tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Crystal Rollers

Crystal Rollers (CR) oli vuonna 1973 perustettu turkulainen keilailuseura. Seura perustettiin vuonna 1973 Turussa, ja sen toiminta hiipui 2000-luvun loppuvuosina. Seuran purkamiskokous pidettiin 18. kesäkuuta 2010.
Seura saavutti mainetta ja kunniaa vuosien varrella niin juniorien, nuorten, avoimen sarjan, seniorien kuin veteraanienkin kisoissa. Nykyään CR:n aloittamaa perintöä Turun seudulla jatkaa TPS Keilaajat ry.
Toiminta.
Seuralla oli toimintaa paikallisissa sarjoissa, henkilökohtaisissa kilpailuissa ja valtakunnallisissa sarjapeleissä ja turnauksissa. Seuran kotihallina toimivat Kupittaan keilahalli ja Aninkaisten keilahalli. Seura kuului Turun Keilailuliittoon (TKL) ja Suomen keilailuliittoon (SKL). Vuonna 2005 Suomen Keilailuliitto hyväksyi Crystal Rollersin miesten ykkössarjapaikan siirron Turun Weikoille (TuWe), jolloin Weikkoihin siirtyi 13 keilaajaa joista viisi mestaruusluokassa. Weikkojen sarjapaikka siirtyi 2010-luvulla TPS keilaajat ry:lle.
Seura myös järjesti kansallisen tason henkilökohtaisia kilpailuja sekä joukkueturnauksia Kupittaan ja Aninkaisten keilahallissa.
Nykyäänkin aktiivisilla keilaajilla on useilla CR-taustaa. Tunnetuimpia lienevät Turun keilailuliiton toiminnanjohtaja Kai Hildén, TPS:n liigajoukkueen Jarno Marjakangas ja RäMeen Henry Laine.
Saavutukset.
CR pelasi useaan otteeseen keilailun ylimmällä sarjatasolla. 1980 keilailun SM-sarja huipentui Crystal Rollersin kultamitaliin.
Muita saavutuksia.
1984-1985.
Tornados-turnamentin voitto.
1992-1993.
CR:n Toni Laine keilasi silloisen 6 sarjan Suomen ennätyksen 1580 (sarjakeskiarvo 263,3) Kupittaalla 20.12.1992.
1994-1995.
Miesten ykkössarja: voitto.
Tunnustukset.
CR ja sen jäsenet saivat useita tunnustuksia aktiivisesta ja pitkäaikaisesta toiminnasta keilailun hyväksi. TKL:n viirin CR sai 30-vuotisen taipaleen juhlinnan yhteydessä 20.04.2002. Seuran jäsen ja pitkäaikainen puheenjohtaja Tero Nordblom sai SKL:n kultaisen ansiomerkin nro. 141 kaudella 1996-97.
Weesen

Weesen on kunta ja vanha kaupunki Itä-Sveitsissä, Sankt Gallenin kantonissa. Siellä on vajaat 2 000 vakinaista asukasta.
Sijainti.
Weesen sijaitsee Walenseen länsipäässä ja järven pohjoispuolella kohoavilla Churfirstenvuorilla, jotka ovat osa Appenzellin Alppeja. Etelässä kunta rajoittuu Linthkanavaan, joka on Maagjoen oikaisu-uoma Walenseestä Zürichinjärveen.
Historiaa.
Weesen sijaitsee strategisella paikalla Alppien yli Churiin ja edelleen Zürichin kautta Pohjois-Sveitsiin johtavalla kauppareitillä. Tavarat kuljetettiin Walenseen poikki vesitse, sillä järven pohjois- ja etelärannat ovat hyvin jyrkkiä, käytännössä mahdottomia tavarankuljetukseen. 
Weesenillä sai kaupunkioikeudet ensi kerran 1300-luvun lopulla.
Liikenne.
Moottoritie A3 ja SBB:n rautatie Zürichistä kohti Churia kulkevat Linthkanavan eteläpuolitse Weesenin eteläpuolella.
Doug LaMalfa

Douglas Lee LaMalfa (s. 2. heinäkuuta 1960 Oroville, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko, joka on edustanut Kalifornian 1. vaalipiiriä Yhdysvaltain edustajainhuoneessa tammikuusta 2013 lähtien. Hän on naimisissa Jill LaMalfan kanssa. Pariskunnalla on neljä lasta.
Yhdystie 2560

Yhdystie 2560 on yhdystie joka kulkee Porin Noormarkusta saman kaupungin alueella sijaitsevaan Laviaan. Tien pituus on 46 kilometriä.
Tien osoitenimenä on "Finpyyntie" valtatien 23 kiertoliittymästä yhdystien 2555 kiertoliittymään, "Laviantie" vanhalle Porin ja Lavian kuntarajalle, "Noormarkuntie" Tuunajärventien risteykseen, ja "Riihontie" koko loppumatkan eli kantatien 44 risteykseen.
Jasskoje

Jasskoje tai Jassy () on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Pustoškan piirissä. Järvi sijaitsee Bežanitsyn ylängön tunnetulla järvialueella.
Maantietoa.
Järvi on 5,9 kilometriä pitkä, 1,6 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 5,69 neliökilometriä eli 569 hehtaaria. Kaakko-luode-suuntaisella järvellä on paljon niemiä ja esimerkiksi luoteispäässä Zuin () kylässä sijaitsee 700 metriä pitkä asuttu niemi. Levein niemi on muodostunut Ustjen () kylässä Velikajan joensuun ympärille, sillä se on yli 500 metriä pitkä ja samalla yli 600 metriä leveä. Velikaja mutkittelee niemellä ennen kuin se laskee järveen. Siinä on seitsemän saarta, joiden yhteispinta-ala on 29 hehtaaria. Suurimmat kolme saarta sijaitsevat luoteispäässä järveä rantojen lähettyvillä. Järvenselällä ei ole saaria lainkaan. Järven keskisyvyys on 11,5 metriä ja syvänteessä on 24 metriä syvää. Luoteispäässä sijaitsevat pikkukylät Zui ja Drakunovo (). Ustjen vastarannalla sijaitsevat vierekkäin Simonovo () ja Jassy. Kylien ympärillä ympärillä levittäytyvät peltomaat ja niityt ulottuvat rannoille asti. Muualla on metsämaata. Pustoškan ja Opotškan välinen maantie E95 eli P-23 kulkee järven lounaispuolella alle kahden kilometrin päästä ohite.
Luontoarvoja.
Järvessä elää ainakin hauki, ahven, särki, lahna, muikku, seipi, turpa, säyne, mutu, suutari, made, kiiski, sorva, rantanuoliainen, allikkosalakka, mutakala, törö, salakka, pasuri, punasalakka, ruutana, nieriä, simppu ja kymmenpiikki, sekä jokirapua on niukasti. Järven kivisellä pohjalla on hiekkaa ja silttiä.
Vesistösuhteita.
Jasskoje sijaitsee Velikajan valuma-alueella. Velikaja on Velikajan valuma-aluen pääuoma ja valuma-alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen eteläisimmän osan. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. 
Järven pohjoisosaan laskee pohjoisesta suo-oja, joka virtaa Jaškovon () kylän läpi. Itäisen kylän Gajevon () takaa suurelta Gajovkij Mohin () suolta lähtevät kaivetut ojat keräävät matkallaan peltolaueiden vesi ja johtavat ne järveen tulevan Veikajan uomaan ennen sen laskua järveen. Järven kaakkoispuolella sijaitsevan järven Golovinskoje () laskuojasta ei karttojen avulla voi päätellä mitään. Järven valuma-alueen koko on lähteestä riippuen 730 tai 1 725 neliökilometriä . Suuri valuma-alue selittyy Velikajan valuma-alueella. Järvi on Velikajan läpivirtausjärvi, ja Velikaja jatkaa eteenpäin länsirannasta laskien kilometrin päässä Jezerištšeen. Uoman edellinen järvi on 10 kilometrin päässä sijaitseva Zavolotskoje.
Kilpailumanipulaatio

Kilpailumanipulaatio (tai tulosmanipulaatio, ottelumanipulaatio) on hyötymistarkoituksessa tehtyä vääristävää vaikuttamista urheilukilpailun tai ottelun kulkuun tai lopputulokseen.
Manipuloinnin motiivina voi olla kilpailullinen menestys, urheiluvedonlyönti tai rahanpesu. Joskus mukana on kansainvälistä järjestäytynyttä rikollisuutta, joka muodostaa laajan ja tehokkaan verkoston ja käyttää hyväkseen eri maiden lainsäädäntöjen eroavaisuuksia.
Kilpailumanipulaatiota pidetään uhkana, sillä sen katsotaan uhkaavan urheilun arvoja ja koskemattomuutta sekä vaarantavan maineensa menettäneiden urheiluseurojen toiminnan ja olemassaolon.
Manipulointi voi olla eritasoista. Esimerkiksi tenniksessä vedonlyöjä voi tarjota pelaajalle rahaa koko ottelun häviämisestä tai vain tietyn pelin tai erän häviämisestä.
Suurin osa kilpailumanipulaatiosta tapahtuu alemman tason kilpailuissa, sillä niissä on haavoittuvia tahoja, matalan palkkatason pelaajia tai urheilijoita, vähän televisio- ja medianäkyvyyttä sekä vähäinen yleisökiinnostavuus.
"Sopupeli" on ottelumanipulaatiota, jossa vastakkain pelaavat joukkueet ovat keskenään sopineet ottelun lopputuloksesta.
Yhdystie 2555

Yhdystie 2555 on yhdystie joka kulkee Porin Ruosniemestä saman kaupungin alueella sijaitsevaan Noormarkkuun. Tien pituus on 10 kilometriä.
Tien osoitenimenä on "Ruosniementie" yhdystien 2550 risteyksestä katuverkon päätekohtaan, "Ahteentie" Koliahteen pohjoislaidalle, ja "Finpyyntie" koko loppumatkan eli yhdystien 2560 kiertoliittymään.
Yhdystie 2471

Yhdystie 2471 on yhdystie joka kulkee Kokemäen Tulkkilasta saman kaupungin alueella sijaitsevaan Sonnilaan. Tien pituus on 3 kilometriä.
Tien osoitenimenä on "Satakunnantie" Risteentien risteykseen ja "Sonnilantie" koko loppumatkan eli valtatien 2 risteykseen.
Yhdystie 2444

Yhdystie 2444 on yhdystie joka kulkee Ulvilan Friitalassa yhdystien 2443 kiertoliittymästä valtatien 2 sekä Tampere-Pori-radan ylittävän ylikulkusillan kautta yhdysteiden 2442 ja 2551 kiertoliittymään. Tien pituus on 500 metriä ja se sijaitsee lähes koko pituudeltaan edellä mainitulla ylikulkusillalla. Tien osoitenimenä on "Siltatie" koko matkalla.
Kuolemanrangaistus maittain

Kuolemanrangaistus on rangaistus, jossa rikoksesta tuomittu henkilö surmataan. Kuolemanrangaistukseen tuomitseminen ja sen täytäntöönpano eli teloitus ovat eri asioita. Muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimus ja Suomen perustuslaki kieltävät kuolemanrangaistuksen.
Ihmisoikeusjärjestö Amnesty Internationalin vuonna 2015 raportoimista kuolemanrangaistuksista 89 prosenttia tapahtui Saudi-Arabiassa, Iranissa ja Pakistanissa. Kiina teloittaa eniten ihmisiä maailmassa. Valko-Venäjä on ainoa eurooppalainen valtio, jossa kuolemanrangaistus on käytössä.
 
 
Aikajana valtioista, jotka ovat poistaneet kuolemanrangaistuksen.
Monissa maissa kuolemanrangaistus on otettu käyttöön sodan aikana valtionpetoksen takia, vaikka käytännössä se onkin poistettu.
Zverino (järvi)

Zverino () on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Pustoškan piirissä. Järvi sijaitsee Bežanitsyn ylängön tunnetulla järvialueella.
Maantietoa.
Järvi on 2,1 kilometriä pitkä, 1,3 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 1,15 neliökilometriä eli 115 hehtaaria. Järven pohjoisosassa on lahtimainen järvenosa ja myös eteläpäässä järvi kapenee kuin lahti. Järvessä ei ole saaria. Sen keskisyvyys on 2,5 metriä ja syvänteessä on 6 metriä syvää. Järven länsirannassa sijaitsee asuinalue Holjuny (). Kaakkoispuolella järven luusuassa sijaitsee lomakeskus "Alol" , jonne pääsee Pustoškan ja Opotškan väliseltä maantieltä E95 eli P-23. Tie ohittaa järven sen eteläpäässä ja sen silta ylittää luusuassa Velikajan. Vastakkaiselle puolelle tietä jää pieni järvi Maloje Zverino (), jonka kautta Velikaja virtaa. Järvi on muutoin metsämaiden ympäröimä.
Luontoarvoja.
Järvessä elää ainakin hauki, ahven, särki, lahna, seipi, turpa, säyne, mutu, suutari, made, kiiski, sorva, rantanuoliainen, allikkosalakka, mutakala, törö, salakka, pasuri, punasalakka, ruutana, nieriä, simppu ja kymmenpiikki, sekä jokirapua, jota on niukasti. Järven pohja on hiekkaa, jonka päälle on laskeutunut mutaa. Järven ympäristössä on puolet metsämaata ja viljelymaata, josta osa pelloista on ilmakuvien perusteella pusikoitunutta. Rannat ovat hiekkarantoja.
Vesistösuhteita.
Zverino sijaitsee Velikajan valuma-alueella. Velikaja on Velikajan valuma-aluen pääuoma ja valuma-alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen eteläisimmän osan. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. 
Järven oma lähialue on pieni ja siihen sisältyy lampi Lomonosovskoje (), jonka laskuoja on johdettu järven pohjoispäähän. Järven valuma-alueen koko on lähteestä riippuen 744 tai 1 800 neliökilometriä . Suuri valuma-alue johtuu Velikajasta, joka laskee järven läpi. Uoman edellinen järvi on Jasskoje ja seuraava on Jezerištšeen.
Diritromysiini

Diritromysiini (C42H78N2O14) on makrolideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sitä käytetään lääketieteessä antibioottina esimerkiksi hengitystieinfektioiden hoitoon.
Ominaisuudet ja käyttö.
Diritromysiini muistuttaa rakenteeltaan erytromysiiniä. Se on erytromysyyliamiinin puolisynteettinen johdannainen. Yhdisteen antibioottiset ominaisuudet perustuvat siihen, että se estää bakteerien proteiinisynteesiä. Teho grampositiivinen bakteereja vastaan on hieman heikompi kuin erytromysiinin, mutta teho eräitä gramnegatiivisia bakteereja vastaan voi olla parempi. Diritromysiiniä käytetään keuhkokuumeen keuhkoputkentulehduksen ja ihoinfektioiden hoitoon.
Haittavaikutukset.
Suurin osa diritromysiinin haittavaikutuksista on mietoja. Tyypillisiä haittavaikutuksia ovat huonovointisuus, vatsakivut, ripuli ja pääkipu.
Myrsky (etunimi)

Myrsky on suomalainen etunimi, joka on sekä naisen että miehen nimi. Se pohjautuu suomen kielen sanaan "myrsky", joka tarkoittaa hyvin voimakasta tuulta.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Myrsky on annettu Suomessa etunimeksi yli kolmellesadalle henkilölle. Suurin osa heistä on syntynyt 2000–2010-luvuilla, jolloin luontoaiheiset, suomenkieliset ja yksilöllisyyttä korostavat nimet ovat olleet trendikkäitä.
Myrskyllä ei ole virallista suomenkielistä nimipäivää. Hevosten nimipäiväkalenterissa Myrskyn nimipäivä on 10. marraskuuta.
Latinalaisen Amerikan kirjallisuus

Latinalaisen Amerikan kirjallisuus on Latinalaisen Amerikan alueella kirjoitettua proosaa, runoutta ja näytelmiä.
Ennen siirtomaa-aikaa alueen kulttuureilla ei ollut käytössä kirjainmerkkejä, joten runous, virret, legendat ja näytelmät olivat suullista perinnettä. Siirtomaiden varakuninkailla oli eurooppalaistyyliset hovit, joissa runous ja kirjallisuus kukoisti. 1500-luvulla alueelle perustettiin yliopistoja.
Kolumbuksen, Hernán Cortésin ja muiden löytöretkeläisten ja valloittajien kirjeet levisivät Euroopassa ja levittivät tietoa Latinalaisesta Amerikasta. Kirjallisuus oli enimmäkseen sidoksissa eurooppalaisen kirjallisuuden kehitykseen, mutta vuosien varrella syntyi myös lähtökohdiltaan latinalaisamerikkalaisia suuntauksia kuten barokkiin liittyvä "Barroco de Indias" ja nicaragualaisen Rubén Daríon johtama "modernismo".
1920-ja 1930-luvuilla eri maiden runoilijat muodostivat ryhmiä ja perustivat aikakauslehtiä. Kärkinimiin kuuluivat chileläinen Pablo Neruda (1904–1973), meksikolainen Octavio Paz (1914–1998) ja argentiinalainen Jorge Luis Borges. Samaan aikaan kun runous suuntautui kaupunkilaiseen avantgardeen, proosakirjallisuudessa kukoisti maaseudusta kertova sosiaalinen realismi. Myös ihmisen luontosuhde oli suosittu aihe. Brasiliassa Jorge Amado (1912–2001) kirjoitti kaakaontuotannosta.
Latinalaisen Amerikan kirjallisuudessa kultakausi eli “boom” ajoittuu noin vuosille 1946–1970. Kultakauden kirjailijoita olivat Gabriel García Márquez, Mario Vargas Llosa, Carlos Fuentes, José Donoso, ja Julio Cortázar joiden teokset levisivät Espanjaan ja sieltä espanjankielisen maailman ulkopuolelle. Gabriel García Márquezin pääteoksesta Sadan vuoden yksinäisyys (1967) tuli kultakauden keskeinen teos, jopa niin, että maaginen realismi, eli fantastisten aiheiden käyttäminen realistisessa kerronnassa, nähtiin ainoana oikeana latinalaisamerikkalaisena kirjallisuutena. Kultakauden kirjallisuudelle tyypillistä oli myös machokulttuurin korostaminen. 
Sotilasvallankaappausten jälkeen ja muulloinkin monet poliittisesti aktiiviset kirjailijat ja runoilijat lähtivät maanpakoon, ja tekivät samalla eteläamerikkalaista kirjallisuutta tunnetuksi muilla mantereilla. 2000-luvulla on noussut esille uusi sukupolvi, jolla ei ole omakohtaisia kokemuksia köyhästä lapsuudesta maaseudulla tai elämästä diktatuurin alla. Sen sijaan he kuvaavat elämää suurkaupungeissa ja enemmän tai vähemmän eksentristen päähenkilöidensä elämää. Tässä sukupolvessa on monia naiskirjailijoita.
Nobelin kirjallisuuspalkinto.
Nobelin kirjallisuuspalkinto on myönnetty kuudelle Latinalaisen Amerikan kirjailijalle ja kahdelle karibialaiselle:
La Côte-Saint-André

La Côte-Saint-André on kunta itäisessä Ranskassa Isèren departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee noin 50 kilometriä Grenoblesta luoteeseen. La Côte-Saint-André on Bièvren tasangon pääkaupunki.
Nähtävyyksiä.
Säveltäjä Hector Berlioz on syntynyt La Côte-Saint-Andréssa. Hänen kunniakseen on perustettu vuosittainen kansainvälinen sinfoniamusiikin festivaali Festival Berlioz. Festivaalin keskuspaikka on "Château de La Côte-Saint-André", joka tunnetaan myös nimellä "Château Louis XI". Sen rakennuttamisen alueen puolustamiseksi sekä asuinlinnaksi päätti Savoijin kreivi Filip I vuonna 1260. Linna valmistui vuonna 1281, ja sen suunnitteli arkkitehti Jacques de Saint-Georges. Kunnassa on myös hänelle omistettu museo "Musée Hector-Berlioz", jossa voi tutustua hänen elämään ja työhön. Museorakennus on hänen syntymäkotinsa. 
Paikallinen Cherry Rocher -tislaamon juuret juontavat vuoteen 1705 saakka Ludvig XIV hallintokaudelle. Yritys on ollut alusta saakka menestyvä. Sen tuotteita on toimitettu Grenoblen arvohenkilöille suuriin tapahtumiin, kuten kuninkaallisiin vierailuihin ja Dauphinin suvun häihin. Jean Anthelme Brillat-Savarin sanoi vuonna 1828, että Ranskan parhaat liköörit tehdään La Côte-Saint-Andréssa. Tislaamon museo "Musée des liqueurs" on avoinna vierailijoille. Siellä pääsee tutustumaan tehtaan historiaan, ja siellä näytteillä muun muassa vanhoja etikettejä ja julisteita.
Julia (kirja)

Julia on Peter Straubin kirjoittama romaani vuodelta 1975. Se on hänen kolmas kirjoittamansa romaani ja ensimmäinen kauhuromanttisella tyylillä kirjoitettu teos, jonka viitoittamalla tiellä Straub jatkoi. Se kertoo miehestään eron ottaneen ja tyttärensä menettäneen Julia Loftingin tarinan hänen ostettua Lontoosta uudeksi kodikseen talon, joka muuton myötä tulee paljastaneeksi hänelle salatun, kammottavan historiansa, johon Julia enemmässä tai vähemmässä määrin entuudestaan liittyy.
Kirjan pohjalta on tehty vuonna 1977 kanadalaisbrittiläinen elokuva "Julian painajainen", jonka on ohjannut Richard Loncraine ja jossa näytteli pääosaa Mia Farrow ja Keir Dullea.
Bressieux

Bressieux on kunta itäisessä Ranskassa Isèren departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee noin 54 kilometriä Grenoblesta luoteeseen.
Tämän pienen kunnan tärkein nähtävyys on linna "Château de Bressieux". Feodaaliaikaisen punatiilisen linnan rauniot korkealla mäellä hallitsevat kunnan näkymiä.
Aeronca L-3

Aeronca L-3 oli yhdysvaltalaisen Aeroncan valmistama yksimoottorinen yhteys- ja tähystyslentokone, jota käytti Yhdysvaltain armeijan ilmavoimat toisessa maailmansodassa. Konetyyppiä valmistettiin yhteensä 1 740 kappaletta.
Historia.
Yhdysvaltain armeijan ilmavoimat (USAAF) käytti alkuun tähystyslentotoiminnassa muunneltuja kaksitasoisia rynnäkkökoneita, mutta päätyi sotaa edeltäneinä vuosina hankkimaan suuremman, tarkoitusta varten suunnitellun tähystyskoneen. Hankinta kuitenkin peruuntui 1940-luvun alkupuolella, kun asevoimat totesivat kevyiden kaksipaikkaisten siviilikoneiden soveltuvan tehtävään yhtä hyvin pienillä modifikaatioilla. Siviilikoneet olivat erikoisvalmisteista sotilaskonetta halvempia tuotanto- ja käyttökustannuksiltaan, minkä lisäksi ne soveltuivat hyvin myös yksiköiden välisiin yhteyslentoihin. Pienikokoiset ja suhteelliset ketterät koneet kykenivät nousemaan erittäin lyhyiltä kiitoteiltä ja väistelemään hyvin vihollisen ilmatorjuntaa. 1740 kappaletta valmistettu Aeronca L-3 kuului suureen joukkoon erityyppisiä siviilikoneita, joita Yhdysvaltain armeijan ilmavoimat ja sen seuraaja Yhdysvaltain ilmavoimat hankki yhteys- ja tähystyskoneiksi. Hankittuja koneita yhdisti katettu ohjaamo, tuettu ylätasoinen siipi ja kiinteä kannuspyörälaskuteline.
Leo Lehto (yleisurheilija)

Leo Ensio Lehto (15. joulukuuta 1911 Luopioinen – 2. toukokuuta 1988) oli suomalainen yleisurheilija, joka kilpaili kestävyysjuoksuissa. Hän saavutti SM-kilpailuissa 5 000 metrin juoksussa pronssia vuonna 1934. Samana vuonna hän voitti maastojuoksun SM-kilpailuissa kultaa lyhyemmällä matkalla. Lehto edusti Suomea maaotteluissa ja voitti 5 000 metrin juoksun maaottelussa Viroa vastaan Tallinnassa elokuussa 1934 ja kesäkuussa 1936. Kotimaassa hän edusti Luopioisten suojeluskuntaa, Tampereen Pyrintöä, Kokkolan Veikkoja ja Äänekosken Urheilijoita.
Aileen Baviera

Aileen San Pablo Baviera (26. elokuuta 1959 – 21. maaliskuuta 2020) oli filippiiniläinen politiikan tutkija ja sinologi. Hän oli maansa johtavia Kiina-asiantuntijoita. 
Kuolema.
Baviera kuoli covid19-taudin aiheuttamaan keuhkokuumeeseen 21. maaliskuuta 2020 varhain aamulla San Lazaron sairaalassa Manilassa Filippiineillä. Hänellä oli tauti 12. maaliskuuta, kun hän palasi työhönsä kongressiedustajana Pariisiin Ranskaan. Hänen puolisonsa Villegas Baviera kuoli sydänkohtaukseen vuonna 2018. Baviera jätti jälkeensä kolme lasta (s. 1985, 1986 ja 1991).
Leo Lehto

Leo Lehto on seuraavien henkilöiden nimi:
Yhdystie 2021

Yhdystie 2021 on yhdystie joka kulkee Mynämäen Haapaisista Euran Hinnerjoelle. Tien pituus on 36 kilometriä.
Tien osoitenimenä on "Karjalantie" Mynämäen alueella ja "Tarvaistentie" sekä Laitilan että Euran alueella.
Yhdystie 2225

Yhdystie 2225 on yhdystie joka kulkee Auran Järvenojalla seututien 222 risteyksestä Käyrän vanhalle seisakkeelle. Tien pituus on 550 metriä. Tien osoitenimenä on "Käyräntie" koko matkalla. Ainoa tien varrelle sijoittuva palvelu on tien alkupäästä löytyvä Kirkonkulman koulu.
Yhdystie 2228

Yhdystie 2228 on entinen yhdystie joka kulki Pöytyän Kyrössä yhdystien 2250 risteyksestä Kyrön rautatieaseman pysäköintialueelle. Tien pituus oli 300 metriä. Tien osoitenimenä oli "Asemanpolku" koko matkan ja sen varrella ei sijainnut lainkaan palveluja.
Ezio Bosso

Ezio Bosso (13. syyskuuta 1971 Torino – 15. toukokuuta 2020 Bologna) oli italialainen säveltäjä, muusikko ja kapellimestari.
Elämäkerta.
Torinossa vuonna 1971 syntynyt Bosso oppi lukemaan ja soittamaan musiikkia ennen neljän vuoden ikää, ja 14-vuotiaana hänestä tuli Statuton yhtyeen basisti. Vuonna 2011 kasvaimen poistosta johtuvan leikkauksen jälkeen häneen iski neurodegeneratiivinen oireyhtymä, joka ei kuitenkaan aluksi estänyt häntä soittamasta tai säveltämästä. Bosso hylkäsi myöhemmin populaarimusiikin päästäkseen orkesterin kapellimestariksi ja klassiseksi säveltäjäksi. Hän johti Lontoon sinfoniaorkesteria.
Hänen ensimmäinen suuri studioalbuminsa, "The 12th Room", julkaistiin 30. lokakuuta 2015 ja saavutti huippunsa kolmanneksi Italian FIMI- albumien listalla.
Hänen sävellyksensä on esiintynyt useissa elokuvissa, performanssitaiteessa ja teatterituotannossa.
Syyskuussa 2019 Bosso ilmoitti, että neurodegeneratiivisen sairauden vuoksi hän menetti hallinnan kahdesta sormesta. Siksi hän ei pystynyt soittamaan pianoa enää.
Bosso kuoli kotonaan Bolognassa 15. toukokuuta 2020, 48-vuotiaana.
Pearl (nimi)

Pearl on englanninkielinen naisen etunimi. Se on käännös Margareta-nimestä (kreik. ’helmi’).
Mihail Kirponos

Mihail Petrovitš Kirponos (, ; 21. tammikuuta 1892 Vertijevka, Tšernigovin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 20. syyskuuta 1941 lähellä Lohvitsaa, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) oli ukrainalaissyntyinen neuvostoliittolainen kenraalieversti, joka oli komentajana toisessa maailmansodassa. Hän toimi kesällä 1941 lounaan rintaman komentajana ja kaatui tappiollisen Kiovan puolustuksen yhteydessä.
Kirponos liittyi Venäjän keisarilliseen armeijaan vuonna 1915, osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja sai lääkintämiehen koulutuksen. Hänet valittiin lokakuun vallankumouksen jälkeen marraskuussa 1917 XXVI armeijakunnan sotilasneuvoston puheenjohtajaksi. Kirponos liittyi vuonna 1918 puna-armeijaan ja bolševikkipuolueeseen, ja osallistui Venäjän sisällissotaan Ukrainan alueella. Hän kohosi joulukuussa 1918 pataljoonankomentajaksi ja myöhemmin rykmentinkomentajaksi. Hän suoritti vuonna 1927 Frunzen sotilasakatemian ja toimi vuosina 1934–1939 Kazanin sotilasopiston johtajana.
Kirponos osallistui talvisotaan 70. kivääridivisioonan komentajana. Divisioona osallistui muun muassa Viipurinlahden taisteluun, jossa neuvostojoukot ylittivät Viipurinlahden merenjäätä myöten. Kirponos palkittiin talvisodan jälkeen maaliskuussa 1940 Neuvostoliiton sankarin arvonimellä. Hän siirtyi huhtikuussa 1940 armeijakunnan komentajaksi, kesäkuussa Leningradin sotilaspiirin komentajaksi ja helmikuussa 1941 Kiovan sotilaspiirin komentajaksi. Hän sai 1941 ylennyksen kenraalieverstiksi.
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon Kirponos nimitettiin kesäkuussa 1941 lounaisrintaman komentajaksi Ukrainaan. Hänellä oli käytössään muita rintamakomentajia vahvemmat joukot, sillä vihollisen hyökkäystä oli odotettu juuri tällä suunnalla. Sodan alkupäivinä hän teki vaihtelevalla menestyksellä vastahyökkäyksiä, mutta onnistui vain hidastamaan saksalaisten etenemistä, sillä neuvostojoukkojen osaaminen oli heikompaa ja paniikki johti sotilaiden joukkokarkaamisiin. Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin ei antanut Kirponosille lupaa perääntyä Kiovasta, joten 16. syyskuuta Lohvitsassa kohdanneet Saksan 1. ja 2. panssariryhmä onnistuivat saartamaan Kirponosin 700 000 miehen joukot. Stalin ei vieläkään antanut hänelle lupaa murtautua ulos saartorenkaasta. Ollessaan perääntymässä Kirponos ja suuri osa hänen esikunnastaan jäivät Saksan 3. panssaridivisioonan kynsiin ja kaatuivat taistelussa 20. syyskuuta Lohvitsan piirin Drjukovštšinassa. Kiova kukistui muutaman päivän kuluttua.
Kirponos on haudattu Kiovaan Ikuisen kunnian puistoon.
Maggie

Maggie on englanninkielisissä maissa käytetty naisen etunimi. Se voi olla muunnelma joko nimestä Margareta tai nimestä Magda, joka on Magdalenan lyhentymä.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on huhtikuuhun 2025 mennessä tilastoitu noin 60–80 Maggie-nimistä naista.
Dmitri Pavlov

Dmitri Grigorjevitš Pavlov (; 4. marraskuuta 1897 Vonjuh, Kostroman kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 22. heinäkuuta 1941 Kommunarka, Moskovan alue, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen kenraali, joka toimi toisen maailmansodan aikana Neuvostoliiton länsirintaman ensimmäisenä komentajana yhdeksän päivää kesäkuussa 1941. Koska hän ei onnistunut pysäyttämään Saksan hyökkäystä, hänet tuomittiin kuolemaan petturina ja teloitettiin.
Pavlov syntyi vuonna 1897 Kostroman kuvernementissa venäläiseen talonpoikaisperheeseen. Hän liittyi vapaaehtoisena Venäjän keisarilliseen armeijaan vuonna 1914 ja osallistui ensimmäiseen maailmansotaan, jonka kuluessa hänet ylennettiin vanhemmaksi aliupseeriksi. Hän jäi vuonna 1916 saksalaisten sotavangiksi ja palasi Venäjälle tammikuussa 1919. Hän liittyi samana vuonna kommunistiseen puolueeseen ja puna-armeijaan, jonka riveissä hän osallistui Venäjän sisällissotaan. Pavlov palveli muun muassa Turkestanissa ja suoritti Omskin sotakoulun vuonna 1922 sekä Frunzen sotilasakatemian vuonna 1928. Hän osallistui vuoden 1929 Kiinan–Neuvostoliiton rajasotaan ja toimi sen jälkeen rykmentinkomentajana. Vuosina 1936–1937 hän komensi Espanjan sisällissotaan osallistuneiden kansainvälisten prikaatien panssariprikaatia, joka osallistui Madridin puolustukseen. Hänelle myönnettiin 1937 Neuvostoliiton sankarin arvonimi. Marraskuusta 1937 alkaen hän oli puna-armeijan moottori- ja panssariosaston johtaja, ja vuonna 1938 hänestä tuli ylimmän sotaneuvoston jäsen. Vuonna 1937 hänet valittin Neuvostoliiton korkeimman neuvoston jäseneksi ja vuonna 1939 hänestä tuli NKP:n keskuskomitean ehdokasjäsen.
Pavlov osallistui vuoden 1939 Halhin-Golin taisteluihin ja komensi talvisodassa reservijoukkoja. Heinäkuussa 1940 hänet nimitettiin Valko-Venäjän sotilaspiirin (heinäkuusta 1940 alkaen läntinen sotilaspiiri) komentajaksi. Hän sai helmikuussa 1941 armeijakenraalin arvon. Saksan hyökkäyksen alkaessa 22. kesäkuuta 1941 Pavlov sai komentoonsa läntisen rintaman, joka ulottui Liettuan etelärajalta Pripetille. Suurhyökkäykseen valmistautumattomana hän kärsi heti sodan ensi päivinä massiivisia tappioita, ja jäljelle jääneet joukot joutuivat perääntymään viikossa yli 350 kilometriä välttääkseen saarroksiin joutumisen. Pavlov erotettiin 30. kesäkuuta tehtävästään ja kutsuttiin Moskovaan, jossa hänet pidätettiin 4. heinäkuuta. Häntä vastaan nostettiin syyte, jonka mukaan hän oli kuulunut neuvostovastaiseen salaliittoon ja romahduttanut tahallaan rintaman. Korkeimman oikeuden sotakollegio tuomitsi hänet kuolemaan 22. heinäkuuta ja hänet teloitettiin samana päivänä. Samassa yhteydessä tuomittiin hänen esikuntapäällikkönsä Vladimir Klimovskih, viestintäpäällikkö Andrei Grigorjev ja 4. armeijan komentaja Aleksandr Korobkov.
Pavlov rehabilitoitiin vuonna 1957.
Circus Caper

Circus Caper () on Advance Communication Companyn kehittämä ja Tōhōn vuonna 1989 julkaisema tasohyppely Nintendo Entertainment Systemille. Pelissä pelaajan tarkoituksena on ohjata nuortaa Tim-nimistä poikaa, jonka pitää pelastaa sirkuksen kidnappaama siskonsa Judy.
Kaakkois-Suomen poliisilaitos

Kaakkois-Suomen poliisilaitos toimii 16 kunnan alueella ja sen toiminta-alueella on noin 298 920 asukasta. Kaakkois-Suomen poliisilaitoksen pääpoliisiasema sijaitsee Kouvolassa ja poliisiasemat Kotkassa, Haminassa, Lappeenrannassa ja Imatralla. Poliisilaitoksen toimintaa johtaa poliisipäällikkö Ari Karvonen.
Gustaf August Wilhelm Melan

Gustaf August Wilhelm Melan (10. maaliskuuta 1816 Myyrmäki, Helsingin pitäjä – 12. toukokuuta 1880 Helsinki) oli suomalainen Venäjän keisarillisen laivaston kontra-amiraali. 
Melanin vanhemmat olivat kapteeni Gabriel Melan ja Anna Charlotta Nyberg ja puoliso vuodesta 1843 Augusta Matilda Carolina Elmén. Kenraalimajuri Cesar Alexander Efraim Melan oli hänen veljensä. Gustaf August Wilhelm Melan opiskeli Haminan kadettikoulussa 1829–1833, mutta keskeytti opintonsa ja tuli toukokuussa 1833 vanhemman aliupseerin vakanssilla palvelukseen 1. Suomen meriekipaasiin. Marraskuussa hänet ylennettiin vääpeliksi ekipaasin 7. komppaniassa ja tammikuussa 1836 midshipsmaniksi 1. komppaniassa. Vuosina 836–1838 hän purjehti Itämerellä, 1839 hänet määrättiin 1. Suomen meriekipaasin 8. komppanian päälliköksi. Kesällä 1840 hän palveli alusten Velikij Knjaz Mihail ja Krasnoj purjehduksilla Itämerellä. Melan ylennettiin 1841 luutnantiksi, 1842–1844 hän purjehti fregatti Melpomenellä Itä- ja Pohjanmerellä. Maaliskuussa 1845 Melan siirrettiin ekipaasin 4. komppanian päälliköksi ja tammikuussa 1847 1. komppanian päälliköksi. Kapteeniluutnantiksi hänet ylennettiin 1852.
Krimin sodan alussa maaliskuussa 1854 Melan siirrettiin 2. Suomen meriekipaasin 2. komppanian päälliköksi ja määrättiin samalla optisen lennättimen päälliköksi Pohjanlahden rannikkopuolustukseen. Sodan jälkeen hänet siirrettiin takaisin 1. Suomen meriekipaasin 4. komppanian päälliköksi ja huhtikuusta 1858 2. komppanian päälliköksi. Hän oli myös komennettuna erikoistehtäviin Suomeen sijoitetun sotaväen esikunnan Suomen joukkojen jaostoon huhtikuuhun 1860 saakka, jolloin hän erosi aktiivipalveluksesta sairauden takia 2. luokan kapteenina. Palvelukseen Melan palasi elokuussa 1863 kapteeniluutnanttina Venäjän meriministeriön hydrografiselle osastolle, jolloin hänet myös määrättiin Suomen kenraalikuvernöörin erikoistehtäviin. Hän yleni 2. luokan kapteeniksi tammikuussa 1864.
Melan ylennettiin 1. luokan kapteeniksi tammikuussa 1868. Vuosina 1868–1869 hän laati Venäjän meriministeriön toimeksiannosta tutkielman Itämeren ja Suomenlahden rannikosta. Vuonna 1870 hän kartoitti Niemenjoen ja Väinäjoen alueet ja laati tutkielman niiden sotilaallisista hyväksikäyttömahdollisuuksista. Vuosina 1873–1874 hänet komennettiin Ruotsiin ja Tanskaan tutustumaan meripelastustoimintaan ja -organisaatioihin. Hän laati 1874 myös tutkielman Suomenlahden ja Pohjanlahden rannikoiden puolustusmahdollisuuksista Pietarista aina Tornioon. Kesinä 1876–1877 hän johti optisten lennätinasemien perustamista Pohjanlahdelle ja Suomenlahdelle Uudestakaupungista Terijoelle. Kontra-amiraaliksi Melan ylennettiin 1878. Venäjän meriministeriön hydrografisella osastolla hän palveli kuolemaansa saakka.
Alexander Munck af Fulkila

Alexander Munck af Fulkila (12. syyskuuta 1832 Hämeenlinna – 18. helmikuuta 1892 Kronstadt, Pietarin kuvernementti, Venäjä) oli suomalainen Venäjän keisarillisen laivaston kontra-amiraali. 
Alexander Munck af Fulkilan vanhemmat olivat insinööri, everstiluutnantti August Carl Ludwig Munck af Fulkila ja Sofia Fredrika Thilman ja puoliso vuodesta 1860 Helena Fredrika Catarina Juliana Helmcke. Kenraalimajuri Viktor Ernst Fredrik Munck af Fulkila oli heidän poikansa. Alexander Munck af Fulkila valmistui gardemariniksi Pietarin merikadettikoulusta 1851 ja ylennettiin midshipsmaniksi 22. meriekipaasiin 1853. Krimin sodan aikana hän osallistui Viaporin puolustamiseen linjalaiva Arsisilla ja linjalaiva Andreilla 1854 sekä Helsingin puolustamiseen Jusupovin rannikkopatterin päällikkönä 1855. Vuonna 1857 hän palveli korvetti Knjaz Varshavskilla, joka toimi vahtialuksena Kronstadtin redillä. Seuraavana vuonna Munck palveli höyrylaiva Bystryj'llä, joka teki hydrografisia mittaustöitä Suomenlahdella ja Riianlahdella. Huhtikuussa 1859 hänet siirrettiin kenraaliamiraalin meriekipaasiin Pietariin, luutnantiksi hän yleni huhtikuussa 1860. Vuosina 1861–1862 Munck purjehti linjalaiva Imperator Nikolai I:llä Suomenlahdella, seuraavana vuonna hän toimi potkuritykkivene Astorin päällikkönä Suomenlahden saaristossa.
Munck siirrettiin Aralin laivastoon maaliskuussa 1866, jossa hän toimi barkassi Obrutševin päällikkönä Araljärvellä 1866–1867 ja höyrylaiva Orjolin päällikkönä Syr-Darjan alueella 1868–1869. Hänet siirrettiin Itämeren laivastoon 1869 ja ylennettiin kapteeniluutnantiksi 1870. Munck toimi vanhimpana upseerina höyrylaiva Vladimirilla 1870–1875 ja vuonna 1876 Kronstadtissa päällikkönä kuunari Poljarnaja Zvezdálla. Sen päällikkönä hänet komennettiin vuonna 1877 Arkangelin merikomppaniaan. Munck ylennettiin 2. luokan kapteeniksi 1878 ja hän komensi Poljarnaja Zvezdáa Vienanmeren ja Jäämeren matkoilla 1878–1879. Vuosina 1880–1881 hän toimi tykkivene Burúnin päällikkönä, 1. luokan kapteeniksi hän yleni syksyllä 1882. Itämerellä Munck palveli monitorien Tifon ja Jedinorog päällikkönä 1882–1886, eron sotapalveluksesta hän sai kontra-amiraalina syyskuussa 1887.
Alexander Nordvik

Alexander Nordvik (? – 1910) oli suomalainen Venäjän keisarillisen laivaston kontra-amiraali. 
Alexander Nordvikin syntymäaikaa ja perhettä ei tiedetä. Hän tuli oppilaaksi Pietarin merikadettikouluun 1844 ja yleni gardemariniksi 1847. Valmistuttuaan Nordvik ylennettiin midshipsmaniksi 1849 ja hän palveli 1849–1850 vahtialus, fregatti Auroralla Kronstadtin redillä. Vuosina 1850–1851 hän purjehti linjalaiva Fère Champenoisella ja Viborg-aluksella Itämerellä ja palveli 1852 höyrylaiva Tosnalla Pietarin ja Kronstadtin välillä ja 1853 Poltava-aluksella Suomenlahdella.
Krimin sodan alussa vuonna 1854 Nordvik toimi tykkiveneiden 11 ja 12 päällikkönä Turun rannikkopuolustuksessa, luutnantiksi hän yleni huhtikuussa 1855. Sodan lopulla 1855–1856 Nordvik palveli Turun soutulaivasto-osaston päällikkönä ja siirsi sen 1856 Turusta Helsinkiin. Hänet siirrettiin heinäkuussa 1857 palvelukseen Siperian laivastoon ja määrättiin höyrylaiva Šhilkan ja höyrylaiva Amurin päälliköksi Amurille. Aigunin sopimuksen jälkeen hänet asetettiin kesäkuussa 1858 Itä-Siperian kenraalikuvernöörin dispoon ja hän komensi höyrylaiva Amuria Amurjoella 1858–1860. Vuosina 1861–1863 hän toimi vanhimpana upseerina klipperi Strelokilla, joka purjehti Amurilla ja Ussurilla.
Kateeniluutnantiksi Nordvik ylennettiin tammikuussa 1866 ja hän toimi 1866–1868 höyrylaiva General Korsakoffin päällikkönä Šilka-, Amur- ja Ussuri-joilla. Loppuvuodesta 1868 hänet määrättiin Muravjevin sataman päälliköksi, mistä hänet seuraavana vuonna siirrettiin Stretenskin ja Nikolajevskin satamien päälliköksi Alaskaan. Heinäkuussa 1873 hänet määrättiin Nikolajevskin sataman laivasto-osaston päälliköksi ekipaasikomentajan oikeuksilla. Hänet ylennettiin 2. luokan kapteeniksi 1874 ja siirrettiin 1877 palvelukseen Itämeren laivastoon. 1. luokan kapteeniksi Nordvik yleni 1878, seuraavana vuonna hänet siirrettin 8. meriekipaasiin. Eron sotapalveluksesta hän sai kontra-amiraalina joulukuussa 1880.
Anton Erik Scheele

Anton Erik Scheele (8. maaliskuuta 1810 Virolahti – 16. kesäkuuta 1878 Helsinki
) oli suomalainen Venäjän keisarillisen laivaston kontra-amiraali. 
Scheelen vanhemmat olivat kruununvouti, kollegiasessori Samuel Jacob Scheele ja Anna Gustafva Meinander ja puoliso vuodesta 1839 Frederika Wilhelmina Hoffman. Scheele tuli oppilaaksi Pietarin merikadettikouluun 1822 ja ylennettiin gardemariniksi 1826. Hänet ylennettiin 1829 midshipsmaniksi ja siirrettiin palvelukseen 32. meriekipaasiin Mustanmeren laivastoon, missä hän palveli vahtialuksena toimineella priki Georgilla Odessan redillä. Syksyllä 1830 Scheele määrättiin 1. Suomen meriekipaasin 5. komppanian päälliköksi Helsinkiin. Kesällä 1831 hän oli tykkivene 91:n päällikkönä Viaporin ja Ahvenanmaan välillä. Luutnantiksi Scheele yleni 1834 ja palveli 1834–1835 vahtiupseerina aluksilla Ömhet, Pamjat Azova, Kronstadt ja Krasnoi. Vuosina 1837–1838 hän palveli Tykkivene 91:n päällikkönä Pohjanlahdella ja Suomenlahdella ja alusten Vladimir ja Ljesnoi sekä fregatti Olgan päällikkönä Itämerellä 1839–1840. Hän johti 1841–1842 kuunari Neptunuksen Itämeren purjehduksia ja toimi 1842–1847 Leipzig-aluksen vakinaisena komentajana purjehduksilla Pohjan- ja Itämerellä.
Maaliskuussa 1845 Scheele määrättiin 1. Suomen meriekipaasin 3. komppanian päälliköksi ja ylennettiin huhtikuussa kapteeniluutnantiksi, samalla kun hänet siirrettiin 2. komppanian päälliköksi. Hän palveli 1848–1849 vahtialus, fregatti Melpomenella Viaporin redillä ja oli vuonna 1849 aluksen päällikkö. Maaliskuussa 1849 Scheele siirrettiin 1. Suomen meriekipaasin 4. komppanian päälliköksi ja ylennettiin joulukuussa 1852 2. luokan kapteeniksi. Hän toimi 1850–1853 höyrylaiva Rurikin päällikkönä.
Krimin sodan alussa tammikuussa 1854 Scheele sai siirron 2. Suomen meriekipaasin 1. komppanian päälliköksi, mistä hänet komennettiin huhtikuussa 1. luokan kapteeni, myöhemmin amiraali Fredrik Nikolai Nordmannin apulaiseksi venäläisen soutulaivaston läntiseen prikaatiin. Toukokuussa 1855 hänet määrättiin 1. Suomen meriekipaasin komentajaksi ja ylennettiin syyskuussa 1855 1. luokan kapteeniksi. Sodan jälkeen 1856–1862 Scheele purjehti 1. Suomen meriekipaasin komentajana tykkivene-eskaaderilla Suomenlahden saaristossa. Kun 1. Suomen meriekipaasi muuttui 1. Suomen kaaderiekipaasiksi, Scheele jatkoi sen komentajan tehtävissä toukokuuhun 1863 saakka, jolloin hän sai eron sotapalveluksesta kontra-amiraalina.
Hermann von Schoultz

Hermann von Schoultz (1827 – 1881) oli suomalainen Venäjän keisarillisen laivaston kontra-amiraali. 
Hermann von Schoultzin perheestä ei ole tietoa. Hän tuli toukokuussa 1842 kadetiksi 1. perämiespuoliekipaasiin ja marraskuussa 1846 hänet siirrettiin 2. luokan majoitusmestariksi 1. Suomen meriekipaasin 3. komppaniaan. Von Schoultz ylennettiin junkkariksi 1847 ja midshipsmaniksi 1848. Hän palveli 1849 linjalaiva Leipzigilla ja fregatti Melpomenellä Viaporin ja Kronstadtin välillä ja purjehti 1850 linjalaiva Finlandilla ja kuljetusalus Tverjillä Itämerellä. Vuosina 1852–1853 hän palveli höyrylaiva Pospešnyj'llä, Finlandilla ja linjalaiva Andreilla Suomenlahdella. Von Schoultz ylennettiin luutnantiksi 1854, mutta hän erosi sotapalveluksesta lokakuussa 1856 ja siirtyi Venäjän kauppalaivaston palvelukseen. Priki Suuriruhtinas Konstantinin kolmantena perämiehenä von Schoultz oli 1857–1859 valaanpyyntimatkalla Tyynellämerellä.
Von Schoultz palasi aktiivipalvelukseen 25. meriekipaasiin lokakuussa 1859 ja oli vuonna 1860 komennettuna klipperi Abrekin vanhemmaksi upseeriksi. Hänet siirrettiin Siperian laivastoon maaliskuussa 1861 ja hän osallistui kuljetusalus Giljakin purjehdukselle Cuxhavenista Tyynellemerelle ja takaisin. Vuonna 1863 von Schoultz ylennettiin kapteeniluutnantiksi ja siirrettiin Itämeren laivastoon. Hän toimi 1863–1864 kuunari Sextantin päällikkönä sekä 1865–1867 Bakun laivastoaseman päällikön apulaisena. Von Schoultz oli 1866–1868 mukana höyrylaiva Astrahanjin Kaspianmeren matkalla ja toimi höyrykuunari Persijaninin päällikkönä Ashabadin laivastoasemalla Turkmenistanissa. Hänet siirrettiin Kaspian meriekipaasiin heinäkuussa 1868 ja hän toimi Persijaninin päällikkönä 1869–1870. 2. luokan kapteeniksi von Schoultz yleni 1871 ja 1. luokan kapteeniksi 1875, jolloin hänet määrättiin Kaspian meriekipaasin päälliköksi. Von Schoultz sai eron sotapalveluksesta kontra-amiraalina heinäkuussa 1879.
Alexander Julius Silfversvan

Alexander Julius Silfversvan (23. joulukuuta 1831 Pietari – 14. maaliskuuta 1908 Tallinna, Vironmaan kuvernementti, Venäjä) oli suomalainen Venäjän keisarillisen laivaston kontra-amiraali. 
Silfversvanin vanhemmat olivat kenraalimajuri Claes Ernst Silfversvan ja Albertina Gustava Ammondt ja puoliso vuodesta 1859 Elisabet Mihailovna Ruzi. Kenraalimajuri Otto Johan Niklas Silfversvan oli hänen veljensä ja kontra-amiraali Teodor Ernst Silfversvan hänen velipuolensa. Alexander Julius Silfversvan tuli oppilaaksi Pietarin merikadettikouluun 1841, jossa hänet ylennettiin gardemariniksi 1846. Valmistuttuaan hänet ylennettiin midshipsmaniksi 18. meriekipaasiin 1849 ja hän palveli 1849–1853 Itämerellä höyryfregateilla Hrabryj ja Rurik ja linjalaivoilla Sisoi Veliki ja Andrei. Syksyllä 1853 Silfversvan siirrettiin 7. meriekipaasiin. Krimin sodan aikana hän oli Rurikilla suojaamassa Kronstadtia 1854–1855. Huhtikuussa 1855 hänet ylennettiin luutnantiksi ja siirrettiin 8. meriekipaasiin Krimille. Hän haavoittui vaikeasti Sevastopolin puolustustaisteluissa, sodan loputtua hänet määrättiin höyrylaiva Fontankan päälliköksi huhtikuussa 1856.
Helmikuussa 1858 Silfversvan siirrettiin 25. meriekipaasiin ja hän tuli höyrylaiva Ilmenin päälliköksi 1860. Hänet siirrettiin takaisin 8. meriekipaasiin Krimille 1863, määrättiin höyrylaiva Nevan päälliköksi 1864 ja ylennettiin kapteeniluutnantiksi 1865. Tammikuussa 1870 hänet määrättiin monitori Sotnikin päälliköksi ja marraskuussa uudelleen Nevan päälliköksi. Hänet ylennettiin 2. luokan kapteeniksi 1873 ja 1. luokan kapteeniksi 1877. Vuosina 1880–1881 Silfversvan toimi Pietarin sotasataman merituomioistuimen va. jäsenenä, maaliskuussa 1883 hänet nimitettiin laivaston puolimeriekipaasin komentajaksi Tallinnaan. Eron sotapalveluksesta hän sai joulukuussa 1886 kontra-amiraalina.
Teodor Ernst Silfversvan

Teodor Ernst Silfversvan (12. marraskuuta 1843 Kronstadt, Pietarin kuvernementti, Venäjä – 1913) oli suomalainen Venäjän keisarillisen laivaston kontra-amiraali. 
Silfversvanin vanhemmat olivat kenraalimajuri Claes Ernst Silfversvan ja Catarina Sofia von Voigt ja puoliso vuodesta 1869 Alexandra Alexandrovna Danilova. Kenraalimajuri Otto Johan Niklas Silfversvan ja kontra-amiraali Alexander Julius Silfversvan olivat hänen velipuoliaan. Teodor Ernst Silfversvan tuli oppilaaksi Pietarin merikadettikouluun 1854. Hänet ylennettiin gardemariniksi 1862 ja merikadettikoulusta valmistuttuaan midshipsmaniksi Venäjän laivastoon 1865. Luutnantiksi hän yleni 1868. Silfversvan palveli klipperi Izumrudin vahtipäällikkönä vuonna 1873, aluksen purjehduksella Kaukoidästä Kap Hornin ja Portsmouthin kautta Kronstadtiin, samoin kuin höyryfregatti Petropavlovskin vahtipäällikkönä Atlantin matkalla vuonna 1875. Hänet ylennettiin kapteeniluutnantiksi tammikuussa 1878 ja määrättiin maaliskuussa panssarilaivaksi muutetun Petropavlovskin komentajan adjutantiksi ja aluksen vanhimmaksi upseeriksi.
Vuonna 1880 Silfversvan toimi ensin torpedovene Solovein päällikkönä ja maaliskuusta panssarifregatti Admiral Greighin vanhimpana upseerina. Hänet siirrettiin höyrylaiva Krasnaja Gorkan päälliköksi marraskuussa 1882 ja risteilijä Zabijakan päälliköksi huhtikuussa 1884. 2. luokan kapteeniksi hän yleni maaliskuussa 1885. Silfversvan komensi 1885–1886 risteilijä Zabijakan matkaa Kronstadtista Arkangelin, Bergenin ja Lissabonin kautta Sevastopoliin. Hänet ylennettiin 1. luokan kapteeniksi tammikuussa 1887, jolloin hän sai myös eron Zabijakan päällikkyydestä. Helmikuussa 1889 Silfversvan määrättiin 8. meriekipaasin torpedoveneiden päälliköksi Krimille ja helmikuussa 1890 panssarifregatti Admiral Tšitšagovin päälliköksi. Syksyllä 1892 hänet siirrettiin 4. meriekipaasin komentajaksi, pysytettynä Admiral Tšitšagovin päällikkönä. Tammikuussa 1893 hän tuli 1. luokan risteilijä Vladimir Monomahin päälliköksi ja heinäkuussa 1894 1. luokan risteilijä Rossijan päälliköksi. Eron sotapalveluksesta Silfversvan sai kontra-amiraalina tammikuussa 1896.
Georg Starck

Georg Karlovitš Starck (, myös muodossa Jurij Karlovitš Starck, ven. Юрий Карлович Старк; 20. lokakuuta 1876 – 2. maaliskuuta 1950 Pariisi, Ranska) oli suomalaistaustainen venäläinen Venäjän keisarillisen laivaston kontra-amiraali. 
Starckin vanhemmat olivat notaari Karl Johan Starck ja Agrippina Nikanova ja puoliso Elisabeth Rasvozova. Starck tuli oppilaaksi Pietarin merikadettikouluun 1892 ja yleni gardemariniksi 1896 ja midshipsmaniksi 1898. Palveltuaan Itämeren laivastossa 1898–1902 hänet ylennettiin luutnantiksi 1902. Venäjän–Japanin sotaan Starck osallistui 1904–1905 risteilijöillä Avrora ja Dmitri Donskoi, kunnostautuen Tsushiman meritaistelussa toukokuussa 1905. Sodan jälkeen joulukuussa 1906 hänet määrättiin Avroran vanhemmaksi miinaupseeriksi ja ylennettiin kapteeniluutnantiksi joulukuussa 1907. Hänelle myönnettiin urheudesta Pyhän Yrjön miekka tammikuussa 1907. Kesällä 1908 Starck siirrettiin Avroran vanhimman upseerin apulaiseksi. Risteilijän vanhimmaksi upseeriksi hän tuli tammikuussa 1910. 
Kesäkuussa 1912 Starck nimitettiin eskaaderitorpedovene Silnyin päälliköksi ja ylennettiin joulukuussa 2. luokan kapteeniksi. Elokuussa 1913 hänet nimitettiin Pietarin merikadettikoulussa miinaupseereiksi opiskelevien merikadettien tutkintolautakuntaan. Starck yleni 1. luokan kapteeniksi 1915 ja palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla maaliskuusta 1917 lähtien miinavene-eskaaderin 5. laivueen päällikkönä. Hänet ylennettiin kontra-amiraaliksi kesällä 1917, jolloin hän sai myös eron sotapalveluksesta. Reserviin siirryttyään Starck liittyi Venäjän sisällissodan alussa valkoiseen armeijaan. Hän tuli 1922 amiraali Merkulovin alaisuudessa toimineen Kaukoidän laivaston komentajaksi, mutta erosi palveluksesta sodan käännyttyä valkoisille tappiolliseksi ja matkusti Pariisiin, missä hän eli viimeiset vuotensa.
Väinö F. Virtanen

Väinö Fredrik Virtanen (28. lokakuuta 1888 Huittinen – 6. syyskuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen kauppaneuvos ja koulutarpeiden tukku- ja kustannusliike Oy Valistuksen toimitusjohtaja.
Väinö Virtasen vanhemmat olivat räätälimestari Frans Fredrik Virtanen ja Eufrosiina Johanna Ilén. Hän kävi Helsingissä Lithénin yksityisen kauppakoulun ja tuli Oy Valistuksen palvelukseen 20-vuotiaana vuonna 1908. 
Oy Valistus perustettiin vuonna 1901 alun perin nimellä "Kansanopettajain Osakeyhtiö Valistus". Valistus kustansi vuosina 1906–1937 viikoittain ilmestynyttä Opettajain Lehteä. Valistus harjoitti koulu- ja opetustarvikkeiden ja paperitavarain myyntiä sekä koulu- ja oppikirjojen, lasten- ja nuortenkirjojen, matrikkeleiden ja ohjekirjojen julkaisua. 1920-luvun lopulla Valistus oli Suomen toiseksi suurin oppikirjojen tuottaja 30 prosentin markkinaosuudella.
Virtanen oli aluksi työssä Valistuksen varastossa ja toimi varastopäällikkönä. Hänestä tuli Valistuksen kaupallinen johtaja 1927 ja toimitusjohtaja 1933. Virtanen oli Valistuksen toimitusjohtajana aina eläkkeelle jäämiseensä saakka 1967. Virtanen sai talousneuvoksen arvon 1942 ja kauppaneuvoksen arvon 1959. Virtasen seuraajaksi Valistuksen toimitusjohtajana tuli hänen poikansa Kullervo Virtanen. Amer-yhtymä Oy osti Valistuksen kirjakustantamon 1979, yhtymä oli jo 1977 hankkinut omistukseensa kustannus- ja kirjapainoyhtiö Oy Weilin + Göös Ab:n. Nykyisin Valistuksen kulttuurikokoelman omistaa Amerin kulttuurisäätiö.
Väinö Virtanen oli naimisissa vuodesta 1918 Kaisu Maria Enokssonin (Sinisalo) kanssa. Heidän poikansa oli kauppaneuvos Väinö Kullervo Virtanen (1919–2003), joka oli Valistuksen toimitusjohtajana 1967-1979.