Puolan offensiivi

Puolan offensiivi, Puolan taistelu, taistelu Puolasta, Puolan valtaus, Saksan–Puolan sota 1939 tai Puolan sotaretki, saksalaiselta koodinimeltään Fall Weiß (’Tapaus valkoinen’) oli toisen maailmansodan aloittanut Saksan hyökkäys Slovakian rinnalla Puolaan 1. syyskuuta 1939 ennen erillistä Neuvostoliiton hyökkäystä Puolan itäiselle puolelle. Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska julistivat Saksalle sodan kaksi päivää myöhemmin Puolalle antamiensa turvatakuiden mukaan.
Taustaa.
Idea Intermarium-liittoumasta.
Monen historioitsijan mukaan Puolan päämiehen marsalkka Józef Piłsudskin tavoittelema Międzymorze- eli Intermarium-liittouma olisi ollut tehokas vastapaino sekä Saksalle että Neuvostoliitolle, ja että tällaisen yhteisliittouman puute tuomitsi monet maat kärsimään toisessa maailmansodassa sellaiset kohtalot kuin ne lopulta kärsivät. Intermarium-liittoumaan olisi kuulunut Keski- ja Itä-Euroopan maita, mukaan lukien Baltian maat eli Viro, Latvia ja Liettua sekä Suomi, Valko-Venäjä, Ukraina, Unkari, Romania, Jugoslavia ja Tšekkoslovakia. Pilsudskin ajatusta liittoumasta oli kuitenkin vastustettu joka suunnasta. Hän oli evännyt apunsa Venäjän valkoisille vallan kaapanneita bolsevikkeja vastaan taistelussa, mikä oli herättänyt närää vuonna 1914–1918 käydyn ensimmäisen maailmansodan ympärysvalloissa. Puola ei ollut suostunut liittymään ulkovaltojen väliintuloon valkoisten venäläisten avuksi, kun bolsevikkien vallankumousta oli seurannut Venäjän sisällissota. Pilsudski jopa sanoi myöhemmin vuonna 1921 Dymitr Merejkowskin haastattelussa, että ”Puolalla ei voi olla mitään tekemistä vanhan Venäjän palauttamisessa. Mieluummin mitä vain muuta kuin sitä – vaikka sitten bolsevismia.”
Ympärysvallat suhtautuivat Pilsudskiin epäluuloisesti ja kehottivat Puolaa rajoittumaan alueille, joilla puolalais-etnisyys oli selkeästi keskittynyttä. Sekä itsenäisyyttä tavoittelevat ukrainalaiset että valkovenäläiset, vaikka eivät olleet niin painottuneita itsenäisyyden saavuttamiseen kuin ukrainalaiset, pelkäsivät puolalaisten alistamiksi joutumista. 
Liettualaiset pitivät ajatusta Intermarium-liittoumasta uhkana juuri saamalleen itsenäisyydelle. Asiaa ei auttanut Józef Piłsudskin antama salainen käsky kenraali Lucjan Żeligowskille järjestää Keski-Liettuan ”kapina” ja kaapata Vilna. Kansainliitto toimi sovittelijana muissakin Puolaan liittyvissä kiistakysymyksissä, etenkin liittyen Danzigin vapaakaupunkiin ja Ylä-Sleesiaan. Suora aggressio Liettuaa kohtaan olisi haitannut Puolan neuvotteluja, ja junaillun valekapinan tarkoitus oli säilyttää Puolan julkinen maine kansainvälisesti Vilnan haltuunsaamisesta huolimatta. Vaikka Vilnaa tai sen ympäröivää seutua ei mainittu suoraan Suwalki-sopimuksessa, useat historioitsijat ovat luonnehtineet Suwalki-sopimuksen implisiitisti tunnistavan Vilnan osaksi Liettuaa. Żeligowskin ”kapinan” johdosta Liettua oli katkonut diplomaattiset suhteet Puolaan.
Liettuan hallitus oli tajunnut puolalaisten pyrkimyksen lisätä ekonomista vaikutusvaltaansa Klaipėdan alueella. Hallitus oli myös tajunnut, että Klaipėdan julistaminen vapaavaltioksi Danzigin/Gdanskin tapaan syksyllä 1922 Pariisissa lisäisi Puolan valtaa alueella ja uhkaisi koko Liettuan itsenäisyyttä. Tammikuussa 1923 Liettua lähetti omana ennakkotoimenpiteenään joukkoja Memeliin, jossa nämä järjestivät oman kapinansa, ottivat Memelin haltuunsa ja nimesivät sen uudelleen Klaipėdaksi. Klaipėda-operaation ajoitus muutaman päivän päähän Ranskan hyökkäyksestä Ruhrin alueelle Saksassa varmisti, että Klaipėda-operaatio jäi Euroopan mediassa Ruhrin kriisin varjoon. Liettuassa Klaipėda-operaatio oli arvioitu ratkaisevaksi sen kannalta pysyisikö Liettua itsenäisenä valtiona vai joutuisiko se Puolan määräysvaltaan.
Länsivallat vastustivat ajatusta Intermarium-liittoumasta, lukuun ottamatta Ranskaa, joka suosi sitä. Länsimaat kuitenkin antoivat Vilnan muodollisesti Puolalle maaliskuussa 1923, mikä sai liettualaiset epäluuloisiksi ensimmäisen maailmansodan päättänyttä Versailles’n rauhansopimusta kohtaan ja eristi Liettuaa diplomaattisesti voittajavalloista. 24. elokuuta 1923 Józef Piłsudski tunnusti Vilnan yliopistossa pitämässään puheessa, että Keski-Liettuan tasavallan perustanut kenraaliluutnantti Lucjan Żeligowski oli vallannut Vilnan nimenomaan Piłsudskin määräyksestä, ei häntä uhmaten. Piłsudski luonnehti repineensä Suwałki-sopimuksen ja antaneensa valheellisen julkilausuman. Puolan diplomatia joutui kyseenalaiseksi. Vaikkei Liettuan ulkoasiainministeriö esittänyt Neuvostoliiton ottamista mukaan asian ratkaisuun, muodostui vaikutusvaltainen liettualainen liike, jonka mukaan ”Euroopan valtioiden ei pidä ratkaista Vilnan kysymystä ilman Venäjää”. Antanas Smetona jopa kannatti Vilnan hankkimista takaisin Puolalta Venäjän tuella.
Lopulta Puola oli onnistunut muodostamaan suuren liittouman sijaan allianssin vain Romanian kanssa vuodesta 1921 alkaen. Jännitteet Liettuan kanssa, vuoteen 1938 asti kun Puola kiristi Liettuaa diplomaattisesti rajalla sattuneen ampumavälikohtauksen takia, olivat yksi syy miksi Pilsudskin haaveilemaa Intermarium-liittoumaa ei ikinä muodostettu.
Skeptisyyttä Pilsudskin suunnittelemalleen liittoumalle sanelemista demokraattisista periaatteista on synnyttänyt Pilsudskin tekemä vallankaappaus toukokuussa 1926, jolla Pilsudski saavutti lähes diktaattorimaisen vallan. Etenkin monet ukrainalaishistorioitsijat suhtautuvat Pilsudskin ajatukseen Intermarium-liittoumasta epäsuotuisasti: esimerkiksi Oleksandr Derhachov on tuumaillut, että liittouma olisi ollut käytännössä Suur-Puola, jossa ei-puolalaisten kansallisuuksien, etenkin ukrainalaisten edut, olisivat olleet vähäpätöisempiä. Historioitsija George Sanford on kuvaillut, että Pilsudskin menettely vuoden 1926 vallankaappauksen jälkeen keskittyi lähinnä vallan sentralisointiin Pilsudskille itselleen ja Puolan itä-slaavilaisten vähemmistöjen pakko-polonisointiin. Puolan vähemmistösopimus oli vain paperilla eikä juurikaan pätenyt käytännössä. Puolan etnisten vähemmistöjen sorto sai monet kyseisiin vähemmistöihin kuuluvat tuntemaan suurempaa vetovoimaa separatistisia kansallismielisiä ryhmittymiä kohtaan ja aiheutti puolalaisten ja vähemmistöjen välille sellaisia vihamielisyyksiä, jotka voimistuivat Puolan jouduttua lopulta valloitetuksi vuonna 1939.
Jo 1800-luvun jälkipuolella ajatus Puolan herättämisestä henkiin niillä rajoilla, jotka olivat määrittäneet sen ennen vuotta 1772, implikoi, että Ukrainaa, Liettuaa ja Valko-Venäjää kohdeltaisiin osana Puolaa, ei kansakuntina itsessään. Puolalaismieliset poliitikot kohtelivat liettualaisten, ukrainalaisten ja valko-venäläisten kehittyviä kansallisuusideoita samalla tavoin kuin venäläisviranomaiset puolalaisten. Arkeologiassa, joka oli ollut silloin tieteenä vasta kehittymässä, etnisiä eroja vertailtiin ns. ”slaavien” ja ”germaanisten kansojen” välillä, mutta tulkintoja läntisten ja itäisten alueiden ”slaavien” välisistä eroista kartettiin. Adam Mickiewicz -yliopiston tutkija Wlodek Rączkowski on huomioinut: ”Oliko tällä asialla jotain tekemistä sen kanssa, että tällaisten tutkimusten olisi pelätty antavan argumentointipohjaa liettualaisten, valkovenäläisten ja ukrainalaisten kansallisuuspyrkimyksille? Tai ehkä kyse oli siitä, että tuntu yleisemmästä slaavilaisyhteisöstä oli vallitsevana? Näihin kysymyksiin ei löydy helposti vastausta. Tosiasia on, että venäläis-sektorin puolalaiset arkeologit tekivät yhteistyötä venäläisarkeologien kanssa todentaakseen yhteisiä intressejään. Periaatteessa heidän tutkimuksissaan rajoituttiin tulkitsemaan tutkinnan alaisiksi saadut löydökset yleisesti slaavilaisina.” Rączkowski huomioi, että läntisten ja itäisten alueiden slaavien välisten erojen huomiotta jättäminen saattoi myös liittyä pan-slaavismin ideaan.
Ranska–Puola-allianssi, Locarno-sopimus ja suunnitelmat Saksan varalle.
Versailles’n rauhansopimus oli jakanut Euroopan voittajiin ja häviäjiin. Päätappion kärsinyt ja aluksi eristyksiin jäänyt Saksa eli Weimarin tasavalta lähentyi Neuvostoliiton kanssa vuoden 1922 Rapallon sopimuksella. Hiljalleen Saksa onnistui Gustav Stresemannin varovaisen ohjauksen alla saamaan kunnioitetumman aseman. Ranska kuitenkin miehitti Ruhrin aluetta painostaakseen Saksaa maksamaan sotakorvauksia. Painostus oli omiaan aiheuttamaan Saksassa hyperinflaatiota ja lopulta antamaan aluillaan olevalle kansallissosialismille jalansijaa. 
Vuonna 1925 Ranska suostui Locarno-sopimukseen, jolla Italia ja Iso-Britannia takasivat Saksan ja Ranskan rajan. Puolalle Locarno-sopimus oli huono juttu, koska Italia ja Britannia eivät tehneet samanlaisia takeita Saksan itärajan suhteen. Britannian ulkoministeri Austen Chamberlain, joka oli edistänyt Locarno-sopimuksen toteutumista, uskoi, että kunhan Puolalla olisi Ranskan kaltainen suurvalta liittolaisenaan, se ei luovuttaisi Saksan vaatimia alueita, kuten Puolan käytävää ja Ylä-Sleesiaa. Mikäli Saksan ja Ranskan suhteet kuitenkin paranisivat, Ranskan ja Puolan liitto heikkenisi, mikä jättäisi Puolan heikoille Saksan edessä.
Saksan ulkopolitiikan päätavoite oli vielä tässä vaiheessa aseellisen konfliktin välttäminen hinnalla millä hyvänsä. Ennen ensimmäistä maailmansotaa Saksan vahva armeija oli toiminut ultima rationa, viimeisenä valttikorttina, mikäli muut poliittiset keinot epäonnistuisivat. Versailles’n rauhansopimuksen myötä Saksa kuitenkin menetti valttikorttinsa, eikä asevoimien eli Reichswehrin voinut odottaa kykenevän puolustamaan Saksaa. Saksalaisupseeri Hermann Geyer ilmaisi näkemyksensä: ”Vaikka puolalaiset, tsekit, belgialaiset, italialaiset tai ranskalaiset tulisivat yksin, me emme pysty puolustamaan rajojamme, emme edes taistelemaan ostaaksemme aikaa, ilman että joudumme pelkäämään sotilaallista katastrofia lyhyen ajan sisällä.”
Niin kauan kun Ranska miehittäisi Reininmaata, se pystyisi helposti tekemään offensiivin Ruhrin alueelle tai Pohjois-Saksan alangolle, mikäli Saksa toimisi Versailles’n sopimusta vastaan. Tilanne kuitenkin muuttui vuonna 1928, kun Ranskan ulkoministeri Aristide Briand hyväksyi Saksan ulkoministeri Gustav Stresemannin ehdotuksen, että Ranska lakkaisi miehittämästä Reininmaata viisi vuotta aikaisemmin kuin Versaillesin sopimuksessa oli säädetty: ranskalaisjoukot vedettiin pois kesäkuussa 1930 eikä vasta kesäkuussa 1935. Vuoteen 1929 asti Ranskan suunnitelmissa oli ollut mahdollinen offensiivi Pohjois-Saksan alangolle ajoitettuna samanaikaisesti Puolan ja Tšekkoslovakian offensiivien kanssa. Vuonna 1929 aloitettu Maginot-puolustuslinjan rakentaminen kuitenkin osoitti Ranskan suosivan tiukkaa puolustukseen panostavaa kantaa, mikä jätti Ranskan itäiset liittolaiset omilleen.
Analogiana Drang nach Osten-käsitteelle saksalaisten ”itäänpuskemisesta”, joka on käsittänyt joissain historiallisissa säännöstöissä saksalaisten asuttamiset keski- ja itä-Euroopassa 1100- ja 1200-luvuilla ja teutonisten ritarien sotaretket sekä myöhemmin "lebensraumin" eli elintilan tavoittelun, on olemassa myös vastaavanlainen käsite Drang nach Westen, joka viittaa työntymiseen länteen. Historioitsija Piotr Piotrowski huomauttaa, että tyytymättömyys Versailles’n sopimukseen oli kiistattomasti motiivina Puolan länsimaiseen politiikkaan ennen toista maailmansotaa. Poznań oli Myśl zachodnia ("länsimainen ajattelu") -koulukunnan pääkeskus sekä Sleesian kansanäänestyksiin liittyvän propagandan ja aktiviteettien keskus. Poznań oli paikka, jossa Länsirajamaan puolustusliitto (ZOKZ) perustettiin vuonna 1921. Yhdistys julkaisi omaa "Straznica Zachnodnia" -aikakauslehteään, joka lakkautettiin vuonna 1922 hallituksen painostuksesta, kun Puolan ja Saksan hallitukset lähentyivät väliaikaisesti. Julkaisuja jatkettiin vuonna 1937. Piotrowski esittää analyysin Kisilewskin kirjasta, jota pidetään Myśl zachodnia -koulukunnalle tyypillisenä. Piotrowskin mukaan kirja esittelee tälle koulukunnalle tyypillisenä nähtyä kuvitteellista historiallista ikonografiaa. Myöhemmin, Itä-Saksan maiden polonisoinnin jälkeen, slaavilaisuuden ja Piastin aikakauden historiasta tuli osa kansallis-etnisen mytologian muodostavia rakennelmia. Slaavien kolonisaatiolaajentuminen varhaiskeskiajalla Elben ja Veikselin jokien välisellä alueella germaanisten kansojen kustannuksella on tieteellisesti todennettu jo 1800-luvun jälkipuolella, vaikkakin ensimmäisen maailmansodan jälkeen ajatus puolalaisten odotetusta laajenemisesta länteen, Drang nach Westen, kiersi saksalaisten kirjailijoiden keskuudessa reaktiona Saksan itäisten alueiden ja Danzigin Käytävän menettämiseen. Wlodek Rączkowski on muistuttanut, että puolalaisille Drang nach Westen -käsite sotii totunnaisia saksalaisvastaisia stereotypioita vastaan, jotka juontuvat jo vuosisatojen taakse.
Danzigin kriisi 1932 ja Puolan sotavenediplomatia.
Koska vuoden 1921 Ranska–Puola-allianssi velvoitti Ranskan lähtemään sotaan automaattisesti, mikäli Puola joutuisi hyökkäyksen kohteeksi, siihen sisältyi myös Puolan oikeus ”lainata” Ranskan laivastoa palvelukseensa. Tällöin Ranskan laivaston saattoi odottaa kulkevan Itämerelle kuljettaakseen tarvittavat aputarvikkeet Puolaan. Myöhään 1920-luvulla Pilsudskin Sanacja-hallinto päätti ostaa Puolan rannikoston suojeluun yhdeksän vedenalaisia miinoja hyödyntävää sukellusvenettä. Koska Puolalla ei ollut riittävästi varoja sukellusveneiden ostamiseen, sen piti ottaa Ranskalta lainaa. Ranska suostui pidentämään lainanmaksuaikaa sillä ehdolla, että Puola ostaisi myös kaksi hävittäjäsotalaivaa. Lopulta Marynarkaan eli Puolan merivoimiin sisältyi kaksi ranskalaisvalmisteista hävittäjää "ORP Wicher" ja "ORP Burza" sekä ranskalaisvalmisteiset sukellusveneet "Wilk", "Żbik" ja "Ryś". Amiraalit Józef Unrug ja Jerzy Świrski joutuivat jatkuvasti napit vastakkain Puolan päämiehen Józef Piłsudskin kanssa, sillä tämä heidän ”suureellisia” suunnitelmiaan suuresta puolalaislaivastosta. Świrski oli palvellut aiemmin Ukrainan kansantasavallan laivastossa ennen eroamistaan joulukuussa 1918. Józef Unrug oli aiemmin palvellut Saksan keisarillisessa laivastossa ja sittemmin liittynyt Puolan asevoimiin vuonna 1919 Puolan itsenäistyttyä. 1890-luvulta eteenpäin Saksan keisarikunnan laivastolle merkittävä vaikute oli ollut historioitsija Alfred Thayer Mahanin teos "The Influence of Sea Power upon History". Sen mukaan voimakkaimman ”sinivesilaivaston” omaava kansakunta hallitsisi kaikkia maailman valtameriä ja olisi aina maailman suurin valta. Teos oli innoittanut muun muassa keisari Vilhelm II:a. Mahanin teos pysyi Saksan laivaston perustavana ideana aina vuoteen 1945 asti. Huomattavaa avustusta Puolan laivastolle antoi Mahanin ideoista vaikutteita ottanut Merenkäynnin ja Siirtomaavallan Liiga, joka uskoi Mahanin viestiä mukaillen, että sinivesilaivasto tekisi Puolasta maailmanvallan ja toimisi keinona Puolalle saavuttaa siirtomaaimperiumi Aasiassa ja Afrkassa.
Vuonna 1932 Puola lähetti "ORP Wicher" -sotalaivan Danzigin vapaakaupunkiin voimannäyttönä Ranskalle ja Saksalle, joiden liittolaisuus uhkasi mitätöidä Ranska–Puola-allianssin. Tadeusz Morgenstern-Podjazd oli saanut Józef Piłsudskilta käskyn tulittaa vapaakaupungin kunnantaloja, mikäli Puolan lippua kohtaan osoitettaisiin epäkunnioitusta.
15. kesäkuuta 1932 Morgenstern-Podjazd vieraili brittien "HMS Campbell" -aluksella, ja brittilaivaston komentaja Henry Pridham-Wippell puolestaan vieraili "Wicherillä". "Wicher" ja brittialukset lähtivät Danzigin satamasta samaan aikaan. Koska Puolan lippua kohtaan ei osoitettu epäkunnioitusta, Morgenstern-Podjazd ei avannut tulta. Vuonna 1968 Morgenstern-Podjazd muisteli, että ”Minun tuli vastata kaikkiin Gdańskista alkaviin välikohtauksiin kaikin mahdolisin keinoin, mukaan lukien asein.”
Danzigin vapaakaupunki protestoi Kansainliitolle, että "Wicher"-laivan kutsumaton risteily Danzigin satamaan oli tämän suvereeniuden loukkaamista. Historioitsija Piotr Stefan Wandycz luonnehtii "Wicherin" lähettämistä Danzigiin suurena gambiittina, etenkin kun siihen liittyi käsky tulittaa kunnantaloja, mikäli Puolan lippua kohtaan ei osoitettaisi kunnioitusta. Tulitus olisi voinut kääntää yleisen mielipiteen Puolaa vastaan.
Vaikka Puolan laivaston kaavailtiin kykenevän hallitsemaan Itämerta, tuli Saksan laivastosta eli Kriegsmarinesta joka tapauksessa isompi. Puolalaishistorioitsija Jacek Lubecki on huomioinut, että laivastoon käytettiin ”ylenpalttisesti” rahaa Piłsudskin epäilyksistä huolimatta, minkä Lubecki on liittänyt Sanacja-hallinnon heikkenemiseen Piłsudskin henkisten kykyjen kärsiessä iän myötä. Lubeckin mukaan laivastoon käytetyt varat menivät hukkaan, ja ne olisi sen sijaan voinut käyttää motorisoituihin panssari- ja panssarintorjuntajoukkoihin.
Toukokuussa 1939 Britannian Puolan-sotilaslähetystön päällikkö, kenraali Sir Adrian Carton de Wiart, arvioi, että Puolan laivasto tulisi siirtää sitä huomattavasti suuremmalta saksalaislaivastolta turvaan Britannian satamiin ennen mahdollisen sodan syttymistä. Puolalaiskomentaja Edward Rydz-Śmigły vastusti aluksi Carton de Wiartin suunnitelmaa ja suostui siihen vasta pitkällisen väittelyn jälkeen. Suunnitelma sai nimen operaatio Peking.
Natsien valtaannousu ja Saksa–Puola-rauhansopimuksen seuraukset.
Jo muutaman päivän sisällä nimityksestään valtakunnankansleriksi vuoden 1933 alussa Adolf Hitler paljasti poliittiset tavoitteensa valikoiduille Reichswehrin jäsenille. Tarkennuksissaan Hitler teki selväksi pitävänsä sotaa väistämättömänä pitkällä aikavälillä, koska hän tavoitteli elintilan valtaamista idästä ja itäisten alueiden saksalaistamista ["Germanisierung"]. Varsinainen sotilaallinen suunnittelu ei kuitenkaan käynnistynyt välittömästi, koska asevoimia täytyi ensin kasvattaa. Ensimmäinen askel täyteen jälleenvarusteluun oli joulukuun 1933 päätös suurentaa asevoimia: armeija käsittäisi 300 000 sotilasta järjestettynä 21 divisioonaan.
Kenraali Ludwig Beckin visiossa Saksan armeija rakentaisi reservivoimia lähitulevaisuuden varalle kattamaan 33 kenttädivisioonaa ja 30 reservin divisioonaa. Aluksi ”offensiiviset operaatiot piti jättää pois laskuista”, sillä visioidun ”63:n divisioonan tuli pystyä ’taistelemaan puolustussotaa useilla rintamilla jonkin verran onnistuen’, kun taas ’sotilasjohto selvästikin piti 63:n divisioonan armeijaa vahvuudeltaan liian kehnona toteuttamaan Hitlerin aikeet offensiivisesta sodankäynnistä strategisella tasolla, etenkin todennäköisessä kahden – tai useammankin – rintaman sodassa’”.
Józef Piłsudski on huhuttu ehdottaneen ranskalaisille ennaltaehkäisevää invaasiota Saksaan pian Hitlerin noustua valtaan. Historioitsijat ovat kiistäneet argumentin, että ranskalaisten torjuva vastaus ennaltaehkäisevälle sodalle Saksaa vastaan olisi pakottanut Puolan solmimaan rauhansopimuksen Saksan kanssa, siihen vedoten, että ranskalaisista tai puolalaisista diplomaattiarkistoista ei ole löytynyt mitään todistetta, että sellaista ehdotusta olisi ikinä esitetty. Historioitsijoiden huomioimana seikkana lähteeksi Pariisissa myöhään lokakuussa 1933 raportoiduille huhupuheille, että puolalaiset olisivat esittäneet ennaltaehkäisevää sotaa, osoittautui itse puolalaislähetystö. Lähetystö oli tiedottanut ranskalaisille toimittajille, että Puola oli tehnyt esityksen Ranskalle ja Belgialle ennaltaehkäisevästä sodasta mutta samalla neuvotellut salaa Saksan kanssa. On jopa argumentoitu, että Piłsudski olisi ohjeistanut puolalaislähetystöä aloittamaan huhut ennaltaehkäisevästä sodasta painostaakseen Saksaa, joka oli vaatinut Puolaa päättämään vuonna 1921 sitomansa allianssin Ranskan kanssa. "Time"-lehden artikkeli lokakuulta 1933 julisti: ”Tšekkoslovakialla ja Puolalla ei kummallakaan ole Saksaa reunustavilla rajoillaan ketjuittain bunkkereita kuten Ranskalla, mutta molemmilla on vahvasti linnoitettuja rajakaupunkeja ja Puolan yleisesikunta luottaa siihen, että diktaattori Piłsudskin joukot pystyvät leikkaamaan ja kyntämään tiensä Berliiniin kolmessa viikossa. Juuri nyt Euroopan raskain joukkojen massa on Puolan ja Saksan rajan molemmin puolin. Puolalaiset liittyisivät epäröimättä Ranskan rinnalle ’ennaltaehkäisevään sotaan’, varsinkin, kun ranskalaisten komentaja on Max Weygand, ’Puolan pelastaja’.” Venäläissyntyinen amerikkalainen toimittaja ja sotahistorioitsija Max Boot viittaa yleisesti 1930-lukuun esimerkkinä laajalti viitatuista tapauksista, jolloin ennaltaehkäisevässä sodassa olisi ollut järkeä, ja huomioi, että ”sellainen konflikti [Saksaa] vastaan ei edes olisi ollut oikeasti ennaltaehkäisevä, koska Hitler oli jo valmiiksi antanut "casus bellin" rikkomalla Versailles’n sopimusta”.
Kun Puola teki rauhansopimuksen Saksan kanssa 26. tammikuuta 1934, tämä oli ensimmäinen astinkivi paitsi Saksalle voimakkaamman armeijan kokoamiseen suotuisan poliittisen tilanteen turvin myös Hitlerille itselleen saada näyttöä sekä Saksassa diplomatiataidoistaan että kansainvälisesti merkkinä näennäisen rauhanomaisista aikeistaan. Historioitsija Stephen Kotkin kertoo Puolan hallitsevissa piireissä jopa kiertäneen kaavailuja Puola–Saksa-yhteishyökkäyksestä Neuvostoliittoon. Lisäksi Saksan ja Puolan rauhanjulistus merkitsi Ranskan diplomaattisten liittolaisuuksien heikkenemistä Saksan ympärillä, etenkin, koska Saksan ja Puolan sopimus oli neuvoteltu salassa. Sopimus herätti Ranskassa epäilyksiä, että Puola olisi liittolaisena epäluotettava.
Vuoden 1932 Geneven aseistariisuntakonferenssin epäonnistuttua tavoitteissaan ja Saksan julistettua välittömästi sen jälkeen jälleenvarustelun ainoaksi jäljelle jääneeksi vaihtoehdokseen, ”Saksa–Puolan rauhansopimus oli pahentanut tsekkien strategista tilannetta ja sen mukaisesti käynnistänyt Tsekkoslovakialla potentiaalisten liittolaisten etsimisen”. Saksan ja Puolan hyökkäämättömyysjulistus suivaannutti Tsekkoslovakian poliittisen eliitin. Tiedotus koko julistuksesta tuli vain neljä päivää sen jälkeen, kun Puolan ja Tsekkoslovakian ulkoministerit eli vastaavasti Jozef Beck ja Edvard Beneš olivat keskustelleet. Beneš sanoi brittien Prahan-lähettiläälle Joseph Addisonille, että sopimus oli ”selkäänpuukotus”, ja lisäsi sen korostavan, että Puola oli ”hyödytön maa”, joka ansaitsisi tulla hajotetuksi uudelleen. Näihin aikoihin Benešin saivat erityisen vihaiseksi Puolan hallituksen kontrolloiman ja oikeistolaisen lehdistön lausunnot, jotka syyttivät tsekkejä puolalaisten kaltoinkohtelusta Trans-Olzan alueella. Benešiä vihastutti myös käsitys, että Puola lietsoi slovakialaisia kansallismielisiä. Tsekit eivät enää pitäneet riittävänä Ranskan kanssa 25. tammikuuta 1924 solmittua yhteistä puolustussopimusta. Tsekit päätyivät solmimaan sopimuksen myös Neuvostoliiton kanssa 17. toukokuuta 1935.
Rauhansopimuksesta huolimatta Saksan sotavoimat olivat edelleen tietoisia Puolan sotilaallisesta uhasta, ja Puolaa pidettiin edelleen päävihollisena, kun taas tsekkien hyökkäystä pidettiin vähemmän todennäköisenä. 20. huhtikuuta 1934 armeijan kommentoa johtava Werner von Fritsch antoi uusia toimintaohjeita. Yksi direktiivi koski sitä, miten Saksan asevoimien tulisi toimia ranskalaisten ja belgialaisten hyökätessä lännestä, ja toinen koski sodan puhkeamista idässä. Kirjeessään Reichswehrminister Werner von Blombergille 9. heinäkuuta 1934 Fritsch kirjoitti asevoimien valjastamisen pohjautuvan pakostakin samanaikaisiin vihollisten liikehdintöihin lännessä ja idässä. Fritschin mukaan sodan syttyessä lännessä Saksan itäpuolen tilanne olisi niin epävarma, että Puolaa ja Tsekkoslovakiaa vastaan tulisi valjastaa huomattava määrä asevoimia.
Tšekkoslovakia ja Neuvostoliiton sopimus 17. toukokuuta 1935 sekä Ranskan ja Neuvostoliiton yhteispuolustussopimus aiempaa 2. toukokuuta 1935 herättivät Saksan sotavoimissa pelkoja useamman rintaman sodasta lännessä, idässä ja kaakossa. Werner von Fritsch totesi, että ”Ranska–Venäjä–Tšekki-liitto” implikoi ”akuuttia vaaraa”. Toisaalta historioitsija R. M. Douglas muistuttaa, että Neuvostoliitto solmi sopimuksensa Tšekkoslovakian kanssa ”turvallisin mielin siinä tiedossa, että Neuvostoliitolla ja Tšekkoslovakialla ei ollut yhteistä rajaa”. 
Sekä Neuvostoliitto että Tšekkoslovakia suljettiin ulos syksyn 1938 Münchenin neuvotteluista, joissa Tšekkoslovakian sudeettialueet luovutettiin Saksalle. Tšekkoslovakian kommunistipuolue, joka mukaili Neuvostoliiton alati vaihtuvia linjauksia, kehotti ”sudeettialueiden ’antifasisteja’ seuraamaan [tsekkoslovakialaisten] demokraattisten instituutioiden käskyjä”, mutta ”mitään todisteita ei ole ikinä ilmestynyt näytöksi Tšekkoslovakian kommunistipuolueen johtajan omia etuja palveleville ja uskomattomille väitteille, että Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin sitoutui lähtemään sotaan Saksan kanssa puolustaakseen Tšekkoslovakiaa, vaikka Ranska ei tekisi samoin”.
Saksan muut sopimukset Baltian maiden ja Neuvostoliiton kanssa.
Saksa solmi Japanin keisarikunnan kanssa Antikomintern-sopimuksen marraskuussa 1936 ja syyskuussa 1938 keinotteli länsivallat Münchenin sopimukseen, jolla Tšekkoslovakian sudeettialueet luovutettiin Saksalle. Ulkoministerinsä Joachim von Ribbentropin välityksellä Saksa teki hyökkäämättömyyssopimukset 23. maaliskuuta 1939 Liettuan kanssa (toisena allekirjoittajana Juozas Urbšys) ja 7. kesäkuuta 1939 Viron ja Latvian kanssa (toisina allekirjoittajina vastaavasti Karl Selter ja Vilhelms Munters). Lopulta 23. elokuuta 1939 Saksa solmi Neuvostoliiton kanssa Molotov–Ribbentrop-sopimuksen, joka takasi, että Saksaa eivät pystyisi piirittämään Baltian maiden kautta länsivallat eikä Neuvostoliitto ja että Neuvostoliitto ei estäisi Saksaa hyökkäämästä Puolaan. Sopimuksen salaisessa lisäpöytäkirjassa Puola jaettiin Saksan ja Neuvostoliiton kesken. Tämän jälkeen sopimuksen osapuolet keskittivät joukkojaan Puolan rajoille. Puola vastasi mobilisoiden omat joukkonsa elokuun lopussa, sodan kynnyksellä.
Saksa käynnisti hyökkäyksensä 1. syyskuuta 1939, ja 17. syyskuuta Neuvostoliitto hyökkäsi Puolaan ja miehitti sen itäosat oman ilmoituksensa mukaan slaaveja suojellakseen. Tämä tapahtui kaksi päivää sen jälkeen, kun se oli saanut aikaan rauhan Japanin vastaisessa rajasodassa, jota Japanin Kwantungin armeija oli käynyt Mongolian kansantasavaltaa vastaan Halhin-Golin taisteluissa. Japanin tappio Halhin-Golin taisteluissa myös vaikutti siihen, että Japani tuli vastahakoiseksi liittymään Saksan hyökkäykseen Neuvostoliittoon ja ohjasi sen sijaan huomionsa idemmäs kohti Yhdysvaltoja, mikä lopulta konkretisoitui Japanin hyökkäyksessä Pearl Harboriin vuonna 1941.
Sota.
Huhtikuun 8. päivänä Hitler määräsi kenraaleitaan aloittamaan Puolan-hyökkäyssuunnitelman laatimisen. Suunnitelmasta käytettiin operaationimeä "Tapaus valkoinen".
Miehitysuhka ja Puolan liikekannallepano.
23. elokuuta 1939 eli Molotov–Ribbentrop-sopimuksen solmimisen päivänä Hitler antoi armeijalleen käskyn valmistautua hyökkäykseen kolme päivää myöhemmin eli 26. elokuuta. Hän kuitenkin lykkäsi hyökkäystä sen jälkeen, kun Britannia ja Puola solmivat avunantosopimuksen 25. elokuuta. Muutamaa päivää myöhemmin, 28. elokuuta, hän käski armeijan olla valmiina hyökkäämään 1. syyskuuta. Hyökkäystä oli suunniteltu miltei viisi kuukautta.
Puolan asevoimat eivät olleet hyökkäyksen alkaessa täydessä valmiudessa, sillä Britannia ja Ranska olivat varoittaneet, että huomattava valmistautuminen voisi antaa Saksalle syyn hyökätä. Puola julisti liikekannallepanon 28. elokuuta, mutta Britannian ja Ranskan suurlähettiläät kehottivat lykkäämään sitä toiveenaan edelleen neuvotella Saksan kanssa. Liikekannallepano toteuttiin lopulta vasta 30. elokuuta, kahta päivää ennen hyökkäystä.
Hyökkäysvalmistelut ja provokaatiot.
Saksalaiset lavastivat 31. elokuuta 1939 muun muassa Ylä-Sleesiassa sijaitsevalla Gleiwitzin (nykyisen Puolan Gliwicen) radio-asemalla sekä saksalaiselle raja-asemalle välikohtauksia, joista he syyttivät puolalaisia. Osana lavastuksia Gestapo oli pidättänyt ja murhannut sekä saksaa että puolaa puhuneen Franciszek Honiokin. Honiokin lisäksi Gestapo murhasi myös keskitysleireistä, mahdollisesti Buchenwaldista tai Dachausta, tuotuja vankeja näennäisenä todisteena rajan yli tunkeutuneista hyökkääjistä. Rajaprovokaatiot ajoitettiin alkuiltaan, jotta niistä kerrottaisiin seuraavan aamun sanomalehdissä. Radiotalossa, johon Alfred Naujocks murharyhmineen oli tunkeutunut, ei ollut studiota, vain valvomo, sähkögeneraattori, lähetintekniikka ja hätämikrofoni. Naujocksin ryhmä kytki hätämikrofonin lähettimeen ja lausui ennalta valmistellun puolankielisen propagandatekstin, jossa sanottiin aseman päätyneen puolalaisten hallintaan ja kiihotettiin Ylä-Sleesian puolalaisia kapinoimaan Saksaa vastaan. Provokaatiolähetys ei kuitenkaan päässyt kovinkaan kauas eikä ohjautunut Suur-Saksan valtakunnanverkkoon. Rajaprovokaatioiden tarkoituksena oli myös luoda kansainväliselle yleisölle epäselvyyttä siitä, kuka sodan oli todellisuudessa aloittanut.
Valmisteltuna hyökkäyspäivänä 1. syyskuuta 1939 Hitler piti Berliinissä puheen. Puheessaan hän ei maininnut erityisesti Gleiwitzin tapausta vaan yleisesti väitetyt rajaselkkaukset. Hitler väitti ”luopuneensa yrityksistä” löytää rauhanomainen ratkaisu diplomaattiseen kriisiin Puolan kanssa.
Ensimmäiset sotatoimet.
”Rauhanomaiselle laivastovierailulle” Danzigin satamaan muutama päivä aiemmin saapunut taistelulaiva "Schleswig-Holstein" ampui sodan ensimmäiset laukaukset klo 04.45 kohti pientä puolalaista varuskuntaa, mikä käynnisti Westerplatten taistelun, toisen maailmansodan ensimmäisen taistelun. Joidenkin historioitsijoiden mukaan Saksan ilmavoimien pommikoneiden ensimmäiset pommit osuivat sairaalaan ja kirkkoon Wieluńissa viittä minuuttia aiemmin. Pian tämän jälkeen Saksan armeija ylitti maiden välisen rajan. Hitler puhui aamulla radiossa: ”Viime yönä puolalaiset vakinaisten maavoimien sotilaat ensimmäisen kerran tulittivat aluettamme. Kello 5.45 me aloimme vastata tuleen, ja tästä lähtien pommeihin vastataan pommeilla.” Sota oli syttynyt.
Saksa hyökkäsi koko rajan leveydeltä, ja maantieteellisesti hyökkäys oli Saksalle otollinen, sillä se kykeni hyökkäämään useasta eri suunnasta: pohjoisesssa Itä-Preussista, lännessä Sleesiasta ja Pommerista sekä etelässä Slovakiasta. Saksalaiset hyökkäsivät 53 divisioonalla, joita tuki 1 600 lentokonetta. Komentajana toimi kenraali Walther von Brauchitsch. Saksalaisten tavoitteena oli nopealla saarrostuksella lamaannuttaa Puolan joukot katkaisemalla niiden huolto- ja viestiyhteydet. Nopeasta hyökkäyksestä alettiin käyttää nimitystä salamasota.
Ranskalaiset sotilasasiantuntijat olivat saarrostusvaaran vuoksi suositelleet, etteivät puolalaiset edes yrittäisi puolustaa Puolan käytävää. Puolalaiset kuitenkin yrittivät puolustaa myös sitä. Puolan käytävän menettäminen merkitsi meriyhteyden katkeamista Britanniaan. 
Elämään jäänyt myytti puolalaisesta ratsuväestä hyökkäämässä sapelein ja seipäin on peräisin italialaisten lehtimiesten vääristyneestä selonteosta. Todellisuudessa ratsuväki, jota oltiin muutenkin hyökkäyksen aikaan muuttamassa motorisoiduiksi prikaateiksi, käytti hevosia liikkuvuuden takia ennen hevosen selästä nousemista. Ratsuväki hyödynsi panssarintorjuntakiväärejä.
Puolalaislaivaston evakuoinnin eli Peking-suunnitelman lisäksi laivaston komentaja Józef Unrug oli valmistellut kaksi muutakin operaatiota Saksan hyökkäyksen varalle. Worek-suunnitelman tarkoitus oli käyttää puolalaisia sukellusveneitä estämään saksalaisten mahdolliset maihinnousut Puolan rannikoille. Maihinnousuja ei kuitenkaan toteutettu. Saksan hyökättyä Unrug käski laivastoa toteuttamaan myös toisen suunnitelman, operaatio Rurkan, jossa miinalaiva Gryf kylväisi miinakentän Helin niemimaan tuntumaan. Operaatio ei kuitenkaan onnistunut, sillä Gryf oli valmis vasta 12 tuntia käskyn vastaanottamisesta. Kun miinalaiva viimein pääsi merelle, saksalainen lentokone upotti sen. Unrugia on arvosteltu siitä, että hän käynnisti miinaoperaation vasta Saksan hyökkäyksen alettua. Puolalaishistorioitsija Vladislav Szarski on kuitenkin puolustanut Unrugia huomauttamalla, että miinojen kylväminen vesiin, joita pitkin laivojen piti kulkea päästäkseen Danzigin vapaakaupunkiin ja sieltä pois, olisi tarjonnut Saksalle helpon casus bellin.
Puolalaisilla oli rajalla 24 divisioonaa. Joukot olivat kuitenkin riittämättömät turvaamaan koko rajaa, eivätkä sotilaskomentajat suostuneet vetäytymään sisämaahan. Puolan ilmavoimat tuhottiin sodan ensimmäisinä päivinä. Lisäksi panssarituki puuttui täysin. Ilmaylivoimansa vuoksi Saksa kykeni salamasotaan: pitkälle meneviin syöksypommituksiin sekä panssarikiilojen iskuihin syvälle puolustajan asemiin.
Saksan maavoimat nujersi nopeasti rajan pinnassa olleet puolalaiset, eivätkä vahvistuksetkaan kyenneet pysäyttämään etenemistä. 
Historioitsija R. M. Douglasin mukaan Saksan hyökkäys aiheutti joissakin tapauksissa juuri sellaisia raakuuksia saksalaisväestöä kohtaan, jollaisia propagandaministeri Joseph Goebbelsin johtama lehdistö oli aiemmin sepitellyt. Kuten muissakin Saksan miehityksen uhkaamissa maissa vuosina 1939–1940, hysteria sisäisistä sabotööreistä sai huomattavat mittasuhteet Puolassa sodan ensimmäisinä sekasortoisina päivinä. Huhuja levisi esimerkiksi saksalais-etnisistä sabotööreistä puolalaissotilaiksi tai nunniksi naamioituneina ja maanviljelijöistä osoittamassa saksalaisille pommikoneille nuolten muotoon pelloille kuokituilla muodostelmilla. Sabotöörien pelättiin esimerkiksi katkovan puhelinlinjoja. Tosiasiassa Puolassa oli vain muutama vähäistä kannatusta saanut natsisympatiaa osoittanut järjestö, ja on hyvin vähän näyttöä siitä, että Puolan Volksdeutsche-yhteisö olisi ollut mukana missään merkittävässä roolissa Saksan armeijan etenemisen tukemisessa.
Riittämättömät turvatakuut.
Iso-Britannia oli 31. maaliskuuta 1939 anatanut Puolalle turvatakuut hyökkäyksen varalta, ja vielä 25. elokuuta 1939 maat olivat solmineet avuntoantosopimuksen. Puola uskoi pystyvänsä selviämään lukumääräisesti suuren armeijansa turvin Saksan hyökkäyksestä aluksi paljolti omin voimin, kunnes Britannia ja Ranska ehtisivät avuksi. Puola joutui lopulta kuitenkin taistelemaan yksin, ja teknisesti ja taktisesti Puolan asevoimat kuitenkin osoittautui vanhentuneeksi Saksan armeijaan verrattuna. 
Britannia julisti liikekannallepanon 1. syyskuuta 1939, ja samana iltana Britannian ja Ranskan suurlähettiläät toimittivat Saksalle vaatimuksen, jonka mukaan sen olisi vedettävä armeijansa Puolasta välittömästi. Hitler oli edelleen varma, että länsivallat perääntyisivät. Ne kuitenkin julistivat sodan Saksalle 3. syyskuuta 1939. Sodanjulistuksen antoivat samana päivänä myös Australia ja Uusi-Seelanti sekä viikon sisällä Britannian valvoma Intian hallitus, Etelä-Afrikka ja Kanada.
Vaikka Britannialla oli vahvin laivasto ja melko vahvat ilmavoimat, sillä ei ollut yleistä asevelvollisuutta eikä sen vuoksi laajaa maa-armeijaa laivattavaksi Ranskaan. Ranskalla puolestaan olisi ollut sotavoimaa käytettäväksi Saksaa vastaan länsivallilla ("Westwall"), ja se olisi kyennyt hyökkäämään Siegfrid-linjalle, mutta Ranskan poliittinen johto ei sallinut kuin hyökkäyksen Saarlandiin siten, että joukoilla oli kielto edetä kilometriä lähemmäs länsivallia. Länsivallat eivät siis keventäneet Puolaan kohdistunutta painetta vaan mahdollistivat Saksan tehokkaan hyökkäyksen jatkamisen Puolassa. Länsirintamalla alkoi valesota, joka ei estänyt Saksaa jopa tilapäisesti vähentämästä liikekannallepanoastetta Puolan valloituksen jälkeen.
Saksalaiset tajusivat puolustustensa lännessä olevan heikoilla niin, että määrätietoinen läntisten liittoutuneiden hyökkäys johtaisi Saksan strategiseen tappioon, joka kumoaisi sotilaalliset saavutukset Puolassa. Historioitsija Matthias Strohn on osoittanut, että Puolan valloituksen ja Saksan hyökkäyksen länteen seuraavan vuoden keväällä mahdollisti se, että liittoutuneet antoivat tilaisuuden lipua sormiensa välistä.
Historioitsija Paul N. Hehnin mukaan se, että Puola miehitti Tšekkoslovakialle kuuluneita alueita syksyllä 1938, saattoi myötävaikuttaa brittien ja ranskalaisten vastahakoisuuteen hyökätä saksalaisia ​​vastaan ​​suuremmilla voimilla syyskuussa 1939. Richard Watt kirjoittaa myös:
Saksan eteneminen.
Saksan joukot pääsivät nopeasti syvälle Puolaan. Jo 6. syyskuuta Puolan hallitus poistui Varsovasta käskien joukkojaan vetäytymään Narewin, Veikselin ja San-joen linjalle. Samana päivänä saksalaiset valtasivat Krakovan. Jo kahta päivää myöhemmin kenraali Walther von Reichenaun komentama Saksan 10. armeija oli Varsovan laitamilla. Samaan aikaan kenraali Wilhelm Listin 14. armeija oli Sanjoella Przemyslin ympäristössä, kun taas kenraali Heinz Guderianin joukot pääsivät Bugjoelle Varsovan itäpuolella.
9. syyskuuta Puola aloitti kymmenellä divisioonalla kenraali Tadeusz Kutrzebain johtaman vastahyökkäyksen yli Bzurajoen Saksan 10. armeijaa vastaan, mikä oli puolalaisten onnistunein hyökkäys sodan aikana. Kutnon taistelussa saavutettu menestys jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi.
16. syyskuuta mennessä Varsova oli piiritetty, ja puolalaiset pitävät siellä pintansa 27. syyskuuta asti. Lvovin länsipuolella Saksan 14. armeija juuttui kiinni taisteluun, mutta muualla saksalaisten eteneminen oli voimakasta.
Neuvostoliitto miehitti Puolan itäosan.
Puolan luhistuminen yllätti myös Neuvostoliiton hallituksen, joka ei ollut varautunut niin nopeaan lopputulokseen. Kun Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop varotti 5. syyskuuta 1939 neuvostoliittolaista virkaveljeään Vjatšeslav Molotovia, että elleivät venäläiset pian ottaisi haltuunsa vaikutuspiirijaossa haltuunsa saamaa osaa Puolasta, saksalaiset joutuisivat vihollista takaa ajaessaan ehkä ylittämään vaikutuspiirirajan. Molotov vastasi, ettei hän katsonut toiminnan hetken vielä koittaneen. Neuvostoliiton johtajat halusivat välttää avointa osallistumista Puolan kukistamiseen.
Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja "Pravda" syytti 14. syyskuuta 1939 Puolan ”johtavia piirejä” vähemmistökansallisuuksien sorrosta ja muistutti lukijoitaan siitä, että Puolan alueella asui kahdeksan miljoonaa ukrainalaista ja kolme miljoonaa valkovenäläistä. Puna-armeija hyökkäsi 17. syyskuuta Puolaan. Molotov selitti Neuvostoliiton hallituksen velvollisuutena olleen kiirehtiä suojelemaan venäläisten heimoveljiä, jotka olivat Puolan valtion hajottua jääneet alttiiksi ”kaikenlaisille vaaroille”. Puna-armeija kohtasi vähäistä vastarintaa, sillä Puolan joukot taistelivat saksalaisia vastaan. Puolalle muodostettiin pakolaishallitus. Myös Puolan armeija tajusi tilanteen toivottomuuden, ja viimeiset taistelevat yksiköt antautuivat 30. syyskuuta. Miehitysvyöhykkeitä erotti Bugjoki. 
Suurin osa Puolan laivastosta pakeni Britanniaan jatkaakseen taistelua. Samoin tuhannet sotilaat etsivät tiensä länsiliittoutuneiden alueille Romanian ja Itämeren kautta. Britannian joukoissa taistelleet puolalaiset osallistuivat myöhemmin lukuisiin Britannian operaatioihin Saksaa vastaan. Puolalaisia sotilaita ja yksiköitä osallistui useisiin merkittäviin taisteluihin toisessa maailmansodassa, kuten Monte Cassinon taisteluun ja operaatio Market Gardeniin. Sodan loppuvaiheissa puna-armeijan alaisuudessa palveli noin 200 000 puolalaista.
Valtauksen jälkeen.
20. syyskuuta 1939 Adolf Hitler saapui Danziginlahden lähettyvillä sijaitsevan merenrantakaupungin, Zoppotin, Kasino-hotelliin elostellakseen näyllä kahdesta sotalaivasta pommittamassa Helin niemimaata puolustavia puolalaisjoukkoja. Usein kuullun huhupuheen mukaan Józef Unrug olisi kieltänyt alaisiaan tykittämästä Kasino-hotellia, koska valtionpäänmiehen, jopa Adolf Hitlerin kaltaisen, tappaminen olisi sotinut Unrugin kunniantuntoa vastaan. Väitettä tukevaa asiakirjaa ei kuitenkaan ole löytynyt. Historoitsija Vladislav Szarski on muistuttanut kahdesta oleellisesta seikasta: ei ensinnäkään ole selvää, tiesikö Unrug, että Hitler majaili sillä hetkellä Kasino-hotellissa, ja lisäksi Kasino-hotelli oli kansainvälisen lain mukaan siviilikohde, jonka tulittaminen olisi laskettu sotarikokseksi.
Puolan valtaamisen kunniaksi saksalaiset ja neuvostoliittolaiset joukot järjestivät yhteisen voitonparaatin 25. syyskuuta 1939 Puolan Brest-Litovskissa. 
Kun Saksan ja Neuvostoliiton kesken oli sovittava Puolan lopullisesta jaosta, Saksan ulkoministeri Ribbentrop kutsui Neuvostoliiton ulkoministerin Molotovin Berliiniin. Kun Molotov ei katsonut voivansa poistua Moskovasta, von Ribbentrop matkusti 27. syyskuuta 1939 Moskovaan, jossa hän oli kuukautta aiemmin ollut allekirjoittamassa Saksan ja Neuvostoliiton keskinäistä hyökkäämättömyyssopimusta. Kolmen päivän aikana käydyissä neuvotteluissa Stalin sai miltei täysin oman tahtonsa toteutetuksi. Hitler halusi alun perin liittää Saksaan vain ne osat Puolasta, jotka olivat kuuluneet Saksalle vuoteen 1914 saakka, ja muodostaa varsinaisista puolalaisalueista muodollisesti itsenäisen Puolan valtion. Stalin kuitenkin vastusti jyrkästi ajatusta, koska hän puolestaan halusi liittää Neuvostoliittoon Puolan ukrainalais- ja valkovenäläisalueet. Kun vaikutuspiiriraja näin siirtyi idemmäksi, Stalin vaati korvaukseksi Liettuan siirtämistä Saksan etupiiristä Neuvostoliiton etupiiriin. Miehitysalueiden jaosta sovittiin 28. syyskuuta, ja Puolassa rajalinja noudatti pääosin jo vuonna 1919 Puolan itärajaksi ehdotettua Curzonin linjaa.
Puolan pakolaishallitus kokoontui ensin Pariisiin ja siirtyi myöhemmin Lontooseen. Saksa perusti Puolaan hirmuhallinnon, jonka aikana murhattiin miljoonia puolalaisia siviilejä ja juutalaisia. Työkuntoiset miehet joutuivat pakkotyöhön huonoihin oloihin ilman palkkaa. Aluksi juutalaiset pakotettiin ghettoihin. Lopullisen ratkaisun hahmottuessa suurimmat tuhoamisleirit perustettiin Puolaan. Yksin Auschwitzissa murhattiin yli miljoona ihmistä. Myös Neuvostoliitto syyllistyi omalla puolellaan sotarikoksiin ja rikoksiin ihmisyyttä vastaan. Näistä tunnetuimpia lienee Katynin joukkomurha, jossa teloitettiin noin 22 000 puolalaista upseeria ja älymystön jäsentä. Natsien tekemien hirveyksien luoma yleinen mielipaha saksalaisia kohtaan oli tilaisuus kommunistisille viranomaisille manipuloida etnistä kansallismielisyyttä Euroopan alueella, mukaan lukien Puolassa, saadakseen uusista satelliittivaltioistaan helpommin ohjailtavia. Tämä johti etnisten saksalaisten pakkosiirtoihin ja raakoihin kostotoimiin. Norman Naimark on kuvaillut sodan jälkeisiä tapahtumia näin: