Kolmiokaupan keskiosuus

Kolmiokaupan keskiosuus (engl. "Middle Passage") oli kolmiokaupan vaihe, jossa miljoonia afrikkalaisia kuljetettiin pakottamalla Uuteen maailmaan osana Atlantin orjakauppaa. Alukset lähtivät Euroopasta Afrikan markkinoille lastattuina teollisuustuotteilla, joiden avulla käytiin kauppaa ostetuista tai siepatuista afrikkalaisista, jotka kuljetettiin Atlantin yli orjina. Tässä kolmiokaupan keskimmäisessä osuudessa orjuutetut afrikkalaiset myytiin tai heillä käytettiin kauppaa raaka-aineista, jotka kuljetettiin takaisin Eurooppaan matkan loppuunsaattamiseksi. 
Keskiosuuden ensimmäinen etappi oli vangittujen (orjien) kuljettaminen Afrikan satamiin, kuten Elminaan, missä heidät lastattiin aluksiin. Viimeinen etappi oli matka maihinnoususatamasta, kuten Charlestonista, plantaasille tai muuhun määränpäähän, jossa heidät pantiin töihin. Keskimmäinen etappi Atlantin yli liittyi näihin kahteen. Keskimmäisen etapin matkat olivat suuria rahoitushankkeita, joita yleensä järjestivät yritykset tai sijoittajaryhmät pikemminkin kuin yksityishenkilöt.
"Keskiosuutta" pidettiin välivaiheena niille jotka kaupattiin Afrikasta Amerikkaan. Aluksen miehistön tekemät ahtaat tilat ja tarkoituksellisen tiukka jako afrikkalaisiin yhteisöihin motivoi vangittuja afrikkalaisia luomaan ystävyyssuhteita, jotka myöhemmin muodostivat pakotettuja transatlanttisia yhteisöjä.
Osallistujat.
Amerikkalaiset ja Karibialaiset kauppiaat ottivat vastaan orjuutetut afrikkalaiset. Tähän kaupankäyntiin osallistui eurooppalaisia valtioita, kuten Portugali, Iso-Britannia, Espanja, Ranska, Alankomaat, Tanska – Norja, Ruotsi, Kuurinmaa ja Brandenburg, sekä myös kauppiaita Brasiliasta ja Pohjois-Amerikasta. Orjuutetut afrikkalaiset tulivat enimmäkseen kahdeksalta alueelta: Senegambiasta, Ylä-Guineasta, Norsunluurannikolta, Kultarannikolta, Benininlahdelta Biafranlahdelta, Läntisestä Keski-Afrikasta ja Kaakkois-Afrikasta.
Kaikki orjakauppa ei ollut kolmiokauppaa. Transatlanttisesta orjakaupasta tehdyn tietokannan mukaan lähes 80 prosenttia orjuutetuista afrikkalaisista saapui Amerikkoihin aluksilla, jotka purjehtivat Uuden maailman satamista suoraan Afrikkaan. Toisin sanoen lähes 40 prosenttia koko orjakaupasta oli bilateraalista, eikä kolmiokauppaa. Suurin bilateraalista kauppaa harjoittanut maa oli Brasilia, jonne vietiin lähes puolet Afrikasta Atlantin yli kuljetetuista afrikkalaisista. Brasiliassa olevat kauppiaat alkoivat kaupankäynnin tosissaan 1630-luvulla.
Kuolleisuus, lukumäärä ja olosuhteet.
Arviolta 15 prosenttia afrikkalaisista kuoli merellä ja kuolleisuus oli huomattavasti suurempi itse Afrikassa, kun alkuperäiskansojen ihmisiä siepattiin ja kuljetettiin aluksiin. Välittömästi keskiosuuden merimatkaan liittyvien afrikkalaisten kuolleiden kokonaismääräksi arvioidaan korkeintaan kaksi miljoonaa. Laajemmin tarkasteltuna orjuusinstituutioon liittyneitä kuolleita afrikkalaisia vuosina 1500–1900 on arveltu olevan jopa neljä miljoonaa.
Ensimmäisen kahden sadan vuoden ajan, vuosina 1440–1640, portugalilaisilla orjakauppiailla oli lähes monopoli orjien vientiin Afrikasta. 1700-luvulla, jolloin orjakaupassa välitettiin noin kuusi miljoonaa afrikkalaista, brittiläiset orjakauppiaat kuljettivat lähes 2,5 miljoonaa.
Atlantin ylittävän matkan kesto vaihteli paljon, yhdestä kuuteen kuukauteen riippuen sääolosuhteista. Vuosisatojen aikana matkan kesto lyheni. Keskimääräinen transatlanttinen matka 1500-luvun alkupuolella kesti useita kuukausia, mutta 1800-luvulle tultaessa meren ylitys vaati usein vähemmän kuin kuusi viikkoa.
Afrikan kuninkaat, sotapäälliköt ja yksityiset sieppaajat myivät vankeja eurooppalaisille, joilla oli useita rannikkolinnakkeita. Vankeja pakotettiin marssimaan yleensä satamiin Afrikan länsirannikolle, missä heitä pidettiin myytäviksi parakeissa eurooppalaisille tai amerikkalaisille orjakauppiaille. Tavallisesti orjalaivoissa oli useita satoja orjia ja noin 30 miehistön jäsentä.
Vangitut miehet sidottiin tavallisesti yhteen ketjuilla pareittain tilan säästämiseksi; oikea jalka seuraavan miehen vasempaan jalkaan. Naisilla ja lapsilla on saattanut olla vähän enemmän tilaa. Ketjut tai käsi- ja jalkaraudat tunnettiin nimellä "bilboes." Ne olivat eräs monista orjakaupan työvälineistä, joista oli aina pula. "Bilboeja" käytettiin pääasiassa miehillä, ja ne koostuivat kahdesta pylvääseen lukitusta rautakiinnikkeestä jotka kiinnitettiin yleensä kahden miehen nilkkojen ympärille. Vangituille annettiin parhaimmillaan syötäväksi papuja, maissia, jamssia, riisiä ja palmuöljyä. Orjille annettiin yksi ateria päivässä veden kanssa, jos ollenkaan. Jos ruokaa oli niukasti, orjien pitäjät saivat etusijan orjiin nähden. Joskus vangit saivat liikkua päivällä, mutta monissa aluksissa kahleita pidettiin koko vaikean matkan ajan. Joillakin ranskalaisilla aluksilla orjia tuotiin kannelle saamaan määräajoin raitista ilmaa. Naisorjien sallittiin tavallisesti olla kannella useammin, mutta miesorjia tarkkailtiin huolellisesti kapinan estämiseksi heidän ollessaan kannen yläpuolella.
Kannen alla olevat orjat elivät kuukausia kurjuuden ja sanoinkuvaamattoman kauhun olosuhteissa. Eräs suurimmista tappajista oli tautien leviäminen ja huono terveys. Kuolleisuus oli korkea ja kuolema pahensi oloja kannen alla entisestään. Vaikka ruumiit heitettiin yli laidan, monet miehistön jäsenet välttivät ruumaan menemistä. Sairastuneita orjia ei aina tunnistettu heti. Monet elävistä orjista oli voitu kiinnittää yhteen toisen kanssa, joka oli ollut kuollut jo tunteja ja joskus päiviä aikaisemmin.
Useimpien nykyhistorioitsijoiden arvioiden mukaan Uuteen maailmaan saapui 9,4–12 miljoonaa afrikkalaista. Kuolleiden määrään vaikuttivat pääasiassa taudit ja nälästä kärsiminen matkan pituuden vuoksi, kuolinsyy oli usein punatauti ja keripukki. Lisäksi isorokko-, syfilis, tuhkarokko ja muut sairaudet puhkesivat ja levisivät nopeasti lähellä olevien osastoihin.
Kuolemantapaukset lisääntyivät matkan edetessä, koska verenpainetauti ja keripukki lisääntyivät pitempien merellä tapahtuvien säästöjaksojen aikana, kun ruuan ja veden laatu ja määrä huonontui. Fyysisten sairauksien lisäksi monet orjat masentuivat eivätkä pystyneet syömään tai toimimaan kunnolla vapauden, perheen, turvallisuuden ja oman inhimillisyyden menettämisen takia.
Purjehdustekniikat.
Pyrkimys voittoihin 1800-luvun Atlantin markkinataloudessa muutti laivojen suunnittelua ja ihmislastin hallintaa, johon kuuluivat orjuutetut afrikkalaiset ja enimmäkseen valkoiset miehistön jäsenet. Alusten tuuletuksen parantaminen auttoi vähentämään kuolleiden määrää, josta nämä alukset olivat tunnettuja 1500- ja 1600-luvuilla. Uusi muotoilu antoi laivoille mahdollisuuden suunnistaa nopeammin varsinkin jokisuiden suuntaan, joka takasi pääsyn Länsi-Afrikan rannikon moniin uusiin orjapaikkoihin. Orjuutetun afrikkalaisen rahallinen arvo millä tahansa amerikkalaisella huutokauppapaikalla 1700-luvun puolivälissä oli 800 – 1200 dollaria, mikä vastaa nykyisin 32 000 – 48 000 dollaria. Siksi alusten päälliköt ja sijoittajat etsivät tekniikoita, jotka suojelivat heidän ihmislastiaan.
Koko Atlantin orjakaupan ajan (1570–1808) orjalaivat olivat yleensä pienempiä kuin perinteiset lastialukset, ja useimpien orjalaivojen paino oli 150 – 250 tonnia. Tämä vastasi noin 350 - 450 orjuutettua afrikkalaista jokaisella orja-aluksella tai 1,5 - 2,4 henkeä tonnia kohti. Ajan englantilaiset alukset olivat yleensä tätä suurempia ja ranskalaiset pienempiä. Alukset, jotka oli tarkoituksellisesti suunniteltu pienemmiksi ja paremmin ohjattaviksi, oli tarkoitettu purjehtimaan Afrikan rannikon jokia pitkin kauemmaksi sisävesisatamiin, jonka takia nämä alukset lisäsivät orjakaupan vaikutusta Afrikkaan. Lisäksi alusten koot kasvoivat hieman 1700-luvun aikana, mutta orjuutettujen afrikkalaisten lukumäärä alusta kohti pysyi kuitenkin samana. Orjuutettujen afrikkalaisten suhde laivojen vetoisuuteen oli vähäisempi, ja tämän tarkoituksena oli lisätä tilaa ihmistä kohti ja siten parantaa kaikkien aluksella olevien henkilöiden selviytymismahdollisuuksia. Näissä laivoissa oli myös väliaikaisia varastokansia, jotka erotettiin avoimella ristikko- tai kalteriraudoilla. Laivojen päälliköt käyttivät näitä kammioita luultavasti orjuutettujen afrikkalaisten jakamiseen, joka auttaisi torjumaan kapinoita. Joissakin 1700-luvun lopulla kehitetyissä aluksissa oli rakennettu jopa tuuletusaukkoja aseporttien sivuihin ja väliin (ja niihin luukkuja huonon sään varalle). Nämä kannen rakenteet lisäsivät ilmavirtausta ja auttoivat siten parantamaan selviytymistä ja vähentämään mahdollisia investointitappioita.
Toinen merkittävä tekijä "lastin suojauksessa" oli tiedon lisääntyminen sairauksista ja lääkkeistä (kuten erilaisten lääkkeiden tuominen aluksille). Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian alus huomasi ensimmäisenä 1700-luvulla ja sitä seurasivat eräät muut maat ja yritykset 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alussa, että kirurgien ja muiden lääkäreiden mukaan ottaminen laivoihin osoittautui liian kalliiksi verrattuna hyötyihin. Lääkintähenkilökunnan sijaan he varustivat aluksia erilaisilla lääkkeillä. Vaikka tämä oli parempi kuin se, että oltiin kokonaan ilman lääkkeitä, ja ottaen huomioon sen, että monilla miehistön jäsenillä oli ainakin jonkinlainen käsitys taudin leviämisestä, ilman lääketieteellistä henkilöstöä kuolleisuus oli edelleen erittäin korkea 1800-luvulla.
Orjien käsittely ja heidän vastarintansa.
Orjien kohtelu oli kauhistuttavaa, koska vangittujen afrikkalaisten miesten ja naisten katsottiin olevan ihmistä vähäisempiä. He olivat "rahtia" tai "tavaroita" ja heitä käsiteltiin sellaisena ja heitä kuljetettiin heidän markkinointiaan varten. Naiset lasten kanssa eivät olleet toivottavia, koska he veivät liikaa tilaa, eikä pikkulapsia haluttu mukaan päivittäisen ylläpidon takia. Esimerkiksi brittiläinen orjalaiva "Zong" otti liian monta orjaa matkalle Uuteen maailmaan vuonna 1781. Ylitäyttö, aliravitsemus ja taudit tappoivat useita miehistön jäseniä ja noin 60 orjaa. Huono sää hidastutti "Zongin" matkaa ja juomaveden puute tuli huolestuttavaksi. Miehistö päätti hukuttaa joitakin orjia mereen vettä säästääkseen ja antaakseen omistajille mahdollisuuden kerätä vakuutuksia kadonneesta lastista. Noin 130 orjaa tapettiin, ja useat heistä päättivät tappaa itsensä hyppäämällä mereen vapaaehtoisesti. "Zongin-" tapaus yllytti abolitionistien liikettä ja se sai aikaan suuren oikeudenkäynnin, kun vakuutusyhtiö kieltäytyi korvaamasta menetystä.
Yleensä orjia ruokittiin ja heille annettiin juomaa, koska terveet orjat olivat arvokkaampia. Jos resurssit loppuivat pitkillä, vaikeasti ennakoitavissa olevilla matkoilla, miehistö sai etusijan kohtelussa. Orjien rankaiseminen ja kidutus oli hyvin tavallista, koska matkalla miehistön oli muutettava itsenäiset ihmiset tottelevaisiksi orjiksi. Raskaana olevilla naisilla, jotka synnyttivät lapsensa aluksilla oli vaarana, että heidän lapsensa tapetaan, jotta äidit saataisiin myytyä. Pahimmat rangaistukset annettiin kapinoinnista. Kerran kapteeni rankaisi epäonnistuneesta kapinasta tappamalla yhden mukana olleen orjan välittömästi, ja pakotti kaksi muuta orjaa syömään hänen sydämensä ja maksansa.
Tauteja ja itsemurhayrityksiä torjuakseen miehistö pakotti orjat aluksen kannelle liikuntaa varten. Se johti yleensä lyönteihin, koska orjat eivät halunneet tanssia tai olla heidän kanssaan vuorovaikutuksessa. Nämä pahoinpitelyt olivat usein vakavia ja ne saattoivat johtaa orjan kuolemaan tai saattaa heidät alttiimmaksi taudeille.
Itsemurhat.
Orjat tekivät vastarintaa monin tavoin. Kaksi yleisintä vastustuskeinoa oli kieltäytyminen syömästä ja itsemurha. Itsemurhia tapahtui usein, kieltäydyttiin ruoan syömisestä tai lääkkeistä, tai hypättiin yli laidan, tai myös monilla muilla opportunistisilla keinoilla. Jos orja hyppäsi yli laidan, hänet jätettiin usein hukkumaan tai ammuttiin laivasta. Vuosisatojen kuluessa joidenkin afrikkalaisten kansojen, kuten Kruiden, käsitettiin pitävän orjuutta huonona ihmisarvona. He tulivat tunnetuksi ylpeydestään ja yrittivät itsemurhaa heti menetettyään vapautensa.
Orjuuttajat yrittivät estää itsemurhia ja nälkäkuolemia niin paljon kuin mahdollista. Usein orjia pakkosyötettiin tai kidutettiin, kunnes he suostuivat syömään. Vaikka jotkut pystyivät näännyttämään itsensä nälkään, orjia eristettiin itsemurhan menetelmistä kansien sivuosissa, joissa oli usein verkkoja. Silti orjat onnistuivat varsinkin hyppäämään yli laidan. Usein kapinan epäonnistuttua kapinoitsijat hyppäsivät joukolla mereen. Orjat uskoivat yleensä, että jos he hyppäävät yli laidan, heidät palautetaan perheensä ja ystäviensä kylään tai esi-isiensä pariin kuolemansa jälkeen.
Itsemurha hyppäämällä yli laidan oli niin suuri ongelma, että kapteenien oli monissa tapauksissa puututtava siihen itse. He käyttivät laivoja seuranneita haita pelottelemiseen. Eräs kapteeni, jonka aluksella oli sarja itsemurhia, otti erään naisen ja laski hänet veteen köyden avulla ja veti hänet alas hyvin nopeasti. Kun hän tuli näkyviin, hait olivat jo tappaneet hänet - ja purreet pois hänen ruumiinsa alaosan.
Identiteetti ja viestintä.
Pystyäkseen viestimään keskenään matkalla orjat loivat eurooppalaisille tuntemattoman viestintäjärjestelmän. He kokosivat käytäville kuoroja, jotka käyttivät ääntään, ruumistaan ja itse alusta. Alusten ontto rakenne antoi orjille mahdollisuuden käyttää niitä lyömäsoittimina ja vahvistaa laulujensa ääntä. Tämä "instrumenttien" yhdistelmä oli sekä orjien tapa viestiä, että myös keino luoda uusi identiteetti, vaikka orjakauppiaat yrittivät ehkäistä heitä siitä. Vaikka suurin osa orjista oli Afrikan eri alueilta, heidän tilanteensa ansiosta he saattoivat kehittää yhteisyyttä ja luoda uutta kulttuuria ja identiteettiä aluksilla yhteisen kielen ja viestintätavan avulla: ... kutsun ja vastauksen äänet sallivat eri kieliä puhuvien miesten ja naisten kommunikoida vankeutumisensa olosuhteista. Itse asiassa "Hubridas"-aluksella siitä, mikä alkoi murinasta ja muuntautui lauluksi, tuli ennen pitkää koordinoidun kapinan huutoja ja kiljahduksia. Viestintä pyrki kumoamaan eurooppalaisten auktoriteetin ja antoi orjille mahdollisuuden muodostaa sellaista voimaa ja identiteettiä, joka oli muuten kielletty. Lisäksi tällainen organisointi ja yhdistäminen mahdollisti kapinoiden ja kansannousujen koordinoinnin ja joskus onnistumisenkin.
Vastarinta.
Laivoilla vangitut eivät aina olleet halukkaita noudattamaan käskyjä. Joskus he reagoivat väkivaltaan. Orjalaivat suunniteltiin ja niitä käytettiin estämään orjia kapinoimasta. Orjien vastarinta yleensä epäonnistui ja kapinaan osallistuneita rangaistiin ankarasti. Jonkinlaista kapinointia oli noin yhdessä kymmenestä aluksesta.
Ottobah Cugoano, joka otettiin lapsena orjaksi Afrikasta, kuvasi myöhemmin kapinaa aluksella, jolla hänet kuljetettiin Länsi-Intiaan: Kun meidät vihdoin vietiin pois, kuolema oli elämää toivotumpi, ja teimme keskuudessamme suunnitelman, jonka mukaan voimme polttaa ja räjäyttää laivan ja menehtyä kaikki yhdessä liekeissä. Kapinallisten lukumäärä vaihteli suuresti. Usein kapina päättyi muutamien orjien ja miehistön kuolemaan. Selviytyneitä kapinallisia rangaistiin tai heidät teloitettiin esimerkkinä muille aluksella oleville orjille.
Afrikkalainen uskonto.
Orjat vastustivat myös heidän uskontojensa ja mytologiansa tiettyjen ilmentymien kautta. He vetosivat jumaliensa suojeluun ja kostoon vangitsijoilleen ja yrittävät myös kirota tai muuten vahingoittaa miehistöä epäjumalien ja fetissien avulla. Eräs miehistö löysi fetissejä vesivarastostaan, jonka orjat asettivat uskoen sen tappavan kaikki siitä juoneet.
Merimiehet ja miehistö.
Orjalaivojen omistajat ja kapteenit saattoivat odottaa suuria voittoja, mutta tavallisille merimiehille maksettiin usein huonosti palkkaa ja heillä oli julma kuri. Merimiesten piti usein elää ja nukkua ilman suojaa avoimella kannella koko Atlantin matkan ajan, koska kannen alapuolella olevan tilan täyttivät orjuutetut ihmiset.
Miehistön kuolleisuuden odotettiin olevan matkan aikana noin 20 prosenttia. Merimiehet kuolivat sairauksiin (erityisesti malariaan ja keltakuumeeseen), ruoskinnan tai orjijen kapinoinnin seurauksena. Miehistön korkea kuolleisuus paluumatkalla oli edullista kapteenille, koska se vähensi niiden merimiesten määrää, joille oli maksettava kotisatamaan saavuttua. Selviytyneiltä miehistön jäseniltä huijattiin usein heidän palkkaansa.
Merimiehiä palkattiin usein pakottamalla, koska he yleensä tunsivat ja vihasivat orjakauppaa. Satamakaupungeissa rekrytoijat ja majatalojen omistajat houkuttelivat merimiehiä humalaan (ja velkaantumiseen) ja tarjosivat sitten vapautumista veloista, jos he allekirjoittavat sopimuksen orja-alusten kanssa. Jos he kieltäytyisivät, heidät vangittaisiin. Vankilassa olleiden merimiesten oli vaikea saada työpaikkoja muualta kuin orjalaivateollisuudesta, koska suurin osa merialasta ei palkannut "vankilalintuja", joten heidät pakotettiin joka tapauksessa menemään orjalaivoihin.