tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Twi’lek

Twi’lek on fiktiivisessä "Tähtien sodan" maailmassa esiintyvä rotu, jota tavataan usein varsinkin oheiskirjallisuudessa. Ne ovat palvelleet sekä Galaktista Imperiumia ja Kapinaliittoa. Nimeä twi’lek ei ole mainittu yhdessäkään elokuvassa, mutta eräässä "" kohtauksessa Twi’lek jedi kaataa taisteludroidin Voiman avulla. 
Yleistietoa.
Twi’lekeillä on värikäs iho ja kaksi häntää – joita kutsutaan nimellä lekku (yksikössä lek) – jotka tulevat heidän päästään. Nimi ”twi’lek” tulee sanoista ”twin lekku”. Osa twi’lekin aivoista kasvaa lekkun tyveen ja yleensä heillä on kaksi lekkua, vaikkakin on mahdollista että joillakin voi olla kolme tai neljä. Twi’lekit ovat luonnollisesti täysin hiuksettomia, lukuun ottamatta heidän kulmakarvojaan. Tunnettuja twi’lekien värejä ovat valkoinen, vihreä, sininen, punainen, oranssi, ruskea, keltainen ja violetti. Harvinaisimpia ovat punaihoiset Lethanit, joista seuraavaksi harvinaisimmat ovat sini-ihoiset Rutianit. Vihreä on puolestaan kaikista yleisin ihon väri.
Naispuoliset twi’lekit ovat palkitut luonnollisella kauneudellaan ja sulavaliikkeisyydellään ja tästä syystä heitä myydäänkin usein orjiksi ja tanssijoiksi rikollisjohtajille ja useat muut ovat töissä tanssijoina juottoloissa.
Kotiplaneetta.
Expanded Universen mukaan, Ryloth on twi’lekeiden kotiplaneetta. Siellä ne asuvat luolissa, joita sijaitsee asuttavalla osalla planeetasta ja jokaisessa luolassa asuu eri klaani.
Pontochō

Pontochō () on historiallisesti ja arkkitehtonisesti merkittävä kagai Kiotossa, Japanissa. Samoin kuin Gion, Pontochō tunnetaan varsinkin teehuoneistaan sekä geishoistaan. Kamojoen töyrästä myötäilevä pitkulainen kaupunginosa on vain muutaman korttelin kokoinen. Alueen nimen alkuperästä on joitain teorioita. Erään väitteen mukaan nimi on peräisin rummun tekemästä äänestä, kun taas toisen teorian mukaan se on johdettu portugalin kielen sanasta "ponto" () tai "ponte" (). 
Pontochō tuli länsimaissa tunnetuksi amerikkalaisantropologi Liza Dalbyn kirjoitettua etnografian geishaharjoittelijana viettämästään ajasta. Etnografia on julkaistu nimellä Geisha (1983).
Historia.
Alue syntyi, kun köyhät viihdyttäjät siirtyivät asumaan 1500-luvulla jokivarren tulva-alueelle. Vesi elementtinä yhdistetään Japanissa asioiden alati muuttuvaan luonteeseen. Viihdealueisiin viitattiin runollisella termillä, jolla ei ole vakiintunutta suomennosta, mutta josta käytetään englanninkielisessä kirjallisuudessa termiä "floating world" (). Geishojen lisäksi tähän maailmaan kuuluivat myös muut viihdyttäjät soittajista näyttelijöihin sekä eri tasoisiin prostituoituihin. 
Vuonna 1670 Pontochōn alueella aloitettiin rakennustöitä, joiden päätteeksi Sanjo- ja Shijo-katujen väliin ja Kamojoen ja Takasegawa-kanaalin väliin valmistui uudet tiet. Alue alkoi vähitellen kehittyä. Tuohon aikaan Pontochōn teehuoneet ja majoituspaikat saivat paljon asiakkaita, koska alueella vieraili turisteja ja merimiehiä, jotka kuljettivat kanaalin varrelle tavaraa. Vuonna 1712 Pontochō sai lopulta virallisen luvan toimia kagaina. 
Maamerkit.
Maailmankuulu Pontochō Kaburenjōn teatteri sijaitsee Sanjo-dōrin päässä kaupunginosaa. Pontochōn maikot ja geikot opiskelevat tanssia Onoe-koulun mukaan. He esiintyvät julkisesti joka toukokuussa Kamogawa Odori -juhlassa. Liput ovat hyvin kysyttyjä ja kalliita, mutta tämä on yksi harvoista tilaisuuksista nähdä katoamassa olevaa geishaperinnettä tanssi- ja musiikkiesityksissä.
Tapahtumat.
Pontochōn maikojen ja geikojen elämää tahdittavat erilaiset vuosittain toistuvat tapahtumat:
Populäärimusiikkia Vittulajänkältä

Populäärimusiikkia Vittulajänkältä () on Mikael Niemen vuonna 2000 kirjoittama romaani, josta on tehty näytelmä- ja elokuvaversiot. Kirja kertoo Ruotsin Pajalasta kotoisin olevan pojan kasvutarinan aikuiseksi kaikkine siihen kuuluvine vaiheineen. Ensimmäisen kerran kirja ilmestyi suomeksi vuonna 2001. Kirja on saanut lukuisia tunnustuksia ja se on ollut pohjoismaissa huomattava myyntimenestys. Kirja oli Mikael Niemen läpimurtoteos.
Kirjan tapahtumaympäristönä kuvataan Ruotsin pohjoisosassa sijaitsevan Norrbottenin pientä kuntaa Pajalaa minäkertojana toimivan Matti-pojan silmin. Kirja kuvailee tarkasti elämää 1960–1970-lukujen Ruotsin jo vaurastuneessa yhteiskunnassa, jossa ihmiset materiaalisen puutteen sijasta kärsivät syrjäisen pikkukunnan asukkaina identiteetin puutteesta ja tuntevat itsensä alempiarvoiseksi verrattuna "oikean Ruotsin" ihmisiin.
Kirjan nimi herättää kysymyksiä, mutta se liittyy hyvin olennaisesti juonen sisältöön. Vittulajänkkä on eräs Pajalan osa, joka sai kutsumanimensä sen lapsirikkauden vuoksi. Muita kirjassa mainittuja paikkoja Pajalassa ovat muun muassa "Paskajänkä" ja "Teksas".
Juonen pääkohtia.
Matin elämässä tapahtuu ensimmäinen murros kun kotikatu saa öljysorapäällysteen 1960-luvulla. Hänestä tuntuu, että koko maailma avautui sen myötä. Matti saa ystävän Niila-pojasta jonka koti on vahvasti lestadiolainen.
Musiikki tulee Matin elämään Niilan saatua Amerikan serkuiltaan lahjaksi Beatlesin singlen "Rock 'n' Roll Music". Levysoitinta ei Niilan syvästi uskonnollisessa kodissa ole, eikä hänen ankara isänsä edes sallisi levyn tuomista taloon. Matin sisarella on levysoitin, ja pojat kuuntelevat sillä levyä salaa. Tämän levyn kuultuaan he ymmärsivät, että jotain heissä on peruuttamattomasti muuttunut eikä paluuta entiseen ole.
Kouluun tullut uusi musiikinopettaja Greger onnistuu jalostamaan Matissa ja Niilassa piilevät kyvyt bändiksi, ja heidän itseluottamuksensa saa lujitusta. Greger on Skånesta tullut, työtapaturmassa kaikki muut oikean käden sormensa paitsi peukalon menettänyt mies, joka on hankkinut uuden ammatin. Tämä omaa murrettaan vahvasti puhuva mies osoittautuu varsinaiseksi kitaravirtuoosiksi ja nousee poikien mielessä lähes yliluonnolliseen asemaan. Musiikki kuljettaa tarinaa poikien kypsyessä miehiksi, ja lopulta pojat tulevat tienristeykseen; tämä on kirjassa esitetty myös konkreettisesti. Valintaa miettiessään he heittäytyvät risteykseen tuijottamaan tähtitaivasta.
Muuta.
Populäärimusiikkia Vittulajänkältä-kirjan kustantajana Suomessa on Like-kustannus. Kirja julkaistiin Ruotsissa vuonna 2000 ja Suomessa vuotta myöhemmin. Kirjan on kääntänyt Outi Menna.
H. E. C.

HEC on samanninmisen yhtyeen vuonna 1977 ilmestynyt albumi. Yhtyeen keskushahmo oli laulaja-lauluntekijä Hector. 
HEC-yhtye syntyi Hectorin kiertuekokoonpanosta, jossa soittivat Heimo Holopainen (basso), Antero Jakoila (kitara), Pekka Suvanto (rummut) ja Kaj Westerlund (kosketinsoittimet). Kun yhtyeeseen liittyi Hasse Wallin tilalle Eeki Mantere, syntyi H. E. C. Nimi tuli sanoista Hector, Eeki &amp; Co.
Levyltä poistettiin tekijänoikeussyiden vuoksi kappale "Marie Laveaux" (säv. Shel Silverstein, suom. san. Hector.) Se löytyy ainoastaan LP:n ja kasetin ensimmäiseltä painokselta.
Kappaleet.
CD-Bonus
Joissakin painoksissa on erilainen kappalejärjestys. Kasettipainoksessa se oli seuraava:
Juha Ahokas

Juha ”Nalle” Ahokas (s. 18. syyskuuta 1969 Kokkola) on suomalainen entinen raskaan sarjan kreikkalais-roomalaisen tyylin painija, Euroopan mestari ja nelinkertainen arvokisamitalisti. 
Ahokas aloitti painin vuonna 1985. Suomessa hän oli voittamaton vuodesta 1990 lähtien jolloin hävisi Keijo Mannille. Ahokas voitti yhteensä 30 Suomen mestaruutta kreikkalais-roomalaisessa ja vapaapainissa. Keijo Manni on ainoa painija jolla on enemmän Suomen mestaruuksia (33 kpl) kuin Ahokkaalla. Välissä Ahokas kärsi selkävaivoista ja oli painimatta lähes kaksi vuotta, mutta palasi takaisin vuonna 2001, minkä jälkeen hän ylsi uransa parhaisiin saavutuksiin. Ahokas on kärsinyt myös sydänvaivoista. Lokakuussa 2007 Ahokas ilmoitti päättävänsä uransa pysyvän hermovaurion takia.
Ahokas on maineikkaasta painisuvusta, sillä hänen isoäitinsä veli Hermanni Pihlajamäki ja serkku Kustaa Pihlajamäki olivat molemmat olympiavoittajia. 
Ahokas on harrastanut myös sumopainia ja saavuttanut vuosina 1997 ja 1997 MM-joukkuehopeaa ja -pronssia. Seuratasolla Ahokas edustaa Nurmon Jymyä.
Painijauran jälkeen Juha Ahokas mm. opiskeli Laajasalon opistossa suntion ammattitutkinnon vuosina 2014–2015. Vuodesta 2014 alkaen hän on toiminut Messukylän seurakunnan ylivahtimestarina.
Kilopondi

Kilopondi (tunnus kp) on käytöstä poistunut voiman yksikkö, johon perustui useilla teknisillä aloilla aikoinaan käytetty tekninen mittajärjestelmä. Kilopondi vastasi yhden kilogramman suuruisen massan kokemaa vetovoimaa maan pinnalla 45:nnen leveysasteen korkeudella. Käytännössä kilopondin määritelmään kuuluva painovoiman kiihtyvyys on määritelty arvoon 9,806 65 m/s², mikä vastaa likimain Pariisissa vallitsevaa arvoa. Määritelmästä seuraa, että
formula_1.
Käytännössä kilogramman massan aiheuttama vetovoima kuitenkin vaihtelee jonkin verran. Päiväntasaajalla kilogramman kokema kiihtyvyys on n. 9,79 m/s², kun taas navoilla arvo on jo lähes 9,84 m/s². Helsingin korkeudella kiihtyvyys on n. 9,82 m/s² ja Utsjoella jo 9,83 m/s².
GŠ-30-1

GŠ-30-1 (ГШ-30-1, taisteluvälineindeksi 9-A-4071K) on neuvostoliittolais-venäläinen lentokoneaseena käytetty 30-millinen konetykki. Aseen suunnittelivat Vasili Petrovitš Grjazev ja Arkadi Georgijevitš Šipunov, ja se otettiin neuvostoilmavoimien käyttöön 1980-luvulla. Tykki on edelleen tuotannossa, valmistajana on Ižmaš. 
Tykin toimintaperiaate on lyhyt putkirekyyli. Yksiputkisena se on tulinopeudeltaan hitaampi kuin Gatling-tyyppiset konetykit. Yksinkertaisesta toimintaperiaatteesta huolimatta tykin tulinopeus on täysin vertailukelpoinen monimutkaisempien revolveritykkien kanssa. Tykin yksinkertainen rakenne on mahdollistanut sen tekemisen erittäin kevyeksi; tykin massa on 46 kg ja sen lataaminen tapahtuu erityisellä latauslaukauksella.
GŠ-30-1:n maksimitulinopeus on 1 800 laukausta minuutissa, mutta se on yleensä rajoitettu 1 500 laukaukseen minuutissa putken kulumisen vähentämiseksi. Silti putken elinikä on verrattain lyhyt, n. 2 000 laukausta. Ammuksen lähtönopeus on 860 m/s ja sen massa 400 grammaa. Valmistajan mukaan tykki on tehokkaimmillaan ilmamaaleja vastaan 1 200–1 800 metrin etäisyydeltä. Laseretäisyysmittarilla ja -maalinosoitusjärjestelmällä varustettuna aseen sanotaan olevan tarkka ja tehokas; se kyennee tuhoamaan maalinsa kolmesta viiteen osumalla. Venäjän ilmavoimien monitoimihävittäjä Suhoi Su-34 käyttää tätä asetyyppiä.
Tykin ampumatarvikevalikoimaan kuuluu sirpalekranaatteja, panssariammuksia, panssarikranaatteja ja erikoisammuksia.
Christian Lacroix

Christian Marie Marc Lacroix (s. 16. toukokuuta 1951 Arles, Ranska) on ranskalainen muotisuunnittelija, joka tunnetaan teatraalisista puvuistaan. Lacroix’lla on hänen omaa nimeään kantava muotitalo, jonka hän perusti vuonna 1987. Vuonna 2005 yhtiö myytiin yhdysvaltalaiselle Falic Fashion Groupille. Sitä ennen hän työskenteli toisen ranskalaisen muotisuunnittelija Jean Patoun alaisuudessa. Lacroix myös toimi italialaisen muotitalo Puccin taiteellisena johtajana vuosina 2002–2005.
Laman vuoksi luksustuotteiden kysynnän romahtaminen vuosina 2008–2009 aiheutti miltei kymmenen miljoonan euron tappiot ja konkurssihakemus jätettiin syksyllä 2009. Joulukuussa pariisilainen konkurssituomioistuin hyväksyi suunnitelman, joka lopettaa kokonaan Christian Lacroix muotitalosta sekä katumuoti- että haute couture -tuotannon. Yritykseen jäi vain 11 työntekijää valvomaan miesten vaatteiden, hääpukujen ja parfyymien lisenssituotantoa.
Gatling

Gatling on menestyksekkäin nykyaikaista konekivääriä edeltänyt sarjatuliase ja sitä pidetään historian ensimmäisena onnistuneena konetuliaseena. Yhdysvaltalainen keksijä Richard J. Gatling patentoi aseen 4. marraskuuta 1862.
Toiminta.
Gatlingissa on keskusakselin ympärillä yleensä kuudesta kymmeneen piippu-lukkoyhdistelmää, jotka ulkoisella voimanlähteellä – alkujaan käsikampi, myöhemmin yleensä sähkömoottori – keskusakselin ympäri pyöriessään vuorollaan lataantuvat yhteisestä patruunan syöttölaitteesta, laukeavat laukaisukohtaan tullessaan ja poistavat hylsyn.
Gatlingin pahin heikkous on se, että se vaatii ulkopuolisen voimanlähteen toimiakseen: alkuperäinen Gatling toimi käsikammesta pyörittämällä, nykyään sähkömoottorilla. Sen suurin etu on toimintavarmuus; toimintahäiriön sattuessa ase ei jumiudu, vaan syöttöhäiriön aiheuttanut patruuna yksinkertaisesti poistuu piipusta aseen pyöriessä ja latautuu automaattisesti uudella. Sähkömoottorikäyttöisillä Gatlingeilla päästään valtaviin tulinopeuksiin, 6 000–7 000 ja jopa yli 10 000 laukausta minuutissa. Ase myös jäähdyttää itse itseään piippujen kiertäessä eikä ylikuumene yhtä helposti kuin yksipiippuinen vyösyöttöinen konekivääri.
Historia.
Gatlingeja käytettiin vähäisessä määrin Yhdysvaltain sisällissodassa vuosina 1861–1865 koska armeijassa ei vähän testaamatonta asetta haluttu käyttää. Yhdysvaltain armeija otti sen käyttöön sisällissodan jälkeen vuonna 1866, ja niitä käytettiin toistuvasti intiaaneja vastaan käydyissä taisteluissa. Kuitenkin ennen Little Bighornin taistelua päätti Custer jättää kaksi gatlingia pois koska arveli niiden hidastavan etenemistä. Afrikassa britit käyttivät niitä sotiessaan zuluja vastaan vuonna 1879. Gatling-konekivääri oli yksi amerikkalaisten voiton avaimia USA:n ja Espanjan sodassa 1898. Gatling pysyi USA:n armeijan varusteena aina vuoteen 1911, jolloin kevyempi Maxim-konekivääri syrjäytti sen.
Myöhemmät gatling-tyyppiset konekiväärit.
Konekiväärinä Gatlingin syrjäytti ensimmäiseen maailmansotaan mennessä vyösyöttöinen Maxim-konekivääri, mutta gatling-periaatetta käytetään edelleen pääasiassa yhdysvaltalaisvalmisteisiin lentokoneisiin asennettavissa konetykeissä.
Vuonna 1946 General Electricin insinöörit päättivät kokeilla museosta lainaamaansa vuoden 1903 mallista Gatling-konekivääriä käyttämällä sitä sähkömoottorilla käsikammen sijaan. Tulokset olivat erinomaiset – he pääsivät 5 000 laukauksen minuuttitulinopeuteen, jonka jälkeen se hajosi. Alkuperäisen käsikäyttöisen Gatlingin tulinopeus oli 200 laukausta minuutissa. Niinpä aseen pohjalta päätettiin suunnitella moottorikäyttöinen 20 mm konetykki, joka sai tyyppinimen M61 Vulcan. Ensimmäiset testit uudella asella aloitettiin vuonna 1949. Monella kiertävällä piipulla varustetussa konetykissä vältetään putkien kuumenemista putkia kierrättämällä Gatlingin periaatteen mukaisesti. Sotalaivoissa käytetään myös gatling-tyyppisiä konetykkejä ohjusten lähitorjuntaan, kuten esimerkiksi Goalkeeper CIWS.
30 mm GAU-8/A Gatling-konetykki tunnetaan nimellä Avenger, 20 mm M61 Gatling-konetykki tunnetaan nimellä Vulcan ja 7,62 mm M134 Gatling-konekivääri puolestaan nimellä Minigun.
Noldor

Noldor (quenyankielinen monikko sanasta "noldo") ovat Tolkienin fantasiamaailmassa haltiaheimo, jonka suurin ilo oli käsityössä ja sepäntaidoissa.
Herättyään Cuiviénenin järvellä haltiat jakautuivat kolmeen heimoon, joista noldor olivat yksi. He lähettivät Finwën käymään Valinorissa. Kun hän oli palannut, noldor lähtivät toisena joukkona matkalle Amaniin.
Amanissa noldor asuivat pääosin Tirionin kaupungissa, ja heidän kuninkaansa oli Finwë. Noldor kehittyivät käsitöissä ja olivat erityisen läheisissä väleissä Aulën kanssa. He olivat kiinnostuneita myös kielitieteestä ja kehittivätkin ensimmäisen kirjaimiston.
Noldorin kuninkaan Finwën ensimmäinen puoliso oli Míriel joka synnytti hänelle Fëanorin, joka loi myöhemmin silmarilit. Mutta Míriel väsyi elämään ja lähti lepäämään Lórieniin, jolloin Finwë otti toiseksi vaimokseen Indis Kultaisen, joka oli vanyaria ja sukua Ingwëlle, haltioiden Korkealle Kuninkaalle. Indis synnytti hänelle kaksi poikaa, Fingolfinin ja Finarfinin.
Fëanor osoittautui yhdeksi lahjakkaimmista noldorin joukossa, ja hän teki Silmarilit, joihin oli vangittu hiukan Valinorin puiden hohdetta. Samaan aikaan Morgoth, pahuuden hallitsija alkoi kateudella katsoa Valinorin valoa, ja pyysi avukseen Ungoliantin, pimeyden ahnaan olennon. Morgoth tuhosi Telperionin ja Laurelinin ja Valinor pimeni. Mennessään Morgoth vielä surmasi Finwën, noldorin kuninkaan. Myös silmarilit Morgoth otti mukaansa ja kiinnitti kruunuunsa.
Fëanor, jolle Silmarilit olivat käyneet liian rakkaiksi, vannoi poikiensa Maedhrosin, Maglorin, Celegormin, Caranthirinin, Curufinin, Amrodin ja Amraksen kanssa, ettei lepäisi ennen kuin jalokivet olisivat taas Tirionissa. Tuo suku kiihotti noldorin kapinaan ja pakenemaan Valinorista. Suurin osa heistä lähti Keski-Maahan, ja he asuivat siellä Beleriandissa ja sotivat Melkoria vastaan. Amaniin noldorin kuninkaaksi jäi Finarfin; Keski-Maassa noldorin korkeina kuninkaina, mikä oli varsin nimellinen titteli, olivat Fëanor, hänen poikansa Maedhros, Finwën toinen poika Fingolfin, Fingon, Turgon ja Ereinion Gil-galad.
Moni noldor-sukuinen haltia palasi Melkorin tappion jälkeen Amaniin, ja viimeisetkin Sauronin toisen kukistumisen jälkeen.
Noldor puhuivat quenyaa, joka kävi läpi erinäisiä muutoksia Keski-Maassa. Sana "noldo" oli itse asiassa varhemmin "ñoldo" (ñ on tässä ng-äänne), joka oli perua muinaisen haltiakielen sanasta "ñgolodô". Sen lähtökohtana oli kanta "ñgol-", joka liittyi tietoon. Ñ-äännettä käytettiin Tolkienin mytologisessa historiassa ennen Kolmatta Aikaa. Muinainen sana tuotti myös sindarin sanan "golodh" (mon. "gelydh"). Keski-Maassa useimmat noldot alkoivat puhua sindaria, kun taas quenya jäi kuninkaiden ja ylimystön keskinäiseksi kieleksi.
Marvi Jalo

Marvi Jalo (s. 28. maaliskuuta 1949 Turku) on suomentaja, toimittaja ja kirjailija. Hänen tuotantonsa koostuu enimmäkseen nuorille suunnatuista hevos­kirjoista. Varsinkin varhaisimmissa teoksissa on kuitenkin hevosten ohella muitakin teemoja ja hevosista kerrotaan käytännönläheisesti. Esimerkiksi kirjassa "Kahden tytön hevonen" kerrotaan, millaisia ongelmia voi syntyä, kun kaverukset hankkivat yhteisen hevosen. Jalon myöhemmässä tuotannossa viihteellisyys on korostunut, eivätkä teemat ole enää niin syvällisiä. Jalo on kirjoittanut kirjoja myös yhdessä sisarensa Merjan kanssa. Marvi Jalo on työskennellyt avustajana harrastus- ja lastenlehdissä "Villivarsa", "Hevoshullu", "Tuikku" sekä "Lastenmaa".
Teokset.
Merja Jalon kanssa
Suomennoksia
Rahastoyhtiö

Rahastoyhtiö on yhtiö, joka hallinnoi yhden tai useamman sijoitusrahaston varoja. Rahastoyhtiö ei omista sijoitusrahaston varoja, vaan ne ovat sijoitusrahaston osuudenomistajien (sijoittajien) omaisuutta.
Suomessa rahastoyhtiön tehtävistä ja rahastoyhtiölle astetuista vaatimuksista säännellään sijoitusrahastoista annetussa laissa (213/2019). Rahastoyhtiölle myöntää toimiluvan ja sen toimintaa valvoo Finanssivalvonta (entinen Rahoitustarkastus).
Finanssivalvonta julkaisee kuukausittain tilastoa rahoitusyhtiöiden markkinaosuuksista. Tämän tilaston mukaan Suomessa toimi joulukuun 2024 lopussa 19 rahastoyhtiötä. Niiden hallinnoimien pääomien arvo oli yhteensä noin 188 miljardia euroa. Markkinaosuudeltaan suurimmat rahastoyhtiöt olivat tuolloin (suluissa markkinaosuudet):
Nordic Aluminium

Nordic Aluminium Oy on suomalainen alumiinituotteiden ja -komponenttien valmistukseen, suunnitteluun, toimittamiseen ja markkinointiin keskittynyt Oy Lival Ab:n tytäryhtiö. Yhtiön pääkonttori ja tehdas sijaitsevat Kirkkonummella. Toinen tuotantolaitos sijaitsee Nivalassa.
Yhtiön tuotteita ovat erilaiset alumiiniprofiilit, joita käytetään etenkin rakennusten teknisessä sisustamisessa. Erikoistuotteita ovat esimerkiksi purjeveneiden mastot. 
Vuonna 2011 Nordic Aluminiumin liikevaihto oli noin 69 miljoonaa euroa. Viennin osuus liikevaihdosta oli 48 %. Liikevoittoa kertyi 14,6 miljoonaa euroa. Yrityksen toimitusjohtajana toimii Joakim Berndtsson. Peter Högel erosi toimitusjohtajan tehtävästä 1.11.2010.
Yhtiön osake noteerattiin aiemmin Helsingin pörssissä, johon se listautui 24. huhtikuuta 1997. Suurin osakkeenomistaja Oy Lival Ab lunasti yhtiön kaikki osakkeet ja osake poistui pörssistä 14.12. 2012 .
Nordic Aluminium -konsernin palveluksessa oli vuonna 2010 keskimäärin 156 henkilöä.
Tausta.
Nordic Aluminium perustettiin vuonna 1962 Nokia Alumiini -yhtiönä. Samassa tehtaassa Nokia Kaapeli valmisti kuparikaapelituotteita. 1990-luvulla yhtiö eriytyi Nokiasta entisen emoyhtiön keskittyessä matkapuhelimiin.
Merja Jalo

Merja Jalo (oik. Merja Viro, s. 25. marraskuuta 1951 Turku) on suomalainen nuortenkirjailija. Jalo on kirjoittanut nuortenkirjoja, joista suurin osa kertoo hevosmaailmasta.
Jalon ensimmäinen teos, Nummelan ponitalli -sarjan avausosa "Yllätysori" ilmestyi vuonna 1977. Osan kirjoista (Koiratytöt- ja Pappilan ponitytöt -sarjan) Jalo on kirjoittanut yhdessä sisarensa Marvi Jalon kanssa.
Merja Jalon kirjat ovat olleet alusta saakka eri tyyppisiä kuin sisarensa teokset. Kirjoissa käytetään perinteisiä juonikaavoja, joissa nuori tyttö taltuttaa villin hevosen ja nuoret ratkovat arvoituksia etsivien lailla. Kirjojen menestys perustuu pitkälti niiden sarjamaisuuteen. Jalo on ollut hyvin tuottelias kirjailija. Parhaimpina vuosina häneltä on ilmestynyt viisi teosta.
Elana Meyer

Elana Meyer (s. 10. lokakuuta 1966) on eteläafrikkalainen entinen kestävyys-, maasto- ja keskimatkojen juoksija.
Meyer juoksi nuorempana 1 500–5 000 metrin juoksuja, mutta siirtyi pidemmille matkoille vanhempana. 18. toukokuuta 1991 hän teki maailmanennätyksen puolimaratonilla juosten Itä-Lontoossa ajan 1.07.59. Samana vuonna hän juoksi 2. marraskuuta Kapkaupungissa 15 kilometrin maantiejuoksussa ajan 46.57, joka säilyi maailmanennätyksenä 12 vuotta. Barcelonan olympialaisissa 1992 Meyer kävi 10 000 metrin juoksussa kovaa kamppailua Etiopian Derartu Tulun kanssa, mutta joutui antautumaan viimeisellä kierroksella ja sijoittui näin toiseksi.
Vuosina 1993 ja 1994 Meyer sijoittui maastojuoksun MM-kilpailuissa kuudenneksi. 1994 Kansainyhteisön kisoissa hän voitti hopeaa 10 000 metrillä Yvonne Murrayn jälkeen. Samana vuonna hän voitti puolimaratonin maailmanmestaruuden. Hän teki 1994 maratondebyyttinsä Bostonin maratonilla, jolla sijoittui kolmanneksi. Hän voitti samana vuonna myös yleisurheilun maailmancupin. Vuonna 1995 Meyer sijoittui toiseksi Bostonin maratonilla ja viidenneksi Göteborgin MM-kilpailuiden 10 000 metrillä. 1996 hän oli kuudes maastojuoksun MM-kisoissa.
1997 Meyer juoksi jälleen Bostonin maratonin toiseksi. Hän juoksi samana vuonna myös Tokion maratonin, jolla sijoittui viidenneksi. 9. maaliskuuta 1997 hän paransi Kiotossa puolimaratonin maailmanennätystä lukemiin 1.07.36. Seuraavana vuonna Meyer päätti osallistua Chicagon maratonille. Hän saavutti juoksussa kolmannen tilan. Saman vuoden maaliskuussa hän teki jälleen maailmanennätyksen puolimaratonilla, tällä kertaa loppuaika oli 1.07.29. Vuonna 1999 Meyer juoksi 15. tammikuuta Tokiossa puolimaratonin maailmanennätyksen 1.06.44, joka säilyi maailmanennätyksenä vuoteen 2007 jolloin Lornah Kiplagat rikkoi sen. Hän oli saman vuoden Chicagon maratonin kolmas ja Lontoon maratonin viides.
Vuonna 2000 Meyer oli Bostonin maratonin kymmenes ja Chicagon maratonin neljäs. Hän oli Sydneyn olympialaisten 10 000 metrin juoksussa kahdeksas. 2001 Meyer sijoittui puolimaratonin MM-kilpailuissa kuudenneksi. Hän on voittanut uransa aikana yli 20 Etelä-Afrikan mestaruutta.
Mio, poikani Mio

Mio, poikani Mio on Astrid Lindgrenin kirjoittama lastenkirja. Ruotsinkielinen alkuteos "Mio, min Mio" ilmestyi vuonna 1954 Rabén &amp; Sjögrenin kustantamana. Kirjan on suomentanut Kristiina Kivivuori, ja suomennos julkaistiin 1955 WSOY:n kustantamana. Vuonna 2015 kirjasta julkaistiin tarkistettu suomennos.
Kirja kertoo yhdeksänvuotiaasta orpopojasta, Juhani "Jussi" Hämäläisestä, joka katoaa eräänä iltana kotoaan Kaisaniemestä. Jussi vapauttaa hengen pullosta ja päätyy matkalle Kaukaisuuden maahan, jossa hänen isänsä, kuningas, on kaivannut häntä jo kauan. Kaukaisuuden maassa Jussi on prinssi Mio. Miolla on siellä uskollinen ystävä Jum-Jum. Ensin kaikki asiat vaikuttavat olevan paremmin kuin kotona, mutta Mion on kohdattava pelottava ritari Kaamo. 
Kirjan pohjalta on tehty samanniminen englanninkielinen elokuva vuonna 1987. Sen on ohjannut Vladimir Grammatikov ja päärooleja näyttelevät Timothy Bottoms, Susannah York sekä Christopher Lee. Lisäksi Miosta on tehty useita näytelmiä.
Lissabonin yliopisto

Lissabonin yliopisto (, ) on yliopisto Portugalin pääkaupungissa Lissabonissa. Se perustettiin vuonna 1911, hieman sen jälkeen, kun Portugali oli julistettu tasavallaksi. Vuonna 2013 se yhdistyi Lissabonin teknillisen yliopiston kanssa kasvaen Portugalin suurimmaksi yliopistoksi. Yliopistossa opiskelee noin 50 000 opiskelijaa, jota opettaa 4 000 luennoitsijaa. Lisäksi yliopistossa on noin 2 500 ei-akateemista henkilökunnan edustajaa. 
Maailman viidensadan huippuyliopiston Shanghai-yliopistovertailussa Lissabonin yliopisto ylsi vuonna 2016 sijaluvulle 151–200 ja oli vertailussa Portugalin parhaiten sijoittunut yliopisto. Sen sijoitus parani tässä vertailussa huomattavasti vuoden 2013 yliopistoliitoksen aikoihin. THE-yliopistorankingissa 2017 yliopisto ylsi sijaluokkaan 401–500.
Lissabonin yliopiston motto on latinankielinen fraasi "ad lucem" ().
Tiedekunnat.
Yliopistossa toimii vuoden 2013 liitoksen jälkeen yhteensä 18 tiedekuntaa tai instituuttia kaikkiaan kahdeksalla kampusalueella. Tiedekunnat ovat:
Nea (kirjasarja)

Nea on Merja Jalon kirjoittama suosittu hevosaiheinen nuortenkirjasarja. Sarjan ensimmäinen kirja "Kamppailu hevosesta" julkaistiin vuonna 1989.
Sarjan päähenkilö Nea kärsii lihavuudestaan, hänellä on silmälasit, joten hänen yleinen kutsumanimensä hevosenhoitajatyttöjen keskuudessa on "Läskilinssi", eikä hänellä juuri ole ystäviä. Täyttäessään 12 vuotta Nea saa isältään lahjaksi alkeiskurssin läheiseltä ratsastuskoululta. Tästä alkaa Nean kommelluksien täyttämä taival Fagerin ratsutilalla, jossa ilkeät hevosenhoitajat eivät tee Nean elämää helpoksi. Nea pääsee kuitenkin näyttämään epäilijöilleen.
Studentin t-testi

"t"-testi on mikä tahansa tilastollinen testi, joka noudattaa Studentin t-jakaumaa, kun nollahypoteesi on voimassa. "t"-testi on yksi käytetyimmistä tilastollisista testeistä. Sillä testataan normaalijakautuneiden satunnaismuuttujien keskiarvoja.
Testi tehdään laskemalla "t"-arvo ja sitä verrataan "t"-jakaumasta poimittuun raja-arvoon, joka riippuu valitusta merkitsevyystasosta. Yleensä merkitsevyystasoksi valitaan 0,05, jolloin kaksisuuntaisen testin raja-arvo lähestyy lukua 1,96 otoskoon kasvaessa. Testisuure saa suuren arvon, kun muuttujan keskiarvo on kaukana nollahypoteesista ja muuttujan vaihtelu on pientä annetulla otoskoolla.
Seuraavassa on yleisimpiä "t"-testin sovelluksia:
Yhden otoksen testi.
Kun muuttuja "X" on normaalijakautunut, voidaan "t"-testillä testata, onko sen keskiarvo yhtäläinen valitun nollahypoteesin formula_1 kanssa.
Olkoon odotusarvo formula_2, keskiarvo formula_3, varianssin estimaatti formula_4 ja otoskoko "n".
Testattava nollahypoteesi on:
formula_5
Keskiarvon keskivirhe on:
formula_6
Testisuure on:
formula_7,
ja se noudattaa "t"-jakaumaa vapausasteella formula_8.
Kahden otoksen testi.
Kun muuttujat "X" ja "Y" ovat riippumattomia ja normaalijakautuneita, voidaan niiden keskiarvojen yhtäläisyyttä testataan seuraavasti.
Testattava nollahypoteesi on:
formula_9
Keskiarvojen erotuksen keskivirhe on
formula_10
Testisuure saadaan tällöin:
formula_11
Se noudattaa "t"-jakaumaa vapausasteella formula_12, jos jakaumien varianssit ovat samat.
Eduardo Mondlane -yliopisto

Eduardo Mondlane -yliopisto (, lyhennys UEM; vuosina 1962–1976 ) on Mosambikin vanhin yliopisto. Sillä on viisi kampusaluetta Maputossa ja yliopisto toimii myös Mosambikin Gazan maakunnan Chibutossa, Inhambanessa ja Quelimanessa. Yliopisto avattiin vuonna 1962. Mosambikin itsenäistyttyä se nimettiin toukokuussa 1976 uudelleen FRELIMO:n entisen johtajan, Eduardo Mondlanen mukaan.
Vuonna 2015 yliopistossa oli kirjoilla 39 078 opiskelijaa, joista pääosa suoritti alempaa korkeakoulututkintoa ja 3 207 maisteritutkintoa. Heidän lisäkseen yliopistossa oli 62 väitöskirjaopiskelijaa. Opettajakunnassa oli 1 705 mosambikilaista ja 79 ulkomaista yliopisto-opettajaa. 
Verkkonäkyvyyttä korostavassa espanjalaisessa Webometrics-yliopistorankingissa yliopisto ylsi vuonna 2018 Afrikan yliopistojen 37. sijalle ja maailmanlistan sijalle 2178 parhaana mosambikilaisena korkeakouluna.
Ruandan kansallinen yliopisto

Ruandan kansallinen yliopisto () oli Ruandan suurin yliopisto. Se perustettiin vuonna 1963 ja sijaitsee Butaren kaupungissa. Ruandan kansallinen yliopisto – samoin kuin muut maan korkeakoulut – yhdistettiin vuonna 2013 osaksi tuolloin perustettua Ruandan yliopistoa.
Yliopiston toiminta kärsi Ruandan sisällissodasta 1990-luvun alussa. Sen toiminta lakkautettiin pian Ruandan kansanmurhan jälkeen vuonna 1994, mutta se avattiin jälleen huhtikuussa 1995.
Mjasištšev M-101T Gžel

Mjasištšev M-101T ”Gžel” (ven. Мясищев М-101) on venäläinen, Mjasištševin suunnittelutoimiston suunnittelema yksimoottorinen liike- ja matkustajalentokone. 31. maaliskuuta 1995 ensilentonsa lentänyttä konetta valmistaa Nižni Novgorodissa sijaitseva Sokolin lentokonetehdas.
Konetta on tarkoitus valmistaa 700 kappaletta ja sen on tarkoitus kilpailla Cessna Caravan I:n, Cessna Grand Caravanin, Pilatus PC-12:n, Socata TBM-700:n ja Piper Malibu Meridianin kanssa. M-101 on suunniteltu toimivaksi lämpötilassa, jonka vaihteluväli on −50…+50 °C, ja se nousee sekä laskeutuu lyhyille sekä heikkotasoisille lentokentille. Kaskol, joka omistaa 40 prosenttia Nižni Novgorodin lentokonetehtaasta ja tukee Namibian-Russian Aircraft Manufacturersia, uskoo myyvänsä viiden vuoden kuluessa sata M-101:tä Namibiaan ja 150 Kiinaan. Osa koneista voidaan koota Namibiassa. M-101:n kustannuksiksi yhdeltä koneelta arvioidaan 1 500 000 dollaria.
Harkovan metro

Harkovan metro (, ) on metrojärjestelmä Harkovassa, Ukrainassa. Se avattiin vuonna 1975, jolloin se oli Ukrainan toinen ja Neuvostoliiton viides metro. Päätös metron rakentamisesta tehtiin vuonna 1967 ja rakentaminen aloitettiin 1968.
Linjat ja asemat.
Harkovan metron kolme linjaa ovat:
Leivos

Leivos on pieni leivonnainen. 
Historia.
Leivoksen tarina ponnistaa 1700-luvun muropohjaisesta tortusta, jonka idea oli täytteessä. Leivoksessa sitä vastoin muoto oli tärkein. Tortun ja leivoksen erotti kaksinkertainen paistaminen, taikinalaadut ja kuorrutukset. Torttukuorrutuksia tehtiin ruusunmarjasoseesta, myöhemmin myös marsipaanista.
Keskiajalla leivoksia olivat rinkeli, stritzel, piparkakku ja vohveli, barokkiaikana pasteija ja torttu. 1800-luvun kahvihuoneissa juotiin kahvia ranskalaiseen tyyliin makean "pain a cafe" -leivän kera.
Suomen ensimmäisen konditorian avasivat Porvooseen Sveitsin Graubüdenista tulleet sokerileipurit vuonna 1820. Vuonna 1891 Karl Fazer avasi Helsinkiin konditoriansa. Hän toi ulkomailta kinuskin, jonka merkitys kasvoi paitsi kakun kuorrutteena myös leivoksissa. Myytyään leivonnaisia omasta leipomostaan jo muutaman vuoden kondiittori Fredrik Edvard Ekberg avasi vuonna 1865 Helsingin Aleksanterinkatu 52:ssa konditorian. Ensimmäisessä lehti-ilmoituksessaan se mainosti aleksanterinleivoksia, masariinileivoksia, napoleonleivoksia ja runebergintorttuja. Ekbergiä kutsutaan helsinkiläisen ja suomalaisen leivoskulttuurin isäksi. Eräs hänen tunnetuimpia leivoksiaan on kilpikonnaleivos.
Okmetic

Okmetic Oy on puolijohdeteollisuudelle piikiekkoja valmistava yhtiö, joka perustettiin vuonna 1985 Outokumpu Oyj:n ja Nokia Oyj:n yhteisyrityksenä. Yhtiön asiakaskohtaisesti räätälöityjä, korkean lisäarvon piikiekkoja käytetään etenkin antureiden sekä RF-sovellusten ja tehopuolijohteiden valmistuksessa. Okmeticin teknologian avulla parannetaan mm. elektroniikan älykkyyttä ja energiatehokkuutta. 
Okmeticin listautui vuonna 2000 Helsingin pörssiin. Listautumisen jälkeen Outokummun osuus yhtiön osakkeista oli noin 28 %. Huhtikuun 2006 lopussa Outokummun osuus oli 32 %, mistä se putosi noin puoleen toukokuussa 2006. Outokumpu myi loputkin osakkeensa marraskuussa 2010. Huhtikuussa 2016 kiinalainen National Silicon Industry Group (NSIG) teki ostotarjouksen Okmeticin kaikista osakkeista, ja Okmetic poistui pörssistä vuoden 2016 marraskuussa.
Okmeticilla on globaali asiakaskunta ja palveluverkosto. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Vantaalla, missä myös valmistetaan valtaosa yhtiön piikiekoista. Yhtiö kuuluu Suomen laajaan MEMS-klusteriin ja on sitä kautta mukana kehittämässä uraauurtavia mikroelektromekaanisia järjestelmiä.
Okmeticin liikevaihto vuonna 2020 oli 108 miljoonaa euroa. Vuoden 2020 lopussa yhtiö työllisti 500 työntekijää.
Yhtiö kertoi vuonna 2022 uuden tehtaan rakentamisesta, jolloin tuotantokapasiteetti kaksinkertaistuu. Uusi tehdas maksaa 400 miljoonaa euroa ja luo yli 500 uutta työpaikkaa.
Lasagne

Lasagne [ˈlɑsɑnje] on italialaislähtöinen uunissa paistettava pastaruoka. Sen valmistukseen käytetään yleensä muun muassa juustoa ja valkokastiketta pastalevyjen välissä kerroksittain. Esikeitetyt lasagnelevyt valmistetaan durumvehnäjauhosta ja vedestä, ja ne ovat ohuita ja suoria. Kastikkeen lisäksi täytteenä voi olla esimerkiksi lihaa, mereneläviä tai kasviksia. 
Lasagne on syntynyt Pohjois-Italiassa Emilia-Romagnan maakunnassa luultavasti 1400-luvulla. Sana lasagna on ilmeisesti johdettu kreikkalaisten yöastiaa eli pottaa merkitsevästä sanasta, joka on siirtynyt latinaan muodossa lasanum ja tarkoitti antiikin Roomassa keittoastiaa.
Napolissa on perinteenä syödä laskiaisena ennen paastoaikaa carnival-lasagnea, joka voi sisältää muun muassa lihapullia, makkaraa, ricottajuustoa, mozzarellaa ja kananmunaa.
Iwaten prefektuuri

Iwaten prefektuuri () on yksi Japanin prefektuureista. Se sijaitsee Koillis-Japanissa Honshūn saaren pohjoisosassa Tōhokun alueella. Sen hallintokaupunki on Morioka. 
Maantiede.
Iwate on Japanin itärannikolla Tyynen valtameren rannalla. Sen naapureina ovat pohjoisessa Aomori, lännessä Akita ja etelässä Miyagi. Iwate on sangen epätasaista seutua, ja siellä on vuoristoja niin lännessä, Honshūn saaren keskiosassa, kuin idässä rannikollakin. Prefektuurin keskiosassa on tasaisempaa, ja siellä kulkevan Kitakamijoen laaksossa on myös pääkaupunki Morioka. Iwaten väkiluku on noin 1 284 384. Pinta-alaltaan se on Japanin prefektuureista toiseksi suurin heti Hokkaidōn jälkeen.
Aluejako.
Iwaten prefektuuri jakautuu 14 kaupunkiin ja 19 muuhun kuntaan, joista 15 on maaseutukaupunkeja ja 4 on kyläkuntia. Kunnat kuuluvat kymmeneen piirikuntaan, joilla ei ole hallinnollista merkitystä. 
Lisäksi Iwaten prefektuurin kunnat on jaettu neljän suuryleiskehitystoimiston toimialueeseen. Kehitystoimistot ovat:
Historia.
Kuten muukin Honshūn pohjoisosa, oli Iwate muinoin ainu-alkuperäiskansan asuma-aluetta. Siellä elettiin metsästyksen ja kalastuksen turvin, mikä runsaan eläimistön ja kalaisten vesien ansiosta elätti varsin suuren väestön. Etelästä tulleet japanilaiset alkoivat levittäytyä kohti pohjoista valtakuntansa perustamisen jälkeen 500-luvulla ja alistivat nykyisen Iwaten alueen Japanin keisarin ylivallan alle vuoden 800 jälkeen. Japanin valtakuntaa ei otettu mielellään vastaan, ja alkuperäiskansat kapinoivat aina 1000-luvulle saakka. Iwaten asukkaat kävivät laajamittaista kauppaa eteläisen Japanin kaupunkien sekä Korean ja jopa Kiinan kanssa. Heitä ei ollut kovin paljon, mutta heidän kauppasuhteensa toivat heille etuja, kuten paljon aseita sekä kiintoisasti myös suurempia ja parempia hevosia kuin muualla Japanissa. 
Japani piti Iwaten asukkaita uhkana itselleen ja kävi pitkällistä sotaa heitä vastaan. Vähitellen kampanja tuotti tulosta, ja kun samaan aikaan luonnonuskontoja tunnustaneita alkuasukkaita käännytettiin buddhalaisuuteen, pystyi Japanin kulttuuri edesauttamaan valloitusta. Vuoden 1000 jälkeen Iwate oli jo kiinteä osa valtakuntaa, lukuun ottamatta tiettyjä syrjäisten vuorten asukkaita, jotka elivät irrallaan yhteiskunnasta. Niitä, jotka vielä 1100-luvulla vastustivat keskushallintoa, ruvettiin kutsumaan ezoiksi. Heidän lukumääränsä lienee kuitenkin tässä vaiheessa ollut merkityksetön. Tästä eteenpäin Iwaten historia seuraa muiden Japanin syrjäisten maaseutualueiden historiaa.
Talous.
Iwate on leimallisesti maatalousmaata, ja sen maata on hyödynnetty jo tuhansia vuosia. Kauniit maisemat ovat säilyneet hyvin kaikkialla maaseudulla. Teollisuus on hyvin niukkaa, ja prefektuurin väestö on vähenemään päin muuttoliikkeen seurauksena. Moriokan ympäristössä on kuitenkin jonkin verran teollisuuslaitoksia, jotka ovat erikoistuneet puolijohde- ja tietoliikenneteknologian valmistukseen. Liikenneyhteydet ovat hyvän tie- ja rautatieverkoston varassa, sillä Iwatessa ei ole kunnollisia merisatamia.
Ruislimppu

Ruislimppu on paksu ja pehmeä, puolipallon tai pikemminkin kalotin muotoinen ruisleipä. Nimi on länsisuomalaista perua; idässä "limppu" on vanhastaan tarkoittanut pientä, ohutta kakkusta.
Pehmeätä leipää Länsi-Suomessa syötiin vain heti suurleipomusten jälkeen sekä juhlina, kun taas Itä-Suomessa oli tapana leipoa kerran viikossa niin, että pehmeää ruislimppua oli aina tarjolla.
Paksu leipä oli yleensä vähemmän hapanta kuin kuivattavaksi aiottu reikäleipä. Ruisleipätaikina hapatettiin perinteisesti taikinajuurella ja 1930–1940-luvulta lähtien helppokäyttöisemmällä leivinhiivalla.
Talvipuutarha

Helsingin Talvipuutarha on yleisölle avoin kasvihuone Helsingissä Eläintarhan alueella Töölönlahden pohjoispuolella osoitteessa Hammarskjöldintie 1 A. Talvipuutarhassa on nähtävillä laaja kirjo kasveja, joista merkittävä osa tropiikista.
Talvipuutarhan takana on yleisöltä suljettu Helsingin kaupunginpuutarha, jossa kasvatetaan muun muassa kukkia kaupungin puistoihin. Mäen korkeimmalla kohdalla on kaupunginpuutarhurin virka-asunto.
Talvipuutarhan rakennus rakennettiin alun perin kenraalimajuri Jakob Julius af Lindforsille, joka lahjoitti sen Suomen puutarhayhdistykselle. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Gustaf Nyström. Talvipuutarha avattiin yleisölle 1893. Lahjoittajan toivomuksen mukaisesti pääsy kokoelmiin on alusta lähtien ollut maksuton. Helsingin kaupunki osti vuonna 1907 talvipuutarhan sekä muut puutarhayhdistyksen rakennukset, joiden alueelle kaupunginpuutarha luotiin.
Lasinen rakennus on kolmiosainen, palmuhuone, kaktushuone ja länsisiipi. Talvipuutarhassa oli ennen vuonna 2012 valmistunutta remonttia kaikkiaan noin kaksisataa vierasperäistä kasvia, kattoon asti ulottuvia palmuja ja satavuotiaita kamelioita. Toinen kamelioista kuoli. Päädyssä on seinämaalaus, jonka on 1893 tehnyt Salomo Wuorio.
Talvipuutarhan kasvihuoneissa on lapsille suunnattuja erityisnäyttelyitä: joulu- ja pääsiäissisustukset. Aikaisemmin pääsiäissisustukseen kuuluivat pienet tiput, mutta keväällä 2006 niitä ei tuotu esille lintuinfluenssapelon takia. Isossa kasvihuoneessa on myös allas, jossa ui koikarppeja. 
Talvipuutarhan edessä, kohti Töölönlahden rantaa pitkin kulkevaa Helsinginkatua, on pengerretty ruusutarha. Paikka on lämmin ja aurinkoinen. Niinpä se on ensimmäisiä paikkoja, joissa sipulikukat nousevat keväällä.
Peruskorjaus.
Talvipuutarha oli suljettuna remontin takia keväästä 2010 syksyyn 2011. Remonttiin jouduttiin, kun vuonna 2007 tehty kuntotarkastus paljasti, että teräsrunko on huonokuntoinen. Remontissa kaikki lasit irrotettiin, murskattiin ja vietiin kaatopaikalle, sillä kitin vuoksi niitä ei voinut kierrättää. Murskaa tuli 40 tonnia. Teräsosat hiekkapuhallettiin ja maalattiin. Säilyneet kasvit istutettiin kesän 2011 aikana uudelleen, jopa kuolleen kamelian runko säilytettiin köynnöstukena. Suuria rahapuita ja monia korkeita kasveja ei voitu säilyttää.
Puutarhaan on tuotu uusia kasveja Helsingin ja Tarton yliopistojen kasvitieteellisistä puutarhoista. Huonekuuset kaadettiin, koska niitä ei voitu siirtää. Niiden hävittämisen ansiosta suihkulähdeallas näkyy paremmin, samoin Wuorion tekemä seinämaalaus.
Mr. Bad Guy

Mr. Bad Guy on Queenin laulajana tunnetuksi tulleen Freddie Mercuryn ensimmäinen sooloalbumi. Se äänitettiin vuosina 1984–1985 ja julkaistiin 29. huhtikuuta 1985. Levy-yhtiö oli Columbia Records. Kaikki albumin yksitoista kappaletta ovat Freddie Mercuryn kirjoittamia. Hän on omistanut kyseisen albumin kissoillensa.
Albumin neljästä singlestä ensimmäinen oli "I Was Born to Love You", joka ylsi brittilistan sijalle 11. Kappale on sovitukseltaan syntetisaattori-riffien vetämä ja tahallisesti 1970-luvun diskomusiikkia muistuttava. Muut singlet olivat pianoballadi "Made in Heaven", "Living on My Own" ja "Love Me Like There's No Tomorrow". "Living on My Own" on syntetisaattorilla tehdyn bassoriffin hallitsema, mutta mukana on myös paljon pianoa ja scat-vokaaleja. Albumin päättävä "Love Me Like There's No Tomorrow" on myös pianoballadi, samoin kuin B-puolen "There Must Be More to Life than This".
Levyn avausraita "Let's Turn It On" sekä "Foolin' Around" ovat syntetisaattorivetoista poppia. "Your Kind of Lover" taas on gospel-tyylinen nopea pianokappale. Levyn nimikappale on parodia 1960- ja 1970-luvun James Bond -elokuvien roistoista kertovista kappaleista, ja kappale on sovitettu samaan tapaan mahtipontisesti. Kappaleen roisto, Mr. Bad Guy, on Mercury itse. "Man Made Paradise" on humoristinen kappale, jonka lopussa on moniäänistä vokaaliharmoniaa "Bohemian Rhapsodyn" tyyliin. "My Love Is Dangerous" on albumin rockmaisimpia kappaleita kitarariffeineen.
"Living on My Own" julkaistiin kokonaan uudelleen miksattuna vuonna 1993, jolloin se nousi Britannian virallisen singlelistan kärkeen ja keräsi kolmetoista listaviikkoa. Kappaleet "I Was Born to Love You" ja "Made in Heaven" lisättiin vuonna 1995 julkaistulle Queenin "Made in Heaven" -albumille kokonaan uusilla miksauksilla, joissa alkuperäisistä versioista on jäljellä vain Mercuryn laulu.
Levy on ollut pitkään pois myynnistä. Se on tosin ollut saatavana osana erästä kolmen CD:n kokoelmaa.
Varaustiheys

Varaustiheys on sähköopissa termi, joka kuvastaa sähköisen varauksen jakaumaa ja se voi tarkoittaa joko lineaarista varaustiheyttä, pintavaraustiheyttä tai tilavuusvaraustiheyttä. 
Lineaarista varaustiheyttä eli viivavarausta merkitään symbolilla "λ" ja se kuvastaa sähkövarauksen jakaumaa viivamaisen kappaleen pituusyksikköä kohti. SI-yksiköissä se voidaan ilmoittaa coulombina metriä kohden (C/m). Pintavaraustiheys eli pintavaraus "σ" sen sijaan ilmaisee varauksen määrän pinta-alayksikköä kohden (C/m2). Tilavuusvarausjakaumaa eli yksinkertaisesti varaustiheyttä merkitään symbolilla "ρ" ja se kuvaa varauksen määrän tilavuusyksikköä kohden (C/m3).
Buster Brown

Buster Brown on sarjakuvahahmo, jonka Richard Felton Outcault loi vuonna 1902. Hahmo yhdistetään Brown Shoe Companyyn. Hahmon etunimi on peräisin joko suoraan tai epäsuorasti Buster Keatonilta, joka oli siihen aikaan vaudevillen suosittu lapsitähti. Vintiömäinen vesseli on saanut osan piirteistään pojalta, joka asui lähellä Outcaultin kotia (Flushing, New York). 
Buster Brown, hänen sisarensa Mary Jane ja koiransa Tige olivat hyvin tunnettuja Yhdysvalloissa 1900-luvun alussa. Tigeä pidetään amerikkalaisen sarjakuvan ensimmäisenä puhuvana lemmikkinä; ja kuten niin monilla sen seuraajillakin, aikuiset eivät huomaa sen puhetta.
Sarjakuva alkoi New York Heraldissa 4. toukokuuta 1902. Outcault erosi William Randolph Hearstin palveluksesta 1906. Oikeudenkäynnin jälkeen Outcault sai jatkaa strippinsä piirtämistä, nyt nimettömänä, Hearstin lehdissä. Heraldissa sarjan piirtämistä jatkettiin muiden tekijöiden voimin. Outcault piirsi sarjaansa vuoteen 1911, Heraldin versio jatkui vuoteen 1921.
Stern Bros. tuotti Buster Brownista sarjan lyhytelokuvia 1920-luvun loppupuolella. Pete the Pup (Tigen roolissa) ja ohjaaja Gus Meins siirtyivät myöhemmin suosittuun komediasarjaan Our Gang (Little Rascals).
Brown Shoe Co. osti Buster Brownin oikeudet ja uusi kenkämerkki esiteltiin yleisölle St. Louisin maailmannäyttelyssä vuonna 1904. Tuotemerkkiä käytetään nykyään Brownin kengissä. Kenkäkaupoissa, tavarataloissa ja teattereissa kiersi Buster Brownia esittäviä kääpiöitä kenkiä markkinoimassa 1904–1930.
Amerikalainen kuvakirja (Minerva, 1904), jota pidetään ensimmäisenä suomenkielisenä sarjakuvakirjana, sisälsi (ehkä uudelleen piirrettyinä) vanhoja yhdysvaltalaisia sanomalehtisarjakuvia, joista yksi oli Buster Brown. Sirkka-lehdessä Buster Brown esiintyi nimellä Ville Veitikka (Ville-veitikan autokepponen, Sirkka 13/1926).
Hormonihoito

Hormonihoito on lääketieteen hoitomuoto, jossa elimistöön tuodaan keinotekoisesti valmistettua hormonia kehon toimintojen, esimerkiksi solunjakautumisen säätelemiseksi. 
Tyypillisesti käytettyjä hormoneita ovat kasvu- ja sukupuolihormonit. Ehkäisypillereitä voidaan pitää hormonihoidon yleisimpänä muotona.
Muita käyttökohteita ovat
Axel Olof Freudenthal -mitali

Axel Olof Freudenthal -mitali oli Ruotsalaisen kansanpuolueen vuosina 1937–2007 jakama mitali. Se on nimetty tunnetun suomenruotsalaisen kielentutkijan ja svekomaanin Axel Olof Freudenthalin mukaan. 
Ainoa kultainen Freudenthal-mitali on myönnetty Elisabeth Rehnille. Hopeisia mitaleita on jaettu 16 ja pronssisia 29.
Mitali.
Mitali perustettiin 12. joulukuuta 1936, kun Axel Olof Freudenthalin (1836–1911) syntymästä oli kulunut sata vuotta. Mitalia lyötiin kultaisena, hopeisena ja pronssisena. Mitali on pyöreä ja sen läpimitta on 55 millimetriä. Mitalissa on Axel Olof Freudenthalin kuva, nimi ja elinaika. Mitaliin on kuvattuna myös tyylitelty viikinkilaiva sekä riimukirjoituksena teksti "Begrunda hövdingens gärning". Mitalin suunnitteli kuvanveistäjä Gerda Qvist.
Puolueen hallitus jakoi Freudenthal-mitalia palkintoperustelujen mukaan suomenruotsalaisuuden kannalta erityisen ansioituneille henkilöille. Se voitiin myöntää myös suomenruotsalaisen kulttuurielämän merkittävälle edustajalle tai erittäin ansioituneelle ulkomaan kansalaiselle.
Keskustelu.
Freudenthal oli 1800-luvulla nousseen svekomaanisen liikkeen johtava ideologi. Hän tukeutui August Sohlmanin ajatukseen, että tšuudilaiseen rotuun kuuluvat suomalaiset edustivat henkiseltä kehitykseltään alempaa tasoa germaanikansoihin verrattuna. Hän nojautui myös Carl Säven esittämään oppiin, jonka mukaan ruotsalaisuus oli Suomessa länsimaisen kulttuurin etuvartioasema ”idän barbariaa” vastaan. Koska kansa eli kielensä mukana, täytyi ruotsinkielisten säilyäkseen säilyttää kielensä.
Mitalia ei ole jaettu vuoden 2007 jälkeen. Vuonna 2013 perussuomalaisten kansanedustaja Jussi Niinistö arvosteli mitalin jakamista blogissaan kysymällä, miten ”tunnetun rasistin nimellä voidaan jakaa mitalia?” RKP:n viestintäpäällikkö Marcus Hagstrom kommentoi, että mitalia ei anneta rasismin edistämisestä, mutta koska väitteet rasistiyhteyksistä ja Freudenthalin rotuopista ovat tulleet mitalin yhteydessä yhä enemmän esille, on mitalin asemaa pohdittu puolueessa.
RKP:n puheenjohtaja Carl Haglund sanoi, että RKP ei enää jaa mitalia, koska vaikka Freudenthal olikin ansiokas kielentutkija, ”Freudenthalin mielipiteet olivat kyseenalaisia” ja RKP ei ”halua jakaa palkintoa, joka loukkaa ihmisiä”.