tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Frederick Wiseman

Frederick Wiseman (s. 1. tammikuuta 1930 Boston, Massachusetts) on yhdysvaltalainen dokumenttielokuvaohjaaja. Häntä pidetään yhtenä maansa tärkeimmistä dokumentaristeista.
Ennen elokuvien tekoa Wiseman opiskeli lakia Yalen yliopistossa, opetti sitä Bostonin yliopistossa ja toimi lakimiehenä Pariisissa. Tämä on vaikuttanut suuresti hänen elokuviensa aiheisiin ja niiden käsittelytapaan: suurin osa Wisemanin dokumenttielokuvista käsittelee yhdysvaltalaisia julkisia instituutioita, kuten kouluja tai sairaaloita, ja oikeuden toteutumista niiden sisällä. Sen lisäksi että Wiseman on työskennellyt jonkin verran tämän aihealueen ulkopuolella, hän on ohjannut myös muutaman näytelmäelokuvan, kuten "La dernière lettre" (2002). Wiseman tunnetaan ehkä parhaiten ensimmäisestä elokuvastaan "Siilipäiden revyy" ("Titicut Follies", 1967), joka käsittelee vankimielisairaalan oloja. Vaikka elokuva saikin aikaan julkista keskustelua julkisten mielisairaaloiden olojen parantamisesta, kiellettiin elokuvan näyttäminen Massachusettsin osavaltiossa ja Wisemania syytettiin vankien yksityisyyden häirinnästä. Wiseman on sittemmin puolustellut elokuvaa oikeudella valvoa julkista rahoitusta nauttivien instituutioiden toimintaa.
Wisemanin dokumenttielokuvissa ei ole musiikkia, juontoa tai haastatteluja, vaan hän antaa katsojan toimia tarkkailijana ja tehdä itse johtopäätöksensä. Tämän takia Frederick Wiseman luetaan yleensä cinéma vérité- ja direct cinema -koulukuntiin, vaikka Wiseman itse pitääkin elokuviaan "todellisuus-fiktioina": vaikka yksittäiset kohtaukset esitetään elokuvissa yleensä leikkaamattomina, annetaan elokuvalle jonkinlainen rakenne leikatessa, eikä sitä voi täten pitää täysin totuudellisena esityksenä. Cinéma véritéstä selvästi kauimpana ovat Wisemanin kaksi ensimmäistä dokumenttielokuvaa, joissa Wiseman yrittää selkeästi tuoda jotain esiin: "Siilipäiden revyyssä" vangin pakkoruokinta rinnastetaan nopeilla leikkauksilla kuolleen ruumiin balsamointiin, ja "High Schoolissa" (1968) Wiseman paljastaa koulun vanhoillisen kasvatuksen kaksinaismoraalisuuden näyttämällä kuvia piukasti pukeutuneista tytöistä urheilemassa liikuntatunnilla.
Wiseman on voittanut elokuvillaan useita arvostettuja palkintoja, muun muassa kolme Emmyä ja yhden Peabodyn. Vuonna 2016 Wiseman saa Oscar-kunniapalkinnon. Hänet palkittiin Ranskan elokuvaohjaajien liiton Carrosse d'or -palkinnolla vuonna 2021.
Yle TV2 esitti tammikuussa 1993 Wisemanin kuusituntisen sairaaladokumentin "Lähellä kuolemaa" (1989).
Jotuni

Jotuni voi tarkoittaa seuraavia:
Sanan alkuperä.
Skandinaavista alkuperää oleva sana "jotuni" on tarkoittanut yleensä isokokoisia hirviöitä, jättiläisiä. Sana on johdos syömistä tarkoittavasta muinaisskandinaavisesta verbistä. ("vertaa: syöjätär, ahma")
Shulgin

Shulgin on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Ozzmosis

Ozzmosis on Ozzy Osbournen syksyllä 1995 julkaistu seitsemäs sooloalbumi. Levyn tunnetuimpia kappaleita ovat "Perry Mason" ja "I Just Want You". Albumi menestyi hyvin Pohjois-Amerikassa nousten Billboardin listalla sijalle 4. ja myi tuplaplatinaa. Albumin musiikkilinjaa on verrattu mm. Soundgardeniin ja tuohon aikaan muodissa olleeseen grunge-musiikkiin. Albumia on myös kritisoitu tämän johdosta. Kappaleiden teossa on käytetty paljon ulkopuolisia kirjoittajia ja tuottajana toimi Michael Beinhorn, joka oli toiminut monien alternative- ja grunge-yhtyeiden parissa. 
Osbourne oli aikonut lopettaa musiikkiuransa vuoden 1992 "No More Tours" -kiertueen jälkeen, mutta tauko jäi kuitenkin lyhyeksi. Vuonna 1993 hän alkoi kirjoittaa uutta materiaalia kitaristi Steve Vain, basisti Bob Daisleyn ja rumpali Deen Castronovon kanssa. Vain kanssa sävelletyistä kappaleista albumille päätyi ainoastaan "My Little Man". Kappaleet "Dyin' Day" ja "Danger Zone" päätyivät sittemmin Vain albumeille Fire Garden ja Vai/Gash. Vain oli tarkoitus soittaa albumilla, mutta hän jättäytyi pois albumin tekemisestä Osbournen kanssa sattuneen "välirikon" takia; Zakk Wylde korostaa heidän olevan kuitenkin edelleen ystäviä. Lopulta Wylde palasi kitaristiksi ja basistiksi tuli Geezer Butler. Kosketinsoittimia albumilla soitti Yes-yhtyeestä tuttu Rick Wakeman.
Tuottajana aloitti myös "No More Tears"-albumilla mukana ollut Michael Wagener. Wagenerin kanssa äänitettiin kappaleita basisti Mike Inezin ja rumpali Randy Castillon kanssa, tarkoituksena tehdä albumista samankuuloinen kuin No More Tearsista. Esituotantoa tuolla kokoonpanolla tehtiin Granny's House Recording -studiolla Renossa No More Tours -kiertueen päätyttyä vuoden 1994 alussa. Epic Records päätti kuitenkin väitetysti muuttaa albumin linjaa modernimmaksi ja tuottajaksi vaihdettiin Michael Beinhorn. Wagenerin kanssa tuotetusta materiaalista kappaleet "Perry Mason", "See You on the Other Side", "Tomorrow", ja "Old LA Tonight" äänitettiin uudelleen Beinhornin kanssa, "Aimee ja "Living with the Enemy" julkaistiin B-puolina ja "Slow Burn" jätettiin julkaisematta. Wagenerin versio kappaleesta "See You on the Other Side" julkaistiin myöhemmin uudelleen vuoden 2005 kokoelmalla Prince of Darkness ja hänen demonsa "Perry Masonista" julkaistiin 2005 . 
Albumia seuranneen kiertueen nimi oli "Retirement Sucks" ja Wylden tilalle kitaristiksi tuli Joe Holmes.
Vuonna 2001 Osbourne kommentoi albumin tekemistä seuraavasti: "Tehtyäni Michael Beinhornin tuottaman Ozzmosisin, en välittänyt jos en enää ikinä tekisi uutta albumia. Mukana oli sellaista vitun pelaamista mielen kanssa. Hän laittoi minut laulamaan koko päivän ajan, ja kun sain kolme neljäsosaa purkitettua, hän sanoi 'Äänesi kuulostaa väsyneeltä. Jatketaan huomenna'. Ja tiesin että seuraavana päivänä hän sanoisi 'Sinun äänesihän on muuttunut. Aloitetaanpas uudestaan.'"
Kappaleet.
Vuoden 2002 versiossa on mukana seuraavat bonus-kappaleet:
Seututie 816

Seututie 816 on Kempeleen keskustasta Oulun Oulunsalon kaupunginosan kautta Hailuodon Marjaniemeen kulkeva seututie. Tien pituus on 56 kilometriä, johon sisältyy 6,9 kilometrin pituinen lauttamatka.
Tie alkaa seututieltä 847 Kempeleen keskustan kiertoliittymästä ja kulkee Oulun Oulunsalon kaupunginosan ohi Perämeren rannalle Riutunkarin lauttasatamaan, josta "Merisilta"- ja "Meriluoto"-lautat liikennöivät Hailuotoon Huikun lauttasatamaan. Huikusta tie jatkuu Ojakylän ja Hailuodon kirkonkylän läpi Marjaniemeen, saaren läntisimpään niemeen. Talvisin Riutunkarin ja Huikun välillä on käytössä myös Hailuodon jäätie. Tie on Hailuodon kunnan pääliikenneväylä.
Kempeleen ja Oulun kunnanrajalle tien nimi on "Kempeleentie", kunnanrajalta seututien 815 kiertoliittymään "Oulunsalontie", kiertoliittymästä Riutunkarin lauttasatamaan "Hailuodontie" sekä Hailuodossa välillä Huikku–Kirkonkylä "Luovontie" ja välillä Kirkonkylä–Marjaniemi "Marjaniementie".
Tieosuus Kempeleen kiertoliittymästä Sarkkirannan kiertoliittymään saakka on osa Vehmaan ja Tornion välistä Pohjanlahden rantatie -matkailutietä. Matkailutie jatkuu kiertoliittymästä Piriläntielle.
Vuonna 2023 Kempeleen keskustassa Ollilantien ja Partiotien risteys muutettiin kiertoliittymäksi. Hankkeen päätavoitteena oli Kempeleen keskustaajaman ajoneuvoliikenteen sujuvoittaminen.
Historia.
Alkujaan maantie 816 alkoi Oulunsalosta maantien 815 risteyksestä, nykyisten seututeiden 815 ja 816 kiertoliittymän kohdalla. Kempeleen ja Oulunsalon välinen tieosuus oli aiemmin merkitty maantieksi numero 8152. Maantien 8152 lakkauttamisen jälkeen seututien 816 lähtöpiste siirtyi Kempeleeseen.
Liikenne.
Eritoten Hailuodossa tien liikenne on lauttaliikenteestä johtuen syklittäistä. Tien liikennemäärät vaihtelevat Hailuodossa välillä 325–1 100 ajoneuvoa vuorokaudessa, kun lautan käyttäjämäärät ovat noin 600 ajoneuvoa vuorokaudessa. Hailuodossa vilkkain osuus on Ojakylän ja Hailuodon kirkonkylän välinen osuus. Ojakylän ja lauttarannan välisen tieosuuden keskivertoliikenne on 584 ajoneuvoa vuorokaudessa. Kesäkaudella vuorokautisessa liikenteessä on noin 400 ajoneuvon lisäys.
Hailuodon kiinteä yhteys.
Kiinteän tieyhteyden rakentamista Riutunkarin ja Huikun välille on suunniteltu vuosikymmeniä, ja siitä on riidelty yhtä kauan. Kiinteän yhteyden kannattajat puolustavat hanketta liikenteellisillä ja taloudellisilla seikoilla. Vastustajat taas pelkäävät saaren omaleimaisuuden katoavan ja rikollisuuden lisääntyvän. Lisäksi hankkeen vaikutuksista ympäristöön ollaan erimielisiä.
Kiinteä yhteys koostuisi 6,1 kilometrin pengertiestä sekä kahdesta sillasta: Huikun silta olisi 891 metriä pitkä, ja sen alikulkukorkeus olisi 18 metriä. Riutunkarin sillan pituus olisi 816 metriä ja alikulkukorkeus kymmenen metriä. Pienempien ylläpitokulujen vuoksi kiinteä yhteys olisi 30 vuoden tarkastelujaksolla kuitenkin 13 miljoonaa euroa lauttayhteyttä edullisempi.
Huhtikuussa 2024 allekirjoitettiin kiinteän yhteyden toteutusvaiheen sopimus, jonka arvo on 105 miljoonaa euroa. Rakennustyöt alkoivat samana vuonna. Suunnitelmien mukaan kiinteä yhteys on käytössä loppuvuodesta 2026.
Amelie

Amelie on naisen etunimi, alkuperältään Amalia-nimen muunnos. Ranskassa nimi esiintyy kirjoitettuna "Amélie".
Suomessa Amelie-nimisiä henkilöitä oli ennen vuotta 1970 alle 40. Vuosina 1970–2019 syntyneitä Amelie-nimisiä Suomessa on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 1715, joista suurin osa vuoden 2000 jälkeen syntyneitä. Vuodesta 2015 lähtien Amelien nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 19. toukokuuta.
Saaristokunta

Saaristokunta on Suomen kunta, joka täyttää saaristolain mukaiset olosuhteet. Alueille kohdistetaan saaristopoliittisia toimenpiteitä, ja niille maksetaan muun muassa saaristolisiä. Saaristolaki ei koske Ahvenanmaata. Saaristokunnat ja saaristo-osakunnat sijoittuvat 13 maakuntaan.
Saaristokunta määriteltiin ensi kerran lainsäädännössä vuonna 1981, kun laki saariston kehityksen edistämisestä astui voimaan. Lailla haluttiin valtion ja kuntien toimin turvata saariston vakinainen asutus luomalla väestölle riittävät mahdollisuudet toimeentuloon ja peruspalveluihin. Laissa saaristoon katsottiin kuuluviksi sellaiset merialueen ja sisävesistöjen saaret, joihin ei ole kiinteää tieyhteyttä, sekä saaret ja alueet, joiden olosuhteet ovat saaristoon verrattavia. Valtioneuvoston tehtäväksi annettiin määrätä saaristokunniksi ne kunnat, joissa saaristo-olot ovat esteenä kunnan kehitykselle.
Kemiönsaari, Kustavi, Parainen
Enonkoski, Puumala ja Sulkava
Maalahti
Hailuoto
Saaristo-osakunnat.
Varsinaisten saaristokuntien lisäksi on nimetty erityisiä saaristo-osakuntia, jossa osa kunnan alueesta täyttää saaristolain mukaiset olosuhteet. Joissain tapauksissa kyse ei ole varsinaisista saarista, vaan kunnan keskustaajamasta vesialueen erottamista alueista. Esimerkiksi Kivijärven kunta määritellään saaristo-osakunnaksi, koska Kivijärven itäpuolella sijaitsevilla alueilla ei ole kunnan sisäistä kiinteää maayhteyttä järven länsirannalla sijaitsevalle Kivijärven kirkonkylälle.
Espoo, Helsinki, Inkoo, Kirkkonummi, Loviisa, Porvoo, Raasepori ja Sipoo
Pori
Kaarina, Naantali, Salo, Taivassalo ja Uusikaupunki
Masku määriteltiin saaristo-osakunnaksi vuoteen 2011 saakka.
Asikkala
Kotka ja Pyhtää
Parikkala, Ruokolahti ja Taipalsaari
Hirvensalmi, Mikkeli ja Savonlinna
Kuopio ja Tervo
Juuka, Kitee, Lieksa, Liperi ja Rääkkylä
Kesälahti määriteltiin saaristo-osakunnaksi ennen kunnan liitosta Kiteeseen 2013.
Luoto, Mustasaari, Närpiö ja Vöyri
Joutsa, Jyväskylä, Kivijärvi ja Luhanka
Kuhmoinen
Vaala
Saaristoalue.
Saaristokuntien ja saaristo-osakuntien lisäksi on määritelty maa- ja puutarhatalouden kansallisissa tuissa saaristoksi luettavia kuntien osa-alueita.
Bernoullin laki

Bernoullin laki on fysiikan laki, joka liittyy fluidin (nesteen tai kaasun) virtauksiin. Lain mukaan virtauksessa nopeuden kasvaessa paine alenee.
Suljetussa putkessa virtauksen kokonaisenergia on vakio. Energia esiintyy potentiaalienergiana, joka riippuu staattisesta paineesta, ja kineettisenä energiana, joka riippuu aineen liikkeestä, dynaamisesta paineesta. Koska kokonaisenergia on vakio, kineettisen energian kasvua seuraa staattisen paineen lasku ja päinvastoin. "Virtauksen staattisen ja dynaamisen paineen summa on vakio". 
Käytännön sovelluksia laille ovat esimerkiksi venturiputki tai kaasutin. Lain avulla voidaan myös selittää purjeen toiminta.
Oletettaessa virtaavan aineen tiheyden pysyvän vakiona paineesta riippumatta voidaan tilannetta yksinkertaistaa, jolloin saadaan kokoonpuristumattoman virtauksen Bernoullin laki. Kokoonpuristumattoman virtauksen Bernoullin laki voidaan ilmaista yhtälöllä 
formula_1, 
missä
Kokoonpuristumattomuusoletus on useimpiin tarkoituksiin melko hyvin voimassa virtausnopeuden ollessa pienempi kuin 0,3Ma (ks. Mach-luku). Tätä suuremmilla virtausnopeuksilla on syytä käyttää kokoonpuristuvan virtauksen Bernoullin yhtälöä.
Lain nimi.
Bernoullin laki on nimetty hollantilais-sveitsiläisen matemaatikko Daniel Bernoullin mukaan, vaikkakin periaatteen oli ymmärtänyt aiemmin muun muassa Leonhard Euler.
Taifuuni Tip

Taifuuni Tip oli kaikkien aikojen voimakkain ja suurin havaittu trooppinen hirmumyrsky. Se aiheutti laajoja tulvia suuressa osaa Japania lokakuussa 1979.
Sykloni muodostui Tyynellämerellä 5. lokakuuta 1979 trooppisesta matalapaineesta. Se voimistui trooppiseksi myrskyksi seuraavana päivänä ja taifuuniksi 9. lokakuuta. Liikuttuaan hyvin suotuisaan ympäristöön Tip voimistui "supertaifuuni Tipiksi" 11. lokakuuta ja sen keskustan ilmanpaine laski 996:sta 898 mb:iin. Tässä vaiheessa Tipin halkaisija oli 2 170 km ja trooppisen myrskyn tuulet ulottuivat 1 085 kilometrin päähän myrskyn keskuksesta. 12. lokakuuta Tip jatkoi voimistumistaan ja sen kovimmat yhtämittaiset tuulet puhalsivat 85 m/s (305 km/h) ja myrskyn keskuksen ilmanpaine laski 870 mb:iin. Halkaisijaltaan 2 220 km Tip oli laajin havaittu trooppinen hirmumyrsky, ja sen paine oli alin koskaan myrksyn keskuksessa mitattu painelukema. 
Tämän jälkeen Tip heikkeni hitaasti liikkuessaan kohti Japania. Se iski maihin Honshun saarella 19. lokakuuta heikkona taifuunina, mutta aiheutti kuitenkin merkittävää vahinkoa. Tip aiheutti 68 ihmisen kuoleman enimmäkseen tulvien johdosta sekä miljoonien dollarien vahingot Japanin maataloudelle ja kalastukselle.
Craig Mottram

Craig Mottram (s. 18. kesäkuuta 1980 Frankston, Victoria, Australia) on australialainen keski- ja pitkien matkojen juoksija. 
Juniorina Mottram harrasti triathlonia ja voitti lajissa Australian juniorimestaruuden. Hän kuitenkin halusi hoitaa myös opiskelunsa, eikä täyspainoinen harjoittelu ollut mahdollista, minkä johdosta hän päätti keskittyä pelkästään juoksuun ja otti yhteyttä valmentaja Bruce Scriveniin. Muutamassa kuukaudessa hänestä tuli Australian paras juniorijuoksija 3 000 metrillä ja helmikuussa 1999 hän juoksi alle 20-vuotiaiden maailmanennätyksen samaisella matkalla ajalla 8.02,77. Samana vuonna Mottram sai haavan jalkaansa, mikä pakotti hänet pitämään taukoa harjoittelusta, mutta seuraavana vuonna hän jo alitti 5 000 metrillä Sydneyn olympialaisten tulosrajan ja juoksi oman ennätyksensä. Mottramin kehitys eteni tehokkaasti. Vielä vuonna 2004 hän ei kyennyt haastamaan afrikkalaisjuoksijoita, ja oli Ateenan olympialaisissa 5 000 metrillä kahdeksas. Hän oli kuitenkin juossut samana kesänä 5 000 metrillä huippuajan 12.55,76 joka on kaikkien aikojen toiseksi paras ei-afrikkalaissyntyisen juoksijan juoksema tulos. Vuonna 2005 hän sai ajat putoamaan säännöllisesti alle 13 minuutin, ja Helsingin MM-kisoissa hän juoksi pronssille ajalla 13.32,96. Vuoden 2006 Kansainyhteisön kisoissa kevättalvella hän juoksi ajan 12.58,19 ja sijoittui hopealle. Osakan MM-kilpailuissa 2007 Mottram sijoittui 5 000 metrillä kolmanneksitoista. Valencian MM-hallikisoissa 2008 hän sijoittui 3 000 metrillä viidenneksi. Pekingin olympialaisissa samana vuonna hän karsiutui 5 000 metrin loppukilpailusta juostuaan alkuerässä ajan 13.44,39. Daegun MM-kilpailuissa 2011 Mottram karsiutui niin ikään 5 000 metrin loppukilpailusta. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 hän oli yhdestoista 3 000 metrillä ajalla 7.48,23.
Mottram on 188 senttimetriä pitkä ja painaa 71 kilogrammaa. Hän asuu Melbournessa.
Mestitsi

Mestitsi () on määritelmän mukaan europidin ja intiaanin tai kahden mestitsin jälkeläinen erityisesti Latinalaisessa Amerikassa. Nykyään sanalla tarkoitetaan yleisesti kaikkia ihmisiä, joilla on sekä valkoihoisen että intiaanin perimää. Aiemmin käytössä oli myös tarkentavia nimityksiä eri sekoitussuhteille.
Useissa Latinalaisen Amerikan maissa mestitsit muodostavat suurimman osan väestöstä, näitä maita ovat Kolumbia (58 %), Ecuador (65 %), El Salvador (90 %), Honduras (90 %), Meksiko (60 %), Nicaragua (69 %), Panama (70 %), Paraguay (95 %) sekä Venezuela (68 %).
Näiden lisäksi eri ryhmäksi (”mixed-blood”) luokitellaan ei-latinalaisperäiset europidin ja intiaanin jälkeläiset. Kanadassa intiaanien ja eurooppalaisten jälkeläisistä polveutuvan väestön nimitys on "métis", ja heillä on virallinen alkuperäiskansan asema; métis-väestön määrä on noin 300 000. 
Hondurasissa ja pienissä määrissä myös Meksikossa mestitsiväestöllä on perimässään myös negridisiä perintötekijöitä, ja yleisimmän luokituksen mukaan he ovat enemmänkin mulatteja (europidin ja negridin jälkeläinen) tai zamboja (intiaanin ja negridin jälkeläinen).
Filippiineillä nimitystä ”mestiso” käytetään perinteisesti malaijilaisen ja espanjalaisen jälkeläisestä, mutta käsite on myöhemmin laajentunut käsittämään kaikkia perimältään sekoittuneita, jotka muodostavat väestöstä noin kaksi prosenttia.
Aérospatiale

Aérospatiale oli ranskalainen ilmailualan yritys, joka valmisti pääasiallisesti sekä siviili- että sotilaslentokoneita ja raketteja. Yrityksen pääkonttori sijaitsi Pariisin 16. arrondissementissa.
Historia.
Yhtiö muodostettiin vuonna 1970, kun valtion omistamat Sud Aviation, Nord Aviation ja "Société d'études et de réalisation d'engins balistiques" (SÉREB) yhdistyivät.
Vuonna 1992 Daimler-Benz Aerospace AG (DASA) ja Aérospatiale yhdistivät helikoptereiden valmistaneet osansa muodostaen Eurocopter Groupin. Vuonna 1999 Aérospatiale fuusioitui Matra Hautes Technologiesin kanssa lukuun ottamatta satelliitteja valmistavia toimintojaan muodostaen Aérospatiale-Matran. Tämä yksikkö valmistaa ohjuksia osana MBDA-yhtymää. Aérospatiale-Matra fuusioitui 10. heinäkuuta 2000 muiden eurooppalaisten yritysten kanssa muodostaen EADS-konsernin.
Mulatti

Mulatti on vanhentunut tai halventava nimitys kaukasoidin ja negridin jälkeläisestä. Sanan alkuperän uskotaan olevan peräisin espanjan muulia merkitsevästä sanasta "mula", joka alkujaan tarkoittaa yleisesti mitä tahansa hybridiä.
Ihonväri on polygeeninen ominaisuus. Kahden ihonväriltään äärimuodon (musta ja valkoinen) jälkeläisen ihonväri on lähes poikkeuksetta täsmälleen keskiarvo tummanruskean negridin ja vaaleanpunertavan europidin ihonväreistä, sillä polygeenisessä periytymisessä mikään geeni tai alleeli ei ole toiseen nähden dominoiva, vaan vaikutus on summautuvaa. Kun kaksi ääripään tyyppiä lisääntyy keskenään, syntyy yksilöitä, jotka edustavat keskiarvotyyppiä.
Mulatin ja valkoihoisen jälkeläinen on "tertseroni", ja tertseronin sekä europidin jälkeläinen "kvarteroni". Näiden ryhmien ihonväri sen sijaan vaihtelee suuresti. Tämä aiheutuu siitä, että ihonväriin vaikuttavia geenejä on ainakin neljä.
Varsinkin väestökirjanpidossa mulateiksi lasketaan monissa maissa muun muassa myös tertseronit ja kvarteronit. Latinalaisessa Amerikassa mulatit muodostavat valtaosan väestöstä Dominikaanisessa tasavallassa (73 %) ja Kuubassa (51 %). Muita merkittäviä mulattiväestönosuuksia on Brasiliassa (noin 38 %), Kolumbiassa (14 %) ja Panamassa (14 %). Meksikossa ja Hondurasissa mulatit ja jopa täysveriset negridit luokitellaan yleisesti mestitseiksi, vaikka sana varsinaisesti tarkoittaa europidin ja intiaanin jälkeläistä.
Haitissa mulatit, jotka siellä olivat pääasiassa ranskalaisten kartanonherrojen ja mustien sisäorjatyttöjen jälkeläisiä, muodostivat itsenäistymisen jälkeen eräänlaisen eliittiryhmän, joka kohteli erittäin huonosti alempina pitämiään mustia maatyöläisorjien jälkeläisiä. Tästä tilanteesta johtui lopulta maaorjasukua olleen lääkäri François Duvalierin valtaannousu, joka lopulta suistui terroriin koska mulattieliitti ei hevin suostunut luopumaan etuoikeuksistaan. 
Rodulliseen perimään perustuvina nämä luokittelevat termit koetaan usein loukkaaviksi, etenkin niiden rasistisen historian vuoksi. Erityisesti Yhdysvalloissa tertseronin ja kvarteronin kaltaisia termejä käytettiin historiallisesti määrittämään, kuinka paljon negridiperimä oli ”puhdistunut” ja montako sukupolvea vielä tarvittiin, ennen kuin jälkeläisten voitiin katsoa olevan ”riittävän valkoisia” tullakseen luokitelluiksi valkoihoisiksi edes teoriassa. Rajapyykkien saavuttaminen ei ollut tae orjuudesta vapautumiselle, ja eräiden luokitusten mukaan valkoihoisuutta ei voitu koskaan saavuttaa. Termiin mulatti liitettiin 1700-luvun lopulla myös väitteitä hedelmättömyydestä ja mahdollisten jälkeläisten elinkelvottomuudesta tukemaan ja oikeuttamaan rotuerottelua sekä todistamaan musta- ja valkoihoisten ihmisten kuulumisesta eri lajeihin. Vastakkaisista todisteista ja argumenteista huolimatta näillä teorioilla oli Yhdysvalloissa runsaasti kannatusta vielä 1900-luvulla.
Seututie 834

Seututie 834 on Muhoksen ja Ylikiimingin välinen seututie, joka yhdistää seututien 833 valtatiehen 22. Aikaisemmin tiehen kuului myös Ylikiimingin keskustaajamasta Joloksen kylään valtatielle 20 johtanut tieosuus. Tämä tieosuus muutettin 1990-luvulla yhdystieksi numero 8341.
Tie alkaa Muhoksen kunnan Laukan kylästä Oulujoen etelärannalta, jossa se haarautuu valtatiestä 22. Tie ylittää Oulujoen ja johtaa Sanginjoen kylän, Ison Seluskanjärven sekä Karahkan kylän kautta Ylikiimingin taajamaan Ouluun. Tien pituus on noin 24,5 kilometriä. Sanginjokea seuraileva Sanginjoentie yhtyy siihen Sanginjoen kylällä. 
Lähes koko matkalla nopeusrajoitus on 80 km/h, asutusalueilla kuitenkin 60 km/h. Tien alku- ja loppupää on valaistu. Tien rinnalle sen pohjoispäähän rakennettiin 1980-luvun lopulla kilometrin pituinen jalankulun ja pyöräilyn väylä koululaisten turvallisuuden vuoksi.
Novorossijsk

Novorossijsk () on kaupunki Venäjän Krasnodarin aluepiirissä Mustanmeren rannalla. Se on yksi Venäjän tärkeimmistä satamakaupungeista; siellä on Venäjän suurin rahtisatama. Novorossijsk on yksi harvoista kaupungeista, joille Neuvostoliiton aikana annettiin arvonimi "sankarikaupunki". Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui yhteensä 241 952 henkeä.
Historia.
Novorossijsk on perustettu vuonna 1838 Venäjän laivastotukikohdaksi entisen turkkilaisen linnoituksen paikalle. Vuonna 1942 Saksan armeija valtasi kaupungin, mutta neuvostoliittolaiset merimiehet, heidän joukossaan Leonid Brežnev, puolustivat yhtä kaupunginosaa 225 päivän ajan.
Suursatama.
Novorossijskin satama on rahtimääränsä suhteen Venäjän suurin merisatama. Sataman kautta kulki esimerkiksi tammi–kesäkuussa 2012 yhteensä 81,6 miljoonaa tonnia rahtia. Novorossijskin sataman satamatoimijoista keskeisin on Moskovan ja Lontoon pörsseissä noteerattu satamaoperaattori Novorossijski morskoi torgovyi port. Sen osuus oli esimerkiksi vuonna 2011 yhteensä 74,97 miljoonaa tonnia koko sataman kautta kulkeneesta 116,14 miljoonasta rahtitonnista.
Laivastotukikohta.
Vuonna 2003 presidentti Putin määräsi uuden Mustanmeren laivaston tukikohdan perustamisesta kaupunkiin. Tuolloin Venäjän laivastotukikohdan jatko Krimin Sevastopolissa oli epävarmaa. Uuden tukikohdan on määrä olla kokonaisuudessaan valmis 2020, jolloin siihen on käytetty 92 miljardia ruplaa (3 mrd. US$).
Seututie 836

Seututie 836 on Oulun Ylikiimingin taajamasta Utajärven Sanginkylään johtava seututie. 
Reitti.
Tie alkaa seututieltä 833 Ylikiimingin kirkonkylän itäpuolella, ja kulkee Jokelankylän, Vepsän ja Ylivuoton kylien kautta Utajärven kunnan Sanginkylään, jossa se liittyy seututiehen 837. Tien pituus on noin 42 kilometriä.
Tien profiilissa ei ole suuria korkeuseroja. Suurimmat nousut ovat tien länsipäässä lähellä Ylikiimingin taajamaa Pylkönmäen hiihtokeskuksen luona sekä Vepsän Tervahaarassa. Muutoin tiellä ei ole mainittavia nousuja. Tie on kaksikaistainen päällystetty tie. Osuus Suoperästä Sanginkylään päällystettiin vasta 1990-luvun lopulla, jolloin myös pahimpia mutkia suoristettiin. Aiemmin päällystettyä osuutta ei ole sanottavasti oikaistu, päällystäminen tehtiin 1970-luvun lopulla.
Käyttö.
Tietä käyttävät Ylikiimingin itäosien kylien asukkaat, ennen muuta kesäisin myös monet kesäasukkaat. Se on myös Sanginkylän läntisimpien osien yhdystie Utajärvelle. Vapon turvekuljetukset tiellä alkoivat 1970-luvulla, sitä myöten kuljetetaan myös puutavaraa Ouluun ja se on lyhin läntinen reitti Paljakan hiihtokeskukseen Puolangalle. Koska tie seurailee Ylivuotolta Sangin Tervolankylään Kiiminkijokea, siltä on useita liittymiä joen urheilukalastuspaikkoihin. Sen sijaan Kiiminkijoen taakse tieltä pääsee vain Alavuoton sillan kautta. Myöskään etelään Oulujoen suuntaan tieltä ei ole läpimenoyhteyttä, joskin Aittokylän ja Kivijärven tiet siihen suuntaan risteävät.
Kirjallisuutta.
Tieyhteyksien ja asutuksen historiaa seututien 836 varrella:
Jacques Villeneuve (vanhempi)

Jacques Villeneuve vanhempi (s. 4. marraskuuta 1953 Quebec, Kanada) on kanadalainen autourheilija. Hän on Gilles Villeneuven veli ja Jacques Villeneuve nuoremman setä.
Ura.
Alkuvaiheet.
Kilpailu-uransa Vileneuve aloitti vuonna 1976 osallistumalla Kanadan Honda Civic -kilpailuluokassa. Hänet palkittiin vuoden lopuksi vuoden tulokkaana. Samaan aikaan hän osallistui myös Sno-Pro-moottorikelkkakisoihin. Vuonna 1977 hän voitti Honda-luokan mestaruuden.
Vuosina 1979–1981 Villeneuve osallistui Formula Atlantic -luokkaan. Vuonna 1979 hänet palkittiin vuoden tulokkaana ja ensimmäiset neljä voittoa tulivat vuonna 1980. Hän keräsi kyseiseltä ajanjaksolta yhteensä 8 voittoa ja kaksi mestaruutta (1980 ja 1981). 
Formula 1.
Vuoden 1981 lopuksi hän sai ensimmäisen Formula 1 -testinsä. Villeneuve ajoi Arrows-tallissa viimeiset kaksi kisaa. Formula 1 -luokan vastus oli kuitenkin kova eikä hän päässyt yhteenkään kilpailuun vanhentuneella autollaan. Vuodeksi 1982 Villeneuve ei saanut sopimusta mihinkään formulaluokkaan, ja hän ajoi Can-Am-urheiluautoja seuraavat kaksi vuotta voittaen vuoden 1983 CanAm -mestaruuden. Vuonna 1983 hän sai vaihteeksi tilaisuuden ajaa Formula 1 -autoa RAM Racing-tallissa. Kilpailuun pääseminen osoittautui kuitenkin jälleen kerran liian suureksi haasteeksi eikä hän päässyt kilpailuun.
Muut sarjat.
Vuosina 1984–1986 Villeneuve nähtiin lähinnä CART-sarjassa, missä hän kolaroi usein mutta saavutti myös kohtuullista menestystä. Tähän päättyi hänen säännöllinen kilpailu-uransa autoissa. 1986–1999 hän ajoi moottorikelkkakisoissa voittaen useita kilpailuja. Lisäksi hänet nähtiin formulaveneen ratissa 1999.
Kunniamaininnat.
Villeneuven nimi on lisätty suoritustensa ansiosta Canadian Motorsport Hall of Fameen vuonna 2001.
Seututie 837

Seututie 837 johtaa Utajärven keskustasta Sanginkylän, Juorkunan ja Särkijärven kylien kautta Puolangan keskustaan, jossa se risteää seututien 800 ja kantatien 78 kanssa.
Tien linjaus.
1960-luvulla asvaltoitu 69 kilometrin pituinen seututie on vanha kulkureitti Utajärven kirkonkylästä ns. Pohjanperien kyliin ja Puolangalle. Sille rakennettiin aikanaan myös yhteys Ylikiiminkiin Ylivuoton ja Vepsän kylien kautta, seututieltä 836. Siltä on sen sijaan vain metsäautotieyhteys itään, Sanginkylän Yli-Utoksen kautta seututielle 800, joka johtaa Puokion kautta Vaalasta Puolangalle. Seututeiden 837 ja 800 välisellä alueella onkin yhä suuria asumattomia metsä- ja suoalueita
Käyttö.
Tietä käyttävät ennen muuta Utajärven pohjoisosien kylien asukkaat reittinä kirkonkylälle ja eteenpäin, samoin kuin puolankalaiset. Erityisesti kesällä sen kautta kulkee paljon kesämökkiläisiä, talvisin se taas muodostaa myös lounaisen reitin Paljakan hiihtokeskukseen Puolangalla. Koska tie seuraa Kiiminkijoen yläjuoksua Juorkunan, Särkijärven ja Puolangan alueilla, joen virkistyskalastuspaikat ovat sen kautta helposti saavutettavissa. Tie on myös tärkeä kuljetusväylä Puolangan–Suomussalmen alueen Ouluun suuntautuvissa raakapuukuljetuksissa.
Juorkuna

Juorkuna, vanh. "Juokuna", on noin 100 asukkaan kylä samannimisen järven rannalla Kiiminkijoen yläjuoksulla Utajärven kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla.
Liikenne.
Kylän läpi kulkeva Utajärven ja Puolangan välinen seututie 837 on alueen tärkein kuljetusväylä. Alueella ei ole erillisiä jalankulun ja pyöräilyn väyliä, joten vilkasliikenteinen tie 837 on vaarallinen kävelijöille ja pyöräilijöille.
Kylästä alkava Olvasjärventie johtaa Kivijärven ja Marttisjärven kyliin, ja sen sivuteitä pitkin on yhteys myös Pudasjärven Keinäsperään.
Kahvila

Kahvila on ravitsemisliike, jossa tarjoillaan yleensä kahvia, teetä, virvoitusjuomia ja pikkulämpimiä.
Historia.
Kahviloiden juuret ovat Arabian niemimaalla ja Lähi-idässä islamilaisen kulttuurin piirissä, josta saatiin malli ensimmäisiin Eurooppaan 1600-luvun puolenvälin tienoilla perustettuihin kahviloihin. Noin sadan vuoden ajan kahvilat joko jäljittelivät pitkälle itämaisia esikuviaan tai olivat entisiä baareja ja majataloja, jotka olivat alkaneet tarjota suosiota saavuttanutta uutuusjuomaa kahvia ja muuttaneet nimensä kahviloiksi. Melko nopeasti kahviloiden kirjo alkoi kuitenkin laajeta ja eurooppalaisen kahvilakulttuurin omaleimaisuus kehittyä.
Monet ensimmäisistä kahvia myyneistä yrittäjistä pyörittivät liiketoimintaansa liikuteltavista kojuista tai kaulassa kannettavilta tarjottimilta. 1700-luvulla puistoihin ilmaantui suosittuja kahvitelttoja ja -paviljonkeja. Silloin tällöin kahvilanpitäjät pyrkivät luomaan kahviloihinsa ylellisyyden ja hienostuneisuuden leimaa, mutta näyttäviä, suuria luksuskahviloita alkoi esiintyä vasta 1700-luvun lopulla. Ne saavuttivat täyden komeutensa vasta 1800-luvun puolella, jolloin parhaimmillaan kahvila saattoi olla sisustettu useaan kerrokseen. Porvarilliseen makuun kuuluva koristeellisuus ja mahtavuus lisääntyivät kahviloiden sisustuksessa vuosisadan mittaan. 
Kahvilatyypit.
Tyypillistä kahvilakulttuurille on ollut yhä uusien kahvilatyyppien kehittyminen. Kuitenkin myös kahviloiden vanhat muodot ovat usein säilyneet uusista tulokkaista huolimatta. 
Kahvilatyyppejä:
Eri maissa.
Suomen ensimmäinen kahvila, "Kaffehus", perustettiin Turkuun vuonna 1743. Suomalaiset kahvilat ovat yleensä auki vain päiväsaikaan, eikä niissä läheskään aina myydä alkoholijuomia.
Islamilaisissa maissa kahvilat ovat suosittuja kokoontumispaikkoja, joissa pelataan shakkia tai backgammonia. Venäläisistä kahviloista saa myös ruokaa ja alkoholia.
Hollannissa ja muissa maissa joissa mietojen huumausaineiden käyttö on sallittua, joistakin kahviloista, joita kutsutaan coffee shopeiksi voi ostaa kannabistuotteita.
Nettikahvila

Nettikahvila on tila, jossa voi käyttää internetiä yleensä minuutti- tai tuntitaksalla. Usein nettikahviloissa ei ole lainkaan kahvitarjoilua. Myös tarjotun Internetyhteyden laatu vaihtelee. Suurimmassa osassa nettikahviloita ainoa tarjolla oleva palvelu on verkkoselain. Nettikahvilaa käyttävät yleensä henkilöt, joilla ei ole omaa tietokonetta sekä matkailijat. Jotkin nettikahvilat ovat erikoistuneet pelkiksi peliasemiksi.
Historia.
Yksi Euroopan ensimmäisistä nettikahviloista perustettiin Helsinkiin syyskuussa 1993. CompuCafé avautui aluksi Kluuvin kauppakeskukseen, ja siellä esiteltiin uusimpia tietokoneita ja laitteita yhteistyössä maahantuojien kanssa. Vuodenvaihteen jälkeen ravintola siirtyi lokakuussa 1994 Annankadun ja Eerikinkadun kulmaan. Uusissa tiloissa oli muun muassa olutrobotti, josta saattoi valuttaa etukäteen ostettua olutta magneettikorttia vilauttamalla. Baarin toiminta loppui lyhyeen, sillä asiakkaat tekivät pääasiassa muuta kuin kuluttivat rahojaan juomiin. Ravintolaketju otti tilan muuhun käyttöön loppuvuodesta 1995.
Porin maalaiskunta

Porin maalaiskunta () oli Satakunnassa sijainnut Suomen kunta. Se liitettiin vuonna 1967 toteutetun suuren kuntaliitoksen yhteydessä Porin kaupunkiin.
Kunta sijaitsi nykyisessä Satakunnan maakunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Sen naapurikunnat olivat Porin kaupunki sekä Ahlainen, Kullaa, Luvia, Noormarkku ja Ulvila.
Porin maalaiskunta oli aikoinaan nykyisten Nakkilan, Noormarkun, Pomarkun, Siikaisten, Merikarvian, Ahlaisten ja Kullaan kanssa osa Suur-Ulvilaa.
Porin maalaiskunta oli viimeisiä kuntia, joissa avattiin kunnankirjasto vuonna 1952. Nyt tämä kirjasto on yksi Meri-Porin aluekirjastoista Porin Pihlavan kaupunginosassa nimenään Pihlavan kirjasto. Se täytti 50 vuotta 19. joulukuuta 2002.
Porin maalaiskuntaan kuuluivat nykyiset Meri-Porin kaupunginosat ja Yyterin hiekkaranta sekä nykyiset Porin rannikon eteläosan kylät Viasvedeltä Lyttylään ja Kokemäenjoen pohjoisrannan kylät Ruosniemestä Toukariin.
Seurakunnallisesti Porin maalaiskunnan alue kuului vuoteen 1960 saakka Porin kaupunki- ja maaseurakuntaan, sen jälkeen Länsi-Porin ja Pihlavan seurakuntiin. 
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Porin maalaiskunnan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960.
Vuonna 1946 Porin maalaiskunnasta liitettiin Poriin alue, jossa oli 5 057 asukasta.
Kylät ja kulmakunnat.
Kulmakuntia ja asuinalueita.
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Porin maalaiskunnassa oli neljä taajamaa: Järvikylä (338 asukasta 1,7 neliökilometrillä), Kyläsaari (752 asukasta 3,2 neliökilometrillä), Pietniemi (253 asukasta 2,2 neliökilometrillä) ja Pihlava (2 806 asukasta 6,7 neliökilometrillä). Lisäksi osa Porin keskustan ja Ulasoorin taajamista sijaitsi maalaiskunnan puolella. Järvikylän ja Pietniemen taajamat ulottuivat osittain kaupungin puolelle.
Luettelo englannin kielen murteista

Tämä on luettelo englannin kielen murteista. Murteet ovat kielen variantteja, jotka eroavat toisistaan lausumisen, sanaston ja kieliopin suhteen. Murretta ei pidä sekoittaa aksenttiin, joka on kielen standardin version lausumista tietyllä tavalla.
"Ishit".
Vaikka nämä eivät ole varsinaisesti murteita, ne ovat silti englannin tietynlaisia variantteja.
Syöksykierre

Syöksykierre on lentokoneen epätavallinen lentotila, jossa kone putoaa nokka maata kohden suurella kohtauskulmalla pystyakselinsa ympäri pyörien. Koneen toinen siipi kantaa ja toinen sakkaa. Painuvan siiven kohtauskulma kasvaa ja nousevan siiven kohtauskulma pienenee. Ylisuurella kohtauskulmalla kone pyrkii jatkamaan pyörimistään ja seurauksena on "autorotaatio" (ei pidä sekoittaa vastaavaan termiin, kun käsitellään helikoptereita). Hieman pienemmällä kohtauskulmalla kone pyrkii itsestään lopettamaan pyörimisen siipien muuttuvien kohtauskulmien johdosta; painuvan siiven nostovoima kasvaa ja nousevan siiven nostovoima pienenee.
Syöksykierteen oikaisu tapahtuu painamalla jalkaohjaimella sivuperäsin täysin pyörimiselle vastakkaiseen suuntaan, jolloin pyöriminen lakkaa. Tämän jälkeen pienennetään kohtauskulmaa eli tuodaan ohjainta eteenpäin sakkaustilan poistamiseksi ja turvallisen nopeuden saavuttua oikaistaan kone kiihtyvästä syöksystä. Alkavan syöksykierteen tunnistaminen ja oikaisu kuuluvat yksityislentäjän lupakirjan (PPL, private pilot's licence) koulutukseen. Muistisääntö on "vastajalkaa ja sauva eteen". Aiemmin useimmissa maissa peruskoulutukseen on kuulunut myös täysin kehittyneen syöksykierteen lentäminen oikaisuineen, mutta esimerkiksi Yhdysvallat ja Euroopan EASA edellyttävät tätä nykyään vain lennonopettajan lupakirjaa suorittavilta. Peruskoulutuksen osalta Yhdysvallat luopui vaatimuksesta jo vuonna 1949.Eräissä maissa, kuten Kanadassa (jossa opetetaan tarkoituksellinen syöksykierre oikaisuineen) ja Australiassa (jossa edellytetään kuitenkin lentokokeessa vain alkavan kierteen oikaisu), syöksykierre kuitenkin edelleen (2025) kuuluu alkeiskoulutuksen ohjelmaan.
Syöksykierteestä oikaisuun liittyy vakavasti otettava aistiharha vastakkaissuuntaisesta liikkeestä. Korvan kaarikäytävissä oleva neste jatkaa liikettään lentokoneen pyörimisen lakattua ja tämä aiheuttaa lentäjälle voimakkaan aistimuksen koneen pyörimisestä vastakkaiseen suuntaan. Lentäjä korjaa aistimuksen perusteella alkuperäisen liikkeen suuntaan ja joutuu näin juuri oikaistusta kierteestä uuteen saman suuntaiseen kierteeseen. Psykofysiologisilla testeillä lentäjiä valitessa pyritään karsimaan alalta pois ne ihmiset, joilla tällainen harha-aistimus on voimakas.
Ilmailun alkuaikoina syöksykierre oli erityisen vaarallinen, koska monet konetyypit eivät oienneet siitä lainkaan ja monet muutkin oikenivat vain vaihtelevin oikaisutoimin (mm. moottoritehosta riippuen). Lentokone voidaan myös suunnitella sellaiseksi, ettei se mene syöksykierteeseen lainkaan. Tällaisia ovat mm. monet purjekoneet.
Syöksykierrettä ei tule sekoittaa lattakierteeseen, joka on erittäin vaarallinen tila ja johtuu koneen painopisteen joutumisesta liian taakse pituusakselilla.
Jorma Kurvinen

Jorma Kurvinen (3. kesäkuuta 1931 Oulu – 19. helmikuuta 2002 Oulu) oli suomalainen kirjailija. Kurvinen tunnetaan eritoten sotakirjoistaan sekä "Susikoira Roi" -nuortenkirjasarjastaan. Hän on kirjoittanut myös kuunnelmat "Sen kun soittelet vaan" (1987) ja "Dekkaritoimisto" (1994).
Elämä ja ura.
Jorma Kurvinen syntyi Juho ja Eva Kurvisen perheeseen vuonna 1931. Hän tapasi vaimonsa Aira Rinteen (1928–2001) työskennellessään opettajana Marraskoskella, Rovaniemen lähistöllä. Pariskunnalle syntyi neljä lasta: Pentti (s. 1953), Anna-Maija (s. 1955, nyk. Kurvinen-Tikkanen), Matti (s. 1956) ja Pekka (s. 1963).
Kurvinen oli tuottoisa ja monipuolinen kirjailija. Hänen ensimmäinen romaaninsa "Anna – kartanon opettajatar" julkaistiin vuonna 1958. Ensimmäisen kirjallisuuspalkintonsa hän sai kuusi vuotta myöhemmin nuortenromaanista "Kolmas palo". Ensimmäiset parikymmentä vuotta Kurvinen kirjoitti sivutoimisesti. Hän työskenteli lehtialalla muun muassa toimittajana "Outsider"-lehdessä ja "Nyyrikissä", päätoimittajana "Uusi Oulu" -lehdessä, jonka toinen omistaja hän myös oli, sekä julkaisujohtajana Kolmiokirjassa.
Päätoimiseksi kirjailijaksi Kurvinen jäi vuonna 1978. Hän on saanut useita kirjallisuuspalkintoja, muun muassa Valtion kirjallisuuspalkinnon kolmesti. Kurvisen tuotanto käsittää sota- ja nuortenromaanien lisäksi tietokirjallisuutta muun muassa uskonnon ja urheilun alalta. Kurvisen sotaromaaneille on tyypillistä sodanvastaisuus. Myös nuortenkirjoissa etiikka on suuressa roolissa, samoin ihmisen ja luonnon suhde. Kurvinen kirjoitti myös useita viihderomaaneja muun muassa salanimellä Elsa Anttila. Teoksia on kiitetty naisten keskinäisen solidaarisuuden kuvauksista.
Kurvinen työskenteli ahkerasti ja hyvin määrätietoisesti, jopa pikkutarkasti. Hän keräsi kaiken aikaa tuleviin kirjoihinsa aineistoa. Suunnitelmissa saattoi olla yhtä aikaa useampia teoksia, joita varten hänellä oli omat leikekansionsa. Niihin materiaalia kertyi muun muassa lehtiä lukemalla ja ihmisiä haastattelemalla. Hän kirjoitti sodasta, mutta ei ollut itse ehtinyt rintamalle. Tämä edellytti sotakirjailijalta laajaa tietojen keruuta aihepiiristä.
Kurvista arvostettiin ennen muuta nuortenkirjoistaan. Hän sanoi, että paras palkinto niistä oli lasten antama myönteinen palaute. Kirjoissa Kurvinen korosti perinteisten arvojen, toverihengen ja rehellisyyden tärkeyttä. Hän nosti kirjoissaan julkiseen keskusteluun ajankohtaisia yhteiskunnallisia aiheita. Hän oli ensimmäisiä, joka käsitteli kirjoissaan tuomitsevasti koulukiusaamista. Myös urheilulla oli tärkeä sija Kurvisen nuortenkirjoissa.
Kurvinen matkusteli mielellään. Kiinnostus Keski-Eurooppaa kohtaan syttyi hänen sanojensa mukaan pian sodan jälkeen Keski-Eurooppaan suuntautuneen pitkän polkupyöräretken aikana.
Jorma Kurvinen menehtyi äkilliseen sairauskohtaukseen vuonna 2002.
Palkinnot ja tunnustukset.
Viimeksi mainittua palkintoa Kurvinen arvosti kertomansa mukaan, koska palkinnonsaajan valitsevat nuoret lukijat eivätkä kriitikot. Kurvinen ei kuitenkaan ehtinyt saada tietoa ehdokkuudestaan, sillä hän menehtyi sairauskohtaukseen samana päivänä kuin palkintoehdokkaat julkistettiin.
Vaahterat

Vaahterat ("Acer") on saippuamarjakasveihin (Sapindaceae) kuuluva kasvisuku. Se on aiemmin luokiteltu vaahterakasveihin (Aceraceae).
Vaahteroiden sukuun kuuluu noin 150–170 lajia ja niitä kasvaa luontaisina läpi koko pohjoisen pallonpuoliskon aivan kylmimpiä ja kuumimpia alueita lukuun ottamatta. Ihmisten mukana levinneinä tulokkaina niitä tavataan myös muun muassa Etelä-Amerikassa ja Uudessa-Seelannissa.
Kuvaus.
Vaahterat ovat kesävihantia, tavallisesti yksikotisia puita tai pensaita. Lehdet kasvavat vastakkain. Lehtilapa on yleensä liuskainen. Kukinto on terttumainen huiskilo. Hedelmä on kaksilohkoinen lohkohedelmä. Lohkoissa on pitkä lenninsiipi.
Vaahteroiden syysasu on värikäs, minkä takia monia vaahteroita käytetään yleisesti puistopuina.
Vaahterakasvit

Vaahterakasvit (Aceraceae) on aiemmin omaksi heimokseen tunnistettu siemenkasviheimo, joka nykyisessä luokittelussa sisällytetään saippuamarjakasveihin (Sapindaceae) kladistisin perustein. Heimossa oli 160 lajia, jotka jakautuivat kahteen sukuun. Lajeista kaksi kuului sukuun "Dipteronia" ja loput vaahteroiden ("Acer") sukuun.
Vaahterakasveihin luokitellut lajit ovat kesävihantia puita tai pensaita, joiden lehdet ovat tavallisesti liuskaisia. Hedelmä on kaksilohkoinen lohkohedelmä, jolla on lenninsiivet.
Lasten LukuVarkaus -palkinto

Lasten Luku-Varkaus -palkinto on suomalainen lastenkirjallisuuspalkinto, joka jaetaan vuosittain edellisvuoden parhaalle suomalaiselle ja suomenkieliselle alle 12-vuotiaille suunnatulle lastenkirjalle. 
Palkinnon suuruus on 3 500 euroa ja se on jaettu vuodesta 2001. Palkinnon perustivat Varkauden kaupunki ja Stora Enso Oyj. Palkinnolla halutaan tukea lasten luku- ja kirjallisuusharrastusta. 
Lasten LukuVarkaus -palkinnon voittajakirja julkistetaan ja kirjailija palkitaan Vekara-Varkaus Festivaaliviikon yhteydessä kesäkuussa. 
Ehdokkaiden valinta.
Aikuisista koostuva esiraati valitsee 6–10 palkintoehdokaskirjaa, joista vuosittain vaihtuva 9–12-vuotiaista lapsista koottu kuusijäseninen raati valitsee varsinaisen voittajan.
Lapsiraati vaihtuu vuosittain, oppilaat tulevat vuorotellen eri Varkauden alakouluista. Lapset valitsevat keskuudestaan raadin puheenjohtajan. Lapsiraadin sihteerinä toimii aikuinen henkilö, jolla ei ole äänivaltaa raadissa.
Palkinnon voittajat.
Lähde
Sapindales

Sapindales on aitokaksisirkkaisten rosidien ryhmään kuuluva kasvilahko. Lahkon lajit ovat puita, pensaita tai ruohoja.
Heimot.
Lahkossa on 9 heimoa, 479 sukua ja noin 6 570 lajia.
Mobile

Mobile on epävakaaseen ja herkästi muuttuvaan tasapainotilaan perustuva veistoksellinen rakennelma, jossa liike on keskeinen osatekijä. Mobile on kineettisen veistoksen tyyppi, jossa tasapainotetut liikkuvat osat on ripustettu yhdeksi kokonaisuudeksi.
Tavallisesti mobile riippuu ja liikahtelee vapaasti, mutta se voi toimia myös sähkön avulla. Mobilen varjoilla on usein merkitystä, koska ne kertaavat liikettä. Mobilesta ei kuvissa saa oikeaa käsitystä, koska niistä puuttuu liike.
Calder ja muut mobiletaiteilijat.
Useimmiten mobilella tarkoitetaan erityisesti sen tyyppisiä kineettisiä veistoksia, kuin Alexander Calder teki 1930-luvun alusta lähtien. Saman suuntaisia teoksia oli tehty Venäjän konstruktivismin piirissä, mutta Calder varsinaisesti antoi mobileille niiden nykyisen muodon ja teki ne tunnetuiksi. Ne myös saivat nimensä Calderin yhteydessä. Marcel Duchamp käytti mobile-sanaa Calderin kineettisistä veistoksista vuonna 1931. Sana tulee ranskan ja italian kautta latinasta. 
Calderin taustainnoittajina toimivat Piet Mondrianin ja Joan Mirón teokset. Hänen mobilensa ovat teräslangasta ja peltilevyistä tehtyjä rakennelmia, joiden osat riippuvat vapaasti ja ovat ilmavirran liikuteltavissa. Ne koostuivat kirkasvärisistä abstrakteista metallilevymuodoista, jotka oli yhdistetty metallilangalla. Värien suhteen Calder suosi päävärejä, etenkin punaista, ja lisäksi mustaa sekä valkoista. Osaset on kiinnitetty peräkkäin niin, että ne voivat liikkua vapaasti kukin omaan tahtiinsa ja pyörähdellä. Calder teki mobileitaan 1930-luvulta kuolemaansa (1976) asti.
Calderin ja venäläisen Aleksandr Rodtsenkon ohella myös Man Ray ja Kari Huhtamo ovat tehneet mobileita.
Mobilen sovelluksia.
Mobilet ovat suosittu virike pienten lasten sängyn yläpuolella. Periaatteessa myös tuuliviirejä ja tuulikelloja voisi sanoa mobileiksi. Mobilet ovat lisäksi inspiroineet säveltäjiä mobilemaisesti liikahteleviin sävellyksiin. Muun muassa Frank Zappa on sanonut Calderin mobileiden toimineen joidenkin hänen sävellystensä mallina.
Rukousnauha

Rukousnauha on useimmissa maailmanuskonnoissa rukousten lausumiskertojen laskemiseen käytetty helminauha.
Historia.
Ensimmäiset tarkat kuvaukset rukousnauhoista on löydetty hindujen patsaista vuosilta 185 eaa. – 320 jaa. Rukousnauhan käytön uskotaankin alkaneen esihistoriallisessa Intiassa, jossa hindut käyttivät aluksi pikkukiviä rukousten laskemiseen ja sittemmin helminauhaa. Intiasta rukousnauhan käyttö levisi Tiibetiin, Kiinaan, Japaniin, Persiaan ja Arabiaan. Buddhalaiset ja muslimit alkoivat myös käyttää rukousnauhaa. Buddhalaisuudessa se tunnetaan nimellä "mala" ja islamissa nimellä "subha".
Kristittyjen rukousnauhojen käytön arvellaan olevan aavikkoisien perua 200-luvulta jaa. Myös he käyttivät pikkukiviä lausuttujen rukousten laskemiseen. Idän kristittyjen keskuudessa rukousnauha tunnettiin nimellä "chotki". Läntisessä kristikunnassa rukousnauhan käyttö alkoi 800-luvulla ja rukousnauhan englanninkielinen nimitys "prayer bead" on lähtöisin noilta ajoilta. "Bead" perustuu anglosaksiseen sanaan "bede", joka tarkoittaa rukousta. Katolilaisuudessa rukousnauhaa alettiin Ave Marian rukouksen käyttöönoton jälkeen kutsua nimellä ruusukko. Nimitys perustuu ruusuun, jota pidetään Neitsyt Marian ja täydellisyyden kukkana.
Kristinuskossa.
Rukousnauhassa on solmuja ja se on useimmiten tehty villasta. Historiallisesti rukousnauhassa on sata solmua, mutta nykyään käytetään myös 50 ja 33 solmun nauhoja. Rukousnauhan päässä on yleensä punottu risti ja tietyin välein toistuu helmiä solmujen välillä. Tavallinen satasolmuinen rukousnauha jaetaan yleensä 25 solmun eriin, jotka erotellaan suuremmilla solmuilla.
Sondre Norheim

Sondre Norheim (10. kesäkuuta 1825 – 9. maaliskuuta 1897) oli hiihdon kehittäjä ja tunnettu talviurheilumies. Hän syntyi Øverbøssä, Morgedalissa, Telemarkissa, Norjassa. Hänen perheensä oli hyvin köyhä ja myöhemmin se muutti Kvævenin tilalle Øverbøn läheisyyteen. Sondre oli vain kaksivuotias, kun hänen äitinsä kuoli.
Vuonna 1868 hän voitti ensimmäiset kansalliset hiihtokilpailut Kristianiassa (nyk. Oslo) voittaen nuoremmat kilpakumppaninsa ylivoimaisesti yhdessä muiden Telemarkista 200 kilometrin matkan matkustaneiden kumppaniensa kanssa. Noissa kilpailuissa Norheim esitteli maailmalla kehittämänsä välineet ja uuden käännöstyylin telemarkilaisen käännöksen. Myöhemmin hän esitteli christiania-parallelkäännöksen, joka vakiintui alppihiihdossa käytettäväksi.
Sondre Norheimia pidetäänkin aiheellisesti nykyaikaisen hiihdon isänä. Hän kehitti muun muassa laskettelua sekä itse lajin että myös välineiden alalla. Hän muun muassa kehitti kannantaussiteen ja suksia, joissa oli leikatut sivut, jotta kääntyminen olisi helpompaa. Norheimin keksinnöt tekivät mahdollisiksi nykyaikana niinkin yksinkertaisilta tuntuvat asiat kuin suksilla kääntymisen ja hyppäämisen ilman, että sukset irtoaisivat jalasta. Norheimin ansiosta nykyaikana sana "slalom" (norj. "slalåm", "sla" = rinne, tasainen pinta, "låm" = mäkeä alas tuleva latu) on yleismaailmallinen nimitys pujottelulle. Myöhemmin norjalaiset levittivät slalomia ja Telemark-hiihtoa Keski-Euroopan alppihiihtokeskuksiin.
Norheim hyppäsi vuonna 1868 mäkihypyn ensimmäisen maailmanennätyksen Brunkebergissä 19 metriä kantaneella hypyllään. Olaf Haugann rikkoi ennätyksen vuonna 1879, kun hän hyppäsi 20 metriä.
Vuosien 1952, 1960 ja 1994 talviolympialaisten olympiatuli sytytettiin Norheimin syntymäpaikassa Øverbøssä.
Rosenheim

Rosenheim on kaupunki, joka sijaitsee Inn- ja Mangfall-jokien yhtymäkohdassa Baijerissa Etelä-Saksassa. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2020 lopussa 63 591. Sen pinta-ala on 37,22 neliökilometriä ja asukastiheys on 1 709 as./km2. Kaupungin pormestarina toimii Andreas März.
Rosenheim on niin sanottu piiritön kaupunki () eli se ei kuulu mihinkään Saksan piirikunnista.
Rosenheim on tärkeä liikenteen solmukohta Münchenin (noin 60 km), Itävallan Salzburgin (80 km) ja Innsbruckin (noin 110 km) sekä Italiaan vievän Brennersolan (170 km) välillä. Kaupunki sijaitsee Alppien juurella ja sen alue on suosittua ulkoilu- ja patikointiseutua.