tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Laskuvarjojääkäri

Laskuvarjojääkärit ovat maavoimien sotilaita, jotka siirtyvät kohteeseensa hyppäämällä lentokoneesta laskuvarjon varassa. Laskuvarjojääkäreitä käytettiin ensimmäistä kertaa toisessa maailmansodassa.
Laskuvarjojoukkojen käyttöönotto tapahtui ensimmäisenä 1930-luvun Neuvostoliitossa, jossa saksalaisia sotilaita koulutettiin erityisesti lentäjiksi kiertäen Weimarin tasavallalle asetettuja rauhansopimuksen kieltoja. Tätä kautta oppi tuli Saksan armeijalle, joka käytti sitä salamasotansa ilma-maa-sotaopin osana.
Laskuvarjojääkärit ovat osa maahanlaskujoukkoja (). Historian aikana maahanlaskujoukot ovat käyttäneet myös liitokoneita, mutta Korean sodasta alkaen kuljetusväline on ollut yhä useammin helikopteri. Muun muassa Suomen tulevat valmiusprikaatit ovat osittain ilmakuljetteisia.
Suomen puolustusvoimissa laskuvarjojääkärikoulutusta antavat Utin jääkärirykmentin Erikoisjääkäripataljoonaan kuuluvat Laskuvarjojääkärikomppania ja Erikoisjääkärikomppania. Suomessa laskuvarjojääkäreitä ei ole tarkoitus pudottaa suurena joukkona etulinjaan muun muassa Normandian maihinnousun tapaan, vaan pienissä ryhmissä vihollisen selustaan tiedustelu- ja sissitehtäviin.
Kuuluisa laskuvarjoyksikkö ja samalla erikoisjoukko on brittiläinen Special Air Service (SAS). Muita kuuluisia laskuvarjoyksiköitä ovat muun muassa Yhdysvaltain maavoimien 82. maahanlaskudivisioona (All-American), Venäjän 106. kaartin maahanlaskudivisioona ja 101. laskuvarjodivisioona (”Screaming Eagles”).
Laskuvarjojääkäreitä kutsutaan toisinaan lempinimellä ”punaiset paholaiset” (engl. Red Devils), koska useissa maissa heidän tunnuksenaan on punainen baretti. Suomessa sen käyttöoikeuden saa ensimmäisen laskuvarjohypyn jälkeen ja se on palveluksen suorittaneille suuri ylpeyden aihe. Baretin väri kuitenkin vaihtelee eri maissa. Esimerkiksi Ranskan muukalaislegioonassa laskuvarjojääkärit käyttävät vihreää barettia, brittiläisten erikoisjoukkoyksikkö SAS vaalean kellanruskeaa ja venäläinen VDV vaaleansinistä barettia.
Willy Messerschmitt

Wilhelm Emil ”Willy” Messerschmitt (26. kesäkuuta 1898 – 15. syyskuuta 1978) oli saksalainen lentokonesuunnittelija. Messerschmittin suunnittelemat koneet muodostivat tärkeän osan Saksan ilmavoimien kalustosta toisen maailmansodan aikana. Messerschmitt Bf 109 on yhä ilmailuhistorian eniten valmistettu hävittäjälentokone: mallia rakennettiin 35 000 kappaletta.
Ensimmäisen purjelentokoneet.
Messerschmitt syntyi Frankfurt am Mainissa. Hän tutustui nuorena Friedrich Harthiin, joka suunnitteli ja rakensi purjelentokoneita. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä Harthin ollessa rintamalla Messerschmitt jatkoi hänen työtään S5-purjekoneen parissa, kunnes astui itse asepalvelukseen 1917. Sodan jälkeen he jatkoivat työtä yhdessä. Messerschmitt aloitti opinnot koneinsinööriksi Münchenin teknillisessä korkeakoulussa, ja Harth työskenteli BFW Bayerische Flugzeugwerke -lentokonetehtaassa. Vuonna 1921 lensi ensilentonsa ensimmäinen kokonaan Messerschmittin suunnittelema lentokone, purjekone S9.
Messerschmittin oma lentokonetehdas.
Yhteistyö jatkui vuoteen 1923, jolloin Messerschmitt perusti Bambergiin lentokoneenrakennusyhtiön nimeltään "Flugzeugbau Messerschmitt GmbH". Messerschmitt suunnitteli aluksi puurakenteisia purjelentokoneita. Ensimmäinen moottorikone oli puurakenteinen kaksipaikkainen Messerschmitt M 17. Vuonna 1925 tehdas sai ensimmäisen huomattavamman tilauksen: nelipaikkaisen kokometallisen syöttöliikennekoneen suunnittelun ja rakentamisen. Koneen ensilento oli jo seuraavana vuonna. Vuonna 1927 Willy Messerschmitt siirtyi BFW:n pääsuunnittelijaksi.
Varustautumisen aika ja sota.
Saksan varustautuminen laajensi tuotantoa 1930-luvulla nopeasti. Vuonna 1936 Messerschmitt voitti Bf 109 -suunnitelmalla Saksan ilmailuministeriön "Reichsluftfahrtministeriumin" kilpailun yksimoottorisen hävittäjäkoneen sopimuksesta. Vuonna 1938 BFW:stä muodostettiin Messerschmitt AG, ja Willy Messerschmitt nimitettiin hallituksen puheenjohtajaksi ja toimitusjohtajaksi. Vuonna 1944 Messerschmittin yhtiössä toimi 45 000 työntekijää.
Sodanjälkeinen aika.
Sodan jälkeen Willy Messerschmitt tuomittiin vankilaan orjatyövoiman käytöstä Messerschmitt AG:n tehtailla sodan aikana. Kahden vuoden vankila-ajan jälkeen hän palasi yhtiön johtoon. Saksalta oli lentokoneteollisuus kielletty vuoteen 1955, jonka vuoksi tuotanto oli muutettava muuhun käyttöön. Messerschmitt AG valmisti muun muassa ompelukoneita, elementtitaloja ja pieniä katettuja moottoripyöriä.
Lentokonesuunnittelua Messerschmitt jatkoi 1952–1953 Espanjassa hallituksen Hispano Aviación -lentokonetehtaalle, suunnitellen Hispano HA200 -suihkukoneen. Lentokoneiden valmistuskiellon poistuttua Messerschmitt AG aloitti Fiat G.91 -koneiden lisenssivalmistuksen Saksan ilmavoimille. Myöhemmin aloitettiin myös Lockheed F-104 Starfighter -hävittäjien tuotanto.
Useiden yritysliittymien kautta syntyi EWR Entwicklungsring Süd -yhtymän yhdessä Ludwig Bölkowin ja Ernst Heinkelin kanssa, ja myöhemmin MBB Messerschmitt-Bölkow-Blohm, nykyisin osa EADS-konsernia. Willy Messerschmitt toimi yhtiön johdossa vuoteen 1970. Hän kuoli Münchenissä 15. syyskuuta 1978.
Ernst Heinkel

Ernst Heinrich Heinkel (24. tammikuuta 1888 – 30. tammikuuta 1958) oli saksalainen lentokoneinsinööri ja lentokonetehtaan omistaja. 
Nuoruus.
Heinkel syntyi Grunbachissa, Württembergissä. Hän innostui lentokoneista käydessään Saksan ensimmäisessä kansainvälisessä ilmailunäyttelyssä (International Aviation Exhibition eli ILA), joka pidettiin Frankfurt am Mainissa vuonna 1909.
Heinkel opiskeli koneinsinööriksi vuodesta 1907 alkaen Stuttgartissa. Hän rakensi oman lentokoneensa vuonna 1910, jolla joutui onnettomuuteen vuonna 1911. Hän keskeytti yliopisto-opintonsa ja pestautui Albatros-lentokonetehtaalle vuonna 1913. Siellä Heinkel nousi pian pääsuunnittelijaksi. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän toimi myös Hansa-Brandenburg-tehtaassa ja suunnitteli muun muassa Suomen ilmavoimissa käytetyn W.33 (eli I.V.L. A.22 Hansa) -koneen.
Toiminta Weimarin tasavallassa.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Heinkel toimi päällysmiehenä autokorjaamossa. Vuonna 1920 hän pääsi Caspar-lentokonetehtaalle, jossa hän suunnitteli sukellusveneiden torjuntaan sopivan lentokoneen. 
1. joulukuuta 1922 hän perusti Warnemündeen Heinkel Flugzeugwerke -yhtiön, jossa hän suunnitteli tusinoittain lentokoneita 1920-luvulla. Asiakkaina oli muun muassa Neuvostoliitto, jolla oli vaikeuksia ostaa lentokoneita muista maista. Versailles’n rauha kielsi Saksaa valmistamasta lentokoneita, mutta kauppa Neuvostoliittoon ei ollut julkista eikä siten valvonnan kohteena. Saksan pyrkimys kiertää rauhansopimusta valmistamalla lentokoneita Ruotsissa, Alankomaissa ja niin edelleen oli laaja-alainen operaatio.
Suihkukoneen kehittäjä.
1930-luvulla Heinkel kehitti muun muassa He 112 -hävittäjälentokoneen, joka kilpaili Messerschmitt Bf 109:n kanssa siitä, kumpi oli maailman nopein lentokone ja kummasta tulisi uudelleenperustetun Luftwaffen päähävittäjäkone. Muistelmissaan Heinkel väittää Messerschmittin voittaneen muun muassa nopeusennätyksen poliittisilla suhteilla eikä todellisella lentosuorituksella. He 112 -konetta valmistettiin lopulta vain 98 kappaletta, joista Espanjan ilmavoimille toimitettiin 15, Japanin ilmavoimille 30, Unkarin ilmavoimille kolme ja Romanian ilmavoimille 24 kappaletta. Yleinen kirjallisuudessa jälkikäteen esitetty mielipide on, että He 112 oli huono hävittäjä. Konetta tarjottiin myös Suomen ilmavoimille, mutta sitä pidettiin liian kalliina Fokker D.XXI:een verrattuna.
Heinkel kehitti Heinkel He 178 -suihkukoneen vuoden 1939 syksyyn mennessä. Natsi-Saksan johto oli kuitenkin asettanut Heinkelin tehtaan vain pommikoneiden valmistajaksi. Niistä Heinkel He 111 oli kuuluisin. 
Uusi alku 1950-luvulla.
Sodan jälkeen Heinkel rakensi aluksi moottoreita, sitten skoottereita ja kääpiöautoja (Heinkel Kabine). Hän suunnitteli Egyptissä suihkumoottoreita ja hävittäjäkoneita. 
1950-luvun puolivälissä hän palasi Saksaan suunnittelemaan lentokoneita. Hän lähti yhteistyöhön Willy Messerschmittin perustaen vuonna 1956 "Flugzeugunion Süd" eli Entwicklungsring Süd-yhteenliittymän.
Ernst Heinkel kuoli 30. tammikuuta 1958.
Brussels Airlines

Brussels Airlines on Belgian kansallisen lentoyhtiön Sabenan seuraaja. Brussels Airlinesin kotikenttä on Brysselin Zaventemin lentoasema. Brussels Airlinesin lentoverkosto kattaa yli 50 kohdetta Euroopassa, 14 Afrikassa, yhden Lähi-idässä ja kolme Yhdysvalloissa. Yhtiön palveluksessa on yli 2 800 työntekijää. Suomen toimipiste sijaitsee Helsingissä ja työllistää kuusi henkilöä.
Historia.
Päätökset Brussels Airlinesin perustamisesta tehtiin vuonna 2006, kun SN Airholding päätti yhdistää omistamiensa, Belgian kansallisen lentoyhtiön seuraajan SN Brussels Airlinesin (per. 15.2.2002) ja Virgin Expressin (ostettiin keväällä 2005) toiminnot. Lentoyhtiö lanseerattiin 7. marraskuuta 2006, toimintansa tämä yhtiö aloitti 25. maaliskuuta 2007.
Laivasto.
Laivaston keski-ikä toukokuussa 2024 on 16,7 vuotta.
Brysselin lentoasema

Brysselin Zaventemin lentoasema (, , ) on Brysselin kansainvälinen lentoasema. Se sijaitsee 12 kilometrin päässä Brysselin keskustasta Zaventemin kunnassa Flanderin alueella. Kentän ovat perustaneet natsi-Saksan miehitysjoukot toisen maailmansodan aikana. 
Kentän pinta-ala on 1 245 hehtaaria ja korkeus merenpinnasta on 56 metriä.
Lentoyhtiöt ja kohteet.
Brysselin lentoasemalle lentävät lentoyhtiöt tammikuussa 2023:
Terrori-isku.
Brysselin lentoasemalle tehtiin 22. maaliskuuta 2016 terrori-isku.
Pyhätunturi (täsmennyssivu)

Pyhätunturi on seuraavien suomalaisten tunturien nimi:
Heinrich Isaac

 
Heinrich Isaac (noin 1450 – 1517) oli alankomaalainen säveltäjä.
Elämä.
Isaacin lapsuudesta ja nuoruudesta ei ole kovin paljoa tietoa. Hänen tiedetään aloittaneen säveltämisen viimeistään 1470-luvulla. 1480-luvun alkupuolella hän toimi hovisäveltäjänä Innsbruckissa. Vuonna 1485 hän lähti Firenzeen urkuriksi, kuoromestariksi ja Lorenzo de’ Medicin lasten opettajaksi. Vuonna 1497 Isaacin tiedetään toimineen keisari Maximilian I:n palveluksessa hovisäveltäjänä arvonimellä "symphonista regius".
Isaac matkusteli myös Saksassa, jossa useat säveltäjät ottivat vaikutteita hänen musiikistaan. Vuonna 1514 Isaac palasi Firenzeen ja kuoli siellä kolme vuotta myöhemmin.
Musiikki.
Isaac sävelsi messuja ja motetteja, sekä saksalaisia kuorolauluja. Lukuisia hänen teoksiaan on Münchenin valtiokirjastossa. Yleisesti tunnettu on koraaliksi siirtynyt 
kansansävelmä "Innsbruck, ich muss dich lassen", jonka varhaisin kuorosovitus on Isaacin tekemä. Suomen evankelis-luterilaisen virsikirjassa se on virsi 606 "Jo joutuu lähtöhetki", ja se on toisinaan pantu Isaacin nimiin, mutta todellisuudessa hän ainoastaan julkaisi siitä neliäänisen kuorosovituksen 1495.
Ludwig Senfl

Ludwig Senfl (syntynyt noin vuonna 1486, kuollut 2. joulukuuta 1542 – 10. elokuuta 1543 välisenä aikana) oli saksalais-sveitsiläinen säveltäjä. Noin vuonna 1496 Senfl ryhtyi kuoropojaksi keisari Maximilianin hovikappelin kuoroon. Hänen arvellaan lähteneen äänennmurroksen jälkeen pappisuralle. 
Senfl opiskeli arvostetun säveltäjä Heinrich Isaacin johdolla. Myöhemmin hän sävelsi useita kappaleita.
Filippo Azzaiolo

Filippo Azzaiolo oli italialainen säveltäjä. Hänen tiedetään toimineen ainakin Bolognassa.
Azzaiolon elinvuosista ei ole tietoa. Kaikki hänen tunnetut sävellyksensä on sävelletty vuosien 1557 ja 1569 välillä. Azzaiolon tunnetuin kappale lienee vuonna 1557 julkaistu "Chi passa", josta suosittu säveltäjä William Byrd teki hieman myöhemmin oman versionsa.
Pompeius Trogus

Gnaeus Pompeius Trogus oli ensimmäisellä vuosisadalla elänyt historioitsija, joka kirjoitti Rooman keisari Augustuksen aikana. Hän oli keltti Gallia Narbonensisin provinssista
Hänen tärkein teoksensa oli "Historiae pillippicae et totius mundi origines et terrae situs", jonka pääaihe on Makedonian nousu suurvallaksi Filippos II:n ja Aleksanteri Suuren aikana. Tämä teos ei ole säilynyt nykypäivään, mutta Junianus Justinus kirjoitti siitä oman lyhennetyn versionsa, joka on säilynyt.
Lähteenään Trogus käytti pääasiassa kreikkalaista historioitsijaa Theopomposta.
Puuro

Puuro on yleensä viljasta vedessä tai maidossa keittämällä tehty paksuhko, lusikalla syötävä ruoka. Puuroa voidaan tehdä esimerkiksi vehnästä, kaurasta, ohrasta, riisistä tai rukiista. Puuron mausteena käytetään yleisesti suolaa. Puuroon saatetaan joskus lisätä esimerkiksi voita ("voisilmä"), sokeria, hunajaa, maitoa tai siirappia. Riisipuuron päälle ripotellaan usein kanelia. Puurojen lisukkeena voidaan käyttää puurosta riippuen myös esimerkiksi kiisseliä, marja- tai sekahedelmäkeittoa, tuoreita marjoja, marjasosetta tai hilloa. Puuroa syödään perinteisesti aamiaisella, mutta myös lounaalla tai päivällisellä. Vispi- tai riisipuuroa tarjotaan myös jälkiruokana. Varsinkin aiemmin oli tapana paistaa tähteeksi jäänyt puuro voilla voidellussa pannussa. Nestepitoista, laihaa puuroa sanotaan velliksi.
Puuro voidaan valmistaa esimerkiksi mikroaaltouunissa, kattilassa liedellä tai hauduttamalla uunissa. Mikroaaltouunissa valmistettavasta puurosta voidaan käyttää esimerkiksi nimitystä mikropuuro. 
Puuroja voidaan myös valmistaa keittämättä; tällaisia puuroja kutsutaan tuore- tai raakapuuroiksi. Tuore- ja raakapuuroja valmistetaan laittamalla hiutaleet esimerkiksi illalla nesteeseen turpoamaan, ja aamulla puuro on valmis nautittavaksi. Nesteen määrää voi vaihdella mielensä mukaan tai korvaamalla sen esimerkiksi jogurtilla.
Ravitsemuksessa.
Vuonna 1995 tehdyssä australialaistutkimuksessa havaittiin, että maidon kanssa nautitun kaurapuuron tuottama kylläisyysvaikutus kesti kaksi kertaa pidempään kuin myslillä ja noin 1,8 kertaa pidempään kuin maissihiutaleilla.
Puuro ruoanlaitossa.
Puuronkeitto voi olla myös välivaihe muun ruokalajin valmistamisessa. Esimerkiksi porkkanalaatikko perustuu riisi-, ohraryyni- tai mannapuuroon ja porkkanasoseeseen. Myös karjalanpiirakat täytetään yleensä riisipuurolla.
Puuro kouluruokana.
Erilaiset puurot ovat olleet suosittuja myös kouluruokana, ja nykyisinkin ne sopivat täyttämään vaatimusta kasvisruokien tarjoamisesta koulussa. Puurot ovat myös edullisia valmistaa. Puuro kouluruokana kuitenkin jakaa mielipiteitä aiempaa enemmän.
Historiaa.
Ensimmäiset viittaukset veteen keitetystä puurosta löytyvät Egyptistä ajanlaskun alusta. Skandinaavisissa lähteissä puuro mainitaan 1000-luvun alun viikinkisaagoissa. Puuro on balttialainen lainasana, ja Kannaksella sanasta on tunnettu muoto putro. Savossa ja Karjalassa puuroa on kutsuttu nimellä huttu, ja itäisimmissä osissa Suomea venäläisillä nimillä kaassa tai kaassu. Ruotsalaista alkuperää oleva sana velli on tarkoittanut löysää puuroa.
John Connally

John Connally (27. helmikuuta 1917 – 15. kesäkuuta 1993) oli yhdysvaltalainen poliitikko. Hän toimi Yhdysvaltain laivastoministerinä Kennedyn kabinetissa vuonna 1961, Texasin kuvernöörinä 1963–1969 ja Yhdysvaltain valtiovarainministerinä Richard Nixonin kabinetissa vuosina 1971–1972.
22. marraskuuta 1963 Connally istui vaimonsa kanssa samassa autossa presidentti John F. Kennedyn kanssa, kun tämä ammuttiin. Connally haavoittui itsekin ampumavälikohtauksessa, mutta selvisi siitä hengissä.
Venetpalo

Venetpalo on noin 500 asukkaan kylä Kärsämäen kunnan eteläosassa Oulun läänissä. Kylässä on muun muassa vesivoimalaitos ja maastohiihtokeskus. Kylän läpi virtaa Pyhäjoki.
Kylän yleisilmettä leimaavat kumpareinen maasto sekä kylää halkovat Nelostie ja Pyhäjoki, johon on kylän kohdalle rakennettu vesivoimalaitos. Maatalous on eräs pääasiallisista elinkeinoista. Venetpalossa on myös oma hiihtomaja ja sen ympäristössä kulkeva hiihtolatu, jossa voi talvella käydä hiihtämässä sekä kesällä kiertää kävellen luontopolkua. Kylällä on myös uimaranta noin 1,8 kilometrin päässä Nelostien risteyksestä.
Kylälle on tehty oma kyläkirja, "Veneet palo, airot jäi".
Hautajoen kylä on Venetpalon naapurikylä. Kylä sijaitsee Hautajoen varrella.
Alueen postinumero ja -toimipaikka ovat 86710 Kärsämäki. Lähin postikonttori sijaitsee Kärsämäen keskustassa.
Luulajansaame

Luulajansaame on uralilainen kieli. Se kuuluu saamelaiskielten länsisaamelaiseen haaraan. Sen lähimpiä sukukieliä ovat pohjoissaame, piitimensaame, uumajansaame ja eteläsaame.
Luulajansaame on vakavasti uhanalainen kieli, ja sitä puhuvat pääosin luulajansaamelaiset. Sillä on erään arvion mukaan noin 2 000 puhujaa. Heistä suurin osa asuu Ruotsissa lähinnä Jällivaaran ja Jokimukan alueilla, loput Norjassa, jossa esimerkiksi Hamarøyssa luulajansaamella on virallinen asema. Toisen lähteen mukaan Ruotsissa asuisi vain noin 500 luulajansaamen puhujaa. Vuonna 2015 luulajansaamen puhujien kokonaismääräksi arvioitiin 650.
Kieli on 1800-luvulta saakka ollut jatkuvasti myös kirjallisessa käytössä, jonka pani alulle Lars Levi Laestadius, itsekin luulajansaamen puhuja. Ruotsin Jokimukassa voi kouluopetusta saada päiväkodista lukioon saakka luulajansaameksi. Ruotsin yliopistoista luulajansaamea voi opiskella Uumajan yliopistossa, saamen kielen aineenopettajakoulutuksessa. Myös Nord-yliopistossa Norjan Bodøssä voi opiskella luulajansaamea.
Norjan yleisradioyhtiö Norsk Rikskringkasting NRK lähettää uutisia luulajansaameksi.
Tapani Niku

Tapani Niku (alk. Karsikas, 1. huhtikuuta 1895 Haapavesi – 6. huhtikuuta 1989 Lahti) oli suomalainen maastohiihtäjä, suksiseppä ja metsätyönjohtaja. Hän edusti pitkän ja menestyksekkään uransa aikana Haapaveden NSU:ta, Haapaveden Hiihtäjiä ja Lahden Hiihtoseuraa. Niku oli 1920-luvun alun hiihtokuningas Suomessa. Hänen uransa suurin hetki oli vuoden 1924 Chamonix'n olympiakisojen 18 kilometriä, jossa hän otti pronssia kaikkien aikojen ensimmäisenä suomalaisena hiihdon olympiamitalistina. 
Hiihto-ura.
Nikun aloittaessa kilpauraansa 1910-luvulla hiihtokilpailut olivat Suomessa siirtymässä tasamaalta mäkiseen maastoon. Tässä murrosvaiheessa Niku oli suomalaisen kilpahiihdon näkyvin edelläkävijä. Haapavetisen hiihtokoulun kasvattina hän pystyi käyttämään hyväkseen vanhan koulukunnan parhaat opit, joihin hän yrityksen ja erehdyksen menetelmällä yhdisti murtomaahiihdon vaatimaa uutta tekniikkaa. Esimerkiksi nopeuttaan Niku kehitti hiihtämällä kovaksi pakkautuneita ”kylärännejä”. Tarpeellista kestävyyttä hän haki muun muassa suokävelyllä toimiessaan työnjohtajana suonkuivatustyömailla. Näillä keinoin Niku onnistui hankkimaan erinomaisen murtomaaladuille hyvin soveltuvan hiihtotekniikan, jonka sulavuutta esimerkiksi Lauri ”Tahko” Pihkala ihasteli lehtikirjoituksissaan.
Chamonix'n olympiakisojen kolmannen tilansa Niku saavutti huolimatta kahdesta katkenneesta kylkiluusta, jotka olivat seurausta kolmen päivän takaisesta keskeytykseen johtaneesta kaatumisesta 50 kilometrin hiihdossa. Kisojen avajaisissa hän oli Suomen joukkueen nimikyltin kantaja. Niku saavutti merkittäviä voittoja ja kärkisijoituksia myös muun muassa Holmenkollenilla, Åressa ja Salpausselällä. Hän oli ensimmäinen Salpausselkä-mitalin saanut hiihtäjä voitettuaan Salpausselällä neljä kertaa vuosina 1923–1925. Nikun syntymäpitäjässä Haapavedellä Karsikkaan kylässä järjestetään hänen muistokisojaan. 
Muuta.
Niku osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten puolella ruotsalaisen kapteenin Karl Lillierin komentamassa hiihto-osastossa.
Niku kuoli Lahdessa 94-vuotiaana huhtikuussa 1989. Hänet haudattiin valtion varoin.
Nikun puoliso oli pakinoitsijana ja poliitikkona tunnetuksi tullut Hilja Niku. Tietokirjailija Risto Niku on heidän poikansa, samoin oli metsäneuvos Väinö Niku.
Kirby

Kirby () on yksi Nintendo-pelien suosituimmista hahmoista. Se on vaaleanpunainen, pyöreä ja purkkapallomainen hahmo, joka pystyy imemään sisäänsä melkein mitä tahansa. Kirbyn on kehittänyt HAL Laboratory. Kirbyn loi Masahiro Sakurai, ja se nimettiin asianajaja John Kirbyn mukaan, joka puolusti Nintendoa tekijänoikeussyytteessä Universal Studiosia vastaan vuonna 1984. Pelisarjan lisäksi Kirby on esiintynyt sekä -animessa että mangasarjoissa.
Historia.
Kirby aloitti uransa vuonna 1992, jolloin "Kirby's Dream Land" julkaistiin Nintendon Game Boy -käsikonsolille. Peli oli perinteistä 2D-tasohyppelyä, ja siitä tuli hyvin suosittu uusien ideoidensa ja hyvän pelattavuutensa ansiosta. 1990-luvun aikana Nintendo julkaisi vielä yhdeksän muuta Kirby-peliä.
Kyvyt.
Imemiskykynsä avulla Kirby on alusta asti pystynyt lentämään täyttämällä itsensä ilmalla. Kirbyn tavallisin kyky on kuitenkin vihollisten, tavaroiden ja ruoan imeminen. Ensimmäisessä pelissään Kirby vain muutti sisään imetyt viholliset tähdiksi, joilla pystyi pommittamaan muita vihollisia, mutta "Kirby's Adventure" -pelistä lähtien on Kirby pystynyt nielaisemaan imemänsä viholliset ja ottamaan niiden erityiskyvyt käyttöönsä.
Nykypäivä.
Vuonna 2015 julkaistiin Wii U -konsolille Kirby-seikkailu "Kirby and the Rainbow Paintbrush", ja Nintendo on aloittanut Kirby-fanituotteiden valmistamisen Japanissa. Eurooppaan fanituotteet todennäköisesti eivät tule, mutta jo uusi peli kertoo Kirbyn yhä vahvasta suosiosta. Fanituotteiden kohtalo kuitenkin ratkennee ehkä tulevaisuudessa, sillä niille löytyy kuitenkin toisinaan vankkaa kysyntää.
Vuonna 2018 julkaistiin Nintendo Switch -konsolille "Kirby Star Allies".
Kebes

Kebes (, 400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli Sokrateen ja Filolaoksen oppilas. Hän oli kotoisin Thebasta.
Kebes esiintyy Platonin dialogissa "Faidon" yhtenä puhujista. Hänet esitetään siinä vakavana hyveen ja totuuden etsijänä, joka on pureva argumenteissaan ja varovainen johtopäätöksissään. 
Diogenes Laertioksen mukaan Kebes kirjoitti kolme dialogia. Niistä vain yksi, "Pinaks" ("Taulu"), on säilynyt, ja tutkijat pitävät sitäkin jonkun muun kirjoittamana – sen on kirjoittanut mahdollisesti Kebes Kyzikoslainen tai joku tuntematon henkilö. Teos saattaa olla mahdollisesti peräisin ensimmäiseltä vuosisadalta ajanlaskun alun jälkeen. Se esittää olevansa tulkinta allegorisesta kuvasta, joka oli sijoitettu Kronoksen temppeliin joko Ateenassa tai Thebassa. Kirjoittaja esittelee platonilaisen teorian sielujen ennalta olemisesta, ja osoittaa, ettei todellinen oppiminen koostu pelkästään oppineisuudesta, vaan enemmänkin luonteen muovautumisesta.
Click OK

Click OK on virolainen popmusiikkiryhmä.
Diskografia.
1. "Intro." 2. "Click OK" 3. "Lase lõdvaks" 4. "Psühhoterror" 5. "Öö on kuum" 6. "Vehi mis sa vehid" 7. "Hüpertoonia" 8. "Must meel" 9. "Selle ilma mured" 10. "Kui sulgub ring" 11. "Tantsi edasi" 12. "Psühhoterror : extended."
Adolfo Suárezin Barajasin Madridin kansainvälinen lentoasema

Adolfo Suárezin Barajasin Madridin kansainvälinen lentoasema (; ) Madridissa, Espanjassa on maan tärkein kotimaisten ja kansainvälisten lentojen lähtö- ja laskeutumispaikka. Se avattiin vuonna 1928 ja siitä on kasvanut Euroopan suurimpiin kuuluva lentoasema. Euroopan lentoasemista Barajasista on eniten suoria lentoja espanjankieliseen Amerikkaan.
Lentoasema nimettiin 24. maaliskuuta 2014 uudelleen Espanjan entisen pääministerin Adolfo Suárezin muistolle. Lentoaseman uusi nimi on espanjaksi Aeropuerto Adolfo Suárez, Madrid-Barajas ja englanniksi Adolfo Suárez Madrid-Barajas Airport. 
Aseman matkustajamäärä on viime vuosina ollut aleneva: 39,7 miljoonaa vuonna 2013 (52,1 milj. vuonna 2007). Vuonna 2014 matkustajamäärä nousi 41,8 miljoonaan, joka oli 5,3 % enemmän kuin edellisenä vuonna.
Liikenneyhteydet.
Barajasista on suora metroyhteys keskikaupungin Nuevos Ministeriosin liikekeskukseen. Viimeinen osuus tästä reitistä avattiin toukokuussa 2002. Matkustajien on ollut mahdollista suorittaa lähtöselvitys Nuevos Ministeriosissa jo ennen siirtymistään lentoasemalle.
Cercanías-lähijunayhteys lentoaseman ja Madridin Chamartínin rautatieaseman välillä otettiin käyttöön syyskuussa 2011.
Onnettomuudet.
Barajasin lentoasemalla on tapahtunut useita suuria lento-onnettomuuksia. Vuonna 1983 Bogotásta, Kolumbiasta tulossa ollut Aviancan Boeing 747 putosi lähettyville surmaten lähes 200 matkustajaa. Vain kaksi viikkoa myöhemmin Iberian Boeing 727 ja Aviacon DC-9 törmäsivät kentällä. Onnettomuudessa kuoli 100 matkustajaa. Vuonna 1985 Barajasista lähtenyt Iberian Boeing 727 putosi ollessaan laskeutumassa Valenciaan surmaten kaikki lennolla olleet matkustajat. 20. elokuuta 2008 Spanairin MD-82 suistui kiitotieltä nousun aikana. Viranomaisten vahvistamien tietojen mukaan onnettomuudessa kuoli 150 ihmistä.
Lentoyhtiöt ja kohteet.
Barajas toimii Iberian tukikohtana ja on myös pääportti Iberian niemimaalle Euroopasta ja muualta maailmasta, erityisesti Latinalaisesta Amerikasta.
Neljännen terminaalin ja kahden uuden kiitotien rakennustyöt aloitettiin vuonna 2000. Uusi terminaali avattiin helmikuussa 2006. 
Terminaaleja 1, 2 ja 3 käyttävät Star Alliance- ja SkyTeam-alliansseihin kuuluvat lentoyhtiöt sekä liittoutumattomat yhtiöt. Terminaali 4 on varattu yksinomaan Iberian, sen tytäryhtiöiden ja Oneworld-kumppanien liikenteelle.
The Osbournes

The Osbournes oli 5. maaliskuuta 2002 alkanut tositelevisiosarja, jossa seurattiin Ozzy Osbournen ja hänen perheensä elämää Los Angelesissa. Sarja oli alkaessaan kaikkien aikojen katsotuin Music Televisionilla esitetty ohjelma. "The Osbournesin" viimeinen jakso lähetettiin Yhdysvalloissa 17. huhtikuuta 2005. Sarjaa tehtiin neljä tuotantokautta. Suomessa sarja näkyi sekä MTV Finlandilta, että Neloselta. Nelosella sarjan nimenä oli pelkkä "Osbournes" ilman the-artikkelia.
Sarjan loppumisen jälkeen jokainen Osbournen perheenjäsen on kertonut sarjan aiheuttaneen heille hirveästi paineita, jotka johtivat sekä Jack että Kelly Osbournen joutumiseen vieroitushoitoon. Lisäksi Ozzy ryhtyi uudestaan juomaan ja Sharon Osbourne sairastui syöpään. Ozzy on myös kertonut olleensa huumeiden vaikutuksen alaisena koko sarjan kuvaamisen ajan.
Menedemos (kyynikko)

Menedemos (, 200-luku eaa.) oli kreikkalainen kyynikoiden koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli epikurolaisen Kolotes Lampsakoslaisen oppilas. Hänen filosofiastaan ei tiedetä juuri mitään.
Simon

Simon on miehen etunimi. Nimi on muunnos heprealaisesta nimestä Simeon, joka esiintyy myös Raamatussa ja tarkoittaa ”hän on kuullut”. Nimen suomenkielinen vastine on Simo. Suomenruotsalaisessa kalenterissa Simonin nimipäivä on 28. lokakuuta, joka on suomalaisessa kalenterissa Simon nimipäivä. Läntisissä kirkkokunnissa päivä on vanhastaan apostoli Simon Kananeuksen muistopäivä.
Lokakuuhun 2025 mennessä nimi Simon oli annettu Suomessa noin 2 510 henkilölle, joista hieman yli puolet on 1980- ja 1990-luvuilla syntyneitä.
Simon (sokraatikko)

Simon (, 400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli kotoisin Ateenasta ja alun perin suutari. Hän ryhtyi filosofiksi, kun Sokrates tuli keskustelemaan hänen kanssaan. Diogenes Laertios sanoo hänen olleen ensimmäinen, joka käytti Sokrateen tapaa argumentoida eli niin sanottua sokraattista menetelmää. Hänen ajattelustaan ei tiedetä paljoakaan. Hänen sanotaan kirjoittaneen useita dialogeja.
Simonin talo on mahdollisesti tunnistettu Ateenan Agoran arkeologiselta alueelta. Yhden Agoran yksinkertaisen talon raunioista on nimittäin löydetty sekä suutarin ammattiin viittaavia jäänteitä että juomakupin osa, jossa on Simonin nimi. Diogenes Laertioksen mukaan Sokrates opetti Simonin talossa erityisesti silloin, kun halusi opettaa oppilaita, jotka olivat liian nuoria astumaan Agoralle.
Axel Julius De la Gardie

Axel Julius De la Gardie (1637 – 17. toukokuuta 1710) oli ruotsalainen kreivi, upseeri ja valtiopäivämies. Hän sai valtaneuvoksen arvon vuonna 1674 ja marsalkan arvon 1675. Suuren Pohjan sodan aikaan vuosina 1687–1704 hän toimi Viron kenraalikuvernöörinä.
Hän kuului De la Gardien sukuun; hänen vanhempansa olivat Jakob De la Gardie ja Ebba Brahe. Hänen puolisonsa oli Sofia Juliana Forbus. Heidän lapsiaan olivat Adam Carl De la Gardie (1664–1721), Magnus Julius De la Gardie (1668–1741) ja Pontus Fredrik De la Gardie (1669–1717).
Sumatran maanjäristys 2005

Vuoden 2005 Sumatran maanjäristys havaittiin 28. maaliskuuta 2005 klo 16:09:36 (UTC) Pohjois-Sumatran länsirannikolla.
Järistys.
Järistyksen arvioidaan olleen vuoden 2004 tapaninpäiväisen järistyksen jälkijäristys voimakkuudeltaan 8,7 Mw.
Järistyksen keskipiste oli Niasin saaren pohjoispuolella (2.065°N, 97.010°E) 205 km luoteeseen Sibolgasta, 30 km:n syvyydessä Intian valtameressä. Järistys tuntui Indonesiassa, Malesiassa, Singaporessa ja Thaimaassa.
Alueella oli useita jälkijäristyksiä voimakkuudeltaan 5,0 – 6,1.
Hyökyaaltovaroitus.
Järistyksen jälkeen alueelle annettiin tsunamivaroitus ja ihmisiä evakuoitiin Thaimaan, Sri Lankan ja Malesian rannikkoalueilta. Pieniä hyökyaaltoja havaittiin Malediiveilla ja Australialle kuuluvilla Kookossaarilla (Keeling-saarilla), mutta mitään suurempia aaltoja järistys ei aiheuttanut.
Vahingot.
Kuolleita oli arviolta noin 1 300 Niasin, Simeuluen ja Banyuakin saarilla. Niasin suurimman kaupungin Gunung Sitolin rakennuksista sortui jopa kolme neljäsosaa.
Aaron

Aaron () oli Vanhassa testamentissa Mooseksen isoveli ja juutalaisten ensimmäinen ylipappi.
Vanhassa testamentissa.
Aaronin vanhemmat olivat Amram ja Jokebed. Mooses oli hänen pikkuveljensä ja Mirjam pikkusiskonsa. Aaron sai neljä lasta.
Vanhassa testamentissa kerrotaan, kuinka Mooses vastusteli ja valitti kankeaa kieltään, kun Jumala käski hänen johtaa israelilaiset pois Egyptin orjuudesta. Siksi Jumala huomautti suutuspäissään että onhan hänellä veljensä Aaron, joka voi välittää Mooseksen tahdon kansalle. Aaron ja Mooses menivät faaraon eteen, ja Aaron kehotti faaraota päästämään israelilaiset poistumaan maasta. Kun faarao ei suostunut, Aaron käytti sauvaansa loihtiakseen sarjan vitsauksia taivuttelemaan faaraota.
Aaron ei ollut yhtä vahvaluonteinen kuin veljensä. Erämaavaelluksella Kanaaninmaahan eli luvattuun maahan Aaron teetti kansansa pyynnöstä epäjumalan, kultaisen vasikan, Mooseksen ollessa hakemassa kymmentä käskyä. Jumala aikoi surmata Aaronin tästä synnistä, mutta Mooses tuli väliin ja rukoili veljensä puolesta.
Mooses teki Aaronista israelilaisten jumalan Jahven ylipapin. Raamatussa on useita kuvauksia Aaronin toiminnasta pappina. Erämaavaelluksen aikana kuitenkin osa johtajista kyseenalaisti Aaronin auktoriteetin ylipappina. Jumala käski Mooseksen järjestämään testin, jossa kaikkien pappien sauvat koottiin yhteen. Seuraavana aamuna Aaronin sauva oli täynnä lehtiä, nuppuja ja kukkia ja kypsiä manteleita, kun taas muut sauvat pysyivät kuivina keppeinä.
Aaron kuoli 123 vuoden ikäisenä. Juutalaisen, kristillisen ja islamilaisen perinteen mukaan Aaronin hautapaikka sijaitsee Aaronin vuorella ("Jabal Haroun") Jordaniassa. Eleasar peri hänen papinkaapunsa ja papinvirkansa.
Myöhemmissä kertomuksissa ja kulttuurissa.
Juutalaisen perimätiedon mukaan Jumala tuhosi luolan, jossa Aaron kuoli, mutta ihmiset väittivät Mooseksen surmanneen veljensä kateellisena tämän suosiosta. Tämän harhaluulon kumotakseen Jumala tuotti ihmisille näyn, jossa Aaron leijaili ilmassa. Aaronin kerrotaan istuvan paratiisissa Elämän puun alla neuvomassa pappeja velvollisuuksiensa hoidossa.
Keskiajalla kristityt kirjoittajat näkivät Aaronissa Jeesuksen edeltäjän.
Länsimaisessa taiteessa Aaron kuvataan usein Mooseksen kanssa ja papiksi pukeutuneena. Taikureiden sauvaa kutsutaan joskus Aaronin sauvaksi.
Abaddon

Abaddon (hepreaa: "hävitys, tuho") oli Vanhassa testamentissa tuonpuoleinen tai yksi Helvetin eli Gehennan osastoista. Johanneksen ilmestyksessä esiintyy "Abaddon" -niminen syvyyden enkeli, jonka merkityksestä on esitetty erilaisia, hyvinkin vastakohtaisia selityksiä. Joidenkin mielestä Abaddonilla kuvataan paholaista henkilöityneenä "syvyyden enkeliksi". 1800-luvulla yritettiin osoittaa tämän raamatunkohdan soveltuvan profeetallisesti sellaisiin yksilöihin kuin keisari Vespasianukseen, Muhammediin ja jopa Napoleoniinkin, ja tätä enkeliä pidettiin yleensä ”saatanallisena”. Abaddonin kreikankielinen nimi on Apollyon, tuhoaja.
Toisaalta on kiinnitetty huomiota siihen, että Johanneksen ilmestyksen yhdeksäs luku kuvailee Jumalaa palvelevien enkelien toimintaa ja Jumalan aiheuttamia vitsauksia hänen vastustajilleen. Ilmestyksessä enkelin, jolla on "syvyyden avain", kerrotaan sitovan Saatanan. 
Ilmestyskirjan lisäksi useimmiten kirjoitukset kuvaavat Abaddonia paikkana eikä yksikkönä. Babylonialaisessa Talmudissa sen kerrotaan olevan toinen alamaailman seitsemästä paikasta. Arameankielisessä Uudessa testamentissa Johanneksen ilmestys 11:9: “Ja niiden kuninkaana oli syvyyden enkeli, jonka nimi on hebreaksi Abdo, ja arameaksi hänen nimensä on Shra”.
Sana ’abdo’ merkitsee työläistä tai palvelijaa, ei siis mitään tuhoajaa kontekstinkaan mukaan. Aramean Shra on ’johtaja’ tai verbinä ’murtaa, hajottaa, avata solmu’.
Absalom

Absalom oli Israelin kuninkaan Daavidin kolmas poika. Hän kuoli isäänsä vastaan nostamassaan kapinassa. Absalom oli kuulu kauneudestaan. Hänestä kerrotaan Vanhan testamentin Toisessa Samuelin kirjassa.
Absalomin sisko Tamar oli joutunut Daavidin vanhimman pojan Amnonin raiskaamaksi. Absalom odotti kaksi vuotta ennen kuin lähetti palvelijansa murhaamaan Amnonin kostoksi. Tämän jälkeen Absalom pakeni äidinisänsä hoiviin.
Raamatun mukaan Absalom kuoli, kun häntä ajettiin takaa ja hän ratsasti tammen oksan ali, mutta jäi roikkumaan siitä, mihin hänen takaa-ajajansa hänet surmasivat. Vuoden 1992 Uuden kirkkoraamatun suomennoksen mukaan ”Absalom takertui hiuksistaan puuhun”, mutta vanhat käännökset puhuvat hiusten sijaan vain päästä.
Lucius Aemilius Paullus

Lucius Aemilius Paullus (k. 216 eaa.) oli roomalainen sotapäällikkö. Hän oli konsulina vuosina 219 eaa. (Marcus Livius Salinatorin kanssa) ja 216 eaa. (Gaius Terentius Varron kanssa). Ensimmäisenä konsulivuonnaan hän osallistui toiseen illyrialaissotaan ja voitti Faroksen kuninkaan Demetrioksen, joka pakeni Makedonian Filippos V:n hoviin. Toisena konsulivuotenaan hän osallistui Cannaen taisteluun ja sai surmansa. 
Jälkeläiset.
Paulluksen poika Lucius Aemilius Paullus Macedonicus voitti vuonna 168 eaa. kolmannessa makedonialaissodassa Makedonian kuninkaan Perseuksen ja kuoli vuonna 160 eaa.
Paulluksen tytär Aemilia Tertia (nimen perusteella ehkä kolmas tytär) oli Scipio Africanuksen vaimo.
Aëtius

Flavius Aëtius (noin 390–454) oli roomalainen sotapäällikkö ja Länsi-Rooman valtakunnan hallintovirkamies. Aëtiuksen isä oli ratsuväen kenraali Gaudentius, joka lienee ollut germaani. Nuorena Aëtius joutui olemaan pitkiä aikoja panttivankina goottien ja hunnien luona, ja oppi tuntemaan nämä kansat hyvin.
Aëtius tuki usurpaattori Johannesta vuosina 423–425. Taisteltuaan menestyksellä visigootteja ja frankkeja vastaan Galliassa Aëtius nimitettiin vuonna 430 magister utriusque militiaeksi. Kun Aëtiuksen pahin kilpailija Bonifacius kuoli vuonna 432, hänestä tuli nopeasti Länsi-Rooman vaikutusvaltaisin hahmo. Aëtius oli Gallian magister militum eli joukkojen komentaja 425–433 ja koko Länsi-Rooman magister militum 433–454. Aëtius oli konsulina neljä kertaa, ja hän oli Länsi-Rooman tosiasiallinen hallitsija keisari Valentinianus III:n ollessa alaikäinen.
Aëtius taisteli vuosikausia suurella menestyksellä germaanikansoja vastaan Galliassa. Vuosina 435–437 hän tuhosi säälimättä burgundien kuningaskunnan Wormsissa. Myöhemmin nämä tapahtumat innoittivat Nibelungenlied-eeposta. Hän myös kukisti visigootit Toulousessa.
Aëtiuksen johtama roomalaisten ja visigoottien armeija voitti hunnit Katalaunien kentillä nykyisessä Ranskassa vuonna 451. Aëtius ei kuitenkaan kyennyt vastustamaan Attilan hyökkäystä Italiaan seuraavana vuonna. Syyskuussa 454 itse keisari Valentinianus surmasi Aëtiuksen Ravennassa Petronius Maximuksen yllyttämänä. Aëtiusta on usein kutsuttu ”viimeiseksi roomalaiseksi”.
Agamemnon

Agamemnon () oli kreikkalainen tarusankari, Atreuksen poika, Mykenen kuningas, kreikkalaisten ylipäällikkö Troijan sodassa.
Kun hän oli tappanut erään Artemiille pyhitetyn hirven, nosti jumalatar epäsuotuisan sään, joka esti kreikkalaisia purjehtimasta Auliin satamasta kohti Troijaa. Lepyttääkseen jumalattaren vihan Agamemnon uhrasi hänelle tyttärensä Ifigeneian. Sodan aikana Agamemnon riitautui Akhilleuksen kanssa ja oli ylimielisyydellään aiheuttaa koko sotajoukon tuhon. Agamemnonin palatessa kotiin sotasaaliikseen saamansa Kassandran kanssa hänen vaimonsa Klytaimnestra surmasi hänet rakastajansa Aigisthoksen avustamana. Agamemnonin ja Klytaimnestran poika Orestes kosti myöhemmin isänsä kuoleman. Tapahtumista kertoo muun muassa Aiskhyloksen trilogia "Oresteia", ja Agamemnonin surmasta sen ensimmäinen tragedia "Agamemnon".
Yksi Mykenestä löydetyistä kultaisista kuolinnaamioista on saanut nimen Agamemnonin kuolinnaamio, mutta se on todellisuudessa 300 vuotta Troijan sotaa ja mahdollista historiallista Agamemnonia varhaisempi.
Agasias (Dositheoksen poika)

Agasias () oli antiikin kreikkalainen kuvanveistäjä, joka edusti hellenististä kuvanveistoa ja toimi ensimmäisellä vuosisadalla eaa.
Agasias oli Dositheoksen poika ja kotoisin Efesoksesta. Hänen ainoa tunnettu teoksensa on "Borghesen miekkailija" eli "Borghesen gladiaattori". Se on tehty jonkun Lysippoksen piiriin kuuluneen kuvanveistäjän teoksen mukaan. Veistos löytyi 1600-luvulla antiikin Antiumista eli nykyisestä Anziosta Italiasta ja sai nimensä Villa Borghesesta, jonka kokoelmissa se ensin oli. Vuodesta 1806 veistos on ollut esillä Louvressa.
Agasiasta ei tule sekoittaa toiseen Agasiakseen, Menofiloksen poikaan, joka oli myös kuvanveistäjä ja kotoisin Efesoksesta. He saattoivat olla sukulaisia keskenään.
Agesilaos

Agesilaos II (, ) oli Spartan kuningas noin vuosina 400–360 eaa. 
Agesilaoksen isä oli kuningas Arkhidamos II ja Agis II oli hänen velipuolensa. Agesilaos seurasi Agista noin vuonna 400 eaa. Agiksen poikaa Leotykhidasta ei hyväksytty kuninkaaksi koska epäiltiin että hänen isänsä oli todellisuudessa ateenalainen Alkibiades. 
Agesilaos soti Persiaa vastaan 397–394 eaa. Spartan hegemoniaan tyytymättömät Kreikan valtiot aloittivat niin sanotun Korintin sodan, mutta Agesilaos voitti nämä Koroneian taistelussa Boiotiassa vuonna 394 eaa. Theba kuitenkin jatkoi vastarintaa.
Agesilaoksen sisar oli Kyniska, joka on ensimmäinen Olympian kisojen voittajaksi merkitty nainen. Voitot ajoittuvat Agesilaoksen valtakaudelle. Joidenkin tutkijoiden mukaan Kyniska saattoi osallistua kisoihin veljensä päämäärien ajamiseksi.
Ksenofon kirjoitti Agesilaokselle ylistyspuheen nimeltä "Agesilaos". Agesilaoksen elämäkerta on osana Plutarkhoksen "Kuuluisien miesten elämäkertoja" sekä Cornelius Nepoksen teosta "Kuuluisia miehiä".
Aineias

Aineias (, ) oli troijalainen tarusankari, Ankhiseen ja Afroditen poika. Vergiliuksen mukaan Aineias onnistui pakenemaan Troijasta ja saapui monien vaiheiden jälkeen, käytyään mm. Afrikassa, lopuksi Italiaan, jonne perusti Laviniumin kaupungin. Mytologiassa hänestä polveutuivat Rooman perustajat Romulus ja Remus sekä Julius Caesar ja keisari Augustus.
Aineiaassa personoituvat Vergiliuksen mukaan roomalaisten hyveet.
Ruotsalainen kalenteri

Ruotsalainen kalenteri oli Ruotsissa 1. maaliskuuta 1700 – 30. helmikuuta 1712 käytössä ollut kalenteri.
Ruotsissa (mukaan lukien Suomi ja Ruotsin Itämerenmaakunnat) oli päätetty 1600-luvun lopulla siirtyä käyttämään gregoriaanista kalenteria jättämällä väliin 11 karkauspäivää vuosina 1700–1740. Tämä päätös merkitsi sitä, että 40 vuoden ajan välillä 1.3.1700–28.2.1740 Ruotsin käyttämä kalenteri olisi poikennut maailman kaikista muista kalentereista. Lisäksi poikkeama ei olisi ollut vakiosuuruinen, vaan se olisi muuttunut yhdellä päivällä joka neljäs vuosi. Siitä huolimatta päätös tehtiin Kaarle XII:n ollessa kuninkaana.
Ruotsissa ei siten vuonna 1700 ollut karkauspäivää, vaan tämän jälkeen ruotsalainen kalenteri oli yhden päivän edellä juliaanista kalenteria ja kymmenen päivää jäljessä gregoriaanisesta kalenterista. Päätöksestä huolimatta vuosien 1704 ja 1708 kalentereihin oli lisätty karkauspäivät. Syynä saattoi olla käynnissä ollut Suuri Pohjan sota.
Huomattuaan maakohtaisen kalenterin epäonnistuneeksi Kaarle XII määräsi, että Ruotsissa palattaisiin takaisin vanhaan juliaaniseen kalenteriin lisäämällä vuoden 1712 kalenteriin helmikuun 30. päivä. Helmikuun 30. päivä 1712 on merkitty kalenteriin nimellä "Tilökelsedag". Tämä merkitsi todennäköisesti sitä, että Ruotsista tuli viimeinen valtio, jossa otettiin käyttöön juliaaninen kalenteri.
Lopullisesti gregoriaaniseen kalenteriin siirryttiin Ruotsissa vuonna 1753 jättämällä helmikuusta pois 11 päivää, ja niinpä vuonna 1753 helmikuun 17. päivää seurasi maaliskuun 1. päivä.
Vuodenvaihde

Vuodenvaihteeksi kutsutaan ajankohtaa, jolloin vanha vuosi päättyy ja uusi alkaa. Kalenterivuoden viimeinen päivä on 31. joulukuuta ja ensimmäinen päivä on 1. tammikuuta. Luterilaisen kirkon kirkkovuosi vaihtuu 1. adventtisunnuntaina. Lukuvuosi vaihtuu syyslukukauden alussa, yliopistoissa ja korkeakouluissa yleensä 1. syyskuuta. Yritysten, yhdistysten ja osuuskuntien tilikausi eli tilivuosi on Suomessa yleensä kalenterivuosi. 
Jos vuodenvaihde ei osu viikonvaihteeseen, kalenteriviikot numeroidaan niin, että kukin viikko kuuluu siihen vuoteen, johon suurin osa (4 päivää tai enemmän) viikosta kuuluu. Jos tammikuun 1. päivä on maanantai, tiistai, keskiviikko tai torstai, niin se kuuluu viikkoon 1. Jos tammikuun 1. päivä on perjantai, lauantai tai sunnuntai, niin se kuuluu vielä edellisen vuoden viimeiseen viikkoon (52 tai 53), ja viikko 1 alkaa vasta seuraavana maanantaina.
Vuosiluku ei ole välttämättä vaihtunut vuodenvaihteessa. Hallitsijan hallitusvuosia laskettaessa vuosiluku on vaihtunut valtaan nousun vuosipäivänä tai kruunajaispäivänä. Sama käytäntö säilyi siirryttäessä nykyiseen ajanlaskuun, vuosiluku saattoi vaihtua jouluna (25. joulukuuta), pääsiäisenä tai Marian ilmestyspäivänä (25. maaliskuuta, tasan 9 kuukautta ennen joulua). Koska pääsiäinen on eri vuosina kuun vaiheesta riippuen eri aikaan, saman vuosiluvun aikana on voinut olla kaksi kertaa sama päivämäärä. 
Vuodenvaihteeseen liittyy kaikissa kulttuureissa erilaisia juhlallisuuksia. Tulevaisuuden ennustaminen tinaa valamalla ja tulevaisuudenlupausten tekeminen ovat nykyisiä suomalaisia tapoja, samoin kuin ilotulitusrakettien ampuminen ja paukuttelu.
Talonpoikainen vuosi vaihtui Suomessa marraskuun alussa, kun elonkorjuu ja karjan teurastus oli saatu päätökseen. Palvelusväellä oli silloin viikon loma ja he saattoivat vaihtaa palveluspaikkaa. Marraskuun alussa olevaa vuodenvaihteen juhlaa kutsutaan kekriksi, siihen on vanhastaan liittynyt nykyisin jouluun liitettyjä tapoja. 
1. tammikuuta vuodenvaihteen ajankohtana on otettu käyttöön Suomessa 1500-luvulla alun perin kuninkaan voutien tilivuoden alkupäivänä. Vuosi vaihtuu keskiyöllä kello 24.00.
Akropolis

Akropolis (, ”yläkaupunki”) oli monissa antiikin Kreikan kaupungeissa linnavuoren nimitys. Alkujaan akropoliilla sijaitsi usein hallitsijoiden linnoja tai linnoituksia, jonne myös alakaupungissa asuva kansa pystyi pakenemaan vihollisen uhatessa. Akropoliilla sijaitsi usein kaupungin suojelijana pidetyn jumalan temppeli ja muita merkittäviä pyhäköitä. Tunnetuin akropolis on Ateenan Akropolis, josta kehittyi ajan mittaan tärkeä uskonnollinen keskus ja Ateenan mahdin symboli.
Roomalaisessa maailmassa akropolista vastasi "arx".
Joseph P. Kennedy

Joseph Patrick ”Joe” Kennedy, Sr. (6. syyskuuta 1888 – 18. marraskuuta 1969) oli bostonilainen liikemies, poliitikko ja diplomaatti, joka tunnetaan myös niin kutsutun Kennedyn poliittisen klaanin perustajana ja presidentti John F. Kennedyn isänä.
Ura.
Joe Kennedy opiskeli Harvardin yliopistossa ja valmistui 1912. Pian sen jälkeen hän suoritti pankkitarkastajan tutkinnon ja kierteli tarkastusmatkoillaan puolentoista vuoden ajan itäisen Massachusettsin pankkeja. Joen isällä Patrick Joseph Kennedyllä oli Bostonissa itsenäinen pankki Columbia Trust Company. Kennedy ei hyväksynyt toisen pankin ostotarjousta ja pyysi poikaansa Joeta johtamaan taistelua fuusiota vastaan. Joe onnistui ja hänestä tuli pankin pääjohtaja vain 25-vuotiaana.
Vuoden 1917 alussa Kennedy luovutti Columbia Trustin isälleen ja siirtyi telakan apulaispääjohtajaksi Quincyyn, Massachusettsiin. Ensimmäinen maailmansota toi telakalle paljon tilauksia. Sodan jälkeen Kennedy siirtyi pörssialalle ja myöhemmin pankkisektorille. Hän osti myös elokuvateattereita ja elokuvastudioita. Hän perusti RKO-studion, joka oli yksi ajan suurimmista elokuvastudioista. Hän kuitenkin veti useimmat sijoituksensa elokuvamaailmasta vuosien 1929–1930 aikana.
Vuonna 1931 Kennedy alkoi tukea demokraatti Franklin D. Rooseveltia tämän presidenttikampanjassa. Kennedy matkusti vuonna 1933 Eurooppaan ja neuvotteli sopimukset englantilaisten ja skottilaisten alkoholintuottajien kanssa, ennakoiden tuottoisasti Yhdysvaltain kieltolain loppumisen. Hänet nimettiin arvopaperi- ja pörssikomission puheenjohtajaksi 1934, ja hän avusti presidentti Rooseveltia tutkijana. Vuonna 1937 Kennedy alkoi johtaa liittovaltion merenkulkutoimikuntaa presidentin pyynnöstä. Presidentti nimitti Kennedyn Yhdysvaltain Lontoon-suurlähettilääksi 1938. Lontoossa Kennedy teki paljon työtä auttaakseen juutalaisia pakenemaan Hitlerin vainoja Etelä-Amerikkaan, Kaliforniaan ja Afrikkaan. Toinen maailmansota alkoi kuitenkin ennen kuin Kennedyn suunnitelma voitiin toteuttaa. Kennedy jätti suurlähettilään tehtävät Lontoossa 1941.
Kennedy tuki 1940-luvulla poikansa John F. Kennedyn orastavaa poliittista uraa.
Perhe.
Joe Kennedy ja Rose Fitzgerald menivät naimisiin lokakuussa 1914. He saivat yhdeksän lasta:
Yksityiselämä ja kuolema.
Ihmisenä Joe Kennedy oli melko syrjäänvetäytyvä eikä viihtynyt meluisilla cocktailkutsuilla. Hän nautti rauhallisesta perhe-elämästä ja lastensa kanssa touhuamisesta. Kennedy halvaantui joulukuussa 1961 ja menetti puhekykynsä. Hän kuoli 18. marraskuuta 1969.
South Tarawa

South Tarawa (kiribatiksi "Tarawa Teinainano") on noin 30 pikkusaaresta koostuva kaupunki, jossa toimiva Teinainano Urban Council (TUC) muodostaa virallisesti Kiribatin pääkaupungin. Kaupunkiin kuuluvat teiden yhdistämät saaret Bairikista Bonrikiin, jossa sijaitsee kansainvälinen lentoasema. Parlamentti sijaitsee Ambon saarella. 
Bairikia pidetään joskus pääkaupunkina, koska aiemmin siellä työskentelivät sekä parlamentti että presidentti, ja se on tärkein hallinnollinen keskus, mutta Bairiki ei ole kaupunki, eikä valtuusto ("council"). Ministeriöitä on sekä South Tarawalla, Betiolla että Kiritimatilla.
Erich Apel

Erich Apel (3. lokakuuta 1917 Judenbach, Thüringen – 3. joulukuuta 1965 Berliini) oli taloustieteiden tohtori ja DDR:n taloudellisen suunnittelukomission johtaja vuosina 1963–1965. Hän oli varapääministerinä vuosina 1953–1958.
Varhaiset vuodet.
Vuosina 1935–1937 Apel työskenteli konesuunnitteluinsinöörinä posliinitehtaassa Neuhausissa, (Neuhaus am Rennweg), minkä jälkeen hän opiskeli koneinsinööriksi Ilmenaussa 1937–1939. Toisen maailmansodan aikana Apel osallistui rakettiaseiden suunnittelija Wernher von Braunin ohjusaseiden kehittämistyöhön Peenemündessa.
Vuosina 1946–1952 Apel työskenteli Neuvostoliiton rakettitekniikan kehittämistyössä ja vuonna 1952 konerakennusministeriön liiketoiminnan johtajana.
Poliittinen ura.
Vuonna 1953 Apel valittiin pääministerin sijaiseksi ja vuonna 1954 Saksan yhdistyneen sosialistisen puolueen SED:n ehdokkaaksi. Vuonna 1958 Apel nimitettiin SED:n keskuskomitean jäseneksi ja DDR:n kansankamarin edustajaksi.
DDR:n suunnittelukomission johtajana Apel oli toteuttamassa professori Jevsei Libermanin ajatuksia ideologiasta sosialistisesta markkinataloudesta. Hän kehitti Itä-Saksan taloutta voimakkaasti vuosina 1963–1965. Itä-Saksasta tuli korkeimman elintason saavuttanut sosialistinen maa, "talousihme". Apel yhdisti toiminnassaan uuden tietokonetekniikan, saksalaisten suuryhtiöiden edut ja tehokkuuden.
Apel joutui poliittiseen epäsuosioon, kun Neuvostoliiton johtajat epäilivät hänen tarkoitusperiään. Vuonna 1965 Neuvostoliitto ehdotti viisivuotista kauppasopimusta DDR:lle. Neuvostoliiton puoluejohtaja Leonid Brežnev matkusti henkilökohtaisesti Itä-Berliiniin solmiakseen sopimuksen. Kauppasopimus sitoi Itä-Saksan talouden tiukemmin Neuvostoliiton talouteen. Neuvostoliitto hyötyi entistä enemmän uudesta kauppasopimuksesta taloudellisesti. Tämä oli liikaa Apelille, ja kauppasopimuksen allekirjoituspäivänä hän ampui itsensä.