tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vihioja

Vihioja on Tampereen 25. kaupunginosa. Se muodostaa Nekalan ja Jokipohjan kanssa Nekalan alueen. Vihioja rajoittuu pohjoisessa Nekalaan, idässä Jokipohjaan, etelässä Koivistonkylään ja lännessä Hatanpäähän.
Kaupunginosan epävirallinen nimi perustuu sitä sivuavaan Vihiojaan. Puro saa alkunsa Kangasalan puolella sijaitsevasta Houkanjärvestä ja laskee Pyhäjärven Vihiojanlahteen. Sana "vihi" merkitsee metsälinnun pyydyksen kuusenoksista tehtyä johdetta. Vihioja on ollut myös Hatanpään kartanoon kuulunut peltoalue puron varrella. Alkujaan Messukylään kuulunut kaupunginosa kaavoitettiin vuonna 1939 teollisuusalueeksi.
Rotherham

Rotherham (/ˈrɒðərəm/) on noin asukkaan kaupunki ja asukkaan metropolihallintopiiri () Etelä-Yorkshiren kreivikunnassa Keski-Englannin pohjoisosassa. Se sijaitsee Donjoen ja Rotherjoen yhtymäkohdassa Sheffieldin pohjoispuolella. Hallintopiiriin kuuluu Rotherhamin kaupungin lisäksi esikaupunkialueita, maaseutua ja pieniä kyliä sekä Maltbyn kaivoskaupunki.
Rotherham oli Britannian ensimmäisiä kaupunkeja, jotka saivat oman yliopiston – "the College of Jesus" valmistui kaupunkiin 1400-luvun lopussa. Kuningas Edvard VI kuitenkin lakkautti sen 1500-luvun puolessavälissä.
Kulttuuri.
Rotherham United FC on kaupungin jalkapallojoukkue.
Rikollisuus.
1900- ja 2000-lukujen vaihteessa viranomaisten laiminlyönnit johtivat kaupungissa 16 vuoden aikana vähintään 1 400 tytön raiskauksiin ja hyväksikäyttöihin. Enimmäkseen aasialaistaustaisista miehistä koostuneet rikollisjengit saivat jatkaa toimintaansa rauhassa, sillä poliisit ja sosiaaliviranomaiset eivät uskaltaneet puuttua tapahtumiin rasisteiksi leimautumisen pelossa. Vakavia seksuaalirikoksia katsottiin pari vuosikymmentä läpi sormien, eikä laiminlyönneistä ollut vuoteen 2014 mennessä tullut seurauksia brittiviranomaisille.
Vuonna 2014 julkaistun raportin mukaan suuri osa 1 400 tytön hyväksikäyttäjistä oli pakistanilaistaustaisia miehiä. Vuonna 2016, 30 vuotta rikosten alkamisen jälkeen, Britannian oikeuslaitos viimein tuomitsi viisi ihmistä vuosina 1987–2003 tapahtuneista, yhteensä 15 teinitytön raiskauksista ja avunannosta.
Tähtitalvikki

Tähtitalvikki ("Moneses uniflora", aiemmin "Pyrola uniflora") on monivuotinen, pienikokoinen ruohovartinen kasvi. Se on kanervakasveihin kuuluvan sukunsa ainoa laji. Aiemmin sen katsottiin kuuluvan talvikkeihin. Tähtitalvikkia kutsutaan myös nimellä yksikukkainen talvikki.
Ulkonäkö.
Tähtitalvikki kasvattaa 5–12 senttimetriä korkean pystyn varren. Ruusukemaisesti varren tyvellä olevat lehdet kasvavat vastakkain. Lehdet ovat 1–1,5 cm pitkiä, vastapuikean pyöreitä, pyöreäkärkisiä ja matalaan sahalaitaisia. Lehdet talvehtivat vihreinä. Kukkavana on yksisuomuinen ja sen kärjessä on yksi nuokkuva, hyväntuoksuinen kukka. Viisi valkoista terälehteä muodostavat noin kaksi senttiä leveän näyttävän kukan. Tähtitalvikki kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa.
Levinneisyys.
Tähtitalvikkia kasvaa Euroopassa Pohjois-Italiasta ja Saksasta itään Uralille saakka. Pohjoisessa levinneisyysalue kattaa koko Fennoskandian ja Pohjois-Venäjän tundra-alueita lukuun ottamatta. Lajia tavataan Aasian puolella satunnaisesti läpi Siperian Tyynellemerelle saakka. Tähtitalvikkia kasvaa laajasti myös Pohjois-Amerikan pohjois- ja länsiosissa. Suomessa tähtitalvikkia tavataan koko maassa. Runsaimmin sitä kasvaa Itä- ja Pohjois-Suomessa, muualla maassa sitä tavataan satunnaisemmin.. Tähtitalvikki on pohjoisessa Suomessa harvinaisuus.
Elinympäristö.
Tähtitalvikkia viihtyy varjoisissa, tuoreissa metsissä, korvissa ja puronvarsilla. Kasvupaikat ovat usein lähdeperäisillä tai laidunnetuilla paikoilla.
Käyttö.
Tähtitalvikkia on aikaisemmin käytetty kansanlääkinnässä parantamaan vuotavia ja tulehtuneita silmiä.
Keltamatara

Keltamatara ("Galium verum") on monivuotinen, Euraasiassa laajalle levinnyt matarakasvi.
Keltamatara risteytyy helposti paimenmataran ("Galium album") kanssa. Lajien risteymä piennarmatara ("Galium" × "pomeranicum") on esimerkiksi Suomessa monin paikoin jo keltamataraa yleisempi. Risteytyminen onkin harvinaistanut merkittävästi keltamataran kantaa. Suomessa keltamatara luokitellaankin vaarantuneeksi (VU) lajiksi.
Ulkonäkö ja koko.
Keltamatara kasvaa 20–60 cm korkeaksi. Kasvin vankka varsi on pysty, hienokarvainen, liereä ja vain tyviosastaan nelisärmäinen. Neulasmaiset, alta valkokarvaiset lehdet muodostavat tavallisesti 8-lehtisiä kiehkuroita. Kukinto on laaja, tiheäkukkainen viuhko. Keltaiset kukat tuoksuvat voimakkaasti. Keltamatara kukkii heinä–syyskuussa.
Levinneisyys.
Keltamataran levinneisyysalue on varsin laaja. Sitä tavataan lähes koko Euroopassa, ja levinneisyysalue ulottuu Lähi-idän ja Siperian kautta Pohjois-Aasiaan aina Japaniin saakka. Ihmisen mukana laji on levinnyt myös Pohjois-Amerikkaan. Suomessa keltamataraa tavataan harvinaisena Etelä-Lappia myöten, mutta tavallinen laji on linjan Kristiinankaupunki–Lappeenranta eteläpuolella.
Elinympäristö.
Keltamatara viihtyy kuivilla, aurinkoisilla paikoilla, kuten kedoilla, kallioilla, tienvarsilla sekä ulkosaariston nummilla ja katajikoissa.
Käyttö.
Keltamatara on vanha rohdoskasvi. Sitä on käytetty muun muassa ihotautien ja kouristusten hoitoon sekä munuaisvaivoihin. Sitä on käytetty myös maidon juoksuttamiseen juustonvalmistuksessa. Keltamatara on myös perinteinen värikasvi, jonka juurista saadaan punaista ja kukista keltaista väriä.
Kansanperinne.
Monissa maissa, myös Suomessa, keltamataraa on nimitetty Neitsyt Marian sänkyheinäksi, koska vanhan pyhimystarun mukaan Maria nukkui keltamataran oljilla. Esimerkiksi lajin englanninkielinen nimi "Lady's Bedstraw" viittaa tähän taruun. Toisen tarinan mukaan Jeesuksen seimeen laitettiin pehmusteeksi mataroita, sillä aasit olisivat syöneet muut kasvit. Suomessa keltamatara on tunnettu myös nimellä ruumiinheinä, koska mataroita laitettiin arkkuun vainajan alle.
Osamu Dazai

Osamu Dazai (), oik. Shūji Tsushima (; 19. kesäkuuta 1909 Kanagi, Aomorin prefektuuri – 13. kesäkuuta 1948 Mitaka, Tokio) oli japanilainen kirjailija. Dazain pääteos "Ei enää ihminen" ("Ningen shikkaku", 1944) kertoo syrjäytymisestä 1930-luvun japanilaisessa yhteiskunnassa. Hänen muuta tuotantoaankin sävyttää pessimismi ja tarkka yhteiskuntakuvaus. Dazain synkkä, sarkastinen sävynsä kuvaa sodanjälkeisen Japanin sekasortoa, jolloin perinteiset arvot menettivät merkityksensä ja nuorempi sukupolvi hylkäsi menneisyyden nihilistisesti. 
Elämä ja ura.
Dazai syntyi Pohjois-Japanissa varakkaan maanomistajan ja poliitikon kuudentena poikana kesäkuussa 1909. Hän käytti usein taustaansa aineistona teoksissaan. Vaikka Dazain teokset ovatkin usein synkkiä, tunnetaan hänet myös huumoristaan, joka toisinaan lähestyi farssia.
Dazain ensimmäinen novellikokoelma "Bannen" (1936) osoitti hänen olevan monipuolinen kirjoittaja, joka hallitsi useita tyylejä ja aiheita. Hän kallistui kuitenkin "shishōsetsu"-tyyliin, mistä lähtien kirjailijan oma persoona heijastui useimpiin hänen fiktiivisiin hahmoihinsa.
Dazai suhtautui syvällisesti kirjalliseen työhönsä, eikä hänen tarinansa olleet pelkkiä tunnustuksellisia kertomuksia. Siitä huolimatta hänen taiteellisuutensa jäi usein hänen elosteluunsa kohdistuneen laajan julkisuuden takia varjoon, mikä teki Dazaista erityisen houkuttelevan hahmon nuorelle lukijakunnalle.
Dazai tuotti lähes ainoana japanilaisena kirjailijana toisen maailmansodan vuosina 1941–1945 teoksia, joilla oli todellista kirjallista arvoa. "Otogi zōshi" (1945) sisälsi uusia versioita perinteisistä saduista. "Tsugaru" (1944) oli syvästi myötätuntoinen kunnianosoitus hänen synnyinseutunsa muistolle.
Dazain sodanjälkeisten teostensa "Laskeva aurinko" ("Shayō", 1947), "Biyon no tsuma" (1947) ja "Ei enää ihminen" ("Ningen shikkaku", 1948) sävy muuttui yhä epätoivoisemmaksi, mikä heijasti kirjailijan omaa henkistä kriisiä. Useiden aiempien epäonnistuneiden yritysten jälkeen Dazai teki itsemurhan kesäkuussa 1948 heittäytymällä Tamajoen kanaaliin rakastajattarensa kanssa.
Sinirikko

Sinirikko ("Saxifraga oppositifolia") on vihreänä talvehtiva, vuoristojen ja arktisten alueiden pienikokoinen rikkokasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Sinirikko on kasvutavaltaan mätästävä ja muodostaa mattomaisia tai patjamaisia kasvustoja. Se on runsashaarainen, rento ja tiheälehtinen. Kasvin kukalliset varret kasvavat 2–5 cm korkeiksi ja nousevat kohenevasti ylöspäin. Möyheät, ruodittomat lehdet ovat nelirivisesti vastakkain. Ne ovat pitkulaisia, ripsilaitaisia ja väriltään sinivihreitä ja usein kalkkitäpläisiä. Sinipunaiset, kaksineuvoiset kukat ovat yksittäin. Verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Heteitä on 10 kappaletta. Emiö on kaksilehtinen ja enintään tyvestä yhdislehtinen. Emilehtien tyvellä on mesisuomuja. Suhteessa kasvin muuhun kokoon sen kukat ovat varsin suurikokoisia. Sinirikko kukkii lumen sulamisen jälkeen, Suomessa heinä–elokuussa. Kukinnan jälkeen kypsyy kaksiosainen, monisiemeninen kota.
Sinirikon voi sekoittaa tunturikohokkiin ("Silene acaulis"). Myös sielikkö ("Kalmia procumbens") on hieman samannäköinen, matala sinipunakukkainen laji.
Levinneisyys.
Sinirikon levinneisyys on sirkumpolaarinen, mutta varsin hajanainen. Euroopassa sitä tavataan Skandeilla, Kuolan niemimaalla, Uralilla, Islannissa, Huippuvuorilla, Pohjois-Irlannissa, Skotlannissa, Sudeeteilla, Karpaateilla, Alpeilla, Apenniineilla ja Pyreneillä. Aasiassa lajia tavataan paikoitellen Pohjois-Siperiassa ja Keski-Aasian vuoristoseuduilla. Sinirikko on levinnyt myös Pohjois-Amerikkaan, jossa sitä kasvaa Kalliovuorilla ja Kanadan koillisosissa. Laji on tavanomainen myös Grönlannissa. Suomessa sinirikkoa esiintyy vain Enontekiön ja Utsjoen tuntureilla. Vain Enontekiön suurtuntureilla laji on Suomessa tavanomainen.
Elinympäristö.
Sinirikolle mieluisia kasvupaikkoja ovat Suomessa tuntureiden soraiset ja lietteiset puronvarret sekä lumenviipymäpaikat, kallioiden pengermät sekä valuvesihyllyt. Laji on kalkinvaatija.
Into Saxelin

Into Ilmari Saxelin (11. heinäkuuta 1883 Hämeenlinna – 25. toukokuuta 1927 Pariisi) oli suomalainen kuvanveistäjä.
Elämä.
Into Saxelinin isän Carl Otto Saxelin oli oluttehtailija ja äiti Saida Maria taiteellisesti lahjakkaasta Blåfieldien suvusta. Myös hänen setänsä Oskar Saxelin oli taiteilija. Saxelinin veljiä olivat kirjailija Jalmari Sauli ja professori Jonni Sauli. Saxelin opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa vuosina 1903–1905 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1908–1912.
Saxelin veisti useita nuoria miehiä ja naisia kuvaavia veistoksia. Opiskeluaikanaan Saxelin sai vaikutteita Auguste Rodinin töistä, mutta hänen omat teoksensa ovat tyyliltään lähempänä klassismia.
Saxelin kuoli kesken tuotteliaan luomisvaiheensa umpilisäketulehdukseen Pariisissa. Muistomerkiksi Helsingin Hietaniemen hautausmaalle valettiin pronssiin hänen oma veistoksensa "Etsijä", joka on sittemmin haudalta kadonnut.
Kanpur

Kanpur (, ) on Intian pohjoisen osavaltion Uttar Pradeshin suurin kaupunki. Se sijaitsee Gangesin varrella 80 kilometriä osavaltion pääkaupungista Lucknow’sta lounaaseen. Kaupungissa asui noin 2,8 miljoonaa ihmistä vuonna 2011. Kanpur on alueen teollisuuskeskus, liikenteen solmukohta ja kulttuurikeskus. 
Britit kehittivät Kanpuria (silloin nimellä Cawnpore) raja-asemaksi vuodesta 1801 alkaen. Vuoden 1857 Sepoykapinan aikana kapinalliset surmasivat Kanpurissa brittijoukkoja, joille on pystytetty muistomerkki.
Kanpur on yksi Intian suurimmista kaupungeista ja merkittävä maantie- ja rautatieliikenteen risteys.
Kanpurin lentoasema palvelee alueen lentoliikennettä. Kanpur Central on kaupungin päärautatieasema.
Kantakaupunki sijaitsee taajama-alueen pohjoisosassa, teollisuus enimmäksen länsiosassa.
WHO:n vuonna 2011 tekemän selvityksen mukaan Kanpur oli Intian toiseksi saastunein kaupunki, vain Ludhiana oli likaisempi. Delhi jäi kolmannelle tilalle.
Kanpurin yliopisto on perustettu 1966. Siellä on yli 450 000 opiskelijaa. Varsinaisen kampuksensa lisäksi se toimii 15 piirikunnassa eri puolilla osavaltiota.
Regulaattori

Regulaattori on tekniikassa käytettävä säädin. Regulaattori voi olla esimerkiksi hydraulinen, pneumaattinen tai elektroninen.
Elektroniikan regulaattorit.
Elektroniikassa regulaattorikytkentöjä käytetään muun muassa jännitteen ja sähkövirran vakavoimiseksi.
Jänniteregulaattori.
Jänniteregulaattori on elektroninen piiri, jonka tarkoitus on syöttää ennalta määrättyä tasajännitettä, joka on riippumaton lähtöön kytketyn kuorman virrasta, lämpötilasta ja reguloimattomasta syöttöjännitteestä.
Lineaarinen regulaattori.
Lineaarisen jänniteregulaattorin toiminta perustuu säädettävään jännitehäviöön ennen piirin syöttöä. Lineaariset regulaattorit voidaan jakaa kahteen luokkaan: sarjaregulaattoreihin ja shunttiregulaattoreihin. Sarjaregulaattoripiireissä jännite reguloidaan kuorman kanssa sarjaan kytketyn transistorin avulla. Transistori toimii säätövastuksena, joka säätyy takaisinkytketyn lähtöjännitteen mukaan. Shunttiregulaattorit perustuvat esimerkiksi zenerdiodin ominaisuuteen säilyttää vakiojännite piirissä. Shunttiregulaattorit ovat yleensä passiivisia ja yksinkertaisia sekä yleensä aina hyötysuhteeltaan huonoja. Lineaariset regulaattorit ovat yleisesti halpoja ja toimintavarmoja, mutta ne eivät sovellu suuritehoisiin sovelluksiin, sillä transistorin luodessa suuren jännitehäviön siinä kuluu paljon häviötehoa lämmöksi.
Hakkuriregulaattori.
Hakkuriregulaattorit perustuvat käämien induktanssin kykyyn säilöä energiaa. Hakkuriteholähteessä sisään tulevaa tasavirtaa katkotaan kytkimenä toimivana transistorilla suurella taajuudella, jolloin piirissä oleva kela vastustaa virran muutosta ja ylläpitää jännitettä. Koska hakkuripiiri on joko kokonaan johtavassa tilassa tai kytkettynä pois päältä, se kuluttaa erittäin vähän tehoa häviöihin. Hakkuriregulaattorit ovat hyötysuhteeltaan parempia kuin lineaariset regulaattorit ja niiden antojännite voi olla myös suurempi kuin tulojännite, toisin kuin lineaarisilla regulaattoreilla. Hakkurien haittapuolia ovat muun muassa virran nopean katkomisen aiheuttamat häiriöt ja piirien monimutkaisuus.
Virtaregulaattori.
Virtaregulaattori on jänniteregulaattoria vastaava piiri, jonka tarkoituksena on reguloida sähkövirtaa.
Monet virtaregulaattorit muistuttavat lineaarisia jänniteregulaattoreita, mutta niiden takaisinkytkentä säätyy virran eikä jännitteen mukaan. Virtaregulaattorit pitävät virran tasaisena säätämällä lähtönsä jännitettä.
Mašhad

Mašhad (; myös muodossa "Mashad", "Meshed", "Meshhed") on Iranin toiseksi suurin kaupunki yli 2,7 miljoonalla asukkaallaan (2011). Mašhad sijaitsee Kashaf-joen laaksossa lähellä Turkmenistanin rajaa, noin 850 kilometriä Teheranista itään. Se on Khorāsān-e Razavin provinssin pääkaupunki. Mašhad on myös yksi šiialaisuuden pyhimmistä kaupungeista.
Maantiede.
Mašhad sijaitsee maan itäosassa ja on siksi ollut perinteisesti naaourimaiden kanssa käydyn kaupan keskus.
Mašhad sijaitsee laaksossa kahden vuorijonon välissä, Kashaf-joen laaksossa. Vuorten rinteisiin on porattu tunneleita ja kanavia joidan avullla kaupunki saa pohjavettä. Metropolialue on alttiina maanjäristyksille.
Ilmastollisesti Mašhad on puoliaavikkoa. Talvella on pientä pakkasta, kesän korkeimmat lämpötilat ovat noin 35 astetta.
Historia.
Mašhad perustettiin noin vuonna 823, ja kaupungin nimi juontuu arabiasta ("mašhad-i-riza" on suomeksi "marttyyrikuoleman paikka"). Nimi viittaa šiialaisuuden kahdeksannen imaamin Alī al-Riḍā kuolemaan vuonna 818. Šiialaisten mukaan hänet myrkytettiin tuolla paikalla kalifi Al Ma'munin käskystä. Sitä ennen paikalla oli sijainnut Sanabadin kylä.
Imaami Alī al-Riḍān mausoleumi on tärkeä pyhiinvaelluskohde, jossa käy vuosittain yli 20 miljoonaa uskovaista. Kaupunkiin hyökkääjät ovat vaurioittaneet sitä usein, ja se on uudelleenrakennettu monta kertaa. Suurimman loistonsa se sai Safavidien hallitsijasuvun aikana.
Mašhad oli koko Iranin pääkaupunki Nadir Šahin aikana vuodesta 1736 vuoteen 1747.
Mašhadin väkiluku on kehittynyt seuraavasti: 
Liikenne.
Mašhadin kansainvälinen lentoasema palvelee sekä siviili- että sotilasliikennettä. 1. syyskuuta 2006 venäläisvalmisteinen Tupolev Tu-154 -matkustajakone suistui kiitotieltä laskeutuessaan Mašhadiin. Koneen 147 matkustajasta 29 kuoli.
Kaupungissa toimii metro ja kaksi kevytraitiotielinjaa.
Urheilu.
Kaupungilla on kolme jalkapallo joukkuetta: Siah Jamegan F.C., Shahr Khodro F.C. ja Abumoslem F.C..
Transkonduktanssi

Transkonduktanssi (tunnus gm) on elektroniikassa lähtevän sähkövirran ja tulevan jännitteen suhde. Transkonduktanssin yksikkö on siemens eli A / V (ampeeria / voltti). Samoin kuin konduktanssi on resistanssin käänteisarvo, transkonduktanssin pari on transresistanssi, joka on lähtevän jännitteen ja tulevan virran suhde.
formula_1
Aino Kassinen

Aino Lydia Kassinen () oli suomalainen selvänäkijä.
Lapsuus ja nuoruus.
Aino Kassinen syntyi keskoslapsena 13. joulukuuta 1900 Oulun maalaiskunnassa. Hänen isänsä Heikki Kassinen oli kivityömies ja äitinsä Maria ompelija. Lisäksi hänen perheeseensä kuului viisi siskoa ja yksi veli. Lapsena Aino viihtyi paljon omissa oloissaan aistien monia henkiolentoja, kuten menninkäisiä ja keijuja. Hän sai ensimmäiset näkynsä ennen kouluun menoa, jolloin hän ennusti muun muassa hääjuhlissa tapahtuneen surman. Aino opiskeli neljä vuotta kansakoulua ja muutti 17-vuotiaana Ouluun. Oulussa asuessaan hän oli kiinnostunut teatterista ja näytteli Oulun työväentalolla järjestetyissä teatteriesityksissä. Kassinen teki Oulussa asuessaan monia oikeiksi osoittautuneita ennustuksia ja hänestä tuli siellä paikallinen kuuluisuus.
Aikuisiällä hän etsi henkistä tietään eri hengellisistä yhteisöistä, kuten Pelastusarmeijasta, lestadiolaisista ja teosofeista.
Ura.
Kassinen työskenteli Oulussa muun muassa kotiapulaisena ja ompelijana kunnes muutti Helsinkiin 1930-luvulla. Helsingissä hän tutustui ennustaja Axel Ringströmiin, jonka luona kävi liikemiehiä ja poliitikkoja. Kassinen kertoi päässeensä näihin piireihin Suomen Ulkomaankauppaliiton toimitusjohtaja Jaakko Kahman myötä ja tavanneensa usein myös Suomen Pankin pääjohtajana vuosina 1924–1939 toimineen Risto Rytin.
Kassisen vastaanotolla Helsingissä kävi julkisuuden henkilöitä ja poliitikkoja. Kirjassa "Aino Kassinen kertoo" Kassinen väitti, että sotien aikana Mannerheim lähetti Mikael Gripenbergin kysymään häneltä tietoja. Kassinen kertoo myös ennustaneensa ystävälleen Bruno Nybergille Adolf Hitlerin Suomen vierailulla 1942 lentokoneeseen ilmenneen vian, joka johti lentokoneen osittaiseen syttymiseen tuleen.
Kassisen mukaan hänen oppilaitaan olivat muun muassa Vesa-Matti Loiri ja Pekka Siitoin.
Vuoden 2018 presidentinvaaleissa ehdokkaana ollut Pekka Haavisto esitti seitsemän minuutin puheen Yle TV1:n vaalitentissä. Yleisön tervehtimisen jälkeen Haavisto aloitti puheensa kertomalla Aino Kassisesta:
”Oma isoäitini asui aikanaan Helsingissä Lapinlahdenkadulla talossa, jossa hänellä oli hyvin kiinnostava naapuri. Hänen naapurinsa oli selvänäkijä, ennustaja Aino Kassinen. Isoäitini kertoi, että aina kun Suomessa tapahtui isoja asioita, suuria murroksia, niin sinne Lapinlahdenkadun ovelle alkoi tulla jonoa. Kun talvisota syttyi, siellä oli myöskin mustia autoja, diplomaattiautoja. Ihmiset tulivat kysymään, mitä tapahtuu heidän perheelleen, heidän läheisilleen? Mitä tapahtuu Suomelle? Mitä tapahtuu Euroopalle? Selvänäkijä omana selvänäön hetkenä[än], joka oli aamulla viiden ja seitsemän välillä, vastaili näihin kysymyksiin.”
Kassinen on haudattu Malmin hautausmaalle kortteliin 83, mutta hänen hautansa on sittemmin poistettu omaisten ollessa haluttomia jatkamaan haudan hoitokustannuksia.
Deathmatch Classic

Deathmatch Classic (lyhennettynä DMC) on Valve Corporationin kehittämä ja julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Se on tehty kunnianosoituksena id Softwaren "Quake"-pelille, sillä Valven oma GoldSrc-pelimoottori perustuu "Quaken" moottorille. Peli sisältää "Quaken" sisältäen alkuperäisen pelin deathmatch-kentät, aseet sekä nopeuden. Nykyään "Deathmatch Classic" alkaa olla kuoleva modi, sillä suurin osa pelaajista on siirtynyt muihin peleihin. Jäljellä on vielä kourallinen pelin faneja pitämässä peliä elossa.
Pelaaminen.
Pelaaminen muistuttaa erittäin paljon "Quakea". Peli säsältää innoituksensa alkuperäiset aseet ja varusteet, lukuun ottamatta kirvestä joka korvattiin "Half-Lifen" nimikkoaseella sorkkaraudalla. "DMC" imitoi "Quaken" ominaisuuksia kuten nopeaa liikkuvuutta käyttäen hyväksi bunny hop - ja racket jump -nimisiä pelitaktiikoita. Näitä käyttäessä pelaaja omaksuu erittäin nopean vauhdin.
Pelin tarkoitus on yksinkertaisesti ampua muita pelaajia ja kerätä sitä kautta pisteitä ennaltamäärättyjen aikarajojen ja pistemäärien sisällä.
Pelissä on useita kenttiä eli pelialustoja, joista toiset ovat vaativampia ja toiset helpompia. 
Kehitys.
Peli kehitettiin Valven kunnianosoituksena id Softwarelle.
Peli julkaistiin myöhemmin OS X ja Linux -alustoille.
Vanhus ja meri

Vanhus ja meri () on yhdysvaltalaisen Ernest Hemingwayn pienoisromaani vuodelta 1952. Teos on kirjailijan kuuluisimpia. Kirjassa kuvataan allegorisesti ihmisen ja luonnon, elämän ja sen vääjäämättömän päättymisen yhteyttä. Hemingway sai teoksesta Pulitzer-palkinnon vuonna 1953.
Juoni.
Tarina.
Vanha kuubalaiskalastaja Santiago ei ole saanut kalaa 84 päivään ja lähtee kalastamaan yksin kauas ulapalle. Koukkuun tarttuu suuri marliini, jota Santiago alkaa väsyttää kalan vetäessä venettä kauemmas avomerelle. Kala pyristelee kolme päivää, mutta lopulta Santiago saa surmattua kalan ja lähtee viemään sitä maihin veneensä reunaan sidottuna, mutta hait hyökkäävät ja syövät sen paluumatkalla miehen ponnisteluista huolimatta. Maihin päästessä kalasta on jäljellä vain luuranko.
Henkilöt.
Santiago asuu vaatimattomasti pienessä majassa. Hän on aiemmin toiminut kilpikonnalaivan tähystäjänä ja hänen suurena intohimonaan on amerikkalaisen baseballin seuraaminen. Erityisesti hänen esikuvansa on Joe DiMaggio. Santiago on taipuvainen filosofointiin ja näkee lopulta saamansa suuren kalankin inhimillisenä, tasaveroisena kilpakumppanina.
Santiagon ystävä ja oppipoika Manolin on erittäin uskollinen Santiagolle ja välittää tästä suuresti. Hän tuo vanhukselle ruokaa ja huopia yöksi sekä auttaa kalastusvälineiden kantamisessa. Isänsä tahdosta Manolin on siirtynyt toisen kalastajan oppiin. Hän kuitenkin kävi ensi kerran merellä Santiagon mukana.
Taustaa.
Romaanin päähenkilön esikuvana pidetään Kanariansaarilla syntynyttä ja Kuubaan muuttanutta Gregorio Fuentesia (1897–2002), josta tuli Hemingwayn "Pilar"-veneen kapteeni 1930-luvun lopulla.
Omega Centauri

Omega Kentauri tai NGC 5139 on tunnettu pallomainen tähtijoukko, joka kiertää Linnunrataa. Tähtijoukko on eteläisellä tähtitaivaalla Kentaurin tähtikuviossa, eikä se näy Suomessa. Eteläisen deklinaationsa, -47°29' takia se näkyy Etelä-Euroopassa.
Tämä tähtijoukko on pallomaisista tähtijoukoista kaikkein kirkkain. Tässä tähtijoukossa on muutama miljoona vanhaa tähteä, ja se on 17 000 valovuoden päässä maasta. Tähtijoukko peittää taivaasta 36,3' ja sen näennäinen kirkkaus on 3,68, se näkyy paljain silmin tähtenä ja on siksi saanut tähdelle tarkoitetun Bayerin nimen. Oletetaan, että tämäkin pallomainen tähtijoukko on entisen kääpiögalaksin ydin.
Tähtikuvio

Tähtikuvio (laajemmassa muodossaan asterismi) on muutaman tähden muodostama selvästi erottuva, yleensä pienehkö kuvio tähtitaivaalla. Tähtikuvion ja asterismin ero on se, että tähtikuvio sijaitsee yhdessä tähdistössä eli tähtitaivaan rajatulla alueella, mutta asterismi voi ulottua useamman tähdistön alueelle.
Tähtikuvion tähdet yhdistetään usein tähtikartoissa viivoin. Tosin piirtämistapa on usein kartanpiirtäjän oma valinta. Osa kartanpiirtäjistä pyrkii piirtämään tähtikuviot niin, että ne muistuttaisivat jollain tavalla kuvioon liittyvää mytologista hahmoa. Toiset kartanpiirtäjät suosivat taas geometrisiä muotoja.
Kirjo

Kirjo tarkoittaa kuvaannollisesti eri ilmenemismuotoja, kirjavaa moninaisuutta mutta myös konkreettisemmin seuraavia:
Willem-Alexander

Willem-Alexander Claus George Ferdinand (s. 27. huhtikuuta 1967) on Alankomaiden kuningas. Hän on Alankomaiden hallitsijana äitinsä, kuningatar Beatrixin seuraaja. Willem-Alexanderilla on kaksi veljeä, prinssi Johan Friso ja prinssi Constantijn.
Elämä.
Willem-Alexander avioitui Máxima Zorreguieta Cerrutin (sittemmin kuningatar Máxima) kanssa 2. helmikuuta 2002. Heillä on kolme lasta: kruununprinsessa Catharina-Amalia (s. 7. joulukuuta 2003), prinsessa Alexia (s. 26. kesäkuuta 2005) ja prinsessa Ariane (s. 10. huhtikuuta 2007).
Willem-Alexander oli Alankomaiden ensimmäinen miespuolinen kruununperillinen sitten Vilhelm III:n pojan Aleksanterin, joka kuoli 1884. Valtaan noustuaan hänestä tuli maan ensimmäinen miespuolinen hallitsija yli sataan vuoteen. Kuninkaaksi noustessaan hän päätti käyttää kaksoisnimeä Willem-Alexander eikä isoisoisoisänsä tavoin pelkkää ensimmäistä etunimeään, jolloin hänestä olisi tullut Vilhelm IV.
Willem-Alexanderilla on suomalaisia sukujuuria. Hänen edesmennyt isänsä, prinssipuoliso Claus van Amsberg, polveutui pommerilaisista Schlippenbachin kreiveistä, jotka olivat sotamarsalkka Nils Bielken ja tämän vaimon, Porin kreivittären Eeva Kustaantytär Hornin nuoremman tyttären jälkeläisiä. Eeva Hornin isänisänisä oli Kankaisten ritari Henrik Klaunpoika Horn, joka oli Vehkalahden Salmenkylän Kirstin poika.
Vuonna 2017 Willem-Alexander paljasti että hän on toiminut epäsäännöllisesti perämiehenä KLM Cityhopperille 21 vuotta lentäen Fokker 70 -konetta. Nykyään hän lentää Boeing 737 -koneita KLM:lle. Ennen paljastusta hänen tiedettiin myös lennättäneen kuningasperhettä edustusmatkoilla. 
Vuonna 2023 kuningas pyysi maansa puolesta anteeksi Alankomaiden roolia orjuuden osalta. Alankomaat on myös tämän jälkeen alkanut palauttaa entisistä siirtomaista varastettuja kulttuurihistoriallisesti arvokkaita esineitä.
Kunnianosoitukset.
Alankomaalaiset.
Lähde:
Ulkomaalaiset.
Lähde:
Aristobulos Kassandreialainen

Aristobulos (, ; kuoli vuoden 301 eaa. jälkeen) oli makedonialainen historioitsija. Hän seurasi Aleksanteri Suuren mukana tämän sotaretkellä Persiaa vastaan. Hän kirjoitti myöhemmin Aleksanterin elämäkerran, joka kuitenkaan ei ole säilynyt nykypäivään. Historioitsija Arrianos käytti Aristobuloksen teosta kirjoittaessaan oman Aleksanteri Suuren elämäkerran. Arrianoksen muuita lähteitä olivat Ptolemaioksen kirjoittama Aleksanterin elämäkerta ja Nearkhoksen "Indike". 
Ollessaan Persiassa Aleksanteri määräsi Aristobuloksen korjaamaan Kyyros Suuren haudan, joka oli vaurioitunut. Aristobuloksen ei mainita missään lähteissä ottaneen osaa sotatoimiin. Hän alkoi kirjoittaa Aleksanterin elämäkertaa jo Intian sotaretken aikana. Aleksanterin kuoleman jälkeen hän asui luultavasti Aleksandriassa.
Kivesjärvi

Kivesjärvi on kylä ja rautatieasema Paltamossa samannimisen järven rannalla, valtatien 22 sekä Oulu–Kontiomäki-rautatien varrella. Asukkaita on noin 80. Kivesjärven kylä valittiin Vuoden kyläksi vuonna 1993.
Kivesjärvellä toimi 1990-luvun alkuun saakka Kivesvaaran laskettelukeskus. Kivesvaaralla on matkailutoimintaa nimellä Jättiläisenmaa, ja siihen liittyy edelleen vaaramaiseman ohella kivinäyttely.
Kansalaistoiminta.
Kyläyhdistyksen ohella Kivesjärvellä toimii aktiivisesti Kivesjärven kehittämisyhdistys ry, jonka tavoitteena on matkailullisesti kehittää Kivesjärven kylää ja lähiympäristöä.
Kivesjärven rautatieasema.
Kivesjärven rautatieasema sijaitsee valtatien varressa kylän laitamilla. Nykyisin VR:n henkilöjunat eivät pysähdy Kivesjärvellä matkustajien ottoa tai jättöä varten. Kivesjärven liikennepaikka on miehittämätön junakohtauspaikka, jota ohjataan kaukokäytöllä Oulusta. Asemarakennus on nykyisin asumiskäytössä.
Feynmanin polkuintegraali

Polkuintegraalit ovat fyysikko Richard Feynmanin esittelemä ajatustapa, jossa hiukkasen ei ajatella siirtyvän yhtä tiettyä reittiä paikasta toiseen, vaan hiukkanen näyttäisi kulkevan kaikkia mahdollisia reittejä yhtä aikaa. Näihin lukeutuvat myös ne reitit, joissa aika kulkee takaperin, sekä ne, joissa hiukkanen jää kiertämään silmukkaa ajassa. 
Feynmanin polkuintegraalireitit ilmaistaan kahdella luvulla, joista toinen ilmaisee hiukkasta kuvaavan aallon voimakkuutta ja toinen sen huipun sijaintia. Todennäköisyys hiukkasen siirtymiselle paikasta toiseen saadaan laskemalla yhteen kaikkien mahdollisten reittien aallot. Käytännössä isommat kappaleet liikkuvat kuitenkin yhtä reittiä kerrallaan, koska monista hiukkasista koostuvalla kappaleella reitit kumoavat toisensa ja vain yksi jää jäljelle. Polkuintegraalien kuvakulmasta virtuaalihiukkaset näyttävät olevan yksi ja sama hiukkanen, joka kiertää polkuintegraalissa ympyrää ajan suhteen.
Revonlahti

Revonlahti () on entinen Suomen kunta. Revonlahden naapurikunnat olivat Pattijoki, Siikajoki, Lumijoki, Paavola ja Liminka.
Historia.
Revonlahden kunta erotettiin Siikajoen kunnasta vuonna 1930 ja yhdistettiin 1973 Paavolan kunnan kanssa Ruukin kunnaksi. Vuonna 2007 Ruukin ja Siikajoen yhdistyessä siitä tuli jälleen osa Siikajoen kuntaa. Revonlahden kirkko on vuodelta 1775. Suomen sodassa 27. huhtikuuta 1808 käydyn Revonlahden taistelun kunniaksi on pystytetty L. Kallisen veistämä muistomerkki vuonna 1935.
Kyliä.
Vuosien 1960 ja 1970 taajamarajausten mukaan Revonlahdella ei ollut taajamia, mutta Paavolan Ruukin taajama ulottui kolmen asukkaan verran Revonlahden puolelle. Nykyisin Revonlahden kirkonkylä määritellään kuitenkin taajamaksi.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Revonlahden väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Hepoköngäs

Hepoköngäs on Suomen korkeimpia luonnonvaraisia vesiputouksia ja vuonna 1956 perustetun Hepokönkään luonnonsuojelualueen tunnetuin nähtävyys. Sen putouskorkeudeksi mainitaan yleensä 24 metriä. Suomen korkein vesiputous Korkeakoski on 12 metriä korkeampi. Maanmittauslaitoksen karttojen mukaan Hepokönkään korkeus on alle 20 metriä, sillä putous sijaitsee korkeuskäyrien 175 m ja 195 m välissä. Hepoköngäs sijaitsee Heinijoessa noin 16 kilometriä Puolangan keskustasta Hyrynsalmen suuntaan. Heinijoki on osa Kiiminkijoen latvavesistöä ja saa alkunsa Haukijärvestä läheltä Hyrynsalmen ja Puolangan rajaa. 
UKK-reitti Puolanka–Hyrynsalmi kulkee Hepoköngästä sivuten, ja Hepokönkäällä reitistä haarautuu myös osuus Paljakalle.
Hepokönkäästä on valmistettu pienoismalli, joka sijaitsee Paljakka-talossa. Pienoismallin on valmistanut Suomussalmen kunnan "Vaihtoehtona työ" -projekti.
Jokipohja

Jokipohja on Tampereen 26. kaupunginosa. Se muodostaa Nekalan ja Vihiojan kanssa Nekalan alueen. Jokipohja rajoittuu pohjoisessa Iidesjärveen, idässä Muotialaan, etelässä Veisuun sekä lännessä Jokipohjantiehen jonka toisella puolella on Vihiojan kaupunginosa. Kaupunginosassa sijaitsee Nekalan siirtolapuutarha, jonka suunnitelman Tampereen kaupunginvaltuusto hyväksyi vuonna 1932.
Jokipohja on alun perin ollut Hatanpään kartanon peltoalue. Jokipohjan torppa mainitaan vuonna 1837, ja saman nimisiä torppia on seudulla ollut muitakin. Torpparit suorittivat kartanoon päivätyötä eli taksvärkkiä, ja sen perusteella kadunnimistö perustuu kartano- ja torppa-aihepiiriin. Jokipohjassa sijaitsevat myös jatkosodan aikana rakennetut niin kutsutut Asevelikylä ja Ruotsalaiskylä, joiden talojen suunnitteluun osallistui muiden muassa akateemikko Alvar Aalto. Suomen Aseveljien Liiton rakennuttamaan Asevelikylään kuului 13 Aallon suunnittelemaa taloa, joissa kussakin oli kaksi keittiön ja kahden huoneen asuntoa. Vuonna 1943 käyttöön vihityn Asevelikylän ensimmäiset asukkaat olivat sotainvalideja ja sotaleskiä perheineen. Kaupunginosan ensimmäinen osa-asemakaava vahvistettiin vuonna 1939 alueen länsiosalle.
Hristo Stoitškov

Hristo Stoitškov Stoitškov (, s. 8. helmikuuta 1966 Plovdiv, Bulgaria) on bulgarialainen entinen jalkapalloilija ja valmentaja.
Häntä pidetään yhtenä 1990-luvun parhaista pelaajista. Vasenjalkaisessa Stoitškovissa yhdistyi niin lahjakkuus, temperamentti kuin päättäväisyyskin.
Ura.
Suuren yleisön tietoisuuteen Stoitškov nousi viimeistään vuoden 1994 MM-kilpailuissa, joissa Bulgaria eteni sensaatiomaisesti välieriin asti. Stoitškov itse jakoi turnauksen maalikuninkuuden Oleg Salenkon kanssa kuudella maalillaan. Samana vuonna hänet valittiin Euroopan parhaaksi jalkapalloilijaksi.
Uransa Stoitškov aloitti TsSKA Sofian riveissä. Vuonna 1990 hän teki TsSKA:ssa 39 maalia ja voitti Euroopan sarjojen parhaalle maalintekijälle jaettavan Kultaisen kengän. Tämän kauden jälkeen Stoitškov siirtyi Barcelonaan, jossa hän voitti neljä Espanjan-mestaruutta ja yhden Euroopan cupin ennen siirtymistään Parmaan vuonna 1995. Hän pelasi siellä kuitenkin vain yhden kauden, kunnes hän palasi jälleen Barcelonaan. Hän voitti siellä vielä viidennen Espanjan-mestaruutensa sekä Cup-voittajien cupin.
Vuonna 1998 Stoitškov alkoi jäähdytellä ja palasi kasvattajaseuraansa TsSKA:han. Tämän jälkeen hän pelasi lisäksi Saudi-Arabiassa al-Nassrissa, Japanissa Kashiwa Reysolissa sekä Yhdysvalloissa Chicago Firessa ja D.C. Unitedissa.
Pelaajauransa jälkeen Stoitškov on siirtynyt valmennustehtäviin ja vuoden 2004 EM-kilpailujen jälkeen hän aloitti Bulgarian maajoukkueen peräsimessä. Pelaajana hän edusti maajoukkuetta 83 kertaa ja teki 37 maalia.
10. huhtikuuta 2007 Stoitškov siirtyi espanjalaisen Celta Vigon valmentajaksi. Pesti Celta Vigossa päättyi kuitenkin lyhyeen ja Stoitškov sai potkut jo lokakuussa.
Kesäkuussa 2009 hän siirtyi eteläafrikkalaisen Mamelodi Sundownsin päävalmentajaksi. Hän johdatti seuran Etelä-Afrikan liigassa toiseksi ja hävisi mestaruuden vain pisteellä Supersport Unitedille. Maaliskuussa 2010 ilmoitettiin, ettei Stoitškov jatka seurassa.
Tammikuussa 2012 Stoitškov palasi valmennustehtäviin kotimaahansa PFK Liteks Lovetšin uutena päävalmentajana. Hänen johdollaan Liteks sijoittui Bulgarian liigassa kahdesti perättäin viidenneksi. Kesäkuussa 2013 Stoitškov siirtyi talousvaikeuksien kanssa painivan TsSKA Sofian päävalmentajaksi. Muutama päivä myöhemmin hänet nimitettiin myös seuran puheenjohtajaksi. Hän kuitenkin erosi epäluottamustilan vuoksi tehtävistään jo heinäkuun alussa.
Massachusetts Institute of Technology

Massachusetts Institute of Technology eli MIT on teknillinen korkeakoulu Cambridgen kaupungissa Yhdysvalloissa Massachusettsissa. MIT tunnetaan ennen kaikkea luonnontieteiden ja tekniikan opetuksesta sekä tutkimuksesta, mutta yliopistossa opetetaan myös humanistisia ja yhteiskuntatieteitä, taloustiedettä, johtamista ja filosofiaa. Ajatuksen vuonna perustetun 1861 yliopiston perustamisesta esitti William Barton Rogers.
MIT on arvioitu maailman parhaaksi yliopistoksi vuosina 2012–2020. Riippuen arviosta, MIT on sijoittunut maailman viiden parhaan yliopiston joukkoon vuodesta 2000. Erityisesti MIT:n teknillinen tiedekunta ja yhteiskuntatieteellinen tiedekunta on arvioitu monissa tutkimuksissa maailman ja Yhdysvaltojen parhaimmiston joukkoon.
MIT:llä on läheiset suhteet kaikkiin Bostonin alueella sijaitseviin yliopistoihin, mutta varsinkin Harvardin yliopistoon. MIT:llä ja Harvardilla on monia yhteisiä tutkimuslaitoksia, ja kummankin yliopiston oppilailla on oikeus opiskella toisessa yliopistossa ilman lukukausimaksuja.
MIT:ssä opiskelee enemmän jatko-opiskelijoita kuin perusopiskelijoita. Vuonna 2006 naisia oli 43 prosenttia kaikista perusopiskelijoista ja 29 prosenttia jatko-opiskelijoista. Samana vuonna MIT:n opiskelijoita oli kaikista Yhdysvaltojen osavaltioista ja 110:stä muusta maasta. Ulkomaalaisia opiskelijoita on enemmän jatko-opiskelijoina kuin perusopiskelijoina. Vuonna 2019 sisäänpääsyprosentti oli 6,7 prosenttia.
Yliopistosta ovat valmistuneet muun muassa Kofi Annan ja Buzz Aldrin. Suurin osa Nasan astronauteista on valmistunut MIT:stä. MIT:stä valmistuneet ovat myös perustaneet tunnettuja yrityksiä, kuten Intel, McDonnell Douglas ja Texas Instruments. MIT:ssä on opiskellut tai opettanut 98 Nobel-palkinnon saanutta, 79 MacArthur-palkinnon saanutta ja 15 Turing-palkinnon voittajaa.
OpenCourseWare (OCW) on MIT:n verkossa julkaisema koulutusmateriaali.
Merkittäviä töitä.
Project MAC.
Project MAC oli yhteistyöhanke, jonka tavoitteena oli kehittää osituskäyttöjärjestelmä. Projekti aloitettiin vuonna 1963 DARPAn rahoituksella. Projekti johti Multics-käyttöjärjestelmän kehitykseen.
Project Athena.
Project Athena oli 1980-luvulla IBM:n, MIT:n ja DEC:n yhteisprojekti, jossa alkunsa saivat muun muassa X Window System ja Kerberos. Virallisesti projekti päättyi vuonna 1991.
Muita projektin ohjelmistoja olivat muun muassa Hesiod-nimipalvelu (perustui BIND-ohjelmistoon) ja Zephyr-pikaviestiohjelma.
RSA.
MIT sai RSA:ta koskevan patentin Yhdysvalloissa vuonna 1983.
Rehtorit.
Seuraavat henkilöt ovat toimineet MIT:n rehtoreina:
Nearkhos

Nearkhos (, ; noin 360–300 eaa.) oli antiikin kreikkalainen merimies ja historioitsija. Hän oli Aleksanteri Suuren lapsuudenystävä ja seurasi tämän mukana Persiaan ja Intiaan. Hän kirjoitti Intiasta ja Intian valtamerellä tekemästään matkasta kertovan kirjan "Indike". Tämä kirja ei ole säilynyt, mutta Arrianos käytti sitä kirjoittaessaan omaa Intiasta kertovaa kirjaansa.
Kurpitsa

Kurpitsa eli satokurpitsa ("Cucurbita pepo") on kurpitsoihin ("Cucurbita") kuuluva köynnöskasvi, joka on kotoisin Keski-Amerikasta. Kasvin hedelmää käytetään ruoka-aineena ympäri maailman. Siemenistä voidaan puristaa ruokaöljyä, tai ne syödään sellaisenaan. Nykyään kurpitsaa viljellään maailmanlaajuisesti. Kurpitsan päätuottajamaat ovat Venäjä, Turkki, Balkanin maat, Kiina ja Meksiko.
Kuvaus.
Kurpitsakasvi voi olla 10 metriä pitkä. Se on yksivuotinen kurkun ja melonin sukulaiskasvi. Kurpitsan hedelmä on 30–80 senttimetriä pitkä, yleensä pallomainen, mutta esimerkiksi monilla kesäkurpitsalajikkeilla se on pitkänomainen. Hedelmä voi olla lajikkeesta riippuen monen värinen. Maailman suurimman kurpitsan massa on ollut yli 1 200 kg.
Lajikkeiden ryhmittely.
Kurpitsalajikkeet voidaan jakaa seuraaviin ryhmiin:
Juolukka

Juolukka eli taigajuolukka ("Vaccinium uliginosum") on puolukoiden ("Vaccinium") sukuun kuuluva kanervakasvi (Ericaceae). Sen marjoja voidaan käyttää ravinnoksi.
Ulkonäkö.
Juolukka on varpu, joka voi kasvaa jopa metrinkorkuiseksi, mutta tavallisemmin 30–50 cm korkeaksi. Yleensä kasvusto on helposti huomattavissa muita kasveja korkeampana ja hankalakulkuisena ryppäänä.
Juolukka ei nimestään huolimatta ole sekoitettavissa puolukkaan, mutta mustikkaan kyllä. Satunnainen marjastaja ei välttämättä huomaa eroa mustikan ja juolukan välillä, ellei maista. Mustikasta juolukan erottaa vaaleampien versojen ja ”rikkinäisemmän” pään perusteella, ja kun mustikka on ympäriinsä tasainen, on juolukassa taas havaittavissa ristin muotoinen pääty. Juolukan varsi on vaalean puun värinen ja puisempi mustikkaan verrattuna. Marjan mehu on väritöntä, kun se mustikalla taas on sinipunaista. Kukinto on valkoinen tai lievästi punertava, ruukkumainen.
Levinneisyys.
Juolukka on yleinen kasvi koko pohjoisella pallonpuoliskolla tundralla ja lauhkean vyöhykkeen pohjoisosassa, niin Euraasiassa kuin Pohjois-Amerikassa. Paikoin sen levinneisyysalue ulottuu etelämmäskin varsinkin rannikoilla ja vuoristoissa. Juolukka kasvaa hyvin yleisenä koko Suomessa.
Helpoiten juolukoita löytyy kosteilta metsäisiltä soilta eli rämeiltä. Kalliometsien pienissä suopainanteissa kasvaa usein suuria juolukkayhdyskuntia. Kankaalla kasvaa usein runsaasti juolukkaa, mutta se marjoo kunnolla vain sateisina kesinä.
Käyttö.
Maultaan juolukka on mieto, eikä ole mustikan veroinen siinä suhteessa. Satoisana lajina sitä kannattaa kuitenkin kerätä ja valmistaa tuoremehua survomalla marjat ja lisäämällä vettä ja sokeria. Tuore juoma ei säily kauan. Mehumaijalla saa erinomaista mehua lisäämällä juolukan sekaan esimerkiksi mustikkaa, puolukkaa tai muita marjoja. Juolukan (26,2 mg/100 g) marja sisältää runsaasti C-vitamiinia, jopa moninkertaisesti mustikkaan (7,2 mg/100 g) verrattuna. 
Juolukka on vähän hyödynnetty luonnonmarja ja sitä on aikaisemmin pidetty jopa myrkyllisenä.
Jokijärvi (Taivalkoski)

Jokijärvi on Taivalkosken kunnassa sijaitseva kylä. Kylä sijaitsee noin 20 kilometrin päässä kirkonkylältä valtateiden 20 ja 5 välisellä yhdystiellä 8400, samannimisen järven rannalla.
Jokijärvi toimi vuosina 1868–1884 omana kuntanaan. Jokijärven Hiltukankaalla sijaitsi myös Taivalkosken ensimmäinen kirkko vuodesta 1847 vuoteen 1877, jolloin se siirrettiin Taivalkosken kirkonkylälle. Kirkko paloi kirkonkylässä 1925.
Nykyisin kylässä asukkaita on noin 350. Kylällä toimii vuonna 1998 perustettu Jokijärven kyläseura.
Jokijärvi on tullut kuuluksi kirjailija Kalle Päätalon kotikylänä, jota hän kuvaa laajassa omaelämäkerrallisessa romaanisarjassaan "Juuret Iijoen törmässä". Päätalon lapsuudenkoti, Kallioniemi, sijaitsee järven etelärannalla.
Jokijärven kylätalolla sattui 22. maaliskuuta 2025 ampumatapaus, jossa mies ampui toista miestä haulikolla. Uhri menehtyi haavoihinsa.
Jenny Thompson

Jennifer Elisabeth "Jenny" Thompson (s. 26. helmikuuta 1973 Dover, New Hampshire, Yhdysvallat) on yksi olympiahistorian menestyksekkäimmistä urheilijoista. Hän voitti uinnissa yhteensä 12 mitalia: 8 kultaa, 3 hopeaa ja yhden pronssin. Thompson edusti maatansa vuosien 1992, 1996, 2000 ja 2004 kesäolympialaisissa.
Thompson valittu Yhdysvalloissa vuoden uimariksi vuonna 1993 ja 1998. "Sports Illustrated" rankkasi hänet 62. parhaimmaksi naisurheilijaksi vuonna 1999 tekemässään kyselyssään.
Ad-Aware

Ad-Aware on alun perin saksalaisen ja myöhemmin Ruotsiin siirtyneen Lavasoft-tietoturvayrityksen luoma monikielinen vakoilu- ja mainosohjelmien valvonta- ja poisto-ohjelma. Ohjelmasta on saatavilla sekä kaupallinen että ilmainen versio. Ohjelmalla voi tarkastaa tietokoneen muistin, rekisterin, kiintolevyn, sekä irrotettavat ja optiset asemat aggressiivisten mainonta- ja haittaohjelmien varalta. 
Yrityksen nimi on nykyään Adaware, ja sen pääkonttori on Kanadassa Montrealissa. Ohjelmasta on huhtikuussa 2018 olemassa versio 12.
Ad-Aware SE 6.0 oli viimeisin versio johon oli saatavilla virallinen suomenkielinen kielipaketti Lavasoftin sivulla.
Tuotteet.
Kaikki versiot sisältävät työkalut vakoiluohjelmien, virusten, sekä rootkit-lisäkkeiden etsimiseen ja poistamiseen. Maksulliset versiot sisältää "Ad-Watch"-apuohjelman, joka pystyy tarkistamaan ohjelmat reaaliajassa ja myös estämään vakoiluohjelmien sekä haittaohjelmien tarttumista koneeseen.
Vuonna 2008 Ad-Aware sai sisäänsä Aviran moottorilla varustetun virustorjuntaohjelmiston, joka myöhemmin korvattiin Bitdefenderin moottorilla.
Menestyminen.
Ad-Awaren Free versiota on ladattu yli 388 miljoonaa kertaa Download.com ja 450 miljoonaa kertaa Lavasoft.com sivustojen kautta.
Vuonna 2013 PCmag.com-sivuston testissä Ad-Awaren ilmaisversio sijoittui AVG:n kanssa jaetulle ykkössijalle ilmaisten virustorjuntaohjelmien tesissä.
Uhripuu

Uhripuu tai Pitämyspuu (muita nimityksiä aljopuu, lyylityspuu, pihapuu, kartanopuu ja elättipuu) on niin Länsi- kuin Itä-Suomessa pihapirissä ollut uhripaikka. Länsi-Suomessa uhrattiin yleensä esivanhemmille eli vainajille, itä-Suomessa puolestaan uhrattiin maan haltialle tai luonnon elinvoimaa ylläpitäville jumalille. Suomessa ja Virossa uhripuita oli usein pyhissä lehdoissa. Usein pihapuut ovat olleet pyhiä. Uhripuuperinne tunnetaan myös muiden itämerensuomalaisten ja volgansuomalaisten kansojen keskuudessa. 
Uhripuille annettiin tyypillisesti säännöllinen uhri. Syksyllä kekrin ja sadonkorjuun aikaan puun juurelle kannettiin ensimmäiset jyvät tai kun lehmä alkoi lypsää alkukesästä, annettiin puulle ensimmäiset maitopisarat. Uhrieläimen, yleensä lampaan lihat syötiin itse, mutta sen luut vietiin puun alle. Pitämyspuita oli tavallista muistaa myös eri vuodenaikoina ajankohdan tuoreilla ruuilla. Niille saatettiin uhrata myös ongelmatilanteissa, esimerkiksi lehmän sairastuessa. 
Uhripuuna saattoi olla niin havu- kuin lehtipuukin. Lehtipuut yhdistettiin usein elämään ja havupuut kuolemaan. Usein uhripuiksi mainittuja puita ovat olleet kuusi, koivu ja pihlaja. Pitämyspuun oksan katkeaminen katsottiin usein kuoleman enteeksi, ja puun kaatuminen kertoi talon häviöstä. Uhripuiden kaatamista vältettiin, koska uskottiin puun kiroavan kaatajan mielisairaaksi tai raajarikoksi.
Historia.
Puihin liittyvä uhrikäytäntö tunnettiin vielä 1900-luvun alussa itä-Suomessa. Kirkollisissa asiakirjoissa 1600- ja 1700-luvuilla pitämyspuista kirjoitetaan paheksuvasti ja niiden kaatamisista mainitaan. 1700-luvulta on säilynyt useita lähteitä joissa kerrotaan uhripuiden järjestelmällisestä hävittämisestä. Esimerkiksi toukokuussa 1746 Rantasalmen piispantarkastuksen yhteydessä annetussa tiedonannossa kerrotaan, että muutamilla miehille maksettiin palkkaa, jotta he kaataisivat talojen piirissä kasvavat uhripuut.
Vielä vuonna 1827 Karjalan eteläisimmillä metsäseuduilla uhrikuusia oli vielä jokaisella talolla. Helsingin Laajasalon Yliskylässä on tiettävästi ainoa pääkaupunkiseudulla säilynyt pyhä uhripuu. Se on alun perin sijainnut paikallisen talon pihassa, mutta on nykyään kerrostalojen ympäröimä.
Tapionpöytä.
Myös tapionpöydillä on merkittävä asema suomalaisessa muinaisuskossa, ja niille on viety uhreja metsän kuninkaalle Tapiolle. Tutkija Martti Haavion mukaan tapionpöytä saattoi myös olla hyvin matala ja leveä kataja. Myös Sakari Paulaharjun mukaan tapionpöytää on pidetty perinteisenä metsänhaltijan palvontapaikkana, jolle asetettiin metsälle annettavia lahjoja. Puolestaan Uno Harva on kirjoittanut, että linnustettaessa sille voitiin viedä ensimmäiseksi saatu lintu, joka keitettiin höyhenineen. Haavio on todennut, että puille voitiin viedä myös varsoneen tamman jälkeiset, jotta varsa osaisi aina palata kotiinsa.
Höyrylaiva Ville

Höyrylaiva Ville () oli ensimmäinen Mikki Hiiri -piirroselokuva, jossa oli synkronoitu ääniraita. Huolimatta yleisestä uskomuksesta, kyse ei kuitenkaan ole ensimmäisestä synkronoidun ääniraidan omaavasta elokuvasta. Vuosia ennen "Höyrylaiva Villen" julkaisua Max Fleischer työskenteli piirroselokuvien kanssa, joihin oli lisätty synkronoidut ääniraidat. "Höyrylaiva Villessä" käytetyt äänet ja musiikki on tahdistettu kuvaan piirrettyjen merkkien avulla. Musiikin kokosi Wilfred Jackson, ja hän käytti tuttuja kansansävelmiä. Elokuvan ensi-ilta oli 18. marraskuuta 1928.
Tämä oli myös Mikki Hiiren kolmas esiintyminen ja ensimmäinen laajaan levitykseen päässyt Mikki-animaatio. Elokuvan nimi viittaa Buster Keatonin komediaan "Steamboat Bill, Jr." eli "Laivakalle nuorempi" (1928).
Tekijänoikeus.
Elokuva vapautui Yhdysvalloissa tekijänoikeuksista 1. tammikuuta 2024 kun tuli kuluneeksi 95 vuotta elokuvan julkaisuvuodesta. Mikki Hiiri oli vapautua tekijänoikeuksista jo vuonna 2004, mutta Disney lobbasi 1990-luvulla Yhdysvalloissa tekijänoikeuksien suoja-ajan pidentämistä 20 vuodella ja vuonna 1998 astui voimaan uusi laki joka sai myös kutsumanimen "Mikki Hiiren suojelulaki".
17 republikaanien kongressiedustajaa allekirjoitti huhtikuussa 2022 yhteisen kirjeen The Walt Disney Companyn toimitusjohtaja Bob Chapekille, jossa he ilmoittivat etteivät aio tukea minkäänlaista tekijänoikeuksien suoja-ajan pidentämistä vastalauseena Disneyn Yhdysvalloissa ajamalle "woke-ideologialle". Tänä päivänä "Höyrylaiva Ville" on vapaasti katsottavissa verkosta. Elokuva on myös listattu Kongressin kirjaston Kansallinen elokuvaluetteloon, joka koostuu elokuvista, joilla on "pysyvä merkitys Yhdysvaltojen kulttuurille ja heijastavat maata kansakuntana".
Elokuva.
Elokuvan tekijänoikeudet ovat rauenneet, ja elokuva on tässä vapaasti katsottavissa.
Kultasateet

Kultasateet eli kultasadepensaat ("Laburnum") on hernekasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Suvun luonnonvarainen kasvualue sijaitsee Etelä-Euroopassa.
Kuvaus.
Kultasateet ovat kesävihantia yksikotisia pensaita tai pieniä puita. Pituus on 2–10 metriä. Lehdet kasvavat kierteisesti ja ne ovat pitkäruotisia. Lehtilapa on kolmilehdykkäinen. Lehdykät ovat 3–8 cm pitkiä, soikeita ja melkein ruodittomia. Kukinto on riippuva latvaterttu. Kukat ovat kaksineuvoisia ja teriö keltainen. Hedelmä on palko.
Käyttö.
Suomessa kultasateita viljellään koristeellisuutensa vuoksi suojaisilla kasvupaikoilla maan eteläosissa. Parhaiten menestyvä laji on kaljukultasade. Kukinta-aika on kesä–heinäkuussa.
Kultasateilla koko kasvi ja etenkin sen siemenet ovat hyvin myrkyllisiä. Tarhakultasateella ei kehity siemeniä tai siemenmuodostus on heikkoa.