Anatole France

Anatole France (oik. Jacques Anatole François Thibault); (16. huhtikuuta 1844 Pariisi, Heinäkuun monarkia – 12. lokakuuta 1924 Saint-Cyr-sur-Loire, Indre-et-Loire, Ranskan kolmas tasavalta) oli ranskalainen kirjailija, joka valittiin Ranskan akatemian jäseneksi vuonna 1896 sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1921. 
Katolinen kirkko kielsi 1920-luvulla hänen teostensa levittämisen niiden sisältämien sosialististen piirteiden vuoksi. Francen kaikki teokset lisättiin katolisen kirkon "Index Librorum Prohibitorum" -luetteloon (Kiellettyjen kirjojen luettelo) 31. toukokuuta 1922. Hän itse piti tätä "ansiona". Hakemisto lakkautettiin vuonna 1966.
Francen tunnetuimpia romaaneja on "Kuningatar Hanhenjalan ravintola" (1892), joka on kuvaelma 1700-luvun Ranskasta. Hänet tunnetaan myös aforismeistaan. Francen syvällisimpänä kirjana pidetään romaania "Enkelten kapina". Kirjallisuuden alan kuuluisuus hänestä tuli vuonna 1881 julkaistun "Instituutin jäsenen Sylvestre Bonnardin rikos" -teoksen myötä, joka sai Ranskan Akatemian palkinnon.
Suku ja koulutus.
Kirjakauppiaan poikana Jacques Anatole vietti suurimman osan elämästään kirjojen parissa. Hänen isänsä johtamassa kirjakaupassa kävi usein merkittäviä kirjailijoita ja se oli erikoistunut Ranskan vallankumousta käsitteleviin kirjoihin ja asiapapereihin.
Koulussa hän sai vankan humanistisen kulttuurin perustan ja päätti omistaa elämänsä kirjallisuudelle. Hän sai perusteellisen klassisen koulutuksen Collège Stanislasissa, pariisilaisess poikakoulussa, ja opiskeli jonkin aikaa École des Chartesissa. Noin kahdenkymmenen vuoden ajan hän toimi vaihtelevissa tehtävissä, mutta hänellä oli aina tarpeeksi aikaa omille kirjoituksilleen, erityisesti senaatin apulaiskirjastonhoitajana vuosina 1876–1890. 
Kirjallinen ura.
Hänen ensimmäisiin runoihinsa vaikutti klassisen perinteen elpyminen parnassolaiset runoilijaryhmän ansiosta, ja vaikka ne olivat tuskin omaperäisiä, ne paljastivat herkän tyylittelijän, joka oli jo valmiiksi kyyninen inhimillisiä instituutioita kohtaan.
Tämä ideologinen skeptisyys ilmeni hänen varhaisissa novelleissaan: "Le Crime de Sylvestre Bonnard" (Instituutin jäsenen Sylvestre Bonnardin rikos 1881), romaani kirjoihinsa rakastuneesta ja arjesta hämmentyneestä filologista; "La Rôtisserie de la Reine Pédauque" (1893; Kuningatar Hanhenjalan ravintola), joka hienovaraisesti pilkkaa okkultismiin uskomista ja "Les Opinions de Jérome Coignard" (1893), jossa ironinen ja tarkkanäköinen kriitikko tarkastelee valtion suuria instituutioita. 
Vuonna 1893 France julkaisi kuuluisimman romaaninsa, "Kuningatar Hanhenjalan ravintola," laajan kuvauksen 1700-luvun Ranskan elämästä. Romaanin keskushahmo, apotti Coignard on monimutkainen, ironinen ja rakastettava hahmo, joka esiintyy uudelleen teoksissa "Les Opinions de Jérôme Coignard" (1893) ja novellikokoelmassa "Le Puits de Sainte Claire" (1895).
Hänen henkilökohtainen elämänsä oli huomattavan myllerryksen kourissa. Hänen avioliittonsa vuonna 1877 Marie-Valérie Guérin de Sauvillen kanssa päättyi avioeroon vuonna 1893. Hän oli tavannut madame Arman de Caillavetin vuonna 1888, ja heidän suhteensa inspiroi hänen romaanejaan "Thaïs" (1890), joka sijoittuu Alexandriaan Egyptiin ja kertoo kurtisaanista, josta tulee pyhimys kristillisellä ajalla ja "Le Lys rouge" (1894; Punainen lilja), Firenzessä tapahtuva traaginen rakkaustarina. 
Merkittävä muutos Anatole Francen tuotannossa näkyy ensimmäisen kerran neljässä koosteessa nimeltä "L’Histoire contemporaine" (1897–1901). Kolme ensimmäistä osaa – "L’Orme du mail" (1897; Jalava rantakadulla), "Le Mannequin d’osier" (1897; Pajutyöntekijä) ja "L’Anneau d’améthyste" (1899; Ametistisormus) – kuvaavat maalaiskaupungin juonitteluja. Viimeinen osa, "Monsieur Bergeret à Paris" (1901; Monsieur Bergeret Pariisissa), käsittelee aiemmin poliittisista kiistoista erossa pysyneen sankarin osallistumista Alfred Dreyfusin tapaukseen. Teos kertoo Anatole Francesta itsestään, jonka sitoutuminen Dreyfuksen tukemiseen vei huomion pois nojatuolifilosofin ja elämän etääntyneen tarkkailijan roolista. Vuoden 1900 jälkeen hän toi yhteiskunnalliset huolenaiheensa useimpiin novelleihinsa. "Crainquebille" (1903) on kolminäytöksinen komedia, jonka France sovitti aiemmasta novellista, dramatisoi pikkukauppiaan epäoikeudenmukaista kohtelua ja julistaa vihamielisyyttä porvarillista järjestystä kohtaan, joka johti Francen lopulta omaksumaan sosialismin. Elämänsä loppupuolella hänen myötätuntonsa kääntyivät kommunismia kohti. "Les Dieux ont soif" (1912; Jumalat janoavat) ja "L’Île des Pingouins" (1908; Pingviinisaari) osoittavat kuitenkin vain vähän uskoa veljellisen yhteiskunnan lopulliseen saapumiseen. Ensimmäinen maailmansota vahvisti hänen syvää pessimismiään ja sai hänet etsimään pakoa lapsuudenmuistoista. "Petit-Pierre ("Pikku Pietari 1918) ja "La Vie en fleur" (Kukkainen elämä 1922) täydentävät teoksen "Le Livre de mon ami" (Ystäväni kirja 1885) aloittaman syklin.
Anatole Francea on moitittu juoniensa ohuudesta ja elinvoimaisen luovan mielikuvituksen puutteesta. Hänen teoksiaan pidetään kuitenkin merkittävinä laaja-alaisen oppineisuutensa, nokkeluutensa ja ironiansa, sosiaalisen oikeudenmukaisuuden tavoittelunsa ja klassisen selkeytensä vuoksi – ominaisuuksia, jotka tekevät Francesta Denis Diderotin ja Voltairen perinteen perillisen.
Anatole France oli kiinnostunut välikaudesta pakanuuden ja kristillisyyteen kääntymisen rajamailla. Hän kiinnostui myös yhteiskunnallisista kysymyksistä; jotkut laskevat hänet kommunistiksi, jotkut anarkistiksi. Hänen suhteensa katoliseen kirkkoon muodostui jo varhain epäluulojen sävyttämäksi. Francen teoksia suomennettiin paljon 1900-luvun alussa.