Utamaro

Kitagawa Utamaro (; noin 1753 Kyonan – 31. lokakuuta 1806 Edo) oli japanilainen kuvittaja ja maalari, joka tunnetaan yhtenä Edo-kauden (1600–1867) ukiyo-e-tyylisuunnan arvostetuimmista puupiirroskuvien suunnittelijoista. Usein pelkästään nimellä Utamaro kutsuttu kuvittaja oli "bijingan" eli ’kauniiden naisten kuvien’ mestari.
Utamaro julkaisi yhteistyössä kustantajansa Tsutaya Jūzaburōn kanssa vuodesta 1783 alkaen noin viidentoista vuoden ajan korkealaatuisia kuvakirjoja ja painokuvasarjoja. Bijinga-kuvien lisäksi Utamaro suunnitteli eroottisia shunga-puupiirroksia ja kuvitti luontoa käsitteleviä kirjoja, jotka toteutettiin yhdessä kyōka-runoilijoiden kanssa. Häneltä tunnetaan yli 2 000 puupiirrosta ja noin sata kuvitettua kirjaa.
Utamaro oli ainoa puupiirrosten mestari, josta tuli jo elinaikanaan tunnettu koko Japanissa. Nykyisin Utamaro on yksi maan taiteen ikoneista. Kun japanilaista taidetta tuotiin Eurooppaan 1800-luvun lopussa, Utamarosta tuli arvostettu myös ranskalaisten impressionistien keskuudessa. Hän on yksi ukiyo-e-suunnittelijoista, joiden työt vaikuttivat japonismina tunnetun tyylisuunnan syntyyn. Nykyisin häntä pidetään yhtenä ukiyo-e-tyylisuunnan merkittävimmistä suunnittelijoista Hokusain ja Hiroshigen ohella.
Elämä ja ura.
Varhaisvuodet, perhe ja opinnot (1753–1782).
Utamaron varhaisista vaiheista tiedetään vain vähän. Hän syntyi ilmeisesti provinssien pikkukaupungissa nimellä Kitagawa Icihitarō vuonna 1753. Ajan tapojen mukaisesti hän muutti nimeään useita kertoja elämänsä aikana. Aikuisena hänen henkilökohtainen nimensä oli ensin Yūsuke ja myöhemmin Yūki. Vuonna 1783 Utamaro meni naimisiin rikkaan sake-kauppiaan tyttären kanssa. Liitto oli todennäköisesti hänen kustantajansa järjestämä. Vaimosta ja Utamaron perhe-elämästä tiedetään vain vähän, eikä varmuudella tiedetä, oliko Utamarolla lapsia.
Utamaro opiskeli Kanō-koulukunnan maalarin ja haiku-runoilijan Toriyama Sekienin (1712–1788) opissa. Hän debytoi vuonna 1775 ukiyo-e-kuvittajana nimellä Kitagawa Toyoaki. Ensimmäinen varmasti Utamaron tekemäksi tunnistettu työ on kansikuva kabuki-kirjaan "Shijū hatte koi no shawake", jota jaettiin yleisölle teatterissa.
Utamaron varhaiskauden kuvituksissa on nähtävillä Katsukawa Shunshōn voimakas vaikutus. Hänen varhaiset teoksensa eivät osoittaneet poikkeuksellista lahjakkuutta. Hän työskenteli kirjankuvittajana noin kymmenen vuotta ennen kuin muutti syksyllä 1782 nimensä virallisesti Utamaroksi, ilmeisesti tulevan kustantajansa järjestämissä juhlissa, joiden tarkoitus oli esitellä uusi suunnittelija Edon ukiyo-e-piireissä. Utamaron elinaikana hänen nimensä lausuttiin ”Utamaru”.
Yhteistyö Tsutaya Jūzaburōn kanssa alkaa (1783–1790).
Vuonna 1783 Utamaro aloitti yhteistyön pitkäaikaisen kustantajansa Tsutaya Jūzaburōn kanssa. Utamaro muutti asumaan Tsutayan taloon, joka oli vain lyhyen matkan päässä Edon laillistetun ilotalokorttelin Yoshiwaran pääportista. Utamaron varhaiset työt kustantajalleen olivat suosittujen gesaku-viihderomaanien kuvituksia ja yksittäisiä kuvia kabuki-näyttelijöistä ("yakusha-e"). 1780-luvun alussa hän kuvitti myös nimellä "kibyōshi" (’keltakantiset kirjat’) tunnettuja Shimizu Enjūn kirjoittamia kuvakirjoja. Kibyōshi-kirjoja pidetään ensimmäisinä esimerkkeinä aikuisille suunnatusta japanilaisesta sarjakuvasta.
Vuosien 1786–1790 välillä Tsutaya kustansi useita Utamaron kuvittamia "kyōka ehon" -kirjoja, jotka uudistivat koko genreä. Kirjoissa kyōka-runouden koomiset säkeet yhdistyivät Utamaron kuvituksiin. Aiemmin kyōka-kirjat olivat olleet yksivärisiä ja pienikokoisia. Utamaron kuvittamat teokset olivat suurikokoisia moniväripainoksia. Kirjat olivat tärkeitä Utamaron kehityksen kannalta, sillä hän pääsi kokeilemaan "nishiki-e"-monivärikuvien suunnittelua. Kirjojen kuvat kukista ja linnuista ("kachō-e") toivat puupiirroksiin uudenlaista realismia. Samaan aikaan Utamaro suunnitteli ensimmäiset bijinga-kuvansa, joissa näkyi hänen oma tyylinsä. Aiemmissa kuvissa oli näkynyt vahvana ajan hallitsevan bijinga-suunnittelijan Torii Kiyonagan (1752–1815) vaikutus. Vuonna 1788 Utamaro julkaisi myös tunnetuimman eroottisen työnsä, shunga-albumin "Tyynyn runo".
Kustantaja Tsutayasta ja hänen löydöstään Utamarosta tuli puupiirrosten uusia tähtiä. Vuosien 1787–1793 Kansei-uudistusten yritykset sensuroida kustannustoimintaa osuivat kuitenkin työpariin erittäin raskaasti. Tsutayan julkaisemia lyhyitä satiirisia novelleja ("sharebon") kirjoittanut kyōka-runoilija Santō Kyōden tuomittiin 50 päivän vankeuteen. Tsutayaa rangaistiin takavarikoimalla puolet hänen omaisuudestaan.
Bijinga, uran huippukausi ja Tsutayan kuolema (1791–1797).
Tsutaya ja Utamaro onnistuivat löytämään yhteiselle työlleen kuitenkin uuden väylän. Vuosista 1790–1791 lähtien Utamaro ryhtyi suunnittelemaan pelkästään bijinga-puupiirroksia. Hän uudisti genreä tuomalla siihen kokonaan uuden lähikuvakoon "ōkubi-e" (kirjaimellisesti ’suuren pään muotokuva’). Utamarosta tuli bijingan tunnustetuin mestari ja näkyvä hahmo myös Edon taide- ja kirjallisuuspiireissä.
Utamaro kokeili erilaisia painotekniikoita ja suunnitteli lyhyen ajanjakson aikana suuren määrän puupiirroksia. Todennäköisesti nopean julkaisutahdin mahdollisti kiinteä suhde kustantaja Tsutayaan. Utamaro suunnitteli 1790-luvulla tunnetuimmat ja arvostetuimmat kuvasarjansa. Hän oli nyt uransa huipulla. Utamaro alkoi käyttää töidensä signeraamiseen sinettiä, jossa luki vapaasti suomennettuna ’näillä töillä perustan oman taloni’. Myös Tsutaya toipui Kansei-uudistusten rangaistuksista. Kun luotettu kustantaja Tsutaya kuoli vuonna 1797, isku oli Utamarolle vaikea.
Hideyoshin tapaus ja uran päätös (1798–1806).
Tsutayan kuoleman jälkeen Utamaro työskenteli lähes 60 eri kustantajan kanssa, mutta hänen työnsä laatu ei enää palannut huippuvuosien tasolle. Vuonna 1804 Utamaro joutui koko Edo-kauden tunnetuimman sensuuritapauksen uhriksi. Hän suunnitteli sarjan painokuvia, joissa esiintyivät 1500-luvun hallitsijan Toyotomi Hideyoshin vaimo ja rakastajattaret. Shōgunaatti oli erityisen huolestunut valtarakennetta ja sosiaalista järjestystä uhkaavista julkisista teoista ja teoksista. Tässä ajattelussa myös aiempien hallitsijoiden loukkaaminen oli vaarallista. Utamaro ei ollut peitellyt kohdettaan, vaan oli nimennyt Hideyoshin naiset kuviinsa heidän oikeilla nimillään. Hänet tuomittiin kunnianloukkauksesta viettämään kolme päivää vankeudessa ja 50 päivää käsiraudoissa. Vaikka Utamaro jatkoi kuvien suunnittelua, hän ei koskaan päässyt yli rangaistuksen aiheuttamasta järkytyksestä.
Utamaro kuoli vuonna 1806 53 vuoden ikäisenä. Hänet haudattiin Senkō-jin temppeliin Asakusassa. Sittemmin temppeli hautoineen on siirretty Setagayan alueelle.
Tyyli ja genret.
Utamarolta tunnetaan yli 2 000 puupiirrosta, yli 120 bijinga-kuvasarjaa, lähes sata kuvitettua ehon-kuvakirjaa ja noin 30 maalausta. Utamaro suunnitteli puupiirroksia lähes kaikissa vakiintuneissa puupiirrosgenreissä, esimerkiksi soturikuvia tunnetuista historiallisista hahmoista ("musha-e") ja kuvia kabuki-näyttelijöistä ("yakusha-e"). Hänen tunnetuimmat ja arvostetuimmat työnsä ovat kuitenkin kuvia kauniista naisista ("bijinga"), eroottisia kuvia ("shunga") ja luontokuvia esimerkiksi linnuista, kukista ja hyönteisistä ("kachō-e").
Bijinga.
Utamaro tunnetaan erityisesti naisten kuvaajana. Juuri Utamaron töiden vuoksi joskus ukiyo-e-puupiirrosten huippukaudeksikin kutsuttu ajanjakso 1780–1800 tunnetaan varsinkin naiskuvistaan. Bijingan aihe olivat Edon laillistetun Yoshiwaran ilotalokorttelin prostituoidut ja viihdyttäjät. Tokugawa-shōgunaatin hallintokaupunki Edo oli tunnettu viihteen, muodin ja kevytmielisten nautintojen kaupunkina. Kuvattu maailma oli kaukana aikansa keskivertojapanilaisen elämänpiiristä ja arkielämästä. Tästä tuli myös koko tyylisuunnan nimi "ukiyo-e," ’kelluvan maailman kuvat’.
Utamaron kuvissa esiintyivät usein nimetyt prostituoidut Yoshiwaran ilotaloista. Yoshiwara oli Utamarolle tuttu, sillä hän asui uransa alkuaikoina Tsutayan talossa alueen pääportin läheisyydessä. Talossa oli myös puupiirroskauppa, jossa myytiin Tsutayan kustantamia "Yoshiwara saiken" -opaskirjoja Yoshiwaran vieraille. Kauppa jatkoi toimintaansa, vaikka Tsutaya muuttikin myöhemmin lähemmäksi Edon keskustaa.
Bijinga-kuvien naiset olivat usein nuoria korkealuokkaisia prostituoituja tai viihdyttäjiä, jotka olivat ilotalojen tavallisille asiakkaille tavoittamattomissa olevia elokuvatähtien kaltaisia unelmia. Todellisuus kuvien takana oli kuitenkin raadollisempi. Monet naisista olivat ihmiskaupan uhreja. Heidät oli jaettu eri kategorioihin arvostuksen mukaan ja halutuimpienkin aika huomion kohteena oli ohimenevä. Utamaro kuvasi painokuvissaan kuitenkin kaikkien sosiaaliluokkien naisia, eivätkä kaikki hänen kuviensa naiset olleet prostituoituja tai Yoshiwarasta. Utamaron aihe olivat naiset ja heidän kauneutensa riippumatta yhteiskuntaluokasta, iästä tai ammatista.
Utamaron vanhaisissa bijinga-töissä näkyvät vaikutteet Torii Kiyonagalta (1752–1815) ja Kitao Masanobulta (1761–1816). Noin vuodesta 1791 alkaen hän uudisti bijinga-genreä. Useimmat ukiyo-e-kuvittajat olivat esittäneet naiset kokokuvissa, usein ryhmissä. Kuvat keskittyivät tyyliin, uusimpaan kimonomuotiin ja kankaiden painokuvioihin. Utamaro ryhtyi suunnittelemaan yksittäisten naisten kuvia, jotka oli rajattu tiukasti lähikuviin. Tyyliä kutsuttiin nimellä "ōkubi-e", kirjaimellisesti ’suuren pään muotokuva’. Pääosassa olivat naisten kasvonilmeet ja persoonallisuus. Utamaro otti kuviinsa vaikutteita Katsukawa-koulukunnan kabuki-näyttelijöitä kuvanneista ōkubi-e-kuvista.
Utamaro kuvasi bijinga-kuvissaan muiden 1700-luvun lopun puupiirrosten tavoin idealisoitua naiskauneutta. Kuvat esittivät usein nuoria, pitkiä ja hoikkia naisia, joilla oli pikimustat hiukset ja virheettömät piirteet. Kasvot kuvattiin lähes aina profiilissa tai puoliprofiilissa, koska niitä oli käytössä olleella painotekniikalla vaikeaa esittää edestä. Emotionaaliset muutokset tai persoonallisuus on esitetty hyvin pienillä vihjeenomaisilla nyansseilla. Utamaron tunnetuimpien painokuvien väriskaala on hillitty. Kuvia hallitsevat pehmeät teenruskeat, vaaleanharmaat ja malvan sävyt. Kansei-uudistuksissa värien lukumäärää ja piirroksen tarkkuutta oli rajoitettu, mutta Utamaro onnistui suunnittelemaan suppeallakin värivalikoimalla selkeäpiirteisiä ja taiteellisesti korkeatasoisia kuvia.
Shunga.
Kuten lähes kaikki muutkin ukiyo-e-mestarit, Utamaro suunnitteli eroottisia ja nykykäsityksen mukaan avoimen pornografisia shunga-puupiirroksia. Monet tunnetuimmista ja levinneimmistä shunga-töistä ovat Utamaron suunnittelemia. On laskettu, että jopa 30 % hänen tunnetuista töistään on eroottisia kuvia tai kirjankuvituksia. Utamaroa on usein pidetty genren ylittämättömänä mestarina japanilaisten puupiirrosten historiassa.
Kachō-e.
Useat tutkijat ja historioitsijat nimeävät Utamaron hyönteisiä ja luontoa kuvaavat kachō-e-kuvat hänen merkittävimpien töidensä joukkoon. 1780- ja 1790-lukujen taitteessa Utamaro kuvitti useita "kyōka ehon" -teoksia. Teokset ovat 1700-luvun taidokkaimmin painettuja puupiirroskirjoja. Ne olivat todennäköisesti tarkoitettu vaativalle yleisölle, eikä vedostamisessa siksi säästelty kustannuksissa. Kirjoissa käytetään useita erikoispainotekniikoita, esimerkiksi kohopainatusta ja erikoisvärejä. Utamaron kuvituksissa näkyy hänen koulutuksensa Kanō-koulukunnan maalarin Toriyama Sekienin oppilaana. Kaksiosaisessa teoksessa "Ehon mushi erabi" onkin tunnettu Sekienin kirjoittama essee, jossa opettaja ylistää oppilaansa kykyjä luonnon tarkkailijana.
Merkitys.
Utamaro perusti oman koulunsa ja otti oppilaita. Oppilaat Tsukimaro, Hidemaro, Utamaro II, Bunrō ja Kiyomine jatkoivat opettajansa tyylillä. Utamaro oli omana aikanaan erittäin arvostettu suunnittelija. Hän oli ainoa ukiyo-e-mestari, josta tuli tunnettu nimi koko Japanissa jo elinaikanaan. Muut suunnittelijat olivat tunnettuja lähinnä paikallisesti Edossa. Utamaron työt levisivät myös ulkomaille jo hänen eläessään. Niitä vietiin todistetusti ainakin Kiinaan. Myös hollantilaiset kauppiaat ostivat Utamaron painokuvia Nagasakin satamassa.
Vastaanotto länsimaissa.
1800-luvun lopussa Utamaro oli yksi puupiirrosten suunnittelijoista, joiden töitä tuotiin Pariisiin. Kaksi ensimmäistä Pariisissa julkaistua japanilaisia puupiirroksia käsittelevää kirjaa esittelivät juuri Utamaron töitä. Ranskalaiset kriitikot nostivat Utamaron suurimpien renessanssitaiteilijoiden rinnalle. Painokuvat vaikuttivat erityisesti impressionistien töihin, joista useat hankkivat, omistivat ja jäljittelivät Utamaron painokuvia. Utamaro oli esimerkiksi Édouard Manet’n suosikki. Puupiirrosten vaikutus näkyy myös Vincent Van Goghin, Claude Monet’n, Paul Gauguinin ja Edgar Degas’n töissä. Ukiyo-e-kuvista omaksuttujen vaikutteiden seurauksena syntyi japonismina tunnettu tyylisuunta.
Utamaron maine kärsi länsimaissa 1900-luvun alussa. Useat brittiläiset ja yhdysvaltalaiset taidehistorioitsijat julkaisivat kirjoja, jotka tarkastelivat puupiirroksia ja ukiyo-e-tyylisuuntaa historiallisesta näkökulmasta. He yhdistivät tyylisuunnan Edon ’kelluvan maailman’ nousuun, kukoistukseen ja tuhoon. Ukiyo-e kuvattiin historiallisena kaarena, jossa Utamaro oli ensimmäinen esimerkki alkavasta rappiosta. Utamaro oli osa siirtymää, jonka aikana ukiyo-e laveni lopullisesti laajojen massojen populaarikulttuuriksi. Näkemys heijastui pitkään useiden keskeisten suunnittelijoiden arvostukseen. Nykyisin näkökulmaa pidetään usein esimerkkinä ongelmallisesta, elitistisestä ja orientalistisesta yrityksestä sovittaa Japanin kulttuuri länsimaiseen viitekehykseen. Näkemykset ovat kuitenkin vaikuttaneet myös myöhempiin esteettisiin tulkintoihin puupiirroskuvista. Myös Utamaroa pidettiin tekijänä, jota ei voinut verrata todellisiin ukiyo-e-mestareihin kuten Hokusaihin ja Hiroshigeen. Nykyisin Utamaroa pidetään länsimaissakin yhtenä ukiyo-e-tyylisuunnan merkittävimmistä kuvittajista. Etenkin hänen 1790-luvun töitään pidetään tyylisuunnan mestariteoksina.
Utamaro Suomessa.
Ateneumin taidemuseon kokoelmissa on useita Utamaron puupiirroksia. Osa on hankittu Antellin kokoelmiin vuonna 1908, osa saatu myöhemmin lahjoituksina yksityishenkilöiltä. Teoksia oli esillä näyttelyssä "Kirsikkapuun tuoksu" vuonna 2000. Utamaron teoksia oli esillä myös Helsingin kaupungin taidemuseon näyttelyssä "Kielletyt kuvat: Vanhaa eroottista taidetta Japanista" 20. marraskuuta 2002 – 26. tammikuuta 2003. Kummastakin näyttelyistä on julkaistu teos, jossa on esitelty myös Utamaron puupiirroksia.
Teokset.
Useat Utamaron työt olivat kaksi- tai kolmeosaisina julkaistuja kuvakirjoja tai puupiirrossarjoja, jotka julkaistiin "orihon"-albumeina. Albumeissa sarjojen kuvat oli liimattu yhteen kokoontaiteltavaksi haitarimaiseksi kirjaksi. Kuvien lisäksi Utamaron orihon-albumeissa oli yleensä kaksi sivua tekstiä ja kuvitettu etu- ja takakansi. Utamaro suunnitteli myös yksittäisiä puupiirroskuvia ja etenkin bijinga-genressä lyhyempiä kuvasarjoja.