tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Yoshirō Nakamatsu

Yoshirō Nakamatsu (, tunnettu myös nimellä NakaMats, s. 26. kesäkuuta 1928), on japanilainen keksijä, jolla omien sanojensa mukaan on maailman ennätysmäärä patentteja.
Saavutukset.
NakaMats on ilmoittanut hänellä olevan yli patenttia. NakaMats esittää keksineensä 1950-luvulla tietokoneen levykkeen. 
Saatuaan kielteisen vastauksen useilta japanilaisilta yrityksiltä hän myi lisenssin IBM:lle.
IBM:llä on oikeudet yhteensä 14 NakaMatsin patenttiin.
IBM patentoi magneettisen levykkeen suojan vuonna 1969.
Hänellä on ollut patentti levykeaseman lukupään puhdistukseen tarkoitettuun puhdistuslevykkeeseen (US4490765A, 1983), joka on vanhentunut.
Menetelmä keksintöjen tekoon.
NakaMatsilla on erityinen menetelmä, joka hänen mukaansa auttaa tekemään keksintöjä. Hän viettää aikaa ensin rauhallisessa kullalla vuoratussa huoneessa, jossa hänen mukaansa aivot ”tyhjentyvät melusta”. Sitten hän viettää hetken ”dynaamisessa huoneessa”, jossa voi kuunnella musiikkia ja käyttää tietokonetta. Tämä saa hänet luovaan tilaan. Paras vuorokaudenaika keksinnöille on keskiyön ja aamuneljän välillä. NakaMats välttää yli neljän tunnin unia, koska ne laskevat hänen mukaansa aivojen energiaa. Hän myös syö vain yhden aterian päivässä. Monet keksinnöistään NakaMats on tehnyt sukeltaessaan veden alla. Hän uskoo, että aivojen normaalia alempi hapen määrä auttaa ajattelussa. Hän on keksinyt veden alla toimivat muistiinpanovälineet työskentelyä varten.
Muuta.
NakaMatsin sukunimi oli aiemmin Nakamatsu, mutta hän vaihtoi sen kirjoitusasun muotoon "NakaMats", koska hän ajatteli sen kuvaavan helpommin sen lausumisasua ulkomaalaisille. Hänen äidin isänsä oli keksinnöistä innostunut lääkäri ja hänen äitinsä oli opettaja. NakaMatsilla on kolme lasta.
NakaMatsin tavoitteena on elää 144-vuotiaaksi. Hän uskoo sen olevan mahdollista itse kehittämällään elämäntavalla, johon kuuluu esimerkiksi normaalia niukempi ruokavalio, lihasten harjoitusta sekä tietyt määrät unta ja seksiä. NakaMats ottaa valokuvan jokaisesta ateriastaan ja tapaamastaan ihmisestä.
NakaMats työskentelee omassa instituutissaan Akasakassa. Hän on kirjoittanut kirjoja ja luennoi ulkomailla luovuudesta. Hän on myös yrittänyt päästä mukaan Japanin politiikkaan, mutta ei ole tullut valituksi.
Kaukasidinen rotu

Kaukasidinen rotu on yksi tieteellisesti vanhentuneen ihmisten ulkonäköön tai fyysisiin ominaisuuksiin perustuvan biologisen rotuluokituksen roduista. Sillä viitattiin esimerkiksi Euroopan, Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän väestöjen edustajiin sekä heidän muihin maanosiin muuttaneisiin jälkeläisiin. Myös Intian pohjoisten osavaltioiden väestö saatettiin lukea kaukasidisen rodun edustajiksi. Joskus vain eurooppalaiset tai heidän jälkeläisensä tai vaaleaihoiset luettiin kaukasideiksi. 
Termejä "valkoinen rotu" tai valkoihoiset on käytetty suunnilleen samassa merkityksessä. 
Kaukasidiseen rotuun kuuluvia ihmisia kutsuttiin "kaukasideiksi tai europideiksi". Käsitettä "Caucasian" käytetään edelleen esimerkiksi Yhdysvaltojen väestölaskennassa.
Päällyskasvi

Päällyskasvi eli epifyytti on kasvi tai sieni, joka kasvaa toisen kasvin päällä tai muutoin siihen kiinnittyneenä. Sana "epifyytti" tulee kreikan kielestä: "epi-" ('päällä') ja "phyton" ('kasvi').
Elinympäristö.
Päällyskasvit eivät usein tarvitse lainkaan maaperää, joten niiden juurten tehtävänä on vain kiinnittyä isäntäkasviinsa ja kerätä kosteutta ilmasta tai sateesta. Jotkut kasvit ovat kehittäneet erityisiä kuppi- tai suomumaisia rakenteita kosteuden säilyttämiseen. Päällyskasvit eivät ole loisia, vaan ne tarvitsevat isäntäkasviltaan ainoastaan tukea. Joskus päällyskasveja kasvaa kuitenkin niin paljon, että ne saattavat vahingoittaa isäntäkasvia. On kuitenkin olemassa myös kasveja, jotka ovat valmiita tappamaan päästäkseen osalliseksi auringonpaisteesta. Esimerkiksi kuristajaviikuna haarautuu isäntäpuun ympärille ja lopulta kuristaa sen kuoliaaksi niin, että jäljelle jää vain kuristajaviikunan ontto, verkkomainen runko.
Päällyskasvien etuna on saada maan pinnalla kasvavia kasveja enemmän valoa. Ravinteensa päällyskasvit saavat esimerkiksi satunnaisista kasvinjätteistä, sateesta tai symbioottisilta sieniltä (kämmekkäkasvit).
Tunnetuimpia päällyskasveja ovat monet sammalet ja jäkälät, jotkin trooppiset kämmekkäkasvit sekä ananaskasvit. Trooppisissa metsissä niitä tunnetaan noin 28 000 lajia. Myös monet levät kasvavat päällyskasveina muilla vesikasveilla.
Boreaalisella ja hemiboreaalisella vyöhykeellä, jollaisia Suomen metsätkin ovat, ei juurikaan näe muita epifyyttejä kuin sammalia, viherleviä ja jäkäliä. Sammalia ja jäkäliä elää puidemme rungoilla ja oksilla kymmeniä lajeja. Täällä putkilokasviepifyyttien puuttuminen johtuu talvesta. Suojattomina puiden oksilla kylmä ja hyvin kuiva ilma imee epifyyttien versoista kaiken kosteuden, ja pitkät pakkaskaudet kuivaavat ne ja kasvit kuolevat, koska eivät saa korvaavaa vettä tilalle. Sammalilla ja jäkälillä on putkilokasveihin verrattaessa yksi ominaisuus, joka mahdollistaa niiden kasvun epifyytteinä boreaalisissa metsissä; ne kestävät täydellisen kuivumisen.
Jäähalli

Jäähalli on katettu tekojäärata. Yleisimmin jäähalli on pienehkö hallirakennelma ja sen pääkäyttötarkoituksena on jääurheilu, kuten jääkiekko, taitoluistelu, kaukalopallo ja ringette. Suomessa ei ole tarpeeksi suuren jääpinnan halleja, joita voisi käyttää jääpallossa ja pikaluistelussa. Sen sijaan monitoimiareenaksi kutsuttuja suuren kokoluokan jäähalleja käytetään paljon myös muihin tarkoituksiin, kuten messu- ja konserttitapahtumiin. Suomessa monitoimiareenoja ovat esimerkiksi Helsinki-halli ja Tampereen Kannen areena. 
Yleisesti jäähalleissa pidetään jäätä lähinnä elo–huhtikuun ajan. Tällöin jäätä jäähdytetään useimmiten koneellisesti jään alla kiertävän putkiston avulla. Putkiin johdetaan kylmentävää nestemäistä ainetta (typpeä, suolavettä tai ammoniakkivettä).
Verrattuna ulkona sijaitsevaan luistinrataan jäähallit suojaavat urheilijoita sääolosuhteiden muutoksilta ja näin ollen esimerkiksi jääkiekkoilijoiden jääharjoittelukausi pystytään aloittamaan jo kesähelteillä. Talvisin jäähalli pitää myös tuulen, lumen ja pakkasen pois häiritsemästä urheilijoita sekä yleisöä.
Historia.
Ensimmäinen jäähalli rakennettiin Kanadaan, Montrealiin vuonna 1875 ja seuraava Lontooseen 1876. Ensimmäistä kertaa jääkiekon maailmanmestaruudesta kilpailtiin jäähallissa vuoden 1958 kisoissa. Suomen ensimmäinen jäähalli Tampereen jäähalli valmistui vuonna 1965.
Syöksyvirtausparvi

Syöksyvirtausparvi eli derecho (esp. 'suoraan eteenpäin') on pitkäikäinen ukkospilvien jono, johon liittyy jatkuvia, vahinkoa aiheuttavia syöksyvirtauksia yli 400 kilometrin matkalla. Tuulen puuskanopeudet syöksyvirtausparvissa ovat yleisesti yli 26 m/s, ja paikoin yli 33 m/s. Syöksyvirtausten lisäksi näissä ukkospilvijärjestelmissä voi esiintyä myös trombeja.
Syöksyvirtausparvet ovat pääasiassa kesäinen ilmiö, mutta keskileveyksillä niitä voi esiintyä mihin vuodenaikaan tahansa. Yhdysvalloissa niitä havaitaan eniten toukokuun alun ja heinäkuun lopun välillä. Yhdysvaltojen ulkopuolella syöksyvirtausparvia anaysoidaan niin harvoin, että kattavia tilastoja ei ole. Esimerkiksi Keski-Euroopassa 400 kilometriä pitkä tuhojälki ulottuu usein useaan valtioon, jolloin syöksyvirtausparvi saattaa jäädä tunnistamatta.
Syöksyvirtausparvi aiheuttaa voimakkaita tuulia ja laajoja tuhoja, ja siinä havaitaan runsaasti kaarevia tutkakaikuja. Syöksyvirtausparvi-tyypin ukkospilvi tuottaa jopa 160 km/h nopeudella laskeutuvan syöksyvirtauksen, joka aiheuttaa tuhoa kaatamalla mm. puita ja asuntovaunuja. Nauhamaisessa tutkakaiussa oleva kaareuma tai pullistuma liittyy monesti pinnalla esiintyviin tuhoisiin tuuliin tai tornadoihin.
Syöksyvirtausparvi-tyypin ukkonen havaittiin Suomessa Astan päivänä 30.7.2010 ja Unton päivänä 5.7.2002, jolloin normaalia matalapainetta nopeammin liikkuva kapea pilvivalli kulki etelästä pohjoiseen. Syöksyvirtausparvi liittyi tässä tapauksessa matalapaineen arvaamattomaan syvenemiseen ja ehkä osakeskuksen muodostumiseen. Tuuli syöksyvirtauksissa saattoi olla jopa 50 m/s.
Derechon alalajit.
Syöksyvirtausparvet luokitellaan kahteen ryhmään sen mukaan, onko niiden tuhojälki lyhyt ja leveä vai pitkä ja kapea.
Punapäänarsku

Punapäänarsku "(Netta rufina)" on narskujen sukuun kuuluva iso euraasialainen sorsalintu. Laji on kokosukeltaja.
Koko ja ulkonäkö.
Aikuinen uros on helppo tunnistaa päästään, joka on silmien yläpuolelta ”pullistunut” ja oranssinpunainen, silmien alapuolelta ruskeampi. Pyrstö ja rinta ovat mustat, vatsapuoli valkoinen ja selkä tummanruskea. Naaras on vaalean ruskea, ja sen pää jakaantuu silmien kohdalta kahteen selkeärajaiseen värikenttään: ruskea ylhäällä, valkoinen alhaalla.
Linnun pituus on 45–55 cm, siipien kärkiväli 90 cm ja paino 0,8–1,5 kg.
Levinneisyys.
Punapäänarsku pesii Etelä-Euroopassa ja Keski-Aasiassa, Suomea lähimpänä Tanskassa. Pohjoisen linnut muuttavat talveksi etelämmäksi, jopa Pohjois-Afrikkaan.
Suomessa punapäänarsku on nähty noin 20 kertaa. Punapäänarskuja pidetään vesilintutarhoissa etenkin Venäjällä, ja osa Suomessa havaituista punapäänarskuista on voinut olla tarhakarkulaisia.
Elinympäristö.
Punapäänarskun elinympäristöä ovat suot, kosteikot ja järvet.
Lisääntyminen.
Punapäänarsku pyöräyttää kasveista tehtyyn pesään 8–12 vaaleanvihreää munaa.
Ravinto.
Punapäänarsku syö vesikasveja.
Puuskarintama

Puuskarintama on ukkospilven ulosvirtausalueessa eli kylmän ilman patjassa oleva nokka. Puuskarintaman ylittäessä tuuli voimistuu ja saattaa kääntyä äkillisesti.
Puuskarintama synnyttää usein vyörypilven ukkospilven etuosaan. Eri-ikäisiä vyörypilviä sanotaan joskus rulla- tai hyllypilviksi. Voimakkaassa ukkosessa, supersolussa syntyy kumpupilvinauha, kun ukkospilven sisäänvirtaus törmää puuskarintamaan, eli tapahtuu konvergenssi, ilmavirtausten yhteenliittyminen.
Puuskarintama luo uusia ukkospilviä.
Puuskarintama synnyttää uusia konvektiosoluja eli ukkospilviä. Monesti kylmän rintaman edessä kulkee kuuronauha, joka syntyi kylmän rintaman ukkospilvien aiheuttaman puuskarintaman avulla.
Mesometeorologia

Mesometeorologia on meteorologian osa-alue, joka tutkii "keskikokoisia" sääilmiöitä. Ilmiöt ovat niin pieniä, ettei niitä voi analysoida synoptisen havaintoverkoston avulla, mutta niin suuria, ettei niistä saa kunnolla kuvaa yhden havainnon avulla. 
Tutkimuskohteiden tyypillinen koko on kymmenen ja tuhannen kilometrin välillä.
Tunnettuja mesometeorologisia ilmiöitä ovat
Tärkeitä mesometeorologian työvälineitä ovat säätutka ja sääsatelliitti.
Puuskarintamapyörre

Puuskarintamapyörre eli gustnado on pieni, lyhytkestoinen ukkospilvien yhteydessä esiintyvä tornadoa muistuttava pyörre, joka syntyy eri tavoin kuin varsinainen tornado. Puuskarintamapyörteessä yhdistyy tornadojen ja pölypyörteiden piirteitä. Pyörre näyttää kasvavan maasta asteittain noin sadan metrin korkeuteen. Yleensä gustnadoja esiintyy ukkospilven etenevällä reunalla ns. puuskarintamassa, missä ilma laskeutuu alas ja tuuli muuttuu voimakkaasti puuskarintamapinnan kohdalla.
Gustnadon synty vaatii voimakkaan laskutuulen, yli 100 km/h. Kun ukkospilvestä tuleva syöksyvirtaus törmää maahan, syntyy tornadomaisia pyörteitä. Periaatteessa gustnado syntyy samalla tavoin kuin lehtiä pyörittävät tuulenpyörteet tuulisina päivinä. Nämä pyörteet eivät kuitenkaan ole tornadoja, koska niiden pyörimisliike rajoittuu maan pinnan lähelle eikä niillä ole yhteyttä ukkospilveen. Gustnado voi aiheuttaa vaurioita kuin heikko tornado. Gustnado kestää muutamasta sekunnista muutamaan minuuttiin.
Allihaahka

Allihaahka ("Polysticta stelleri") on Pohjoisen jäämeren haahkalaji, joka toisinaan talvehtii Suomessa tai pysähtyy tänne muuttomatkallaan. Muodoltaan allihaahka ei muistuta muita haahkoja. Allihaahkaa kutsuttiin aiemmin nimellä pulska-alli.
Koko ja ulkonäkö.
Allihaahkakoiraalla on selvärajaisten värialueiden kuvioima höyhenpeite: pää on valkea ja takaraivossa on tumma pilkku, rinta okransävyisen valkea ja kupeella yksinäinen musta pilkku, selkä vaalea, leuanalus, pyrstö ja siipien reunat mustat. Naaras on ruskeankirjava, enemmän ”sorsanmuotoinen” kuin naarashaahka.
Pituus 43–50 cm, siipien kärkiväli 70 cm, paino 500–1000 g.
Levinneisyys.
Allihaahka pesii Siperian rannikolla ja talvehtii suurina parvina Pohjois-Norjan rannikolla. 1980-luvulta 2000-luvun alkuun talvehti yleisehkönä myös Pohjois-Itämerellä ja Perämerellä, mutta 2000-luvun alussa talvehtimishavainnot vähentyivät ja nykyään allihaahka on talvisin Ahvenanmaalla harvinainen. Virossa ja eteläisellä Itämerellä talvehtii joitain tuhansia yksilöitä.
Elinympäristö.
Allihaahka pesii tundralla lähellä rantaa, ja talvehtii merenrannikolla.
Lisääntyminen.
Alihaahka rakentaa untuvalla vuoratun pesänsä lähelle rantaa ja munii 6–10 munaa. Allihaahkan poikaset ovat pesäpakoisia, eli vaikka ne kulkevat pesueena pitkään, poikaset oppivat kuitenkin jo hyvin varhaisessa vaiheessa hankkimaan ravintonsa itse.
Ravinto.
Allihaahka syö äyriäisiä ja nilviäisiä. Voi myös puolisukeltaa sorsien tapaan.
Kuparisorsa

Kuparisorsa "(Oxyura jamaicensis)" on alun perin pohjoisamerikkalainen lintulaji, jota nykyisin elää vieraslajina myös Euroopassa. 
Koko ja ulkonäkö.
Aikuisen koiraan vartalo on ruosteenruskea, ja pää on musta valkeaa poskea ja sinistä nokkaa lukuun ottamatta. Naaras on harmaankirjava. Pyrstö on pitempi kuin muilla pienillä sorsilla, ja törröttää usein pystyssä linnun uidessa. Pituus 35–43 cm, siipien kärkiväli 53–62 cm, paino 310–795 g.
Levinneisyys.
Alun perin Pohjois-Amerikan länsirannikko Brittiläisestä Kolumbiasta Kaliforniaan ja New Mexicoon, mutta tarhakarkulaisista on muodostunut pysyvä kanta moniin Euroopan maihin. Suomessa näistä kannoista lähtöisin olevia lintuja tavataan lähes vuosittain. On nykyään Euroopassa systemaattisen hävityskampanjan kohteena, koska vieraslajina hybridisoituu alueella alkuperäisen valkopääsorsan "(Oxyura leucocephala)" kanssa ja syrjäyttää sen pesimäpaikoiltaan.
Elinympäristö.
Pesii järvillä tiheän kasvillisuuden joukossa, ja kotijärven jäätyessä muuttaa merenrannalle. Kuparisorsat pysyttelevät vedessä suurimman osan ajasta. 
Lisääntyminen.
Kuparisorsa munii 6–10 munaa ja hautoo niitä 25 vuorokautta. 
Ravinto.
Vesikasvien juuria ja siemeniä, vesihyönteisiä ja muita selkärangattomia.
Djembe

Djembe on vuohennahalla päällystetty, suuren pikarin muotoinen rumpu, jota soitetaan paljain käsin. Djembejä on eri kokoisia, niiden korkeus vaihtelee 15 ja 70 cm välillä, ja kalvon halkaisija voi olla 35 cm. Pikarinmuodon ja vuohennahan ansiosta djembellä voidaan tuottaa vaihtelevia ääniä. Nahkakalvon iskeminen lähellä rummun keskustaa tuottaa bassonuotin, iskettäessä kehän lähelle saadaan tekniikasta riippuen aikaan joko korkea soinnillinen ääni tai läpsähdysääni.
Djembe on alun perin peräisin 1100-luvulta malinke- ja bambara-heimoilta Länsi-Afrikasta nykyisten Guinean, Burkina Fason, Malin ja Norsunluurannikon alueilta, mutta on viime vuosina levinnyt koko maailmaan, ja on nykyään hyvin suosittu soitin rumpalipiireissä.
Djemben sanotaan sisältävän kolme henkeä: puun hengen, nahkansa antaneen eläimen hengen ja rummuntekijän hengen.
Djemben puuaines voi olla erilaisista puista veistetty riippuen, mistä rumpu on peräisin. Käytettyjä puuaineksia ovat muun muassa "lenke" (Afzelia africana), "dugura" ja "Jala" (Afrikkalaisia mahonkilajeja), "kasia" (Cassia), "tweneboa" (Afrikan seetri) ja mangopuu. Jotkut rumpalit eivät ekologisista syistä suosi harvinaistuvista trooppisista puista rakennettuja rumpuja vaan ostavat esimerkiksi yleisestä afrikanseetristä tehtyjä soittimia.
Populaarikulttuurissa.
Herra Heinämäen Lato-orkesteri on levyttänyt kappaleen ”Djembe”.
Elohopeahöyrylamppu

Elohopeahöyrylamppu on kaasupurkauslamppu, joka tuottaa valoa sähköpurkauksista elohopeahöyryn ja loisteaineen avulla. Se edustaa käytöstä poistuvaa, 1930-luvulla kehitettyä tekniikkaa. Monimetallilamput ja ledit ovat korvanneet elohopeahöyrylamput useissa käyttökohteissa.
Toiminta.
Lampun valontuotto perustuu elohopeahöyryn korkeassa lämpötilassa ja paineessa lähettämään sähkömagneettiseen säteilyyn, josta pääosa on näkyvää valoa ja osa ultraviolettisäteilyä. Polttimoa ympäröi loisteaineella pinnoitettu suojakupu, joka ultraviolettisäteilyn vaikutuksesta säteilee näkyvää valoa. Näin haitallista säteilyä ei myöskään pääse ulos. 
Elohopealampun suojakupu voi kuitenkin särkyä esimerkiksi lämpötilanvaihtelun vuoksi, jolloin paljas polttimo saattaa jäädä toimimaan. Tällainen elohopealamppu näyttää palaessaan himmeän sinivihreältä ja on vaarallinen: ultraviolettisäteily voi aiheuttaa silmä- ja ihovaurioita. Näin ollen rikkoontunutta elohopealamppua ei tule katsoa eikä sen valossa oleskella.
Elohopealampun polttimo taas on valmistettu kvartsilasista joka kestää hehkuvan elohopeahöyryn kuumuutta joka sulattaisi tavallisen lasin.
Valontuotto.
Elohopealamppu tuottaa melko valkoista valoa, joka on aavistuksen verran sinertävää tai vihertävää. Värintoisto on kohtalainen. Elohopealamput ovat suuritehoisista kaasupurkauslampuista hankintahinnaltaan edullisimpia, mutta myös valontuotoltaan ja hyötysuhteeltaan huonoimpia. Ne myös menettävät merkittävästi valotehoaan elinkaarensa aikana. Tämän vuoksi ne tulisi vaihtaa uusiin säännöllisin väliajoin, vaikka lamput vielä toimisivatkin.
Käyttö.
Elohopeahöyrylampun valontuotto käytettyä sähkötehoa kohden on moninkertainen hehkulamppuun verrattuna, mutta se soveltuu huonosti lyhytjaksoiseen käyttöön, kuten asuintilojen valaistukseen.
Tievalaistuksessa elohopealamput olivat vallitseva tyyppi. EU-asetuksen myötä elohopeahöyrylamppujen markkinoille saattaminen tuli kielletyksi vuonna 2015. Kuitenkin vielä merkittävä osa kaikista Suomen katuvaloista on elohopealamppuvalaisimia, mutta niiden määrä vähenee ja ne poistuvat kokonaan käytöstä lähivuosina. Uusiin tievalaistuskohteisiin elohopealamppuja ei ole asennettu useaan vuoteen, mutta halvan hankintahinnan vuoksi niitä on asennettu aivan viime vuosiin asti jonkin verran esimerkiksi kerrostalojen ja muiden kiinteistöjen pihoille. 
Elohopeahöyrylampun käyttö edellyttää kuristimella varustettua valaisinta, minkä vuoksi sitä ei voida käyttää hehkulampulle tarkoitetuissa valaisimissa. Hehkulamppuvalaisimissa voidaan korvaavana vaihtoehtona käyttää sekavalolamppua.
Ultraviolettielohopealamppu.
Paljas elohopeahöyrylamppu ilman loisteainetta tuottaa voimakasta ultraviolettisäteilyä ja tällaista lampputyyppiä kutsutaan usein yleisesti "ultraviolettilampuksi".
Tällaisella lampulla tuotettua ultraviolettisäteilyä käytetään myös desinfiointiin mm. sairaaloissa ja vedenpuhdistuksessa jossa UV-säteily tappaa mikrobit, bakteerit ja muut haitalliset eliöt. Ultraviolettilamppua käytetään myös erilaisten aineiden fluoresenssin, ja geologisissa tutkimuksissa mineraalien fluoresenssin tutkimisessa.
Pienpainenatriumlamppu

Pienpainenatriumlamppu (lyh. PPNa) on kaasupurkauslamppu, joka tuottaa kirkkaan keltaista, lähes monokromaattista valoa aallonpituudella 589 nm. Lamppu on hyötysuhteeltaan paras sähkölamppu: se tuottaa valoa jopa 200 lm/W, mikä johtuu erityisesti siitä, että sen tuottaman valon aallonpituus on hyvin lähellä aallonpituutta, jolle ihmissilmä on kaikkein herkin (n. 550 nm).
Toimintaperiaate.
Pienpainenatriumlamppu sisältää neonia ja natriumia. Kun pienpainenatriumlamppu syttyy, sen sisältämä neon säteilee aluksi muutaman minuutin lämpenemisvaiheen aikana punaista valoa, kunnes kuuma kaasu höyrystää natriumin.
Käyttökohteet.
Pienpainenatriumlamppuja voi nähdä lähinnä moottoriteillä. Lamppujen erinomaisesta hyötysuhteesta huolimatta niiden energiankulutus kasvaa ikääntyessä. Uusia valaisimia ei enää asenneta korkean hinnan ja puutteellisen värintoiston vuoksi. Korvaavana tekniikkana käytetään yleensä suurpainenatriumlamppuja.
Lampun spektri.
Pienpainenatriumlampun tuottaman valon keskimääräinen aallonpituus on 589,3 nanometriä. Suurin osa lampun tuottamasta valosta osuu terävästi tämän aallonpituuden ympärille. Äärimmäisen kapean spektrinsä takia pienpainenatriumlampun värintoistokyky on huono eikä se sovellu lainkaan esimerkiksi kasvivalaisimeksi kasvihuoneisiin. Lampun spektri osuu vihertävälle ja kellertävälle osalle, eli juuri niihin aallonpituuksiin joita kasvit eivät kykene hyödyntämään. Tähtikaukoputkien kannalta kapea spektri on suotuisa, sillä lampun aiheuttama valosaaste on helpoiten suodatettavissa pois.
Kyhmyhaahka

Kyhmyhaahka "(Somateria spectabilis)" on suurikokoinen merellä elävä sorsalintu.
Koko ja ulkonäkö.
Kyhmyhaahka on pienempi kuin sukulaisensa haahka. Koiraalla on mustavalkoinen vartalo, harmaa niska, kellertävä poski ja oranssi kyhmy otsassa. Kyhmyhaahkanaaras sen sijaan on ruskea ja muistuttaa haahkanaarasta. Linnun pituus on 43–63 cm, siipien kärkiväli 105 cm ja paino 1 400 – 2 100 g.
Levinneisyys.
Kyhmyhaahka pesii Pohjoisen jäämeren rannoilla sekä Euroopan, Pohjois-Amerikan että Aasian alueella. Se talvehtii Kanadassa ja Norjassa. Suomessa laji on vähälukuinen läpimuuttaja maalis-kesäkuussa, vuosittain tavataan joitain kymmeniä yksilöitä. Itämerellä, muun muassa Porvoossa, on havaittu muutamia tapauksia, joissa kyhmyhaahka ja haahka ovat pariutuneet.
Lisääntyminen.
Kyhmyhaahka rakentaa höyhenillä vuoratun pesän lähelle rantaa ja munii 4–6 munaa. Naaras hautoo munia 22–24 vuorokauden ajan ja poikaset ovat lentokykyisiä noin 7–8 viikon kuluttua kuoriutumisestaan.
Ravinto.
Laji käyttää ravinnokseen simpukoita, kotiloita ja muita pohjasta sukellettavia selkärangattomia.
Lumihanhi

Lumihanhi ("Anser caerulescens") on pohjoisamerikkalainen hanhilaji.
Koko ja ulkonäkö.
Lumihanhen pää on valkoinen ja nokka punainen. Linnun vartalo on talvella valkoinen, mutta kesällä harmaa ja sen käsisulat ovat mustat. Samannäköinen laji on pohjoisamerikkalainen eskimohanhi, josta ei tunneta luonnonvaraisia havaintoja Euroopasta. Pituus on 66–84 cm, siipiväli 132–165 cm ja paino 2,5–3,3 kg.
Levinneisyys.
Lumihanhi pesii Alaskassa ja Kanadassa sekä Siperian itäkärjessä, ja muuttaa liki koko Pohjois-Amerikan mantereen poikki. Euroopassa lajia tavataan tarhakarkulaisena sekä joskus muuttoaikana harhailijana. Suomessa laji on vuosittainen suurharvinaisuus arktisten hanhien päämuuton aikaan toukokuussa ja syys–lokakuussa. Tarhakarkulaisten mahdollisuus näissä havainnoissa on suuri.
Lisääntyminen.
Lintu saavuttaa sukukypsyyden kaksivuotiaana ja pesii neljästä viiteen munaa kesä–elokuun vaihteessa. Emo hautoo munia 24 vuorokautta.
Ravinto.
Lumihanhi syö lähes ainoastaan kasvimateriaalia kuten siemeniä, lehtiä ja monien villiruohojen juuria sekä saroja, kaisloja ja kortteita.
Muuta.
Lumihanhen pitkä muuttomatka inspiroi amerikkalaista kirjailijaa Paul Gallicoa. Hän kirjoitti teoksen "The Snow Goose", yhden 1900-luvun suosituimmista kertomuksista englanninkielisessä maailmassa.
ABC (nuotinnus)

ABC on Chris Walshaw'n kehittämä kieli, joka on suunniteltu sävelen ja sanoja sisältävän musiikin nuotintamiseen ASCII-muodossa. Se suunniteltiin alun perin länsimaisen kansanmusiikin nuotintamiseen, joka voidaan kirjoittaa yhdelle nuottiviivastolle.
Vaikka ABC-koodia on myöhemmin laajennettu alkuperäisestä versiosta siten, että sillä on mahdollista nuotintaa myös kokonaisia moniäänisiä teoksia, sen perusajatuksena on edelleen olla täysin ihmisen luettavissa ja soitettavissa.
ABC-ohjelmistot.
ABC esiteltiin vuonna 1993. Monissa käyttöjärjestelmissä, mukaan lukien Windows, MacOS, Linux ja Unix, toimivat ohjelmat käyttävät ABC:ta syöttö- tai tulostusmuotonaan. On olemassa sekä kaupallisia että avoimen lähdekoodin ABC-perustaisia ohjelmia paperinuottien tulostamiseen, melodioiden hakemiseen ja analysoimiseen tietokannoissa tai äänitiedostojen tuottamiseen.
Eräs tuoreempi ABC-koodin sovelluskenttä on wikit.
Mandariinisorsa

Mandariinisorsa "(Aix galericulata)" on pieni itäaasialainen sorsalintu, jota tarhataan yleisesti Euroopassa. Tarhakarkulaisista on syntynyt Eurooppaan luonnonvarainen pesimäkanta, ja Suomessa tavattujen mandariinisorsien katsotaan nykyisin olevan todennäköisesti vapaana syntyneitä. Mandariinisorsa istuu usein puissa, mutta on muuten tavoiltaan sorsamainen.
Koko ja ulkonäkö.
Koiraan oranssinsävyistä höyhenpeitettä sävyttävät mustat ja valkoiset juovat. Silmän yläpuolella on valkea läikkä ja selässä on kaksi ”purje”sulkaa jotka törröttävät soidinasussa pystyssä. Naaras on väriltään harmaanruskea ja muistuttaa ulkonäöltään morsiosorsanaarasta. Pituus 41–49 cm, siipien kärkiväli 65–75 cm, paino 500 g.
Äänet.
Koiraalla lyhyt melko vaimea ”muib”-ääni. Kimeä varoitus ”jib” kuuluu lentoonlähdössä. Naaraalla kumea kaakatus.
Levinneisyys.
Alkuperäinen pesimäalue on Kiinassa ja Japanissa, jossa mandariinisorsat myös muuttavat talveksi etelämmäksi. Tarhakarkulaisia pesii Euroopassa noin 2 000 paria, joista pääosa Britteinsaarilla. Harhailevia yksilöitä tavataan vuosittain myös Suomessa. Suomesta ei toistaiseksi tunneta lajin varmistettuja pesintöjä, vain yksi mahdolliseen pesintään viitannut havainto vuodelta 2014.
Elinympäristö.
Lajin tyypillistä elinympäristöä ovat rantametsät ja puistot.
Lisääntyminen.
Soidinmenot ovat näyttävät, niihin liittyy juomista ja tanssia. Mandariinisorsaa pidetään Kiinassa ja Japanissa aviollisen uskollisuuden symbolina. Pesä on puunkolossa tai telkänpöntössä. Munia tulee 9–12 kpl.
Ravinto.
Mandariinisorsat syövät vesikasveja, riisiä ja muita siemeniä.
Ruostesorsa

Ruostesorsa ("Tadorna ferruginea") on arojärvillä pesivä kookas sorsalintu, joita vierailee Suomessa lähes vuosittain, joskus jopa parvina.
Koko ja ulkonäkö.
Ruostesorsalla on ruosteenruskea vartalo, vaalean maitokahvin värinen pää, musta nokka ja pyrstö. Mustilla siivillä suuret valkeat laikut. Pituus on 62–68 cm, siipien kärkiväli 110 cm, paino 900 – 1 650 g.
Levinneisyys.
Ruostesorsa pesii Kaakkois-Euroopassa ja Keski-Aasiassa. Ne muuttavat talveksi Aasian eteläosiin. Muuttomatkoillaan jotkut linnut harhautuvat Pohjois-Eurooppaan, jopa Islantiin asti. Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa liikkuu myös tarhakarkulaisia. Suomessa vuosittainen harhailija, määrät vaihtelevat vuosittain.
Elinympäristö.
Avoimessa maastossa arojen järvillä.
Lisääntyminen.
Ruostesorsa tekee 6–16 munaa.
Ravinto.
Kasvinosat, vilja (erityisesti hirssi), mutta myös nilviäiset, äyriäiset ja madot.
Luode (ilmansuunta)

Luode on väli-ilmansuunta, joka on pohjoisen ja lännen välissä ja kompassissa 315 asteen kohdalla.
Sanan alkuperä.
Sana luode juontuu mahdollisesti sanasta "luoda". Luominen tarkoittaa myös alas laskemista. Luode olisi tarkoittanut näin alun perin suuntaa, jonne aurinko laskee.
Lyhytnokkahanhi

Lyhytnokkahanhi "(Anser brachyrhynchus)" on arktinen hanhilaji, jota tavataan muutolla myös Suomessa, usein muiden hanhien parvissa.
Koko ja ulkonäkö.
Lajilla on harmahtavanruskea höyhenpeite, siniharmaa siipien yläpinta ja vaaleanpunaiset jalat. Pyrstön yläpinnan tumma kärkivyö on hailakka ja kapeahko, valkoista sen on kärjessä enemmän kuin sukulaislajeilla. Tumma, lyhyt nokka, jonka tyvessä ohut valkea raita ja keskellä vaaleanpunainen täplä. Pituus on 60–70 cm, siipien kärkiväli 120 cm, paino 2,5–3,5 kg. Vanhin tavattu yksilö on ollut 22 vuoden ikäinen.
Lyhytnokkahanhen kuvaili tieteelle ranskalainen eläintieteilijä Louis Antoine François Baillon.
Levinneisyys.
Lyhytnokkahanhi pesii Grönlannissa, Islannissa ja Huippuvuorilla. Se talvehtii Isossa-Britanniassa, Saksassa ja Tanskassa. Suomessa se on säännöllinen läpimuuttaja. Maailman populaation koko on noin 280 000 yksilöä. Uusien muuttoreittien syntymisen seurauksena lyhytnokkahanhihavaintojen määrä on ollut Suomessa kasvussa, ja muun muassa Pohjanmaalla lajia tavataan keväisin jopa kymmenien tai satojenkin lintujen parvina. Syksyiset määrät syys-lokakuussa ovat kevättä pienempiä. Lyhytnokkahanhia tavataan Suomessa usein myös muiden muuttavien hanhiparvien mukana. Harhaan menneitä yksilöitä on löytynyt muutaman kerran Pohjois-Amerikassa Itä-Kanadassa.
Elinympäristö.
Lyhytnokkahanhia tavataan usein voimilla rannoilla, ja Islannin seudulla erityisesti jäähtyneillä laavakentillä.
Lisääntyminen.
Lyhytnokkahanhen pesä on maassa, ja valkoisia munia on noin 3–7 (yleisimmin 4 tai 5). Naaras hautoo munia 25–28 päivää. Lyhytnokkahanhen poikaset oppivat lentämään noin 56 vuorokauden kuluttua kuoriutumisestaan.
Ravinto.
Syö vihreitä kasvinosia. Lyhytnokkahanhi laiduntaa parvina kuten muutkin hanhet. Talvehtimisalueilla se syö etenkin viljan orasta.
Sinisiipitavi

Sinisiipitavi ("Spatula discors") on pieni sorsalintu.
Ulkonäkö ja koko.
Sinisiipitavilla on siniharmaa pää, jossa on silmän edessä valkea raita. Lajilla on vaaleanruskea vartalo, valkea läikkä pyrstön tyvessä ja musta pyrstö. Siipiläikkä on sininen. Lennossa sinisiipitavi räpyttää siipiään kiivaasti. Pituus on 35–41 cm, siipien kärkiväli 65 cm ja paino 260–410 g.
Levinneisyys.
Sinisiipitavi pesii Pohjois-Amerikan pohjois- ja keskiosissa ja muuttaa Keski- ja Etelä-Amerikkaan aina Chileen ja Argentiinaan asti. Euroopassa sitä tavataan tarhakarkulaisena tai muuttoretkien harhailijoina. 
Suomessa sinisiipitavi on äärimmäisen harvinainen harhailija. Ensimmäinen havainto tehtiin keväällä 1972 Siuntion Störsvikissä. Vuoteen 2019 mennessä lajista olitiin tehty 22 havaintoa.
Lisääntyminen.
Sinisiipitavi munii 6–15 munaa, jotka painavat noin 30 grammaa. 
Ravinto.
Sinisiipitavi syö kasveja sekä jonkun verran vesihyönteisiä ja kotiloita.
Ruskosotka

Ruskosotka ("Aythya nyroca") on pienikokoinen ja tumma sorsalaji. Lajin nimesi Johann Anton Güldenstädt vuonna 1770.
Ulkonäkö ja koko.
Ruskosotka muistuttaa tukkasotkaa, mutta tukkasotkan mustat alueet ovat ruskosotkalla punertavanruskeat. Ruskosotkan alaperä on tukkasotkasta poiketen kuitenkin puhtaan valkoinen, kylki ei ole vaalea eikä päässä ole töyhtöä. Valkoinen silmä erottuu selvästi tummasta päästä. Naaras on koirasta tummempi. Pituus on 40–46 cm, siipien kärkiväli 65 cm ja paino 400–700 grammaa.
Ruskosotka ei juurikaan ääntele.
Levinneisyys.
Ruskosotkan esiintymisalue on varsin hajanainen. Se pesii usealla erillisellä alueella Itä- ja Etelä-Euroopassa, Länsi- ja Etelä-Aasiassa ja Pohjois-Afrikassa. Maailman populaation koko on noin 163 000–257 000 yksilöä. Ruskosotkan populaatio on pienentynyt sopivien vesistöjen kuivatuksen ja metsästyksen takia, ja se on uhanalaisuusluokituksessa silmälläpidettävä laji. Ruskosotka muuttaa talveksi vähän etelämmäksi pesimäalueiltaan. Suomessa laji on lähes vuosittainen suurharvinaisuus huhti–kesäkuussa. Se oli tavattu Suomessa 24 kertaa vuoteen 2022 mennessä; ensimmäisen kerran 15. toukokuuta 1959 Porvoossa, ja viimeksi huhti-elokuussa 2022 Salossa.
Elinympäristö.
Ruskosotka elää suorannoilla sekä rehevillä ja matalilla järvillä ja merenlahdilla. 
Lisääntyminen.
Ruskosotka munii kerralla 6–14 munaa rantaruovikossa olevaan pesään. Naaras hautoo 25-27 vuorokautta.
Ravinto.
Ruskosotka syö vesikasveja, hyönteisiä ja pikkukaloja.
Pilkkaniska

Pilkkaniska ("Melanitta perspicillata") on iso pohjoisamerikkalainen sorsalintu.
Koko ja ulkonäkö.
Pilkkaniskalle on tyypillistä kömpelö vartalonmuoto ja iso nokka. Koiras on muuten musta, mutta niskassa on vaaleampia läikkiä. Naaras taas on ruskehtava. Yksilön pituus on tavallisesti 46–55 cm, siipien kärkiväli 90 cm ja paino 800 – 1 200 g.
Levinneisyys.
Pilkkaniska pesii Kanadassa sekä Alaskassa ja talvehtii Yhdysvaltojen pohjoisosien rannikoilla. Osa pilkkaniskoista muuttaa talveksi Britteinsaarille, ja osa näistä harhautuu Skandinaviaan.
Elinympäristö.
Pilkkaniska viihtyy parvissa rannikolla.
Lisääntyminen.
Pesä on maassa lähellä rantaa. Tavallisesti pesä vuorataan untuvalla ja siihen tehdään 5–9 munaa.
Ravinto.
Ravinnokseen pilkkaniska käyttää äyriäisiä ja nilviäisiä.
Punakaulahanhi

Punakaulahanhi "(Branta ruficollis)" on uhanalainen hanhi, joka käy Suomessa harvoin arktisen massamuuton hanhiparvien joukossa.
Koko ja ulkonäkö.
Pienikokoinen hanhi. Musta selkä ja siivet, valkea raita kyljessä, ruosteenpunainen rinta ja poski. Pituus on 55 cm, siipien kärkiväli 122 cm ja paino 1–1,5 kg
Levinneisyys.
Pesii Siperiassa, talvehtii Kaakkois-Euroopassa. Maailmanlaajuisesti uhanalainen laji. Suomessa tavataan muutama yksilö vuodessa hanhien päämuuton aikaan toukokuun lopulla ja syys–lokakuussa.
Elinympäristö.
Punakaulahanhi suojautuu naalien hyökkäyksiltä pesimällä lähellä petolintuja.
Lisääntyminen.
Naaras munii kesäkuussa 6–7 munaa, joita hautoo 23–25 vuorokauden ajan.
Ravinto.
Muiden hanhien lailla punakaulahanhi laiduntaa mehevää ruohoa ja syö siemeniä, myös viljaa. Poikasia se ruokkii hyönteisillä.
Mehikasvi

Mehikasvi eli sukkulentti on kserofyytti eli pitkäaikaiseen kuivuuteen sopeutunut kasvi, jolla on suuret vesisolukot, pieni haihtumispinta-ala ja paksu päällyskalvo. Mehimäisen osan perusteella mehikasvit voidaan jakaa "mehivartisiin" eli "varsisukkulentteihin" (muun muassa kaktus- ja tyräkkikasvit) ja "mehilehtisiin" eli "lehtisukkulentteihin" (muun muassa maksaruohot ja agaavet) kasveihin.
Vaikka kaikki kasvit pystyvät varastoimaan lehtiinsä vettä tietyssä määrin, ovat mehikasvit erikoistuneet siihen parhaiten, ja niinpä ne selviävät kuivissa olosuhteissa, missä on vain vähän muita kasveja kilpailemassa elintilasta ja vähän kasvinsyöjäeläimiä. Eräillä mehikasveilla lehdet ovat suhteellisen suurikokoiset ja karvan peittämät, jotta ne voivat kerätä mahdollisimman paljon kosteutta aamukasteesta. Etenkin kaktuksilla ja monilla tyräkkikasveilla lehdet ovat kehittyneet piikeiksi, jotka haihduttavat erityisen vähän vettä ja suojaavat kasvia janoisilta eläimiltä. Niille on kehittynyt yhteyttävä mehivarsi.
Monet mehikasvit ovat niin sanottuja CAM-kasveja (CAM = Crassulacean acid metabolism), jotka liiallisen haihtumisen estämiseksi pitävät ilmarakonsa kiinni päivällä. Yöllä ilmaraot avautuvat, jolloin kasvi ottaa sisään hiilidioksidia ja varastoi sen solunesterakkulaan omenahapoksi, josta jälleen päivällä vapautuu hiilidioksidi yhteyttämistä varten. Tämän vuoksi kasvi on öisin hapan ja muuttuu neutraaliin tai jopa emäksiseen suuntaan päivän tullessa. Hiilidioksidimäärä, jonka kasvi pystyy varastoimaan solunesterakkulaan, on kuitenkin suhteellisen pieni. Tästä syystä CAM-kasvien yhteyttämisen määrä jää melko vähäiseksi.
Viinikan kirkko

Viinikan kirkko on vuosina 1930–1932 rakennettu ja 29. toukokuuta 1932 käyttöön vihitty kirkko Tampereella, Viinikan kaupunginosassa. Kirkon 50-metrinen torni erottuu kaupunginosan tunnusmerkkinä kauas Iidesjärven ympäristössä.
Arkkitehtuuri ja historia.
Viinikan kirkkoa pidetään sen arkkitehdin, tamperelaissyntyisen Yrjö Vaskisen uran päätyönä. Vuonna 1927 järjestettyyn arkkitehtikilpailuun oli osallistunut myös nuori Alvar Aalto, jonka ehdotus oli jäänyt toiselle sijalle.
Viinikan kirkko oli ensimmäinen suomalainen kirkkorakennus, jossa samaan rakennukseen kirkkosalin kanssa kuuluivat myös pappila ja kerhotilat.
Kirkko edustaa tyyliltään 1920-luvun klassismia sekä funktionalismia. Sisäpuoli on koristeltu 1930-luvun tyyliin. Alttaritaulun paikalla syvennyksessä sijaitsee Väinö Rikhard Rautalinin suunnittelema kullattu, puinen Kristus-veistos. Myös pronssiset pyöreät korkokuvat pääoven luona ovat Rautalinin työtä. Eino Rapp ja Eino Kauria ovat tehneet kirkon seinä- ja kattomaalaukset. Eräs kirkon erikoisuus ovat sen hakaristiornamentit.
Kirkko on suojeltu rakennustaiteellisin, kulttuurihistoriallisin ja maisemallisin perustein. 
Viinikan kirkko on vuodesta 1953 alkaen ollut Viinikan seurakunnan (vuodesta 2014 osa Tampereen Eteläistä seurakuntaa) kirkko. Vuodesta 1997 alkaen se on ollut myös osana kesäistä tiekirkkojen verkostoa Suomessa. 
Kunnostus 2005–2006.
Kirkko oli pois käytöstä kesäkuusta 2005 elokuuhun 2006, kun peruskorjauksessa muun muassa kirkkosali ja kuoroparvi palautettiin alkuperäiseen asuunsa ja kellaritiloihin tehtiin uudistuksia. Kirkko sai myös ulkovalaistuksen.
Koiruoho

Koiruoho eli mali ("Artemisia absinthium") on marunoihin kuuluva kookas, monivuotinen ruohovartinen kasvi, joka kukkii loppukesällä ja syksyllä keltaisin kukin. Se kasvaa erilaisissa maaperissä, mutta viihtyy parhaiten kuivassa maassa. Koiruohoa on käytetty mausteena esimerkiksi riistaruoissa. Se on myös tärkeä raaka-aine yrtti- ja alkoholijuomien valmistuksessa; esimerkiksi absintti ja vermutti ovat saaneet nimensä kasvin mukaan.
Koiruoho on lääkekasvi. Sen sisältämä eteerinen öljy koostuu pääasiassa isotujonista ja tujonista, mutta sisältää myös absintiinia, artabsiinia, fellandreenia ja kadineenia.
Koiruohoa käytetään sisäisesti muun muassa loismatojen häätöön. Saksassa sitä käytetään mausteena ruoassa. Se soveltuu liha- ja riistaruokien valmistukseen, mutta sitä käytetään vähäisiä määriä. Yliannostusta on varottava, sillä runsaasti käytettynä kasvi on myrkyllinen.
Pölypyörre

Pölypyörre on nouseva ilmapyörre, johon on sekoittunut pölyä. Kun aurinko lämmittää maata, syntyy nouseva ilmavirtaus. Tuulen pyörteisyys ja pienialaiset nousuliikkeet synnyttävät pienikokoisia pyörteitä. Jos tällainen pyörre nostaa ilmaan pölyä ja roskaa, se muuttuu näkyväksi.
Rakenne ja ominaisuudet.
Pienet pölypyörteet ovat halkaisijaltaan noin puoli metriä leveitä ja joidenkin metrien korkuisia. Suurimmillaan ne voivat olla joitakin kymmeniä metrejä leveitä ja jopa 1 500 metriä korkeita. Pölypyörteet ovat lyhytikäisiä, ne elävät useimmiten alle minuutin. Suuremmat pölypyörteet elävät pitempään kuin pienet. Yhdysvaltojen Utahissa on havaittu seitsemän tuntia elänyt pölypyörre.
Pölypyörteen keskellä on pienempi ilmanpaine kuin ulkopuolella. Paine-ero voidaan havaita herkillä instrumenteillä kun pyörre kulkee ilmapuntarin yli.
Pölypyörre voi kehittää huomattavia sähkövarauksia. Pölypyörrettä ei pidä sekoittaa tornadoon, joka on huomattavasti voimakkaampi ja syntymekanismiltaan erilainen ilmiö. Pölypyörteen sukulaisia ovat lumipyörteet.
Esiintyminen.
Pölypyörteitä esiintyy kirkkaalla, heikkotuulisella säällä, jolloin aurinko pääsee voimakkaasti kuumentamaan maan lähellä olevaa ilmakerrosta. Lämpötilan ei tarvitse olla korkea, sillä pyörteen kehitykselle on tärkeintä korkeussuuntainen lämpötilaero. Lämpötilaero ja tuuli saavat aikaan tuulipyörteitä, mutta näkyvän pölypyörteen aikaansaamiseksi tarvitaan myös sopivaa pölyä tai roskaa.
Pölypyörteitä ilmoitetaan säähavainnoissa lähes päivittäin maapallon kuivilla alueilla kuten Saharassa, Australian kuivilla seuduilla ja Yhdysvaltojen lounaisosassa. Ne ovat yleisiä myös Lähi-idässä, Suomessakin voi nähdä pölypyörteen esimerkiksi pellolla, rannalla tai lentokentillä.
Marsissa pölypyörteet ovat tavallisia, ja niiden jättämiä mutkittelevia vanoja on nähty avaruusluotainten kuvissa.
Avaruustutkimus

Avaruustutkimus on aurinkokunnan ja sitä ympäröivän maailmankaikkeuden tutkimista Maan ulkopuolella olevilla laitteilla. Avaruutta tutkitaan muun muassa avaruusteleskoopeilla, Maata kiertävillä satelliiteilla, sekä ulkoavaruuteen lähetetyillä robottiluotaimilla.
Historia.
Avaruusaika alkoi 1957 kun neuvostoliittolainen satelliitti Sputnik 1 lähetti Maahan radiosignaalin. Sitä seurasivat pian Neuvostoliiton Luna-ohjelma sekä Yhdysvaltain Pioneer- ja Ranger-ohjelmat. Nämä luotaimet ohittivat Kuun läheltä tai iskeytyivät sen pintaan.
1960-luvun alussa aloitettiin planeettalennot Venukseen ja Marsiin. Vuonna 1973 Yhdysvaltain Mariner 10 -avaruusalus ohitti Venuksen ja jatkoi Merkuriukseen. Neuvostoliiton Venera 9- ja 10-luotaimet ottivat kuvia Venuksen pinnasta, ja myöhemmin Pioneer Venus- ja Magellan-alukset kartoittivat tutkan avulla sen pintaa.
Marsia alettiin kartoittaa 1976 kun Viking 1- ja 2-luotaimet saavuttivat sitä kiertävän radan. Luotaimien mukana lähetetyt laskeutumisalukset tutkivat lisäksi kahta planeetan pinnan kohtaa, mutta eivät löytäneet merkkejä elämästä. Vuonna 1997 Mars Pathfinder laskeutui planeetan pinnalle.
Vuonna 1972 laukaistiin Pioneer 10 ja 11 tutkimaan jättiläisplaneettoja Jupiteria ja Saturnusta. Myöhemmin Voyager 1 ja 2 saavuttivat planeetat, ja Voyager 2 lähti Uranusta ja Neptunusta kohti. Galileo-luotain asettui Jupiteria kiertävälle radalle 1995 ja Cassini matkasi Saturnukselle 2004.
Ensimmäinen avaruudessa käynyt ihminen oli neuvostoliittolainen Juri Gagarin Vostok-aluksella 1961. Neuvostoliittolaisten avaruusohjelmia olivat Voshod ja Sojuz, ja amerikkalaisten ohjelmia Mercury ja Gemini. Presidentti Kennedy lausui maansa tavoitteeksi lähettää ihminen kuuhun 1960-luvun aikana, ja 20. heinäkuuta 1969 Apollo 11:n kuumoduuli Eagle laskeutui Kuuhun ja astronautti Neil Armstrong astui ensimmäisenä ihmisenä Kuun kamaralle. Armstrongin jälkeen muitakin astronautteja kävi Kuun pinnalla, ja Kuusta on tuotu Maahan paitsi valokuvia, myös kiviä ja hiekkaa.
Vuonna 1981 laukaistiin avaruussukkula Columbia, ja sitä seurasi säännöllisin väliajoin uusia sukkulalentoja. Vuonna 1986 Challenger-sukkulan onnettomuudessa kuoli seitsemän astronauttia.
Neuvostoliitto rakensi pitkäaikaisen avaruudessa oleskelun tutkimiseen Saljut- ja Mir-avaruusasemat. Yhdysvallat kehitti Skylab-avaruuslaboratoriota 1970-luvun alkupuolella. 1990-luvulla yhdysvaltalaiset astronautit alkoivat vierailla Mir-asemalla.
Tärkein Maasta ohjattava avaruusteleskooppi on Hubble, joka kiertää 600 kilometrin korkeudella Maan pinnasta.
Caryophyllales

Caryophyllales on laaja ja monimuotoinen lahko, joka kuuluu kaksisirkkaisiin. Se sisältää monia mehikasveja, kuten kaktuskasvit ja monet jääruoho- ja portulakkakasvien edustajat, sekä lihansyöjäkasveja, kuten kihokki- ja kannukasvit. Lahkon tyyppikasveja ovat kohokit.
Heimot.
Luokittelu on APG III -luokituksen mukainen. Vanhemmassa Cronquistin luokittelussa lahkoon kuului ainoastaan nykyisen ydinryhmän heimoja, ja niistäkin vain osa.
Georgios Maniakes

Georgios Maniakes (k. 1043) oli sotapäällikkö Bysantin valtakunnassa 1000-luvulla.
Hänestä tuli tunnettu vuoden 1031 sodassa seldžukkeja vastaan. Muslimit kukistivat keisari Romanos III:n Alepossa, mutta Maniakes pelasti tilanteen valtaamalla Edessan. Maniakesin suurin saavutus oli Sisilian osittainen valloitus arabeilta vuonna 1037. Sisiliassa häntä avusti varjagikaarti, jonka johtaja oli tuleva Norjan kuningas Harald Ankara. Myös palkkasotureilla Normandiasta oli bysanttilaisten apuna.
Keisarit eivät välittäneet Maniakesin saavutuksista, ja lopulta vuonna 1042 hän kapinoi keisari Konstantinos IX:tä vastaan. Maniakes marssi varjagien johdolla Konstantinopolia vastaan, mutta hän kuoli Thessalonikan lähellä, kun hän kohtasi keisarille uskollisia joukkoja.
Punamyyrä

Punamyyrä ("Myodes rutilus", aiemmin "Clethrionomys rutilus") on pohjoisten alueiden jyrsijä. Se on Suomessa rauhoitettu laji, ja sen laskennallinen arvo oli vuonna 2017 34 euroa.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Punamyyriä tavataan pohjoisille leveysasteilla kaikilla pallonpuoliskon mantereilla: sen levinneisyysalueeseen kuuluvat Skandinavia, Suomi, Pohjois-Venäjä, Alaska ja Kanada. Punamyyrät elävät pohjoisen koivikoissa ja havumetsävyöhykkeen pohjoisosissa. Eniten punamyyriä on vanhoissa metsissä joissa on tiheä aluskasvillisuus tai tuuhea sammalpeite. Toisin kuin monet muut myyrälajit, se ei elä tunturipaljakoilla.
Tuntomerkit.
Punamyyrällä on hoikka vartalo, selkäpuoli punainen, kupeet ruskeat. Häntä on selvästi lyhyempi ja paksumpi kuin samankaltaisella metsämyyrällä. Pituus 14 cm, häntä 3,5 cm, paino 30 g.
Ravinto.
Punamyyrä syö kasvinosia (oksia ja juuria), marjoja, maanalaisia sieniä, hyönteisiä ja raatoja. Se varastoi talveksi ruokaa, etenkin naamakukkaiskasvien siemeniä.
Lisääntyminen.
Vuodessa syntyy kahdesta viiteen poikuetta, jokaisessa neljästä yhdeksään poikasta. Raskaus kestää 17–19 päivää, ja punamyyrä on sukukypsä noin kahden kuukauden ikäisenä.
Elintavat.
Punamyyrä on aktiivinen etenkin öiseen aikaan. Talvella se käyttää muiden lajien tekemiä käytäviä lumen alla maanpinnan tasalla, ja saattaa tehdä tuhoja puutarhassa.
Eddie Irvine

Edmund "Eddie" Irvine (s. 10. marraskuuta 1965 Newtownards, Pohjois-Irlanti, Iso-Britannia) on pohjoisirlantilainen entinen Formula 1 -kuljettaja, joka parhaimmillaan sijoittui MM-sarjan toiseksi kaudella 1999.
Formula 1 -ura.
Irvine aloitti F1-uransa Jordanilla kauden toiseksi viimeisessä kilpailussa Japanin GP:ssä, jossa hän saalisti yhden MM-pisteen sijoittumalla kuudenneksi. Irvinen kilpailu muistetaan myös siitä, että hän ohitti kilpailua johtaneen Ayrton Sennan, joka oli aiemmin ohittanut Irvinen kierroksella. Vihainen Senna löi Irvinea kisan jälkeen kasvoihin. Irvine ajoi Jordanilla myös seuraavat kaksi kautta parhaana saavutuksenaan kolmas tila Kanadan GP:ssä kaudella .
Kaudeksi Irvine siirtyi Ferrarille, jossa hän ajoi kauden loppuun saakka. Hänet muistetaan Ferrari-vuosiltaan erityisesti Michael Schumacherin kakkoskuskina, mutta Schumacherin loukkaannuttua kaudella 1999 Irvine taisteli mestaruudesta Mika Häkkisen kanssa ja oli lähellä voittaa Ferrarin ensimmäisen kuljettajien mestaruuden 20 vuoteen. Irvine kuitenkin hävisi mestaruustaiston kahdella pisteellä Häkkisen voitettua kauden päättäneen Japanin GP:n. Samalla kaudella Irvine otti uransa ainoiksi jääneet neljä GP-voittoa.
F1-uransa viimeiset kolme kautta - Irvine ajoi Jaguar-tallissa. Menestys oli pitkälti hänen Jordan-vuosiensa kaltainen: hän sijoittui kahdesti palkintokorokkeelle ja keräsi yhteensä 18 MM-pistettä.
Muuta.
Irvine on yksi niistä harvoista F1-kuljettajista, jotka ovat ajaneet pisteille avauskilpailussaan. Irvine on tullut tunnetuksi myös napakoista kommenteistaan.
"Vauhdin Maailman" erikoislehti "F1 Maailmassa" arvioitiin vuonna 2007 Irvinen omaisuuden olevan n. 160 miljoonaa dollaria. Uransa jälkeen Irvine sijoitti varojaan kiinteistöhin ja tätä kautta hän on varsinaisesti kerännyt suurimman osan omaisuudestaan.
Irvine kilpaili irlantilaisella lisenssillä ja uransa alkupuolella myös Irlannin lipun alla, mutta joutui luopumaan siitä Pohjois-Irlannin konfliktin vuoksi vanhempiensa saatua tappouhkauksia. Irvine halusi käyttää kompromissina neutraalia lippua ja hymniä, mutta siihen FIA ei myöntynyt.
Metsäsopuli

Metsäsopuli ("Myopus schisticolor") on toinen Suomessa tavattava sopulilaji, tunturisopulin ohella.
Levinneisyys.
Metsäsopulia esiintyy suunnilleen siellä missä kuusimetsiäkin: Norjasta Itä-Siperiaan. Suomessa sitä on harvalukuisena Itä- ja Pohjois-Suomen kuusikoissa, minkä lisäksi hajaesiintymiä tunnetaan myös Keski-Suomesta ja Hämeestä. Metsäsopuli löydettiin ensimmäisen kerran vuonna 1843 Norjasta. 1840-luvulla lajia löydettiin myös Suomesta ja Ruotsista ja 1880-luvulla myös Venäjältä.
Tuntomerkit.
Metsäsopuli on tummanharmaa pieni myyrä, jolla on ruskea laikku takaselässä ja lyhyt, suora häntä. Se on vähän pienempi kuin tunturisopuli.
Elinympäristö.
Metsäsopuli suosii sammaleisia ja lievästi soistuneita ikikuusikoita. Talvisin laji viihtyy mieluiten runsassammaleisissa kuusikoissa, mutta kesäksi osa kannasta siirtyy kosteampiin ympäristöihin: korpiin tai rämeille.
Lisääntyminen.
Vuodessa syntyy neljä poikuetta, jokaisessa 2–8 poikasta.
Metsäsopulin jälkeläistön sukupuolijakauma ei aina ole nisäkkäille tyypillinen 1:1. Jotkin naaraat nimittäin synnyttävät naaras- ja urospoikasia lukusuhteissa 3:1. On myös naaraita, jotka synnyttävät pelkkiä naaraspoikasia. Syynä tähän on metsäsopulilla tavattava X-kromosomin mutaatio. Mutatoitunutta X-kromosomia merkitään tässä X*.
X*-kromosomi ehkäisee Y-kromosomin vaikutukset yksilön ilmiasuun. Jos yksilön sukupuolikromosomit ovat X*Y, yksilö on ilmiasultaan naaras, vaikka sen tulisi olla uros. Tällainen naaras ei myöskään tuota kuin X*-kromosomin sisältäviä munasoluja, koska mutaatio aiheuttaa lisäksi Y-kromosomin syrjäytymisen sukusolujen synnyssä. Niinpä kaikki tällaisen naaraan jälkeläiset ovat naaraita.
Osa X*Y-naaraiden jälkeläisistä on sukupuolikromosomeiltaan emonsa kaltaisia, osa taas X*X-naaraita, joiden toinen (isältä saatu) X-kromosomi on tavallinen. Tällaisten naaraiden munasoluista puolet sisältävät X*-kromosomin, puolet X-kromosomin. X-kromosomilliset munasolut tuottavat naaras- ja urospoikasia lukusuhteessa 1:1, X*-kromosomilliset pelkkiä naaraspoikasia. Niinpä X*X-naaraan kaikkien jälkeläisten sukupuolijakauma on 3:1.
Toki metsäsopuleissa on myös täysin tavallisia XX-naaraita, joiden jälkeläisistä puolet on naaraita ja puolet uroksia. Kun kaikkien erityyppisten naaraiden jälkeläistuotannot lasketaan yhteen, metsäsopulien sukupuolijakauma on 3:1.
Ravinto.
Metsäsopuli on kasvinsyöjä, ja sen ruokavalio koostuu melkein yksinomaan sammalista. Kesäisin se voi myös syödä jonkin verran heinäkasveja. Talvivarastoihin se kerää proteiinipitoista kynsisammalta.
Erityistä.
Metsäsopuli on "Myopus"-suvun ainoa laji. Tunturisopulin tapaan metsäsopulille ovat tyypillisiä ajoittaiset joukkoesiintymiset ja vaellukset. Metsäsopuli on rauhoitettu.
Thaba-Tseka

Thaba-Tseka on yksi Lesothon kymmenestä alueesta. Se sijaitsee valtion itäisissä osissa. Alueen pinta-ala on 4 270 neliökilometriä ja asukasluku vuonna 2011 oli 130 532. 
Thaba-Tsekan naapurialueet ovat Mokhotlong, Leribe, Berea, Maseru, Mohale’s Hoek ja Qacha’s Nek. Idässä alue rajoittuu Etelä-Afrikan tasavaltaan. Thaba-Tsekan pääkaupunki on myös nimeltään Thaba-Tseka.