tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Koolaus

Koolaus on rakennuksessa seinän, katon tai lattian pintarakenteen kantava ja kiinnittävä rakenneosa. Tyypillisesti koolaus on harva runkoon kiinnitetty puulaudoitus, jossa lautojen väliin jätetään määrämitat. Koolaus voi olla tehty myös muista materiaaleista, esimerkiksi teräksisten julkisivukasettien alla käytetään teräsprofiileista tehtyä koolausta. Koolaus ei ole kantava rungon osa, vaan pintarakenteen alusta.
Koolauksen avulla rakenteeseen saadaan lisää vahvuutta, sekä tilaa esimerkiksi ilmarakoa tai johdotuksia varten. Esimerkiksi julkisivuverhouksen tai saunan seinän puuverhouksen alla koolaus varmistaa ilman kierron rungon ja pintaverhouksen välissä. Koolauksella voidaan myös suoristaa ja tasoittaa vino tai epätasainen pohja esimerkiksi peruskorjauksen yhteydessä. Joissakin rakenteissa koolaus toimii rungon jäykisteenä. 
Koolaus merkitään esimerkiksi codice_1, tarkoittaen että 20x125 mm lautoja kiinnitetään "keskeltä keskelle" mitattuna 600 mm määrävälein. 600 mm on yleinen koolausväli, sillä se on rakentamisessa käytettävän moduulimitan kerrannainen ja sen vuoksi yhtenevä rakennustuotteiden valmistusleveyksien kanssa.
Adirondackvuoret

Adirondackvuoret () on vuoristo New Yorkin osavaltion pohjoisosissa Yhdysvalloissa. Se on maantieteellisesti näennäisesti Appalakkien jatke, mutta geologisesti se liittyy pikemminkin Laurentideihin Kanadassa. Vuoristossa on suuri luonnonsuojelualue, Adirondack State Park. Adirondackin tunnetuin talviurheilukeskus on Lake Placid, jossa on pidetty talviolympialaiset kaksi kertaa, vuosina 1932 ja 1980.
Toisin kuin Appalakit, Adirondack ei muodosta yhtenäistä harjannetta, vaan koostuu erillisistä huipuista, joita on kaikkiaan yli sata, korkeudeltaan 370 –1 600 metriä. Korkein niistä on Mount Marcy, 1 628 metriä.
Alueen intiaaniheimot, algonkinit ja mohawkit, pitivät Adirondackia metsästysmaanaan, mutta eivät pystyttäneet alueelle pysyvää asutusta.
Renki

Renki on tilallisen maanviljelijän apumies. Koneistuneessa maataloudessa rengit eli maataloustyöntekijät ovat harvinaisia, mutta perinteisessä tilanpidossa entisaikoina he olivat hyvinkin tavallisia. Erityisesti maatalouksissa, joissa ei ole koneita, mutta tuotanto on selvästi yli omavarantarpeen, rengit olivat varsin välttämättömiä. Heidän lisäkseen tilat työllistivät lukuisia torppareita, jotka tekivät päivätöitä sekä mäkitupalaisia, jotka luontaistuotteina tai rahana maksettua palkkaa vastaan tekivät talon töitä. 
Palvelusväki palkattiin kerran vuodessa tavallisesti syyskuun ensimmäisenä tai toisena sunnuntaina järjestetyillä "pestuumarkkinoilla", joita pidettiin suurimmissa kirkonkylissä ja kaupungeissa. Työ alkoi seuraavan marraskuun alkupuolella ja kesti vuoden siitä eteenpäin. Osan palkasta saattoi jo saada etukäteen niin sanottuna "pestuurahana". Rahan lisäksi renkien palkkaan kuuluivat ns. "parseelit" : villakankainen puku, 2 paria saappaita, 2 paria villasukkia, 2 paitaa ja 2 paria alushousuja.
Pestuumarkkinoiden jälkeen rengit ja piiat olivat vielä entisessä palveluspaikassaan marraskuun alkuun saakka. Heille maksettiin palkka 1. marraskuuta ja sen jälkeen alkoi 1-2 viikon mittainen vapaa- eli kissaviikko. Kissaviikon ajalle palvelijat saivat vielä ruoan entisestä palvelustalostaan. Kissaviikot päättyivät tansseihin ja sen jälkeen alkoi palvelusvuosi uudessa paikassa.
Tavallisesti renki asui talon mailla ja he olivat talon ruoassa ja vaatteessa eli ylöspidossa. Renki saattoi olla kausirenki eli hänet palkattiin vain esimerkiksi heinänteon tai viljankorjuun ajaksi. Renkien naispuolisia vastineita olivat piiat. Lähes aina kun piika ja renki avioituivat, he muuttivat pois talon ruoasta ja muusta ylöspidosta ja menivät joko torppareiksi, lampuodeiksi tai mäkitupalaisiksi.
Kuitenkin maaseudulla on useita esimerkkejä, jotka kertovat myös säästeliään ja uurastavan rengin sosiaalisesta noususta. Hän saattoi naida talon tyttären tai leskiemännän, tai hän saattoi omilla säästöillään ostaa talonpoikaisen talon.
Yhteiskunnissa, joista rengit ovat kadonneet, renki on saanut halventavan määräysvallattoman henkilön merkityksen. Lisäksi renki esiintyy useissa sananlaskuissa palvelijan synonyymina, esimerkiksi "Tuli on hyvä renki mutta huono isäntä".
Renki on nykyisin lempinimi muun muassa taksinkuljettajalle, joka ei itse ole taksiauton omistaja eli isäntä.
Eräs tunnettu fiktiivinen renki on Hella Wuolijoen ja Bertolt Brechtin yhdessä kirjoittaman näytelmän "Herra Puntila ja hänen renkinsä Matti" toisen pääosan esittäjä Matti.
Algonkin-kielet

Algonkin-kielet on suuri Pohjois-Amerikan alkuperäiskansojen kieliryhmä. Se kattaa suurimman osan algilaisen kielikunnan kielistä (kielikunnan muut kuin algonkin-kielet ovat wiyot ja yurok). Algonkin-kielten puhujia on itärannikolta Kalliovuorille asti. 
Kaikkien algonkin-kielten edeltäjä, kantakieli, josta kaikki ne polveutuvat, oli kanta-algonkin, jota puhuttiin ainakin 3 000 vuotta sitten. Tieteilijät eivät kuitenkaan ole saavuttaneet yksimielisyyttä siitä, missä tätä kieltä puhuttiin.
Algonkin-kielelle on tunnusomaista monimutkainen polysynteettinen morfologia ja mutkikas verbijärjestelmä. Monet ilmaisut, joista englannin kielessä käytetään useita sanoja, voidaan sanoa yhdellä "sanalla". Esimerkiksi menomineen "enae:ni:hae:w", "korkeammat voimat kuulevat häntä" tai tasankojen creen "kāstāhikoyahk" "se pelottaa meitä".
Kielet.
Ryhmään kuuluvat kielet voidaan jakaa karkeasti kolmeen ryhmään: tasankojen algonkin-kieliin, keskiosien algonkin-kieliin ja itäisiin algonkin-kieliin. Nämä jakautuvat edelleen kieliin ja murteisiin. Goddard (1996) ja Mithun (1999) jaottelevat nämä 27 kieleen, SIL Internationalin luokituksessa on 42 algonkin-kieltä. 
Tässä jaossa on lueteltu kielet Goddardin ja Mithun mukaan. Monet kielistä ovat kuolleita.
Itäiset kielet.
Vain itäiset kielet ovat todellinen geneettinen alaryhmä. Tasankojen ja keskiosien kielet ovat ainoastaan alueellisia ryhmiä. Tämä tarkoittaa esimerkiksi sitä, että mustajalka ei ole lähempää sukua cheyennelle kuin se on vaikkapa menomineelle. Viime aikoina tosin Paul Proulx on esittänyt toisenlaisiakin näkemyksiä. Hänen mukaansa keskiosien algonkin-kielet (joihin kuuluvat myös tasankojen kielet) ovat geneettinen alaryhmä ja itäinen ryhmä jakautuu useiksi alaryhmiksi.
The New Yorker

The New Yorker on yhdysvaltalainen viikoittain ilmestyvä aikakauslehti, joka julkaisee reportaaseja, arvosteluja, esseitä, sarjakuvia, runoutta ja kaunokirjallisuutta. Lehteä ilmestyy vuodessa 47 numeroa, joista viisi on kaksoisnumeroita.
Vaikka "The New Yorkerin" arvostelut ja tapahtumaluettelot keskittyvät New Yorkin kulttuurielämään, on sillä laaja levikki myös kaupungin ulkopuolella.
Lehden erityispiirteenä 1990-luvulle asti oli, ettei sen jutuissa käytetty lainkaan valokuvia, vaan kuvituksena oli pilapiirroksia.
Lehden perusti toimittaja Harold Ross yhdessä vaimonsa Jane Grantin kanssa tarkoituksenaan luoda älykäs ja huumoripitoinen aikakauslehti. Sen ensimmäinen numero ilmestyi 21. helmikuuta 1925.
Samoa Tulaʻi

Sāmoa Tula‘i, tai O Le Fuʻa o Le Saʻolotoga o Sāmoa (, ), on Samoan kansallislaulu, joka ylistää maan lippua. Laulun on säveltänyt ja sanoittanut Sauni Iiga Kuresa. Samoa otti kansallislaulun käyttöön itsenäistyttyään Uudesta-Seelannista vuonna 1962.
Laulu esitettiin ensimmäisen kerran jo vuonna 1948.
" Samoa, tulaʻi ma sisi ia lau fuʻa, lou pale lea;"
" Samoa, tulaʻi ma sisi ia lau fuʻa, lou palelea;"
" Vaai i na fetu o loo ua agiagia ai;"
" Le faailoga lea o Iesu namaliu ai mo Samoa Oi!"
" Samoa e, uu mau lau pule ia faavavau."
" ʻAua e te fefe, o le Atua lo ta faʻa vae"
" O lota Saʻo lotoga,"
" Samoa, tulaʻi, ia agiagia lau"
" Fuʻa lou pale lea."
"Samoa, arise and raise your banner that is your crown!"
"Oh! see and behold the stars on the waving banner!"
"They are a sign that Samoa is able to lead."
"Oh! Samoa, hold fast"
"Your freedom for ever!"
"Do not be afraid; as you are founded on God;"
"Our treasured precious liberty."
"Samoa, arise and wave"
"Your banner that is your crown!"
Mägo de Oz

Mägo de Oz on espanjalainen folk metal -yhtye. Nimi on otettu "Ihmemaa Oz" -kirjan espanjankielisestä nimestä, niin sanotulla heavy metal -umlautilla höystettynä. Yhtye on hyvin suosittu kotimaassaan.
Historia.
Rumpali Txus perusti Mägo de Ozin toukokuussa 1989. Yksi kerrallaan hän rekrytoi soittajia yhtyeeseensä, kunnes ensimmäinen pysyvä kokoonpano oli saatu kokoon: "Txus" (rummut, taustalaulu), "Mohamed" (viulu), "Charlie" (soolokitara), "Chema" (rytmikitara), "Salva" (basso) ja "Juanma" (laulu). Tämä kokoonpano pysyi muuttumattomana vuoteen 1995 saakka.
Aksiniitti

Aksiniitti on silikaattimineraali. Aksiniitit jaetaan kahteen ryhmään sen mukaan, onko se pääasiassa rauta- vai mangaanipitoista (ferroaksiniitti ja mangaaniaksiniitti). Valtaosa löydetyistä aksiniittiesiintymistä ovat olleet ferroaksiniittia.
Venäjältä, Uralilta löytyy suurikiteistä aksiniittia. Tätä mineraalia löytyy myös Ranskasta, Englnnista, Sveitsistä, Italiasta, Japanista ja Yhdysvalloista. Mineraalia löytyy Suomestakin, mutta kiteet ovat vaatimattomia. Aksiniitti kiteytyy nuolenkärjen muotoisiksi kärjiksi ja siitä sen nimikin tulee. Se on läpikuultavaa, punertavaa, ruskehtavaa tai mustaa.
High We Exalt Thee, Realm of the Free

High We Exalt Thee, Realm of the Free () on Sierra Leonen kansallislaulu. Laulun on sanoittanut Clifford Nelson Fyle ja säveltänyt John Joseph Akar. Laulu otettiin käyttöön 1961, vuonna, jolloin Sierra Leone itsenäistyi Britanniasta.
Sanat.
Englanniksi.
High we exalt thee, realm of the free;&lt;br&gt;
Great is the love we have for thee;&lt;br&gt;
Firmly united ever we stand,&lt;br&gt;
Singing thy praise, O native land.&lt;br&gt;
We raise up our hearts and our voices on high,&lt;br&gt;
The hills and the valleys re-echo our cry;&lt;br&gt;
Blessing and peace be ever thine own,&lt;br&gt;
Land that we love, our Sierra Leone.&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
One with a faith that wisdom inspires,&lt;br&gt;
One with a zeal that never tires;&lt;br&gt;
Ever we seek to honour thy name,&lt;br&gt;
Ours is the labour, thine the fame.&lt;br&gt;
We pray that no harm on thy children may fall,&lt;br&gt;
That blessing and peace may descend on us all;&lt;br&gt;
So may we serve thee ever alone,&lt;br&gt;
Land that we love, our Sierra Leone.&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
Knowledge and truth our forefathers spread,&lt;br&gt;
Mighty the nations whom they led;&lt;br&gt;
Mighty they made thee, so too may we&lt;br&gt;
Show forth the good that is ever in thee.&lt;br&gt;
We pledge our devotion, our strength and our might,&lt;br&gt;
Thy cause to defend and to stand for thy right;&lt;br&gt;
All that we have be ever thine own,&lt;br&gt;
Land that we love, our Sierra Leone.
Käännös.
Suuresti sinua ylistämme, vapaiden maa,&lt;br&gt;
suuri on rakkautemme sinua kohtaan.&lt;br&gt;
Pysymme aina lujassa liitossa,&lt;br&gt;
Laulaen ylistystäsi, oi syntymämaa.&lt;br&gt;
Kohotamme äänemme ja sydämemme,&lt;br&gt;
kukkulat ja laaksot kaiuttavat huutoamme;&lt;br&gt;
Siunaus ja rauha olkoon aina osanasi,&lt;br&gt;
maa, jota rakastamme, meidän Sierra Leonemme.&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
Sen uskon yhdistäminä, joka ammentaa viisaudesta,&lt;br&gt;
koskaan laantumattoman innon yhdistäminä;&lt;br&gt;
haluamme aina korottaa nimeäsi,&lt;br&gt;
meidän on työ ja sinun kunnia.&lt;br&gt;
Pyydämme, ettei lapsiasi kohtaa mikään onnettomuus,&lt;br&gt;
että siunaus ja rauha olisivat alati meidänkin päällämme;&lt;br&gt;
niin että alati saisimme palvella vain sinua,&lt;br&gt;
maata, jota rakastamme, meidän Sierra Leoneamme.&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
Tieto ja totuus, jota esi-isämme levittivät,&lt;br&gt;
mahtavia ne kansakunnat, joita he johtivat;&lt;br&gt;
he tekivät sinusta suuren, niinpä siis mekin&lt;br&gt;
saamma antaa parastamme sinulle.&lt;br&gt;
Uhraamme itsemme, voimamme ja väkevyytemme,&lt;br&gt;
puolustaaksemme sinua ja varjellaksemme oikeuksiasi;&lt;br&gt;
Kaikki, mitä meillä on, olkoon sinun,&lt;br&gt;
maan, jota rakastamme, meidän Sierra Leonemme.
Sittwe

Sittwe (aiemmin Akyab) on kaupunki Myanmarissa. Sen asukasluku vuonna 2011 oli noin 152 500. Alun perin pieni kalastajakylä nousi merkittäväksi riisinvientisatamaksi kun Iso-Britannia miehitti aluetta ensimmäisen Burman sodan jälkeen. Vuonna 1826 se sai Rakhinen osavaltion (silloinen Arakan) pääkaupungin aseman.
Siirtomaa-aikoina Sittwellä oli huono maine malarian ja koleran pesänä, vaikka tilastot osoittavat, ettei se ollut sen vaarallisempi kuin monet siirtomaakaupungit Intian rannikolla. Huhut saivat uutta pontta vuonna 2006, kun kolera tartutti 12 vankia Sittwen vankilassa.
Haukansilmä

Haukansilmä on nimitys kvartsille, jossa on krokidoliamfibolin kuituja sisäänkasvettuneina. Se on tummaharmaata, tummansinistä tai mustaa, ja siinä näkyy kissansilmäilmiö. Tiikerinsilmä on hyvin samantyyppinen kvartsilaji, mutta väriltään kellanruskea ja loppuun asti silikoitunut.
God Save Our Solomon Islands

God Save Our Solomon Islands () on Salomonsaarten kansallislaulu aina maan itsenäistymisestä vuonna 1978. Laulun ovat sanoittaneet Matila Balekana ja Panapasa Balekana, joka on myös säveltänyt hymnin.
God bless our Solomon Islands from shore to shore
Bless all our people and all our lands
With your protecting hands
Joy, Peace, Progress and Prosperity
That men shall brothers be, make nations see
our Solomon Islands, our Solomon Islands
Our nation Solomon Islands
Stands forever more.
Jumala siunatkoon Salomoninsaariamme rannikolta rannikolle,
siunaa koko kansaamme ja koko maatamme
varjelevalla kädelläsi.
Ilo, rauha, edistys ja vauraus,
jotta kaikki ihmiset olisivat veljiä, auta kansakuntia näkemään,
että meidän Salomoninsaaremme, meidän Salomoninsaaremme,
meidän kansakuntamme, meidän Salomoninsaaremme
pysyvät ikuisesti.
Seppo Ahti

Seppo Esko Juhani Ahti (s. 19. elokuuta 1944 Tampere) eli nimimerkki Bisquit on suomalainen pakinoitsija, kirjailija ja käsikirjoittaja. Hän pakinoi viikoittain "Ilta-Sanomissa" vuosina 1968–2019.
Ensimmäisen pakinansa Bisquit-nimimerkillä Ahti kirjoitti "Ylioppilaslehteen" tammikuussa 1967 opiskellessaan Helsingin yliopistossa. Hän on muistellut keksineensä Bisquit-nimen kyproslaisesta konjakista. Bisquitin pakinoille on tyypillistä sanojen vääntely ja joskus mustakin huumori. Esimerkiksi ystävästään Jukka Virtasesta hän on todennut, että ”Virtanen antoi syövälle ja juovalle kasvot”.
Ylioppilaslehden kaudellaan Bisquit ei ollut erityisen poliittinen kirjoittaja. Sen sijaan vuodesta 1968 alkanut Ilta-Sanomien pakinointi toi teksteihin mukaan politiikan, vaikkakin pääpaino säilyi elämän nurinkurisissa yksityiskohdissa. Bisquitin omin sanoin: ”– –todella kiero mies; ei tarkoittanut mitä jätti sanomatta”. Sen sijaan varsinainen ilkeily ei kuulu Bisquitin arsenaliin.
Ahti on toiminut käsikirjoittajana televisiossa, muun muassa viihdeohjelmissa "Katapultti" (1971), "Parempi myöhään…" (1979), "Ollaan kuin kotonanne" (1982) ja "Hymyhuulet" (1987–1988). Lisäksi hän juonsi Ilkka Kylävaaran kanssa viihdeohjelmaa "Enkelten keittiö" (1989) ja toimi ajankohtaisia asioita kommentoivana lautamiehenä Lasse Lehtisen juontamassa viihdeohjelmassa "Anteeksi kuinka?" (1993). 
Ahti on ollut myös mukana käsikirjoittamassa Uuden Iloisen Teatterin (UIT) revyitä teatterin perustamisvuodesta 1979 lähtien.
Vuonna 1978 Ahti sai valtion kirjallisuuspalkinnon, vuonna 1987 Suuren Suomalaisen Kirjakerhon tunnustuspalkinnon, vuonna 1989 Suomen Kuvalehden journalistipalkinnon, vuonna 1996 Koskenkorva-palkinnon ja vuonna 1998 WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinnon.
Ahdin puoliso on toimittaja Ilse Rautio. Heillä on kaksi lasta.
Matti Ali-Melkkilä

Matti Samuli Ali-Melkkilä (3. tammikuuta 1930 Perniö – 13. joulukuuta 1989 Tenhola) oli suomalainen pankinjohtaja, koulutukseltaan varatuomari. Hän toimi Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankin eli Skopin toimitusjohtajana 1983–1984 ja pääjohtajana 1985–1989, itsemurhaansa saakka. Ennen Skopia Ali-Melkkilä oli Suomen Säästöpankkiliiton toimitusjohtaja 1971–1984. 
Pankkien luotonannon vapautuessa 1980-luvun puolivälissä Ali-Melkkilä muokkasi yhdessä Christopher Wegeliuksen ja Juhani Riikosen kanssa Skopia aikaisempaa aggressiivisempaan suuntaan. Skopin johdon toimien katsotaan olevan eräs pääsyy 1990-luvun alun pankkikriisin syvyyteen. 
Vuonna 1989 Ali-Melkkilä pelkäsi Skopin romahdusta. Hän oli pääjohtajana ohjannut Skopin laajenemaan rajusti ja ottamaan huomattavia riskejä sijoituksissa ja luotoissa. Nyt Skop oli tulossa ongelmiin pörssikurssien ja kiinteistöjen hintojen laskettua. Pankin velalliset alkoivat romahtaa. Ali-Melkkilä yritti taivutella Skopin johtokuntaa oivaltamaan, että pankki oli tuhon partaalla, mutta häntä ei kuunneltu. Ali-Melkkilän puheita pidettiin sairaalloisina houreina. Hän oli niin väsynyt ja sekaisin, että pankin johtokunta pelkäsi, että hän tekisi jotain harkitsematonta pääjohtajan ominaisuudessa. Lopulta hänet määrättiin sairauslomalle. Ali-Melkkilä ampui itsensä kesämökillään 13. joulukuuta 1989. Hän olisi päässyt eläkkeelle vuoden 1990 alusta.
Björn Wahlroos kirjoittaa muistelmissaan, että vääriin arvioihin perustunut, Ali-Melkkilän päätöksellä 1987 tehty Tampellan osto Yhdyspankilta Skopille oli merkittävä osatekijä Ali-Melkkilän itsemurhaan. Ali-Melkkilä ei ollut kokenut yritysjohtaja eikä tuntenut metsäteollisuutta riittävästi, eikä pankilla ollut valmiita suunnitelmia Tampellan varalle.
Manche

Manche on Ranskan departementti Normandiassa. Se on saanut nimensä Englannin kanaalin () mukaan, ja sen pääosan muodostaa Cotentinin niemimaa. Manche on yksi alkuperäisistä, 1790 perustetuista Ranskan departementeista. Departementin pääkaupunkina oli Coutances vuoteen 1796, sitten Saint-Lô, ja tämän tuhouduttua lähes täysin Normandian maihinnousussa jälleen tilapäisesti Coutances.
Vuonna 2006 departementissa oli 492 565 asukasta ja sen väestöntiheys oli 83,0 asukasta neliökilometrillä.
Makkaraperunat

Makkaraperunat on pikaruoka, joka koostuu ranskalaisista perunoista tai vaihtoehtoisesti muusta perunalajista ja makkaranpalasista. Suomessa makkaraperunoita myydään usein grillikioskeilla, jotka usein valmistetaan uppopaistamalla. Grillikioskien lisäksi makkaraperunoita myydään esimerkiksi huoltoasemilla ja erilaisissa ravintoloissa. Nykyään joillain grilleillä myydään perinteisten makkaraperuna-annosten lisäksi myös "vegaanisia makkaraperunoita", joissa perinteinen makkara on korvattu kasvismakkaralla tai tofulla.
Kotona valmistettavat makkaraperunat voidaan uppopaistamisen lisäksi valmistaa vaihtoehtoisesti uunissa pellillä tai airfryerillä. 
Makkaraperunat nautitaan perinteisesti ketsupin, sinapin, sipulin ja kurkkusalaatin kera. Vaihtoehtoisia lisukkeita ovat myös muun muassa valkosipuli ja erilaiset majoneesit. 
Makkaraperunoita saatetaan myydä alueittain eri nimillä. Muun muassa Jyväskylässä ruokalaji se tunnetaan "taksarina" eli taksimiehen erikoisena. Nimitys on lähtöisin 1970-luvulta, jolloin Margit Mäkinen perusti Jyväskylään grillikioskin, joka oli tuolloin ensimmäisiä Keski-Suomessa. Grillin vakioasiakkaita olivat muun muassa taksikuskit, jotka olivat toivoneet myyntiin annosta, jossa on uppopaistettua makkaraa ja ranskalaisia perunoita. 
Historiaa.
Ensimmäisen kerran suomen kielessä sana "makkaraperunat" on mainittu Suomen murteiden sana-arkistossa vuonna 1931, jotka tosin silloin eivät olleet vielä nykyisenkaltaista pikaruokaa, vaan ne oli valmistettu tähteeksi jääneistä makkaroista ja perunoista (vastaavanlainen ruokalaji on tunnettu myös Suomessa muun muassa nimellä pyttipannu). Makkaraperunat tunnettiin Etelä- ja Keski-Pohjanmaalla sekä lähialueilla 1930–70-luvuilta olevien arkistotietojen mukaan muun muassa nimillä "makkarapernat", -"perut", -"pärinät" ja -"potut". Pienellä alueella Keski-Pohjanmaalla ruokalajia kutsuttiin nimellä "makkarapäälyt".
Nykyiset makkaraperunat keksittiin Perun pääkaupungissa Limassa 1960-luvun lopulla. Siellä kyseinen katuruoka tunnetaan nimellä "salcipapa", joka oli erityisesti köyhien suosiossa. Perussa valmistettu ruokalaji koostuu raakamakkarasta ja ranskalaisista perunoista. Kyseisestä ruokalajista tuli Perussa niin suosittu, että sen kunniaksi on nimetty päivä, jota juhlitaan vuosittain marraskuun kolmantena sunnuntaina. 
Suomessa nykyisenkaltaisia makkaraperunoita myytiin nykytiedon mukaan ensimmäisen kerran Turun Ruisrockissa vuonna 1970. Kuitenkin jo vuonna 1958 Helsingin ylioppilastalon viereisellä aukiolla, perunatorilla ylioppilaat myivät erikseen makkaroita ja ranskalaisia perunoita, joita myytiin erityisesti yöaikaan. Asiakkaiden humalakäyttäytymisen takia poliisit joutuivat lopulta häätämään myyjät pois paikalta.
Calvados (departementti)

Calvados on Ranskan departementti Normandiassa Ala-Normandian hallinnollisella alueella. Vuonna 2005 siellä oli 664 000 asukasta.
Calvados on yksi Ranskan alkuperäisistä, vuonna 1790 perustetuista departementeista. Se tunnetaan joskus ”Normandian Sveitsinä”, sillä alueelle ovat tyypillisiä suuret korkeuserot, jylhät mäet ja rotkot. Departementin pääkaupunki on Caen.
Normandian maihinnousun ensimmäinen vaihe operaatio Neptunus suoritettiin pääasiassa Calvadosiin kuuluviin rannikkokuntiin, mutta myös selustaan päin pääasiassa brittiläisin ja kanadalaisin maahanlaskujoukoin yhdysvaltalaisten laskeuduttua maahan lännempänä Cherbourgin ja niemimaan valtaamiseksi.
Achelóos

Achelóos (, myös "Aspropótamos", Ασπροπόταμος), antiikin Akheloos (), on joki, joka virtaa Epeiroksessa ja läntisessä Keski-Kreikassa. Se on Kreikan toiseksi pisin joki ja sen pituus on 220 kilometriä. Joki saa alkunsa pohjoiseen Píndosvuoristoon kuuluvalta Lákmosvuorelta 2 300 metrin korkeudesta. Se toimii ensin Epeiroksen ja Thessalian rajajokena, sitten Länsi-Kreikan ja Keski-Kreikan rajajokena. Lopun matkasta se virtaa Länsi-Kreikan alueella ja laskee Joonianmereen Mesolóngin kunnassa.
Antiikin aikana joki samaistettiin joenjumala Akhelookseen. Joki toimi Aitolian ja Akarnanian välisenä rajajokena.
Nykyisin joki on padottu sähköntuotannon tarpeisiin. Patoja on kolme, Kremastá Sykiáksessa, Kastrákissa ja Strátoksessa. Ne muodostavat Kremastán, Kastrákin ja Strátoksen tekojärvet. Neljäs pato on rakenteilla. Patoja on syytetty Evrytanían alueen tulvimisesta ja eroosiosta. Argithéan kunnan osa Achelóoksen kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta, on saanut nimensä joesta.
Níkos Kazantzákis

Níkos Kazantzákis (, suomeksi etunimestä käytössä myös muoto Níko; 18. helmikuuta 1883 Iraklion, Kreeta, Kreikka – 26. lokakuuta 1957 Freiburg, Länsi-Saksa) oli kreikkalainen kirjailija, runoilija, näytelmäkirjailija ja filosofi.
Elämä ja ura.
Kazantzákis valmistui oikeustieteen tohtoriksi 1906 Ateenassa, mutta jo ennen sitä hän oli luonut uraa kirjailijana ja filosofina. Hän oli myös poliittinen aktiivi, jonka kiinnostus oli aluksi kohdistunut kreikan kansankielen eli "dimotikín" saamiseen virallisen kielen asemaan. Hänen pääteoksenaan pidetään vuonna 1938 ilmestynyttä "Odýsseia" ("Οδύσσεια") -runoteosta. Romaanit saavuttivat kuitenkin suuremman kansansuosion. Niissä yhdistyvät ihmistutkiskelu, mystiikka, kristillisyys ja raju aistillisuus.
Kazantzákisin kuuluisin teos on romaani "Kerro minulle, Zorbas" (1946), josta Michális Kakogiánnis teki samannimisen elokuvasovituksen vuonna 1964. Muita tunnettuja romaaneja ovat "Vapaus tai kuolema" (1950) ja "Viimeinen kiusaus" (1951), jonka pohjalta Martin Scorsese ohjasi elokuvan "Kristuksen viimeinen kiusaus" vuonna 1988.
Kazantzákisin mukaan on nimetty Iraklionin kansainvälinen lentoasema sekä Níkos Kazantzákisin kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta. Kazantzákisin isän kotikylässä Myrtiássa toimii Níkos Kazantzákis -museo.
Patrick M’Boma

Henri Patrick M’Boma Dem (s. 15. marraskuuta 1970 Douala, Kamerun) on kamerunilainen entinen jalkapallohyökkääjä ja olympiavoittaja. Hän on vielä vuonna 2019 kaikkien aikojen kolmanneksi paras maalintekijä Kamerunin maajoukkueessa.
M’Boman kansainvälinen ura alkoi vuonna 1993. Hän edusti urallaan Châteaurouxia, Paris Saint-Germainia, FC Metzia, Gamba Osakaa, Cagliaria, Parmaa, Sunderlandia, Al-Ittihadia, Tokyo Verdy 1969:ää ja Vissel Kobea. M’Boma päätti uransa 16. toukokuuta 2005.
M’Boma teki Kamerunin maajoukkueessa 33 maalia 55 ottelussa. Hän oli mukana vuosien 1998 ja 2002 MM-kilpailuissa. Ensin mainitussa hän teki maalin Chileä vastaan ja jälkimmäisessä Irlantia vastaan. Hän oli voittamassa olympiakultaa Sydneyssä 2000. Samaten hän pelasi joukkueessa Kamerunin voittaessa Afrikan-mestaruuden 2000 ja 2002. Vuonna 2000 hänet valittiin Afrikan parhaaksi jalkapalloilijaksi.
Luonnotar

Luonnottaret (myös luonnokkaat) ovat kalevalaisen kansanrunouden tuntemia taruolentoja ja mahdollisesti henkiolentoja. Ne muistuttavat paljon kreikkalaisen taruston Nymfejä, mutta luonnottarilla ei ole mitään erityistä tehtävää, vaan ne näyttäytyvät milloin missäkin toimissa. Myös tiedot luonnotarten ulkonäöstä ja luonteesta vaihtelevat.
Pohjois-Karjalassa Ilomantsin ja Kiteen seuduilla Luonnottaren on laulettu olleen lihava akka, joka synnyttää tauteja ja vaivoja, kuten Loveatar.
Toisaalta luonnottaret yhdistetään usein kapeisiin, jotka ovat taivaallisia henkiolentoja. Kesälahdella muistiinmerkityissä runoissa Luonnotar on hyvä ja korea kave-eukko, joka kutoo kultaista kangasta. Eräissä kiteeläisissä runoissa luonnotarten kerrotaan kutoneen nuotan tulikipunan kalastusta varten.
Luonnottaret luovat raudan valuttamalla sen nisistään.
Luonnottaret kieltävät joskus pahoja tai tyhmiä tekoja. Luonnottaret kieltävät muun muassa lappalaista (kalevalassa Joukahainen) ampumasta Väinämöistä ja Lemminkäistä lähtemästä Päivölän pitoihin.
Toisinaan taas ne itse voivat olla pahoja ja ilkeitä kuten vaikkapa hattara, kave ja ajattara.
Termiset vuodenajat

Termiset vuodenajat on meteorologiassa käytetty tapa määritellä vuodenajat lämpötilojen mukaan. Vuodenaika vaihtuu, kun vuorokauden keskilämpötila pysyväisluonteisesti ylittää sovitun raja-arvon: yksittäistä kylmää päivää ei lasketa talveksi. Joskus vuodenajan vaihtuminen voidaan todeta vasta jälkeenpäin. Muun muassa Suomen etelärannikolla etenkin talvisin vuodenaikojen vaihtumisen määritteleminen on toisinaan hankalaa sillä sää voi vaihdella rajustikin syksyn ja talven välillä jopa helmikuun puolelle. Joskus terminen talvi ei tule ollenkaan Suomen etälärannikolle; esim. 2020 syksy vaihtui kevääksi, ja niiden vaihtumisen päätteleminen on erittäin hankala ja epäselvä. 
Vuodenaikojen järkevä määrä riippuu alueen ilmastosta: esimerkiksi Suomessa on käytössä neljä termistä vuodenaikaa (talvi, kevät, kesä ja syksy), Puolassa kuusi (edellä mainittujen lisäksi alkukevät ja alkutalvi). Ruotsissa on samat lämpötilarajat, mutta jokaiselle vaihtumiselle on määritelty rajat, kuinka pitkään on "pysyvästi" (kevät tulee, kun lämpötila on ainakin 7 päivää nollan ja 10 asteen välillä, ja kesän tuloon tarvitaan 5 peräkkäistä päivää yli 10 asteen keskilämpötilassa).
René Barrientos

René Barrientos Ortuño (30. toukokuuta 1919 Tarata – 27. huhtikuuta 1969 Arque) oli Bolivian presidentti sotilasdiktatuurin aikaan 1964–1965 ja 1966–1969.
Barrientos otti osaa 1952 Bolivian kansalliseen vallankumoukseen, joka toi valtaan Movimiento Nacionalista Revolucionarion. Vuonna 1957 Barrientos nimitettiin maan ilmavoimien komentajaksi. Vuonna 1964 MNR:n valta alkoi murentua, mutta Víctor Paz Estenssoro valittiin vielä uudelleen presidentiksi, Barrientos varapresidenttinään. Elokuussa 1964 Barrientos yhdessä armeijan komentaja Alfredo Ovandon kanssa kaatoi Pazin ja nimitti itsensä juntan toiseksi puheenjohtajaksi Ovandon kanssa.
Barrientos Ortuño oli aluksi suosittu karismansa ansiosta. Hän tuki ammattijärjestöjä, kirkkoa ja oli kiivas antikommunisti. Hän jätti juntan 1966, asettui presidenttiehdokkaaksi ja voitti 3. heinäkuuta 1966 pidetyt vaalit helposti siviilipoliitikkojen ollessa maanpaossa. 
Hänen ehkä älykkäin temppunsa oli pilkkoa suurmaatilat pieniksi parin hehtaarin tiloiksi, jotka jaettiin ilmaiseksi köyhille intiaanitalonpojille. Näin heistä tehtiin maanomistajia - jotka kaikkein viimeksi halusivat kommunistien kollektivisointia: se olisi ollut vanhaa maaorjuutta uudella nimellä! Sillä ei tuntunut olleen merkitystä, että tilojen elinkelpoisuus oli heikko ja viljelijät elivät kädestä suuhun; kuitenkin he ilmiantoivat kuubalaiset Che Guevaran sissit aina heitä tavatessaan, ja ylväin puhein alkanut vallankumous muuttui pelkäksi maantierosvoukseksi. 
Barrientos esitti itsensä kristinuskon puolustajana ja valitsi varapresidentikseen kristillisdemokraatti Luis Adolfo Siles Salinasin. Kristinuskon korostaminen oli osa kampanjaa vasemmistolaisuutta vastaan. Barrientos oli Yhdysvaltain-mielinen ja vastusti järjestäytynyttä työvoimaa. Hän otti sotilasapua Yhdysvalloista Alliance for Progress -ohjelman puitteissa vastustamaan mahdollisia kommunistikapinallisia.
Hän leikkasi kaivosmiesten palkkoja ja pani toimeen verilöylyn Catavin Siglo XX -kaivoksella San Juanin (Johannes Kastaja) päivänä 24. kesäkuuta 1967. Che Guevaran johtamat sissit aloittivat sodan maan hallitusta vastaan. Guevara saatiin kiinni lokakuussa 1967 ja teloitettiin. Barrientosin sisäministeri ja luotettu Antonio Arguedas Mendieta katosi Che Guevaran päiväkirjan kanssa, joka julkaistiin pian eri puolilla maailmaa. Hän syytti myös Barrientosia CIA:n palkkalistoilla olemisesta.
Barrientos kuoli helikopteriturmassa lähellä Arquen kylää.
Juan José Torres González

Juan José Torres González (5. maaliskuuta 1920 Sacaba, Bolivia – 2. kesäkuuta 1976 San Andrés de Giles, Argentiina) oli bolivialainen kenraali, joka toimi Bolivian presidenttinä ja sotilasdiktaattorina vuosina 1970–1971. Vaikka latinalaisen Amerikan sotilasjohtajat olivat usein oikeistolaisia, Torresin hallinto oli selvästi vasemmistolainen.
Torres syntyi köyhään perheeseen, mutta kohosi kenraaliksi asti. Hänestä tuli sotilasdiktaattori Alfredo Ovandon apuri ja armeijan komentaja Ovandon noustua valtaan syyskuussa 1969. Presidentti Ovando pakeni 6. lokakuuta 1970 vasemmistolaisten kenraalien vallankaappausta ulkomaiseen lähetystöön. Vasemmistolaiset asettuivat Torresin taakse, josta tuli presidentti seuraavana päivänä.
Torres pyrki luomaan sosialistisen valtion. Hän salli ammattiliitot ja kokosi vallankumouksellisen kongressin, kansankokouksen ("Asamblea Popular"), jossa myös liitot olivat edustettuina. Hän salli myös trotskilaisen ammattiyhdistysjohtaja Juan Lechínin palata Central Obrera Bolivianan johtoon. Torresilla oli mestitsijuuret ja häntä pidettiin kansan miehenä, mikä teki hänestä suositun. Torresin nationalistinen politiikka tosin huolestutti Yhdysvaltoja. Richard Nixonin hallinnolla saattoi olla osansa hänen valtakautensa päättymiseen.
Eversti Hugo Banzer yritti kaapata vallan 10. tammikuuta 1971, mutta epäonnistui ja pääsi pakenemaan. Banzer aloitti 18. elokuuta kapinan Santa Cruzissa ja marssi seuraavana päivänä pääkaupunkiin La Paziin, jolloin Torres pakeni Argentiinaan. Luultavasti Argentiinassa valtaan nousseen Jorge Videlan hallitsemat kuolemanpartiot salamurhasivat Torresin Buenos Airesin lähellä kesäkuussa 1976. Torresin kuolema oli osa Operaatio Cóndoria. Oppositio syytti tästä Banzerin tiedustelupalvelua.
Geert-Hinrich Ahrens

Geert-Hinrich Ahrens (s. 29. heinäkuuta 1934 Berliini) on saksalainen suurlähettiläs, joka on Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön demokraattisten instituutioiden ja ihmisoikeuksien toimiston vaalitarkkailijoiden johtaja useissa ETYJin Itä-Euroopassa valvomissa valtiollisissa vaaleissa.
Sergei Baburin

Sergei Nikolajevitš Baburin (, s. 31. tammikuuta 1959 Semipalatinsk, Kazahstanin SNT) on oikeustieteen tohtori Omskin yliopistosta, Venäjän valtakunnanduuman varapuhemies sekä duuman siviili-, rikos-, hallinto- ja prosessioikeuden komitean jäsen.
Baburin syntyi Kazakstanissa ja kasvoi Siperiassa. Hän johtaa kansallis-isänmaallisen liiton ”Synnyinmaa” parlamenttiryhmää. Vuonna 2018 hän pyrki Venäjän presidentiksi.
Vladimir Rušailo

Vladimir Borisovitš Rušailo (, s. 28. heinäkuuta 1953 Tambov) on venäläinen poliitikko.
Rušailo oli 1999–2001 Venäjän sisäministeri, 2001–2004 Venäjän federaation turvallisuusneuvoston sihteeri ja Itsenäisten valtioiden yhteisön sihteeristön puheenjohtaja 14. kesäkuuta 2004 – 5. lokakuuta 2007.
Elokuusta 2008 hän on johtanut A. S. Gribojedovin mukaan nimettyä kansainvälisen oikeuden ja talouden instituuttia.
Itämurteet

Itämurteet ovat Suomen itäosissa puhuttavia suomen kielen murteita. Niitä ovat: 
Itämurteita, pääasiassa kaakkoismurteita, puhuttiin myös Luovutetun Karjalan etelä- ja keskiosassa, mutta alueluovutusten ja väestön evakuoinnin myötä näiden alueiden asukkaat hajaantuivat toisen maailmansodan jälkeen ympäri Suomea. Myös inkerinsuomalaisten puhumat murteet kuuluvat, osana kaakkoismurteita, suomen itämurteisiin.
Länsimurteiden rinnalla itämurteet ovat toinen suomen kielen kahdesta päämurrealueesta.
Cinnamon Girl

Cinnamon Girl on kanadalaisen rock-muusikon Neil Youngin kappale. Se julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1969 albumilla "Everybody Knows This Is Nowhere". Se julkaistiin seuraavana vuonna myös singlenä. Kitarat kappaleessa on viritetty pudottaen ylin ja alin kieli D:ksi (DADGBD).
Kirka on levyttänyt kappaleesta käännösversion nimellä ”Kanelipuun alla” vuonna 1972. Sen sanoitti Jarkko Laine. Myös yhdysvaltalainen Type O Negative on tehnyt kappaleesta oman sovituksen albumille "October Rust".
Minni Hiiri

Minni Hiiri () on kuvitteellinen hahmo, joka esiintyy Disney-sarjakuvissa ja piirretyissä elokuvissa. Minni on Mikki Hiiren tyttöystävä. Minnin oikea etunimi on Minerva. Minnie (alkuperäinen nimi) on vain lempinimi. Minerva-nimi on paljastettu vuoden 1942 sanomalehtisarjakuvassa, mutta sen jälkeen sitä on mainittu vain harvoin.
Mikin ja Minnin julkinen ensiesiintyminen oli elokuvassa Höyrylaiva Ville vuodelta 1928. Ajallisesti ensimmäisenä tuotettu elokuva, jossa Minnin hahmo esiintyi, oli Plane Crazy, mutta se pääsi laajaan levitykseen vasta vuonna 1929. 
Myöhemmin Minnin rooli on ollut sankarin tyttöystävä ja seikkailusarjakuvissa taas lähinnä pelastettavan osassa. Ilman Mikkiä Minni tosin esiintyi jo 1940-luvulla Pluto-koiran ja Figaro-kissan omissa lyhytpiirretyissä. Omia lyhytpiirrettyjään Minni sai vasta vuonna 1999 Akun tehdas -piirrossarjassa. Minnillä on myös kaksi vähemmän tunnettua veljentyttöä, Tytti ja Titti.
Minni Hiiri sai 90-vuotispäivänsä kunniaksi tähden ja nimensä Hollywoodin Walk of Famelle 22. tammikuuta 2018.
Wes Studi

Wesley ”Wes” Studi (oik. Studie, s. 17. joulukuuta 1947 Nofire Hollow, Oklahoma, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on syntyperältään cherokeeintiaani.
Elämäkerta.
Nuoruudessaan Studi kävi Chiloccon maatalouskoulua intiaaneille sekä palveli Yhdysvaltain armeijassa. Hän osallistui Vietnamin sotaan. Studi kuului intiaanijärjestö National Indian Youth Counciliin ja osallistui mielenosoituksiin intiaanien oikeuksien puolesta 1970-luvun alussa. Hän opetti cherokeen kieltä Rogers State Collegessa Claremoressa.
Studi alkoi näytellä 1980-luvulla teatterissa. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli elokuvassa "Powwow Highway" (1989). Sen jälkeen Studi näytteli muun muassa elokuvissa "Tanssii susien kanssa" (1990), "The Doors" (1991), "Viimeinen mohikaani" (1992), "Geronimo" (1993), "Street Fighter" (1994), "Lone Justice 2" (1995), "Crazy Horse" (1996), "Wind River" (1998) ja "Ice Planet" (2001).
Studi on myös kuvanveistäjä, muusikko yhtyeessä Firecat of Discord, sekä lastenkirjojen kirjoittaja. Vuonna 2019 Yhdysvaltain elokuva-akatemia myönsi hänelle kunniapalkinnon ensimmäisenä intiaanina.
Kenneth McArthur

Kennedy Kane ”Kenneth” McArthur (10. helmikuuta 1881 Dervock, Pohjois-Irlanti – 13. kesäkuuta 1960 Potchefstroom, Etelä-Afrikka) oli eteläafrikkalainen kestävyysjuoksija.
McArthur oli nuoruudessaan lahjakas urheilija, mutta hän aloitti urheilu-uransa vasta sen jälkeen, kun oli muuttanut vuonna 1901 Etelä-Afrikkaan ja mennyt töihin 1906 Johannesburgin poliisiin. Pian tämän jälkeen hän voitti useita Transvaalin mestaruuksia eri juoksumatkoilla. Vuonna 1908 hän juoksi ensimmäisen maratoninsa. Vuoden 1912 olympialaisissa Tukholmassa McArthur ja Christian Gitsham juoksivat kärjessä. Kun Gitsham pysähtyi juomaan, McArthur jatkoi juoksemista ja repäisi samalla selvän eron takana tuleviin. Hän voitti lopulta olympiakultaa 57,2 sekunnin erolla Gitshamiin ajalla 2.36.54,8. Seuraavana vuonna McArthur loukkasi jalkansa onnettomuudessa ja joutui lopettamaan urheilu-uransa.
Tommaso Campanella

Tommaso Campanella (5. syyskuuta 1568 – 21. toukokuuta 1639), ristimänimeltään Giovanni Domenico Campanella, oli italialainen renessanssifilosofi, teologi ja runoilija.
Elämäkerta.
Campanella syntyi Stilossa, Calabrian provinssissa, Italiassa. Hän oli köyhän ja lukutaidottoman suutarin poika, mutta hänestä tuli lapsinero. Hän liittyi dominikaaniseen sääntökuntaan ennen viidettätoista ikävuottaan ja otti nimen Veli Tommaso Tuomas Akvinolaisen kunniaksi. Hän opiskeli teologiaa ja filosofiaa useiden opettajien johdolla.
Campanella irtautui jo varhain aristoteelisesta oikeaoppisuudesta ja viehättyi Bernardino Telesion empirismistä. Tämä opetti, että tieto on aistimus tai tunne, ja että kaikki asiat luonnossa omaavat aistimuksia. Campanella kirjoitti ensimmäisen teoksensa, "Philosophia sensibus demonstrata" ("Aistien todistama filosofia"), Telesion puolustukseksi. Se julkaistiin vuonna 1592. Napolissa Campanella tutustui myös astrologiaan. Astrologisista pohdiskeluista tuli usein toistuva teema hänen kirjoituksissaan.
Campanellan heterodoksiset näkemykset, erityisesti Aristoteleen auktoriteetin vastustaminen, saattoi hänet ristiriitaan kirkon johdon kanssa. Hänet ilmiannettiin inkvisitiolle ja hän joutui kuultavaksi Pyhän Istuimen eteen Roomaan. Hänet eristettiin luostariin vuoteen 1597 saakka.
Vapautumisensa jälkeen Campanella palasi Calabriaan, jossa hänestä tuli Espanjan valtaa vastustaneen salaliiton johtaja. Campanellan tavoitteena oli perustaa yhteisö, joka perustui tavaroiden ja vaimojen yhteisomistukseen, sillä hän näki Joakim Florislaisen profetioihin ja hänen omiin astrologisiin havaintoihinsa perustuen, että Hengen Aika oli koittamassa vuonna 1600. Kaksi hänen salaliittotoveriaan kuitenkin pettivät hänet, ja hänet vangittiin ja vietiin Napoliin. Hän teeskenteli olevansa mielisairas ja vältti kuolemanrangaistuksen. Silti hänet tuomittiin elinkautiseen vankeuteen.
Campanella vietti 27 vuotta vangittuna. Tänä aikana hän kirjoitti merkittävimmät teoksensa: "Espanjan monarkia" (1600), "Poliittisia aforismeja" (1601), "Atheismus triumphatus" (1605–1607), "Quod reminiscetur" (1606?), "Metaphysica" (1609–1623), "Theologia" (1613–1624), sekä tunnetuimman teoksensa, "Aurinkokaupunki" (1623). Hän jopa puuttui ensimmäiseen Galileo Galileita vastaan suunnattuun oikeudenkäyntiin teoksellaan "Puolustuspuhe Galileolle" (1616).
Lopulta vuonna 1626 paavi Urbanus VIII ja Espanjan kuningas Filip IV vapauttivat Campanellan. Pyhän istuimen määräyksestä hänet vietiin ensin joksikin aikaa Roomaan, ja lopulta vuonna 1629 hänet vapautettiin täysin. Hän asui Roomassa vielä viisi vuotta ja toimi Urbanus VIII:n avustajana astrologisissa asioissa.
Vuonna 1634 Calabriassa syntyi uusi ongelmia aiheuttanut salaliitto, jota johti yksi Campanellan seuraajista. Hän pakeni Ranskaan, jossa hänet otettiin suosiolla vastaan Ludvig XIII:n hovissa. Hänen suojelijanaan toimi kardinaali Richelieu, ja hän sai kuninkaalta eläkkeen. Hän vietti viimeiset päivänsä Saint-Honorén luostarissa Pariisissa. Hänen viimeinen teoksensa oli runo "Ecloga in portentosam Delphini nativitatem", joka juhlisti Ludvig XIV:n syntymää.
Happeningit

Happeningit ( = tapahtuma) ovat pienten taiteilijaryhmien improvisaatioesityksiä ja ne olivat suosittuja 1960-luvulla. Happening syntyi Yhdysvalloissa, jossa se liittyi kuvataiteeseen ja teatteriin. Myös musiikki, tanssi sekä valo- ja äänisuunnittelu liittyivät happeningeihin. Happeningin tilalle tuli myöhemmin performanssi.
Taustaa.
Termi on peräisin Allan Kaprowin näytelmästä "18 Happening in 6 parts" (1959), vaikka toisinaan ensimmäisenä happeninginä pidetään "Theater Piece no. 1" -näytelmää, jonka esitti John Cage Kaprowin opettaja 1950-luvun puolivälissä.
Vaikka suuria osia esityksestä improvisoitiin, myös joitakin pääkohtia suunniteltiin. Esitykset vietiin ulos teattereista yleisön sekaan ja yleisöä kannustettiin osallistumaan esitykseen. Happeningien esityspaikkoina olivat tavallisesti julkiset tilat, kuten kadut, aukio ja puistot, sekä taidegalleriat ja -museot. Eräs merkittäviä happening-guruja oli yhdysvaltalainen teatteriohjaaja ja fluxus-säveltäjä Kenneth (Ken) G. Dewey, joka ohjasi myös Suomessa ainakin kolme happeningia. Happeningit olivat myös tärkeä osa nykytanssin postmodernin kauden uusia teoskokeiluja.
Käsitettä "happening" käytettiin Suomessa ensi kertaa joulukuussa 1962, kun Nils-Eric Ringbom arvosteli ensimmäistä Lastenkamarikonserttia.
Happeningeja Suomessa.
Suomen ensimmäinen varsinainen happening oli 7.8.1963 Helsingin Esplanadilla esitetty "Street Piece", jonka järjestäjinä olivat Ken Dewey, Henrik Otto Donner ja Terry Riley. Jyväskylän kesässä 1964 Dewey toteutti happeningin "The Jyväskylä Piece". Dewey piti myös "What Is Happening" -nimisen luentoesityksen, jossa hän kovaäänisen musiikin pauhatessa kertoi happeningtaiteesta ja ryömi pitkin salia. Jyväskylän kesän esitysten järjestelyihin osallistui mm. Outi Heiskanen, joka toimi Deweyn assistenttina. Heiskanen jatkoi happeningien järjestämista Jyväskylässä vuoteen 1965 asti.
Ateneumin taidemuseossa järjestettiin 4.4.1964 happening otsikolla "Limppiece", joka esitettiin ruotsalaisen Potus Hultenin johtaman Tukholman Moderna Museetin vierailunäyttelyn yhteydessä. Tunnin kestänyt happening noudatti Henrik Otto Donnerin laatimaa partituuria ja suunnittelemassa olivat myös lavastaja Ralf Forsström ja elokuvakriitikko Pertti Lumirae. Ohjelmassa Lars Wernerin kvintetin esittämä blues hajosi vähitellen äänikaaokseksi eri puolille taidemuseon saleja. Seurasi keskustelu, jossa kiisteltiin maailmankatsomusasioista ja rukoiltiin fallosmaisen alttarin edessä. Kirjallisessa viihdehetkessä runoilijat (joista yksi oli taiteilija Rafael Wardi) takoivat vanhoja kirjoituskoneita, oppaat pitivät päättömiä esitelmiä Mondrianin ja Kandinskyn taiteesta ja elämäänsä kyllästynyt nuorukainen lausui Saarikoski-monologia. Ylioppilasteatterilaiset (muun muassa Vesa-Matti Loiri) pitivät miekkailuharjoituksia, ja Kaj Chydenius strippasi Ateneumin pääsalissa, vaikkakin housut jalassa.
Tolstoilaisuus

Tolstoilaisuudeksi nimitetään kirjailija Leo Tolstoin ajattelua. Siinä korostuvat yksinkertaiset elämäntavat ja lähimmäisenrakkaus. Myös avoin arvostelu yhteiskuntalaitoksia kohtaan (jotkut tolstoilaiset ovat eronneet kirkosta, jotkut – kuten Tolstoi itse – on erotettu), väkivallan tuomitseminen (usein myös itsepuolustuksen tapauksessa) sekä sodan ja vihan vastustaminen ovat keskeisiä osia tolstoilaisuudessa. Tolstoilaisuus on kristillistä, mutta pitää Jeesusta enemmän johdattajana ja profeettana kuin Jumalan poikana.
Tolstoilaisuuden uskonnollinen anarkismi.
Tolstoi muodosti näkemyksensä pitkälti tulkitsemalla uudelleen Raamattua, erityisesti Vuorisaarnaa, ja tarkastelemalla venäläisten maatyöläisten elämänasennetta. Tolstoi luki Raamattua alkukielillä ja katsoi, että kirkon viralliset tulkinnat olivat virheellisiä. Oman tulkintansa Tolstoi esitti teoksessa "Царство Божие внутри вас". Esimerkiksi ohjeen ”Älä vastusta pahaa pahalla” Tolstoi otti hyvin tiukasti, ja katsoi sen merkitsevän kaikesta väkivallasta kieltäytymistä, myös niin, ettei sortavan valtiokoneiston virkaa tai asemaa sopinut ottaa, eikä veroja maksaa. Tolstoilaisuus onkin eräänlaista anarkismia suhteessa valtioon ja kirkkoon, ja se luetaan ”kristillisen anarkismin” klassikoihin. Tolstoi piti kirkon tapaa siunata hallitsijoita ja sotia kristinuskon hengen vastaisena. Samoin hänen mukaansa kaikki mystiset ja järjenvastaiset menot, kuten ehtoollinen, vain peittävät Kristuksen todellisen sanoman, joka on lähimmäisenrakkauden toteuttaminen arjessa. 
Tolstoin mukaan Jumalan tahdon noudattaminen kiteytyy väkivallattomuudessa (”älä vastusta pahaa pahalla”) ja lähimmäisenrakkaudessa. Valtio on hylättävä, koska se on väkivaltakoneisto. Kirkko puolestaan on tolstoilaisuuden mukaan hukannut Kristuksen sanoman hyväksyessään ja oikeuttaessaan maallisen väkivallan. Tolstoilaisuuden mukaan myös talouselämän monet muodot sisältävät väkivaltaa, kuten riistoa. Välimatka rikkaiden ja köyhien välillä sallii rikkaiden kuvitella, että he eivät ole henkilökohtaisesti vastuussa köyhien kärsimyksistä. Tolstoi kuitenkin korosti, että olemme vastuussa tekojemme seurauksista, tiedostimme niitä tai emme. Siksi tolstoilaisen on käytävä läpi sisäinen muutos, jossa hän yksilönä ottaa vastuun elämästään Jumalan tahdon mukaisesti.
Venäjän ortodoksinen kirkko tuomitsi Tolstoin näkemykset harhaoppisina, mutta niillä oli 1800-luvun lopulla laajaa kaikupohjaa myös Venäjän ulkopuolella. Suomessa tolstoilaisuus vaikutti paitsi yksittäisiin henkilöihin, myös rauhan- ja raittiusliikkeeseen.
Väkivallattomuuden oppi.
Tolstoin väkivallattomuuden ajatus, jonka hän esitti myös kirjoituksessa "A Letter to a Hindu", joka oli osoitettu Intian vapauden tavoittelijoille, vaikutti suuresti Mahatma Gandhin oppiin. Väkivalta ei heille tarkoittanut vain fyysistä vahingoittamista, vaan elämäntavan kokonaisuutta, sen vaikutuksia muihin ihmisiin ja usein myös eläimiin. Tyypillisesti Tolstoismiin kuului myös kasvissyönti. Sekä Tolstoi että Gandhi korostivat yksinkertaisen elämäntavan merkitystä, erityisesti että ihmisen ei tulisi elää toisten työstä, vaan Arvid Järnefeltin sanoin ”kiivetä alas talonpojan harteilta”.
Perusmäki

Perusmäki () on pientalovaltainen kaupunginosa Espoossa. Suurin osa alueen rakennuksista on valmistunut 1960-luvun jälkeen aktiivisimpien rakennuskausien ollessa 1960-, 2000-, 2010-luku ja meneillään oleva 2020-luku. Alueen kaikki asunnot olivat erillisiä pientaloja tai rivitaloja. Seudun asemakaavan tehtävänä on kehittää vanhaa omakotitaloaluetta tiivistämällä yhdyskuntarakennetta säilyttäen samalla nykyisen asuinalueen luonteen.
Perusmäen alueella toimii vuonna 1971 perustettu Röylän ja Bodomin Seudun omakotiyhdistys ry.
Nimi.
Perusmäen nimen taustalla on Neppersin tilaan kuulunut Grundbackan torppa. Ennen torppaa nimi on ollut maastonnimi, sillä "Grundbacka Rå" esiintyy asiakirjoissa vuonna 1700 ennen torpa perustamista. Nimellä on mahdollisesti viitattu maaperän laatuun. Suomenkielinen vastine Perusmäki kehitettiin 1960-luvulla. Kaupunginosan nimi siitä tuli vuonna 1982.
Historia.
Perusmäen eteläpuolella kulkeva Kehä III rakentui vaiheittain vuosina 1963–1968. Väylä linjattiin kulkemaan Jorvaksesta Pitkäjärven pohjoispuolen kautta Vantaalle.
Kulkuyhteydet.
Perusmäen aluetta palvelee kolme bussilinjaa:
• 239 Serena - Leppävaara
• 349 Lepsämänjoki - Röylä
• 583(K) Perusmäki - Aviapolis
Warrenin komissio

 
Warrenin komissio (virallinen nimi englanniksi "President's Commission on the Assassination of President Kennedy") oli komissio, joka laati virallisen selvityksen Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedyn salamurhasta. Presidentti Lyndon B. Johnson nimitti komission 29. marraskuuta 1963, viikkoa murhan jälkeen. Komissio luovutti 888-sivuisen loppuraporttinsa Johnsonille 24. syyskuuta 1964, ja se julkaistiin kolme päivää tämän jälkeen.
Marraskuussa 1964, kaksi kuukautta loppuraportin julkistamisen jälkeen, Warrenin komissio julkaisi 26 nidettä dokumentteja, sisältäen 552 todistajan lausunnot tai todistukset sekä yli 3100 asiakirjaa.
Loppuraportti.
Komission loppuraportin mukaan Oswald toimi yksin ampuessaan kolme laukausta Dallasin koulukirjavaraston kuudennen kerroksen ikkunasta. Yksi laukauksista meni kokonaan ohi. Yksi läpäisi Kennedyn kaulan sekä hänen edessään istuneen kuvernööri John Connallyn rintakehän ja pysähtyi lopuksi Connallyn reiteen. Viimeinen osui Kennedyä päähän.