tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Gojirasaurus

Gojirasaurus oli Yhdysvalloissa myöhäisellä triaskaudella noin 220–210 miljoonaa vuotta sitten elänyt petodinosaurus. 
"Gojirasaurus" on nimetty japanilaisen hirviöelokuva Godzillan mukaan. Tyyppiyksilö oli 5,5 metriä pitkä ja painoi ehkä 150–200 kiloa, mutta oli vielä luultavasti keskenkasvuinen. Fossiiliin kuului sekalaisia luita.
Bachianas brasileiras

Bachianas brasileiras on brasilialaisen Heitor Villa-Lobosin vuosina 1930–1945 säveltämän yhdeksän teoksen sarja, jossa hän pyrki yhdistelemään vaikutteita brasilialaisesta musiikista ja Bachista. Sarjan jokaisessa teoksessa on erilainen kokoonpano.
Bachianas brasileiras nro 1.
Bachianas brasileiras nro 1 koostuu kolmesta osasta:
Bachianas brasileiras nro 1 on sävelletty kahdeksalle sellolle, joka oli Villa-Lobosin pääsoitin. Villa-Lobos sävelsi osat "Prelúdio" ja "Fuga" vuonna 1930 ja "Introduçãon" kahdeksan vuotta myöhemmin. Teos esitettiin ensimmäistä kertaa kokonaan vuonna 1938. 
Bachianas brasileiras nro 2.
Bachianas brasileiras nro 2 koostuu neljästä osasta:
Bachianas brasileiras nro 2 on kamariorkesteriversio Villa-Lobosin aiemmista sävellyksestä pianolle ja sellolle. Teoksen ensiesitys oli Venetsiassa vuonna 1938.
Bachianas brasileiras nro 3.
Bachianas brasileiras nro 3 (1938) sävellettiin pianolle ja orkesterille. Se ensiesitettiin 19. helmikuuta 1947. 
Bachianas brasileiras nro 4.
Villa-Lobos sävelsi Bachianas brasileiras nro 4:n (1930) aluksi pianolle, mutta orkestroi sen vuonna 1941. Säveltäjä itse johti sen ensiesityksen Rio de Janeirossa 15. heinäkuuta 1942.
Bachianas brasileiras nro 5.
Bachianas brasileiras nro 5 koostuu kahdesta laulusta, joita säestää kahdeksan selloa. Ensimmäinen laulu sävellettiin vuonna 1938 ja toinen vuonna 1945. Teos esitettiin ensimmäistä kertaa kokonaisena vuonna 1947. 
Laulut ovat portugalinkielisiä ja tarkoitettu laulettaviksi sopraanolle. 
Bachianas brasileiras nro 6.
Bachianas brasileiras nro 6 (1938) sävellettiin huilulle ja fagotille.
Bachianas brasileiras nro 7.
Bachianas brasileiras nro 7 sävellettiin orkesterille. Villa-Lobos sävelsi sen Rio de Janeirossa vuonna 1942. Teoksen ensiesitys oli vuonna 1944.
Bachianas brasileiras nro 8.
Myös Bachianas brasileiras nro 8 sävellettiin orkesterille. Se sävellettiin vuonna 1944 ja ensiesitettiin Rio de Janeirossa vuonna 1947.
Bachianas brasileiras nro 9.
Villa-Lobos sävelsi sarjan yhdeksännen osan New Yorkissa vuonna 1945. Hän omisti sen säveltäjä Aaron Coplandille. Bachianas brasileiras nro 9 voidaan esittää joko sekakuorossa tai jousiorkesterilla. Teos koostuu kahdesta osasta, preludista ja fuugasta.
Lenna

Lenna on miestenlehti "Playboyn" vuoden 1972 marraskuun numeron keskiaukeamakuvasta rajattu kuva, jota on käytetty yleisesti testikuvana vuodesta 1973 erilaisille kuvankäsittelyalgoritmeille, kuten kuvanpakkausmenetelmille.
Kuva esittää ruotsalaista Lena Forsénia (ent. Söderberg, os. Sjööblom), joka lisäsi etunimeensä yhden "n"-kirjaimen helpottaakseen lausumista. Kuva on digitoitu lehden keskiaukeamasta, jossa Lena poseeraa alasti, mutta kuva on rajattu.
Kuvan käyttö on aiheuttanut jonkin verran kiistelyä siksi, että se on otettu luvatta "Playboy"-lehdestä, joka aikoinaan uhkasi kuvan käyttäjiä oikeustoimilla. Lehti on sittemmin perunut uhkauksensa ja päinvastoin yrittänyt edistää kuvan käyttöä, koska se tuo lehdelle julkisuutta.
Professori David C. Munson perustelee kuvan suosiota seuraavasti:
Kuvan käyttöä on pidetty seksistisenä, ja kuvan käytön katsotaan häiritsevän naisopiskelijoita siten, etteivät he pysty keskittymään opiskeluun. "Playboyn" mukaan kyseisen kuvan sisältävä lehden numero on lehden kaikkien aikojen myydyin. Sitä on myyty 7 161 561 kappaletta.
IEEE Computer Societyn ilmoituksen mukaan 1. huhtikuuta 2024 alkaen kuvaa ei enää hyväksytä julkaistavissa artikkeleissa. "Nature"-lehti kielsi kuvan vuonna 2018.
Adèle (Vexin)

Adèle de France (1160–1221) oli Ranskan kuninkaan Ludvig VII:n tytär. 
Elämäkerta.
Hänen äitinsä, Kastilian Constance kuoli synnyttäessään häntä lokakuussa 1160.
Jo lapsena, vuonna 1169 solmitun Montmirail'n rauhan yhteydessä Adèle kihlattiin Englannin prinssille Rikhardille, joka oli Henrik II:n ja Eleonoora Akvitanialaisen toinen poika ja myöhempi kuningas Rikhard II:n Leijonamieli. Kihlauksen seurauksena Adèle lähetettiin Englantiin Henrik II:n toivomuksesta. Näin hän sai hallintaansa poikansa kihlatun läänitykset Aumalen ja Eun kreivikunnat, jotka olivat nuoren morsiamen myötäjäiset. Tuona aikana Englannissa ja eritoten Ranskassa liikkui paljon erinomaisen epäluotettavia huhuja ja pilkkapuheita, joiden mukaan Henrik II otti Adèlen rakastajattarekseen heti kun tämä oli riittävän vanha ja viivytti tarkoituksella tämän tähden avioliittoa poikansa ja Adèlen välillä. Lisäksi juoruttiin, että Adèlella olisi ollut lapsi appensa Henrik II:n kanssa.
Vuonna 1174 paavi Aleksanteri III puuttui asiaan ja pannaanjulistuksen uhalla vaati sovitun avioliiton toteuttamista. Ivryn rauhalla 21. syyskuuta 1174 Henrik II uudistikin Ludvig VII:lle lupauksensa nuorten välisestä liitosta. Nyt myötäjäisiin lisättiin Berryn herttuakunta. Henrik II uudisti lupauksensa pikaisesta avioliitosta vielä joulukuussa 1183 ja laskiaisena 1186, mutta ei kuitenkaan pitänyt lupaustaan.
Kun kuningas Henrik II kuoli 6. kesäkuuta 1189, niin Adèlen pitkäaikaisesta kihlatusta Rikhardista tuli hallitsija. Rikhard kutsui Adèlen Roueniin helmikuussa vuonna 1190, mutta jo seuraavana vuonna 1191 hän ilmoitti Ranskan Filip Augustukselle, että hänen ja Adèlen kihlaus olisi päättynyt ja syyksi hän ilmoitti juuri tuon kihlattunsa huhujen mukaisen suhteen isäänsä ja heidän yhteisen lapsensa. Tosiasissa purkamisen syyt löytyvät Rikhardin omasta seksuaalisesta suuntautumisesta. Tämän ilmoituksen jälkeen Adèle palasi takaisin Ranskaan.
Adèlen veli Ranskan kuningas Filip Augustus, tuntien erinomaisesti Rikhardin mieltymykset, tarjosi tämän jälkeen sisartaan puolisoksi Rikhardin nuoremmalle veljelle Juhanalle vuonna 1192. Tällöin kuitenkin Juhanan äiti, Eleonoora Akvitanialainen puuttui asiaan ja pani avioitumispuheille pisteen. Adèle kuitenkin avioitui 20. elokuuta 1195 Ponthieun kreivin "Guillaume III:n Talvasin" kanssa. Myötäjäisinään Adèle vei avioliittoon Eun ja Arquesin kreivikunnat ja 5000 markan lainan. Pariskunta sai kolme lasta: 
Adèle oli elossa vielä 28. heinäkuuta 1218. Sen jälkeiseltä ajalta hänestä ei löydy merkintöjä asiakirjoista muita tietoja kuin hänen kuolinvuotensa.
Sangeang

Sangeang on saari Pienillä Sundasaarilla Indonesiassa. Se sijaitsee Sumbawasta pohjoiseen. Saari on 13 kilometriä leveä. Sangeang on muodostunut Gunung Api -tulivuoresta, joka on yksi Pienten Sundasaarten aktiivisimmista tulivuorista. Se on purkautunut useita kertoja vuosina 2014–2022.
Sarangi

Sarangi on intialainen jousisoitin. Se on tyypillisesti noin 76 cm pitkä. Kaikista intialaisista soittimista sen äänen on sanottu muistuttavan eniten ihmisääntä. Soittimessa on yleensä kolme tai neljä soitettavaa kieltä ja kymmeniä ei-soitettavia resonanssikieliä. Sarangia käytetään pohjoisintialaisessa taidemusiikissa laulun säestämiseen, mutta soitinta käytetään nykyään myös sooloesityksiin, tunnetuimpana esittäjänä Ram Narayan. 
Sarangi-soittimia on kahdenkokoisia, joista vain suurempaa käytetään konserttiesityksissä. Sarangia muistuttava yksinkertaisempi, kansanmusiikissa käytetty soitin, on nimeltään sarinda.
Gustave Doré

Paul Gustave Doré (6. tammikuuta 1832 Strasbourg – 23. tammikuuta 1883 Pariisi) oli ranskalainen taiteilija, kaivertaja ja kuvittaja. Hän oli yksi tuotteliaimmista ja menestyneimmistä 1800-luvun jälkipuoliskon kuvittajista. Häntä pidetään myös yhtenä sarjakuvan esi-isistä.
Saksalainen kirjailija Walter Moers on kirjoittanut kirjan "Hurja matka halki yön" Dorén töiden pohjalta.
Elämä.
Doré syntyi Strasbourgissa Ranskassa ja julkaisi 15-vuotiaana ensimmäisen kuvitetun tarinansa, joka kertoi Herkuleen urotöistä. Hänestä tuli kirjojen kuvittaja, ja hän sai töikseen kuvittaa muun muassa François Rabelais’n, Honoré de Balzacin ja Danten teoksia.
Vuonna 1847 Doré muutti Pariisiin, ja vuosina 1848–1851 hän teki litografialla toteutettuja karikatyyrejä Journal pour Rire -lehteen. Doré julkaisi lisäksi litografioistaan useita kokoelmia. Hän saavutti kuitenkin eniten kuuluisuutta myöhemmin tekemillään kirjankuvituksilla, jotka hän toteutti puupiirros-tekniikalla. Doré laati kuvitukset yli 90 teokseen, ja hänen palveluksessaan oli parhaimmillaan 40 puukaivertajaa. Dorén taidokkaimmat kuvitustyöt olivat vuonna 1850–1860-luvuilla julkaistut "Oeuvres de Rabelais", Balzacin "Les Contes drolatiques", foliokokoinen Raamattu sekä Danten Jumalainen näytelmä. Vuonna 1854 ilmestyi sarjakuva "Pyhän Venäjänmaan historia", joka oli täynnä verta, tuhoa, huumoria ja kuvallisia vitsejä.
Vuonna 1853 häntä pyydettiin kuvittamaan lordi Byronin töitä. Tämän jälkeen hän sai Englannista lisää tilaustöitä, ja hän kuvitti esimerkiksi englantilaisen Raamatun, josta tuli suuri menestys (1865). Vuonna 1867 Dorélla oli suuri näyttely Lontoossa, ja sen jälkeen perustettiin New Bond Streetille Dorén galleria.
Vuonna 1869 Doré alkoi yhdessä Blanchard Jerroldin kanssa tehdä kattavaa kuvateosta Lontoosta. "London: A Pilgrimage" julkaistiin vuonna 1872. Satakahdeksankymmentä kaiverrusta sisältänyt kirja oli taloudellinen menestys Dorélle, vaikka kriitikot eivät siitä pitäneetkään.
Lontoon kuvien jälkeen Doré sai töitä myös muilta brittikustantajilta. Hänen myöhempiä töitään ovat muun muassa John Miltonin "Kadotettu paratiisi" ja Danten "Jumalainen näytelmä". Dorén töitä julkaistiin myös "Illustrated London News" -nimisessä lehdessä. Hän jatkoi kirjojen kuvittamista aina kuolemaansa saakka.
Kuvitustöiden lisäksi Doré maalasi suurikokoisia uskonnollisia ja historiamaalauksia ja saavutti mainetta kuvanveistäjänä. Dorén maalaukset ja veistokset eivät kuitenkaan ole yhtä eloisia kuin hänen kuvituksensa.
Galleria.
Raamatun kuvituksia.
Enemmän kuin mikään muu ovat Dorén piirrokset 1800-luvun jälkipuoliskolta muovanneet ihmisten mielikuvia Raamatun henkilöistä ja paikoista.
Tama (soitin)

Tama () on länsiafrikkalaisesta griottien musiikkiperinteestä peräisin oleva rumpu, jonka historiaa voidaan jäljittää 700-luvun Ghanan kuningaskuntaan.
Soittaminen.
Soittaja muuntelee taman sävelkorkeutta kiristämällä ja löysyttämällä rummun nyöritystä.
Heikki Määttänen

Heikki Määttänen (21. marraskuuta 1949 Jyväskylä – 26. tammikuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Vuodesta 1982 lähtien hänen työpaikkansa oli Radioteatteri, jonka kuunnelmissa hän näytteli kuolemaansa saakka. Hän työskenteli jo sitä ennen 1970–1974 freelancerina sekä Kotkassa että Helsingissä. 
Määttänen esiintyi myös elokuvissa. Hän teki äänirooleja ja näytteli myös "Iltalypsy"-ohjelman uutisankkuria Mika Wirtaa 15. tammikuuta 1994 - 16. joulukuuta 2000.
Ura.
Teatteri.
Määttänen näytteli 1970-luvun alussa Kotkan kaupunginteatterissa Jouko Turkan ohjaamissa näytelmissä "Runar ja Kyllikki", "Nummisuutarit", "Rykmentin murheenkryyni", "Aamulla klo 7.00".
Sairaus ja kuolema.
Määttäsellä todettiin lokakuussa 1998 keuhkosyöpä. Määttänen piti työstään niin paljon, että hän palasi töihin vain kuukauden jälkeen hänelle annetusta kolmikuukautisesta sairauslomasta. Määttäsen mukaan työ piti ajatukset poissa ikävästä. Määttänen puhui sairaudestaan muun muassa "Inhimillinen tekijä" -haastatteluohjelmassa 4. heinäkuuta 2000. Hän näytteli "Raid"-televisiosarjassa, jossa myös hänen roolihahmonsa vasikka Suvela sairasti syöpää.
Määttänen oli aviossa kaksi kertaa. Hän asui loppuaikoinaan Mäntsälässä. Hän kuoli 2002 Helsingissä.
Muuta.
Määttäsen samanniminen isä Heikki Määttänen toimi jatkosodan aikana kaukopartiomiehenä. Sodan jälkeen hän teki länsivaltojen toimeksiannosta tiedusteluretkiä Neuvostoliiton alueelle (Operaatio Uppsala), ja eräällä tällaisella retkellä hän katosi toukokuussa 1950.
Kargopolin piiri

Kargopolin piiri () on paikallinen itsehallintoalue Arkangelin alueella Venäjällä. Alueen lounaisosassa sijaitsevan piirin pinta-ala on 10 130 neliökilometriä. Asukkaita on 20 300 henkeä (vuonna 2009).
Vuonna 1929 perustetun piirin hallinnollinen keskus on Kargopolin kaupunki. Lisäksi siihen kuuluu 5 maalaiskuntaa:
Kargopol oli 1400–1600-luvuilla tärkeä kauppakaupunki Keski-Venäjän ja Vienanmeren välisellä reitillä. 1500–1600-luvuilla se toimi myös Venäjän pohjoisena rajalinnoituksena. 1600-luvulla kaupunki oli koko Äänisjoen seudun käsittäneen hallintoalueen keskus. Kaupungissa ja piirin maalaiskylissä on lukuisia rakennustaiteen muistomerkkejä. Seutu on tunnettu myös omaperäisestä käsityötaiteestaan.
Autovakuutus

Autovakuutus (ns. kaskovakuutus) on vapaaehtoinen vakuutus, joka korvaa auton (tai muun ajoneuvon) vahinkoja. Pakollinen liikennevakuutus korvaa henkilövahinkoja ja syyttömän osapuolen ajoneuvon vahingot. Kaskovakuutuksia on eri laajuuksisia, joita useimmiten nimitetään osa-, iso- ja superkaskoiksi. Nimitykset ja sisällöt vaihtelevat yhtiökohtaisesti.
Autovakuutuksille tyypillistä on vahinkojen vaikutus vakuutusmaksuun eli niin sanottu bonus-malus -järjestelmä. Vahingottomista vuosista saa "bonusta" eli alennusta. Vastaavasti vakuutuksesta korvattu vahinko laskee bonuksen määrää (malus), usein noin 15 %-yksikköä vakuutustapahtumaa kohden. Useimmissa vakuutuksissa korvauksesta vähennetään tietty omavastuu (vaihtelee yhtiö- ja vakuutussopimuskohtaisesti - sovittavissa vakuutusta otettaessa).
Sana kasko tarkoitti alun perin laivan runkoa ja kaskovakuutus korvasi aluksen vauriot.
Vakuutusten sisällöt.
Osakasko.
Osakasko on voimassa vain Pohjoismaissa (pois lukien Islanti). 
Isokasko.
Isokaskoon kuuluu yllä mainittujen lisäksi:
Täyskasko.
Yllä mainittujen lisäksi täyskaskoon kuuluu usein:
Vakuutusten sisällöt ja ehdot vaihtelevat vakuutusyhtiöittäin.
Englantilainen vakuutusyhtiö Adrian Flux alkoi ensimmäisenä maailmassa vakuuttaa kuljettajattomia autoja kesällä 2016. Vakuutukset ovat halvempia kuin normaalit vakuutukset.
Source SDK

Source SDK (sanoista Source Development Kit) on Valve Corporationin kehittämä valikoima ohjelmia, joita käytetään karttojen, hahmomallien, modifikaatioiden ja uusien pelien luontiin Source-pelimoottorille. Esimeriksi karttojen luomista varten Source SDK sisältää ainakin Valve Hammer Editor -ohjelman. Ohjelmistolla tehdään modifikaatioita ainakin "Half-Life 2" -peliin. Source SDK on kaikkien Steamin käyttäjien ladattavissa ilmaiseksi.
William Gilbert

William Gilbert (tai Gilberd; 1544–1603) oli englantilainen fyysikko ja lääkäri, joka tutki sähköä ja magnetismia. Hän esitti ensimmäisenä teorian Maan magneettikentästä.
Hänen elämäntyönsä oli 18 vuoden magnetismin alalla suoritettujen kokeiden tuloksena syntynyt teos "De Magnete", jossa hän käsitteli laajalti magneettisia ilmiöitä. Gilbert kehitti myös lukuisia menetelmiä tuottaa ja voimistaa sähköä.
Elämäkerta.
Gilbert syntyi Englannin Colchesterissa Lontoon lähellä vuonna 1544. Hän ryhtyi opiskelemaan matematiikkaa vuonna 1550 ja hänestä tuli lääketieteellisen koulun matematiikan opettaja vuonna 1564. Gilbert valmistui Cambridgen yliopistosta lääkäriksi vuonna 1569. Lääketieteen ohella hän teki kokeita kemian, sekä magnetismin ja sähkön alalla. Hänestä tuli Royal College of Physiciansin johtaja, ja vuonna 1600 hänestä tuli kuningatar Elisabet I:n hovilääkäri. Toimi ei kestänyt kauan, sillä kuningatar kuoli maaliskuussa vuonna 1603. William Gilbert kuoli itse saman vuoden marraskuussa ruttoepidemian aikana.
Tieteellinen ura.
Gilbert käytti aikansa pohtimalla ja tutkimalla fysikaalisia kysymyksiä ja kirjoittamalla kuuluisan kirjansa "De Magnete", joka julkaistiin vuonna 1600. Teos oli 18 vuoden työn tulos. "De Magnete" oli tärkeä teos tieteellisten menetelmien kehityksen kannalta, ja siitä saivat vaikutteita muun muassa Galileo Galilei ja Johannes Kepler.
Kuusiosaisen teoksen ensimmäinen osa käsitteli yleistä tietoa magnetismista ja loput viisi osaa käsittelivät magnetismin aiheuttamia ilmiöitä; vetovoimaa, kompassineulan suuntautumista, deklinaatiota, inklinaatiota ja kiertoliikettä.
Teoksessaan Gilbert esitti teorian, jonka mukaan kompassin neula osoittaa pohjoiseen, koska Maa itse on magneettinen. Hän tutki myös hankaussähköä ja otti ensimmäisenä käyttöön sähköä tarkoittavan termin "electricitas", joka juontuu kreikan sanasta "electron" eli meripihka ja josta monien kielien sähköä tarkoittavat sanat johtuvat. Hänen kokeensa osoittivat, että meripihkan lisäksi monet muutkin aineet kuten lasi, timantti, kovettuneet hartsit, rikki ja sinettilakka tulivat hankaamalla sähköisiksi eli niihin latautuu staattista sähköä, esimerkiksi metallit sitä vastoin eivät.
Gilbert esitti, että sähkö ja magnetismi olivat eri asioita, eikä niillä ollut toistensa kanssa tekemistä. Tämän tiedon osoitti kuitenkin Hans Christian Ørsted vääräksi kaksisataa vuotta myöhemmin.
Umm Kulthum

Umm Kulthum (, monia siirtokirjoitusasuja: Oum Kalthoum, Oum Khalsoum, Um Kalsum, Oum Kalthum, Omm Kolsoum, Umm Kolthoum, Om Kolthom ym., oik. Fatima Ibrahim es-Sayyid el-Beltagi, ; n. 4. toukokuuta 1904 – 3. helmikuuta 1975) oli egyptiläinen laulaja, lauluntekijä ja elokuvanäyttelijä. Hän lauloi arabiaksi. Kulthum oli erittäin suosittu kotimaassaan Egyptissä ja muissa arabimaissa.
Kulthumin perhe muutti 1922 Kairoon, jotta lahjakkaalle tytölle löytyisi parempia mahdollisuuksia. 1920-luvun lopulta lähtien hän oli Egyptin suosituin laulaja, ja vuodesta 1937 miltei kuolemaansa asti hän antoi joka kuukausi suoran radiokonsertin, joka tavoitti miljoonia kuulijoita. Legendanomaiseksi kasvanutta tunnettuutta lisäsi hänen laaja levytystuotantonsa. Kulthumin ohjelmisto ulottui klassisista ja uskonnollisista arabialaislauluista kansanomaisempiin ja viihteellisempiin numeroihin.
Elämä ja ura.
Kulthum syntyi Tamay-al-Zahayrassa. Hänen syntymäpäivästään ei ole täyttä varmuutta. Kulthumin musikaalinen lahjakkuus tuli ilmi jo nuorella iällä. 23-vuotiaana hän muutti Kairoon, jossa tunnettu runoilija Ahmed Rami teki hänelle laulutekstejä ja tutustutti hänet ranskalaiseen kirjallisuuteen, jota itse oli opiskellut Pariisin Sorbonnessa. 1930-luvulla Kulthum lauloi Ramin tekstejä luutunsoittajan ja säveltäjä Mohamed el Kasabjin kanssa kokoonpanossa, johon Lähi-idän soittimien lisäksi kuului länsimaisia instrumentteja kuten sello ja kontrabasso. Kulthum teki ensimmäisen laajan kiertueensa vuonna 1932, jolloin hän esiintyi muun muassa Damaskoksessa, Bagdadissa, Beirutissa ja Tripolissa. 
Terveysongelmat vaivasivat Kulthumia 1930-luvulla ja 1950-luvun alkupuolella. Vuonna 1955 hän kykeni jatkamaan uraansa ja aloitti yhteistyön säveltäjä Muhammad Abd al-Wahhabin kanssa, jonka kirjoittamien kymmenen laulun joukkoon kuului Kulthumin suosituin laulu ”Inta umri”.
Vuonna 1967 Kulthumilla todettiin munuaistulehdus, johon hän menehtyi helmikuussa 1975. Miljoonat ihmiset seurasivat Kairossa suuren suosikkinsa hautajaisia. Viimeisen konserttinsa Kulthum piti joulukuussa 1972, mitä seurasivat viimeiset levytyssessiot maaliskuussa 1973.
Kuutiojuuri

Luvun "x" kuutiojuuri (merkitään formula_1 tai x1/3) on luku "a" niin, että "a" korotettuna kolmanteen potenssiin on "x". Esimerkiksi luvun formula_2 kuutiojuuri on 
formula_3
sillä formula_4 
Kuutioluku on kokonaisluku, jonka kuutiojuuri on myös kokonaisluku.
Geometrisia sovelluksia.
Jos kuution tilavuus "V" tunnetaan, kuution särmän pituus on tämän tilavuuden kuutiojuuri, 
formula_5.
Kompleksiluvun kuutiojuuri.
Kuutiojuuren käsite voidaan yleistää myös kompleksiluvuille. Jokaista kompleksilukua "x" + "yi" kohti, nollaa lukuun ottamatta, on kolme sellaista kompleksilukua "u" + "vi", joiden kuutio on "x" + "yi". Esimerkiksi kompleksiluvun 1 (=1 + 0i) kuutiojuuret ovat formula_6, formula_7 ja formula_8. Kuutiojuuren "pääarvoksi" sanotaan sitä juurta, jolla on itseisarvoltaan pienin argumentti.
Useimmissa tapauksissa kompleksiluvun "x"+"yi" kuutiojuuren arvojen formula_9 reaali- ja imaginaariosia "u" ja "v" ei kuitenkaan voida esittää "x":n ja "y":n algebrallisena lausekkeena. Sen sijaan ne voidaan määrittää trigonometristen funktioiden ja De Moivren kaavan avulla.
Tämä perustuu siihen, että kompleksiluku voidaan esittää myös napakoordinaateissa, sen itseisarvon (moduulin, "r") ja vaihekulman (argumentin, formula_10) avulla:
formula_11,
missä
formula_12 ja
formula_13.
Geometrisesti kompleksiluvun moduuli merkitsee sen kompleksitasolla olevan vastinpisteen etäisyyttä origosta, argumentti taas origosta kyseiseen pisteeseen johtavan suoran ja reaaliakselin (x-akselin) välistä kulmaa.
De Moivren kaavan mukaan 
formula_14,
ja erityisesti 
formula_15
josta saadaan kääntäen:
formula_16
Toisin sanoen kompleksiluvun kuutiojuuren moduuli on alkuperäisen kompleksiluvun "x + bi" moduulista ja argumentti kolmasosa alkuperäisen kompleksiluvun argumentista. Näin saadaan kuutiojuuren "pääarvo". Kun kompleksiluvun argumenttiin kuitenkin voidaan lisätä tai vähentää mikä tahansa 2formula_17:n monikerta tahansa kompleksiluvun arvon pysyessä ennallaan, on kaksi muutakin kompleksilukua, joiden kuutio on sama, nimittäin:
formula_18
ja
formula_19
Näin saadaan kompleksiluvun "x + yi" kuutiojuurille lausekkeet:
formula_20,
formula_21 ja
formula_22.
Mariner 10

Mariner 10 oli Yhdysvaltain avaruusjärjestö NASAn miehittämätön luotain, joka laukaistiin 3. marraskuuta 1973 tutkimaan pääasiassa Merkuriuksen pinnan ja ilmakehän piirteitä ja näiden planeettojen fyysisiä ominaisuuksia, mutta se suoritti ohilennon myös Venuksen kautta. Se laukaistiin suunnilleen kaksi vuotta NASAn Mariner 9 -luotaimen jälkeen ja oli viimeinen alus koko Mariner-ohjelmassa, joskin Voyager-luotainten alkuperäiset nimet olivat Mariner 11 ja 12. Mariner 10 oli ensimmäinen avaruusluotain, joka käytti toisen planeetan painovoimaa hyväkseen kiihdyttäessään vauhtiaan. 
Venuksen ja Merkuriuksen ohilennot.
Mariner 10 lensi Venuksen ohi 5. helmikuuta 1974 lähimmillään 5 768 kilometrin etäisyydeltä. Luotain onnistui ottamaan planeetasta yhteensä 4 165 kuvaa, minkä jälkeen luotain käytti Venuksen painovoimaa avukseen suunnatessaan kohti Merkuriusta.
Luotain saavutti Merkuriuksen 29. maaliskuuta 1974 lentäen lähimmillään 703 kilometrin etäisyydeltä planeetasta. Lentonsa aikana Mariner 10 lensi Merkuriuksen ohi yhteensä kolme kertaa, joiden aikana se onnistui kartoittamaan noin 45 % planeetan pinnasta ja selvittämään sen yö- ja päivälämpötilat. Seuraavan kerran luotain kohtasi Merkuriuksen 21. syyskuuta 1974 48 069 kilometrin etäisyydeltä ja jälleen kolmannen ja viimeisen kerran 16. maaliskuuta 1975 327 kilometrin korkeudelta. Yhteys avaruusluotaimeen katkaistiin 24. maaliskuuta 1975.
Mies, jonka minulle annoit

Mies, jonka minulle annoit ("The Country Girl") on mustavalkoinen elokuva vuodelta 1954. Se perustuu Clifford Odetsin näytelmään. Elokuvan ohjasi George Seaton. Elokuvassa esiintyy kolme aikansa suurta elokuvatähteä: Bing Crosby, Grace Kelly ja William Holden. 
Elokuva voitti aikoinaan kaksi Oscaria: parhaasta näispääosasta (Grace Kelly) ja parhaasta käsikirjoituksesta. Lisäksi se oli ehdolla muun muassa parhaaksi elokuvaksi.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Juoni.
Bing Crosby on Frank Elgin, alkoholisoitunut entinen laulaja ja näyttelijä joka haluaa takaisin parrasvaloihin, William Holden on Bernie Dodd, teatteriohjaaja joka haluaa Frankin uuteen Broadwayn näytelmäänsä. Grace Kelly taas on Georgie Elgin, Frankin vaimo joka yrittää saada miehensä pystyyn jälleen. Näytelmästä tulee kivikkoinen kokemus kaikille ja Bernie luulee että kaikki ongelmat johtuvat Frankin vaimon omistushalusta, kuten Frank Bernielle uskottelee. Lopulta totuus käy kuitenkin ilmi ja lopulta Bernie ja Georgie huomaavat olevansa rakastuneet toisiinsa ja heidän on tehtävä raskaita valintoja.
Paul Hindemith

Paul Hindemith (16. marraskuuta 1895 Hanau – 28. joulukuuta 1963 Frankfurt am Main) oli saksalainen säveltäjä, alttoviulisti, opettaja, teoreetikko ja kapellimestari.
Elämänvaiheet.
Hindemith syntyi Hanaussa ja opetteli lapsena soittamaan viulua. Myöhemmin hän opiskeli konservatoriossa orkesterin johtamista, sävellystä ja viulun soittoa Arnold Mendelssohnin ja Bernhard Seklesin johdolla. Vuosina 1915–1923 Hindemith johti oopperaorkesteria Frankfurtissa. Vuodesta 1927 lähtien hän opetti sävellystä Berliinissä. Vuonna 1929 hän perusti Amar Quartetin, jossa hän itse soitti alttoviulua. 1930-luvun lopulla Hindemith teki lukuisia matkoja Yhdysvaltoihin, jossa hän esiintyi alttoviulistina ja viola d’amoren soittajana.
Adolf Hitlerin valtaantulon 1933 jälkeen Hindemith poistui Saksasta, koska natsit leimasivat hänen musiikkinsa ”epäsaksalaiseksi”. Pakolaisuutensa aikana hän oli perustamassa Turkkiin Ankaran musiikkikorkeakoulua ja vuonna 1940 hän muutti Yhdysvaltoihin, jossa toimi Yalen yliopistossa sävellyksen opettajana.. Hän sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1946, mutta palasi Eurooppaan vuonna 1953. Hindemith kuoli haimatulehdukseen vuonna 1963 Frankfurt am Mainissa.
Paul Hindemith vieraili Suomessa vuonna 1955 johtamassa eräitä sävellyksiään ja vastaanotti Wihurin kansainvälisten palkintojen rahaston hänelle myöntämän Sibelius-palkinnon.
Tuotanto.
Hindemith sävelsi nuoruudessaan surrealistisia ja eroottissävyisiä teoksia, jotka olivat vahvasti uusasiallisen suuntauksen mukaisia. Säveltäjänä hän etääntyi jälkiromantiikan paatoksellisuudesta. Vuodesta 1927 alkoi hänen kypsyyskautensa. Tällöin hän sävelsi muun muassa oopperoita ja "Kammermusik"-sävellyssarjan. Kaikkiaan hän sävelsi yli 200 teosta klassisen musiikin kaikissa lajeissa, joka on 1900-luvun laajimpia tuotantoja. Hän oli myös teoreetikko. Teoriansa hän esitti monumentaalisessa kirjassa "Unterweisung im Tonsatz" (1937–1939). Hän loi käsitteen käyttömusiikki ().
Mariner 8

Mariner 8, oikeammin Mariner-H, oli yhdessä Mariner 9:n kanssa osa "Mariner Mars 71" -projektia. Sen tarkoitus oli lähettää kuvia ja tietoa Marsia kiertävältä radalta.
Mariner 8:n kantoraketti Atlas-Centaur laukaistiin 8. toukokuuta 1971, mutta laukaisu epäonnistui ja raketti syöksyi lopulta Atlantin valtamereen noin 560 km pohjoiseen Puerto Ricosta.
Sen sisaralus Mariner 9 kuitenkin onnistui tavoitteessa ja kartoitti 70% Marsin pinnasta.
Bridget Jones

Bridget Jones on englantilaisen kirjailijan Helen Fieldingin luoma kuvitteellinen henkilö. Tarina on ikään kuin Jane Austenin "Ylpeyden ja ennakkoluulon" nykyaikaistettu versio. Fielding on kirjoittanut Bridget Jonesista neljä kirjaa: "Bridget Jones – Elämäni sinkkuna," "Bridget Jones: Elämä jatkuu", "Bridget Jones – Mad about the boy" ja "Bridget Jones – Vauvapäiväkirja".
Fielding julkaisi päiväkirjan muotoon kirjoitettuja "Bridget Jones" -tarinoita alun perin englantilaisessa "The Independent" -sanomalehdessä ja myöhemmin myös "The Daily Telegraphissa".
Tarinoissa kuvattiin Lontoossa asuvan kolmikymppisen sinkkunaisen Bridget Jonesin elämää ja tämän ystäväpiiriä ja perhettä jatkuvissa taisteluissa rakkauselämän ja arkihuolien keskellä 1990-luvulla. Humoristiset tarinat kuvasivat naisten ulkonäköpaineita Lontoon trendien ja "Cosmopolitan"-lehden muotivinkkien paineessa.
Tarinoiden pohjalta on tehty myös kolme elokuvaa, joiden pääosassa on Renée Zellweger. "Bridget Jones – elämäni sinkkuna" sai ensi-iltansa 2001 ja "" vuonna 2004. Yli vuosikymmenen tauon jälkeen kolmas elokuva "Bridget Jones’s Baby" sai ensi-iltansa vuonna 2016.
Juuri (laskutoimitus)

Matematiikassa "n:s" juuri luvusta "x" tarkoittaa lukua, jonka "n:s" potenssi on x. Luvun "x" n:s juuri merkitään muodossa 
formula_1,
missä "n" on luonnollinen luku. Edellä mainitussa juuressa luku "x" on "juurrettava". 
On muistettava tehdä ero juurioperaattorin käyttöön laskutoimituksena ja lukuna. Lukuna juurioperaation merkintätavan on sovittu tarkoittavan aina vain positiivista arvoa, esimerkiksi formula_2 on positiivinen irrationaaliluku.
Reaalilukujen juurifunktio.
Nollan juuri on nolla kaikilla luvun "n" arvoilla.
Pariton juuri voidaan määritellä kaikille reaaliluvuille siten, että saadaan tasan yksi ratkaisu, eli juuren otto on bijektiivinen funktio.
Jos otetaan parillinen juuri positiivisesta reaaliluvusta, saadaan kaksi mahdollista tulosta: negatiivinen ja positiivinen. Esimerkiksi 4. juuri luvusta 81 voi saada vastaukseksi 3 tai −3, eli formula_3
Perusominaisuudet.
Kun juuri "n" on luonnollinen luku, pätevät seuraavat laskutoimitukset:
formula_4
formula_5
formula_6
missä "a" ja "b" ovat positiivisia reaalilukuja.
Kompleksilukujen juurifunktio.
Kompleksilukujen joukossa yhtälöllä
formula_7
on aina "n" kappaletta ratkaisuja, kun "q" on mielivaltainen kompleksiluku (≠0). Kun "q" on 1, sanotaan näitä ratkaisuja "n".nsiksi yksikköjuuriksi, ja ne muodostavat kompleksitason yksikköympyrän sisään säännöllisen "n"-kulmion, jossa yhtenä kärkipisteenä on 1.
Pelkästään edellä olevan yhtälön perusteella ei kompleksiluvun juurta siis voida määritellä yksikäsitteisesti funktioksi. Näin voidaan kuitenkin tehdä poistamalla kompleksitasosta seuraavanlainen joukko "S":
Potenssin käänteisfunktio voidaan määritellä alueessa formula_9 "n":llä eri tavalla. Bijektio voidaan saada aikaan kompleksitason alueesta, joka sisältää n:nnen osan pisteistä, koko kompleksitasoon, mutta kuvauksesta ei tule jatkuvaa.
Mariner 9

Mariner 9 oli yhdysvaltalainen avaruusluotain, joka kartoitti kuvaamalla Marsin pinnan, ja paljasti pinnalta aavikoita, kraattereita, kuivuneita joen uomia ja suuria tulivuoria. Löytyi myös syvä, 4 000 kilometrin pituinen rotko, Valles Marineris, Marinerin laakso.
Mariner 9.
Mariner 9 laukaistiin kohti Marsia 30. toukokuuta 1971 ja se saavutti planeetan 14. marraskuuta samana vuonna, jolloin siitä tuli ensimmäinen ihmisen tekemä toista planeettaa kiertävä avaruuslaite.
Kun Mariner 9 saapui Marsin kiertoradalle 167 päivän lennon jälkeen se poltti jarrurakettiaan 15 minuuttia 23 sekuntia. Se asettui ensin radalle, jonka kiertoaika oli 12 tuntia, 34 minuuttia, ja lähin piste 1 398 kilometriä.
Mariner 9:n nimi oli oikeammin Mariner-I. Se oli yhdessä Mariner 8:n kanssa osa "Mariner Mars 71" -projektia. Mariner 9 laukaistiin Atlas-Centaur SLV-3C-raketilla. Mariner 9 oli venäläisiin Mars-luotaimiin verrattuna kevyt, se painoi vain 588,8 kg. Se muistutti aikaisempia Mariner 6 ja 7 -luotaimia, mutta oli painavampi kuin nämä yhteensä, koska tarvitsi enemmän polttoainetta jarrutukseen Marsin kiertoradalle ja siellä tapahtuviin radan muutoksiin.
Luotaimen tarkoituksena oli muun muassa kartoittaa 70 % Marsin pinnasta noin 100 metrin – kilometrin tarkkuudella, ja toimia 90 vuorokautta. 22. syyskuuta Noachisin alueella Marsin pinnalla alkoi pölymyrsky, joka pian laajeni koko planeetan peittäväksi. Niinpä amerikkalaiset ohjelmoivat Marinerin viivyttämään kuvausta kuuden viikon ajan pölyn laskeutumiseen asti. Marras-joulukuussa myrsky laantui hiljalleen. Tällöin pinnalta erottui vain kirkas etelänavan jäätikkö, ja neljä korkeaa vuorta.
349 vuorokauden jälkeen Mariner oli lähettänyt Maahan 7 329 kuvaa, jotka kattoivat 80 % Marsin pinnasta. Se oli ylittänyt tutkijoiden odotukset. Marinerin kuvissa näkyi hiekkadyynien peittämiä kraattereita. Suurin kraatteri Marsissa on 2 000 kilometrin läpimittainen Hellas Planitia. Niistä löytyi myös suuria pinnanmuotoja, muun muassa valtava kanjoni nimeltä Valles Marineris. Lisäksi samalta seudulta löytyi neljä suurta sammunutta tulivuorta. Niistä suurin on valtava Olympus Mons, joka on 25 kilometriä korkea ja läpimitaltaan 600 kilometriä. Kuvista paljastui myös muinaisten jokien uomia.
Napa-alueilta löytyi monia kerrostumia ja merkkejä tuulieroosiosta ja tuulen siirtelemästä hiekasta ja pölystä, säärintamia ja sumuja. Pienempiä pölymyrskyjä tuli ison jälkeen. Varsinkin pohjoisella pallonpuoliskolla näkyi vaihtelevia pilvimuodostelmia.
Kun Mariner 9:n ohjaussuihkujen polttoainekaasu loppui, se käännettiin pois päältä ja sen myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa. NASA arveli vuonna 2018 että Mariner 9 kiertäisi Marsia arviolta vuoteen 2020 asti. Toisaalta luotain jätettiin radalle, joka pitäisi sen pois Marsin kaasukehästä ainakin lokakuuhun 2022 asti. Toukokuussa 2024 on erittäin todennäköistä, että luotain on suistunut Marsin kaasukehään ja joko palanut siellä tai törmännyt Marsin pintaan.
Merirosvopoukama

Merirosvopoukama () on Days of Wonderin ja Lautapelit.fin julkaisema lautapeli, jossa on tarkoitus nousta maineikkaammaksi merirosvoksi vuoden eli 12 pelikierroksen aikana. Mainetta voi niittää voittamalla taistelussa muita aluksia, kehuskelemalla tavernassa tekosillaan tai hautaamalla aarteita ja rahaa.
Jokaisella pelaajalla on pelissä käytössään laiva, jolla on neljä ominaisuutta: purjeet, miehistö, tykit ja runko. Purjeet määrittelevät sen kuka pääsee laivataisteluissa ampumaan ensimmäisenä (initiative), miehistön ja tykkien avulla taas ammutaan sen mukaan kumpaa on mukana vähemmän ja runko määrittelee rahdin maksimimäärän. Laivan ominaisuuksia voi parannella pelilaudan saarilla, mutta ne voivat myös kärsiä taisteluissa.
Pelin kulku.
Jokainen pelikierros koostuu kuudesta eri vaiheesta.
Laarit

Laarit (lat. "lares") olivat roomalaisessa mytologiassa joko perheen esi-isiä, jotka auttoivat sukulaisiaan uhrilahjoja vastaan, tai erillisiä jumalia, joilla ei ollut sukulaisuussiteitä talon asukkaisiin. Tällöin laarit usein kuvattiin tanssahtelevana nuorenaparina. Laarit olivat joka talon henkilökohtaisia jumalia, jotka "asuivat" omissa alttareissaan jossain talon sopessa.
Laarit kehittyivät hedelmällisyyden jumalista, jotka huolehtivat viljasadosta, ja joita palvottiin peltoteiden risteyksissä. 
Tärkeimpiä laareja olivat perheen suojelijoina toimineet laarit ("lares familiares"), joita kunnioitettiin kodeissa. Laarien kuvia säilytettiin joko atriumissa lieden vieressä tai erityisessä kaapissa ("lararium"). Teiden ja katujen risteyksissä palvottiin piirikuntien ja kaupungin kortteleiden laareja ("lares compitales"). Omat laarinsa olivat myös kaupungeilla ("lares publici") ja valtiolla ("lares praestites"). Laarien kanssa palvottiin keisari Augustuksen ajoista lähtien keisarin geniusta.
Italian kielessä laareja muistetaan edelleen ilmaisuina "tornare ai patrii Lari" tai "tornare ai propri Lari", jotka tarkoittavat "palata kotilieden lämpöön".
Katolisissa maissa kaduilla tai talojen seinissä on nykyisin pyhimysten ja etenkin neitsyt Marian patsaita. Niiden tarkoitus on suojella lähitaloja ja niissä eläviä.
Denis D’Amour

Denis ”Piggy” D’Amour (24. syyskuuta 1959 – 26. elokuuta 2005) oli kanadalainen kitaristi, joka tuli tunnetuksi thrash metal -yhtye Voivodin kitaristina. Aiemmin hän oli toiminut myös Aut’chose-yhtyeessä.
D’Amour kuoli elokuussa 2005 paksusuolen syöpään, joka oli diagnosoitu aiemmin samana kesänä. Hän oli sairastunut kilpirauhassyöpään vuonna 1988, mutta toipunut siitä.
Laitteisto.
Kitarat
Vahvistimet
Efektit ja pedaalit
Lal Bahadur Shastri

Lal Bahadur Shastri (, 2. lokakuuta 1904 Mughalsarai – 11. tammikuuta 1966) oli intialainen poliitikko ja pääministeri vuosina 1964–1966. Hän osallistui merkittävällä panoksella Intian itsenäisyyskamppailuun.
Lal Bahadur syntyi Mughalsaraissa United Provincessa (nyk. Uttar Pradesh) ja osallistui Mahatma Gandhin väkivallattomaan vastarintaan vuonna 1921. Hän opiskeli Kashissa ja sai vuonna 1926 "Shastrin" oppiarvon, josta tuli hänen lisänimensä. Shastri oli yhdeksän vuotta vankilassa, suurimman osa niistä osallistuessaan Satyagraha-liikkeeseen vuonna 1940.
Intian itsenäistyttyä hän oli sisäministerinä Uttar Pradeshissa.. Vuonna 1951 Shastri valittiin Lok Sabhan pääsihteeriksi. Hän oli rautateiden ministerinä, mutta erosi rautatieonnettomuuden jälkeen. Vaalien jälkeen hän pääsi liikenneministeriksi ja sisäministeriksi vuonna 1961.
Shastri toimi varapääministerinä Jawaharlal Nehrun sairauden aikana. Nehrun kuoltua toukokuussa 1964 Shastrista tuli kompromissiehdokkaana Intian pääministeri 9. kesäkuuta 1964. Hän oli nehrulainen sosialisti, ja kelpasi myös niille, joille konservatiivis-oikeistolainen Morarji Desai oli huonompi vaihtoehto.
Shastrin pääongelma oli Pakistan. Pakistan lähetti sotavoimia Kutchin niemimaalle elokuussa 1965. Britannian pääministerin taivuttelemana Pakistan suostui kymmenykseen alueesta, josta he olivat aluksi vaatineet puolta.
Syyskuussa 1965 Pakistanin joukot kuitenkin hyökkäsivät uudelleen, nyt Kashmirin alueen vuoksi. Pakistanilaiset toivoivat vallankaappausta Intiassa. Shastri lähetti kuitenkin joukot hyökkäykseen ja Punjabissa käytiin kiivasta panssarisotaa. Pakistanilaiset valtasivat joitain alueita, mutta Intia sai Haji Pirin Kashmirissa ja Lahoren tykistönsä kantaman päähän. Aselevon yhteydessä Shastrista tuli kansallissankari.
Shastri ja Pakistanin presidentti Mohammad Ajub Khan osallistuivat Neuvostoliiton Aleksei Kosyginin järjestämään kokoukseen Taškentissa tammikuussa 1966. Shastri solmi rauhan Pakistanin kanssa 10. tammikuuta 1966, mutta kuoli sydänkohtaukseen seuraavana päivänä.
Quentin Skinner

Quentin Skinner (s. 1940 Oldham, Lancashire) on tunnetuimpia politiikan teoreetikkoja ja aatehistorioitsijoita. Cambridgen yliopiston uuden ajan Regius-professorina toiminut Skinner on tullut tunnetuksi käsitehistorioitsijana sekä kontekstualisoinnin metodin kehittäjänä ja eräänlaisena politiikan tutkimuksen "uskonpuhdistajana". Vuodesta 2008 hän on toiminut professorina Queen Maryn yliopistossa Lontoossa.
Skinnerin mukaan poliittisen analyysin kohdetta tulee lähestyä siitä historiallisesta, intellektuaalisesta ja ideologisesta kontekstista käsin, jossa poliittinen toiminta tapahtuu. Skinnerin kiinnostuksen kohteena on erityisesti se, mitä poliittiset toimijat tekevät kirjoittaessaan, väittäessään ja teoretisoidessaan. Merkittävää hänestä on tekojen luonne: kysymykset miksi, keitä ja mitä vastaan tai minkä puolesta ja minkälaisessa ideologisessa ja käsitteellisessä ympäristössä historialliset tekstit on tehty. Samoin Skinner haluaa eriteltävän minkälaisin resurssein nämä tekstit on tuotettu.
On arvioitu Skinnerin kääntäneen politiikan tutkimuksen painopistettään "ikuisista totuuksista" ja "hyvän järjestelmän etsinnästä" retorisen toiminnan suuntaan ja avanneen uusia teoreettisia konteksteja ja käsitehorisontteja poliittiselle toiminnalle.
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1989.
Grammatiikka

Grammatiikka () tarkoittaa kielen ja kieliopin tutkimusta. Se kuului antiikin ajan vapaiden taitojen seitsenjaon "triviumiin" ("artes triviales") eli kielellisiin taitoihin, joihin kuuluivat lisäksi retoriikka ja dialektiikka. Siihen kuului kielentutkimuksen lisäksi läheisesti myös tekstikritiikki. Grammatiikan harjoittajaa kutsutaan termillä "grammaatikko" ().
Vanhin säilynyt antiikin grammatiikan määrittely on peräisin Dionysios Traakialaiselta noin vuodelta 100 eaa. Hänen ja muiden aikalaisten teksteistä ilmenee, että kieli­oppi liitettiin lä­hei­sesti kir­jal­­li­suuden­tut­ki­muk­seen. Muita määrittelyjä on säilynyt Sekstos Empeirikoksen teok­ses­sa "Grammaatikkoja vastaan" ("Adversus grammaticos"). Sittemmin bysanttilaisella keskiajalla perinnettä jatkoivat skoliastigrammaatikot. Gram­ma­tiikan käsitteen mää­rittely oli samantapaisena käytössä 1200-lu­vulle saakka.
Jussi Syren and The Groundbreakers

Jussi Syren and The Groundbreakers on vuonna 1995 perustettu suomalainen bluegrass-yhtye. Yhtyeen keulakuvana toimii Jussi Syren. Muun muassa Itse valtiaat -animaatiosarjan tunnusmusiikki on yhtyeen soittama. Yhtye on julkaissut yksitoista albumia ja esiintynyt Yhdysvalloissa ja kuudessa Euroopan maassa. 
Jussi Syren on tehnyt 2000-luvun alusta lähtien keikkamyyntivalmennusta. Nykyään hän kouluttaa muusikoita myös lavaesiintymiseen.
Dasypogonaceae

Dasypogonaceae on yksisirkkaisiin kuuluva kasviheimo, joka sisältyy Commelinidae-ryhmään, mutta on kuitenkin systemaattiselta asemaltaan epävarma. Mahdollisesti se on sukua Poales-lahkolle.
Tuntomerkit.
Heimon kasvit ovat juurakollisia ruohoja tai puumaisia kasveja, joilla esiintyy joskus huomattavaa primaarista paksuuskasvua palmukasvien tapaan. Yksisirkkaisille ominaisesti putkiloita esiintyy vain juurissa. Lehdet ovat kierteisasentoisia, joskus hienosahaisia ja niiden tupet ovat hyvin kehittyneet. Lehtikannat jäävät varteen pysyvästi. Kukkien kehälehdet ovat kuivia. Sikiäimessä on mesiäisiä eli nektarioita ja yksi kohoava siemenaihe kutakin emilehteä kohden. Siemenet ovat pyöreitä ja niissä on lyhyt ja leveä alkio.
Levinneisyys.
Heimoon kuuluu 16 lajia, jotka kasvavat Länsi-Australiassa ja Victorian osavaltiossa.
Suvut.
Heimossa on kaikkiaan neljä sukua, jotka sukulaisuutensa perusteella jakautuvat kahteen ryhmään. Toisen muodostavat suvut "Kingia" ja "Baxteria", toisen "Dasypogon" ja "Calectasia". Kullekin suvulle on jossain vaiheessa annettu myös itsenäisen heimon asema, mistä johtuu heimon kolme synonyymia: Baxteriaceae, Calectasiaceae ja Kingiaceae.
Rapateaceae

Rapateaceae on yksisirkkaisten kasvien Poales-lahkoon kuuluva tropiikin heimo.
Heimon kasvit ovat juurakollisia ja lehtiruusukkeellisia ruohoja, joiden lehdet ovat kahdessa rivissä. Toisinaan rivit ovat kierteisiä. Joskus lehdet jakautuvat ruodiksi ja lavaksi. Niissä on selvä tuppi. Kukinnot ovat vanallisia ja koostuvat viuhkomaisista ja mykerömäisistä osakukinnoista, joita toisinaan tukevat suojuslehtimäiset ylälehdet. Kukat ovat isoja ja melko näyttäviä. Niissä on useita esilehtiä ja kehä on erilaistunut verhiöksi ja teriöksi. Terälehdet ovat tyvestään yhteen kasvaneita, kuten kuusi hedettäkin. Lisäksi heteet voivat kiinnittyä terälehtiin. Ponnet avautuvat rei’illä. Sikiäimessä on vähintään kolme siemenaihetta ja ainoan vartalon päässä on nuppimainen luotti. Hedelmä on liiteluomainen kota. Siemenessä on vähäpätöinen ja erilaistumaton alkio.
Heimo kasvaa trooppisessa Etelä-Amerikassa ja yksi sen laji Länsi-Afrikassa. Lajeja on yhteensä 94 ja ne jakautuvat 16 suvuksi ja kolmeksi alaheimoksi.
Palpakkokasvit

Palpakkokasvit (Sparganiaceae) oli Poales-lahkoon kuulunut yksisirkkaisheimo, joka käsitti juurakollisia ja vedessä kasvavia ruohoja. Uusimmassa luokittelussa palpakkokasvit on sisällytetty osmankäämikasveihin (Typhaceae).
Palpakkokasvien lehdet ovat nauhamaisia, eikä lehtituppi ole selvästi erottuva. Kukinnot koostuvat pallomaisista sykeröistä. Emisykeröt sijaitsevat kukinnon tyvellä, hedesykeröt kärjessä. Kukissa on 1–6 kehälehteä. Hedekukissa on ulos- tai sivullepäin avautuvat heteenponnet. Emikukissa on nystyinen luotti. Hedelmä on hohkainen luumarja, jossa kehälehdet säilyvät pysyvinä. Taimen sirkkalehti ei yhteytä ja on tupellinen.
Palpakkokasveihin kuului vain yksi suku palpakot ("Sparganium"). Sen 14 lajia kasvavat lauhkeassa, viileässä ja kylmässä vyöhykkeessä. Eteläisellä pallonpuoliskolla niitä on vähän, lähinnä Uudessa-Seelannissa ja Australian kaakkoisosassa.
Osmankäämikasvit

Osmankäämikasvit (Typhaceae) on Poales-lahkoon kuuluva yksisirkkaisten kasvien heimo, jonka kasvit ovat kosteikkojen juurakollisia ruohoja. Uusimmissa kasvien luokitteluissa osmankäämikasvien heimoon sisällytetään myös palpakot ("Sparganium"), jotka muodostivat aikaisemmin oman palpakkokasvien (Sparganiaceae) heimonsa.
Osmankäämikasvien lehdet ovat tasasoukkia ja pystyjä. Lehtitupet ovat selväpiirteiset toisin kuin sukulaisillaan palpakkokasveilla. Kukinto on luonteenomainen: lieriömäinen, tiheä ja tähkämäinen ja siinä on runsaasti vähäpätöisiä kukkia. Emikukkia käsittävä osa on siitä erillisen hedekukkia käsittävän osan alapuolella. Kukat ovat kehättömiä. Hedekukissa on yhteen kasvaneet heteet. Emikukkien kukkaperä on pitkäkarvainen. Hedelmä on pähkylä.
Heimon muodostaa ainoastaan osmankäämien ("Typha") suku, jossa on 8–13 lajia luokitustavasta riippuen. Lajit kasvavat monissa ilmastovyöhykkeissä tropiikista viileään eri puolilla maapalloa, mutta puuttuvat Madagaskarilta, Malesiasta ja Amerikoiden lämpimistä osista.
Mosambikin tulva (2000)

Mosambikin tulva vuonna 2000 oli Mosambikin pahin tulva 50 vuoteen. Se jätti satoja tuhansia kodittomiksi. Infrastruktuurin korjaaminen kesti vuosia.
Tulvat aiheutuivat pääasiassa kahdesta voimakkaasta trooppisesta syklonista. Ensimmäinen niistä tuli maihin 9. helmikuuta ja aiheutti voimakkaita sateita eteläisessä Afrikassa. Etelä-Afrikassa 26 henkeä kuoli. Sateiden vaikutus oli kuitenkin tuhoisampi Mosambikin puolella. Pahimmin kärsivät Incomati- ja Limpopo-jokien varsilla olevat alueet, muun muassa pääkaupunki Maputo ja sen pohjoispuolinen laaja Gazan alue. Toinen sykloni, trooppinen sykloni Eline iski maihin 22. helmikuuta Mosambikin rannikolla alueilla, jotka olivat jo kärsineet edellisistä tulvista.
Maaliskuun alussa avustustyöntekijät arvioivat että 100 000 ihmistä on evakuoitava ja että jopa 7 000 on pelastautunut puihin ja katoille. Tulvavesi nousi 4–8 metriä viidessä päivässä, kun kukkuloille satanut vesi ehti valua jokilaaksoihin.
Suomalainen Simo Weckstén toimi YK:n operaatiopäällikkönä katastrofin jälkiseurauksissa.
John Grisham

John Grisham (s. 8. helmikuuta 1955 Jonesboro, Arkansas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen rikoskirjailija.
Monet Grishamin romaaneista ovat lakitrillereitä, joissa puolustusasianajajana työskennellyt kirjailija hyödyntää omaa koulutustaan ja työkokemustaan alalta. Grishamin romaanien tärkeä teema on epäluulo järjestelmää kohtaan, niin oikeus-, poliittista, taloudellista kuin yhteiskuntajärjestelmääkin.
Grishamin romaanit ovat usein nousseet Yhdysvaltain myyntilistojen kärkeen ja menestyneet myös muualla maailmassa, ja niiden pohjalta on tehty useita Hollywood-elokuvia.
Elämä ja ura.
John Grisham syntyi vuonna 1955 toisena lapsena viisilapsiseen työväenluokkaiseen perheeseen Jonesborossa Arkansasissa. Perhe muutti usein etelävaltioissa ja asettui lopulta Southaveniin Mississippiin vuonna 1967. Käytyään high schoolin Grisham opiskeli Northwest Mississippi Community Collegessa ja Delta State Collegessa. Vuonna 1977 hän suoritti kirjanpitäjän tutkinnon Mississippi State Universityssa. Hän kirjautui Mississippin yliopistoon lukemaan verolakia mutta kiinnostuikin puolustusasianajajan työstä. Hän valmistui asianajajaksi vuonna 1981 ja avasi toimiston Southaveniin. Vuonna 1983 hänet valittiin Mississippin edustajainhuoneeseen, jossa hän toimi vuoteen 1990 asti.
Grishamin ensimmäinen julkaistu romaani "On aika tappaa" (1989) julkaistiin vain pienenä painoksena. Toinen romaani "Firma" (1991) nousi bestselleriksi, ja siitä tehtiin myös menestynyt Hollywood-elokuva. Romaanin menestyksen seurauksena Grisham jätti asianajajan työt ja ryhtyi julkaisemaan keskimäärin yhden uuden romaanin joka vuosi. Vuonna 1996 hän palasi lyhyeksi aikaa oikeussaliin puolustusasianajajaksi.
Grishamista tuli vuonna 1994 kirjallisuuslehti "The Oxford Americanin" julkaisija ja omistaja. Grishamilla on vaimo ja kaksi lasta.
Sisäplaneetta

Sisäplaneetta on Maan radan sisäpuolella oleva planeetta. Sisäplaneettoja ovat Merkurius ja Venus ja rakenteeltaan ne ovat kiviplaneettoja. Koska sisäplaneetat ovat kaukana Maasta ja niiden kiertoradan halkaisija on pienempi kuin Maan, ne nähdään aina melko lähellä Aurinkoa aamulla ja illalla. Suurimmillaan Auringon ja Venuksen välinen kulma eli elongaatio on 47°. Merkuriuksen elongaatio on enimmillään 28°.
Sisäplaneetan ylikuluksi sanotaan tilannetta, jossa planeetta näyttää Maasta katsottuna kulkevan Auringon editse. Tällöin planeettaa on vaikea havaita, koska siitä näkyy Maahan päin sen pimeä puoli. Jos sisäplaneetta kulkee suoraan Maan ja Auringon välistä, se näkyy Aurinkoa vasten mustana pisteenä.
Maan radan ulkopuolella kulkevia planeettoja kutsutaan ulkoplaneetoiksi.
Joskus näkee myös Aurinkokunnan neljää sisintä planeettaa (Markurius, Venus, Maa, Mars) kutsuttavan "sisäplaneetoiksi". Sekaannus lienee peräisin englannista, jossa näistä käytetään termiä "inner planets". Suomen "sisäplaneetta"-termiä vastaa englannissa "inferior planet".