Paulin Joachim

Paulin Joachim (20. syyskuuta 1931 Cotonou Ranskan Dahomey – 24. marraskuuta 2012 Pariisi, Ranska) tunnettiin myös nimellä Paulin Joachim Branco de Souza oli beniniläinen runoilija, journalisti ja kirjallisuuskriitikko. Paulin Joachimin ajattelussa kuvastuivat mielikuvat afrikkalaisten ja eurooppalaisten realiteettien välillä.
Joachim sai peruskoulutuksensa Beninissä ja Gabonissa ja aloitti vuonna 1950 lakiopinnot Lyonin katolisessa yliopistossa. Hän suoritti journalismin tutkinnon Pariisissa 1950-luvun lopulla. Hänestä tuli vuonna 1971 Ranskan kansalainen. Hän toimi yhteistyössä ranskalaisen runoilijan Philippe Soupault'n kanssa.
Joachimin runoteokset ovat "Un nègre raconte" ('Neekeri kertoo', 1954), "Anti-grâce" (1967) ja "Oraison pour un Re-naissance" (1984). Hän oli aikakauslehti "France Noirin" politiikan toimittaja,aikakauslehti "Bingon" päätoimittaja ja "African Décennien" johtaja. Vuonna 2006 Joachimille myönnettiin W. E. B. Du Bois -instituutin W. E. B. Du Bois -mitali.
Ura.
Opiskeluajan jälkeen Joachim työskenteli ranskalaisen surrealistirunoilija Philippe Soupault'n sihteerinä. Soupault vaikutti jossain määrin Joachimin runouteen. Nämä vaikutteet erottavat hänen tuotantonsa afrikkalaisista aikalaisrunoilijoista.
Joachim oli teini-ikäisenä kiinnostunut senegalilaisesta runoilijasta ja Afrikan itsenäisyysliikkeen poliittisesta johtajasta Leopold Senghorista, jota mustat afrikkalaiset ja afrikanamerikkalaiset ihailivat. Senghorin ja Afrikan itsenäisyysliikkeen taisteluiden innostamana 1950-luvulla Joachim alkoi kirjoittaa vakavammin. Hän kirjoittaa:
Joachim on myös todennut: "Senghor oli ensimmäinen, joka antoi minulle ylpeyttä rotuni tähden ja osoitti minulle vereni henkiset voimat."
Joachim alkoi kirjoittaa kritiikkiä ranskalaisiin lehtiin "Tam-tam" ja "Présence africaine" 1950-luvun alussa. Ensimmäinen julkaistu runokirja oli "Un nègre raconte" ('Neekeri kertoo'), 1954 ja hänestä tuli "France-Soir"-sanomalehden politiikan toimittaja 1950-luvun lopulla. Vuonna 1960 hän perusti Dakarissa aikakauslehden "Bingo". Lehti tarjosi foorumin vilkkaalle debatille Afrikan kirjallisuuden suuntauksista, jotka 1960-luvulla alkoivat nauttia ensimmäistä kertaa maailmanlaajuista mainetta. Joachim työskenteli "Bingon" päätoimittajana vuosina 1960-70 Ranskassa ja Senegalissa.
Joachim ylisti kirjailijoita, joiden teokset välittivät tarkkoja, realistisia vaikutelmia afrikkalaisesta elämästä ja jotka hänen arvioidensa mukaan antoivat panoksensa Afrikan uusien, nousevien kansakuntien kulttuureihin. Joachim kannusti afrikkalaisia kirjailijoita kirjoittamaan omille kansoilleen eikä tavoittelemaan hyväksyntää ulkomaisilta yleisöiltä. Toisessa artikkelissa hän laajentaa samaa ajatusta:
Vaikka Joachim ei kritiikissään ollut erityisen poliittinen, hän ylisti usein kirjailijoita, jotka ottivat esille kolonialismin vastaisia teemoja. Hänen useista kirjoituksistaan tunnistaa Senghorin laajasti keskustellun ajatuksen negritudesta, jonka mukaan taiteissa kuuluu erityisesti mustaihoisten ääni.
Afrikan perintö.
Ajan kriitikoiden huolenaiheisiin kuului sen pohtiminen, miten tulisi suhtautua Afrikan perinteisiin kulttuureihin ja siirtomaa-aikaa edeltäneeseen menneisyyteen. Joachim varoitti afrikkalaisia kirjailijoita "Kadotettu paratiisi" -kompleksista. Hän väitti, että "on kehityttävä, jotta voi varmistaa paikan uudessa maailmassa, ja että päinvastaisen suunnan valinta tarkoittaa itsensä tuomitsemista pysähtymiseen ja asettumista toisten tukahdutettavaksi".
Senegalilainen runoilija David Diop huomasi ironisesti saman sävyn Joachimin omassa runokokoelmassa "Un nègre raconte", kun hän kirjoitti: “Pahoittelen ylitsevuotavan idyllistä kuvausta varhaisten aikojen Afrikastamme teknologisen Euroopan vastakohtana." 
Aiheesta keskusteltiin vilkkaasti, ja afrikkalaiset kirjailijat sekä kiintyivät että halusivat etäännyttää itsensä aikansa eurooppalaisesta kehityksestä. Joachimin omassa runoudessa voi nähdä saman jännitteen. Lähes kaikkien aikansa afrikkalaisten runoilijoiden tavoin hänen runonsa heijastelevat siirtomaavallan miehityksen brutaalisuutta. Hän kirjoitti tiheällä ja elävällä kielellä, johon vaikutti selvästi eurooppalainen modernismi. Runossa "Hautaus" (1967) hän kirjoittaa: