tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Intiö

Intiö on Oulun keskustan suuralueeseen kuuluva kaupunginosa, noin 1,5 kilometrin päässä keskustasta pohjoiseen jossa on noin 2 600 asukasta ja 1 170 työpaikkaa. Intiötä rajaavat pohjoisessa Oulujoki, jonka takana on Laanila; idässä Pohjantie, jonka takana ovat Värttö ja Peltola; etelässä Kainuuntie, jonka takana on Raksila ja lännessä Tulliväylä, jonka takana on Myllytulli.
Oulun hautausmaa siirrettiin Intiöön 1780-luvulla. Hautausmaata on laajennettu vuosien kuluessa useaan otteeseen ja nykyisin hautausmaa peittää koko eteläisen kolmanneksen kaupunginosasta. Vuosina 1881–1882 Intiöön rakennettiin arkkitehti August Bomanin suunnittelema puukasarmialue Suomen 4. tarkk’ampujapataljoonan käyttöön. Kasarmialuetta laajennettiin 1950-luvulla. Hautausmaan ja kasarmialueen väliin rakennettiin 1970-luvulla Intiönmäen (Vesitorninmäki) asuinkerrostaloalue J. S. Sirénin piirtämän vanhan Intiön vesitornin lähistölle.
Vuosina 1997–1998 Puolustusvoimien toiminta siirrettiin Oulusta Kajaaniin Kainuun prikaatiin. Ainoastaan Pohjoisen maanpuolustusalueen ja Oulun Sotilasläänin esikunnat säilyivät Oulussa. Sotilasläänin esikunta sijaitsee Hiukkavaaran kasarmialueella. Armeijan siirryttyä pois Intiöstä vanhat puukasarmit luovutettiin Merikosken ammatillisen koulutuskeskuksen toimintaan. Myöhemmin rakennettuihin kivikasarmeihin ovat sijoittuneet maanpuolustusalueen esikunnan lisäksi Pohjois-Pohjanmaan TE-keskus, Tiehallinto ja Metsähallitus. 2000-luvulla aloitettiin kasarmialueen täydennysrakentaminen pääosin asuinkerrostaloalueeksi. Alueelle rakennetaan noin 40 000 kerrosneliömetriä uutta asuinkerrosalaa.
Kasarmin ja Oulujoen välinen alue, Koskenniska, on vuosituhannen vaihteen jälkeen rakennettu pääasiassa asuinkäyttöön. Alueelle, joka aiemmin oli pääasiassa teollisuusaluetta, valmistui vuonna 2009 asuin- ja liikekortteli, jossa on noin 17 000 neliötä asuintilaa ja noin 5 500 neliötä toimitilaa suojelluissa makasiinirakennuksissa. Koskenniskan rannan asemakaavoitus sai vuonna 2009 Pohjois-Suomen paras rakennusteko -palkinnon.
Kreosootti

Kreosootti (kreosiitti, koliterva, karboliterva) on yleisnimitys useille korkean lämpötilan avulla puusta, kivihiilestä tai kreosoottipensaan pihkasta valmistetuille kemiallisille aineille. Näissä aineissa on jopa satoja erilaisia kemiallisia yhdisteitä, kuten polysyklisiä aromaattisia hiilivetyjä (PAH-yhdisteet), fenoleita, guajakolia ja kresoleita. Kreosoottia on pitkään käytetty puunkyllästysaineena esimerkiksi sähköpylväissä.
Puusta valmistettu kreosootti on väritöntä tai kellertävää rasvaista nestettä. Kivihiilestä valmistettu on tummaa, öljyistä ja paksua nestettä. Kivihiiliterva ja -piki ovat yleensä paksuja, mustia tai tummanruskeita puoliksi nestemäisiä tai kiinteitä aineita. Kreosootille on tyypillistä pistävä haju. Kuitenkin kreosootin pitoisuudet ovat ratapölkyissä niin alhaisia, että monet ihmiset jopa sanovat pitävänsä kreosootin aromaattisesta tuoksusta. Kreosootin CAS-numero on 8001-58-9.
Kreosootti on terveydelle vaarallista erityisesti sisältämiensä syöpää ja perimävaurioita aiheuttavien PAH-yhdisteiden takia. Iholle joutuessaan aine saattaa aiheuttaa kirvelyä ja punoitusta sekä ärsyttää hengitystä.
Yleisimmin kreosootilla tarkoitetaan puunsuojaukseen 1800-luvulta asti käytettyä kemikaalia. Ainetta on käytetty myös vanhoissa rakennuksissa kosteuseristeenä.
Kreosootilla kyllästetystä puusta haihtuu tai liukenee myrkyllisiä yhdisteitä. Liuenneista jakeista osa vajoaa vettä raskaampana pohjavesipinnan alapuolelle ja kerrostuu sinne altaiksi saavutettuaan läpäisemättömän maakerroksen.
Kreosootin käyttörajoitukset.
Ympäristö- ja terveyshaittojen vuoksi kreosoottia saa Suomessa käyttää vuoden 2003 asetuksen voimaantulon jälkeen vain teollisuudessa ja ammattikäytössä, kuten rautateillä, sähkö- ja puhelinpylväissä, aitauksissa, maataloudessa sekä satamien ja vesiväylien rakentamisessa.
Kreosootilla käsitellyn puun käyttö on kiellettyä tilanteissa, joissa aine voi joutua kosketuksiin ihon kanssa tai joissa puu voi joutua kosketuksiin ravintona käytettävien tuotteiden kanssa tai muuten saastuttaa niitä.
Värttö

Värttö on pääasiassa 1970-luvulla rakennettu asuinalue noin 2,5 kilometrin päässä Oulun kaupungin keskustasta, Oulujoen varrella. Pääosin rakennuskanta on vuosina 1960–1980 valmistuneita omakotitaloja. Kaupunginosan itäosassa on uudempia kerrostaloja, muiden muassa vuonna 2004 valmistunut kerrostaloyhtiö. Värtön alkuperäinen puutaloalue on korvautumassa uusrakennuksilla, ja alkuperäisestä rakennuskannasta on jäljellä enää muutamia puutaloja.
Värttö rajoittuu lännessä Pohjantiehen (valtatie 4), pohjoisessa Oulujokeen, idässä Oulunsuuntiehen ja etelässä Peltolaan ja Kajaanintiehen.
Nimitys "värttö" on peräisin alueella asuneen Värttöisen suvun nimestä, sekä nykyisen Jaakonkujan paikkeilla sijainneesta Wärtön tilan päärakennuksesta.
Palvelut.
Oulujoen rannassa sijaitsevat Värtön venesatama sekä Koivurannan kahvila. Kahvilana toimii vuonna 1920 rakennettu jugendtyylinen huvila. Koivurannan kahvilan laiturista lähtevät kesäisin jokiristeilyt Turkansaareen. Värttöön vuosina 2006–2011 rakennettu kerrostaloasuinalue 'Riverside Värttö' lisäsi niin asumismahdollisuuksia kuin palveluitakin. Värttöön valmistui K-Market keväällä 2011.
Kaupungin liikuntaviraston ylläpitämä Värtön palloiluhalli on monen oululaisen alemman sarjatason salibandyjoukkueen vakioharjoittelupaikka.
Elbrus

Elbrus (, ) on Euroopan korkein vuori Venäjän Kabardi-Balkarian tasavallan länsiosassa Kaukasuksen päävuorijonolla, lähellä Georgian rajaa.
Elbrus on kaksihuippuinen. Korkein huippu on 5 642 metrin korkeudella ja itäinen sijaitsee 5 621 metrissä (toisen lähteen mukaan 5 595 metrissä). Huiput sijaitsevat kaikkiaan 23 jäätiköstä koostuvalla, 122 neliökilometrin laajuisella jäätikköalueella.
Antiikin ihmiset tunsivat vuoren nimellä "Strobilus" ja uskoivat Prometheuksen olevan kahlittuna sinne. Elbruksen kahdesta huipusta matalammalle nousi ensin Hillar Haširov Venäjän armeijan retkikunnasta vuonna 1829. Korkeamman huipun saavutti ensimmäisenä britti Florence Crauford Groven johtama kansainvälinen retkikunta vuonna 1874. Saksalaiset valloittivat Elbruksen vähäksi aikaa toisessa maailmansodassa. Neuvostoliiton alkuvuosina vuorikiipeily oli suosittu koko kansan harrastus, ja vuorella oli toisinaan suorastaan ruuhkaa. Maaliskuussa 1936 suuri joukko kokemattomia Komsomolin jäseniä yritti kiivetä vuorelle. Kaikkiaan 33 hengen nuorisojärjestöryhmässä oli vain neljä ryhmänjohtajaa. Joukossa ei ollut talvesta huolimatta yhtään vuorikiipeilyopasta eikä enemmistöllä ollut vuorikiipeilystä aiempaa kokemusta. Hyvissä olosuhteissa ryhmät onnistuivat saavuttamaan huipun, mutta alastullessa yksi toisiinsa kiinnittyneistä seitsemän kiipeilijän ja yhden vetäjän ryhmästä liukastui ja kaatoi alas liukuessaan muita tuulen lumesta paljastamalla jäätiköllä. Lopulta koko ryhmä putosi. Liukastuneista neljä kuoli ja muut loukkaantuivat. 
Vuonna 1964 Elbrusille avattiin suuri matkailu- ja kiipeilykeskus. Nykyään vuorelle järjestetään ohjattuja ryhmänousuja. Vuonna 1967 vuorelle nousi 2 400 henkeä. Vuoren juurella on useita kiipeilijöiden leiripaikkoja. 4 100 metrin korkeudessa oli kolmikerroksinen vuoristohotelli, joka paloi vuonna 1998. Etelärinteellä hissit nousevat 3 450 metrin korkeudelle saakka. Alueella on ainakin kymmenkunta hiihto- tai muuta hissiä ja toistakymmentä laskettelurinnettä.Saksalaislähteen mukaan seudulle matkustaa tätänykyä vuosittain noin 350 000 henkeä, joista noin viisi prosenttia (eli 17 500 henkeä) tähtää vuoren huipulle.
Elbrusin pohjois-, itä- ja etelärinteiden pääosa kuuluu vuoren mukaan nimettyn vuonna 1986 perustetun kansallispuiston alueeseen. 
Vuonna 2014 olympiatuli vietiin Elbrusin huipulle matkalla Sotšin talviolympialaisiin.
Exocet

Exocet on ranskalaisvalmisteinen meritaisteluohjus. Siitä on tehty useita versioita laukaistavaksi maalta, laivoista, sukellusveneistä ja lentokoneista. Exocet-ohjus on ollut operatiivisessa käytössä 1980-luvulta lähtien. Nimensä ohjus on saanut ranskan kielen liitokalaa tarkoittavasta sanasta. Ohjusta valmistaa MBDA.
Exocet-ohjus tuli tunnetuksi Falklandin sodassa argentiinalaisten käytettyä niitä brittiläisiä sota-aluksia vastaan.
Historia.
Exocet-ohjuksen kehitys aloitettiin 1967 laivasta laukaistavalla MM38-mallilla. Ilmasta laukaistava malli kehitettiin 1974 ja se tuli Ranskan merivoimien käyttöön 1979.
Ohjusversiot.
Exocetista on tehty monta eri versiota joita voi laukaista laivasta, ilmasta ja sukelluveneestä.
Aleksandr Skrjabin

Aleksandr Nikolajevitš Skrjabin (, 6. tammikuuta 1872 Moskova – 27. huhtikuuta 1915 Moskova) oli venäläinen säveltäjä ja pianisti.
Skrjabin syntyi Moskovassa lahjakkaan pianistiäidin ja diplomaatti-isän perheeseen. Hän aloitti pianon soittamisen jo nuorena Nikolai Zverevin johdolla. Myöhemmin hän opiskeli Moskovan konservatoriossa. Skrjabin oli luonteeltaan herkän lasimainen ja oli kiinnostunut musiikin lisäksi teosofiasta. Hänen varhaisissa teoksissaan oli sovinnaisia vaikutteita puolalaisen säveltäjä Frederic Chopinin musiikista. Myöhemmin säveltäjä onnistui luomaan hyvin omaperäisen tyylin. Musiikin venäläinen modernismi liitetään useimmin juuri hänen persoonaansa. Hän oli konservatiivisessa Moskovassa varsin yltiöpäinen muusikko. Hänen sävellystensä subjektiivisen mystiikan ja hysteerisen ekstaattisuuden on katsottu edustavan musiikin symbolismia ja futurismia. Vuosien mittaan hänen sävellyksensä muuttuivat yhä vaikeaselkoisemmiksi.
Skrjabin kutsuttiin 26-vuotiaana 1898 pianonsoiton professoriksi Moskovan konservatorioon, mutta hän hoiti tehtävää vain viisi vuotta. Siellä aiheuttamansa skandaalin vuoksi Skrjabin muutti maasta ja toimi konserttipianistina. Vaikka hänen soittotyylinsä oli varsin pingottunut, se vaikutti kuulijoihin lähes maagisesti. Ulkomailla asuessaan hän myös sävelsi keskeisimmät teoksensa. Niitä ovat muun muassa kymmenen pianosonaattia. Skrjabin sävelsi niiden lisäksi muun muassa pianokonserton fis-mollissa (op. 20), sinfoniat nro 1 (op. 26), nro 2 (op. 29) ja nro 3 (op. 43) sekä sinfoniset runoelmat "Ekstaasin runoelma" (op. 54) ja "Prometeus, tulen runoelma" (op. 60). Venäläisen musiikkiväen suhtautuminen hänen sävellyksiinsä jakautuu niiden ylistäjiin (esimerkiksi Vladimir Ashkenazy) ja vihaajiin (esimerkiksi Dmitri Šostakovitš).
Skrjabin kuoli 43-vuotiaana verenmyrkytykseen.
Aleksandr Skrjabinin poika Julian Skrjabin, joka kuoli vain 11-vuotiaana, sävelsi myös joitakin teoksia.
Helsinki-päivä

Helsinki-päivä on joka vuosi 12. kesäkuuta järjestettävä juhlapäivä Helsingin kaupungin kunniaksi. Juhlapäivään kuuluvissa tapahtumissa käy vuosittain yli satatuhatta ihmistä. Helsinki-mitali luovutetaan Helsinki-päivänä ansioituneille kaupunkilaisille. Kaupunginhallitus myöntää mitalit.
Päivää vietetään Helsingin perustamisen muistoksi, sillä Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa antoi 12. kesäkuuta 1550 määräyksen, että Rauman, Ulvilan, Tammisaaren ja Porvoon porvarien oli muutettava uuteen kaupunkiin. Käskyn kaupungin perustamisesta kuningas oli itse asiassa antanut jo aiemmin saman vuoden helmikuussa, mutta Helsingin 400-vuotisjuhlien yhteydessä vuonna 1950 päätettiin juuri porvarien muuttokäskyä pitää kaupungin syntymäpäivänä, koska se sopi paremmin suomalaiseen historiakuvaan ja lisäksi juhlallisuuksia oli miellyttävämpää viettää kesällä kuin talvella. Helsinki-päivää vietettiin ensi kerran vuonna 1959 ylipormestari Lauri Ahon ehdotuksesta. Aloiteen esitteli kaupunginhallitukselle Helsinki-seuran sihteeri Jorma Waronen. Vuonna 1960 kaupunki päätti tehdä juhlapäivästä jokavuotisen.
Helsinki-päivän tilaisuuksissa kävi ensimmäisen kerran yli 10 000 vierailijaa 1960-luvun alkupuolella. Saman vuosikymmenen lopussa päivistä tehtiin viihteellisempiä ja monipuolisempia. Mukaan tulivat päätapahtumat kuten jäähallikonsertit. Suosion kasvaessa Helsinki-päivästä haluttiin tehdä Helsinki-viikko Helsingin kaupunginosayhdistysten liiton aloitteesta 1970-luvun lopulla, mutta kaupunginhallitukselta ei saatu tähän lupaa. Nykyään Helsinki-päivään huipentuva Helsinki-viikko on saatu toteutettua, ja sitä ohjaa Helsingin kaupungin tapahtumayksikkö. 
Ohjelma.
Helsinki-päivän ohjelmistosta ovat vastanneet 1990-luvulta lähtien kaupungin yksiköt ja erilaiset yhdistykset ja yritykset. Kaivopuiston maksuton Kaivopuiston kesäkonsertti on tapahtumista mahdollisesti parhaiten yleisön tiedossa.
Helsinki-päivien yhteydessä valitaan Stadin Kundi ja Stadin Friidu. Nimityksen jakaa Stadin Slangi ry.
Bertine Zetlitz

Bertine Axeliane Robberstad Zetlitz (s. 9. huhtikuuta 1975) on norjalainen Oslossa varttunut pop-artisti, säveltäjä ja sanoittaja. Hänen ensimmäinen singlensä "Getting Out" ilmestyi helmikuussa 1997, ensimmäinen albumi "Morbid Late Night Show" seurasi seuraavana vuonna. Levy nosti hänet heti pinnalle Norjassa ja muissa pohjoismaissa. Zetlitz voitti levynsä myötä palkinnot Norjan Grammy Awardseissa (Spellemannsprisen) parhaasta pop-levystä ja parhaasta debyyttialbumista.
Menestyksekästä ensimmäistä albumia seurasi Tore Johanssonin (Cardigans) tuottama "Beautiful So Far" (2000) ennen kuin Bertinen parhaiten myynyt levy "Sweet Injections" (2003) ilmestyi. Levy sisälsi Bertinen ykköshitit "Girl Like You" sekä "Twisted Little Star". Vuonna 2001 Zetlitz teki ensimmäisen ja tähän saakka ainoan vierailunsa Suomeen, kun hän esiintyi Turun DBTL:ssä.
Neljäs levy "Rollerskating" (2005) oli menestys Norjassa; "Fake Your Beauty" ja "Ah-Ah" kappaleille tehtiin musiikkivideot, jotka soivat tiuhaan myös MTV:llä. Musiikillisesti levyä vertailtiin mm. Madonnaan, Kylie Minogueen ja Annieen.
Bertinen uusin albumi "My Italian Greyhound" julkaistiin 18. syyskuuta 2006. Levyn ensimmäinen single "500" ilmestyi 3. heinäkuuta ja kyseisen kappaleen video on nähtävissä Bertinen kotisivulla. Toinen single "Midnight" seurasi myöhemmin perässä. Levyn myötä Zetlitzin nettisivut uudistuivat.
Bertine on myös kirjoittanut kirjan "Og dagen inntil nå er god" 
Bertinen esikoinen, Lili, syntyi tammikuussa 2007. Zetlitz ilmoitti jäävänsä äitiyslomalle, mutta julkaisi vuoden lopussa kokoelman "In My Mind 1997-2007", joka sisälsi aiemmat singlejulkaisut ("Fi Fy Fo Fum" -joulusingleä lukuun ottamatta), kaksi uutta kappaletta ("Bubble Bursts" ja uusi single "Ashamed") sekä bonus-kiekon, jolta löytyi remix-versioita. Kokoelma ei kuitenkaan sisältänyt Bertinen vuonna 1997 julkaisemaa "In My Mind" -kappaletta.
Synkmetsä

Synkmetsä () on suuri ja vaarallinen metsä J. R. R. Tolkienin kirjassa "Hobitti eli sinne ja takaisin". Synkmetsä mainitaan myös Tolkienin suurteoksessa "Taru sormusten herrasta". "Hobitissa" Synkmetsä on yksi kirjan keskeisistä tapahtumapaikoista. Synkmetsän englanninkielinen nimi perustuu skandinaavisessa mytologiassa mainittuun Myrkviðr-metsään.
Juoni.
Synkmetsä on suuri ja mahtava metsä Sumuvuorilta itään, Rhovanionissa, ja siellä asuu haltiakansa, johtajanaan kuningas Thranduil, jonka poika oli Legolas, metsän prinssi. Metsää kutsuttiin aluksi Mahtavaksi Vihermetsäksi, mutta vuonna 1050 Toista Aikaa, kun Sauronin varjo laskeutui sen ylle, se sai nykyisen nimensä Synkmetsä, sindariksi Taur-nu-Fuin tai Taur-e-Ndaedelos. Sauron perusti itselleen linnakkeen, Dol Guldurin, Amon Lancin kukkulalle, ja ajoi kuningas Thranduilin kansoineen pohjoisemmaksi.
"Hobitissa" Bilbo ja kääpiöt kohtasivat jättiläismäisiä hämähäkkejä, jotka olivat Lukitarin sukua. Seurue joutui yhden hämähäkin pesään, mutta kääpiöt karkasivat, ja haltiat ottivat heidät kiinni. Näiden tapahtumien jälkeen Valkoinen Neuvosto kokoontui Dol Gulduriin, ja Sauron ajettiin takaisin Mordoriin. Pahan varjo väistyi väliaikaisesti Synkmetsän yltä.
Vapauduttuaan Mordorista Klonkku jäi kiinni, ja Aragorn toi sen kuningas Thranduilin luo vangiksi. Klonkku karkasi örkkien tekemässä yllätyshyökkäyksessä ja vaelsi Moriaan. 
Kun Sauron tuhottiin Kolmannella Ajalla Synkmetsän taistelussa, pahuus poistui Synkmetsästä, ja sitä alettiin kutsua taas vanhalla nimellään, Eryn Lasgalen, sindariksi Viherlehtien metsä.
Einhard

Einhard (noin 775–14. maaliskuuta 840) oli frankkilainen historioitsija ja Kaarle Suuren uskollinen avustaja.
Elämänvaiheet.
Kaarle Suuren hovissa.
Einhard oli kotoisin frankkien valtakunnan itäosista, Main-joen läheltä. Hän opiskeli Fuldassa. Luostarissa on säilynyt kaksi Einhardin kirjoittamaa käsikirjoitusta vuosilta 788 ja 791. Pian vuoden 791 jälkeen apotti Baugolf lähetti Einhardin Kaarle Suuren hovikouluun Aacheniin, ja sitä kautta Einhard tutustui keisariin sekä tämän poikiin. Kaarle kokosi ympärilleen oppineita miehiä northumbrialaisen Alkuinin johdolla. Einhard oli myös tunnettu arkkitehtina ja rakennutti mm. Aachenin tuomiokirkon sekä palatseja Aacheniin ja Ingelheimiin.
Ludvigin kirjurina.
Kaarlen kuoltua vuonna 814 hänen poikansa Ludvig Hurskas teki Einhardista henkilökohtaisen kirjurinsa. 
Luostariin vetäytyminen.
Ludvigin ja hänen poikiensa välisten riitojen aikana noin vuonna 830 Einhard vetäytyi pois Aachenista luostariin, Hessenin Seligenstadtissa toimineeseen benediktiläisluostariin. Siellä Einhard kirjoitti monia kirjoja, joista kuuluisin on Kaarle Suuren elämäkerta, "Vita Karoli Magni", joka sisältää paljon tietoa Kaarlen henkilöstä ja elämästä. Einhard jäljitteli tietoisesti kuuluisia roomalaisia elämäkertojia, kuten Suetoniusta.
Einhard kuoli 840 Seligenstadtissa. Hänen vaimonsa Imma kuoli samoin siellä vuonna 836.
Einhardin kirjoitukset.
Einhardin kirjoituksista on säilynyt neljä latinaksi kirjoitettua teosta. "Vita Karoli Magni", joka on kirjoitettu 829−836, "Einhardi Epistolae", joka sisältää tekstejä vuosilta 814−840, "De translatione et miraculis sanctorum suorum Marcellini et Petri" ja Servatus lupukselle omistettu "Libellus de adoranda Cruce".
Tuvalun kieli

Tuvalu (omakielinen nimi: "Te ’gana Tūvalu") on austronesialainen kieli, jota puhuu noin 11 000 ihmistä pääasiassa Tuvalun saarivaltiossa. Tuvalu on englannin rinnalla maan virallinen kieli. Kielen katsotaan olevan uhanalainen, ja sen lähimmät sukulaiskielet ovat anuta ja pukapuka.
Tuvalun kielilautakunta perustettiin 1972. Se on muun muassa tehnyt etelämurteesta virallisen standardin sekä tuvalun ortografiaa koskevia päätöksiä.
Kielellä on merkittävä rooli perinteisen tuvalulaisen kulttuurin säilyttämisessä. Englannin kielen kasvava rooli on kuitenkin luonut haasteellisen ympäristön kielelle, jolla on vain vähän puhujia. Tuvalulla on kuitenkin alettu kiinnittää huomiota oman kielen elinvoimaisuuteen. Kieltä opetetaan maan kouluissa minkä lisäksi myös paikallinen media ja uskonnolliset yhteisöt käyttävät sitä.
Vuoden 2018 väestölaskennan mukaan Uudessa-Seelannissa asuvista tuvalulaisista hieman alle puolet (48 %) puhuu tuvalua. Kielen siirtyminen seuraavalle sukupolvelle tämän ryhmän keskuudessa on alati harvinaisempaa.
Murteet.
Tuvalun kielellä on kaksi päämurretta. Ne ovat:
Päämurteet jakautuvat useisiin pienempiin murteisiin. Jokaisella Tuvalun atollilla on omat murteensa. Vaitupun atollilla puhuttavaa murretta ymmärretään hyvin muuallakin Tuvalussa.
Ortografia ja kirjakieli.
Tuvalun kielessä on käytössä kuusitoista latinalaisen kirjaimiston aakkosta. Niistä viisi on vokaaleja ja yksitoista konsonantteja. Kirjainta "h" käytetään vain Nukulaelaen murteessa, ja kirjain "g" äännetään ŋ eli ng. Aakkoset ovat: a, e, f, h, i, k, l, m, n, g, o, p, s, t, u, v.
Raamattu käännettiin tuvaluksi ensimmäistä kertaa kokonaan 1987.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Tuvalussa on vain kaksi tavurakennetta, V (pelkkä vokaali) tai CV (konsonantti ja vokaali). Konsonanttiyhtymiä ei ole, mutta muuten konsonanttien esiintymiselle ei ole rajoituksia. Diftongeja ei ole, joten kaikki peräkkäiset vokaalit äännetään eri tavuissa.
Kielioppi ja sanasto.
Jokaisen sanan viimeinen kirjain on vokaali. Kielessä on kuusi artikkelia. Yksikön kanssa voidaan käyttää artikkeleita "te", "se" tai "a" ja monikon kanssa "ni", "ne" tai "a". 
Tuvalun perussanajärjestys on verbi-subjekti-objekti (VSO), mutta myös SVO on mahdollinen riippuen tilanteesta. 
Lukusanat 1–10 tuvaluksi: 
Substantiivit.
Tuvalun kielen substantiivit eivät koskaan taivu. Monikko näkyy substantiivia edeltävästä artikkelista tai possessiivipronominista. Monikko voidaan muodostaa myös pidentämällä sanan ensimmäistä vokaalia. 
Adjektiivi.
Tuvalunkielisissä lauseissa adjektiivi tulee substantiivin jälkeen. 
Verbi.
Tuvalun kielen verbit eivät koskaan taivu.
Hydroksietyylitärkkelys

Hydroksietyylitärkkelykset (HES) ovat synteettisiä, glykogeenin kaltaisia polysakkarideja. Niitä on käytetty suonensisäiseen nestehoitoon tarkoitetuissa liuoksissa.
Nestehoidossa.
Kolloidityyppinen plasmankorvike on nimitys infuusionesteelle, joka sisältää jotain kolloidia, esimerkiksi hydroksietyylitärkkelystä. Valmistetta on käytetty suonensisäisesti esimerkiksi verenvuodon aiheuttaman šokin hoitoon sekä verenpaineen laskun ehkäisyyn anestesialääkityksen yhteydessä.
Aiempi käsitys hydroksietyylitärkkelyksen turvallisuudesta nestehoidossa perustui saksalaisen lääkärin Joachim Boldtin tutkimustuloksiin, jotka sittemmin mitätöitiin, koska hänen katsottiin toimineen epäeettisesti tai ehkä jopa tekaisseen tutkimustuloksia. Vuonna 2008 julkaistiin tulokset VISEP-kokeesta, jossa todettiin suuren molekyylikoon hydroksietyylitärkkelysliuoksen aiheuttavan munuaisvaurion riskin ja lisäävän kuolleisuutta. Tämän johdosta suuren molekyylikoon liuosten käytöstä luovuttiin. Sittemmin saatiin samanlaisia tuloksia pienen molekyylikoon hydroksietyylitärkkelysliuoksista. Vt. professori Ville Pettilä ja dosentti Ari Uusaro totesivatkin vuonna 2013 "Duodecim"-aikakauskirjan pääkirjoituksessa, että hydroksietyylitärkkelysliuoksia ei uuden tutkimustiedon valossa saa antaa potilaille. Nämä riskit on todettu nimenomaan kriittisesti sairailla potilailla kuten sepsistä sairastavilla. Leikkauspotilailla ei vastaavia riskejä todettu meta-analyysissä.
Euroopan lääketurvallisuuden riskinarviointikomitea on todennut, ettei hydroksietyylitärkkelystä pidä antaa sepsistä, munuaisvauriota, maksavauriota tai aivoverenvuotoa sairastaville eikä elinsiirron tai kriittisesti sairaiden tehohoidon yhteydessä. Muutoin niitä pitää antaa pienimpinä mahdollisina annoksina ainoastaan, jos muut valmisteet eivät riitä.
Dopingissa.
Esimerkiksi Lahden vuoden 2001 hiihdon MM-kisoissa kuusi suomalaishiihtäjää jäi kiinni doping-testeissä HES-valmisteen, kauppanimeltään Hemohes, käytöstä.
Hemohesiä on käytetty doping-aineena laskemaan veren hemoglobiinipitoisuutta sallittuihin rajoihin. Liian korkeat hemoglobiiniarvot johtuvat yleensä veritankkauksesta tai EPO:n eli veren kasvuainetekijän käytöstä doping-aineena mutta voivat johtua muustakin.
Yoldiameri

Yoldiameri (ääntyy Joldiameri) oli nykyisen Itämeren varhaisvaihe, joka syntyi noin 11 600 vuotta sitten, kun Baltian jääjärvi yhdistyi Atlanttiin Keski-Ruotsin poikki syntyneen salmen kautta jäätikön vetäytyessä alueelta pohjoiseen. Yoldiameri on saanut nimensä tuon ajan kerrostumista Keski-Ruotsissa löydetyn kylmän suolaisen veden yoldiasimpukan ("Portlandia arctica", aiemmin "Yoldia arctica") mukaan.
Yoldiavaiheen alussa laaja mannerjäätikkö peitti vielä Suomea. Jäätikön raja oli alussa Etelä-Suomessa salpausselkävyöhykkeessä. Kolmas Salpausselkä ja Sisä-Suomen reunamoreenit syntyivät Itämeren Yoldiavaiheessa.
Yoldiameren syntyessä Baltian jääjärven pinta laski äkkiä noin 25 metriä. Atlanttiin yhdistävä salmi oli nykyisessä Närken maakunnassa Ruotsin nykyisten suurten järvien seuduilla, Billingenin vuoren pohjoispuolella. Tätä kautta virtasi ensin makeaa vettä valtamereen ja myöhemmin suolaista vettä Yoldiamereen. Suolainen vesi ehti Suomen rannikolle vasta 300 vuotta salmien avautumisen jälkeen. Jään painamana maanpinta Keski-Ruotsissa, samoin kuin Suomessa, oli silloin nykyistä alempana. Vaikka valtameren pintakin oli vielä nykyistä alempana, rantaviivan suhteellinen taso Itämeren pohjoisosissa oli 100–180 metriä nykyistä rantaa korkeammalla. Etelässä maa ei ollut vastaavasti painunut, ja Tanskan salmet olivat kuivilla. Yoldiameren suolapitoisuus väheni Närken salmen kaventuessa ja madaltuessa maankohoamisen takia huomattavan nopeasti; maa kohosi silloin paljon nopeammin kuin nyt. Yoldiameri oli siis alussa makeavetinen, keskivaiheilla murtovettä ja loppuvaiheessa makeavetinen.
Etelä- ja Keski-Suomi olivat laajalti Yoldiameren alla, mutta laajoja maa-alueita nousi vauhdilla merestä, alkujaan saaristoina. Yoldiameren rannan korkeus nykyiseen verrattuna vaihteli merenpinnan yleisen tason (ajan) mukaan ja maankohoamisen (paikan) mukaan. Eteläisellä Itämerellä Yoldian ranta oli 55 metriä nykyistä ylempänä, Helsingissä 80 metriä ja Laukaassa 160 metriä. Eräs tunnetuimpia säilyneitä Yoldia-meren rantaviivan pätkiä on Nurmijärvellä, entisen Röykän sairaalan alueella. Muinaisranta on suojelualue ja merkitty erikseen. Helsingissä tällainen muinaisranta sijaitsee mm. Jakomäessä Jakomäenkalliolla (60 metriä nykyisen merenpinnan yläpuolella).
Yoldiameren synty noin 11 600 vuotta sitten liittyy kylmän dryaskauden päättymiseen ja samalla jääkauden loppumiseen. Jää vetäytyi nopeasti pohjoiseen, koivu alkoi vallata etelästä alaa ja ihmisiä liikuskella merestä kohonneella Suomen alueella. 10 000 vuotta sitten männyt valtasivat metsät. Yoldiameren vielä melko kylmää preboreaalikautta sanotaan myös varhaiseksi lämpökaudeksi.
Ancylusjärvi.
Yoldiameri-vaihe päättyi maankohoamisen seurauksena jolloin yhteys valtamereen katkesi ja Itämeri muuttui noin 10 600 vuotta sitten Ancylusjärveksi. Yoldiameren ja Ancylusjärven noin 500 vuotta kestänyttä välivaihetta kutsutaan Echineismereksi.
Eemmeri

Eemmeri oli noin 125 000 vuotta sitten Itämeren altaassa vallinnut merivaihe. Eemmeri oli nykyistä Itämerta huomattavasti suurempi Atlantin lahti, joka jonkin aikaa oli myös suoraan yhteydessä Karjalan poikki Vienanmereen, jolloin Fennoskandia eristyi erilliseksi saareksi. Eemmeri peitti muun muassa Karjalankannaksen ja ulottui Etelä-Suomessa, Kaakkois-Suomessa ja Pohjanmaalla pitkälle sisämaahan. Pohjois- ja Keski-Suomessa oli kuivaa maata. Eemmeri oli murtovesiallas, mutta kuitenkin nykyistä Itämerta suolaisempi ja lämpimämpi. Eemmeren jäljiltä on edelleen maaperässä suolataskuja. 
Eemmeren nimi tulee tuolloin vallinneesta, viimeistä Veiksel-jääkautta edeltäneestä lämpimästä Eem-interglasiaalivaiheesta (n. 131 000–117 000 vuotta sitten). Interglasiaali taas on nimetty alankomaalaisen Eemjoen mukaan.
Candombe

Candombe on afrikkalaisperäistä uruguaylaista kansanmusiikkia. Sitä esitetään yhtyeissä, joihin kuuluu noin 40–80 rumpalia. Candombe tuli Uruguayyn 1800-luvun alussa. 
Candombe on Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luettelossa vuodesta 2009.
Rai (musiikki)

Rai tai raï () on Algerian Oranissa ja itä-Marokossa Oujdan alueella 1900-luvun alkupuolella kehittynyttä kansanmusiikkia. Se kehittyi alun perin arabialaisesta perinnemusiikista, mutta nykyaikaisessa raissa on usein vaikutteita myös erilaisista länsimaisen populaarimusiikin tyylilajeista. Tällaista musiikkia kutsutaan myös nimellä pop rai. Rai saavutti kansainvälisen suosion 1980-luvulla.
Rain laulajia kutsutaan nimellä "cheb" (’nuori’) erotukseksi chaabi-musiikin laulajista, joita kutsutaan nimellä "cheikh" (’vanha’). Rai on perinteisesti miesten laulamaa, mutta nykyään on myös naispuolisia rai-artisteja. Chaba Fadelan vuonna 1979 levyttämää "Ana ma h'lali ennoumia" pidetään usein pop rai -musiikin alkuna. Nykyään monet rai-artistit, kuten Khaled ja Rachid Taha, lisäävät musiikkiinsa vaikutteita erilaisista populaarimusiikin tyylilajeista, kuten funkista, rockista tai hip hopista. Yleisimpiä laulukieliä ovat arabia ja ranska.
Mariachi

Mariachi on meksikolaista kansanmusiikkia.
Perinteisiä mariachisoittimia ovat harppu, viulut, kitarat, vihuela ja guitarrón. Nykyaikana harpun ovat korvanneet trumpetit. Mariachia lauletaan rauhallisella tyylillä nasaaliäänellä. Mariachiorkesteri on pukeutunut "charro"-asuun, johon kuuluu leveä sombrero, nilkkasaappaat sekä tiukat ja koristellut housut ja takki.
Mariachilaulujen sanoitukset vaihtelevat rakkaudesta politiikkaan ja vallankumoukseen. Tunnetuimpia mariachikappaleita ovat ”Cielito lindo” ja ”Jalisco”.
Mariachin alkuperästä ja nimen merkityksestä ei ole varmuutta. Mariachi perustuu meksikolaiseen son-musiikkiin, jossa on espanjalaista, intiaani- ja afrikkalaista vaikutusta 1700-luvulta. Mariachi syntyi Jaliscon osavaltiossa ja levisi muualle Meksikoon 1800-luvun alkupuolella. Musiikillisesti mariachi omaksui 1800-luvun lopulla sonin lisäksi myös valsseja, polkkia ja boleroita.
Mariachin suosion huippu ajoittuu 1900-luvun alkupuolelle, jolloin sitä kuultiin paljon meksikolaisissa elokuvissa. Sen jälkeen sen maailmansuosio laski, ja nykyisin mariachi on suosittua lähinnä Meksikossa ja Yhdysvaltain puolella rajaa.
Vihuela

Vihuela on espanjalainen kielisoitin. Sitä käytettiin renessanssin ajan musiikissa. 
Vihuelassa on tavallisesti kuusi kieliparia ja se viritettiin tavallisesti kuten 6-kieliset luutut eli G C F A D G. Soitin kehittyi 1400-luvun lopussa Espanjassa. 1500-luvulla Espanjassa julkaistiin useita kokoelmia musiikkia vihuelalle. Seitsemästä säilyneestä kokoelmasta ensimmäinen oli Luis de Milánin El Maestro vuodelta 1538 ja viimeinen Estevan Daçan El Parnasso vuodelta 1576. 
Vihuelan pohja on tasainen ja kansi on tiimalasin muotoinen, eli se muistuttaa rakenteeltaan kitaraa. On esitetty, että kuperakoppainen luuttu olisi muistuttanut liikaa arabiperinteestä maassa, josta maurit oli äskettäin ajettu pois. Tavallaan vihuela korvasti Iberian niemimaalla luutun, joka oli suosittu kielisoitin muualla Euroopassa 1500-luvulla.
Meksikossa esiintyy soitin, jota kutsutaan "meksikolaiseksi vihuelaksi", mutta se on täysin nykyaikainen viisikielinen kitaransukuinen soitin, eikä liity alkuperäiseen vihuelaan.
Aiheesta muualla.
englanninkieliset kielisoitinsivut
Madrigaali

Madrigaali on eräs renessanssin ajan taidemusiikin tyylilaji. Se on maallista laulumusiikkia, jota esiintyi ensisijaisesti Italiassa. Madrigaalissa on tavallisesti 4–6 laulajaa. Kuuluisia italialaisia madrigaalisäveltäjiä olivat muiden muassa Carlo Gesualdo ja Claudio Monteverdi. 
Varhaisissa, vuosien 1520–1550 välillä sävelletyissä madrigaaleissa oli yleensä neljä itsenäistä ääntä, mutta vuosisadan loppupuolella käytettiin tavallisesti jo viittä ääntä ja joskus useampiakin. Madrigaalit oli tarkoitettu laulettavaksi pienellä kuorolla siten, että jokaista ääntä lauloi vain yksi laulaja, mutta soittimia saatettiin käyttää joidenkin äänien kaksintamiseen tai, jos tarvittavaa määrää laulajia ei ollut saatavilla, korvaamaan jokin lauletuista äänistä. Vuosisadan puolivälissä madrigaalisäveltäjät, kuten Cipriano de Rore ja Nicola Vicentino, alkoivat käyttää teoksissaan kromaattisia sävelkulkuja, joiden käyttöä puolusteltiin antiikin kreikkalaisella musiikinteorialla. Näitä kirkkosävellajien ulkopuolisia nuotteja käytettiin kuvaamaan musiikillisin keinoin syvää surua.
1500-luvun loppupuolen merkittävimpiä madrigaalisäveltäjiä olivat italialaiset Luca Marenzio ja Carlo Gesualdo. Marenzio käytti monenlaisia musiikillisia maneereita kuvaamaan teoksiensa tekstejä. Esimerkiksi kuuluisassa madrigaalissaan "Solo e pensoso" runon alun hitaasti yksin kävelevää runoilijaa kuvaa yli oktaavin hidas kromaattinen laskeva sävelkulku. Myöhemmin sanoja "paeta" ja "karata" kuvataan imitoimalla niitä toistetuilla nopeilla sävelkuluilla. Gesualdo vei kromatiikan käytön huippuunsa, ja jotkin hänen teoksistaan kuulostavat ajoittain jo 1900-luvun atonaaliselta musiikilta.
Luzzasco Luzzaschi

Luzzasco Luzzaschi (noin 1545 – 10. syyskuuta 1607) oli italialainen säveltäjä, urkuri ja opettaja. 
Luzzaschi syntyi Ferrarassa, jossa hän todennäköisesti vietti koko elämänsä. 
Luzzaschi muistetaan parhaiten madrigaalien säveltäjänä. Hän toimi herttua Alfonso II:n hoviurkurina.
Shibuya-kei

Shibuya-kei (, ’Shibuya-tyyli’) on Japanissa etenkin 1990-luvun loppupuolella suosiota nauttinut popmusiikin tyylisuunta. Se sai alkunsa Tokion trendikkäässä Shibuyan kaupunginosassa, jossa toimi lukuisia vaate- ja levykauppoja. Nimitys viittaa pikemminkin tunnelmaan, johon liittyy urbaani katukulttuuri eri piirteineen, kuin tarkasti määriteltyyn indie popin tyyliin.
Shibuya-kei syntyi vähitellen Shibuyan kaupunginosan kontekstissa. Sinne avattiin uusia, nuorille suunnattuja tavarataloja (kuten Parco vuonna 1973), live-musiikkipaikkoja ja lukuisia levykauppoja. Niissä levitettiin tietoa uusista indieartisteista. Musiikin, artistien ja kuunteijoiden kohdatessa uudella tavalla Shibuya-kei muodostui "kayōkyokusta" erilliseksi tyylilajikseen.
Shibuya-kei-artistit kasvoivat kuunnellen lajaa, länsimaisen populaarimusiikin kirjoa, ja tyyli yhdisteleekin lukuisia erilaisia, toistaan voimakkaasti poikkeaviakin vaikutteita etenkin 1960-luvun suurilta popsäveltäjiltä: muun muassa brasilialaista bossa novaa, ranskalaista Serge Gainsbourgin edustamaa yé-yé-musiikkia ja Van Dyke Parksin ja Brian Wilsonin kaltaisten säveltäjien orkesterille sovitettua popmusiikkia. Se on lähes aina elektronista musiikkia. Shibuya-kein tunnetuimpiin artisteihin kuuluvat Pizzicato 5, Cornelius, jota on kutsuttu Shibuya-kein kuninkaaksikin, Towa Tei, Fantastic Plastic Machine, Takako Minekawa, Cibo Matto ja Buffalo Daughter.
Freak Kitchen

Freak Kitchen on Göteborgissa, Ruotsissa vuonna 1992 perustettu heavy metal -yhtye. Freak Kitchenin musiikin tyylissä on vaikutteita useista muistakin genreistä, kuten jazzista ja popista. Yhtyeen ensimmäinen albumi ilmestyi vuonna 1994. Yhtyeeseen kuuluvat Björn Fryklund (rummut), Mattias "IA" Eklundh (laulu sekä kitara) ja Christer Hysén (basso).
Kokoonpano.
Entiset jäsenet
Diskografia.
EP:t
Hát chèo

Hát chèo on eräs vietnamilaisen kansanmusiikin tyylilaji. Se on eräänlaista satiirista teatterimusiikkia, jota ovat perinteisesti esittäneet talonpojat. Tarinat liittyvät usein paikallisiin suullisen perimätiedon myytteihin, joita säestetään viululla, huilulla ja rummulla. Hát chèota normaalisti esittävät ulkoilmassa puoliamatöörimäiset kiertelevät teatteriryhmät esimerkiksi kylän torilla tai julkisen rakennuksen pihassa, tosin nykyään myös ammattilaisnäyttelijät ovat tehneet sisätiloissa hát chèo -teatteria. 
Hát chèo syntyi 1100-luvulla ja nykymuodossaan sitä on esitetty 1500-luvulta. Commedia dell'arten tavoin hát chèossa on havaittavissa satiirisessa muodossa esitettyä kritiikkiä vallitsevaa yhteiskuntajärjestelmää kohtaan.
Tōru Takemitsu

Tōru Takemitsu (武満 徹, 8. lokakuuta 1930 Tokio – 20. helmikuuta 1996 Tokio) oli japanilainen itseoppinut taidemusiikin säveltäjä, joka yhdisti teoksissaan länsimaisia ja itämaisia vaikutteita. 
Takemitsun ura alkoi kokeellisen musiikin "Jikken Kobo" -keskuksessa, joka pyrki tuottamaan poikkitaiteellisia teoksia. Säveltäjän kansainvälinen ura aukesi Igor Stravinskyn ylistettyä tämän vuoden 1959 "Requiem"-teosta. Vuonna 1967 häneltä tilattiin New York Philharmonic -orkesterin juhlavuoden kunniaksi tilausteos. Syntynyttä sävellystä nimeltä "November Steps" pidetään yhtenä onnistuneimmista länsi- ja itämaisen musiikin yhdistelmänä. Teoksen menestyksen myötä Takemitsusta tuli merkittävimpiä 1900-luvun japanilaisia säveltäjiä.
Takemitsu kuoli virtsarakon syöpään 65-vuotiaana.
Tuotanto.
Takemitsun musiikki on yleisesti hidastempoista ja hiljaista, ja siinä käytetään improvisaatiota, harvinaisia soitinyhdistelmiä ja äänitettyjä ääniä. Useiden satojen itsenäisten sävellysten lisäksi Takemitsu teki musiikin yli 90:een elokuvaan ja kirjoitti 20 kirjaa.
Takemitsun varhaistuotannossa oli vaikutteita Claude Debussylta ja Olivier Messiaenilta erityisesti modaalisten asteikkojen ja luontokuvauksen osalta. Takemitsun musiikkiin vaikuttivat myös Anton Webern hiljaisuuden käytön ja John Cage yleisen säveltämisen filosofian osalta. Takemitsun vastakkaisten elementtien, kuten idän ja lännen, yhdistämisen takana oli ajatus ”äänistä elämänä” eli jokapäiväisten äänien järjestelystä siten, että ne muodostuivat ymmärrettäviksi ja merkityksellisiksi.
Aaron Copland

Aaron Copland (14. marraskuuta 1900 Brooklyn, Yhdysvallat – 2. joulukuuta 1990 Sleepy Hollow, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Copland kuuluu niihin amerikkalaissäveltäjiin, jotka ovat kyenneet antamaan Amerikan musiikille kenties osuvimmin oman identiteetin ja äänen. Coplandin tuotanto voidaan jakaa eri tyyleihin. Nuoruutensa teoksissa, kuten pianokonsertossa, Copland hyödynsi jonkin verran jazz-vaikutteita. Sittemmin hän siirtyi jossain määrin vaikeatajuisempaan sävelkieleen, josta näkyy vaikutteita muun muassa toisessa sinfoniassa ("Short symphony") ja "Pianomuunnelmissa". Modernimman kauden jälkeen Copland erikoistui varsinaisesti kansanomaisempiin amerikkalaisaiheisiin balettiteoksiin, kuten "Appalakkien kevät", "Billy the Kid" ja "Rodeo", jotka puhuttelevat myös ns. suurta yleisöä. Myöhemmällä urallaan, 1950-luvun lopulta alkaen Copland alkoi hyödyntää 12-säveltekniikkaa. Kaikelle Coplandin musiikille on ominaista tanssillinen ja vaihteleva rytmiikka. Kenties tunnetuimman teoksensa, "Fanfare for the Common Man", Copland sävelsi sotavuonna 1942. Samana vuonna syntyi myös lausujalle ja sinfoniaorkesterille sävelletty presidentti Abraham Lincolnin puheteksteihin perustuva teos "Lincoln Portrait". Ei ole sattumaa, että Copland sävelsi sekä "Fanfare for the Common Manin" että "Lincoln Portraitin" aikana, jolloin kansallissosialismi ja kommunismi riehuivat Euroopassa. Molemmat teokset julistavat Coplandin demokraattisia ihanteita. "Lincoln Portraitin" tekstiosuus on saanut useita kuuluisia ja innoittuneita tulkitsijoita, kuten Margaret Thatcherin, Barack Obaman, Adlai Stevensonin, James Earl Jonesin, Gregory Peckin ja Charlton Hestonin. Coplandin muihin tunnettuihin teoksiin kuuluvat muun muassa Benny Goodmanin tilauksesta syntynyt klarinettikonsertto, kolmas sinfonia, ooppera The Tender Land, kamariorkesteriteos "Quiet City", "El Salón México" sinfoniaorkesterille ja pianosonaatti.
Copland oli taitava pianisti ja hän esiintyi monien pianoteostensa tulkkina. Copland myös johti useiden orkesteriteostensa ensiesitykset ja -levytykset. Myöhemmällä iällään säveltäjä sairastui Alzheimerin tautiin, minkä vuoksi hän joutui lopettamaan työskentelynsä. Uransa aikana hän myös kirjoitti kirjoja ja artikkeleita sekä toimi suosittuna luennoitsijana. Coplandin sävellysoppilaisiin kuuluvat muun muassa Einojuhani Rautavaara, Ned Rorem ja elokuvasäveltäjä Elliot Goldenthal. Aaron Copland kuoli kotikaupungissaan New Yorkissa joulukuussa 1990.
Vuonna 2013 albumi "Copland Conducts Copland: Appalachian Spring" (1974) valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Benjamin Britten

Edward Benjamin Britten (22. marraskuuta 1913 Lowestoft – 4. joulukuuta 1976 Aldeburgh) oli brittiläinen säveltäjä ja pianisti.
Brittenin tunnetuimmat teokset ovat ooppera "Peter Grimes" (1945), muunnelmasarja "Nuoren orkesteriopas" op. 34 ("A Young Person’s Guide to the Orchestra", 1945) sekä "War Requiem" (1962).
Elämä ja ura.
Britten aloitti säveltämisen jo lapsena. Vuonna 1927 hän alkoi saada yksityisopetusta säveltäjä Frank Bridgeltä. Britten sai koulutuksensa Gresham’s Schoolissa ja Royal College of Musicissa. Brittenin ensimmäinen suosiota saanut teos oli hänen vuonna 1934 säveltämänsä "A Boy was Born". Vuosina 1939–1942 Britten asui Yhdysvalloissa.
"War Requiem" (1962) syntyi uudelleenrakennetun Coventryn katedraalin vihkiäisiin.
Brittenin elämänkumppani oli tenori Peter Pears, ja hän sävelsi tälle lukuisia teoksia. Pari kieltäytyi aseista toisen maailmansodan aikana. He perustivat Aldeburghin musiikkijuhlat vuonna 1948.
Nahkiaiset

Nahkiaiset (Petromyzontidae) ovat alkeellisia leuattomia selkärankaisia, joilla on sarveishampaiden reunustama pyöreä imusuu. Nahkiaiset on yksi nahkiaiskalojen (Petromyzontiformes) kolmesta heimosta.
Nahkiaisia tunnetaan yli 40 eri lajia. Aikuiset voivat kasvaa 13–100 cm:n pituisiksi. Suomessa säännöllisesti esiintyviä lajeja ovat nahkiainen ja pikkunahkiainen.
Nahkiaisilla on kidukset, jotka aukeavat ruumiin sivuille muodostaen seitsemän reiän rivin. Niillä on myös yksi sierain pään yläosassa. Nahkiaisilla on leuaton, hampaallinen ja pyöreä suu, jolla ne imevät verta kaloista. Nahkiaisilla ei ole luustoa, suomuja eikä parillisia eviä.
Nahkiaisten matomaisia toukkia kutsutaan likomadoiksi tai ammokeeteiksi, ja ne elävät pohjaliejussa. Toukat syövät pohjan hajoamatonta orgaanista ainesta ja pikkueläimiä.
Merinahkiainen.
Suomessa tavataan satunnaisesti merinahkiaista ("Petromyzon marinus"), joka on selvästi nahkiaista suurempi ja väriltään kirjava. Merinahkiaisen varsinaista esiintymisaluetta on Pohjois-Atlantti, josta se on levinnyt myös Pohjois-Amerikan suuriin järviin. Euroopassa tavataan lisäksi kolmea tonavannahkiaislajia, jotka luetaan sukuun "Eudontomyzon".
John Dowland

John Dowland (1563 – 20. helmikuuta 1626) oli englantilainen säveltäjä ja luutunsoittaja. Merkittävä osa hänen sävellyksistään onkin kirjoitettu luutulle tai luutun säestämille lauluäänille. Dowland oli aikansa arvostetuimpia luutunsoittajia ja laulajia.
Tiedot Dowlandin elämänvaiheista ovat vähäiset. Hän syntyi luultavasti Lontoossa, mutta on myös arveltu hänen olleen syntyjään irlantilainen. Hän työskenteli melkoisen osan elämästään ulkomailla. Hän muutti vuonna 1580 Pariisiin. Lisäksi hän työskenteli Saksassa ja Italiassa eri hoveissa sekä Tanskan kuninkaan Kristian IV:n hovikapellissa (1598–1606). Hän palasi 1606 Englantiin, kun hänet oli erotettu toimestaan. Syyt erottamiseen olivat todennäköisesti tyytymättömyys säveltäjän elämäntapoihin sekä hänen usein toistuvat vierailunsa kotimaassaan. Vasta vuonna 1612 Jaakko I:n hallituskaudella hän lopulta pääsi Chapel Royalin jäseneksi arvonimenään "musician for the lutes".
Dowlandin tuotanto käsittää enimmäkseen moniäänisiä lauluja, niin maallisia kuin hengellisiäkin, sekä luuttuteoksia. Vastoinkäymiset muusikon uralla, erityisesti se, ettei hän milloinkaan saanut virkaa kuningatar Elisabethin hovista, saattoivat vaikuttaa hänen sävellystensä alakuloiseen perussävyyn yhdessä 1500-luvun lopun melankoliaa ihannoivan muodin kanssa.
Dowlandin ehkä tunnetuin teos on "Lachrimae Pavan", myös lauluna "Flow my tears", joka synnytti aikanaan runsaasti transkriptioita. Lukuisat säveltäjät myös käyttivät kappaleen aloittavaa niin sanottua Lachrimea-motiivia (pisteelliseen rytmiin perustuva laskeva kvartti) omien teostensa pohjana. Dowland itse sävelsi vuonna 1604 "Lachrimae Pavanesta" viisiäänisen Lachrimae-sarjan viola da gamba -consortille sekä luutulle. Teos käsittää seitsemän fantasia-pavanea, jotka analysoivat ajan muotitunnetta melankoliaa eri puolilta.
Oliviero Toscani

Oliviero Toscani (28. helmikuuta 1942 Milano – 13. tammikuuta 2025 Cecina, Toscana) oli italialainen valokuvaaja, joka suunnitteli kohua herättäviä mainoskampanjoita Benettonille 1980- ja 1990-luvuilla. Useat hänen Benettonille tekemistään mainoksista olivat provosoivia valokuvia, joissa näkyi yrityksen logo, mutta ei jälkeäkään sen tuotteista. 
Toscani opiskeli valokuvausta Hochschule für Gestaltungissa Zürichissä vuosina 1961—1965, ja hän perusti kulttuurilehti "Colorsin" ja kansainvälisen nykytaiteen ja viestinnän tutkimuskeskuksen. Toscani työskenteli uransa aikana myös muun muassa muotilehdissä, kuten "Vogue" ja "GQ". Muodin ohella hän kuvasi myös kulttuurihenkilöitä, esimerkiksi Andy Warholia ja John Lennonia. 
Yksi Toscanin tunnetuimmista kampanjoista Benettonille sisälsi AIDSiin kuolevan miehen makaamassa sairaalavuoteella surevien läheisten ympäröimänä. Tärkeimpiä teemoja Toscanin kuvissa olivat rasismi, sota, uskonto ja kuolemanrangaistus. Toscanin kuvaamissa mainoskuvissa Benettonille on ollut muun muassa työssä raatava lapsi Etelä-Amerikassa, öljyn tuhrima merilintu, sotilaiden hautausmaa ja Bosniassa taistelleen sotilaan veriset vaatteet. Jotkut kuvat johtivat myös boikottikampanjoihin ja vahingonkorvausvaatimuksiin. Esim. useat aids-ryhmät haastoivat Benettonin oikeuteen ”kärsimyksen kaupallisesta hyväksikäytöstä”.
Toscani jätti Benettonin vuonna 2000 kuolemanselli-kampanjan aiheuttaman kohun jälkeen mutta palasi brändin pariin vuonna 2017 yrittäessään elvyttää sen mainetta. Yhteistyö päättyi kuitenkin vuonna 2020 Toscaniin liittyvän kiistan vuoksi, jossa hän vähätteli Genovan Morandi-sillan romahdusta, joka oli vaatinut 43 ihmisen hengen.
Toscanin viimeinen suuri retrospektiivinen näyttely "Photography and Provocation" järjestettiin Zürichin Museum für Gestaltung -museossa syksyllä 2024.
Vuonna 2024 Toscani kertoi sairastavansa amyloidoosia, joka on harvinainen hermostoon ja lihaksiin vaikuttava parantumaton sairaus.
Frank Bridge

Frank Bridge (26. helmikuuta 1879 – 10. tammikuuta 1941) oli englantilainen alttoviulisti ja säveltäjä. Hän opiskeli lontoolaisessa Royal College of Musicissa vuosina 1899–1903. 
Bridge tunnetaan nykyään lähinnä kamarimusiikin säveltäjänä.
Mega Man 8

Mega Man 8 (myös nimellä Rockman 8: Metal Heroes, ) on Capcomin julkaisema tasohyppelypeli. Se on klassisen Mega Man -sarjan kahdeksas julkaisu ja toinen PlayStation-konsolille julkaistu Mega Man -peli.
Peli toi klassiseen Mega Man -sarjaan muutamia uudistuksia. Huomattavimpia ovat uusittu sprite-grafiikka ja ensimmäistä kertaa klassisessa sarjassa kuultu ääninäytteleminen. Pelin tarinaa kuljettavat välivideot on toteutettu anime-animaationa. Pelitilanteen tallennukseen ei käytetä enää salasanoja kuten ennen vaan tallennusta muistikortille. Huomattaviin pelillisiin uudistuksiin kuuluu mm. Mega Manin kyky uida vedessä (tämä ominaisuus jäi ainutkertaiseksi sillä missään muussa sarjan pelissä uiminen ei ole mahdollista). Ensimmäistä kertaa Mega Man 7:ssä nähty kauppa tekee paluun ja Mega Man voi ostaa uusia kykyjä ja varusteita kerättyään tarpeeksi ruuveja.
Pelistä julkaistiin myöhemmin myös versio Sega Saturnille, joka sisälsi uusia tasomusiikkeja (mm. Tengu Man:in tasoon) ja kaksi piilotettua pomovastusta, "Cut Man" ja "Wood Man" ensimmäisistä Mega Man -peleistä.
"Mega Man 8":n sprite-grafiikkaa ja kahta robottimestaria (Tengu Man ja Astro Man) tultiin käyttämään myöhemmin pelissä Mega Man &amp; Bass. Seuraava numeroitu sarjan peli, "Mega Man 9", julkaistiin vasta vuonna 2008.
Vastaanotto.
Mega Man 8 ei ole yhtä suosittu fanien keskuudessa kuin sen edeltäjät, sillä peli jatkoi seitsemännen pelin "karkkimaista" graafista suunnittelua (joka yritti tehdä eroa "X-sarjaan"). Suurin ärtymyksen aihe fanien keskuudessa oli kuitenkin pelin heikko ääninäytteleminen. Pelin puheet sisältävät lukuisia väärin lausuntoja, mutta eniten faneja ärsytti Mega Man:in ääninäyttelijä, joka oli nainen. Naisen käyttö pikkupoikien äänenä on yleistä japanilaisessa animessa ja niinpä sen uskottiin toimivan myös englanniksi. Esimerkiksi Dr. Lightin ääni on ollut usein fanien naurun kohteena ja puheen on sanottu muistuttavan piirroshahmo Elmerin puhetapaa. Pelin ääninäytteleminen on myös noussut internet-vitsiksi YouTubessa ja muilla sivustoilla.
Pelisivusto IGN listasi pelin huonoimmiten ääninäyteltyjen pelien listalle Halloween-spesiaalissaan.
Borettslaget

Borettslaget on norjalainen komediasarja. Siinä näyttelijä Robert Stoltenberg näyttelee Piirka Kellivoitea, suomalaista työnhakijaa.
"Borettslaget" sijoittuu Tertitten-nimiseen lähiöön, jossa isännöi typerä mutta leuhka kiinteistönhoitaja Narvestad. Asujaimistoon kuuluvat myös agorafobiaa poteva koiranomistajatar Linda, rappeutunut yläluokkaisen suvun vesa Yngve, aasialainen siirtolainen Ali Silmandar perheineen sekä Piirka. Stoltenberg esittää itse kaikkia näitä ja eräitä muitakin rooleja eivätkä nämä henkilöt kohtaa toisiaan. Stoltenberg ei puhu itse suomea, mutta mongertaa siten, että se norjankielisestä kuulostaa suomelta. Piirka on eräänlainen norjalaisen käsityksen mukainen stereotyyppi suomalaisesta: Hän tarttuu innolla kaikkiin haasteisiin, mutta on täysin oppimiskyvytön.
Borettslagetia on esitetty Suomessa nimellä "Piirka ja naapurit".