opiskeli California State University –nimisessä yliopistossa. Hän on meksikolais-amerikkalainen.
American Israel Public Affairs Committee

American Israel Public Affairs Committee (AIPAC) on yhdysvaltalainen lobbausjärjestö, jonka tarkoitus on pitää yllä hyviä suhteita Yhdysvaltain ja Israelin välillä. Sitä pidetään yhtenä vaikutusvaltaisimmista etujärjestöistä Washingtonissa. Järjestön puheenjohtaja on Betsy Berns Korn.
Historia ja tavoitteet.
AIPAC:in edeltäjä American Zionist Committee for Public Affairs perustettiin vuonna 1953. AIPAC on ilmoittanut tavoitteekseen vaikuttaa Yhdysvaltain kongressin päätöksiin seuraavissa asioissa:
Muiden amerikkalaisten etujärjestöjen tavoin se julkaisee tietoja siitä, miten kongressin jäsenet ovat äänestäneet sille tärkeissä aiheissa.
Kritiikki.
Chicagon yliopiston professori John Mearsheimer ja Harvardin yliopiston professori Stephen Walt julkaisivat vuonna 2007 kirjan "The Israel Lobby and U.S. Foreign Policy", jossa väitetään, että AIPAC on "tosiasiassa vieraan vallan agentti, jolla on kuristusote kongressista". Entinen presidentti Jimmy Carter on todennut, että AIPAC painostaa poliitikkoja, jotka eivät kannata sen tavoitteita
Linda Thorson

Linda Thorson (o.s. Robinson, s. 18. kesäkuuta 1947 Toronto) on kanadalainen näyttelijä. Thorson tunnetaan brittiläisestä "Herrasmiesagentti" ("The Avengers") -sarjasta, jossa hänellä oli vakituinen osa 1960-luvun lopulla. Myöhemmällä urallaan hän on esiintynyt muun muassa "Star Trek – uusi sukupolvi" -sarjan jaksossa vuonna 1993, "One Life to Live" -sarjassa ja "Kuoleman selli" -elokuvassa vuonna 2002. Thorson esitti vuosina 2006–2007 Rosemary Sinclairia "Emmerdalessa"; hän teki viimeisen esiintymisensä sarjassa 13. syyskuuta 2007. Vuoden 2008 aikana "Emmerdalesta" lähdön jälkeen Thorson esiintyi useissa musikaaleissa Britanniassa. Hän teki yhden jakson myös "Tohtoreihin".
Thorson opiskeli Royal Academy of Dramatic Artsissa. Hän asuu New Yorkissa ja on ollut 20. marraskuuta 2005 alkaen naimisissa Gavin Mitchellin kanssa. Hänellä on Trevor-niminen poika aiemmasta avioliitosta. Trevorin kummisetä on Frank Sinatra. Thorson ja Sinatra tapasivat Lindan silloisen poikaystävän kautta.
Diana Rigg

Enid Diana Elizabeth Rigg (20. heinäkuuta 1938 Doncaster, South Yorkshire – 10. syyskuuta 2020) oli englantilainen näyttelijä. Hän esiintyi muun muassa 1960-luvun menestyssarjassa "Me kostajat" ja vuoden 1969 James Bond -elokuvassa "Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa". Hän näytteli Lady Olenna Tyrellia HBO:n fantasiasarjassa "Game of Thrones" (2013–2017), josta hän sai neljä Primetime Emmy -ehdokkuutta.
Rigg syntyi Doncasterissa, South Yorkshiressa, ja vietti lapsuudessaan useita vuosia Intiassa isänsä työn johdosta. Hänelle on myönnetty kunnia-arvot Stirlingin (1988) ja Leedsin yliopistoilta (1992). 
Rigg esiintyi myös teatterissa ja oli Royal Shakespeare Companyn jäsen.
Rigg palkittiin Baftalla sekä Emmyllä ja oli lisäksi ehdolla Golden Globen saajaksi. Hänellä on aiemmasta avioliitosta syntynyt tytär Rachael Stirling, joka on itsekin menestynyt näyttelijänä.
Rigg kuoli syöpään 82-vuotiaana 10. syyskuuta 2020.
Bernard Lee

Bernard Lee (10. tammikuuta 1908 – 16. tammikuuta 1981) oli brittiläinen näyttelijä. 
Lee syntyi Lontoossa ja opiskeli Royal Academy of Dramatic Artissa. Hän esiintyi 1930-luvulla pääasiassa näyttämöllä, mutta loi toisen maailmansodan jälkeen erityisen menestyksekkään uran elokuvissa. Vaikka hänellä oli lukuisia rooleja, hänet muistetaan parhaiten M:n roolista yhdessätoista ensimmäisessä James Bond -elokuvassa.
Leellä oli puoliso Gladys Merredew ja hänen tyttärenpoikansa on näyttelijä Jonny Lee Miller. 
Lee kuoli vatsasyövän runtelemana synnyinkaupungissaan Lontoossa vain muutamaa päivää 73-vuotispäivänsä jälkeen.
Bernard Horsfall

Bernard Horsfall (20. marraskuuta 1930 – 28. tammikuuta 2013) oli brittiläinen näyttelijä. Hän syntyi Bishop's Stortfordissa, Hertfordshiressa. 
Horsfall näytteli urallaan sekä televisiossa että elokuvissa. Hänellä oli rooli James Bond -elokuvassa "Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa" (1969); myöhemmältä uralta on peräisin mm. parhaan elokuvan ja ohjauksen Oscarit voittaneet elokuvat "Gandhi" ja "Braveheart – taipumaton" (1995). Horsfallilla on ollut osia useissa suosituissa televisiosarjoissa, ja hän on vieraillut useasti "Doctor Whossa".
Helsinki-filmi

Helsinki-filmi on suomalainen vuonna 2002 perustettu elokuvatuotantoyhtiö. Helsinki-filmi on yksi suurimmista suomalaisista tuotantoyhtiöistä.
Yhtiö on tuottanut yli 30 elokuvateatterilevityksen saanutta pitkää elokuvaa ja on ollut mukana lukuisissa kansainvälisissä yhteistuotannoissa. Yhtiön toimitusjohtajana toimi vuoteen 2024 Aleksi Bardy.
Yhtiön omistajia olivat aiemmin tuottajat Aleksi Bardy, Annika Sucksdorff ja ohjaaja Dome Karukoski. Heinäkuussa 2021 Aurora Studios ilmoitti ostavansa Helsinki-filmin tytäryhtiökseen, jolloin Sucksdorff ja Karukoski luopuvat omistuksestaan mutta Aleksi Bardy jatkaa Helsinki-filmin toimitusjohtajana ja Aurora Studiosin merkittävänä osakkaana ja johtoryhmän jäsenenä. Aurora Studios Oy:n (ent. Elokuvaosakeyhtiö Suomi 2017 Oy) omistavat kustannusyhtiö Otava, sijoittajat Ari Tolppanen ja Ari Lahti sekä toimiva johto.
John Glen

John Glen (s. 15. toukokuuta 1932) on brittiläinen elokuvaohjaaja. Hän syntyi Sunbury-on-Thamesissa, Englannissa.
Glen muistetaan parhaiten viidestä ohjaamastaan 1980-luvun James Bond -elokuvasta:
Lisäksi Glen leikkasi James Bond elokuvat:
Glen on lisäksi tehnyt työtä televisiossa. Hänen myöhemmältä elokuvaohjaajan uraltaan ovat peräisin muiden muassa elokuvat "Kolumbus – seikkailijoista suurin" (1992) ja "Point Men" (2001).
Maryam d’Abo

Maryam d’Abo (s. 27. joulukuuta 1960 Lontoo) on brittiläinen näyttelijä. Hän oli Bond-tyttö Kara Milovy elokuvassa "007 vaaran vyöhykkeellä" (1987). 
D’Abo syntyi hollantilaiselle isälle ja georgialaiselle äidille. Hän on näyttelijä Olivia d’Abon serkku.
007-elokuvan jälkeen Maryam d’Abo esitti kiitetysti toista pääosaa televisiosarjassa "Jotain pimeästä" (1988). Myöhemmän uransa aikana hän on näytellyt muiden muassa elokuvissa "Elämän oppitunnit" (1994) ja "Point Men" (2001), ja on lisäksi vieraillut sarjassa "Murhasta tuli totta".
D’Abo meni naimisiin ohjaaja Hugh Hudsonin kanssa marraskuussa 2003.
Mike Figgis

Michael "Mike" Figgis (s. 28. helmikuuta 1948) on brittiläinen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -säveltäjä. 
Figgis syntyi Carlislessa, Englannissa, ja nousi maineeseen elokuvallaan "Myrskyisä maanantai" (1988). Myöhempien elokuvien joukkoon lukeutuvat "Elämän oppitunnit" (1994), "Leaving Las Vegas" (1995), "Neiti Julie" (1999), "Timecode" (2000) ja "Cold Creek Manor" (2003). 
Figgis on ollut Oscar-, Bafta- ja Golden Globe -ehdokkaana. Hän seurusteli aiemmin englantilaisen näyttelijätär Saffron Burrowsin kanssa.
Rakennuksen vaippa

Rakennuksen vaippa eli ulkovaippa tarkoittaa rakennuksen niitä rakennusosia, jotka erottavat rakennuksen lämmöneristetyt tilat ulkoilmasta, maaperästä tai lämmittämättömästä tilasta. Vaipan osia ovat esimerkiksi ulkoseinät, yläpohja ja alapohja. Vaippaan eivät kuulu rakennuksen sisäiset eri tiloja toisistaan erottavat rakennusosat. 
Suomen rakentamismääräyskokoelmassa annetaan vaipan ominaisuuksille erilaisia määräyksiä muun muassa sen lämmöneristyskyvyn, ilmatiiviyden, vesihöyryn läpäisevyyden ja kosteusteknisen toimivuuden suhteen.
Hugh Hudson

Hugh Hudson (25. elokuuta 1936 Lontoo – 10. helmikuuta 2023) oli brittiläinen elokuvaohjaaja. Hän oli vuonna 1982 ehdolla parhaan ohjauksen Oscar-palkinnon saajaksi ja ollut lisäksi ehdolla muun muassa Bafta-palkinnon, Cannesin Kultaisen palmun ja César-palkinnon saajaksi. 
Hudson syntyi Lontoossa ja opiskeli Eton Collegessa. Valmistuttuaan hän listautui Britannian asevoimiin ja palveli vuoteen 1960 ratsuväessä.
Hudson työskenteli 1960-luvun lopulla lontoolaisessa mainostoimistossa ja siirtyi sieltä elokuva-alalle. Hänestä tuli maailmankuulu elokuvalla "Tulivaunut" (1981) ja pääsi ehdolle Oscar-gaalaan samana vuonna. Myöhempiä töitä ovat muiden muassa "" (1984), "Vapauden voitto" (1985) ja "Unelma Afrikasta" (1999).
Hudson meni vuonna 2003 naimisiin näyttelijätär Maryam d’Abon kanssa. Hänellä on aiemmasta avioliitostaan yksi poika.
Neutral Milk Hotel

Neutral Milk Hotel on yhdysvaltalainen indie rock -yhtye. Sen pääasiallinen lauluntekijä Jeff Mangum teki yhtyeen kahdella albumilla yhteistyötä useiden eri muusikoiden kanssa. Merkittäviin yhteistyökumppaneihin lukeutuvat Jeremy Barnes (rummut), Scott Spillane (torvet), Julian Koster (banjo/bassokitara/saha) sekä tuottaja-instrumentalisti Robert Schneider.
"In the Aeroplane Over the Sea".
Yhtyeen toinen albumi "In the Aeroplane Over the Sea" (1998) on kriitikoiden arvostama. Levy sisältää runsaasti viittauksia Anne Frankin kohtaloon. Live-esiintymisensä aikana Mangum on kuvaillut joidenkin albumin kappaleiden perustuvan hänen näkemäänsä toistuvaan uneen juutalaisesta perheestä Toisen maailmansodan aikana. Kriitikot kehuivat albumin kekseliästä instrumentaatiota sekä Mangumin provosoivia ja kiihkeitä sanoituksia. Vaikka levy jäi vähälle huomiolle, kun se julkaistiin, se on saavuttanut suosiota indie rock -piireissä, ja Merge Recordsin mukaan sitä on myyty yli 100 000 kappaletta. Albumi ja sitä seurannut jatkuva kiertäminen vaativat kuitenkin veronsa Mangumilta. Yhtye siirtyi telakalle ja kieltäytyi kaikista esiintymisistä, mukaan lukien R.E.M. -yhtyeen lämmittelypaikasta.
Patrick Bauchau

Patrick Nicolas Jean Sixte Ghislain Bauchau (s. 6. joulukuuta 1938 Bryssel, Belgia) on belgialainen näyttelijä.
Bauchau on kirjailija-tutkija Henry Bauchaun poika. Hän valmistui Oxfordin yliopistosta. Hän oli tunnettu näyttelijä jo 1960-luvulla ja on näytellyt muun muassa Éric Rohmerin elokuvissa "La carrière de Suzanne" (1963) ja "Keräilijätär" (1966). Hän tuli tunnetuksi myös saksalaisesta elokuvasta "Der Stand der Dinge" (Wenders, 1982). 
Bauchau on nyttemmin niittänyt mainetta osillaan englanninkielisissä elokuvissa. Näistä huomattavimpiin kuuluvat "007 ja kuoleman katse" (1985), "Ekstaasi" (1991) ja "Panic Room" (2002). Vuonna 1994 hän teki jälleen yhteistyötä Wendersin kanssa elokuvassa "Lisbon Story". Huomattava televisiorooli hänellä oli sarjassa "Kameleontti". Osia ollut myös elokuvissa "Isku Kolumbiaan" (1994) ja "2012" (2009).
Selitysvoima

Selitysvoima on tieteenfilosofiassa konstruktiivisen empirismin mukaan tieteellisten teorioiden pragmaattinen hyve. Selitysvoima saattaa olla todellisuuden sijasta tutkijoiden intresseissä teorioiden käytössä, koska totuus voi olemassaolostaan huolimatta olla epäoleellinen tai vähämerkityksinen. Selitysvoimainen käsitys selittää mahdollisimman monta ilmiötä mahdollisimman vähillä lisäoletuksilla.
Amerikankillit

Amerikankillit (Fundulidae) on hammaskarppikalojen lahkon heimo, johon kuuluu viisi sukua ja 48 lajia.
Ne elävät Pohjois-Amerikassa Jukatanin niemimaalle asti, sekä Bermudan ja Kuuban saarilla. Amerikankillejä elää sekä makeassa että murtovedessä.
Petter Tande

Petter Laukslett Tande (s. 11. kesäkuuta 1985) on norjalainen yhdistetyn hiihtäjä. Tanden nykyinen seura on Byåsen IL. Hänen uransa suurin saavutus on yhdistetyn joukkuekilpailun maailmanmestaruus Oberstdorfissa 2005. Norjan joukkueeseen kuuluivat hänen lisäkseen Håvard Klemetsen, Magnus Moan ja Kristian Hammer. Samoissa kisoissa Tande oli lisäksi normaalimatkalla seitsemäs ja sprinttikilpailussa yhdeksäs. 
Tande sijoittui Torinon olympialaisissa 2006 normaalimatkalla neljänneksi ja sprintissä kuudenneksi. Sapporon MM-kisoissa 2007 hän kuului Norjan pronssijoukkueeseen Espen Rianin, Magnus Moanin ja Håvard Klemetsenin kanssa. Sprintissä hän oli kuudes. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui yhteislähtökilpailussa seitsemänneksi ja oli mukana joukkuekilpailussa pronssia saavuttaneessa joukkueessa. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän oli suurmäen Gundersen-kilpailussa kuudes. 
Tande on voittanut urallaan kuusi maailmancupin osakilpailua.
"Tilanne 20.2.2009 jälkeen"
Gaspard de la nuit

Gaspard de la nuit: Trois poèmes pour piano d’après Aloysius Bertrand eli Yön Gaspard: kolme runoelmaa pianolle Aloysius Bertrandin mukaan on Maurice Ravelin säveltämä triptyykki eli kolmiosainen pianosävellys, joka valmistui vuonna 1908. Teos perustuu Aloysius Bertrandin samannimiseen runokokoelmaan. Sävellyksen synkkyys ja äärimmäinen vaikeus ovat tehneet siitä tekijänsä sävellystuotannon tunnuskuvan. Teos kestää noin 25 minuuttia. Sen kantaesitti Ricardo Viñes 9. tammikuuta 1909.
Alkuperä.
"Yön Gaspard: fantasia Rembrandtin ja Callot’n tyyliin" on kokoelma proosarunoja, jotka Aloysius Bertrand julkaisi vuonna 1842. Kirjailija luo keskiajasta pittoreskin ja fantastisen kuvan. Maurice Ravel sävelsi musiikin kokoelman kolmeen runoon. Säveltäjän valinta saattaa heijastella hänen tuonhetkistä mielentilaansa, sillä hänen erittäin sairaana ollut isänsä teki juuri kuolemaa. 
Sävellyksen osat ovat:
Ondine.
"Ondine" muistuttaa hetkittäin Ravelin toista pianosävellystä "Jeux d’eau". Se loihtii esille värähtelevän vedellisen ilmapiirin, joka kutsuu ihmistä vierailulle veden valtakuntaan. Tarinassa lumoava seireeni kuuluu undiinien valtakunnan väestöön. Se on puoliksi enkeli ja puoliksi demoni ja on syntynyt saksalaisessa tarinaperinteessä, ja Grimmin veljekset kehittivät sitä edelleen.
Le Gibet.
"Le Gibet’ssä" eli "Hirsipuussa" itsepintainen kelloaihe toistuu läpi kappaleen. Säveltäjä on merkinnyt esitysohjeeksi: "kiirehtimättä tai hidastamatta aina loppuun saakka". Tämä hypnoottiseksi todettu kohtaus kylpee kelmeässä kuunvalossa.
Scarbo.
"Scarbo" on rytmiltään ja tempoltaan nopea ja triptyykin kappaleista vaikein.
Tunnettuja levytyksiä.
Useat pianistit ovat levyttäneet "Gaspard de la nuit’n". Heistä ehkä tunnetuimpia ovat:
Arthur Hiller

Arthur Hiller OC (22. marraskuuta 1923 Edmonton – 17. elokuuta 2016 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli kanadalainen elokuvaohjaaja.
Hiller valmistui Toronton yliopistosta ja aloitti show-uransa televisiossa 1950-luvulla. Hän alkoi menestyä elokuvien parissa jo "Nuoruuden huuman" ohjauksen jälkeen vuonna 1957. 1960-luvulta ovat muiden muassa sellaiset elokuvat kuin "Valkoisten hevosten ihme" (1963), "Sodassa ja rakkaudessa" (1964), "Rakas varkaani" (1966) ja "Taistelu Tobrukista" (1966).
Vuonna 1970 ilmestynyt "Rakkaustarina" on Hillerin uran suurimpia menestyksiä: hänet palkittiin ohjauksestaan Golden Globella ja hän oli ehdolla myös Oscar-palkinnon saajaksi. Hillerin 1970-luvun muuhun tuotantoon kuuluvat esimerkiksi "Don Quijote – Mies La Manchasta" (1972), "W. C. Fields ja minä" (1976), "Hopeanuoli" (1976), "Yön siivet" (1979) ja "Älkää ampuko hammaslääkäriä" (1979). Hän voitti elokuvallaan "The Hospital" (1971) Berliinin elokuvajuhlien Hopeisen karhun. 
Hillerin myöhempiä elokuvia ovat muun muassa "Toivoton tapaus" (1984), "Muisti hukassa" (1990) ja "Kimppakyyti" (1996). Hän toimi vuosina 1989–1993 Directors Guild of American ja vuosina 1993–1997 Yhdysvaltain elokuva-akatemian puheenjohtajana. Hänet otettiin vuonna 2002 Canada’s Walk of Fameen, ja hänestä tehtiin vuonna 2006 Kanadan ritarikunnan "Officer". Vuoden 2001 Jean Hersholtin humanitaarinen palkinto myönnettiin Hillerille.
Hiller oli 14. helmikuuta 1948 lähtien naimisissa Gwen Hillerin kanssa.
Walter Mirisch

Walter Mortimer Mirisch (8. marraskuuta 1921 New York – 24. helmikuuta 2023 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen elokuvatuottaja, joka oli vuonna 1957 perustamansa Mirisch Companyn johdossa mukana työstämässä useita Hollywoodin klassikkoelokuvia. Hän johti 1970-luvulla myös Yhdysvaltain elokuva-akatemiaa.
Mirisch työskenteli toisen maailmansodan aikana pommikonetehtaassa ja opiskeli sodan jälkeen Wisconsin-Madisonin yliopistossa ja Harvard Business Schoolissa.
Mirischin elokuvaura alkoi vuonna 1945 Monogram Picturesin johtotehtävissä. Hän tuotti yhtiölle useita pienen budjetin b-elokuvia.
Mirisch perusti 1957 veljiensä Haroldin ja Marvinin kanssa The Mirisch Companyn. Se julkaisi 1950– ja 1960-lukujen aikana useita merkittäviä elokuvia. Sen elokuvista parhaan elokuvan Oscarin voittivat "Poikamiesboksi" (1960), "West Side Story" (1961) ja "Yön kuumuudessa" (1967). Viimeksi mainitusta Mirisch sai palkinnon elokuvan tuottajana. Yhtiön elokuvia ovat lisäksi "Piukat paikat" (1959), "7 rohkeata miestä" (1960), "Suuri pakoretki" (1963), "Vaaleanpunainen pantteri" (1963) ja "Thomas Crownin tapaus" (1968).
Mirisch toimi 1973–1977 Yhdysvaltain elokuva-akatemian puheenjohtajana sekä 15 vuotta akatemian hallintoneuvostossa. Akatemia palkitsi Mirischin 1978 Irving G. Thalbergin muistopalkinnolla ja 1982 Jean Hersholtin humanitaarisen palkinnon.
Mirisch täytti sata vuotta vuoden 2021 marraskuussa ja kuoli helmikuussa 2023.
Oberbaumbrücke

Oberbaumbrücke on silta Saksan pääkaupungissa Berliinissä. Se ylittää Spreejoen ja yhdistää Friedrichshainin ja Kreuzbergin alueet. Silta on kaksikerroksinen ja sitä käyttää sekä jalankulku ja pyöräily että Berliinin metro.
Historia.
Ensimmäinen paikalla kulkenut silta oli vuonna 1732 rakennettu puusilta. Sillalla sijaitsi tulliasema, ja yöaikaan sillalta lasketiin Spreejoen yli kulkeva puomi jokea pitkin tapahtuvan salakuljetuksen estämiseksi. Tästä tulee myös sillan nimi, joka tarkoittaa kirjaimellisesti ”yläpuomisiltaa”. Toinen tullisilta ja ”alapuomi” sijaitsivat silloisen kaupungin toisella puolella, nykyisen Kronprinzenbrücken paikalla lähellä valtiopäivätaloa.
Nykyinen Oberbaumbrücke rakennettiin vuosina 1894–1896. Se edustaa pohjoissaksalaista tiiligotiikkaa, ja siihen kuuluu arkadeja, puolustuskäytäviä ja kaksi tornia. Suunnittelusta vastasi arkkitehti Otto Stahn (1859–1930). Vuonna 1902 siltaa alkoi käyttää myös metro.
Wehrmacht räjäytti sillan keskiosan Adolf Hitlerin määräyksestä 23. huhtikuuta 1945 estääkseen puna-armeijaa käyttämästä sitä. Sodan jälkeen Berliini jaettiin neljään miehitysvyöhykkeeseen, jolloin Oberbaumbrücke jäi jokea pitkin kulkeneelle idän ja lännen rajalle. Se yhdisti Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton vyöhykkeet toisiinsa. 1950-luvun keskivaiheille saakka jalankulkijat, moottoriajoneuvot ja raitiovaunut pääsivät kulkemaan sillan yli vaikeuksitta. Kun raja suljettiin Berliinin muurin rakentamisen myötä vuonna 1961, auto-, metro- ja raitiovaunuliikenne Oberbaumbrückella lakkasi. Vuodesta 1963 lähtien siltaa käytettiin länsiberliiniläisten jalankulkijoiden raja-asemana.
Muurin murruttua vuonna 1989 ja Saksojen yhdistyttyä vuotta myöhemmin silta entisöitiin alkuperäiseen tyyliin lukuun ottamatta uutta, teräksistä keskiosaa, jonka suunnitteli espanjalainen arkkitehti Santiago Calatrava. Silta avattiin jalankulkijoille ja liikenteelle 9. marraskuuta 1994. Metroyhteys Warschauer Straßelle avattiin vuotta myöhemmin.
Sillan Friedrichshainin puoleiseen päähän on entiselle teollisuusalueelle rakennettu Oberbaum City -niminen toimistokortteli.
Merkitys

Merkitys on semiotiikan ja kielifilosofian käyttämä käsite.
C. S. Peircen mukaan merkitys on ajatussisältö, joka on yhteydessä merkkiin. Gottlob Frege jakoi ilmauksen semanttisen sisällön mieleen ja merkitykseen ("Sinn und Bedeutung"). Ludwig Wittgensteinin mukaan merkitys on asioiden tila, jonka lause osoittaa. Sana merkitys symboloi kielen ja todellisuuden suhdetta toisiinsa. Sanojen merkitys saadaan selville kun tarkastellaan niiden käyttöä eri tilanteissa, eri kielipelien sääntöjen yhteydessä.
Lyttelton

Lyttelton (maoriksi "Ōhinehou") on pieni satamakaupunki Christchurchin vieressä Uudessa-Seelannissa. Se sijaitsee Banksin niemimaalla, Canterburyn hallintoalueella Eteläsaarella. Christchurhin ja Lytteltonin välillä kulkevat sekä maantie että rautatie. Vuoden 2013 väestönlaskennassa Lytteltonin asukasluku oli 2 859 henkeä.
Lyttelton kuuluu Christchurchin kunnallishallintoalueeseen. Se liitettiin hallinnollisesti Christchurchiin vuonna 2006. Sitä ennen Lyttelton oli osa Banksin niemimaan piirikuntaa.
Sankt-Hedwigs-Kathedrale

Sankt-Hedwigs-Kathedrale on kirkkorakennus Bebelplatzilla Berliinissä. Se on Berliinin roomalais-katolisen arkkihiippakunnan katedraali. 
Katedraalin rakennutti Preussin kuningas Fredrik II Suuri vuosina 1747–1773 ja suunnitteli arkkitehti Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff. Katedraali nimettiin Sleesian suojeluspyhimyksen pyhän Hedvigin mukaan. Katedraali tuhoutui lähes kokonaan toisen maailmansodan ilmapommituksissa vuonna 1943, ja vain ulkoseinät jäivät pystyyn. Kirkko jälleenrakennettiin vuosina 1952–1963.
Jackson Kelly

Jackson Kelly on kitaravalmistaja Jacksonin valmistama explorer-tyyppinen sähkökitara. Sitä on käyttänyt muun muassa Megadethin entinen kitaristi Marty Friedman.
Muotoilu.
Kitaran on suunnitellut australialainen Heaven-yhtyeen kitaristi Kelly Bradford. 
Jackson Kelly Bass.
Kellystä on myös tehty nelikielinen bassokitara.
Richard von Weizsäcker

Richard Karl Freiherr von Weizsäcker (15. huhtikuuta 1920 Stuttgart – 31. tammikuuta 2015 Berliini) oli saksalainen kristillisdemokraattisen puolueen (CDU) poliitikko. Hän toimi Saksan liittopresidenttinä vuosina 1984–1994. 
Weizsäckerin isä oli diplomaatti Ernst von Weizsäcker ja veli tiedemies Carl Friedrich von Weizsäcker. Hän asui isänsä työn vuoksi useita vuosia Sveitsissä ja Tanskassa. 17-vuotiaana hän muutti Britanniaan, missä hän opiskeli filosofiaa ja historiaa Oxfordin yliopiston Balliol Collegessa. Hänen isänsä oli alivaltiosihteerinä ulkoministeriössä ja toimi Joachim von Ribbentropin varamiehenä. Isä tuomittiin myöhemmin Nürnbergissä viiden vuoden vankeuteen.
Toisen maailmansodan alkaessa Weizsäcker oli 19-vuotias sotamies Gross Bornissa lähellä Puolan rajaa ja osallistui hyökkäykseen, minkä jälkeen hänet kuljetettiin välittömästi länsirintamalle. Weizsäcker haavoittui Itä-Preussissa vuonna 1945 ja palasi kotiinsa Stuttgartiin. Hän opiskeli oikeustiedettä ja avioitui vuonna 1953 Marianne von Kretschmannin kanssa. Parille syntyi neljä lasta.
Weizsäcker liittyi kristillisdemokraatteihin vuonna 1954 ja istui liittopäivillä vuosina 1969–1981, minkä jälkeen hän toimi vuoteen 1984 Länsi-Berliinin pormestarina. Vuonna 1990 hänelle myönnettiin myös Geuzen-mitali. Hän sai kunniatohtorin arvon muiden muassa Johns Hopkinsin yliopistosta vuonna 1993. Weizsäckerin puhe toisen maailmansodan päättymisen 40-vuotismuistopäivänä 1985 muutti saksalaisten suhtautumista omaan historiaansa.
Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff

Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff (17. helmikuuta 1699 Crossen an der Oder – 16. syyskuuta 1753 Berliini) oli saksalainen arkkitehti, sotilas ja taidemaalari.
Knobelsdorff jätti sotilasuransa kapteenina Preussin kuningaskunnan palveluksessa vuonna 1729 keskittyäkseen arkkitehtuuriin. Vuonna 1740 hän matkusti Pariisin ja Italian opiskelemaan kuningas Fredrik II Suuren tuella.
Knobelsdorffiin arkkitehtina teki vaikutus ranskalainen barokkiklassismi ja palladiolainen arkkitehtuuri. Hän toimi pääarkkitehtina kuninkaallisten rakennusten suunnittelussa. Vuonna 1746 kuningas kuitenkin erotti hänet virastaan Sanssoucin palatsin sijoittelua koskevan erimielisyyden vuoksi. Knobelsdorffin kesken jääneiden kuninkaallisten projektien loppuunviemisestä huolehti hollantilainen arkkitehti Jan Bouman (1706–1776).
Roman Herzog

Roman Herzog (5. huhtikuuta 1934 Landshut – 10. tammikuuta 2017 Jena) oli saksalainen Kristillisdemokraattisen puolueen poliitikko ja Saksan liittopresidentti (1994–1999). Hän oli koulutukseltaan juristi.
Herzogista tuli professori vuonna 1964. Hän opetti ensin vuoteen 1966 Münchenin yliopistossa, sen jälkeen Berliinin yliopistossa, jonka johdossa hän oli vuosina 1971–1972. Hänestä tuli vuonna 1980 parlamentin jäsen ja sisäministeri.
Herzog toimi vuodesta 1987 korkeimman perustuslaillisen tuomioistuin Bundesverfassungsgerichtin johtajana. Hän jäi pois kyseisestä virasta vasta noustessaan liittopresidentiksi vuonna 1994. Häntä seurasi Johannes Rau vuonna 1999.
Herzog oli vuodesta 1959 naimisissa Christiane o.s. Kraußin kanssa. Vaimo kuoli vuonna 2000, ja Herzog meni uusiin naimisiin Alexandra Freifrau von Berlichingenin kanssa. Hänet palkittiin Karlspreisilla vuonna 1997.
Isäntä soittaa hanuria

Isäntä soittaa hanuria on Matti Kassilan ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1949. Elokuva perustuu Tatu Pekkarisen näytelmään "Peräkylän profeetta" vuodelta 1934. Maalaisfarssiksi luonnehdittu elokuva on Kassilan esikoisohjaus. 
Juoni.
Jatkuvat väärinkäsitykset vievät elokuvan huumoria absurdiin suuntaan. Kun tivoli poikkeaa maalaiskylään, se saa paikallisten ihmisten arkirutiinit sekaisin. Juoni rakentuu pääasiallisesti aiheutuneiden väärinkäsitysten ja musiikin varaan. Keskushahmona on nuori mies nimeltä Pelle. Häntä luullaan erehdyksessä sirkuspelleksi, mitä käsitystä tivolin väki piloillaan vahvistaa. Lopulta rovasti selvittää, että kyseessä on pitäjän uusi kanttori ja että Pelle on hänen oikea etunimensä, hän kun sattumalta on ruotsinkielinen. 
Vanha komedienne Siiri Angerkoski loistaa pirttihirmuna, joka lopulta saa kuin saakin luovuttaa isännänvallan eli talon kaikki avaimet siihen asti nahjuksena pitämälleen ja yllättäen terästäytyneelle miehelleen, joka lopussa tokaisee iloisesti: ”Ja se on isäntä, joka tässä talossa hanuria soittaa!”
Tuotanto.
Kassila sai käsikirjoituksen tuottaja Toivo Särkältä, joka lausui: ”Tästä saatte nyt oman filmin, ottakaa tai jättäkää”. Särkkä oli seurannut Kassilan työskentelyä hänen toimiessaan apulaisohjaajana elokuvassa "Aaltoska orkaniseeraa". Ensi-ilta oli 19. elokuuta 1949 Helsingissä Rexissä ja Tuulensuussa ja eräillä muilla Suomen paikkakunnilla. 
Arviot.
Aikakautensa farssielokuvien tapaan elokuva sai ensi-illan jälkeen lehdistössä murskakritiikin. Eugen Terttulan ("Suomen Sosialidemokraatti") mielestä elokuva oli skandaali, Olavi Veistäjä ("Aamulehti") toteaa, että ”käsikirjoitus on Tatu Pekkarisen ja jälki myös sen mukaista”, joskin ”yleisöllä on hauskaa”, ja ”onnellisia ne, jotka pystyvät tämänlaatuisesta ilottelusta nauttimaan, ja niitä näyttää olevan yllin kyllin!”
Televisioesitysten yhteydessä kansankomediaan suhtauduttiin lempeämmin. Kritiikissä muistutetaan, että Kassila sai valmiin käsikirjoituksen ja ohjeet kuvauspaikkoja myöten, ja hän teki ilmeisesti parhaansa. Kassilan myöhempiin ohjauksiin verrattuna elokuvaa pidetään vaatimattomana kansanfarssina. Elokuvan muistettavimmiksi näyttelijöiksi on nimetty nimihenkilöä esittävä Kalle Viherpuu ja leski-isäntä Ernesti Juntukaista näyttelevä Jalmari Rinnettä.
Walter Scheel

Walter Scheel (8. heinäkuuta 1919 Solingen – 24. elokuuta 2016) oli saksalainen Vapaan demokraattisen puolueen poliitikko ja entinen Saksan liittopresidentti (1974–1979).
Scheel palveli toisessa maailmansodassa ilmavoimissa. Hän aloitti ministerinuransa 1960-luvun alussa, ja hänestä tuli vuonna 1969 ulkoministeri ja varaliittokansleri. Willy Brandtin erottua 7. toukokuuta 1974 Scheel hyväksyi tilapäisesti liittokanslerin tehtävän; hän ehti olla virassa vain hieman yli viikon, sillä 16. toukokuuta hänen seuraajakseen astui Helmut Schmidt.
Scheeliä seurasi liittopresidenttinä vuonna 1979 Karl Carstens. Scheel oli vuosina 1969–1985 naimisissa Mildred Scheelin kanssa. Hänen avioliittonsa Barbara Wiesen kanssa alkoi vuonna 1988. Aviopari eli yhdessä Berliinissä.
Chu

Chu (Wade-Giles: "Ch’u") oli muinainen valtio Kiinassa Zhou-dynastian aikana noin vuosina 770 eaa. – 223 eaa. Valtio sijaitsi hedelmällisessä Jangtse-joen laaksossa. Chun ensimmäinen pääkaupunki oli Danyang, joka sijaitsi lähellä nykyistä Xichuania. Myöhemmin pääkaupunki siirtyi Yingiin.
Zhou-dynastian hallitsija läänitti Chun ylimyksille jo 1000-luvulla eaa. Dynastian vallan hajotessa kevättä ja syksyä -aikakaudella Chun hallitsija julistautui kuninkaaksi 770 eaa. ja valtakunta valloitti nopeasti pienempiä naapurivaltioita. Naapurivaltiot liittoutuivat Chun kasvavaa valtaa vastaan 600-luvulla eaa., jolloin valtakunnan kasvu pysähtyi.
Taistelevien läänitysvaltioiden aikana Chu oli yksi suurimmista kiinalaisvaltioista. Lopulta kuitenkin Qin valloitti Chun vuonna 223 eaa. ja kahden vuoden kuluttua loputkin Kiinasta ja perusti Qin-dynastian. Qin-dynastian kaaduttua 206 eaa. Chu itsenäistyi jälleen hetkeksi, mutta uusi Han-dynastia otti alueen pian haltuunsa.
Chun alueelta Zaoyangista Keski-Kiinasta tehtyjen arkeologisten löytöjen perusteella valtakunta on ollut hyvin vauras, vauraampi kuin aiemmin on ajateltu. Ylimysten hautausmaalla on vainajien lisäksi kymmeniä hevosia vaunuineen.
Antony and the Johnsons

Antony and the Johnsons on yhdysvaltalainen kokeellista musiikkia esittävä yhtye. Se voitti arvostetun Mercury Prize -musiikkipalkinnon vuonna 2005. Lehdistö on maininnut Antonyn olevan osa New Weird America -liikettä.
Yhtye on periaatteessa androgyynin laulajan Antony Hegartyn oma ilmaisukanava. Yksi teema yhtyeen musiikissa on henkilökohtainen sukupuolinäkökulma. Tämän huomaa esimerkiksi kappaleessa ”For Today I Am a Boy”, jossa nuori poika uneksii kasvavansa naiseksi.
Ura.
Brittiläinen kokeellista musiikkia tekevä Current 93:n David Tibet kuuli yhtyeen demon ja tarjoutui julkaisemaan Antonyn musiikkia Durtro-levy-yhtiönsä kautta. Debyyttialbumi "Antony and the Johnsons" ilmestyi vuonna 2000. Vuonna 2001 Antony julkaisi jatkoksi lyhyen EP-levyn, "I Fell in Love with a Dead Boy", joka sisältää nimikappaleen lisäksi coverin David Lynchin ja Angelo Badalamentin kappaleesta ”Mysteries of Love” sekä Current 93 -coverin ”Soft Black Stars”.
Tuottaja Hal Willner kuuli EP:n ja soitti sen Lou Reedille, joka värväsi Antonyn mukaan kiertueelleen ja kahdelle albumilleen. Tätä kautta yhtye saavutti enemmän huomiota, ja kirjoitti sopimuksen yhdysvaltalaisen Secretly Canadian -levy-yhtiön kanssa. Se julkaisi toisen EP:n "The Lake", jolla Lou Reed vierailee yhdellä raidalla. Secretly Canadian julkaisi myös uudelleen Antony and the Johnsonsin debyyttialbumin Yhdysvalloissa laajemmalla levityksellä vuonna 2004.
Antonyn toinen kokopitkä albumi, "I Am a Bird Now", sai ylistäviä arvosteluja ja huomattavasti enemmän huomiota valtavirrassa voitettuaan Mercury Prize -palkinnon vuoden 2005 parhaana albumina.
Antony and the Johnsons on esiintynyt Suomessa neljästi: marraskuussa 2005 Tavastialla, kesäkuussa 2007 ja maaliskuussa 2009 Kulttuuritalolla. Konserttien liput myytiin nopeasti loppuun. Yhtye esiintyi myös Ilosaarirockissa vuonna 2012.
Turhan Bey

Turhan Gilbert Selahattin Sahultavy eli Turhan Bey (30. maaliskuuta 1922 Wien – 30. syyskuuta 2012 Wien) oli itävaltalainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi Hollywoodissa 1940-luvulla. Hänen isänsä Prens Lutfullah oli turkkilainen ja äitinsä tšekkiläinen.
Bey muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1930 ja opiskeli Pasadena Playhousessa Kaliforniassa. Hänen ensimmäinen elokuvaesiintymisensä on vuodelta 1941. 
Beyllä oli rooli muun muassa elokuvissa "Ali Baba ja 40 rosvoa" (1944), "Yö paratiisissa" (1946), "Aaveitten talo" (1948), "Casanovan seikkailut" (1948) ja "Laulu Intiasta" (1949). Hän oli usein María Montezin vastanäyttelijänä.
Beyn ura hiipui 1950-luvun alussa, mutta hän nautti pienen renessanssin 1990-luvulla. Hän esiintyi kahdessa "Babylon 5" -tieteissarjan jaksossa.
Jääjättiläiset

Jääjättiläiset eli huurretursaat () olivat skandinaavisessa mytologiassa yksi jättiläisten tyyppi. He polveutuivat Ymiristä, ensimmäisestä jättiläisestä, ja olivat jatkuvassa sodassa kadehtimiensa jumalten kanssa. Jääjättiläiset asuivat Jotunheimissa ja myöhemmissä taruissa myös Niflheimissa. 
Nimitys huurretursaat viittaa jääjättiläisten syntymähistoriaan. Kaikkien jättiläisten esi-isä Ymir eli Aurgelmir luotiin aikojen alussa Ginnungagapissa, jossa kylmät huurteet ja kuumat höyryt kohtasivat.
Lokomotiv Jaroslavl

HK Lokomotiv Jaroslavl () on KHL-liigassa pelaava, vuonna 1949 perustettu venäläinen jääkiekkojoukkue Jaroslavlin kaupungista. Seuran nimi oli vuosina 1965–2000 Torpedo Jaroslavl ja sitä ennen sillä oli useita eri nimiä.
Lokomotiv Jaroslavl aloitti perustamiskaudellaan 1949–1950 toimintansa Neuvostoliiton kolmannelta sarjatasolta Vtoraja Ligasta. 1980-luvulla seura nousi nimellä Torpedo Jaroslavl Pervaja Ligaan ja sieltä kaudeksi 1987–1988 maan pääsarjaan. 1990-luvun lopusta lähtien Lokomotiv on ollut Venäjän johtavia jääkiekkoseuroja. Sillä on Venäjän jääkiekkomestaruus vuosilta 1997, 2002 ja 2003.
Suomalaisvalmentajille tietä KHL:ään raivannut Kari Heikkilä valmensi Lokomotivin Venäjän superliigan finaaliin 2008 ja KHL:n finaaliin 2009.
Joukkue kaudella 2025–2026.
Joukkueenjohto.
"Lähde: EliteProspects"
7.9.2011 Lokomotiv Jaroslavlin lento-onnettomuus.
7. syyskuuta 2011 Jakovlev Jak-42 -tyypin lentokone, jonka kyydissä oli koko Lokomotiv Jaroslavlin joukkue, syöksyi maahan 15 kilometriä Jaroslavlin kaupungista itään. Onnettomuudessa kuoli välittömästi 43 henkilöä. Pelaajista vain Aleksandr Galimov ja lentokoneen miehistöstä Aleksandr Sizov selvisivät törmäyksestä. Viisi päivää onnettomuuden jälkeen Galimov kuoli saamiinsa vammoihin moskovalaisessa sairaalassa, joten onnettomuuden seurauksena kuoli 44 henkilöä. Sizov on siten ainoa turman jäljiltä elossa oleva henkilö.
Kaudeksi 2012–2013 seura palasi pelaamaan KHL-liigaa. Joukkue hankki nimekkäitä uusia pelaajia riveihinsä, kuten kazakstanilaisen maalivahdin Vitali Kolesnikin ja venäläisen NHL-konkarin, hyökkääjä Viktor Kozlovin.
Paha henki

Paha henki on monimerkityksinen ilmaisu, joka yleensä tarkoittaa jonkinlaista ilkeää tai häiritsevää henkiolentoa.
Yleisesti ilmaisulla tarkoitetaan Saatanan lähettämiä aineettomia ja näkymättömiä apureita, joiden tehtävä on houkutella ihmiset lavealle tielle; erittäin tyypillinen ilmaisu tällaisesta oli 1980-luvun lopun Teiden ritarit -liikenneturvallisuuskampanjassa esiintynyt animoitu punainen pikkupiru, "Salamatkustaja", joka hyppäsi autoilijan olalle ja yllytti tätä kaahaamaan – ja onnistuessaan nauroi iljettävästi. 
Harry Potter -tarinoissa paha henki on kummitusta aineellisempi henkiolento, joka etupäässä oleskelee kellareissa tai ullakoilla, missä se vaikeroi ja kolistelee putkia. Kuten näiden tarinoiden kummituksetkin, se on varsin vaaraton olento.
Bifrost

Bifrost oli skandinaavisessa mytologiassa sateenkaarisilta, joka johti Midgårdista Asgårdiin, jumalien valtakuntaan. Vain jumalat pystyivät kulkemaan sitä pitkin ja Heimdall-jumala vastasi sen vartioinnista.
Aasat olivat tehneet kolmivärisen sillan taikuudella, ja se oli erittäin vahva. Bifrostia kutsuttiin joskus myös nimellä "Asbru", millä viitattiin sen tekijöihin. Silta sortuu maailman loppuessa.
Rien Poortvliet

Rien Poortvliet (7. elokuuta 1932 – 15. syyskuuta 1995) oli alankomaalainen piirtäjä ja maalari. Hänet tunnetaan erityisesti kuvituksista, joita hän teki useisiin kirjoihin. Osan kuvittamistaan kirjoista hän myös kirjoitti itse.
Poortvlietin kuvittamia kirjoja ovat muun muassa "Suuri tonttukirja", "Tonttujen kutsu", "Hau hau, oma koirani" ja "Nooan arkki". Osan kirjoistaan hän teki yhdessä kirjailija Wil Huygenin kanssa.
Ruorimestari

Ruorimestari on sotalaivaston aliupseerin tehtävä ja arvo. Suomessa sitä on käytetty 1700-ja 1800-luvulla eli Ruotsin vallan aikana arvon "flaggstyrman" vastineena. Nykyisissä Suomen Merivoimissa tällaista arvoa ei ole.
Ruorimestari toimi sotalaivalla ohjailusta huolehtivan kansimiehistön työnjohtajana ja hoiti mm. lokikirjan pitämisen. Ruorimestari sijoittui arvoltaan kersantin ja pursimiehen väliin. Ruorimestarin oli osattava navigoida sekä pystyttävä tarpeen vaatiessa ohjailemaan alusta itsenäisesti.
Kari Wahlgren

Kari K. Wahlgren (s. 13. heinäkuuta 1977 Hoisington, Kansas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä.
Ura.
Wahlgren valmistui Kansasin yliopistosta vuonna 1999, minkä jälkeen hän esiintyi useissa teatterinäytelmissä. Samalla Wahlgren teki ensimmäisen ääniroolinsa Kansas Cityn radiomainoksessa. Muutettuaan Los Angelesiin hän ryhtyi ääninäyttelijäksi ja teki aluksi usein dubbauksia animesarjoihin, kuten "Narutoon", "Rave Masteriin", "Chobitsiin" ja "Gad Guardiin". Hänet palkittiin kahdesti kuukauden ääninäyttelijäksi vuosina 2002 ja 2005.
Wahlgren on ääninäytellyt myös yli 30 videopelissä ja tehnyt myös äänirooleja animaatioihin, kuten "Jake Long – amerikkalainen lohikäärme", "Ben 10" ja "Kim Possible". Hänen pitkäaikaisimmat ääniroolit ovat sarjoissa "Super Robot Monkey Team Hyperforce Go!" ja "Legion of Super Heroes". Hän oli muun muassa Emma Frostin äänenä "Wolverine and the X-Menissa".
Auringonnousu (elokuva)

Auringonnousu ("Sunrise: A Song of Two Humans") on F. W. Murnaun klassikkoelokuva vuodelta 1927. Mykkäelokuvista runollisimmaksi arvioitu teos muistetaan muun muassa Hugo Riesenfeldin musiikista. Kaupunkilaisnaisen ja maalaismiehen tarinasta tuli toinen historian ensimmäisistä parhaan elokuvan Oscar-palkinnon voittajista.
Elokuva valittiin vuonna 1958 ”maailman kauneimmaksi elokuvaksi”. "Sight &amp; Sound" -elokuvalehden äänestyksessä 2002 "Auringonnousu" valittiin seitsemänneksi parhaaksi elokuvaksi. Vuonna 1979 "Auringonnousu" pääsi mukaan suomalaiskriitikoiden kokoamalle sadan tärkeimmän elokuvan listalle.
"Auringonnousulla" on ollut merkittävä vaikutus moniin ohjaajiin, muun muassa Frank Borzageen ja John Fordiin.
Juoni.
Kaupunkilaisnainen houkuttelee maalaismiehen murhaamaan vaimonsa järvellä. Eripurainen pariskunta löytää kuitenkin rakkauden ihmeen uudelleen.
Palkinnot.
Voitetut Oscar-palkinnot:
Oscar-ehdokkuudet:
Amerikiumdioksidi

Amerikiumdioksidi (AmO2) on amerikiumin dioksidi. Sitä käytetään alfasäteilyn lähteenä ionisoitumiseen perustuvissa palovaroittimissa.
Amerikiumdioksidin moolimassa on 275,06 g/mol, tiheys 11,68 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), sulamispiste 1 000 °C (hajoaa) ja CAS-numero 12005-67-3.
Amerikiumdioksidia voidaan myös käyttää amerikium-alumiinilejeerinkien valmistuksessa. Näitä taas voidaan käyttää transuraanien tuottamiseen pommittamalla metalliseosta neutroneilla.
Suomalainen maatiaissika

Suomensika eli suomalainen maatiaissika on sukupuuttoon kuollut sian suomalainen alkuperäisrotu. Suomalainen maatiaissika oli rakenteeltaan varsin laiha eläin, joka oli sopeutunut hyvin pohjoiseen ilmastoon. Osa suomensian geeneistä jatkaa elämäänsä maatiaissiaksi kutsutussa vaaleassa ja karvattomassa tehotuotantorodussa, jonka jalostaminen alkoi 1900-luvun alussa. 
Suomalainen maatiaissika kuoli sukupuuttoon 1960-luvulla. Ruotsissa on vielä paikallinen maatiaissika. 
Suomalaisella maatiaissialla oli paksu turkki, ja se eli keväästä syksyyn metsässä ravintonsa itse etsien. Maatiaissian liha säilöttiin yleensä suolaamalla.
Ateneumin taidekokoelmiin kuuluvan maalauksen "Sikoja ja harakoita" sanotaan esittävän suomalaista maatiaissikaa. Ferdinand von Wright maalasi teoksen vuonna 1875.
Ahvenanmaanlammas

Ahvenanmaanlammas (tunnetaan myös nimellä saaristolammas) on lampaan suomalainen alkuperäisrotu, joka on sopeutunut Saaristomeren karuihin oloihin. 
Ulkonäkö.
Kooltaan lammas on matala ja pienikokoinen. Lajin alkukantaisuudesta kertoo kaksikerroksinen villa. Pohjavilla on lyhyttä ja pehmeää ja eristää kylmää vastaan. Peitinvilla on pidempää ja muodostaa suojaavan kerroksen esimerkiksi sadetta vastaan. Villatyyppejä on monia. Pässeistä noin puolella on sarvet, uuhista noin viidesosalla. 
Levinneisyys.
Ahvenanmaanlammas on uhanalainen rotu, mutta se on hitaasti yleistymässä. Ahvenanmaanlammasta tavataan sekä saaristossa että Manner-Suomessa, missä katraiden määrä on tasaisesti lisääntynyt 2000-luvulla. Ahvenanmaanlampaalla on oma rotuyhdistys, joka perustettiin vuonna 2004. Yhdistys on myös rodun virallinen kantakirjanpitäjä Suomessa.
Juha Gustafsson

Juha Gustafsson (s. 26. huhtikuuta 1979) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja.
Hän aloitti uransa Kiekko-Espoon joukkueessa ja pelasi kausien 1995–2009 aikana 451 Jääkiekon SM-liigaottelua Kiekko-Espoossa, Bluesissa, Tapparassa ja HPK:ssa. Kaudella 2007–2008 hän oli voittamassa Bluesissa SM-pronssia.
Kaudella 2008–2009 Gustafssonin rooli Bluesissa jäi pieneksi ja osapuolet purkivat sopimuksen tammikuussa 2009. Gustafsson siirtyi samall Serie A:n SG Pontebbaan. Pontebbasta Gustafsson siirtyi kesällä 2009 Ruotsin I-divisioonan Tingsrydiin.
Gustafsson oli nostamassa Tingsrydiä I-divisioonasta Allsvenskaniin, jossa pelasikin seuraavan kautensa. Kaudeksi 2011–2012 Gustafsson palasi I-divisioonaan, kun hän teki sopimuksen Kristianstads IK:n kanssa.
Länsisuomenkarja

Länsisuomenkarja (LSK) on suomalainen karjarotu, joka kehittyi aikoinaan Länsi- ja Etelä-Suomessa. Se on kolmesta suomalaisista alkuperäisroduista toiseksi yleisin. Länsisuomenkarjaa on Suomessa nykyään noin tuhat yksilöä, mutta yleisempiin rotuihin verrattuna varsin harvinainen. Maidon rasvapitoisuus on 4,53 % ja valkuaispitoisuus on 3,47 %. Maitotuotos on keskimäärin 6 972 kilogrammaa maitoa ja poistettaessa elinikäistuotos on 19 630 kilogrammaa maitoa.
Ominaisuudet.
Länsisuomenkarjan eläimet ovat nupoja ja väriltään useimmiten yksivärisen ruskeita. Joissakin suvuissa kuitenkin periytyy valkoisia merkkejä.
Jalostus.
Länsisuomenkarjan kanta on melko pieni ja sukusiittoinen. Rotua voidaan kuitenkin jalostaa ominaisuuksia kehittäen eikä pelkästään pyrkiä säilyttämään ja laajentamaan kannan jalostuspohjaa. 
Viimeisinä parina vuosikymmenenä länsisuomenkarjaa on pystytty jalostamaan jonkin verran, ja vaikka rotu maitotuotoksessa häviääkin yhä reilusti valtaroduille, se on silti selkeästi muita suomenkarjarotuja runsastuottoisempi.
1990-luvun alussa Suomeen tuotiin kahden ruotsalaisen mutta suvuiltaan suomalaistaustaisen sonnin siementä. Tätä arvosteltiin kovasti, mutta sonnit tuottivat hyvissä yhdistelmissä verrattain kookkaita ja runsaslypsyisiä, joskin hankalaluonteisia tyttäriä. 2000-luvulla harjoitettu runsas nuorsonnien käyttö on laajentanut rodun jalostusmahdollisuuksia ja vähentänyt jalostuskäytössä olevien sonnien keskinäistä sukulaisuutta.