tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Linnea Ceder

Linnea Ceder (s. 8. elokuuta 2002 Tuusula) on suomalainen taitoluistelija. Häntä valmentaa Virpi Horttana. Cederin seura on Espoon Jäätaiturit.
Ceder aloitti taitoluistelun vuonna 2006. Aikuisten SM-kisoissa hän oli vuoden 2020 kisoissa kolmas ja vuonna 2019 viides. Ceder kilpaili vuoden 2020 EM-kilpailuissa ensimmäisissä aikuisten arvokisoissaan ja oli kahdestoista. Hän paransi kilpailuissa sekä lyhyt- että vapaaohjelmansa ennätyspisteitä.
Ceder saavutti SM-hopeaa vuonna 2022 ja sijoittui kuudenneksi vuoden 2024 SM-kilpailuissa. Kansainvälisellä tasolla hän on kilpaillut muun muassa juniorien MM-kilpailuissa vuonna 2023, joissa hän sijoittui 12:nneksi. Lisäksi hän on edustanut Suomea useissa ISU Challenger Series - ja Grand Prix -kilpailuissa, kuten Warsaw Cupissa 2023, Grand Prix Espoossa 2022 sekä Finlandia Trophyssa ja Nebelhorn Trophyssa 2022, joissa hänen parhaat sijoituksensa ovat olleet 10 parhaan joukossa. Cederin ennätyspisteet ovat 166.16, jotka hän saavutti vuoden 2020 EM-kisoissa. Kaudella 2024/2025 hän on menestynyt useissa kansainvälisissä kilpailuissa, kuten sijoittumalla kolmanneksi Sonja Henie Trophyssa ja voittamalla Lõunakeskus Trophyn Tartossa.
Ceder tähtää vuoden 2026 olympialaisiin ja on saanut Läpimurtosäätiöltä 7 000 euron apurahan, jonka hän ohjaa valmennukseen sekä uuden koreografian luomiseen. Taloudellisten haasteiden vuoksi Ceder on joutunut vähentämään ulkomailla harjoittelua, mutta tähtää edelleen menestykseen tulevissa EM- ja MM-kilpailuissa.
Culex vexillatus

Culex vexillatus on kaksisiipisten (Diptera) lahkoon ja hyttysten (Culicidae) heimoon kuuluva hyönteislaji. Lajin kuvasi tieteelle ensimmäisen kerran Edwards vuonna 1941. Sillä ei ole alalajeja.
Dōjin

Dōjin tarkoittaa japanilaista alakulttuuria, johon liittyy muun muassa manga-sarjakuvia, anime-animaatioita ja muuta fanifiktiota.
Termi on jäljitettävissä Meiji-kauden kirjallisiin teoksiin. Alkujaan dōjin viittasi ryhmään henkilöitä, joilla oli samankaltaiset kiinnostuksen kohteen kirjallisuuteen, joiden julkaisemaa materiaalia kutsuttiin dōjinshiksi.
Dōjinshi-lehtien lisäksi dōjin-kulttuuriin kuuluu muun muassa musiikkia ja videopelejä. Lehdet voivat vaihdella suuresti ja ne voivat sisältää romaaneja tai matkaoppaita.
Dōjin-kulttuuria on verrattu läntiseen indie-kehitykseen: lännessä indie-kehitystä kuvaa tavoite kaupalliseen menestykseen kun taas Japanissa dōjin-tuotokset voivat olla fanitribuutteja vakiintuneelle teokselle.
Alan suurin tapahtuma on Comiket, jossa oli vuonna 2015 noin kävijää kolmen päivän aikana.
Tarkkoja lukemia markkina-arvosta ei ole, mutta arviot ovat vaikuttavia: useita miljoonia osallistuja, useita tuhansia tapahtumia vuosittain, satoja myymälöitä ja kokonaismarkkinoiden arvo voi olla 70 miljardin jenin (700 miljoonan euron) suuruusluokkaa.
Phenacoccus

Phenacoccus on nivelkärsäisten (Hemiptera) lahkoon ja villakilpikirvojen (Pseudococcidae) heimoon kuuluva hyönteissuku. Sukuun kuuluu ainakin 180 lajia.
Walter Bagehot

Walter Bagehot (1826−1877) oli englantilainen taloustieteilijä ja tietokirjailija. Oltuaan ensin pankkiirina Bagehot tuli 1860 viikkolehti "The Economistin" päätoimittajaksi. Hänen tärkein teoksensa on "The English Constitution" (1867), jossa hän esittelee Britannian valtiomuodon. Yhteiskuntafilosofiaansa hän esitti kirjassa "Physics and Politics", jossa näkyy darvinismin vaikutus. Hänen huomattavin taloustieteellinen teoksensa on "Lombard Street", jossa hän valaisee silloisia Lontoon rahamarkkinoita ja niiden kansainvälistä merkitystä. Hänen pienet kirjoitelmansa ilmestyivät hänen kuolemansa jälkeen (1879–1881) kokoelmina "Literary Studies", "Economic Studies", "Biographical Studies".
Lakkimakaki

Lakkimakaki ("Macaca sinica") on Sri Lankassa endeemisenä tavattava makaki. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on määritellyt sen erittäin uhanalaiseksi lajiksi.
Taksonomia.
Lakkimakakin kaksiosaisen tieteellisen nimen "Macaca sinica" antoi Carl von Linné (Linnaeus) vuonna 1771. Laji voidaan jakaa kolmeen alalajiin, "M. s. aurifrons", "M. s. opisthomelas" ja "M. s. sinica".
Koko ja ulkonäkö.
Lakkimakakiurokset ovat jonkin verran naaraita suurempia. Urosten paino on 4–5,5 kiloa ja naaraiden 2,5–4,5 kiloa. Makakien ruumiiden pituus on 35–53 cm ja häänän pituus 40–60 cm. Niiden turkki on kultaisen ruskea päältä ja valkoinen vatsan puolelta. Naamassa ei ole karvoitusta. Urosten naama on hieman naaraiden vaaleanpunaista naamaa tummempi. Suussaan makakeilla on poskipussit, joihin ne voivat kerätä ravintoa. Pussien lihakset työntävät ruuan takaisin suuhun tarvittaessa. Makakien ulkonäessö on joitakin eroavaisuuksia esimerkiksi esiintymsialueen tai alalajin mukaan.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Lakkimakaki on endeeminen laji Sri Lankalla. Alalajia "M. s. sinica" tavataan maan pohjois- ja itäosissa, alalajia "M. s. aurifrons" lounaisosissa ja alalajia "M. s. opisthomelas" maan keskiosissa. Kokonaisuutena lajin esiintymislaue on hyvin pirstoutunut.
Lajia tavataan useissa eri metsätyypeissä aina 2 100 metrin korkeudelle merenpinnasta. Elinympäristö vaihtelee jonkin verran alaljien mukaan. "M. s. aurifrons" on alavien maiden sademetsien laji, "M. s. opisthomelas" korkeammalla sijaitsevien vuoristosademetsien laji ja "M. s. sinica" kuivien ikivihreiden metsien laji.
Elintavat.
Lakkimakaki on pääasiassa aktiivinen päivisin. Suuri osa niiden ajasta kuluu maassa neljällä jalalla kulkiessa, mutta ne ovat myös hyvin taitavia puissa kiipeilijöitä. Ne ovat myös suhteellisen hyviä uimareita ja pystyvät esimerkiksi pakenemaan saalistajiaan veteen, sekä jopa sukeltamaan veden alle. Nukkuessaan makakit saattavat kerääntyä ryhmiksi puihin.
Makakit käyttävät ravinnokseen pääasiassa hedelmiä, mutta ne syövät myös esimerkiksi kukkia ja hyönteisiä, sekä jopa matelijoita ja lintuja. Makakit saattavat etsiä ruokaa myös ihmisten viljelmiltä ja kaatopaikoilta.
Uhat ja suojelu.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on luokitellut lakkimakakin erittäin uhanalaiseksi lajiksi. Lajia uhkaa etenkin sen elinympäristöjen pieneneminen plantaasien viljelyksen ja polttopuiden keruun takia. Makakeja myös metsästetään pyydyksin ja ampumalla tuhoeläiminä. Lakkimamaki on ainut Sri Lankan endeeminen laji, jota ei ole suojeltu paikallisilla laeilla. Lajin elinalue käsittää useita luonnonsuojelualueita, mutta alalajin "M. s. opisthomelas" esiintymislaue ei käsitä suojeltuja alueita lainkaan.
Carl Bagger

Carl Christian Bagger (1. toukokuuta 1807 Kööpenhamina, Tanska − 25. lokakuuta 1846 Odense, Tanska) oli tanskalainen runoilija, levoton, epävakaa luonne, kirjoittanut tulisia, lämpimiä runoja, erinomaisen romaanin "Min broders levned" ja murhenäytelmän "Dronning Christine og Monaldeschi". Hänen kaksiosainen kootut teoksensa "Samlede skrifter" ilmestyi 1866−1867.
Bagger valmistui Sorøn akatemiasta 1828 ja muutti 1836 Kööpenhaminasta Odenseen "Fyens stifts avisin" toimittajaksi. Hänen syntymänsä avioliiton ulkopuolella näyttää leimanneen hänen elämäänsä. Juopottelu ja levoton elämä tuhosivat hänen lahjakkuutensa.
Albert Henneberg

Carl Albert Theodor Henneberg (27. maaliskuuta 1901 Tukholma – 14. huhtikuuta 1991 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä ja kapellimestari. 
Henneberg oli säveltäjä Richard Hennebergin poika. Hän opiskeli vuodesta 1920 Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa, sittemmin myös Wienissä ja Pariisissa. Hän toimi aktiivisesti Ruotsin säveltäjien liitossa ja tekijänoikeusjärjestö STIM:ssä. Työskentely STIM:ssä (1931–1954) toteutui enimmäkseen Kurt Atterbergin alaisuudessa.
Hennebergin tuotantoon kuuluu muun muassa kuusi sinfoniaa, kamarimusiikkia ja kuusi oopperaa. Oopperoista "Inka" (1935–1937) ja "Det jäser i Småland" (1937–1938) esitettiin Chemnitzissä vuosina 1937 ja 1939. Arviot olivat positiivisia ja Natsi-Saksassa saatu huomio suhteellisen suurta. Henneberg teki yhteistyötä Fritz Tutenbergin kanssa; Tutenberg kannatti kansallissosialismin myötä kukoistaneita käsityksiä pohjoismaisuudesta ja oli erityisen kiinnostunut Ruotsista. Sopimuksen solmimisessa Hennebergin ja Tutenbergin välillä toimi välikätenä Kurt Atterberg. Hennebergillä itsellään oli juuret Saksassa ja hän puhui hyvin saksaa.
Jens Baggesen

Jens Baggesen (15. helmikuuta 1764 Korsør − 3. lokakuuta 1826) oli tanskalainen runoilija. Hän kirjoitti myös saksaksi. Hän oli Johan Herman Wesselin oppilas ja edustaa etupäässä 1700-luvun kirjallista makusuuntaa vastakohtana romantikoille, joiden johtajan, Adam Ohlenschlægerin, kiivas vastustaja hän oli ja joita hän ruoskii satiirissaan "Karfunkel oder Kling-Klingel-Almanach". Satiirien lisäksi hän on kirjoittanut leikkivän kevyitä, hienon humoristisia runosarjoja, kuten "Komiske Fortællinger", "Rimbrev" sekä proosateoksen "Labyrinthen". Hän oli viehtynyt kuitenkin uusromantiikasta.
Baggesen oli pappi ja toimi myös Kuninkaallisen teatterin johtajana sekä kirjallisuuden professorina Kielissä 1811−1813.
Suomennettuja runoja.
Baggesenin runoista on suomennettu
Matta

Matta on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Ōda

Ōda () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūgokun alueella Shimanen prefektuurissa. Se sijaitsee Japaninmeren rannikolla prefektuurin keskiosassa. Sisämaassa sen alue nousee Chūgokuvuorille ja käsittääkin pääasiassa metsäisiä vuoristoseutuja. Kaupungin keskusta on rakentunut Sanbejoen alajuoksun varrelle. Ōdassa on 34 349 asukasta (tammikuussa 2020) ja sen pinta-ala on 435,71 neliökilometriä.
Keskiajalla Ōda kehittyi markkinapaikkana ja San’indō-tien varren postiasemana ("shukuba"). Se sijaitsi San’indōn sekä Izumoon ja Bingon provinssiin johtavien teiden risteyskohdassa. Edo-kaudella seutu oli merkittävän hopeakaivostoimintansa vuoksi suoraan bakufun eli maan keskushallinnon alaisuudessa. Rautatien (1915) ja kaupunkiin johtavan moottoritien (1966) valmistumisen myötä kaupungin keskusta on laajentunut niiden suuntaan pohjoiseen päin. Merkittäviä elinkeinoja ovat nykyisin maitotalous, riisin viljely, kalastus, "wakame"-merilevän ja kattotiilten tuotanto sekä turismi. Kaupunkioikeudet Ōdalle myönnettiin vuonna 1954, kun silloiseen Ōdan maaseutukaupunkiin liitettiin useita muita ympäristön kuntia. Viimeksi kaupunki laajeni vuoden 2005 kuntaliitoksessa, kun siihen yhdistettiin Niman ja Yunotsun maaseutukaupungit. 
Matkailijoita Ōdaan houkuttelevat esimerkiksi Iwamin hopeakaivoksen rauniot ja kaivostoimintaan liittyvät historialliset nähtävyydet. Kaivos sijaitsee Ōmorin alueella, jonka historiallinen keskusta on suojeltu, kuten myös kaivoksen satamana toimineen Yunotsun vanha kaupunginosa. Yunotsu tunnetaan myös Yunotsu-onsenin kuumasta lähteestä. Vuonna 2007 Iwamin kaivos siihen liittyvine kaivoskaupunkeineen, satamineen ja muine muistomerkkeineen lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon. Kaupungin kulttuuriperintöön kuuluu myös esimerkiksi Mononobe-jinjan pyhäkkö, joka toimi Iwamin provinssin pääpyhäkkönä ("ichinomiya"). Luonnonnähtävyyksiä ovat Daisen-Okin kansallispuistossa sijaitseva Sanbevuori ja ”laulavasta hiekastaan” tunnettu Kotogahaman hiekkaranta. Ōdaa palvelee JR Nishi-Nihonin San’in-päälinja.
Elisan linkkitorni

Elisan linkkitorni (aiemmin HPY:n linkkitorni) on vapaasti seisova tietoliikennemasto Helsingin Itä-Pasilassa. Se sijaitsee Elisa Oyj:n pääkonttorin sisäpihalla osoitteessa Ratavartijankatu 5.
Linkkitorni rakennettiin silloisen Helsingin Puhelinyhdistyksen (HPY) toimitalon rakentamisen yhteydessä vuonna 1988. Tornin on suunnittellut arkkitehtitoimisto Kuusi &amp; Sillanpää. Tornin korkeus antenneineen on 103,7 metriä. Korkeus merenpinnan tasosta on 111 metriä. Valmistuessaan se oli Helsingin toiseksi korkein torni Länsi-Pasilan puolella sijaitsevan Yleisradion linkkitornin jälkeen ja yksi kaupungin korkeimmista rakennelmista (muita korkeampia ovat eräät voimalaitosten savupiiput). Ristikkometallinen torni on paikallinen maamerkki.
Radio City Joensuu

Radio City Joensuu oli Pohjois-Karjalassa toimiva paikallisradio, jonka kuuluvuusalueita olivat Joensuun ja Kiteen seutu. Se lähetti pääosin Radio Cityn valtakunnallista ohjelmaa. Radio City Joensuu aloitti lähetykset 5. tammikuuta 2015 Oi fm:n taajuuksilla. Kanavan lähetykset loppuivat Sanomalehti Karjalaisen ja Bauer Median välisen yhteistyösopimuksen loputtua toukokuun alussa 2020.
Planktonrapu

Planktonrapu ("Macrobrachium lar") on makeanveden katkarapujen (Palaemonidae) heimoon kuuluva kymmenjalkaislaji. Sitä pidetään monesti akvaariossa.
Planktonravun pituus on 7–8 senttimetriä. Se on läpikuultava. Tuntosarvissaan lajilla on hyvin pitkät viiksiä muistuttavat ohuet jatkeet. Koirasrapujen sakset ovat naaraiden saksia kookkaampia.
Planktonrapua tavataan laajasti levinneenä koko läntisellä indopasifisella merialueella. Sitä tavataan jatkuvavirtaisissa joissa ja puroissa. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee lajin elinvoimaiseksi.
Naaras kehittää vihertäviä munia noin kerran kuukaudessa, ja ne näkyvät läpinäkyvässä peräpäässä selkeästi. Poikaset kuoriutuvat noin kolmessa viikossa ja käyvät läpi useita muodonvaihdoksia ennen kuin asettuvat pohjaan elämään.
Aino-puku

Aino-puku on Karjalasta tehtyjen rautakautisten hautalöytöjen pohjalta sommiteltu muinaispuku. Puvun ohjeen on todennäköisesti suunnitellut Theodor Schwindt, joka oli 1880-luvulla tehnyt arkeologisia kaivauksia Karjalassa.
Schwindt julkaisi Koti ja Yhteiskunta -lehden käsityöliitteessä vuonna 1899 puvun teko-ohjeet. Se sai juhlapukuna suuren suosion ja kansan parissa nimen ”Aino-puku”. Suomen Teollisuus-Kauppa myi valmiita pukuja ja niiden materiaaleja, mutta kansallispukuharrastajat ompelivat pukunsa usein ainakin osittain itse. Kuitenkin suuritöiset pronssikierukkakoristeet saatettiin korvata koristenauhoin tai metallilankapujotuksin, jopa pellinpaloin. Esiliina katosi joistakin puvuista kokonaan ja sen tilalle liitettiin metallinastakoristeinen vyö. Myös pukuun kuulunut huntu saatettiin korvata vaikkapa sorokalla.
Aino-pukuun kuului valkoinen paita, vaaleansininen olkainhame, jonka helmat ja muut reunat oli koristeltu punavalkoisilla pirtanauhoilla, punainen esiliina, jonka helmassa oli pronssikierukkakoristeita sekä pari soikeita kupurasolkia, joita yhdistävään ketjuun oli kiinnitetty korvalusikka, tuluskivi, nahkakukkaro ja veitsi erillisillä keskiketjusta lähtevillä ketjuilla. Lisäksi pukuun kuului valkea huntu.
Kalinga (kuningaskunta)

Kalingan kuningaskunta sijaitsi Intian itärannikolla nykyisen Odishan osavaltion alueella. Bindusaran valtakaudella kuningaskunta oli itsenäinen, mutta hänen poikansa Ašoka päätti valtaan noustuaan vallata alueen. Alueesta käyty sota päättyi vuonna 261 eaa. Ašokan voittoon. Tarinan mukaan Kalingan pinta-ala kattoi alueen Gangesin rannalta etelään Godavarin rantaan ja Amrakantakan vuorilta itään merelle asti.
Jorma Jokiniemi

Jorma Kalevi Jokiniemi (s. 4. huhtikuuta 1957 Helsinki) on suomalainen fyysikko, joka työskenteli pienhiukkastekniikan professorina Itä-Suomen yliopiston Kuopion kampuksella. Hän on ollut esillä suomalaisissa tiedotusvälineissä muun muassa puun polton päästöjen terveysvaikutuksiin ja jätteenpolton tuottaman tuhkan jatkojalostamiseen liittyen.
Jokiniemi tuli ylioppilaaksi Nurmijärven yhteiskoulusta (1976). Hän valmistui Helsingin yliopistosta luonnontieteen kandidaatiksi (1981), filosofian kandidaatiksi (1984), filosofian lisensiaatiksi (1988) ja edelleen filosofian tohtoriksi (1990). Jatko-opintojensa aikana hän oli vieraileva tutkija Yhdysvalloissa (Electric Power Research Institute, 1985–1986). Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (1990) tarkasteli kosteuttaimevän aineksen vaikutusta aerosolien käyttäytymiseen vakavien ydinvoimalaonnettomuuksien yhteydessä. Työ oli otsikoitu "The effect of airborne hygroscopic matter on aerosol behavior in severe nuclear power plant accidents". Hän sai dosentin pätevyyden Helsingin yliopistolta (1995) ja Kuopion yliopistolta (2001). 
Työurallaan Jokiniemi on toiminut Helsingin yliopiston Fysiikan laitoksen tutkimusapulaisena (1982-1984), sitten perustutkinonsa jälkeen VTT:n tutkijana (1984–1989), erikoistutkijana (1990–1996), ja ryhmäpäällikkönä (1997–2001) sekä johtavana tutkijana (2002-2004) työskennen välillä tovin Helsingin yliopiston erikoistutkijana (2001-2002). VTT:n tutkimusprofessorina hän oli vuosina 2005-2015. Hän työskenteli Kuopion yliopiston (2010- Itä-Suomen yliopiston) pienhiukkastekniikan professorina vuodesta 2005 lähtien ja johti Pienhiukkas- ja aerosolitekniikan laboratoriota ennen eläköitymistään vuonna 2022.
Jokiniemi on ohjannut urallaan runsas 20 väitöskirjatutkimusta (tekeilläolevat mukaanluettuna).
Hermann Bahr

Hermann Bahr (1863 Linz, Saksa − 1934 München, Saksa) oli itävaltalais-saksalainen kirjailija, esseisti ja dramaturgi. Hän oli aikakauden uusimpien suuntien esitaistelija. Hän oli Maurice Maeterlinckin, Friedrich Nietzschen, Henrik Ibsenin ja August Strindbergin ensimmäisiä ja innokkaimpia kannattajia. Hän kirjoitti kirjallisaiheisia esseekokoelmia, kuten "Zur Kritik der Moderne" 1890, "Die Überwindung des Naturalismus" 1891 ja "Renaissance" 1897, romaaneja, kuten "Die gute Schule", ja näytelmiä, kuten "Die Mutter", sekä Suomessakin esitetyt "Der Meister" ja "Der Andere". Hän oli myös huomattava teatterikriitikko.
Bahrin tunnetuin näytelmä on "Konsertti" ("Das Konzert", 1909), jonka aiheena ovat avioliiton vapaudet ja rajoitukset. Hän hylkäsi kommunismin ja omaksui konservatiivisen katolisuuden, mikä ilmenee romaaneista "Himmelfahrt" (1916) ja "Österreich in Ewicgkeit" (1929).
Kison

Kison tai Kiison () on joki Israelissa. Joki virtaa Jisreelin tasangon läpi laskien Välimereen Haifan vieressä. Osa joesta on kesäisin kuiva ja vastaavasti joki tulvii talvisin.
Maantiede.
Kison kulkee Jisreelin tasangon läpi laskien Välimereen hieman Haifan kaupungin keskustasta pohjoiseen. Joen kulkiessa siihen laskee useita pieniä puroja. Joen latva yhdistyy yhdeksi joeksi Saridin kibbutsin kohdalla. Sen valuma-alue on noin 1 000 km². Joella on pituutta kaikkiaan noin 40 kilometriä. Hieman ennen mereen laskemistaan joen leveys on noin 20 metriä. Joen yläjuoksu kuivuu kesäisin ja tulvii talvisin.
Historia.
Kisonjoki tunnettiin historiallisesti hyvin soisena alueena, mikä muodosti merkittävän esteen esimerkiksi matkustamiselle alueen poikki. Kison mainitaan Vanhassa testamentissa ensimmäisen kerran Tuomarien kirjassa, jossa Barakin ja Deboran mainitaan voittaneen kanaanilaisten päällikkö Siseran sotavaunuin varustellun armeijan soisella Kisonjoella lähellä Taborinvuorta. Sama voitto mainitaan sittemmin Psalmien kirjassa. Ensimmäisessä kuninkaiden kirjassa mainitaan puolestaan Elian surmanneen karmelvuorella kukistetut Baalin profeetat joen varrella. Plinius vanhempi mainitsi joen teoksessaan "Naturalis historia" nimellä "Pacida". Ristiretkeläiset viittasivat puolestaan jokeen Haifajokea tarkoittavalla nimellä "Cyson-" tai "Flum de Cayphas". Haifajokeen eli "Nahr Hayfa" viittasivat myös sittemmin kirjoittaneet arabimaantieteilijät.
Sittemmin itsenäisessä Israelissa joen suuta on syvennetty ja se toimii Haifan sataman apusatamana. Kisonin satama on esimerkiksi Israelin kalastuslaivaston pääsatama. Huomattava ongelma joella on ollut sen veden saastuminen. Joen puhdistustoimet aloitettiin vuonna 1994.
Jäätelötötterö

Jäätelötötterö eli jäätelötuutti on valmiste, jossa jäätelöä on vohvelireunuksien sisällä. Jäätelötötteröä voi syödä ilman lusikkaa tai kulhoa pitämällä vohvelia kädessä ja lopuksi syömällä vohvelin. Jäätelötötteröt voivat olla eri muotoisia, yleisimmin ne ovat kartionmuotoisia tai kupinmuotoisia.
Historia.
Jäätelötötterön historiaa ei tunneta kovin tarkasti. Yleisesti ottaen jäätelö oli 1600- ja 1700-luvuille saakka lähinnä yläluokan jälkiruokaa, jota syötiin pienistä posliini-, hopea- tai lasiastioista. Ensimmäinen tunnettu viittaus tötteröön historiallisissa lähteissä on vuodelta 1724, jolloin venetsialainen tuolloin Roomassa asunut Antonio de Rossi kirjoitti ylös eri reseptejä. Yksi niistä oli nimeltään "cialdoni torcerli", kierretty vohveli, joka motoiltiin tötteröksi. Tämän kaltaiset tötteröt yhdistetään puolestaan jäätelöön Philibert Louis Debucourtin piirroksessa vuodelta 1807, jossa esiintyy nainen syömässä jäätelöä tötteröistä kahvila Café Frascatissa Pariisissa. Agnes Marshallin teoksessa "Fancy Ices" vuodelta 1894 esitellään kaksi eri jäätelötötterön reseptiä.
Yhdysvalloissa suositun tarinan mukaan jäätelötötteröt keksittiin maailmannäyttelyssä St. Louisissa vuonna 1904. Tapahtuma lienee tehnyt tötteröjä tunnetuksi, vaikka jäätelötötteröjä sinänsä oli käytetty Euroopassa jo aikaisemmin. Vuonna 1959 italialainen Spica alkoi valmistaa Cornetto-jäätelöä Napolissa. Cornetton tötterö oli päällystetty sisältä suklaan, sokerin ja öljyn seoksella, jolloin tötterön saattoi pakastaa jäätelö sen sisällä ilman tötterön rapeuden menettämistä. Cornettosta tuli maailmanlaajuisesti yksi menestyneimmistä jäätelömerkeistä.
Jaakobin tyttärien silta

Jaakobin tyttärien silta () on Jordanjoen ylittävä silta ja vanha kahluupaikka Israelissa. Alkuperäinen silta rakennettiin 1200-luvulla. Jordanin ylityspaikkana sillalla ja aiemmalla kahluupaikalla oli pitkään huomattava strateginen merkitys. Paikalla käytiin useampia taisteluja ja itse silta on tuhottu useampaan otteeseen. Paikalla on tehty myös arkeologisia tutkimuksia ja löytöjä varhaiselta kivikaudelta
Historia.
Jaakobin tyttärien silta sijaitsee Hulanlaakson eteläosassa lähellä Gadotin kibbutsia. Arkeologisissa kaivauksissa paikalta löytöjä on tehty jo varhaiselta kivikaudelta. Sittemmin paikka oli tärkeä kahluupaikka. Sen kautta kulki esimerkiksi roomalaisen Via Maris-tien haara. Vuonna 1157 paikalla käytiin tärkeä taistelu Jerusalemin kuningas Balduin II:n ja Damaskoksen muslimihallitsijan Nur al-Dinin joukkojen välillä. Jerusalemilaiset voitettiin, mutta vielä myöhemmin vuonna 1178 Balduin IV rakennutti paikalle linnoituksen, joka luovutettiin temppeliherroille. Saladinin joukot valtasivat kuitenkin linnan jo sen valmistumisvuotena.
Varsinainen silta rakennettiin muslimien hallitessa aluetta 1200-luvun lopulla. Silta oli tärkeä väylä liikenteelle Damaskoksesta Palestiinaan. Sillan nimi johdettiin arabien perimätiedosta, jonka mukaan Jaakob ylitti Jordanin sillan kohdalla ja hänen tyttärensä haudattiin lähettyville. Vuonna 1799 Napoleonin joukot miehittivät siltaa estääkseen täydennysten saapumisen heidän samaan aikaan piirittämäänsä Akkoon. Ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1918 paikalla käytiin puolestaan taistelu brittijoukkojen ja turkkilaisten välillä. Juutalaisten aseellinen järjestö Hagana räjäytti sillan 17. kesäkuuta 1946. Israelin itsenäisyyssodan aikana Syyrian armeijan joukot etenivät Israelin puolelle lähellä entistä siltaa, mutta ne joutuivat vetäytymään takaisin omalle puolelleen lopulta solmitun tulitaukosopimuksen mukaisesti. Israelin vallattua Golanin kukkulat kuuden päivän sodan aikana sillan kautta on kulkenut liikennettä Golanille.
George MacKay

George Andrew J. MacKay (s. 13. maaliskuuta 1992 Lontoo, Englanti) on brittiläinen näyttelijä.
Hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa "The Boys Are Back" (2009), "Private Peaceful" (2012), "How I Live Now" (2013), "Sunshine on Leith" (2013), "For Those in Peril" (2013), "Pride" (2014), "Captain Fantastic" (2016), "Where Hands Touch" (2018), "Ophelia" (2019), "True History of the Kelly Gang" (2019) ja "Taistelulähetit – 1917" (2019).
Herbert Baumann

Herbert Baumann (31. heinäkuuta 1925 Berliini – 20./21. tammikuuta 2020 München) oli saksalainen säveltäjä ja kapellimestari.
Baumann opiskeli sävellystä Paul Höfferin ja Boris Blacherin sekä orkesterinjohtoa Sergiu Celibidachen johdolla. Vuosina 1947–1953 hän toimi Deutsches Theaterin säveltäjänä ja kapellimestarina. Vuosina 1953–1970 hän toimi musiikillisena johtajana Schiller- ja Schlosspark-teattereissa sekä vuosina 1971–1979 Bayerisches Staatsschauspielissä. Vuonna 1979 hän ryhtyi vapaaksi taiteilijaksi.
Baumann sävelsi musiikin yhteensä satoihin näyttämö- ja televisiotuotantoihin. Hänen balettejaan ovat "Alice im Wunderland" (1984) ja "Rumpelstilzchen" (1985). Hänen orkesteri- ja kamarimusiikkiaan on esitetty eri puolilla Eurooppaa, Yhdysvalloissa, Japanissa ja Korean niemimaalla. Baumannin saamien tunnustusten joukossa oli vuonna 1998 myönnetty Bundesverdienstkreuz.
Valtio vastaan Fritz Bauer

Valtio vastaan Fritz Bauer () on Lars Kraumen ohjaama saksalainen elokuva vuodelta 2015.
Tosipohjainen elokuva kertoo Länsi-Saksan ongelmista selvitä natsitaustastaan toisen maailmansodan jälkeen. Elokuvan käsikirjoitus on Kraumen ja Oliver Guezin käsialaa. Pääosassa on Hessenin osavaltion piirisyyttäjä Fritz Bauer, jota esittää Burghart Klaussner. Hän yrittää saada ulkomaille paenneita natseja kiinni saksalaisen oikeuden eteen. Juutalainen ja salaa homoseksuaali Bauer oli sodan aikana Willy Brandtin kanssa Ruotsissa maanpaossa ja palasi Saksaan vuonna 1949. Elokuvan tuotannosta vastaa Thomas Kufus.
Juoni.
Elokuvassa Fritz Bauerin intohimona on löytää Argentiinassa pakoileva natsiupseeri Adolf Eichmann, jonka syyttäminen Frankfurtissa toisi esiin natsien vallan myös sodan jälkeisessä Saksassa. Asiaan liittyy yhteistyö asekaupoissa Israelin kanssa, Yhdysvaltojen suojelu sekä Länsi-Saksan asekaupat Israelin kanssa. Elokuva kritisoi sekä SPD:tä että CDU:n liittokansleri Konrad Adenaueria, joka on Yhdysvaltojen tuesta riippuvainen. Bauer käyttää hyväkseen Itä-Saksan tiedustelupalvelua Stasia sekä Israelin tiedustelupalvelua Mossadia lainvastaisesti. Eichmann otetaan lopulta kiinni, tosin hänet tuomitaan Israelissa vastoin Bauerin tahtoa, jolloin saksalaisten vallanpitäjien natsikytkökset jäävät tutkimatta. Bauerin rooli kiinniotossa on tuotu julki vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Elokuvan merkitys.
Elokuva kertoo vuoden 1960 taitteesta, ja se antaa perspektiiviä tämän päivän voimistuneelle äärioikeistolle. Elokuva kuvaa lisäksi, kuinka vaikeaa on käsitellä menneisyyden synkkiä tekoja. Ohjaaja Kraumen mukaan on ehdottomasti tutustuttava historiaan monipuolisesti, jotta ymmärtää nykyistä totuutta.
Elokuva on näytetty Suomen televisiossa Yle Teemalla tammikuussa 2020 suomenkielisin tekstityksin.
Manvendra Singh Gohil

Manvendra Singh Gohil (s. 23. syyskuuta 1965) on intialainen prinssi, joka tunnetaan seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen oikeuksien ajajana sekä AIDS-aktivistina. Hän on entisen Gujaratissa sijainneen Rajpiplan ruhtinaskunnan kruununperijä sekä maansa ensimmäinen julkisesti homoseksuaalinen prinssi. 
Gohil päätti vuonna 2006 paljastaa julkisuuteen olevansa homoseksuaali. Tämän paljastuminen sai hänen äitinsä katkaisemaan välinsä häneen. Hänen isänsä puolestaan järkyttyi ja ajatteli, että hänet voisi eheyttää heteroseksuaaliksi. Sen jälkeen hän perusti Lakshya Trust -hyväntekeväisyyssäätiön helpottaakseen seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen asemaa kotiosavaltiossaan Gujaratissa. Vuotta myöhemmin hänet kutsuttiin vieraaksi "The Oprah Winfrey Show" -keskusteluohjelmaan, joka toi hänelle runsaasti julkisuutta. Hänen välinsä isäänsä parani aikaa myöten. Gohilin mukaan hänen perheensä yritti eheyttää hänet heteroksi elintapojen muutoksella, kuten kasvisruokavaliolla, sekä uskonnollisilla rituaaleilla. 
Gohil on puhunut järjestettyjä avioliittoja vastaan, jollaiseen hän itsekin ajautui vuonna 1991 sukulaisten naitettua hänet Jhabuan ruhtinassuvun prinsessalle. Kyseinen avioliitto päättyi vuoden jälkeen. Saamansa julkisuuden seurauksena hänet on kutsuttu puhujaksi useiden yliopistojen homoseksuaalisuutta käsitteleville luennoille. Niiden lisäksi hän on toiminut keulakuvana muutamissa pridekulkueissa eri puolilla maailmaa. Hänen hyväntekeväisyyshankkeisiinsa kuuluu muun muassa palatsinsa ovien avaaminen seksuaali- ja sukupuolivähemmistöille. Suojapaikan ohella hän on tarjonnut sekä terveyspalveluita että ammattikoulutusta. Hän perusteli palatsinsa ovien avaamista sillä, että lapsettomana hänelle tarjoutui tilaisuus avata ovet hyvään tarkoitukseen.
Tiibetinmakaki

Tiibetinmakaki ("Macaca thibetana") on laajalla alueella Kiinassa tavattava makaki. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen silmälläpidettäväksi lajiksi.
Koko ja ulkonäkö.
Tiibetinmakaki on makakiksi suhteellisen suurikokoinen ja ruumiinrakenteeltaan roteva. Urokset voivat painaa 30 kiloa, mutta naaraat ovat niitä pienempiä. Sillä on pitkä ja tiheä tummanharvaa karvoitus, joka on tummempi selkäpuolelta ja vaaleampi vatsapuolelta. Vatsanseudulla on valkoista karvoitusta. Naamassa ei ole karvoitusta. Naaman väri on vaaleanpunainen ja aikuisilla uroksilla naaraita punaisempi. Tiibetinmakakin häntä on makakiksi lyhyt, vain noin 10 cm pitkä.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Tiibetinmakakia tavataan Kiinassa ja sen levinneisyysalue käsittää osia Anhuin, Fujianin, Gansun, Guangdongin, Guangxin Guizhoun, Jiangxin, Shaanxin, Sichuanin, Tiibetin, Yunnanin ja Zhejiangin maakunnista. Joissakin lähteissä makakin sanotaan esiintyvän myös Intian puolella Arunachal Pradeshin osavaltiossa, mutta kyseessä lienee pikemminkin lajin sekoittaminen muihin makakilajeihin.
Tiibetinmakakia esiintyy ikivihantaisissa ja kesävihantaisissa lehtimetsissä alueilta noin 1 000 korkeudelta aina 2 500 metrin korkeuteen saakka. Paksu turkki suojaa makakia hyvinkin kylmillä alueilla.
Elintavat.
Tiibetinmakakit ovat pääasiassa päiväaktiivisia ja ne viettävät suuren osan ajastaan maassa. Makakit nukkuvat usein esiintymisalueensa luolissa. Makakit elävät suurikokoisissa ryhmissä, joissa on useampia uroksia. Hallitsevassa asemassa on kuitenkin vain yksi uros. Lisääntyminen tapahtuu useimmiten maaliskuun ja huhtikuun välisenä aikana. Noin 4-vuoden ikäisinä sukukypsuksi tulevat naaraat synnyttävät yleensä yhden poikasen kerrallaan kahden vuoden välein. Tiineys kestää suurin piirtein 70 päivää. Myös urokset osallistuvat jälkikasvusta huolehtimiseen.
Makakit käyttävät ravinnokseen esimerkiksi hedelmiä, lehtiä, hyönteisiä, linnunmunia ja jopa pieniä lintuja. Tietyillä paikoilla makakit ovat oppineet myös kerjäämään ruokaa turisteilta.
Uhat, suojelu ja ihminen.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt tiibetinmakakin silmälläpidettäväksi lajiksi. Lajia tavataan suurella alueella, mutta toisaalta se on menettänyt huomattavan osan elinympäristöstään viime vuosikymmenten aikana. Monet metsät ovat kadonneet, mutta toisaalta metsien katoaminen on hidastunut selvästi pahimmasta vaiheestaan.
Tiibetiläisessä mytologiassa esiintyvän tarinan mukaan bodhisattva Tara sai kuusi lasta makakin kanssa ja heistä polveutui tiibetiläisten alkuperäiset kuusi sukua.
Uuno Suni

Uuno Ensio Suni (14. toukokuuta 1926 – 25. syyskuuta 1962) oli suomalainen tehdastyöläinen, joka murhasi vaimonsa ja viisi lastaan kirveellä 25. syyskuuta 1962. Teon jälkeen Suni teki itsemurhan hirttäytymällä.
Tapahtumat.
Uuno Suni työskenteli Joutseno-Pulpin selluloosatehtaalla. 25. syyskuuta 1962, Uuno Suni surmasi vaimonsa ja viisi lastaan kirveellä omakotitalossaan Muukon kylässä, Lappeen kunnassa (nykyistä Lappeenrantaa). Teon jälkeen Suni viilsi toisen ranteensa auki partaterällä ja hirttäytyi talon ullakolle.
Anna Renzi

Anna Renzi (n. 1620 Rooma – vuoden 1661 jälkeen) oli italialainen oopperalaulaja. Hänestä käytettiin myös nimiä Anna Rentia ja Anna Renzini. Häntä on luonnehdittu italialaisen oopperan ensimmäiseksi diivaksi.
Renzi opiskeli Filiberto Laurenzin johdolla ja muutti tämän kanssa Venetsiaan valmistautuakseen debyyttiinsä, joka toteutui vuonna 1641 Deidamian roolissa Francesco Sacratin oopperassa "La finta pazza". Kyse oli Teatro Novissimon ensimmäisestä tuotannosta. "La finta pazza" oli sävelletty Giulio Strozzin laatimaan librettoon. Vuonna 1644 Strozzi julkaisi Renziä ylistäneiden esseiden ja runojen kokoelman "Le glorie della signora Anna Renzi romana". Teoksen sisältöön vaikuttivat useat Accademia degli Incogniti -kirjoittajat.
1640-luvulla Renzillä oli Venetsiassa suuri kysyntä, ja hän osallistui useisiin tuotantoihin Teatro Novissimossa sekä Teatro Santi Giovanni e Paolossa. Ehkä Renzin kestävin vaikutus musiikin historiaan muodostui Claudio Monteverdin oopperan "L'incoronazione di Poppea" (1643, libretto Giovanni Francesco Busenello) Ottavian roolin luomisesta. Vuonna 1649 Renzi solmi sopimuksen tanssija, koreografi Giovanni Battista Balbin kanssa. Sopimus koski järjestelyjä todennäköisesti Filiberto Laurenzin säveltämän "La deidamia" -oopperan esityksen järjestämisestä Firenzessä. Sopimuksen perusteella Renzi itse esiintyi naispääosassa teoksessa vuonna 1650; hän oli jo kaudella 1643–1644 esiintynyt saman oopperan tuotannossa Venetsiassa. Sekä tragedian että komedian hallinnut Renzi osallistui 1650-luvun alussa useisiin Teatro San Apollinaren tuotantoihin ja työskenteli siellä impressaari Marco Faustinin kanssa. Vuosina 1653–1655 hän työskenteli Innsbruckin hovissa. Suurimman osan aktiiviuransa ajasta hän kuitenkin asui Venetsiassa, jossa hänen viimeinen dokumentoitu esityksensä pidettiin vuonna 1657. Hän lähti kaupungista vuonna 1659. 
Vuonna 1645 Renzi solmi avioliittosopimuksen Ruberto Sabbatinin kanssa, vaikka itse avioliitosta ei ole säilynyt dokumentaatiota. Sabbatini oli todennäköisesti sama henkilö, joka työskenteli viulistina Innsbruckissa samaan aikaan Renzin kanssa 1650-luvulla. 1660-luvun alusta on Renzistä säilynyt tietoja uuden avioliiton järjestelyistä, mutta varsinaisesta naimisiinmenosta ei tässäkään tapauksessa ole dokumentteja tallella. Renzin vaiheista tämän jälkeen ei ole tietoa.
Lambeosaurinae

Lambeosaurinae on sukupuuttoon kuollut Hadrosauridaen alaheimo. Uskotaan, että Lambeosaurinae-alaheimon dinosaurukset kuolivat sukupuuttoon varhaisliitukaudella.
Kuvaus.
Kaikkien Hadrosauridae-heimon sukujen tapaan oli Lambeosaurinae-alaheimon lajeilla myös levät, mutta kapeampi kuono. Lambeosaurinae-alaheimon suvut olivat suhteellisen suuria verrattuna muihin Hadrosauridaen dinosauruksiin. Suurin osa Lambeosaurinae-alaheimoon kuuluvista dinosauruksista oli jopa 9–10 metriä pitkiä. "Charonosauruksen" arvioidaan olleen jopa 10–13 metriä pitkä. Suurin osa Lambeosaurinae-alaheimon dinosauruksista painoi noin 2500–4000 kilogrammaa.
Kallo.
Lambeosaurini.
Lambeosaurinae-alaheimon dinosauruksille tyypillistä oli ontto harja päiden päällä. Lajien harjat vaihtelevat. Esimerkiksi "Corythosauruksen" harjan sisällä oli mahdollisesti tiehyet, jotka voimistivat äänen kumisevaksi toitotukseksi. Kun taas esimerkiksi "Olorotitanilla" oli erilainen harja päässään; se nousi ylös kallon ylä- ja takapuolelta ja osoitti taaksepäin. Tämä saattoi auttaa sitä erottamaan muut lajit. Se saattoi ehkä toimia myös kaikukammiona ja tehdä ääniä nenäkäytävällä, joka sijaitsi sen kallossa. Tällä se tuotti trumpetin tapaisia ääniä.
Parasaurolophini.
Esimerkiksi "Parasaurolophuksella" oli noin kahden metrin harja päässään, joka oli luultavimmin ontto. Se peitti lähes koko pään yläosan ja jatkui pitkälle taaksepäin. Tämäkin harja saattoi toimia kaikukammiona ja tehdä sillä kumeita ääntelyitä.
Luokittelu.
Lambeosaurinae-alaheimo on perinteisesti jaettu kladeihin, jotka ovat Parasaurolophini, joka sisältää "Parasaurolophuksen", "Charonosauruksen", "Arenysauruksen &amp; Blasisauruksen." Se sisältää myös Lambeosaurinin, joka sisältää muun muassa "Lambeosauruksen", "Corythosauruksen", "Olorotitanin".
Kladogrammi.
Alla oleva kladogrammi perustuu Albert Prieto-Márquen ja hänen kollegoidensa analyysiin vuodelta 2013.
Carl Gustaf Forstén

Carl Gustaf Forstén (10. maaliskuuta 1802 Kuopio – 14. lokakuuta 1856 Kuopio) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraalimajuri.
Carl Gustaf Forsténin vanhemmat olivat varalääninkamreeri, asessori Gustaf Ernst Forstén ja Helena Augusta Tawaststjerna. Forstén tuli oppilaaksi Haapaniemen suomalaiseen topografikouluun 1814, ylennettiin valmistuttuaan 1819 vänrikiksi ja määrättiin H.M. Keisarin seurueeseen. Aliluutnantiksi hänet ylennettiin 1823 ja luutnantiksi 1826. Hän osallistui Venäjän–Turkin sotaan 1828–1829. Alikapteeniksi ylennettynä hänet määrättiin majoitusmestariksi 2. armeijadivisioonaan 1829, mutta siirrettiin sitten 3. armeijadivisioonan esikuntaan. Forstén osallistui Puolan kapinan kukistamiseen 1831–1832 ja ylennettiin kapteeniksi 1832 ja everstiluutnantiksi 1834. Kaukasiaan hänet komennettiin 1838, missä hän osallistui sotatoimiin vuoristoheimoja vastaan. Majoitusmestariksi 19. jalkaväkidivisioonaan hän tuli 1839, everstiksi hänet ylennettiin 1842. Forstén siirrettiin Kaukasian linjapataljoonien 2. prikaatin komentajaksi 1848 ja ylennettiin kenraalimajuriksi 1850. Eron sotapalveluksesta hän sai vuonna 1856.
Bernhard Freedericksz

Bernhard (Boris) Freedericksz (5. huhtikuuta (J: vanhaa lukua 24. maaliskuuta) 1797 Pietari – 10. kesäkuuta 1874 Pietari) oli venäläinen jalkaväenkenraali, jonka suku merkittiin Suomen aateliin.
Suku ja perhe.
Bernhard Freederickszin vanhemmat olivat kapteeni, prikaatinkenraali Andreas Johann Freedericksz ja vapaaherratar Maria Katarina Möller-Sakomelski, saksalaissyntyisen kenraalin paroni Ivan Ivanovits (alunp. Johann Georg Müller) Möller-Sakomelskin tytär. 
Hänen veljiään olivat Alexander Andrejevitš Freedericksz (1778-1849), kenraaliluutnantti ja Peter Andrejevitš Freedericksz (1786-1855) kenraalimajuri, tallimestarien päällikkö, todellinen salaneuvos. 
Puoliso vuodesta 1834 oli Emma Matilda Helene von Wulff (1817 Serbigal (Aumaisteri), Liivinmaan kuvernementti, Venäjä - 1852 Pariisi). 
Myös heidän poikansa Woldemar Freedericksz oli kenraali.
Ura.
Bernhard Freedericksz tuli kollegiregistraattorina Venäjän metsäministeriön palvelukseen vuonna 1812 ja toimi valtiotilusten hallinnossa ja Pietarin metsänhoitopiirissä, kunnes hänet siirrettiin lokakuussa 1813 Grodnon kuvernementtiin Puolaan. 
Vänrikiksi ylennettynä hänet komennettiin Kozlovin jalkaväkirykmenttiin, jossa hän osallistui Napoleonin vastaiseen sotaan. Aliluutnantiksi vuonna 1814 ylennettynä hänet siirrettiin Irkutskin jalkaväkirykmenttiin 1816, ylennettiin samana vuonna luutnantiksi ja komennettiin kenraali Lobanov-Rostovskin adjutantiksi. 
Alikapteeniksi hänet ylennettiin vuonna 1818, kapteeniksi 1819 ja everstiksi 1821. Freedericksz määrättiin Tiflisin jalkaväkirykmenttiin 1826 ja Jerevanin karabinieerirykmentin komentajaksi seuraavana vuonna. Hän osallistui Venäjän–Persian sotaan 1826–1827 ja Venäjän–Turkin sotaan 1828–1829. Kenraalimajuriksi vuonna 1829 ylennettynä hänet määrättiin seuraavana vuonna 15. jalkaväkidivisioonan 1. prikaatin komentajaksi. Hän osallistui prikaateineen Puolan kapinan kukistamiseen. Freedericksz toimi vielä 1. jalkaväkidivisioonan 2. prikaatin komentajanavuodesta 1833, mutta erosi sotapalveluksesta 1835. Hänet nimitettiin Pietarin sotilaskuvernööriksi vuonna 1846, mutta hän palasi takaisin aktiivipalvelukseen vuonna 1856. 
Freedericksz määrättiin palvelukseen uudestaan tultuaan Pietarin löytölastenkodin kunniakuraattoriksi ja hän toimi 1856–1862 naisten oppilaitosten ylikonseljin puheenjohtajana Pietarissa sekä Pietarin sairaanhoitajaoppilaitoksen kuraattorina. Kenraaliluutnantiksi vuonna 1858 ylennettynä Freedericksz nimitettiin 1861 keisarin kanslian 4. osaston johtajan apulaiseksi, korotettiin 1864 keisarin kenraaliadjutantiksi ja ylennettiin 1867 jalkaväenkenraaliksi. Eron tehtävistään ja sotapalveluksesta hän sai toukokuussa 1869.
Freederickszin venäläinen vapaaherrallinen arvo naturalisoitiin Suomen ritarihuoneessa vuonna 1853, jonne hänen sukunsa kirjattiin vapaaherrallisena sukuna numero 36.
Penelope Keith

Penelope Anne Constance Keith (alkuaan "Hatfield", s. 2. huhtikuuta 1940 Sutton, Surrey) on englantilainen näyttelijä, joka tunnetaan teatterikomediennenä sekä brittitelevision komediasarjoista kuten "Täyttä elämää" (The Good Life, 1975), "Private Lives" (1976), "To the Manor Born" (1979–1981), "Johtajan tauti" (Executive Stress, 1988) ja "Next of Kin" (1995–1997). Hänen elokuvatöitään ovat muun muassa Marty Feldmanin tähdittämä seksikomedia "Jokaisella pitäisi olla se..." (1970) ja kirjailija D. H. Lawrencen elämästä kertova "Rakkauden apostoli" (1981).
Keith on palkittu kahdesti Baftalla, minkä lisäksi hän on ollut kolmasti Bafta-ehdokkaana.
Keithin upseeri-isä jätti perheen jo varhain, ja tyttö varttui yksinhuoltajaäitinsä hoivissa ensin Clacton-on-Sean rantakaupungissa Essexissä ja sitten Lontoon Claphamissä. Pitkiä työpäiviä tehnyt äiti laittoi tytön kuusivuotiaana katoliseen sisäoppilaitokseen, jossa tämä omaksui yläluokkaisen puhetavan ja kiinnostui teatterista. 
Hoikka tyttö venähti 178 senttimetrin mittaiseksi, minkä eräs teatterikoulu näki esteeksi alalla, koska valtaosa miespuolisista vastanäyttelijöistä olisi häntä lyhyempiä. Keith pääsi kuitenkin lontoolaiseen Webber Douglas Academy of Dramatic Art -oppilaitokseen ja ansaitsi samalla opiskelurahoja työskentelemällä hotellissa Hyde Parkissa. Hän näytteli ensin kiertueteatterissa, kunnes 1963 hänet kiinnitettiin Royal Shakespeare Companyyn, joka toimi Stratford-upon-Avonissa ja Lontoon Aldwych-teatterissa.
Keithin televisioura oli alkanut jo 1960-luvun sivuosista ja vierailuista muun muassa sarjassa "Herrasmiesagentti" (The Avengers), mutta suureen suosioon hän nousi sarjan "Täyttä elämää" pienestä roolista, josta vähitellen käsikirjoitettiin sarjan keskeinen hahmo Margo. 
Yläluokkaa satirisoiva romanttinen komediasarja "To the Manor Born" luotiin erityisesti Keithiä ajatellen, ja sarjasta tuli valtavan suosittu: jokainen jakso sai parikymmentä miljoonaa katsojaa. Penelope Keith esittää siinä taloudellisiin vaikeuksiin joutunutta leskeä Audrey fforbes-Hamiltonia, joka joutuu myymään kartanonsa nousukasmaiselle liikemiehelle. Suomessa sarjaa esitettiin vuodesta 1981 lähtien Ylen ruotsinkielisessä ohjelmistossa nimellä "Född till ett finare liv".
Jo ennen tv-suosiotaan Keith tunnettiin 1970-luvun puolenvälin brittiläisissä teatteripiireissä komediennenä epiteetillä ”Lontoon hauskin nainen”.
Dame Penelope sai Brittiläisen imperiumin ritarikunnan OBE-arvonimen 1990, CBE-arvonimen 2007 ja DBE-arvonimen 2014.
2010-luvulla Keith on juontanut Britanniaa esitteleviä televisiosarjoja, kuten Suomessa AlfaTV:n vuonna 2020 esittämä "Hovin palveluksessa" (At Her Majesty’s Service).
József Bajza

József Bajza (1804−1858) oli unkarilainen kirjailija ja kriitikko. Hän vaikutti kriitikkona merkittävästi Unkarin kirjalliseen elämään siten, että henkilöihin katsomatta arvosteli kirjallisia ilmiöitä, niin epigrammeja, tietosanakirjoja kuin tavallista käännöskirjallisuuttakin ja piti erityisesti silmällä kielen puhtautta sekä esteettisen maun ja omien esteettisten periaatteidensa vaatimuksia.
Bajza oli romantikko ja teatteriarvostelijana paheksui näytelmätaiteessa ilmeneviä naturalistisia virtauksia. Bajza kirjoitti itsekin runoja. Ne olivat tunnelmallisia, muodoltaan moitteettomia lauluja, joissa kuitenkin saksalainen vaikutus on varsin tuntuva. Hän julkaisi myös novelleja sekä historiallisia teoksia, jotka eivät kuitenkaan pohjautune laajempiin itsenäisiin tutkimuksiin. Bajza perusti ja toimitti aikakauskirjoja, muun muassa "Kritikai lapok", "Aurora", "Társalkodó" ja varsinkin "Athenaeum" ("Figyelmezö" liitteineen) 1837−1843, johon viime mainittuun kirjoittivat myös Sándor Petőfi ja Mihály Tompa. Bajzan suorasanaisista tutkielmista merkittävimpä ovat "Az epigramma teoriája" (’Epigrammin teoria’, 1828). Hänen runokokoelmansa ensipainos ilmestyi 1835.
Vuonna 1851 ilmestyivät Pestissä kahdessa osassa hänen kootut teoksensa, jotka sitten Ferenc Toldy toimitti uudestaan julkisuuteen 1861−1863 kuusiosaisena.
FK Čelik Nikšić

Fudbalski Klub Čelik Nikšić on jalkapalloseura Nikšićistä. Seura on perustettu vuonna 1957. 
 2012
De la Motte

De la Motte on vanha ranskalainen aatelissuku, ensimmäinen Suomeen saapunut on Samson de la Motte. Suku on introdusoitu Ruotsin ritarihuoneeseen vuonna 1642 numerolla 280. Suomen ja Venäjän yhdistymisen jälkeen vuonna 1809, suku rekisteröitiin 28.1.1818 Suomen aatelismatrikkeliin numerolla 23. 
Historia.
Samson syntyi Ranskassa. Hän avioitui puolisonaan Anna Michelsdotter de la Motte, o.s. Rapp, sekä Brita Munck af Fulkila. Samson sai 2. tammikuuta 1600 läänityksenä Sääksmäen Lahisten säterikartanon, jonka Hogenskild Bjelke oli menettänyt valtiolle. 
Hän oli majurina Puolan sodan aikana Wolmarin piirityksessä 1601. Linnoitus menetettiin ja hänet lähetettiin vihollisen panttivangiksi, mutta hän selviytyi siitä ja sai ratsumestarin arvon 7. syyskuuta 1603. Vuonna 1606 hän sai tehtäväkseen kuljettaa koko jalkaväki Hämeestä Narvaan. 
Hänen säterioikeutensa Sääksmäen Lahisten ja Luopioisten Kantolan kartanoihin vahvistettiin 22. maaliskuuta 1613. Samson allekirjoitti aatelin joukossa Maapäivien (lantdagen) päätökset 2. helmikuuta 1616 Helsingissä. Hän yleni kenraalimajuriksi ja on elänyt vielä 6. maaliskuuta 1620, mutta luultavasti kuollut pian sen jälkeen.
Lahisen herralla oli kolme lampuotia Pajulahden ja Oittilan kylissä 1630 (7) kpl, mutta 1650-luvulta lähtien jälleen (3) kpl. Nämä kolme de la Motte-suvun rälssitilaa vastaavat myöhempiä Oittilan Tihtarin ja Oittilan eli Vilppulan sekä Pajulahden Tiaisen taloja.
Suku katsottiin aateliseksi jo Ranskassa ja merkittiin Ruotsin aatelismatrikkeliin 1642 numerolla 280. Vuonna 1809 suvulla ei ollut enää edustajaa Ruotsissa mutta Suomessa se merkittiin aatelismatrikkeliin 28.1.1818 numerolla 23. Suku kuitenkin sammui mieslinjalla 1886. Lahisten kartanon se menetti 1720, mutta sen hallussa oli vielä muitakin kartanoita ja taloja.
De la Motten sukuluettelo.
Lähteet
Peikonmalja

Peikonmalja ("Ionomidotis irregularis") on Suomessa kasvava erittäin uhanalainen sienilaji. Se kasvaa lehdoissa sekä norojen ja purojen ympäristössä. Peikonmaljaa on löydetty vain kahdesta metsästä Suomesta.
Hallituskatu (Helsinki)

Hallituskatu (), on itä–länsisuuntainen katu Helsingin keskustassa, Kruununhaan kaupunginosassa. Se johtaa Mariankadulta Unioninkadulle Senaatintorin nurkalle. Aikaisemmin se ulottui Mikonkadulle saakka, mutta Unioninkadun länsipuolinen osa Hallituskatua nimettiin Yliopistonkaduksi vuonna 1995.
Mariankadun jälkeen ensimmäinen poikkikatu on Ritarikatu. Seuraavana tulee Snellmaninkatu, jonka kohdalla Hallituskatu tekee pienen mutkan etelään. Sen jälkeen Hallituskatu jatkuu vielä Senaatintorin pohjoisreunaa pitkin Tuomiokirkon portaikon editse, ennen kuin se päättyy Unioninkatuun. Senaatintorin kohdalla oleva osa Hallituskatua on hieman etelämpänä kuin muut osat Hallituskatua ja sen jatkeena olevaa Yliopistonkatua.
Hallituskadun itäpäässä sijaitsevat Ritarihuone ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran tilat. Hallituskatu-niminen raitiovaunupysäkki sijaitsee Snellmaninkadun varrella hieman katujen risteyksestä pohjoiseen. 
Nimi.
Katu on saanut nimensä vuonna 1836 sen eteläpuolella sijaitsevan Senaatin rakennuksen, nykyisen Valtioneuvoston linnan mukaan. Suomenkielistä nimeä käytettiin jo 1866, mutta siitä tuli virallinen 1909.
Ruotsin vallan aikana kadun nimi oli Skolgatan (”Koulukatu”, Helsingin triviaalikoulun mukaan). Vuosina 1820–1836 kadun nimenä oli Slottsgatan (”Linnakatu”) Kruununhakaan suunnitellun keisarillisen linnan mukaan.
Kromi(III)pikolinaatti

Kromi(III)pikolinaatti (CrPic3) on suola, joka on muodostunut kromi-ionista ja siihen liittyneistä kolmesta orgaanisesta pikolinaatti-ionista. Kromi(III)pikolinaatin kemiallinen kaava on Cr(C6H4NO2)3. Aine liukenee hieman veteen pH:ssa 7. Suola liukenee myös polaarisiin orgaanisiin liuottimiin.
Kromi(III)pikolinaattia on ehdotettu ravintolisäksi tyypin 2 diabeteksen hoitoon. Koska kromi ei imeydy ravinnosta kovinkaan hyvin, imeytymistä avustetaan pikoliinihapon aikaansaamalla kromin kelaatiolla. CrPic3-lisäravinteilla on väitetty olevan vaikutuksia veren glukoosipitoisuuteen, lipidien aineenvaihduntaan ja kehon koostumukseen.
Euroopan unionissa kromi(III)pikolinaatti on ollut sallittu elintarvikkeiden ainesosana vuodesta 2011 saakka.
Alfred Sarva

Alfred Sarva, sukunimi aik. "Lindström" (14. helmikuuta 1877 Kiikka − 14. syyskuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.
Sarvan vanhemmat olivat ylireviisori Alfred Lindström (1832−1893) ja Sofia Amalia Rydman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1895 Suomalaisesta normaalilyseosta ja suoritti oikeustutkinnon ja ylemmän hallintotutkinnon Helsingin yliopistossa 1899. Sarva sai varatuomarin arvon 1903.
Sarva oli senaatin kopistina vuodesta 1902, oikeusosaston kanslistina vuodesta 1909 ja oikeusosaston protokollasihteerinä 1917, korkeimman oikeuden vanhempana oikeussihteerinä 1918−1920 ja oikeusneuvoksena vuodesta 1920 alkaen. Ennen vuotta 1918 hän oli useita vuosia valtiopäivien lakivaliokunnan sihteerinä ja 1919−1921 lainvalmistelukunnan kolmannen osaston vanhempana jäsenenä. 
Alfred Sarva oli naimisissa vuodesta 1902 filosofian maisteri, opettaja Elsa Rydmanin (1879−1947) kanssa. Alfred Sarvan veli oli rehtori ja oppikirjojen tekijä Gunnar Sarva.