tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Varoitusmerkintä

Varoitusmerkintä on merkintä, jolla pyritään varoittamaan aineen tai paikan mahdollisista vaaroista. Niiden taustaväri, muoto, ja muu ulkoasu vaihtelee, mutta niiden tarkoitus on olla niin selkeitä, että kaikki tunnistavat ne heti varoitusmerkinnöiksi. Kemikaalien varoitusmerkintä sisältää varoitusmerkin, sen kirjaintunnuksen ja nimen, varoituslausekkeen (R-lauseke), ja turvallisuustoimenpidelausekkeen (S-lauseke). 
Varoitusmerkintöjen käyttö ilman syytä on epäasiallista. Viranomaiset valvovat merkkien käyttöä.
Kansainvälisiä varoitusmerkintöjä.
Muita yleisiä varoitusmerkintöjä ovat esimerkiksi voimakkaan magneettikentän merkki ja laser-säteilystä varoittava merkki. Katso myös liikenteen varoitusmerkit.
Kemikaalien varoitusmerkinnät.
CLP- varoitusmerkit.
Varoitusmerkkejä sääntelee EU-direktiivi 1272/2008.
Käytöstä poistuneet.
Euroopan unionin direktiivin 67/548/EEC (Säädetty 27. kesäkuuta 1967, kumottu 31. toukokuuta 2015) mukaiset varoitusmerkit.
Merkit on järjestetty vaarallisimmasta ominaisuudesta vähemmän vaaralliseen.
Merkit on järjestetty vaarallisimmasta ominaisuudesta vähemmän vaaralliseen. Katso myös myrkyllisyys.
Varoitus- ja turvallisuustoimenpidelausekkeet.
Varoituslausekkeet eli R-lausekkeet antavat lisätietoja varoitusmerkin kertomasta vaarallisesta ominaisuudesta. Turvallisuustoimenpidelausekkeet eli S-lausekkeet antavat tietoa kemikaalin turvallisesta käytöstä.
Hallanvaara

Hallanvaara on Ismo Alanko Säätiön kolmas, vuonna 2002 julkaistu studioalbumi. Albumi sijoittui albumilistalla parhaimmillaan toiselle sijalle ja myi kultaa vuonna 2004.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Ismo Alanko, ellei toisin mainittu.
Muusikot.
Albumilla lähes jokaisessa kappaleessa soittavat eri soittajat, joten kokoonpanolistauksessa saattaa olla virheitä.
Valkyria

Valkyriat (muinaisnorjaksi "Valkyrja", ”surmattujen valitsija”) olivat skandinaavisessa mytologiassa Odinia palvelevia taistelun hengettäriä ja kuolemanhaltijattaria, jotka keräsivät taistelukentiltä kuolleiden urheiden sotureiden sielut ("einherjar") ja veivät ne mukanaan Valhallaan.
Valkyriat ratsastivat taisteluun joko hevosilla tai lensivät halki ilman. Heillä oli kypärät ja kilvet, ja joillakin oli kyky surmata soturit, jotka eivät miellyttäneet heitä. Toiset valkyriat puolestaan suojelivat suosikkejaan. Muinaisnorjalaisissa kertomuksissa viitataan sekä yliluonnollisiin että ihmisvalkyrioihin, joilla oli joitakin yliluonnollisia ominaisuuksia.
Edda-runoissa valkyrioiden nimiksi mainitaan muun muassa Brynhild, Göll (Kutsuja), Göndul (Taikasauva) tai Gondul (Naarassusi), Gudr, Gunn (Taistelu), Herfjoturr, Hildr (Taistelu), Hladgunnr, Hlökk/Hlokk, Hrist (Myrsky), Mist (Usva), Sigrdrifa, Sigrún, Skuld, Svafa ja Thrud (Valta). Keskeisimmäksi hahmoksi valkyrioista on uudempana aikana noussut Brynhild, jolla on tärkeä ja traaginen rooli Nibelungein laulussa. Saksassa on vahvoja naisia joskus kutsuttu ”brynhildimäisiksi” (brünnhildisch).
"Max Payne" -videopelissä keskeisessä osassa oleva designhuume Valkyr on viittaus valkyrioihin.
Aavekaupunki

Aavekaupungeiksi kutsutaan kaupunkeja, jotka tavalla tai toisella ovat tyhjentyneet asukkaista tai jotka on evakuoitu määräajaksi tai lopullisesti. Määräajaksi tyhjennetyissä aavekaupungeissa tarvitaan järjestyksenvalvontaa, jotteivät rikollisuus tai anarkia pääse valloilleen.
Termiä käytetään erityisesti puhuttaessa Yhdysvaltain villin lännen hylätyistä kaivoskaupungeista. Tällaiset kaupungit perustettiin yleensä jonkin rikkaan arvomineraaliesiintymän (kulta, hopea) lähelle, ja ne autioituivat esiintymän ehtyessä.
Bodie

Bodie on aavekaupunki Kalifornian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Se sijaitsee Sierra Nevada -vuoriston itäisillä rinteillä Monon piirikunnassa, noin 80 kilometriä kaakkoon Tahoejärveltä, 2 550 metrin korkeudessa.
Kaupungin perusti William S. Bodey ("alias" Waterman S. Body), ja kaupunki nimettiin hänen mukaansa. Kaupungin perustamisen syynä oli Bodeyn vuonna 1859 tekemä kultalöytö. Vuonna 1877 Standard Oil Company löysi entistäkin rikkaamman kultasuonen, ja Bodie kasvoi 20 hengen kyläpahasesta vilkkaaksi 10 000 asukkaan kaupungiksi. Parhaimmillaan tuossa kultakaupungissa toimi jopa 60 saluunaa. Murhat ja tappelut olivat arkipäivää. Legendan mukaan eräs tyttö, joka sai kuulla joutuvansa muuttamaan Bodieen, kirjoitti päiväkirjaansa "Goodbye God, I'm going to Bodie" ("Hyvästi Jumala, minä olen menossa Bodieen").
Bodie on aavekaupunkien joukossa epätavallinen siinä mielessä, että pieni osa väestöstä jäi kaupunkiin kultaryntäyksen päätyttyä ja kaivoksien sulkeuduttua. Suuri osa Bodien rakennuksista säilyi 1930-luvulle saakka, jolloin ne tuhoutuivat kaupungin keskustassa riehuneessa tulipalossa. Vuonna 1962 Bodiesta tuli osavaltion hallinnoimaa puistoaluetta, ja sitä ylläpidetään "pysäytetyn rappion tilaisena".
Bodie State Historic Park, johon kaupunki kuuluu, on aito kalifornialainen kultaryntäysaavekaupunki. Vierailijat voivat kävellä entisen suurkaupungin autioilla kaduilla.
Nykyisin vain pieni osa kaupungista on jäljellä. Rakennuksien sisustus ja jäljelle jääneet tavarat ovat yhä niillä sijoillaan. Bodie on määritelty kansalliseksi historialliseksi maamerkiksi.
Onomatopoeettinen

Onomatopoeettinen eli onomatopoieettinen (kreik. onomatopoiesis, suom. "nimen sepittäminen") on ääntä muistuttava tai jäljittelevä sana tai sanonta. Esimerkiksi: "ammua", "hohottaa", "hauva", "kolke", "kumista", "raksua", "sihistä", "narskua". Myös huudahdus tai ilmaus, joka matkii ääntä, mutta ei sinänsä tarkoita mitään esinettä tai asiaa (esimerkiksi "kling", "titityy").
Onomatopoeettiset eläinten nimet.
Joillain eläinlajeilla, varsinkin ääntelystään tunnetuilla linnuilla, on onomatopoeettinen nimi. Suomen kielessä onomatopoeettisia lintujen nimityksiä ovat esimerkiksi kuikka, kukko, uikku, räkättirastas (räkättää), ruisrääkkä (rääkii), tiltaltti, tikka (tikittää nokkiessaan puuta), pulu (pulputtaa), riekko (riekkuu), huuhkaja (huhuilee), kurppa, naakka, viklo ja kuovi.
Muissa kielissä.
Japanin kielessä on joukko "mimeettisiä" sanoja (giongo/giseego/gitaigo), joita ei ole oppikirjoissa tai sanakirjoissa mutta ovat osa kulttuuria ja päivittäistä kommunikointia. Japanilainen äänisymbolismi sisältää onomatopoeettisten sanojen (kuten eläinten ja esineiden äänien) lisäksi ideofonisia tai symbolisia sanoja, jotka kuvaavat fyysisiä ja tunteellisia tiloja.
Basaltti

Basaltti on tumma, hienorakeinen ja usein huokoinen vulkaaninen kivilaji, yleensä laava. Basaltti on mineraalikoostumukseltaan pääasiassa plagioklaasia sekä pyrokseenia, sisältäen lisäksi vähäisemmissä määrin muita tyypillisiä mineraaleja, kuten oliviinia ja sarvivälkettä. Basalttia koostumukseltaan vastaava syväkivi on gabro. Basalttia on myös Marsissa ja Kuussa, missä se antaa kuun meriksi kutsutuilla alueille niiden tunnusomaisen tumman värin.
Basalttisia laavoja syntyy erityisesti valtamerten keskiselänteillä mutta myös muissa ympäristöissä. Basalttinen laava on juoksevaa ja leviää mantereisissa purkauksissa laajoille alueille muodostaen laakiobasaltteja, joita on mm. Intiassa (Deccanin laavapurkaukset) ja Islannissa. Jäähtyessään basalttinen laava lohkeilee usein kuusikulmaisiksi pylväiksi.
Basalttimuodostumia ovat basalttipylväs, basalttityyny ja laavatunneli.
Samvais Gamgi

Samvais ”Sam” Gamgi () on yksi päähenkilöistä J. R. R. Tolkienin teoksessa "Taru sormusten herrasta". Hän on Frodo Reppulin puutarhuri sekä paras ystävä ja auttaa tätä yhtenä Sormuksen Saattueen jäsenistä matkalla Tuomiovuorelle tuhoamaan Valtasormusta.
Näyttelijät.
Peter Jacksonin elokuvatrilogiassa (2001–2003) Samia näytteli Sean Astin. Vuoden 1978 animaatioelokuvassa "Taru sormusten herrasta" Samia ääninäytteli Michael Scholes ja vuoden 1980 animaatiossa "The Return of the King" Roddy McDowall. BBC:n radiokuunnelmassa (1981) hänen äänenään oli Bill Nighy. Suomalaisessa "Hobitit"-televisiosarjassa (1993) häntä esitti Pertti Sveholm.
Tarina.
Sam on "Tarussa sormusten herrasta" Konnun hobitti, joka työskentelee puutarhurina Repunpäässä. Hän oli leikkaamassa ruohoa isäntänsä Frodo Reppulin ikkunan alla, kun hän kuulee Gandalfin kertovan Frodolle Sormuksesta ja sen oikeasta omistajasta, pahasta Sauronista. Gandalf velvoittaa salakuuntelijan lähtemään Frodon mukana Rivendelliin. Siellä nimetään yhdeksänhenkinen retkikunta viemään Sormusta kohti Mordorin maan Tuomiovuorta, missä Sormuksen tuhoaminen ainoastaan on mahdollista. Sekä Frodo Sormuksen kantajana että Sam kuuluvat nimettyyn Sormuksen Saattueeseen. Myöhemmin Frodo ja Sam eroavat muusta seurueesta. Oppaakseen he saavat matkan varrella Klonkun, jota kohtaan Sam on avoimen epäluuloinen ja jota hän pitää pahantahtoisena, vaikka Frodo luottaakin siihen. Samin aavistus on oikea ja Klonkku johdattaa heidät Lukitari-hämähäkin luokse, mutta hobitit selviävät täpärästi ja jatkavat matkaa yli Mordorin tasangon. Tarinan lopussa Sormus tuhoutuu Tuomiovuorella Klonkun pudotessa sen kanssa rotkoon. Palattuaan Kontuun Sam nai mielitiettynsä Ruusa Töllin. Hänet valitaan Konnun pormestariksi seitsemän kertaa peräkkäin. Vaimonsa kuoltua Sam lähtee Konnusta ja ylittää ehkä Meren isäntäänsä Frodoa seuraten, joskin Tolkien jättää tämän jossakin määrin avoimeksi. Koska myös Sam käyttää tarinan aikana Sormusta, vaikkakin hyvin lyhyesti, hänelläkin voidaan katsoa olevan Sormuksen kantajana erityisoikeus purjehtia länteen Kuolemattomille maille.
Itseisarvo (etiikka)

Itseisarvo tarkoittaa etiikassa arvoa, jota ei tarvitse eikä voida perustella muilla arvoilla. Pragmatismissa käydään keskustelua siitä, voiko itseisarvoja olla ollenkaan olemassa. Itseisarvo on arvo itsessään ja sitä kannattaa tavoitella sen itsensä vuoksi. Välinearvot ovat muita arvoja, jotka tähtäävät itseisarvoihin. Välineellisesti arvokas asia on arvokas, koska se on väline jonkin muun saavuttamiseksi.
Itseisarvoa on pohtinut jo antiikin kreikkalainen filosofi Aristoteles, vaikka hän ei käytäkään siitä mitään yksittäistä termiä. Aristoteleen ehdotus itseisarvoiseksi asiaksi on "eudaimonia", onnellisuus tai hyvä elämä. Hänen mukaansa ihmiset perimmältään pyrkivät tulemaan onnellisiksi ja muita asioita tavoitellessaan pyrkivät samalla onnellisuuteen.
On väitetty, että jonkin asian on oltava itseisarvoinen, muuten millään ei ole mitään arvoa. Asiaa kuvaa seuraava filosofi Joel Feinbergin esimerkki:
Toisin sanoen ketju alkaa uudelleen eikä mikään mainittu tekeminen ole tekemisen arvoista.
Muita ehdotuksia itseisarvoksi ovat esimerkiksi ihmisarvo. YK:n ihmisoikeuksien julistuksen mukaan ihmisen elämällä on itseisarvo ja tästä kumpuavat ihmisoikeudet.
Itseisarvoon voi suhtautua myös pluralistisesti. Tämä tarkoittaa sitä, että pitää monia asioita itseisarvoisina. Filosofi William K. Frankena on tehnyt luettelon, jossa ehdottaa seuraavia asioita itseisarvoisiksi:
Itseisarvosta voidaan puhua myös arkisemmassa yhteydessä. Esimerkiksi sähly voi olla jollekin itseisarvoinen asia, jota haluaa tehdä vain sen itsensä vuoksi. Jollekin toiselle sählynpeluu voi olla väline paremman kunnon saavuttamiseksi.
Kairanmaan rata

Kairanmaan radalla tarkoitetaan suunniteltua rautatietä, joka haarautuisi Pohjanmaan radasta Vihannissa ja kulkisi ns. Kairanmaan alueella Pulkkilan ja Kestilän kuntien kautta Oulujärven eteläpuolitse silloisen Vuolijoen kunnan Otanmäkeen, jossa se liittyisi vuonna 1953 valmistuneeseen -rataan.
Hankkeen tarkoitus oli suunnitella mahdollisimman suora rautatieyhteys Kajaanin suunnalta Pohjanmaan radalle ja edelleen Oulun, Raahen ja Rahjan satamiin. Samassa yhteydessä on myös suunniteltu Rahjan satamarataa.
Kuriositeettina mainittakoon, että suunniteltu ratalinjaus oli lähes viivasuora ja se kiersi suurimmat asutuskeskukset kaukaa. Radan suunnittelijat olivat suunnitelleet käyttävänsä epäkäytännöllisiä sivuratoja pääradalta keskustoihin, eivätkä olleet ymmärtäneet, että asutuskeskukset kiertävä rata ei avaisi mahdollisuuksia kannattavalle henkilöliikenteelle.
Rataosaa suunniteltiin eritoten 1950-luvun lopussa, jolloin Otanmäessä kuormatut malmijunat kulkivat Kajaanin ja Kontiomäen kautta Ouluun. Tuolloin rataosuus oli kiskotettu kevein kiskoin, eikä rataosa ollut riittävän hyväkuntoinen raskaita malmikuljetuksia ajatellen. 1950-luvun lopussa suoritettiin joitakin maastotutkimuksia Otanmäen–Vihannin rautatien rakentamista silmällä pitäen, mutta hanketta ei koskaan toteutettu. Rataosasta on myös laadittu perusselvitys vuonna 1982.
American curly horse

American curly horse (myös american bashkir curly) on Yhdysvalloista lähtöisin oleva hevosrotu, jolla on poikkeuksellinen kihara talvikarva. Rodun on arveltu polveutuvan kiharakarvaisesta venäläisestä baskirianponista, mikäli rodun edustajia on kulkeutunut maahanmuuttajien mukana Yhdysvaltoihin, mutta amerikkalaisen curlyn kiharakarvaisuus saattaa myös olla itsenäisen mutaation seurausta.
Ominaisuudet.
Nykypäivän curlyt ovat kilttejä, rauhallisia, älykkäitä ja yhteistyöhaluisia. Niillä on hyvä rakenne ja ne voivat olla minkä tahansa värisiä, joskin yleisin väri on rautias. Karva on talvella tavallista kiharampaa ja kesäkarva on normaalisti ennemmin laineista kuin kiharaa, vaikka jotkin yksilöt ovatkin todella kiharakarvaisia ympäri vuoden. Osa pudottaa harjan ja hännän kesäksi. Aivan kaikki rodun edustajat eivät kuitenkaan ole kiharakarvaisia. Curlyt ovat säkäkorkeudeltaan 145–160 cm, keskimäärin 150 cm. 
Curlyt ovat hyviä yleishevosia ja soveltuvat moniin lajeihin, kuten lännen-, este- ja kouluratsastukseen sekä valjakkoajoon. Ne sopivat myös vaelluksille ja vaikeakulkuiseen maastoon. Ne osaavat tavallisten askellajien lisäksi "fox trotia" ja juoksukäyntiä ("running walk"). Maailmalla curlyt ovat erityisen suosittuja lännenratsastuksessa nopeutensa, älynsä ja notkeutensa ansiosta.
Monet hevosallergikot eivät saa oireita curlyista, vaikkeivät pystyisi olemaan muiden hevosten lähellä. Syytä ei tiedetä varmasti, mutta jotkut tutkijat ovat epäilleet tämän johtuvan ihon ja karvojen proteiineista.
Historia.
Rodun historiaa on onnistuttu jäljittämään vuoteen 1898, jolloin poika nimeltä Peter Damele ja hänen isänsä huomasivat maastoratsastuksellaan Nevadassa kolme kiharakarvaista villihevosta. He pyydystivät niitä villihevoslaumoista. Hevosten alkuperää he eivät saaneet selville, mutta he kesyttivät hevoset ja ryhtyivät jalostamaan niistä uutta rotua. Rotu sai rekisterin vasta vuonna 1971 ja hevosten omistajia pyydettiin auttamaan rotumääritelmän tekemisessä. Rodun arvellaan olleen olemassa 300-400 vuoden ajan ja tiedetään, että jo 1600-luvulla sioux- ja crow-intiaaneilla on ollut kiharakarvaisia hevosia.
American Curly Horse Registry perustettiin vuonna 1971 ja rodun edustajia alettiin rekisteröidä. Rekisterin nimi oli aluksi American Bashkir Registry, koska erään teorian mukaan kiharakarvaisia hevosia oli ollut myös Venäjällä Baskirian alueella, mutta tutkimusten mukaan näin ei ollut ja nimi vaihdettiin vuonna 1997. 
Nykyisin curlyja elää Yhdysvalloissa villeissä mustangilaumoissa Nevadassa, Coloradossa ja Wyomingissa. Laumoja suojellaan riistansuojeluohjelmalla. Kesyjä ja rekisteröityjä curlyja on Yhdysvalloissa noin 2000. Pohjoismaihin tuotiin ensimmäiset curlyt vuonna 1992, ja nykyisin niitä on rekisteröitynä noin 150.
Laakkola (Siikalatva)

Laakkola on kylä Siikalatvan kunnan länsiosassa Pohjois-Pohjanmaalla, Pulkkilan ja Haapaveden välisen seututien 794 varressa. Laakkolan kylä koostuu Kytönevasta, Hiukaperästä, Säisänperästä, Laakkolasta, Junnonojasta, Mäntyperästä, Saariperästä, Honkaperästä, Kaskenperästä, Rasinperästä ja Murtoperästä. Laakkolan kylän läpi virtaa Lamujoki.
Historia.
Laakkolan kylän ensimmäiset asukkaat tulivat noin 1500-luvun alussa. Kylän vilkkaimpana aikana 1960-luvulla kylällä oli neljä kauppaa, kahvila, posti, kaksi koulua, meijeri, saha, pankki ja kirjasto. Laakkolan läpi kulki reitti Raahesta Savoon, jota pitkin kuljetettiin mastopuita laivateollisuudelle. Kyläläisillä oli ennen tapana kokoontua Rukinmäellä, ja Laakkolassa saattoi törmätä myös kierteleviin kulkukauppiaisiin.
Vapaa-aika.
Laakkolassa voi osallistua kudontapiiriin tai taidepiiriin. Yhdistystoimintaan pääsee mukaan Laakkola-Junnonojan kyläyhdistyksen ja Laakkolan hirviporukan kautta. Vuosittain kylässä sytytetään pääsiäiskokko sekä lauletaan joululauluja.
Palvelut.
Laakkolasta löytyy kylätalo, valaistu pururata sekä luistelukenttä. Laakkolan koulu on vuokrattavissa juhlakäyttöön kyläyhdistykseltä.
Tero Vaara

Tero Tapani Vaara (s. 5. tammikuuta 1965 Lavia) on suomalainen muusikko. Hän on Mamba-yhtyeen laulaja, pääasiallinen lauluntekijä ja nykyisen kokoonpanon ainoa alkuperäisjäsen. 
Elämä ja ura.
Vaara valmistui ylioppilaaksi vuonna 1985. Hän opiskeli Porin Lyseon lukiossa ja teki jo kouluaikoinaan musiikkia ja esiintyi koulun juhlissa.
Mamba-yhtye on toiminut vuodesta 1984 ja Vaara on toiminut Mamba Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 1989. 1980-luvun lopulla Tero Vaara laittoi Mamban tauolle ja esiintyi Tero Vaaran Maatakiertävän Uuden Viihdeorkesterin kanssa, jonka kanssa hän julkaisi vuonna 1990 albumin "Sydänmailla". Mamba jatkoi musiikintekoa 1990-luvun alussa.
Vaara palasi soolouralle vuonna 2018 uudella singlellä "Ihana voima". Uuden Tero Vaara Revival -kokoonpanon kanssa julkaistiin lisäksi kappale "Rakkauden taloon". Vaara on jatkanut esiintymistä myös Mamban kanssa.
Vuonna 1990 Vaara julkaisi runokokoelman "Viivalla". Vaara sai Juha Vainio -palkinnon vuonna 1998.
Yksityiselämä.
Vaara valmistui ammattilentäjäksi vuonna 1993. Hän on harrastanut laskuvarjohyppäämistä C-luokan kelpoisuudella eli itsenäisenä lupakirjahyppääjänä. Hän harrastaa myös ampumaurheilua.
Vaara on kritisoinut monikulttuurisuutta ja poliittista islamia. Yle perui Mamban TV-esiintymisen tämän takia.
Vaara on kertonut yleisestä ahdistuneisuushäiriöstään, masennuksestaan ja paniikkihäiriöstään, joihin hän on saanut mielialalääkitystä.
Vaara avioitui helmikuussa 2021 Siru Vaaran kanssa. 
Vaara asuu Mäntyharjulla Etelä-Savossa.
Bepop (rakennus)

Bepop on Porin keskustassa sijaitseva vuonna 1989 valmistunut rakennus. Sitä pidetään arkkitehtuuriltaan yhtenä merkittävimmistä 1980-luvun suomalaisista liikerakennuksista ja se on myös Porin tunnetuin postmodernin arkkitehtuurin kohde. Nimi viittaa jazzmusiikin tyylilajiin bebopiin sekä rakennuttajana toimineen Porin Seudun Osuuspankin nimilyhenteeseen POP. 
Rakennuksen pääsisäänkäynti sijaitsee Mikon- ja Yrjönkatujen kulmassa, toinen sisäänkäynti on Isolinnankadun puolella. Niitä yhdistää rakennuksen läpi kulkeva liikekäytävä, joka toimii usein myös erilaisten yleisötilaisuuksien sekä pienimuotoisten taide- ja valokuvanäyttelyiden pitopaikkana. Rakennuksessa sijaitsevat muun muassa Yleisradion aluetoimituksen Satakunnan Radion tilat sekä kiinteistön omistavan Länsi-Suomen Osuuspankin pääkonttori. Yrityksiä on yhteensä 27. Niille on vuokrattuna 19 liiketilaa sekä 10 toimistohuoneistoa.
Arkkitehtuuri.
Postmodernismia edustavan rakennuksen on suunnitellut Arkkitehdit NRT eli Matti Nurmela, Kari Raimoranta ja Jyrki Tasa, jotka voittivat rakennuksen suunnittelusta vuonna 1984 järjestetyn kutsukilpailun. Pääsuunnittelija Jyrki Tasan mukaan rakennus ilmentää suomalaisen arkkitehtuurin murroskautta, jolloin haluttiin vapautua modernismin kuivasta ilmeestä ja luoda iloista tunnelmaa mielikuvituksellisella suunnittelulla. Rakennuksen rohkea muotokieli herätti aikoinaan keskustelua tavallisten kaupunkilaisten ohella myös ammattipiireissä. Nykyään sitä pidetään pastellisävyineen hyvänä edustajana 1980-luvun citykulttuurista.
Bepopissa on lukuisia erikoisuuksia ja yksityiskohtia, muun muassa pyöreitä ikkunoita, suuria lasipintoja sekä pylväitä. Rakennuksessa herättää huomiota myös voimakas ja rohkea värienkäyttö. Pääsisäänkäynnin edessä on korkeiden pilareiden kannattelema nelikulmainen katos, joka kohoaa rakennuksen kattorakenteiden yläpuolelle. Sisäänkäynti ympäristöineen on pimeän aikaan valaistu erilaisilla valonheittimillä. Rakennusta halkoo kulmittaisesti kaareva kauppakäytävä, joka jakaa sen kahtia. Käytävä yhdistää asiantuntijakeskuksen itäpuolella kulkevan Isolinnankadun pääsisäänkäynnin edustalla olevaan Mikon- ja Yrjönkatujen risteykseen. Ylhäältä kauppakäytävää suojaa lasikatos.
Rakennus oli 1989 valmistuneiden rakennusten edustaja Arkkitehtitoimistojen Liiton juhlanäyttelyssä, joka Suomen lisäksi kiersi vuonna 2008 myös ulkomailla. Muita näyttelyssä esiteltyjä rakennuksia olivat muun muassa Sanomatalo, Nokian pääkonttori sekä Merikeskus Vellamo.
Naamari

Naamari, naamio tai maski on kasvojen suojaksi tai peitteeksi tarkoitettu väline.
Naamio.
"Naamio" on kasvojen peite, jonka tarkoitus voi olla esimerkiksi rituaalinen, huvittelu tai naamioituminen. Naamioita on käytetty esimerkiksi uskonnollisissa tai sosiaalisissa seremonioissa, hautajaisissa, hedelmällisyysriiteissä, sairauksien hoidossa, juhlissa ja sodissa. Niiden avulla voidaan esittää hahmoja teatterissa tai mytologisissa esityksissä. Naamiot ovat olleet keskeinen osa afrikkalaista taidetta. Ne on tarkoitettu elämään julkisissa seremonioissa ja salaseurojen suljetuissa rituaaleissa. Naamiota käyttävä henkilö saa sisäänsä naamion esittämän hengen, jota hän ilmentää tanssiessaan. 1900-luvun alussa jotkut länsimaiset taiteilijat kuten Pablo Picasso, Henri Matisse ja André Derain ottivat taiteeseensa vaikutteita afrikkalaisista ja länsioseanialaisista naamioista.
Rikolliset käyttävät usein naamiota tunnistamisen vaikeuttamiseksi. Suomalainen shock-rock-yhtye Lordi käyttää aina esiintyessään julkisesti naamioita.
Naamari.
"Naamari" tai "maski" on hengityselinten tai kasvojen suojus, jollaisia käyttävät esimerkiksi kirurgit tai jääkiekkomaalivahdit.
Alikääpiö

Alikääpiö tarkoittaa tähteä, joka on hieman himmeämpi kuin pääsarjan tähti. Alikääpiöiden kirkkaus on noin kaksi magnitudia himmeämpi kuin vastaavan pääsarjan tähden. Alikääpiötä merkitään spektriluokituksessa "sd" tai "VI".
Alikääpiöt jaetaan kahteen tyyppiin, viileisiin ja kuumiin.
Viileät alikääpiöt.
Viileät, metalliköyhät alikääpiöt, joita sanotaan tavallisesti vain "alikääpiöiksi", ovat pääsarjan tähtiä himmeämpiä, koska niiden metallipitoisuus on alhainen, ja ne kuuluvat yleensä populaatio II:een.
Koska näissä alikääpiöissä on vähän metalleja, ne säteilevät enemmän ultraviolettisäteilyä kuin vastaavan lämpöiset pääsarjan tähdet. Kaasumaiset metallit nimittäin imevät ultraviolettisäteilyä. Alhaisen metallipitoisuuden tuottama parempi säteilynläpäisykyky tuottaa pienemmän, kuumemman tähden kuin suurimetallisen Populaatio I:n tapauksessa.
Nämä alikääpiöt ovat usein Linnunradan halossa, ja niillä on suuret liikenopeudet Aurinkoon verrattuna. Tunnettuja viileitä alikääpiöitä ovat muun muassa Kapteynin tähti ja Groombridge 1830.
Kuumat alikääpiöt.
Heliumrikkaat alikääpiöt ovat eräs joidenkin tähtien kehityksen viimeisistä vaiheista. Näitä sanotaan tavallisesti kuumiksi alikääpiöiksi tai sinisiksi kääpiöiksi. Ne kuuluvat spektriluokkiin O ja B. Nämä ovat pääsarjan alla HR-kaaviossa, ja niiden sanotaan edustavan "äärimmäistä horisontaalihaaraa" EHB tai "sinistä horisontaalihaaraa" HBB. Horisontaalihaaran tähdethän polttavat heliumia.. Monesti nämä tähdet merkitään spektriluokkaan sdO, sdOB tai sdB. sdB-tähtien massa on noin 0,5 Auringon massaa.
Nämä tähdet syntyvät punaisesta jättiläisestä, jonka vetypitoiset ulko-osat viskautuvat pois ennen kuin tähden ydin alkaa polttaa heliumia.
Tämä ennenaikainen tähden vetykerroksen häviäminen johtuu ehkä lähekkäisestä kaksoistähtiluonteesta. Tällöin kuumat alikääpiöt kehittyvät suoraan horisontaalihaaran jättiläistähdistä. Toisen teorian mukaan kaksi jättiläistähdistä kehittynyttä valkeaa kääpiötä sulautuu yhteen kuumaksi alikääpiöksi. Näitä tähtiä on runsaasti vanhoissa tähtijärjestelmissä, lähinnä ellipsigalakseissa ja pallomaisissa tähtijoukoissa.
Kuumien alikääpiöiden tyypit.
Lähde:
Englannintäysiverinen

Englannintäysiverinen () on Britanniassa 1600–1700-luvulla kehitetty täysiverinen hevosrotu, joka polveutuu lähinnä paikallisista hevosista ja itämaisista hevosista kuten ahaltekenhevosesta, arabiantäysiverisestä ja berberihevosesta. Rotu kuuluu maailman nopeimpiin, ja sitä käytetään laajalti laukkakilpailuissa. Tunnettuja englannintäysiverisiä laukkahevosia ovat muiden muassa 1700-luvulla elänyt Eclipse, 1910–1920-luvulla vaikuttanut Man O'War sekä 1970-luvun kuuluisuus Secretariat.
Ominaisuudet.
Englannintäysiverinen on atleettinen, nopea, hoikka ja pitkäjalkainen ja -selkäinen. Rodussa esiintyy kolmea tyyppiä: korkea ja hontelo kestävyysjuoksija (stayer), lyhytrunkoisempi sprintteri (sprinter) ja näiden kahden välimuoto, joka sopii keskipitkille matkoille. Englannintäysiverisen väri on yleensä ruunikko eri sävyineen, mutta rodussa esiintyy myös mustia, rautiaita ja kimoja. Kirjavat ovat harvinaisia, mutta mahdollisia. Säkäkorkeudeltaan englannintäysiverinen on yleensä 152–173 cm. Luonteeltaan englannintäysiveriset ovat usein niin kutsutusti kuumia eli hyvin herkkiä ja menohaluisia, ja niillä ratsastus vaatiikin taitoa.
Historia.
Englannintäysiverisen sukulinjat voidaan jäljittää Englantiin 1600- ja 1700-lukujen vaihteessa tuotuun kolmeen itämaissukuiseen oriin ("Byerley Turk", "Darley Arabian" ja "Godolphin Arabian", joka tunnetaan myös nimellä" Godolphin Barb"). Nykyiset englannintäysiveriset polveutuvat niistä kunkin yhden suoraan alenevan polven jälkeläisen kautta: "Herod" (s. 1758, iiii. Byerley Turk), "Eclipse" (s. 1764, iiii. Darley Arabian) ja "Matchem" (s. 1748, ii. Godolphin Arabian). Englannintäysiveristen ensimmäinen kantakirja ilmestyi Britanniassa vuonna 1808. Yhdysvalloissa kantakirja ilmestyi vuonna 1873. Jalostuksen ja kantakirjan tavoitteena on luoda ylivoimainen laukkahevonen. Nykyiset englannintäysiveriset yltävätkin laukkaradalla noin 70 kilometrin tuntinopeuteen.
Käyttö.
Englannintäysiverisistä käytetään varsin paljon muiden ratsuhevosrotujen jalostuksessa, ja monien puoliverirotujen lähtökohtana ovatkin olleet kylmäverirotujen ja englannintäysiverisen suorat risteytykset. Myös amerikanravuri polveutuu pitkälti englannintäysiverisestä. Angloarabi on syntynyt englannintäysiverisen ja arabianhevosen risteytyksistä. Englannintäysiverijalostus jättää muihin rotuihin yleensä suurempaa kokoa, nopeutta ja kestävyyttä.
Paitsi erilaisiin laukkakilpailuihin, englannintäysiverisiä käytetään paljon myös este- ja kenttäratsastuksessa. Laukkauransa englannintäysiveriset aloittavat yleensä kaksivuotiaina, mutta laukkakilpailu-ura on tavallisesti lyhyt ja moni hevonen päätyy sen jälkeen vaikkapa kenttäratsuksi. Esimerkiksi suomalaisen kenttäratsastaja Piia Pantsun menestyksekäs "Uppercut"-ratsu oli englannintäysiverinen. 
Englannintäysiverisen nimeen liitetään yläviitteenä tunnus xx.
Aristoteleen painovoimateoria

Aristoteleen painovoimateoria oli painovoimaa käsittelevä teoria, jonka mukaan kaikki kappaleet liikkuvat kohti niiden "luonnollista paikkaa". Teoria on esitetty teoksessa "Taivaasta" (4. kirja, luvut 1-3). 
Aristoteles esitti, että painaville kappaleille luonnollinen paikka oli Maan keskipiste, ja tämän vuoksi ne putosivat sitä kohti, eli alaspäin. Kevyille kappaleille luonnollinen paikka oli puolestaan taivaan kehillä, ja siksi kaasut, muun muassa höyry, liikkuivat poispäin maan keskipisteestä ja kohti taivaita ja Kuuta, eli ylöspäin. Liikkeen nopeus riippui samoin kappaleen painosta. Kappaleen painavuuden ja keveyden Aristoteles määritteli juuri sen perusteella, mihin suuntaan ne liikkuvat, ja esitti näin ensimmäistä kertaa nämä asiat lisämääreittä, kun taas kaikki aiemmat filosofit olivat pitäneet painoa ja keveyttä ominaisuutena, joka voidaan esittää vain suhteessa johonkin toiseen kappaleeseen. Suuntien "alaspäin" ja "ylöspäin" hän oletti olevan maailmanjärjestyksessä määrättyinä tiettyinä suuntina.
Syrjäyttäneet painovoimateoriat.
Aristoteleen teorian syrjäytti lopullisesti vasta 1500-luvulla Galileo Galilei. Yleisesti kerrotun legendan mukaan Galilei pudotti Pisan tornista kappaleita, joilla oli eri tiheydet, ja huomasi, että kevyemmät ja raskaammat kappaleet putosivat lähes samalla nopeudella. Asiassa voi normaalijärjellä erehtyä, koska ilmanvastus vaikuttaa raskaaseen kappaleeseen vähemmän kuin saman muotoisiin mutta kevyempiin kappaleisiin, ja koska suuremmalla tai tiheämmällä kappaleella on suurempi massa, jolloin on helppo ajatella sen putoavan nopeammin.
David Scott toisti Galilein tekemän kokeen Kuun pinnalla Apollo 15 -lennolla vuonna 1971, pudottaen höyhenen (hyvin kevyen kappaleen) ja vasaran (suhteellisen raskaan kappaleen) käsistään yhtaikaa. Ilmakehän puutteen vuoksi kappaleet putosivat Kuun pinnalle samaan aikaan.
Isaac Newton oli ensimmäinen, joka määritteli uuden painovoimateorian toiminnan matemaattisesti. Sen mukaan mikä tahansa massa, ei ainoastaan maan massa, vetää toisia kappaleita puoleensa voimalla, joka on suoraan verrannollinen niiden massaan ja kääntäen verrannollinen kappaleiden välisen etäisyyden neliöön.
Albert Einstein puolestaan syrjäytti Newtonin teorian vuonna 1915 kehittäen kokonaan uuden mallin painovoiman toiminnalle suhteellisuusteoriaansa nojaten.
Punainen jättiläinen

Punainen jättiläinen on pääsarjan tähti, joka on tiivistynyt keskiosastaan ja laajentunut ulko-osastaan sen jälkeen, kun tähden ytimestä on loppunut vety. Tähden läpimitta kasvaa noin satakertaiseksi. Kevyen punaisen jättiläisen ulko-osasta tulee planetaarinen sumu ja keskuksesta jää jäljelle valkea kääpiö, kun taas raskaat punaiset jättiläiset räjähtävät supernovana. Omasta Auringostamme tulee punainen jättiläinen noin 4–5 miljardin vuoden päästä. Auringon nykyinen kehitysjakso päättyy, jonka jälkeen se muuttuu punaiseksi jättiläiseksi, joko nielaisten Maan, tai vähintäänkin korventaen sen täydellisesti kuumuudellaan. Koska aurinko kuumenee pikkuhiljaa miljoonien vuosien aikana, on mahdollista että maapallo muuttuu liian kuumaksi ylläpitämään elämää jo miljardin vuoden aikana.
Tähtityypiltään punaisia jättiläisiä ovat esimerkiksi Arcturus ja Epsilon Bootis.
Robert J. Aumann

Robert John Aumann (, Jisrael Auman), s. 8. kesäkuuta 1930 Frankfurt am Main, Saksa) on israelilainen matemaatikko. Hän sai vuoden 2005 Nobelin taloustieteen palkinnon yhdessä Thomas C. Shellingin kanssa peliteoriaa koskevasta tutkimuksestaan.
Aumann syntyi Saksassa ortodoksijuutalaiseen perheeseen, joka pakeni Yhdysvaltoihin natsien noustua valtaan. Hän opiskeli ensin New York City Collegessa ja sen jälkeen MIT:ssä, missä väitteli vuonna 1956. Hän kiinnostui peliteoriasta John Forbes Nashin vaikutuksesta. Hän muutti Israeliin vuonna 1956 ja työskenteli Jerusalemin Heprealaisessa yliopistossa kunnes jäi eläkkeelle vuonna 2000.
Pasi Kaunisto

Pasi Kaunisto (s. 9. marraskuuta 1950 Ylöjärvi) on suomalainen laulutaiteilija. 
Ura.
Kauniston levytysura alkoi vuonna 1968, jolloin hän levytti Toivo Kärjen levy-yhtiössä ensimmäisen levytyksensä ”Rakastan sinua niin”. Seuraava vuosi oli lopullinen läpimurtovuosi: ensin Kaunisto levytti suurhitin ”Koskaan et muuttua saa”, jota seurasi voitto vuoden 1969 Syksyn Sävelessä Toivo Kärjen-Juha Vainion laululla ”Sanat eivät riitä kertomaan”. Levytysura jatkui muun muassa hiteillä ”Lakeuden kutsu”, ”Sata kelloa”, ”Nelostie” ja ”Koitere – Karjalan helmi”. Ura huipentui vuonna 1976 saatuun kultalevyyn albumista "Lakeuden kutsu". Kaunisto voitti hopeamitalin Buenos Airesin kansainvälisillä tangofestivaaleilla vuonna 1978, jossa hän edusti Suomen ja Euroopan lisäksi järjestäjien mukaan jopa Neuvostoliittoa.
1970-luvulla Kaunistosta tuli Merja Rantamäen ohella Toivo Kärjen sävellysten keskeinen tulkitsija. Vuosina 1968–1985 hän ensilevytti kaikkiaan 46 Kärjen sävellystä ja teki niiden lisäksi useita uusia versioita tämän vanhoista kappaleista. Vuonna 1978 ilmestyneen Kauniston albumin "Kun laulaa vain saan" kaikki kappaleet olivat Kärjen säveltämiä.
Myöhemmin Kaunisto on esittänyt Toivo Kärjen ikivihreiden ja hengellisen musiikin lisäksi suomalaista ja ulkomaista laulelmaa. Vaikka laulajan tahti on alkuvuosien kiireestä hiljentynyt, hän levyttää vielä aktiivisesti ja keikkailee sekä Suomessa että ulkomailla. Kaunisto on kokeillut myös hautausurakoitsijan ammattia, mutta sittemmin palannut takaisin täyspäiväiseksi säveltaiteilijaksi.
Kauniston 2000-luvun levytyksiä ovat muun muassa "Joulun juhlaa, talven tunnelmaa" Pärnun sinfoniaorkesterin kanssa (joht. Tapani Puranen), sekä "Onnelliset – Oskar Merikannon lauluja" Piirpauke-orkesterin kanssa. Hän sai toisen kultalevynsä kokoelmalevystään "Hitit" vuonna 2010.
Kauniston puoliso on kuvataiteilija Irmeli Kaunisto. Tytär Verna Kaunisto-Feodorow on viulisti, musiikkipedagogi ja tietokirjailija. Tytär Milja Kaunisto on musiikintekijä ja kirjailija, joka kirjoitti myös Pasi Kauniston lokakuussa 2022 julkaistun elämäkerran "Pasi Kaunisto – elävän laulajan sielu". Kaunisto on konsertoinut vuosien varrella paljon tyttäriensä kanssa. Kaunistolla on myös merikapteenipoika.
Pasi Kaunistolle on myönnetty Taiteen edistämiskeskuksen ylimääräinen taiteilijaeläke tunnustuksena ansiokkaasta urasta vuonna 2020.
Ylijättiläinen

Ylijättiläinen on hyvin suuri ja kirkas tähti, jonka säde on jopa 1 000 Auringon sädettä ja massa 10–50 Auringon massaa. Niiden luminositeettiluokka on Ia tai Ib. Niiden kirkkaus on 5 000–100 000 -kertainen Aurinkoon verrattuna. Ylijättiläisiä kirkkaampia ovat vain luokan 0 hyperjättiläiset. Ylijättiläisen absoluuttinen kirkkaus on aina yli −4 magnitudia.
Ylijättiläiset ovat lyhytikäisiä, mutta näkyvät melko kauas: tämän vuoksi monta ylijättiläistä on kirkkaimpien tähtien joukossa. Ylijättiläiset ovat yleensä korkeintaan 10–50 miljoonan vuoden sisällä lopustaan, supernovaräjähdyksestä. Monien ylijättiläisten kirkkaus vaihtelee, ja niissä tapahtuu kaasua sinkoavia purkauksia.
Kirkkaita luokan Ia ylijättiläisiä ovat siniset Saiph ja Aludra, sinivalkoinen Rigel, valkoinen Deneb ja keltainen Wezen. Himmeämpiä ylijättiläisiä, jotka kuuluvat luokkaan Ib, ovat mm. Canopus, Mirfak, Pohjantähti, Enif, Suhail, Antares ja Betelgeuze.
Valkoisen Denebin absoluuttinen kirkkaus on noin −7,2 magnitudia ja kirkkaus 60 000–250 000 Auringon kirkkautta. Tähden etäisyyttä ei ole pystytty tarkkaan arvioimaan. Deneb on 200–300 kertaa Aurinkoa suurempi, ja sen massa on 20–25-kertainen Auringon massaan verrattuna. Orionin päätähden Betelgeusen säde on noin 630 Auringon sädettä, kirkkaus 20 000 Auringon kirkkautta.
Tähtipopulaatio

Tähdet jaetaan niiden iän mukaan tähtipopulaatioihin. Aurinko kuuluu nuoreen populaatio I:een, jossa metallipitoiset tähdet kiertävät Linnunradan keskustaa miltei ympyrämäisillä radoilla suunnilleen samassa tasossa. Vanhan populaatio II:n metalliköyhät tähdet kiertävät soikeilla kaltevilla radoilla. Populaatioluokittelu perustuu etupäässä tähden metallipitoisuuteen eli heliumia raskaampien alkuaineiden suhteelliseen osuuteen sekä siihen, millaiseilla radoilla tähdet galaksissa kiertävät. Tähden populaation ratkaisee ennen kaikkea se, missä vaiheessa maailmankaikkeuden kehitystä tähti on syntynyt. Näin yksittäinen tähti kuuluu samaan populaatioon koko elinkaarensa ajan. Vaikka populaatiojako esitetään perinteisesti kaksiosaisena, Pop I ja Pop II muuttuvat toisikseen ilman selvää rajaa aliluokitustensa kautta.
Populaatio I.
Populaatio I on ryhmä, johon kuuluu lähinnä galaksien spiraalihaaroissa ja avoimissa tähtijoukoissa olevia tähtiä. Tähän populaatioon kuuluvien tähtien metallipitoisuus on korkea (2–4 %), mikä johtuu aikaisempien tähtisukupolvien tuottamista raskaista alkuaineista, jotka ovat olleet saatavilla kun nämä tähdet ovat muodostuneet. Populaatio I:n tähdet liikkuvat galaksin keskustan ympäri lähes ympyrämäisillä radoilla ja galaksin kiekon tasossa. Aurinko muiden Linnunradan kiekon tähtien tapaan kuuluu Populaatio I:een. Varsinaisten populaatio I:n tähtien ikä on 0,1–2 miljardia vuotta, kiekkopopulaation 2–12 miljardia vuotta.
Populaatio I voidaan jakaa kolmeen aliluokkaan.
Populaatio II.
Populaatio II:een kuuluvat vanhat, usein punertavat tähdet, joiden metallipitoisuus on alhainen (tyypillisesti alle 10 prosenttia Auringon metallipitoisuudesta). Populaatio II:a tavataan pallomaisissa tähtijoukoissa ja galaksien keskuspullistumissa. Nämä osat usein näkyvätkin muita galaksin osia kellertävämpinä. Muuttuvista tähdistä RR Lyrae ja W Virginis -tähdet ovat tyypillisiä populaatio II:n edustajia. Populaatio II:n tähtien radat galaksin keskustan ympäri ovat yleensä hyvin soikeita, eikä ratataso ole kytköksissä galaksin kiekon tasoon.
Populaatio II voidaan jakaa kahteen aliluokkaan.
Populaatio III.
On perusteltua olettaa, että maailmankaikkeuden ensimmäiset tähdet muodostavat oman ryhmänsä, populaatio III:n. Tähän populaatioon kuuluvat tähdet ovat nykyään jo tuhoutuneet, mutta tutkimalla hyvin kaukaisia galakseja on mahdollista nähdä näistä tähdistä lähtenyttä valoa. Populaatio III:n tähtiä ei ole varmuudella löydetty, oletettavasti siksi, että nämä tähdet olivat hyvin lyhytikäisiä jättiläistähtiä. Näiden tähtien metallipitoisuus olisi alle −6 eli metalleja olisi alle miljoonasosa Auringon metallipitoisuudesta. Tämä on luonnollisesti seurausta siitä, että näiden tähtien muodostuessa käytettävissä on ollut vain alkuräjähdyksen tuottamia aineita.
HE0107-5240-nimisen tähden etäisyys on 36 000 valovuotta. Tähden massa on 80 % Auringon massasta ja metallipitoisuus 1/200000 Auringon metallipitoisuudesta. HE1327-2326:n metallipitoisuus [Fe/H] = −5,6 eli tähden metallipitoisuus on 1/300 000 Auringon metallipitoisuudesta.
Jättiläistähti

Jättiläistähti on noin 10–100 kertaa Aurinkoa suurempi ja 10–1 000 kertaa kirkkaampi tähti. Kuumemmat jättiläiset ovat yleensä kirkkaampia ja pienempiä kuin kylmemmät jättiläistähdet. Tunnetuimpia jättiläistähtiä ovat punaiset jättiläiset.
Jättiläiset luetaan luminositeettiluokkaan III ja kirkkaat jättiläiset luokkaan II. Jättiläistähdiksi voidaan kutsua mitä tahansa seuraavista tähtityypeistä: hyperjättiläiset, ylijättiläiset ja jättiläiset. Jättiläistähdet ovat monesti kirkkaudeltaan vaihtelevia sykkiviä muuttujia. Normaaleja luokan III jättiläisiä ovat sininen Mimosa, keltaiset Capella, Pollux,Dubhe, Arcturus, Aldebaran ja Kochab sekä Mira.
Ns. kirkkaita luokan II jättiläisiä ovat muun muassa Adhara, Almach ja Cacrux.
Tähdestä tulee jättiläistähti, kun sen ytimen fuusioreaktioiden vaatima vety loppuu ja sopeutuminen uuteen energiatasapainoon laajentaa voimakkaasti tähden uloimpia kerroksia. Pintalämpötila putoaa, mutta kokonaiskirkkaus kasvaa pinta-alan suuren kasvun vuoksi.
Jättiläistähtien ominaisuuksia.
Luminositeettiluokan III jättiläisten ominaisuuksia.
Skylab

Skylab oli yhdysvaltalainen avaruusasema. Asema oli kiertoradalla 1973–1979, mutta miehitettynä vain kolmeen otteeseen vuosina 1973–1974.
Skylab-asema oli itse asiassa Saturn IB -kantoraketin toinen vaihe, joka oli ”kalustettu” uudelleen avaruusasemaksi. Asema ja koko Skylab-ohjelma hyödynsivät Apollo-ohjelmasta ylijäänyttä kalustoa. Kun kolme ylijäänyttä valmista Apollo-moduulia oli käytetty, asema jäi avaruuteen odottamaan jatkotoimenpiteitä.
Historia.
Skylab laukaistiin 14. toukokuuta 1973. Rakettina käytettiin Saturn V -kantoraketin muokattua versiota Saturn INT-21 (SL-1).
Skylab oli epäonninen. Laukaisun yhteydessä se menetti osan säteily- ja mikrometeorisuojistaan ja toisen pääaurinkopaneelinsa. Ensimmäisen miehistön tehtäväksi muodostuikin aseman korjaaminen edes jonkinlaiseen käyttökuntoon.
Asema oli miehitettynä kolmesti:
Vaikka astronauttien raporttien mukaan asema oli lähes hajoamistilassa, sen kiertorataa oli tarkoitus vielä korottaa avaruussukkulan avulla vuonna 1979. Sukkulaohjelma kuitenkin viivästyi, ja kun samaan aikaan Auringon lisääntyneen aktiivisuuden vuoksi tihentyneet ilmakehän ylimmät osat hidastivat Skylabia ennakoitua enemmän, se putosi lopulta hallitsemattomasti ilmakehään 11. heinäkuuta 1979, ja sen palasia putosi muun muassa Australiaan, asumattomille alueille. Neuvostoliitto kritisoi tätä – sen avaruusasemat olivat aina palaneet ilmakehässä hallitusti asumattomien alueiden päällä.
Muuta.
Skylab-asemia rakennettiin kaksi kappaletta. Skylab 2 -asemaa ei koskaan kuitenkaan lähetetty avaruuteen. Käyttämätön asema on nykyään museoituna Yhdysvaltain Smithsonianin kansallisessa ilmailu- ja avaruusmuseossa, Washington D.C.:ssä.
Odottamattomien ongelmien varalle NASA rakensi Skylab Rescue -kapselin, jolla kaksi astronauttia hakisi pois asemalta kolmen hengen miehistön, jos CSM:llä ei voitaisi palata maahan.
Toolbox

Toolbox on Deep Purplen (ja albumin verran Black Sabbathin) laulajana tunnetun Ian Gillanin sooloalbumi vuodelta 1991. 
Singlet.
Albumilta ei julkaistu varsinaisia singlejä, mutta sen sijaan 12-tuumainen promolevy sisälsi kappaleet "Toolbox", "Pictures of Hell", "Dirty Dog" ja "Hang me out to dry" (jolla soitti Mountainin kitaristi Leslie West).
Pyörivä muuttuja

Pyörivät muuttujat ovat muuttuvien tähtien ryhmä, joissa suuret tähdenpilkut aiheuttavat tähden kirkkauden vaihteluja.
Esimerkiksi Alfa Canum Venaticiorum -tyypissä havaitaan voimakkaita magneettikenttiä ja säteilyn polarisaatiota sekä alkuaineiden lajittumista tähden pinnalla magneettikentissä.
Ellipsoidimuuttuja.
Ellipsoidimuuttuja on lähekkäinen kaksoistähti, jossa ei tapahdu pimennyksiä. Näiden muuttujien lyhenne on Ell. Valonvaihtelu on alle 0,2 magnitudin luokkaa. Ellipsoidimuuttujan komponentit ovat venyneet mutteivät kosketa toisiaan. Myös ellipsoidimuuttujat luetaan pyöriviin muuttujiin, vaikka ne ovatkin pimennysmuuttujia muistuttavia "geometrisia muuttujia". Niiden valonvaihtelu johtuu niiden pyörimisestä ja soikeasta tai pisaramaisesta muodosta. 
Esimerkkejä ellipsoidimuuttujasta ovat tähdet Zeta Andromedae, Pii-5 Orionis (π5 Ori, 
b1 Persei ("bee" Persei, ei "beta") ja Y Aquilae.
Lys Assia

Lys Assia (oik. Rosa Mina Schrärer; 3. maaliskuuta 1924 Rupperswil, Aargaun kantoni, Sveitsi – 24. maaliskuuta 2018 Zollikon, Zürichin kantoni, Sveitsi) oli sveitsiläinen iskelmälaulaja, joka tunnetaan erityisesti kaikkien aikojen ensimmäisen Eurovision laulukilpailun 1956 voittosävelmän ”Refrain” esittäjänä. Vuoden 1956 kilpailussa jokainen maa esitti kaksi laulua, ja Assia esitti myös Sveitsin toisen edustuskappaleen ”Das alte Karussell”. Sen sijoitusta ei tiedetä, koska tuona vuonna vain voittaja julkaistiin. Assia edusti Sveitsiä kilpailussa myös vuonna 1957 kappaleella ”L’enfant que j’étais”, joka sijoittui kahdeksanneksi, sekä vuonna 1958 laululla ”Giorgio”, joka sijoittui toiseksi. Lys Assia esitti suurimman osan lauluistaan kotimaansa virallisilla kielillä saksaksi, ranskaksi ja italiaksi. Muita tunnettuja iskelmiä ovat muun muassa ”Oh mein Papa”.
Tehtaankatu (Helsinki)

Tehtaankatu () on katu Etelä-Helsingissä. Sen länsiosa on Eiran ja Punavuoren kaupunginosien rajana, idempänä se jatkuu Ullanlinnan kautta Kaivopuiston rajalle. Kadun varrella olevat talot on suurimmaksi osaksi rakennettu 1900-luvun alussa. Tehtaankadulla kulkevat raitiolinja 3 paitsi länsipäässä raitiolinja 1. Kadun pituus on noin 1,2 kilometriä.
Nimi.
Tehtaankadun itäpään nimi oli alkujaan Paavalinkatu (). Nimi johtui Pyhän Henrikin katedraalin julkisivussa olevasta apostoli Paavalin patsaasta; saman kirkon julkisivussa olevasta Pietarin patsaasta sai nimensä myös viereinen Pietarinkatu. Kun katua vuonna 1887 asemakaavamuutoksella jatkettiin länteen Telakkakadulle asti, nimi muutettiin Tehtaankaduksi, koska kadun länsiosan varteen (nyk. Eiraan) kaavailtiin tuolloin laajaa tehdasaluetta, jonka liikenne olisi perustunut samaan aikaan suunniteltuun Helsingin satamarataan. Rata valmistui vuonna 1894, mutta suunnitelma teollisuusalueesta hylättiin vuonna 1900. Kadunnimi jäi silti ennalleen. Ainoastaan kadun länsipäähän sijoittui kaksi tehdasta. Niistä kokonaisen korttelin laajuinen entinen Fazerin teollisuusrakennus, nykyiseltä nimeltään Mestaritalo, on yhä paikoillaan, ei kuitenkaan enää Fazerin käytössä. Sitä vastapäätä sijainneissa rakennuksissa, joista osa on purettu, toimi 1970-luvulle saakka Carl Kniefin makkaratehdas.
Tehtaankatu poliittisena terminä.
”Tehtaankatu” oli kylmän sodan aikana aina 1990-luvulle asti Suomessa käytössä ollut poliittinen termi, jolla viitattiin Neuvostoliiton vaikutusvaltaan Suomen politiikassa. Käyminen ”Tehtaankadulla” tarkoitti käymistä Neuvostoliiton suurlähetystössä, joka sijaitsi Tehtaankatu 1:ssä, lähellä kadun Kaivopuiston puoleista päätä. Nykyisin samoissa tiloissa toimii Venäjän suurlähetystö. Mahtipontinen, graniittinen lähetystörakennus edustaa Stalinin ajan arkkitehtuuria, ja se rakennettiin sotakorvaustyönä 1952. Myöhemmin lähetystön tonttia on laajennettu liittämällä siihen myös suurin osa vieressä vuoteen 1960 saakka sijainneen Kätilöopiston tontista, jonne on rakennettu konsulaatti ja lähetystön asuinrakennuksia, joten lähetystö nykyisin vie melkein koko Tehtaankadun, Ullankadun, Vuorimiehenkadun ja Neitsytpolun rajaaman korttelin.
Poikkikadut.
&lt;mapframe width="300" height="200" latitude="60.158306" longitude="24.947" zoom="13" text="Tehtaankatu"&gt;
&lt;/mapframe&gt;
Poikkikadut idästä länteen:
Tehtaankadun rakennuksia.
Aiemmin mainittujen suurlähetystön tilojen lisäksi Tehtaankadun varrella on myös muita huomattavia rakennuksia. Kadun itäpäässä, Venäjän lähetystöä vastapäätä on katolinen Pyhän Henrikin katedraali (1860), Helsingin hiippakunnan katedraaliseurakunnan pääkirkko. Länsipäässään katu sivuaa Eiran huvilakaupunginosaa, ja sen varrelle jäävät jugendtyylinen Eiran sairaala (Lars Sonck, 1905) sekä Tehtaanpuistossa kohoava Mikael Agricolan kirkko (Lars Sonck, 1935), jonka torni korkeine piikkeineen on yksi Helsingin maamerkeistä. Merkittäviä asuinrakennuksia kadulla edustavat mm. Tehtaankatu 13 (Lars Sonck, 1925), sekä Tehtaankatu 6 (Runar Finnilä, 1932).
Kulttuurissa.
Tehtaankatu löytyy myös suomenkielisen "Monopoly"-lautapelin ruuduista.
Hakametsä

Hakametsä on pienehkö Tampereen kaupunginosa, joka sijaitsee noin neljän kilometrin päässä keskustasta. Hakametsän naapurikaupunginosia ovat Huikas, Ristinarkku, Messukylä, Vuohenoja, Kalevanrinne, Kaleva, Kissanmaa sekä Uusikylä.
Hakametsä oli aikoinaan Messukylän pappilan laidunmaata, ja sitä alettiin asuttaa 1800-luvun loppupuolella. Ensimmäisinä asukkaina mainittiin "puutarhuri Juho Fritzkopf, kirvesmies August Heino, sekatyömies Nestor Rajala, lihakauppias Kalle Lindevall, puutarhuri Aksel Gauffin, leipuri Kustaa Eklund ja leipuri Lahtinen". Hakametsän ja Ristinarkun ensimmäiset asemakaavat vahvistettiin 1950-luvulla. Suomen ensimmäinen jäähalli valmistui Hakametsään vuoden 1965 jääkiekon maailmanmestaruuskisoja varten.
Yllätyslukemisto

Yllätyslukemisto oli lukemistolehti, joka ilmestyi kerran kuussa 1937–1951. Lehteä kustansi Ilmarinen.
Lehdessä julkaistiin sekä kotimaisten että ulkomaisten kirjoittajien pulp-tyylistä tuotantoa. Suuri osa novelleista julkaistiin ilman tekijän nimeä tai nimimerkillä. Aiheet vaihtelivat villistä lännestä kovaksikeitettyyn rikostarinaan, fantasiasta tosikertomuksiin.
Yllätyslukemisto julkaisi paljon Matti Hälliä. Juttujen lopussa luki usein: "Uusi "Yllätys" - uusi Hälli." Numerossa 8/1942 on hänen novellinsa "Rajattomuuden arvoitus", joka muistuttaa tyylillisesti hyvin paljon Lovecraftia. Siinä neuroottinen, yliherkkä nuorukainen pääsee virittäytymään meidän maailmamme rinnalla olevan toisen maailman aaltopituudelle. Siinä koetaan myös kuoleman hetkellä jopa ns. ruumiista irtaantumis -kokemus.
Muita kotimaisia kertojia olivat mm. Marton Taiga (oik. Martti Löfberg) ja Kapteeni Hell (oik. Vesa E. Syrjänen) ja Masa Palo ( oik. Reino Helismaa).
Convair

Consolidated Vultee Aircraft Corporation tunnettiin yleisesti lyhenteellä Convair. Se syntyi vuonna 1943, kun Consolidated Aircraft- ja Vultee Aircraft-lentokonetehtaat yhdistyivät. Yhtiöstä tuli toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltojen suurin lentokonevalmistaja. 
Sotien jälkeen yhtiö valmisti ensimmäisen mannertenvälisen pommikoneen Convair B-36 Peacemakerin.
Vuonna 1953 Convair valittiin valmistamaan ilmantorjuntaohjuksia Yhdysvaltain laivastolle.
Vuonna 1953 General Dynamics ostin Convairin. General Dynamicsin lentokonedivisioonan nimeksi tuli Convair Division. Convair Division päätyi vuonna 1996 Martin Mariettalle.
Yhtiön lentokoneet.
Convair-lentokoneita olivat (suluissa ensilennon vuosi):
Yhtiön ohjukset ja avaruusalukset.
Vuodesta 1948 asti yhtiö suunnitteli ohjuksia. Sen suurin saavutus oli 1950-luvun lopun mannertenvälinen ydinohjus Atlas, josta kehittyi Atlas-kantoraketti. Atlas oli NASA miehitettyjen lentojen kantoraketti 1960-luvun alussa. 
Yhtiö oli mukana NASAn avaruussukkulan rakentamisessa.