Marsilio Ficino

Marsilio Ficino (; 19. lokakuuta 1433 – 1. lokakuuta 1499) oli italialainen renessanssifilosofi, astrologi ja kääntäjä. Hän oli yksi varhaisen italialaisen renessanssin vaikutusvaltaisimpia humanisteja ja uusplatonismin henkiinherättäjä, joka oli yhteyksissä aikansa kaikkiin merkittäviin akateemisiin ajattelijoihin ja kirjoittajiin. Hän oli ensimmäinen, joka käänsi kaikki Platonin teokset latinaksi. Ficinon johtama Firenzen Akatemia, yritys herättää Platonin Akatemia henkiin, vaikutti huomattavasti italialaisen renessanssin suuntaan ja eurooppalaisen filosofian kehitykseen.
Elämä.
Marsilio Ficino syntyi Figline Valdarnossa. Hänen isänsä oli lääkäri, joka toimi Cosimo de’ Medicin suojeluksessa. Medici otti myös nuoren Marsilion hoviinsa ja ryhtyi tämän elinikäiseksi suojelijaksi. Hän toimi Cosimo de’ Medicin pojanpojan Lorenzo de’ Medicin opettajana. Toinen hänen tunnettu oppilaansa oli Giovanni Pico della Mirandola, humanistifilosofi ja oppinut.
Vuonna 1439 Sienan kirkolliskokouksen jälkeen, kun läntisen ja itäisen kirkon välisen suuren skisman sovittelu oli epäonnistunut, Cosimo de’ Medici ja hänen ympärilleen kokoontunut älymystö tutustuivat uusplatonilaiseen filosofiin Georgios Gemistos Plethoniin, jonka luennot Platonista ja aleksandrialaisesta mystiikasta kiehtoivat Firenzen älymystöä niin, että he nimittivät häntä toiseksi Platoniksi. Vuonna 1459 Johannes Argyropoulos luennoi kreikan kielestä ja kirjallisuudesta Firenzessä, ja Ficinosta tuli hänen oppilaansa. Kun Cosimo päätti perustaa Akatemian Firenzeen, hän valitsi Ficinon sen johtoon.
Ficino teki klassisen käännöksen Platonin teoksista kreikasta latinaan, joka julkaistiin vuonna 1482, sekä käännökset joukosta hermeettiseen traditioon kuuluvia helleenisiä kirjoituksia ja monien uusplatonilaisten, kuten Porfyrioksen, Iamblikhoksen ja Plotinoksen teoksista. Gemistos Plethonin ehdotuksia noudattaen Ficino pyrki yhdistämään kristinuskon ja platonismin.
Ficinon tärkein omaperäinen työ oli hänen tutkielmansa sielun kuolemattomuudesta, "Theologia Platonica de immortalitate animorum" (”Platonilainen teologia sielun kuolemattomuudesta”, 1474). Antiikista periytyvän maailmankuvan seurauksena hän oli hyvin kiinnostunut myös astrologiasta, mikä saattoi hänet vaikeuksiin katolisen kirkon kanssa. Vuonna 1489 häntä syytettiin magiasta paavi Innocentius VIII:n edessä. Hän selviytyi harhaoppisuussyytöksiltä ainoastaan vahvan puolustuksen ansiosta.
Ficino, kirjoittaen vuonna 1492, julisti: ”Tämä vuosisata, kuten kulta-aika, on palauttanut vapaat taiteet, jotka olivat lähes kadonneet, valoon: grammatiikan, runouden, retoriikan, maalaustaiteen, kuvanveiston, arkkitehtuurin, musiikin .. tämä vuosisata vaikuttaa täydellistäneen astrologian.”
Ficinon kirjeet vuosilta 1474–1494 ovat säilyneet ja julkaistu. Hän kirjoitti myös teokset "De amore" ja vaikutusvaltaisen "De vita libri tres" (”Kolme kirjaa elämästä”) "De vita", joka julkaistiin vuonna 1489, tarjoaa suuren joukon lääketieteellisiä ja astronomisia neuvoja terveyden ja elinvoiman säilyttämiseksi, sekä kuvaa maailman sielullisuutta ja sen kietoutumista ihmissieluun uusplatonilaiseen tyyliin. Hän kirjoitti: ”[...] On joitakin ihmisiä, taikauskoisia ja sokeita, jotka näkevät elämää selvästi alhaisimmissakin eläimissä ja kehnoimmissakin kasveissa, mutta eivät näe elämää taivaissa tai maailmassa [...] Jos nämä pienet ihmiset suovat elämän maailman pienimmille hiukkasille, mikä mielettömyys! mikä kateus! kun ei tiedetä, että Kokonaisuus, jossa ’me elämme, liikumme ja olemme’ on itse elävä, eikä myöskään toivota asian olevan niin.” ("De vita", "Apologia"). Yksi tämän kokonaisvaltaisen ”elossaolon” metafora oli Ficinon astrologia.
Ficino kuoli Careggissa vuonna 1499. Hänen muistoaan on kunnioitettu patsaalla Santa Maria del Fioren katedraalin edustalla Firenzessä.