tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tsingy de Bemarahan luonnonsuojelualue

Tsingy de Bemarahan luonnonsuojelualue sijaitsee Madagaskarin Melakyn alueella, saaren länsiosassa. Siellä on karstikallioita, hyvin säilynyttä mangrovemetsää ja uhanalaisia puoliapinoita. Alue on osa UNESCOn maailmanperintöä jo vuodesta 1990. Unescon statuksen saamisen jälkeen puistoa on laajennettu, ja sen eteläosassa pääsevät vierailijat käymään. Pohjoisosa on tiukemmin rauhoitettu.
Puisto on saanut nimensä tsingyistä eli terävistä kalkkikivilohkareista. Suurimmat niistä ovat 50 metriä korkeita. Tsingyjen välissä on rotkolaaksoja, joissa kasvit ja eläimet ovat saaneet elää rauhassa.
Torsten von Essen

Torsten Harald Edvard von Essen (13. tammikuuta 1892 Jepua – 3. huhtikuuta 1918 Tampere) oli suomalainen jääkäriluutnantti, joka kaatui Tampereen taistelussa Suomen sisällissodassa. Von Essenin vanhemmat olivat asemapäällikkö Edvard Vilhelm von Essen ja Agnes Amanda Nordgren. Hän kävi viisi luokkaa Vaasan suomalaista reaalilyseota ja oli harjoittelijana Mäntän paperitehtaassa.
Von Essen kirjautui Saksaan jääkäripataljoona 27:ään Lockstedtin leirille 4. komppaniaan 13. tammikuuta 1916. Hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan Saksan itärintamalla Misse-joen, Riianlahden ja Aa-joen taisteluissa. Hän suoritti Libaussa sotakoulun B-kurssin. Suomeen hän palasi jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918 Vaasaan.
Suomen sisällissodassa von Essen palveli 4. jääkäripataljoonassa sekä myöhemmin myös 6. jääkäripataljoonassa, jonka riveissä hän kaatui Tampereen valtauksessa.
von Essen ylennettiin Hifsgruppenführeriksi 1. lokakuuta 1916, Gruppenführeriksi 4. lokakuuta 1917, ja luutnantiksi 11. helmikuuta 1918.
Kuollessaan hän oli naimaton ja kirjoilla Helsingin eteläisessä ruotsalaisessa seurakunnassa. Hänet on haudattu von Essenin perhehautaan Jepualle.
Herbert af Forselles

Adolf Herbert Alexander af Forselles (28. elokuuta 1895 Helsingin pitäjä – 10. maaliskuuta 1918 Kuhmoinen) oli Suomen sisällissodassa valkoisten puolella kaatunut suomalainen jääkäriluutnantti.
Af Forselles kirjautui Saksaan jääkäripataljoona 27:ään Lockstedtin leirille 4. syyskuuta 1915. Hänen johtamansa rakuunajoukkue osallistui Kuhmoisten taisteluun, jossa hän kuoli luodin lävistettyä hänen sydämensä. Hänen sanottiin juuri ennen kuolemaansa kohottaneen miekkansa joukkueen kärjessä huutaen "eteenpäin rakuunat". Kuollessaan af Forselles oli naimaton ja kirjoilla Espoossa. Hänet on haudattu Helsingin vanhalle luterilaiselle hautausmaalle.
Kunniamerkeistä af Forselles sai neljännen luokan vapaudenristin, vapaussodan muistomitalin ja jääkärimerkin.
Jüri Vilms

Jüri Vilms () oli virolainen toimittaja, valtiomies ja juristi. Vilms oli Viron työpuolueen (Tööerakond) perustajia ja johtajia. Vilms surmattiin epäselvissä olosuhteissa Suomessa sisällissodan aikana.
Elämä.
Vilms valmistui lakiopinnoista Tartossa vuonna 1911 ja pyöritti omaa lakitoimistoa Tallinnassa vuoteen 1917 saakka. Poliittisen uransa hän aloitti vuonna 1917 julkaisten artikkeleja Päevalehtessä ja ollen mukana perustamassa Viron radikaalisosialistista puoluetta, josta myöhemmin muotoutui Viron työpuolue. Nuoresta iästään ja poliittisesta kokemattomuudestaan huolimatta Vilms päätyi Konstantin Pätsin ja Konstantin Konikin kanssa kolmimiehiseen Viron pelastuskomiteaan, joka 24. helmikuuta 1918 antoi Viron itsenäisyysjulistuksen. Hänestä tuli tällöin muodostetun Viron väliaikaishallituksen varapääministeri ja oikeusministeri. Viroa miehittänyt Saksa ei hyväksynyt itsenäisyysjulistusta.
Hallitus lähetti Jüri Vilmsin maaliskuussa 1918 etsimään tukea Suomesta. Nelimiehinen seurue pakeni huhtikuussa jäätä pitkin Suursaarta kohti. Matkan varmat havainnot päättyvät Vaindloon saaren jäille. Virallisen, mutta epäluotettavan selvityksen mukaan saksalaiset teloittivat miehet Helsingissä Töölön sokeritehtaalla (nykyisen Kansallisoopperan alueella) Helsingin valtauksen aikana 13. huhtikuuta 1918. Tämän jälkeen heidät väitettiin haudatun nykyisen Pohjois-Haagan aseman lähellä sijaitsevaan punaisten yhteishautaan. Kummassakin paikassa on virolaisten kohtalosta kertova muistolaatta. Teloituksesta ja hautaamisesta ei ole kuitenkaan muita todisteita kuin selvityksen laatineen Peeter Matzin ja hänen kahden kumppaninsa väitteet. Todisteeksi hyväksyttiin muun muassa valokuva, jossa teloitettavan kasvoja oli manipuloitu. Rahastuksen kaltaisesta selvitystyöstä kertoo Seppo Zetterbergin teos "Jüri Vilmsin kuolema".
Ruotsin sota-arkistosta on löytynyt aineistoa, jonka on epäilty kertovan Vilmsistä. Sen mukaan ruotsalaiset vapaaehtoiset teloittivat Hauholla 2. toukokuuta 1918 kolme virolaista. Muistiinpanojen mukaan johtajan kaltaisella miehellä oli "hieno puku ja kädet hyvin hoidetut" sekä rahavaroja 6000 Suomen markkaa.
Jaan Krossin romaani "Kuningasajatus" kertoo Jüri Vilmsin elämäntarinan.
Julma maa

Julma maa () on Terrence Malickin ohjaama ja käsikirjoittama yhdysvaltalainen road movie -elokuva, joka perustuu löyhästi Charles Starkweatherin ja hänen tyttöystävänsä Caril Ann Fugaten pakomatkansa aikana suorittamaan murhasarjaan vuonna 1957. Elokuva sai ensi-iltansa vuonna 1973.
"Julma maa" oli Malickin esikoiselokuva. Se ei ollut kovinkaan suuri kassamenestys, mutta Malickin visuaalinen tyyli ja kerrontatapa nostivat hänet erääksi merkittävimmistä yhdysvaltalaisista elokuvantekijöistä, jotka aloittivat uransa 1970-luvulla.
"Julman maan" kertojanäänenä on Holly (Sissy Spacek), jonka romantisoiva ja naiivi näkökulma muodostaa kontrastin Hollyn poikaystävän Kitin (Martin Sheen) suorittamille veriteoille. Samaa kertojanäänitekniikkaa Malick käytti myös seuraavissa elokuvissaan "Onnellisten aika" (1978) ja "Veteen piirretty viiva" (1998).
Elokuva valittiin vuonna 1993 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Julman maan" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
August Hammar

Jaakko August Hammar (28. helmikuuta 1883 Jurva – 23. huhtikuuta 1918 Kellomäki Terijoki) oli suomalainen jääkärialiupseeri.
Hammarin vanhemmat olivat ajuri Matti Hammar ja Serafia Juhontytär Lilja. Hammar kävi kansakoulun ja työskenteli ammatikseen lämmittäjänä. 
Jääkäriaika.
Hammar liittyi 19. joulukuuta 1915 vapaaehtoisena Saksan armeijaan, jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. 
"Katso myös: Suomen sisällissota"
Suomen sisällissota.
Saksasta Hammar saapui 25. helmikuuta 1918 takaisin Suomeen, jääkäreiden pääjoukon mukana Vaasaan "jefreitteriksi" ylennettynä. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hammar otti osaa taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella (Näsilinna) ja viimein Kuokkalassa, jossa hän kaatui taistelussa 23. huhtikuuta 1918. 
Kuollessaan Hammar oli naimaton ja kirjoilla Helsingin pohjoisessa seurakunnassa.
Aarne Määttä

Aarne Johannes Määttä () oli suomalainen jääkärivääpeli. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Riianlahdella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan vääpelinä. 
Perhetausta ja koulutus.
Hänen vanhempansa olivat vahtimestari Samuli Määttä ja Anna Susanna Hourula. Määttä kävi kaksi luokkaa Sortavalan lyseota ja Sortavalan kauppakoulun. 
Jääkärikausi.
Hän työskenteli liikeapulaisena Sortavalassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 18. heinäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin 5. joulukuuta 1916 alkaen 2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella. 
Suomen sisällissota.
Määttä astui Suomen armeijan palvelukseen vääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan vääpeliksi 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa, missä hän kaatui 24. huhtikuuta 1918 Rotanpesän varustuksiin tehdyssä murtautumisessa. Hänet haudattiin Sortavalan sankarihautaan.
Juho Harju

Juho Jaakko Harju (11. huhtikuuta 1892 Kortesjärvi – 2. huhtikuuta 1918 Rautu) oli suomalainen jääkärivaravääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Jaakko Harju ja Anna Storkivi. 
Tämä kortesjärveläinen työmies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 23. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueen varajohtajaksi 8. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin Raudussa, missä hän kaatui taistelussa 2. huhtikuuta 1918. Harju oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Kortesjärvellä ja hänet on haudattu Kortesjärven sankarihautaan.
August Hassinen

August Hassinen (22. tammikuuta 1893 Kuopion maalaiskunta – 3. maaliskuuta 1918 Valkeala) oli suomalainen jefreitteri. Hänen vanhempansa olivat työmies Paavo Heikki Hassinen ja Johanna Zacheus.
Tämä kansa- ja puuseppäkoulun käynyt puuseppä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 21. heinäkuuta 1917, josta hänet siirrettiin pataljoonan 2. komppaniaan 7. elokuuta 1917. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 7. helmikuuta 1918 jefreitteriksi ylennettynä ja saapui Suomeen jääkärien etujoukon mukana 18. helmikuuta 1918 Vaasaan. Hänet komennettiin 20. helmikuuta 1918 Kuopioon harjoittamaan värvättyjä joukkoja ja määrättiin Savon pataljoonan 1. komppanian 1. joukkueenjohtajaksi.
Suomen sisällissodassa Hassinen otti osaa Hillosensalmen taisteluun, missä hän kaatui 3. toukokuuta 1918. Hassinen oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Helsingin pohjoisessa seurakunnassa. Hänet on haudattu Kuopion valkoisten sankarihautaan.
Karl Granroth

Karl August Granroth (16. tammikuuta 1895 Helsinki – 28. huhtikuuta 1918 Viipuri) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat metsänvartija August Granroth ja Erika Josefina Holmström. 
Granroth kävi kansakoulun ja oli ammatiltaan puutarhateknikko. Hän teki opintomatkan Erfurtiin Saksaan vuosina 1914–1915. Granroth liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 14. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. 
Granroth astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui Vaasaan 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Granroth sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 13. maaliskuuta 1918 alkaen 3. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Granroth osallistui sisällissodassa Tampereen ja Viipurin taisteluihin. Hän haavoittui lievästi Tampereella 6. huhtikuuta ja kaatui Viipurin Kolikkoinmäellä päähän osuneesta luodista 28. huhtikuuta 1918. Granroth haudattiin Hietaniemen hautausmaalle. Hän oli naimaton ja kirjoilla Helsingin pohjoisessa ruotsalaisessa seurakunnassa.
John Sjöholm

 John Wilhelm Sjöholm () oli suomalainen jääkärivaravääpeli. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itä-rintamalla Riianlahdella vuonna 1916. Myöhemmin hän toimi joukkueenjohtajana Suomen sisällissodan Valkoisessa Armeijassa.
Perhe ja koulutus.
Sjöholmin vanhemmat olivat työnjohtaja Johannes Wilhelm Sjöholm ja Hilda Maria Teckenberg. Hän kävi kansakoulun.
Sotilasura.
Sjöholm työskenteli koneenkäyttäjänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 18. elokuuta 1916. Täydennysjoukosta hänet siirrettiin 5. joulukuuta 1916 pataljoonan 4. komppaniaan ja edelleen 7. joulukuuta 1916 2. komppaniaan. Hänet siirrettiin vielä 11. heinäkuuta 1917 pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella. Saksassa olo aikanaan hän suoritti myös moottoriajoneuvojen ohjaajakurssin Libaussa. 
Sjöholm saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 2. jääkärirykmentin konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla ja Tampereella, jossa hän kaatui 3. huhtikuuta 1918. Hän oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Espoossa. Hänet on haudattu Espooseen yksityishautaan.
Antti Pitkänen

Antti Pitkänen () oli suomalainen jääkärialiupseeri. Hänen vanhempansa olivat kirvesmies Elias Nestor Pitkänen ja Loviisa Matintytär. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan koillisrintamalla. 
Jääkärikausi.
Pitkänen työskenteli työmiehenä Kalajoella ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 16. lokakuuta 1916, josta hänet siirrettiin 12. kesäkuuta 1917 pataljoonan 3. komppaniaan. Komppaniasta hänet siirrettiin takaisin täydennysjoukkoon hänellä todetun sairauden takia 13. syyskuuta 1917, josta hän palasi parannuttuaan komppaniaansa 17. marraskuuta 1917.
Suomen sisällissota.
Hän astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi koulutusaliupseeriksi ja myöhemmin joukkueen varajohtajaksi koillisrintamalle Kuolajärven pataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kuivitsassa, jossa 7. huhtikuuta 1918 käytiin taistelu Alakurtin ja Tolvantojärven välisellä talvitiellä Kuivitsalammella, jossa pataljoona tuli yllätetyksi ja hän kaatui. Hänen lisäkseen ko. taistelussa kaatuivat myös joukkueenjohtajat A. Kurth ja Patala. Lisäksi jääkäriyliluutnantti Stark haavoittui vakavasti. Kokonaisuudessaan tappiot olivat 22 kaatunutta, n. 30 haavoittunutta ja toistakymmentä jäänyt punaisten vangiksi. Pitkänen oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Kalajoella. Hänet haudattiin Kuolajärven (Sallan) sankarihautaan , mutta hänen nimensä on Kalajoen hautausmaan sankaripatsaassa.
Arabeski (taide)

Arabeski (, arabialainen koristelu) on arabialaisesta taiteesta peräisin oleva akanthus-, palmetti- ja köynnösaiheinen koristekuvio. Se on lähtöisin arabialaisessa ja islamilaisessa taiteessa käytetyistä köynnöskuvioista, jotka puolestaan perustuivat kreikkalaisten käsityöläisten esikuville. Arabeski muuttui islamilaisessa maailmassa hyvin tyylitellyksi ja kaavamaiseksi koristeaiheeksi, ja siitä tuli olennainen osa itämaista kulttuuriperinnettä. Islamilaisen taiteen arabeskikuviot olivat geometrisia ja lähes abstrakteja viivaornamentteja, sillä ihmisten ja eläinten kuvaaminen ei ollut uskonnollisista syistä sallittua.
Arabeski omaksuttiin myös länsimaiseen taiteeseen, ja kaarevalinjaisia arabeskikuvioita käytettiin renessanssista lähtien muun muassa käsikirjoitusten, seinien, huonekalujen sekä metallitöiden ja keramiikan koristeaiheina. Länsimaisiin arabeskikuvioihin yhdistettiin usein myös ihmishahmoja, eläimiä ja kukkia.
Bore (varustamo)

Bore Ltd. on suomalainen laivanvarustamo, joka on osa Spliethoff-yhtiötä, joka osti varustamon sen pitkäaikaiselta omistajalta Rettig Groupilta vuonna 2016.
Historia.
Rettig (Bore) on harjoittanut merenkulkua runsaat sata vuotta, alun perin Ångfartygs Ab Bore perustettiin 1897 Turussa harjoittamaan ympärivuotista matkustajalaivaliikennettä Turun ja Tukholman välillä. Ainoastaan 1990-luvun alussa Bore Line -nimeä käytti Finnlines viisi vuotta, ja Rettigin omistamat "Boren" laivat kulkivat nimen Rettig-varustamo alla. Silja Line oli alkujaan Boren, Suomen Höyrylaiva Oy:n ja ruotsalaisen Svea-varustamon yhteisyritys, joka oli jatkoa Boren, Svean ja Suomen Höyrylaivan vuonna 1918 solmimalle yhteisliikennesopimukselle. Bore irrottautui Siljasta vuonna 1980 ja keskittyi rahtiliikenteeseen.
Bore myi alkuvuodesta 2005 viisi alusta eli puolet koko laivastostaan, mikä herätti julkisuudessa epäilyksiä varustamotoiminnan lopettamisesta. Yhtiö kuitenkin osti elokuussa 2005 Bror Husell Chartering -varustamon, jolloin sen toimitusjohtaja ilmoitti että päinvastoin, kyse on laajentamisesta. Seuraavana vuonna Bore osti nauvolaisen Engship-varustamon, ja kaupassa Borelle tuli 11 alusta. Loppuvuodesta 2007 Borella oli 22 alusta.
Varustamon toimitusjohtaja on Håkan Modig.
Johannes Daubert

Johannes Philipp Wilhelm Erich Daubert (8. kesäkuuta 1877 Braunschweig, Saksa - 11. joulukuuta 1947) oli saksalainen filosofi ja fenomenologi, joka kuului realistiseen Münchenin fenomenologiseen suuntaukseen.
Elämä ja ura.
Daubert opiskeli muun muassa filosofiaa, psykologiaa ja estetiikkaa Göttingenin yliopistossa Julius Baumannin, Georg Elias Müllerin ja Robert Vischerin kanssa, sekä Münchenin yliopistossa Theodor Lippsin oppilaana. Viimeksi mainitussa hän liittyi oppilaiden muodostamaan "Psychologischer Verein" -yhdistykseen. Daubert osallistui myös muun muassa Hans Corneliuksen ja Alexander Pfänderin luennoille. Hän sai vaikutteita myös John Stuart Millin ja David Humen empirismistä.
Vuonna 1902 Daubert tutustui Edmund Husserliin. Vuonna 1905 joukko opiskelijoita siirtyi Münchenistä Göttingeniin osallistuakseen Husserlin luennoille. Daubertin lisäksi heihin kuuluivat muun muassa Fritz Weinmann, Adolf Reinach ja Alfred Schwenniger. Tätä kautta Daubert sai muiden ohella vaikutteita fenomenologiasta.
Vuonna 1912 Husserl, Pfänder, Daubert ja Moritz Geiger saivat ajatuksen perustaa fenomenologinen vuosikirja "Jahrbuch für Philosophie und phänomenologische Forschung". Vuonna 1913 siinä ilmestyi Husserlin "Ideen", joka esitteli tämän uuden transsendentaalisen fenomenologian.
Daubert oallistui ensimmäiseen maailmansotaan länsirintamalla, ja sai useita ylennyksiä ja kunniamerkkejä. Sodan jälkeen hän halusi vetäytyä yliopistomaailmasta maalaiselämään perheineen. Hän piti kuitenkin edelleen yhteyttä Husserliin ja Pfänderiin. Jälkimmäisen vaikutuksesta Daubert alkoi vähitellen suhtautua yhä kriittisemmin Husserlin transsendentalismiin.
Daubertin kuoltua vuonna 1947 hänen käsikirjoituksensa jäivät maatilalle, ja ne siirrettiin kirjastoihin vasta vuonna 1967. Daubertin käyttämän erikoisen pikakirjoituksen vuoksi vasta Karl Schuhmann kykeni vuonna 1976 tulkitsemaan hänen käsikirjoituksensa, ja niitä alettiin julkaista.
Teoksia.
Postuumit kriittiset laitokset:
Antti Santaholma

Antti Juhonpoika Santaholma (sukunimi alun perin Pahikkala) () oli keskipohjalainen kauppias, laivanvarustaja, sahateollisuuden harjoittaja ja maanviljelijä.
Henkilöhistoria.
Santaholman vanhemmat olivat talollinen Juho Antinpoika Ventelä eli Pahikkala ja Susanna Matintytär Rahkola. Hän oli naimisissa vuodesta 1864 Josefiina Amalia Helanderin (1834 – 1914) kanssa. Heillä oli viisi poikaa: Sivert, Juhani, Antti, Olli ja Oskari. A. Santaholma Oy:n toimitusjohtajina olivat Antti Santaholman pojista Juhani Santaholma 1903–1919, Siivertti Santaholma 1919–1924 ja Oskari Santaholma 1924–1956.
Liikemiesuran alkuvaiheet ja kehitys.
Saatuaan perusopetusta luku- ja laskutaidossa pastori Alceniukselta Santaholma ryhtyi kauppa-apulaiseksi ja vuonna 1866 hän perusti oman kauppakartanonsa Kalajoen markkinapaikalle. Hän osti viljaa, voita, potaskaa ja tervaa sekä myi nahkoja, suolaa, rautaa ja muita maataloudessa tarvittuja artikkeleja. Hänellä oli myös kauppansa yhteydessä nahkatehdas, jossa valmistettiin vuotia sekä kotimaasta että ulkomailta hankituista nahoista. Hän osti näihin aikoihin myös Santaholma-nimisen maatilan ja ryhtyi käyttämään tilan nimeä sukunimenään. Santaholman liiketoimet lähtivät nousuun 1860-luvun suurten nälkävuosien aikana, jolloin hän tuotti Pietarista ostamaansa viljaa laivoilla suoraan Kalajoen satamaan, jauhatti viljan omistamissaan vesimyllyissä ja myi sen eteenpäin. Seuraavina vuosina hän alkoi tuottaa suuria määrä tervaa sisämaasta Kalajoelle, josta se lastattiin ulkomaille vietäväksi. Hän harjoitti myös suurimittaista viljakauppaa ja alkoi ostaa metsiä Kalajoen yläjuoksun varrelta. Tukit sahattiin Santaholman omissa vesisahoissa ja sahatavara myytiin ulkomaille. Hän ryhtyi myös hankkimaan omia laivoja. Ensimmäinen, vuonna 1874 Kalajoella rakennettu parkki "Kalaja", upposi 1885 Atlantilla ja aiheutti Santaholmalle suuret taloudelliset tappiot. Myöhemmin hän osti "Joutsen"-nimisen purjelaivan, jolla kuljetettiin puutavaraa ja tervaa Englantiin ja Saksaan. Tervakaupan alkaessa hiipua 1800-luvun lopulla Santaholma alkoi louhia Kalajoen tummaa graniittia ja käynnisti 1890 raakakiven viennin Englantiin ja Skotlantiin. Vuonna 1904 hän perusti vielä kivihiomonkin, jossa kiviä jalostettiin pidemmälle ennen niiden myyntiä. Hiomon toiminta jatkui vuoteen 1918.
A. Santaholma Oy.
Vuonna 1903 Santaholma perusti poikiensa kanssa A. Santaholma Oy-nimisen osakeyhtiön, joka omisti samana vuonna perustetun Jokisuun höyrysahan Kalajoella. Yhtiön toiminta laajeni, kun 1905 Pyhäjoella aloitti toimintansa Pohjois-Suomen ensimmäinen puuhiomo. Vuonna 1915 yhtiö hankki vielä sahan Haukiputaalta ja 1934 Pirttiniemen sahan Raahesta. A. Santaholma Oy oli parhaimpina aikoinaan Kalajoen suurin työnantaja. Jokisuun sahan toiminta jatkui sota- ja pulavuosien aiheuttamista katkoista huolimatta vuoteen 1996 saakka. 
Muu toiminta.
Santaholma teki myös monia lahjoituksia kotikunnassaan Kalajoella. Hän muun muassa hankki Kalajoen kirkkoon 24-äänikertaiset urut ja lahjoitti omistamansa äitinsä syntymätalon Rahkolan Kalajoen kunnalle. Taloon perustettiin 1920 Kalajoen kunnalliskoti.
Adolf Reinach

Adolf Bernhard Philipp Reinach (23. joulukuuta 1883 Mainz, Saksa – 16. marraskuuta 1917 Diksmuide, Belgia) oli saksalainen filosofi, Münchenin fenomenologiseen suuntaukseen kuulunut fenomenologi sekä oikeusteoreetikko.
Elämä ja ura.
Reinach opiskeli Mainzin Ostergymnasiumissa, ja myöhemmin Münchenin yliopistossa, jossa hän luki pääasiassa psykologiaa ja filosofia Theodor Lippsin oppilaana. Tällöin hän tutustui Moritz Geigeriin, Otto Selziin, Aloys Fischerin ja Johannes Daubertiin. Myöhemmin hän tutustui myös Alexander Pfänderiin. Vuosina 1903–1904 hän tutki monien muiden tavoin erityisesti Edmund Husserlia, ennen kaikkea tämän teosta "Logische Untersuchungen".
Reinach väitteli tohtoriksi vuonna 1904 väitöskirjallaan "Über den Ursachenbegriff im geltenden Strafrecht", joka käsitteli oikeusteoriaa. 1905 monet Lippsin oppilaista, Reinach mukaan luettuna, siirtyivät Göttingeniin osallistuakseen Husserlin luennoille. Reinach palasi Müncheniin myöhemmin vuonna 1905, ja jatkoi 1906–1907 opintojaan Tübingenissä. Hän osallistui muun muassa useille oikeusteoreetikko Ernst Belingin kursseille.
Husserlin tuella Reinach sai habilitaation Göttingenin yliopistosta vuonna 1909. Hänen luennoistaan ja tutkimuksistaan on ilmeistä, että tuohon aikaan hän sai Husserlin lisäksi vaikutteita myös Daubertilta ja Anton Martyltä. Reinach itse puolestaan on innoittanut useita nuoria fenomenologeja, kuten Wilhelm Schapp, Dietrich von Hildebrand, Alexandre Koyré ja Edith Stein. Fenomenologian lisäksi Reinach luennoi muun muassa Platonista ja Immanuel Kantista.
Vuonna 1912 Reinach perusti yhdessä Geigerin ja Pfänderin kanssa fenomenologisen "Jahrbuch für Philosophie und phänomenologische Forschung" -julkaisun, jonka päätoimittajana toimi Husserl.
Fenomenologian lisäksi Reinachin nimiin on laitettu J. L. Austinin ja John Searlen puheaktien teorian esityö: "Die apriorischen Grundlagen des bürgerlichen Rechtes" on systemaattinen tutkielma sosiaalisista akteista muun muassa yksityisoikeuden apriorisina perusteina. Reinachin työ perustui pitkälti Husserlin merkityksen analyysiin sekä Daubertin kritiikkiin sitä kohtaan. Myös Pfänder teki samaan aikaan tutkimusta määräyksistä, lupauksista yms.
Husserlin julkaistua teoksensa "Ideen" vuonna 1913, Reinach ja monet muut fenomenologit päättivät pysyä lähempänä Husserlin varhaisempaa fenomenologista näkemystä, sen sijaan että olisivat seuranneet Husserlia idealismiin ja transsendentaaliseen fenomenologiaan.
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Reinach liittyi vapaaehtoisena armeijaan. Monien taistelujen ja rautaristin jälkeen hän kaatui Diksmuiden edustalla Flanderissa 16. marraskuuta 1917.
Julkaisuja.
Merkittävimpiä julkaisuja:
Kootut teokset:
Göran Sonnevi

Göran Sonnevi (s. 2. lokakuuta 1939) on ruotsalainen runoilija ja kirjallisuuden kääntäjä. Hänelle on myönnetty uransa aikana useita palkintoja, kuten Svenska Dagbladetin kirjallisuuspalkinto (1979), Ruotsin akatemian pohjoismainen palkinto (2005) ja Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto (2006). Viimeksi mainittu tuli runokokoelmasta "Valtameri" (Oceanen, 2005), jonka suomentamisesta Jyrki Kiiskinen sai Yleisradion Tanssiva karhu -palkinnon.
Mielummin vanha kuin aikuinen

Mielummin vanha kuin aikuinen on suomalaisen muusikon Kauko Röyhkän kahdeksas studioalbumi. Se julkaistiin sekä LP- että CD-formaateissa vuonna 1987. Albumista julkaistiin vuonna 2000 remasteroitu CD-versio, joka sisältää myös "Paha maa" -minialbumin.
Kappaleet.
Sävellykset ja sanoitukset Kauko Röyhkä, paitsi A1 "Matkustaa" säv. Maritta Kuula ja Kauko Röyhkä sekä B4 "Kolme asetelmaa" säv. Heikki Tikka, Kauko Röyhkä ja Jarmo Heikkinen. Sovitukset Kauko Röyhkä &amp; Narttu.
Vuoden 2000 CD-painos: "Paha maa" -minialbumi.
Sävellykset ja sanoitukset Kauko Röyhkä, paitsi 1 "Paha maa" säv. Kauko Röyhkä ja Tommi Viksten / 2 "Pois valoista" säv. Kauko Röyhkä ja Heikki Tikka / 5 "Väärässä filmissä" säv. Kauko Röyhkä ja Heikki Tikka.
Sovitukset Kauko Röyhkä &amp; Narttu.
Ihmelapsi (albumi)

Ihmelapsi on suomalaisen muusikon Kauko Röyhkän 9. studioalbumi. Se julkaistiin sekä LP-, että CD-formaatissa vuonna 1988.
Albumista julkaistiin remasteroitu CD-versio vuonna 2000. Levyn kansikuva on otettu Helsingissä ravintola Natsalla. Kuvassa on Kauko Röyhkän lisäksi Leena Sharma.
Kappaleet.
Sävellykset ja sanoitukset Kauko Röyhkä, paitsi A2-säv. Maritta Kuula, B2-säv. Röyhkä ja Huldén, san. Uuno Kailas, sekä B3-säv. Mats Huldén.
Sovitukset Kauko Röyhkä &amp; Narttu.
Ferengien hankintasäännöt

Ferengien hankintasäännöt ovat kuvitteellisessa "Star Trek" -universumissa esiintyvä joukko ohjeita, joiden on tarkoitus varmistaa äärikapitalististen ferengien liiketoiminnan kannattavuus. Ensimmäisen säännön loi Gint, Ferengien liittouman ensimmäinen suurnagus, joka antoi säännölle järjestysnumeron 162 luodakseen kysyntää vielä silloin määrittelemättömille 161:lle sitä edeltävälle säännölle. Sääntöjen yhteismääräksi on kerrottu 285, mutta kaikkia niistä ei ole koskaan julkaistu. Niiden esitetään sarjassa olevan lähinnä uskontoon verrattavassa asemassa ferengien yhteiskunnassa.
Suurimman osan hankintasäännöistä on luonut Ira Steven Behr, joka toimi tuottajana "ssa". Suuri osa niistä julkaistiin kirjassa "The Ferengi Rules of Acquisition" ().
Hankinnan asteet.
Hankintasääntöjen lisänä ovat "Hankinnan viisi astetta":
Blaise Cendrars

Frédéric Louis Sauser-Hall eli Blaise Cendrars (1. syyskuuta 1887 La Chaux-de-Fonds, Sveitsi – 21. tammikuuta 1961 Pariisi, Ranska) oli sveitsiläissyntyinen runoilija ja kirjailija, joka sai vuonna 1916 Ranskan kansalaisuuden. 
Elämä ja ura.
Cendrars muutti vuonna 1910 Pariisiin, jossa hän tutustui Guillaume Apollinaireen. Cendrars palveli ensimmäisessä maailmansodassa, kunnes sai vuonna 1915 vapautuksen haavoittumisen seurauksena. Hän matkusteli elämänsä aikana paljon. Hän kävi muun muassa Venäjällä, Mantšuriassa, Kiinassa, Brasiliassa ja Espanjassa. Viimeiset vuotensa hän vietti Pariisissa, jossa hän kuoli 73-vuotiaana. 
Värikkästä elämää viettänyt Cendrars opiskeli lääketiedettä, toimi Lontoossa jonglöörina ja osallistui Ranskan muukalaislegioonan joukoissa ensimmäiseen maailmansotaan. Myöhemmin hän toimi kustantajana ja käsikirjoitti elokuvia, mutta jatkoi myös matkustelua. Hän käyttää sekä runoissaan että proosassaan aikatasojen ja tyylilajien vaihtelua.
Oksana Udmurtova

Oksana Pavlovna Udmurtova (), (s. 1. helmikuuta 1982, Grahovon piiri, Udmurtia, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen yleisurheilija, jonka päälaji on pituushyppy.
Udmurtova sijoittui Helsingin MM-kilpailuissa 2005 pituushypyssä kuudenneksi ja Moskovan sisäratojen MM-kisoissa 2006 seitsemänneksi. Göteborgin EM-kilpailuissa 2006 hän sai pronssia tuulituloksella 669. Birminghamin halli-EM-kilpailuissa 2007 hän sijoittui kolmiloikassa neljänneksi ja saman vuoden pituudessa kolmanneksi. Pekingin olympialaisissa 2008 hän oli pituushypyssä kuudes.
Udmurtova on voittanut myös useita maansa sekä sisä- että ulkoratojen mestaruuksia. Hänen ennätyksensä pituushypyssä on 702 cm, jonka hän hyppäsi Dohassa 12. toukokuuta 2006. Kolmiloikassa hänen ennätyksensä on 14,85 m, jonka hän hyppäsi 31. elokuuta 2008 Padovassa. Hallissa hän on hypännyt pituutta 689 (2006) ja kolmiloikkaa 14,94 (2008).
Mathieu Kassovitz

Mathieu Kassovitz (s. 3. elokuuta 1967 Pariisi, Ranska) on ranskalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, näyttelijä ja tuottaja. Hänen ohjauksiaan on muun muassa elokuva "Viha" (1995) ja näyttelijäroolejaan elokuvassa "Amélie" ja tv-sarjassa "Le Bureau, vakoojaverkosto".
Elämä ja ura.
Kassovitz syntyi Pariisissa 1967. Hänen isänsä on syntyisin Unkarin juutalainen ohjaaja ja käsikirjoittaja Peter Kassovitz, joka pakeni maasta kansannousun aikaan vuonna 1956, ja äitinsä ranskalainen Chantal Rémy. Kassovitz oli naimisissa Julie Mauduechin kanssa, ja heillä on tytär Carmen. Carmen Kassovitz on näyttelijä ja näyttelee muun muassa elokuvassa "Sydänpeto".
Ohjaajana Kassovitzin läpimurtoteos on elokuva "Viha" ("La Haine"), josta hänet palkittiin muun muassa Cannesin elokuvajuhlilla parhaan ohjaajan palkinnolla ja parhaan elokuvan César-palkinnolla. "Vihaa" on seurannut muutama kaupallisestikin hyvin menestynyt elokuva, kuten "Purppuravirrat", jonka pääosia esittävät Jean Reno ja Vincent Cassel, sekä "Gothika" pääosassaan Halle Berry.
Kassovitz on myös näytellyt muutamissa elokuvissa, kuten pienessä sivuroolissa "Vihassa" ja yhtä pääosaa toisessa omassa ohjauksessaan "Café au lait", sekä Jacques Audiard’n elokuvassa "Regarde les hommes tomber" (1994). Hänen muita roolejaan on Nino Quincampoixin hahmo Jean-Pierre Jeunet’n ohjaamassa "Améliessa". Televisiorooleja hänellä on muun muassa Guillaume Debaillyn rooli ranskalaisessa vakoilusarjassa "Le Bureau, vakoojaverkosto" (2015–2020).
Kassovitz oli Cannesin elokuvajuhlien tuomariston jäsen vuonna 2001.
Liquid Trio Experiment

Liquid Trio Experiment on yhdysvaltalainen instrumentaalista, melodista ja teknistä progressiivista metallia soittava yhtye. Se sai alkunsa, kun Magna Carta -levy-yhtiön Mike Varney pyysi vuonna 1997 Dream Theaterin rumpalia Mike Portnoyta kasaamaan ympärilleen ”all-stars”-kokoonpanon, jonka nimeksi valittiin Liquid Tension Experiment. Lopulta kokoonpanoksi muodostui Portnoy, kitaristi John Petrucci (Dream Theater), kosketinsoittaja Jordan Rudess (Dixie Dregs, nyk. Dream Theater) ja basisti Tony Levin (Yes, King Crimson). Yhtye soitti fuusiojazz-vaikutteista Dream Theaterin tyylistä musiikkia, mutta ilman laulua.
Liquid Tension Experimentin toisen albumin äänitysten aikaan vuonna 1998 kitaristi Petrucci joutui poistumaan äänityksistä, koska hänen vaimonsa Rena oli synnyttämässä. Muut jäsenet päättivät nauhoittaa sillä välin improvisoitua musiikkia. Jotkut syntyneistä kappaleista päätyivät myöhemmin perustaksi "Liquid Tension Experiment 2" -albumin kappaleille. Magna Carta julkaisi 23. lokakuuta 2007 nämä improvisoidut jamit albumilla "Spontaneous Combustion" nimellä Liquid Trio Experiment.
Hyökkääjät

Hyökkääjät () on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä supersankariryhmä. Ryhmän loivat käsikirjoittaja Roy Thomas ja taiteilija Sal Buscema. Hyökkääjät esiintyivät ensimmäisen kerran amerikkalaisen "The Avengers" -lehden numerossa #71 (joulukuu 1969). 
Historia.
Hyökkääjät esiintyivät ensimmäisen kerran Marvel-universumin jatkumossa tarinoissa, jotka sijoittuivat Toiseen maailmansotaan. Tarinoissa käytettiin Timely Comics-kustantamon hahmoja (Timely oli Marvel-kustantamon edeltäjä 1940-luvulla). Näitä hahmoja olivat Kapteeni Amerikka (Steve Rogers), hänen poika-apurinsa Bucky (James Barnes), Ihmissoihtu, Ihmissoihdun apuri Toro ja prinssi Namor. Yhdessä sankarit vastustivat Adolf Hitleriä ja Natsi-Saksan sotavoimia. Kun sankarit pelastivat Britannian pääministerin Winston Churchillin Ylimieheltä, kiitollinen Churchill ehdotti, että sankareiden pitäisi liittyä yhteen joukkueeksi, Hyökkääjiksi. 
Hyökkääjät taistelivat Akselivaltoja vastaan kaikkialla maailmassa, kunnes tapasivat Britanniassa lordi James Montgomery Falsworth, alkuperäisen Britti-Jackin. Falsworth liittyi joukkueeseen ja tarjosi heille tukikohdan Englannista. Myöhemmin Falsworthin lapset Brian ja Jacqueline (Spitfire) liittyivät ryhmään. Vielä myöhemmin ryhmään liittyivät Neiti Amerikka ja Singahtaja. 
Ryhmä jatkoi väsymättä taisteluaan maailmansodan kohtaloissa ja Kapteeni Amerikan sekä Buckyn kuollessa ryhmä tunsi syvää surua näiden poismenon johdosta.
Émile Nelligan

Émile Nelligan (24. joulukuuta 1879 Montréal, Quebec – 18. marraskuuta 1941 Montréal, Quebec) oli kanadalainen ranskaksi kirjoittanut runoilija.
Nelligan syntyi Montréalissa irlantilaiselle isälle ja kanadanranskalaiselle äidille. Hän aloitti ja loi uransa hyvin nuorena; varhaisia runoja julkaistiin Montréalissa jo niiden kirjoittajan ollessa 16-vuotias.
Nelligan joutui vuonna 1899 sairaalahoitoon jouduttuaan psykoottiseen tilaan, josta hän ei koskaan toipunut täydellisesti. Suurimman maineensa hän saavutti vasta sairastumisensa ja varsinkin vuonna 1941 tapahtuneen kuolemansa jälkeen; vuonna 1979 alettiin jakaa pohjoisamerikkalaista ranskankielisen runouden Émile Nelligan -palkintoa.
Martin Annen

 
Martin Annen (s. 12. helmikuuta, 1974) on sveitsiläinen rattikelkkailija, ja viisinkertainen arvokisamitalisti.
Annen voitti ensimmäisen arvokisamitalinsa MM-kisoista 2001, missä hän sai pronssia kahden miehen kelkassa, olympialaisissa 2002 Annenin hyvät otteet jatkuivat, kun hän voitti pronssia kahden miehen kelkasta, MM-kisoissa 2005 tuli jälleen pronssia kahden miehen kelkasta.
Olympialaisissa 2006 Annen keräsi kaksi pronssia kahden ja neljän miehen kelkasta, jotka ovat hänen viimeisimmät arvokisamitalinsa.
Alfred Schütz

Alfred Schütz (13. huhtikuuta 1899 Wien, Itävalta – 20. toukokuuta 1959 New York, Yhdysvallat) oli itävaltalainen filosofi ja sosiologi. Hän opiskeli oikeustiedettä Wienissä, ja tutki myöhemmin fenomenologiaa, yhteiskuntatieteiden metodologiaa sekä muun muassa Edmund Husserlin ja William Jamesin ajattelua. Schütz muutti Yhdysvaltoihin ennen toista maailmansotaa. Suurimman osan elämäänsä hän toimi pankkiirina. Hän myös opetti osa-aikaisesti New School for Social Researchissa New Yorkissa. 
Schütz pyrki kehittämään Husserlin fenomenologiaa yhteiskuntatieteiden filosofian pohjaksi, yhdistettynä Max Weberin sekä johtavien yhdysvaltalaisten sosiologien, kuten George Herbert Mead, teorioihin. Schütz itse ei ollut koskaan Husserlin oppilas, mutta hän ja hänen työtoverinsa Felix Kaufmann tutkivat Husserlin teoksia laajalti. Schützin ensimmäinen teos "Sosiaalisen maailman merkityksekäs rakentuminen" saavutti kuitenkin Husserlin huomion, mikä johti kirjeenvaihtoon ja siihen, että Schütz kävi Husserlin luona ennen tämän kuolemaa vuonna 1938. Hänelle oli tosin tarjottu Husserlin assistentin tointa jo 1930-luvun alkupuolella, mutta hän oli kieltäytynyt.
Teoksia.
Merkittävimpiä julkaisuja:
Postuumeja julkaisuja:
M/S Explorer

M/S Explorer () oli kanadalaisen GAP Adventures -varustamon omistama Liberian lipun alla purjehtinut risteilyalus. Alus rakennettiin Uudessakaupungissa, Suomessa vuonna 1969, ja se suunniteltiin erityisesti napaseutujen matkustajaliikenteeseen. Vuonna 1984 "Explorer" purjehti ensimmäisenä matkustaja-aluksena Luoteisväylän lävitse. Vuonna 1989 alus osallistui merihädässä olleen argentiinalaisen rahtialuksen pelastustöihin Anvers Islandin edustalla Etelämantereella.
Käyttöhistoria.
Alus oli amerikanruotsalaisen matkatoimistoyrittäjän Lars-Eric Lindbladin suuri unelma, joka toteutti hänen vuonna 1964 saamansa idean järjestää turistiristeilyjä Etelämantereelle. Vuonna 1969 vastavalmistunut "Lindblad Explorer" luovutettiin K/S A/S Explorer &amp; Con haltuun, joka rekisteröi aluksen Norjan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Oslo. Rekisteröinnin jälkeen alus aloitti risteilyt antarktisilla vesillä. 11. helmikuuta 1972 alus ajoi karille lähellä Antarktiksella sijaitsevaa La Plaza Pointia. 25. helmikuuta saksalainen hinaaja veti "Lindblad Explorerin" karilta ja hinasi sen Argentiinan pääkaupunkiin Buenos Airesiin väliaikaisesti kunnostettavaksi. Toukokuun alussa laiva hinattiin Norjaan, jossa se kunnostettiin. Kesäkuussa bahamalainen United Cruising -varustamo osti aluksen ja rekisteröi sen Panaman lipun alle. Vuonna 1980 Lindblad Swire Cruises osti laivan. Kesällä 1982 Salénia -varustamo osti "Lindblad Explorerin" ja rekisteröi sen Ruotsin lipun alle. Kotisatamaksi tuli Tukholma. Joulukuussa 1983 alus siirtyi Ferry Services Curacaon haltuun ja Alankomaiden Antillien lipun alle. Jälleen lokakuussa 1985 omistaja vaihtui, kun Vienna Internationell Shipping Corp osti laivan ja rekisteröi sen Bahaman lipun alle "Society Explorer" -nimisenä. Lokakuussa 1989 "Society Explorer" siirtyi Liberian lipun alle.
Vuonna 1992 Explorer Shipping osti aluksen ja rekisteröi sen "Explorer"-nimisenä Liberian lipun alle. Vuonna 2004 kanadalainen GAP Adventures osti laivan. Uusi omistaja piti laivan edelleen Liberian lipun alla. Marraskuusta 2004 maaliskuuhun 2005 välisen ajan "Explorer" teki risteilyjä Antarktikselle, minkä jälkeen siirtyi risteilemään Amazonille Etelä-Amerikkaan. Kesällä 2005 "Explorer" siirtyi Grönlannin ja Kanadan vesille. Myös vuonna 2006 "Explorer" risteili samoilla vesillä kuin edellisenäkin vuonna.
Uppoaminen.
23. marraskuuta 2007 "Explorer" törmäsi jäävuoreen Kuningas Yrjön saaren edustalla lähellä Eteläisiä Shetlanninsaaria ollessaan 19 vuorokauden pituisella risteilyllä Etelämantereella. Aluksella oli sata matkustajaa sekä 54 hengen miehistö, jotka evakuoitiin pelastusveneisiin uppoamisvaaran vuoksi, ja siirrettiin edelleen M/S "Nordnorgelle", joka avusti pelastustöissä. "Explorer" upposi myöhemmin samana iltana noin kello 23 Suomen aikaa.
Nobel Caldonian -varustamon mukaan aluksen päällystö oli pääosin kotoisin Skandinaviasta ja miehistö Filippiineiltä.
Wouldn’t It Be Nice

Wouldn’t It Be Nice on The Beach Boysin kappale "Pet Sounds" -albumilta. Se julkaistiin singlenä kansainvälisesti (b-puolenaan ”God Only Knows”) ja se nousi Britannian singlelistan sijalle 2. Yhdysvaltain singlelistalla kappale sijoittui kahdeksanneksi.
Yhtyeen levy "Pet Sounds" oli ilmestyessään suurelle yleisölle vaikeasti omaksuttava kokonaisuus, eikä siltä julkaistu hittisinglejä edellisten albumien tapaan. ”Wouldn’t It Be Nice” ja Sloop John B menestyivät kuitenkin hyvin eri maiden singlelistoilla. ”Wouldn’t It Be Nice” kertoo Brian Wilsonin mukaan lapsuuden unelmista. Wilson kirjoitti Pet Soundsin tekstit yhdessä Tony Asherin kanssa.
"Pitchfork" valitsi kappaleen 1960-luvun seitsemänneksi parhaaksi.
Mario Pestano

Mario Pestano (s. 8. huhtikuuta 1978 Tenerife) on espanjalainen yleisurheilija, joka kilpailee pääasiassa kiekonheitossa.
Pestano sai pronssia alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa Göteborgissa 1999. Hän karsiutui loppukilpailusta Sevillan 1999 ja Edmontonin 2001 MM-kilpailuissa. Münchenin EM-kilpailuissa 2002 hän oli neljäs tuloksella 64,69 ja Pariisin MM-kilpailuissa 2003 kahdeksas. Vuonna 2004 hän karsiutui Ateenan olympialaisten loppukilpailusta. 
Pestano sijoittui Helsingin MM-kilpailuissa yhdenneksitoista. Seuraavana vuonna hän oli neljäs Göteborgin EM-kilpailuissa. Osakan MM-kilpailuissa 2007 hän oli kymmenes, Pekingin olympialaisissa 2008 yhdeksäs ja Berliinin MM-kilpailuissa 2009 kymmenes. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän sijoittui kuudenneksi ja Daegun MM-kilpailuissa 2011 11:nneksi. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 hän sijoittui neljänneksi. Lontoon olympialaisissa hän karsiutui loppukilpailusta. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän oli kahdestoista. 
Pestano voitti 2004 ja Välimeren kilpailut 2005. Euroopan cupin superliigan hän on voittanut 2005 ja 2008 sekä Ibero-Amerikan mestaruuden 2004 ja 2010. Lisäksi hän on sijoittunut kolmanneksi maailmancupissa 2002. Hän pitää hallussaan Espanjan ennätystä kiekonheitossa tuloksella 69,50, jonka hän heitti 27. heinäkuuta 2008 Santa Cruz de Tenerifessä. Hän on voittanut maansa mestaruuden vuosina 2001–2013.
Henkilökohtaiset ennätykset.
Lähde: IAAF
Ypäyssuo

Ypäyssuo (), on 20 000 hehtaarin kokoinen aapasuo Venäjän Karjalassa Kalevalan piirissä. Se sijaitsee Kepajoen itäpuolella ja Kemijoen pohjoispuolella ja ulottuu jokien yhtymäkohtaan. Suoalueet jatkuvat sekä etelään että pohjoiseen. Ypäyssuo on pinta-alaltaan aapasoista koko Fennoskandian suurin. Tätä suurempi oli Lokan tekojärven alle jäänyt Euroopan suurin aapasuo Posoaapa. 
Suota on esitetty kansainväliseen soidensuojeluohjelmaan. Suota on tutkittu yhteistyössä suomalaisten ja venäläisten yhteisekskursiolla elokuussa 2003. Tällöin on kartoitettu suon turvevaroja, marjasatoa ja muuta käyttöä sekä uusiutumista.
Kjell Askildsen

Kjell Askildsen (30. syyskuuta 1929 – 23. syyskuuta 2021) oli norjalainen kirjailija. 
Kirjallinen tuotanto.
Askildsen tuli tunnetuksi varsinkin novellikokoelmillaan, mutta hän kirjoitti myös romaanimuodossa. Hänelle myönnettiin vuosina 1983 ja 1991 Norjan "Kritikerprisen". Hän sai myös Ruotsin Akatemian pohjoismaisen kirjallisuuspalkinnon vuonna 2009. Askildsenin kirjoja on suomentanut Tarja Teva.
Kalle Anttila (liikemies)

Kalle Anttila (oikea nimi Kaarlo Einari Anttila) (4. kesäkuuta 1926 Helsinki – 17. helmikuuta 1993 Palm Beach, Florida, Yhdysvallat) oli suomalainen liikemies, postimyynnin uranuurtaja ja Anttila-tavarataloketjun perustaja.
Anttilan vanhemmat olivat räätälimestari, toimitusjohtaja Kaarle (Kalle) Johan Jalmari Anttila ja Lea Addie Parantala. Anttilan isä voitti olympiakultaa painissa 1920 ja 1924 ja hänellä oli 1918 perustettu räätälinliike Helsingissä. Tämä liike toimi vuodesta 1932 Anttilan Pukimo Oy nimellä.
Kalle Anttila pääsi ylioppilaaksi Helsingin Reaalilyseosta ja lähti opiskelemaan yritystaloutta Yhdysvaltoihin Michiganin yliopistoon. Opiskeluaikanaan Anttila oli loma-aikoina työssä Sears, Roebuck and Companyn tavaratalo- ja postimyyntiyrityksessä ja täällä hän sai ajatuksen perustaa oman vastaavan yrityksen Suomeen.
Anttilan tarinan voidaan katsoa alkaneeksi vuonna 1952, kun Kalle Anttilan perustama postimyyntiyritys Postitusliike Solpa aloitti toimintansa. Silloin alkoi ilmestyä tunnettu postimyyntikuvasto nimeltään "Kuluttajan opas", jonka nimi muuttui myöhemmin "Ostajan oppaaksi". Anttilan esikuvina olivat amerikkalaiset postimyyntiyritykset Sears Roebuck, J. C. Penney ja Montgomery Ward.
Vuoden kuluttua Solpan perustamisesta, vuonna 1953, perustettiin Kalle Anttila Oy ja vuonna 1954 Suomen ensimmäinen ”alennustavaratalo” Helsingin Sörnäisiin ja Joensuuhun vuonna 1957. Vuonna 1960 avattiin Anttilan tavaratalo Helsingin Tennispalatsissa ja vuonna 1963 avattiin tavaratalo Turussa.
Anttilan tuotteiden laatuun ei kuitenkaan luotettu, koska tuotteet myytiin niin halvalla. Anttila osti kuitenkin tuotteensa suoraan tehtailta suurina kertaostoksina ja oli näin pystynyt myymään tuotteen eteenpäin halvalla. Vuonna 1960 postimyynnin liikevaihto oli jo yli puoli miljardia silloista markkaa.
Kalle Anttila esiintyi itsekin Anttilan televisiomainoksissa 1970-luvun alkuvuosina. Vuonna 1975 Anttilan myynti oli noussut 56 miljoonan markan lukuihin ja asiakkaita oli yli 400 000. Suomessa Vuoden 1973 öljykriisin jälkeen alkanut laskusuhdanne saattoi kuitenkin Anttilan taloudelliseen vaikeuksiin nopeasti kohoavien kustannusten takia. Esimerkiksi vuonna 1975 inflaatio nosti hintoja 18 prosenttia, eikä painettujen postimyyntiluetteloiden hintoja voinut nostaa ennen kuin seuraavassa luettelossa puolen vuoden kuluttua. Postimyynnin osuus liikevaihdosta tuolloin oli enää viidennes, mutta toisaalta tavarataloketjun rakentaminenkin oli osoittautunut suunniteltua kalliimmaksi. Anttilaa uhkasi lopulta konkurssi, kun yrityksen tavarantoimittajat alkoivat keskeyttää toimituksiaan epäillessään yhtiön maksukykyä. Tämä pakotti lopulta Kalle Anttilan myymään tammikuussa 1976 yrityksensä Tukolle 18,5 miljoonalla markalla.
Kalle Anttila erosi pian kaupan jälkeen Anttilan hallituksesta ja muutti Floridaan Yhdysvaltoihin. Täällä hän toimi liikemiehenä ja hän oli mukana muun muassa eräässä kaivosyrityksessä Etelä-Amerikassa ja puutalojen valmistuksessa Suomessa.
Masi Oka

Masi Oka (, oikea nimi Masayori Oka (岡 政偉), s. 27. joulukuuta 1974 Tokio, Japani) on japanilais–amerikkalainen näyttelijä ja digitaalitehostesuunnittelija.
Oka syntyi Tokiossa Japanissa. Hänen vanhempansa erosivat hänen ollessaan kuukauden ikäinen, eikä hän ole koskaan tavannut isäänsä. Oka muutti äitinsä kanssa Los Angelesiin Kaliforniaan ollessaan kuusivuotias. Hän on aina ollut kiinnostunut luonnontieteistä ja matematiikasta, ja 12-vuotiaana hän sai älykkyysosamäärätestistä tulokseksi 180. Kymmenen vuotta myöhemmin hän valmistui Brownin yliopistosta pääaineinaan tietojenkäsittelytiede ja matematiikka.
Ensimmäisen työpaikkansa opintojen jälkeen Oka sai George Lucasin omistamasta elokuvien erikoistehosteita tuottavasta Industrial Light &amp; Magic -yhtiöstä (ILM). Hän oli muun muassa mukana kehittämässä vesiefekteihin keskittyvää tietokoneohjelmaa, jota on myöhemmin käytetty esimerkiksi elokuvassa "". Lisäksi hän kehitti muita vesitehosteisiin suuntautuvia tietokoneohjelmia, joita on käytetty monessa projektissa. Hän työskenteli myös "Tähtien sota" -elokuvasarjan kolmen uudemman elokuvan digitehostetiimeissä.
Oka kokeili näyttelemistä ensimmäisen kerran vuonna 2000. Hän teki pieniä vierailijarooleja useissa televisio-ohjelmissa ja sai pitkäaikaisemman roolin NBC:n komediasarjasta "Tuho-osasto". Vuonna 2006 Oka valittiin japanilaisen Hiro Nakamuran rooliin televisiosarjassa "Heroes". Hän käänsi itse roolihahmonsa vuorosanat englanninkielisestä käsikirjoituksesta japaniksi.
Oka sai vuonna 2006 Golden Globe -ehdokkuuden parhaasta televisiosarjan sivuosaroolista "Heroes"-sarjassa. Näyttelemisen lisäksi hän työskentelee edelleen kolme päivää viikossa ILM-yhtiössä suunnitellen tietokoneohjelmia. Vuonna 2007 Oka nimettiin "cooleimmaksi nörtiksi" "Spike TV Guys' Choice Awards" -palkintotilaisuudessa. Hän näyttelee oikeuslääkäri Max Bergmania sarjassa "Havaiji 5-0".
Christoph Höhne

Christoph Höhne (s. 12. tammikuuta 1941) on itäsaksalainen kävelijä. Hän voitti olympiakultaa 50 kilometrin kävelyssä vuoden 1968 kesäolympialaisissa Méxicossa. Hänen olympiavoittonsa oli historiallinen siinä mielessä, että hänen voittomarginaalinsa oli yli 10 minuuttia.
Höhne sijoittui jo Tokion 1964 olympialaisten 50 kilometrin kävelyssä kuudenneksi. Hän oli osallisena vuoden 1972 kesäolympialaisten Kylmään sotaan liittyneessä tapahtumassa. Kilpailua edeltäneenä iltana Itä-Saksan viranomaiset saivat nimettömän vihjeen, että Höhne aikoi loikata länteen kilpailun aikana. Viranomaiset eivät uskoneet väitöksiä, ja Höhne oli kilpailussa 14:s. 
Höhne voitti 50 kilometrin kävelyn Euroopan-mestaruuden vuosina 1969 ja 1974. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän saavutti hopeaa hävittyään Neuvostoliiton Veniamin Soldatenkolle noin kaksi minuuttia ja 23 sekuntia. IAAF:n kävelyn maailmancupin hän voitti vuosina 1965, 1967 ja 1970 sekä sijoittui kolmanneksi vuonna 1973.
Urheilu-uran jälkeen hän opiskeli valokuvausta ja hänestä tuli tunnettu urheilukuvaaja. Saksojen yhdistymisen jälkeen hän on työskennellyt freelance-valokuvaajana sanomalehdille Junge Welt ja Sportecho.
Christoph Höhnen poika André Höhne on myös kilpakävelijä.
Extra (Kauko Röyhkän albumi)

Extra on suomalaisen muusikon Kauko Röyhkän kolmas kokoelmalevy. Se julkaistiin vuonna 1988.
Kappaleet.
Sävellykset ja sanoitukset Kauko Röyhkä, paitsi B2 - säv. Heikki Tikka, Kauko Röyhkä ja Jarmo Heikkinen, sekä B4 - säv. ja san. Kauko Röyhkä ja Maritta Kuula.
Sovitukset Kauko Röyhkä &amp; Narttu.