tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Alfred Edmund Brehm

Alfred Edmund Brehm (2. helmikuuta 1829 Unterrenthendorf (nykyisin Renthendorf) – 11. marraskuuta 1884 Renthendorf) oli saksalainen luonnontutkija, Berliinin akvaarion perustaja ja tietokirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on "Tierleben".
Hänen isänsä oli Christian Ludwig Brehm, pappi ja lintutieteilijä, ja äitinsä Christian Brehmin toinen puoliso Bertha. Kiinnostus luonnontieteisiin syntyi isän työskentelyä seuratessa, mutta ennen muuta Alfred halusi tulla arkkitehdiksi. Keväällä 1844 hän aloitti opinnot Altenburgissa rakentajan apulaisena, ja jatkoi niitä syyskuuhun 1846, jolloin hän lähti Dresdeniin tarkoituksenaan opiskella arkkitehtuuria. Hän opiskeli 2 lukukautta, kunnes tunnettu lintutieteilijä Johann Wilhelm von Müller pyysi hänet mukaansa tutkimusretkelle Afrikkaan. Alfred Brehm liittyi von Müllerin seurueeseen 31. toukokuuta 1847 sihteerin ja apulaisen ominaisuudessa. Retki vei hänet Egyptiin, Sudaniin ja Siinain niemimaalle. Tutkimustulokset olivat niin merkittäviä, että hänestä jo 20-vuotiaana tuli Saksan luonnontieteiden akatemian Leopoldinan jäsen.
Palattuaan Saksaan 1853 hän aloitti luonnontieteen opinnot Jenan yliopistossa. Hän valmistui 1855 ja 1856 hän matkusti kahdeksi vuodeksi Espanjaan veljensä Reinholdin kanssa. Myöhemmin hän asettui Leipzigiin vapaaksi kirjailijaksi ja kirjoitti useita kansantajuisia tiedeartikkeleita "Die Gartenlaube"en ja muihin aikakauslehtiin. 1860 hän osallistui retkelle Norjaan ja Lappiin.
Toukokuussa 1861 Alfred Brehm avioitui serkkunsa Mathilde Reizin kanssa. Heille syntyi 5 lasta. 1862 hän osallistui Saxe-Coburg-Gothan herttuan Ernst II:n matkalle Abyssiniaan (nykyisin Etiopia). Myöhemmin hän matkaili uudelleen Afrikassa, kuten myös Skandinaviassa ja Siperiassa. Hänen esseensä ja matkakertomuksensa olivat hyvin suosittuja kouluja käyneen porvariston keskuudessa. Tämän vuoksi "Bibliographisches Institut"in toimittaja Herrmann Julius Meyer tilasi häneltä moniosaisen teoksen eläinten maailmasta. Tästä kirjasta tuli edellä mainittu maailmankuulu Brehmin "Tierlebe" (englanniksi "Brehm's Life of Animals").
Vaikka Brehmin elämä olikin täynnä kirjoittamista, matkailua ja luentoja, hyväksyi hän silti 1862 tarjouksen Hampurin eläintarhan ensimmäiseksi johtajaksi, ja pysyi tässä virassa vuoteen 1867. Myöhemmin hän muutti Berliiniin, minne hän avasi akvaarion, jota hän hoiti vuoteen 1874. Hän jäi leskeksi 1878. Talveksi 1883–1884 hän oli lupautunut luentokiertueelle Yhdysvaltoihin, mutta juuri ennen lähtöä hänen 4 lastaan sairastuivat kurkkumätään. Koska ei katsonut voivansa rikkoa sopimustaan, hän matkusti Amerikkaan. Tammikuun lopulla 1884 hän sai viestin nuorimman poikansa kuolemasta. Tämä oli niin kova isku, että hänen aikaisemmin Afrikassa sairastamansa malaria uusiutui. 11. toukokuuta 1884 hän palasi Berliiniin. Heinäkuussa hän muutti takaisin entiseen kotikaupunkiinsa Renthendorfiin saadakseen levätä rauhassa. Täällä hän kuoli 11. marraskuuta.
Brehmin Museo sijaitsee Renthendorfissa.
Huronjärvi

Huronjärvi () on yksi viidestä Pohjois-Amerikan Isostajärvestä ja tilavuudeltaan maailman seitsemänneksi suurin järvi. Se erottaa Michiganin osavaltion Yhdysvalloissa Ontarion provinssista Kanadassa. Georgian Bay, järven itäisin osa, kuuluu kokonaan Kanadalle.
Huronjärven erottaa Michiganjärvestä kapea Mackinacsalmi, joten järvet ovat maantieteellisesti samaa vesialuetta. Molempien järvien pinta on 177 metriä merenpinnan yläpuolella. Joskus niitä pidetään samana järvenä, jolloin ne ovat maailman suurin makeavetinen järvi. Huronjärven pinta-ala on 59 600 km² ja se sisältää vettä 3 540 km³. Sen keskisyvyys on 59 metriä ja suurin syvyys 229 metriä.
Huronjärvessä sijaitsee Manitoulin Island, maailman suurin makeavetisessä järvessä sijaitseva saari.
Riitti

Riitti (latinan sanasta "ritus" ’tapa’, ’toimitus’) on juhlameno, pyhä seremonia tai uskonnollinen toimitus.
Riitillä on tietty suorittamistapa ja se voi olla yksilön tai yhteisön suorittama. Useimmiten riitin suorittaa tehtävään erikoistunut henkilö, kuten šamaani tai pappi. Monissa kulttuureissa arkisetkin elinkeinonharjoittamiseen liittyvät tapahtumat ovat saaneet seremoniallisen luonteen. Sosiologiassa riitillä voidaan viitata mihin tahansa symboliseen käyttäytymiseen, joka toistuu sopivina hetkinä ja ilmaisee tyylitellyssä muodossa jotakin ryhmän tai yksilön tunnustamaa arvoa tai päämäärää.
Nykyaikaisen riitintutkimuksen on katsottu alkavan skotlantilaisesta teologista ja orientalistista William Robertson Smithistä ja ranskalaisesta sosiologista Émile Durkheimista. Smith korosti uskonnollisen toiminnan merkitystä myös niissä kulttuureissa, joissa varsinaista uskontunnustusta ei ollut.
Durkheim korosti riitin merkitystä yhteisön identiteetille: ”Riitin välityksellä ryhmä toistuvasti uudistaa käsityksen itsestään ja yhteenkuuluvuudestaan; samalla vahvistetaan yksilöiden sosiaalista olemusta.”
Riitit on jaettu kolmeen pääryhmään.
Michael Weikath

Michael Ingo Joackim ”Weiki” Weikath (s. 7. elokuuta 1962 Hampuri, Länsi-Saksa) on saksalainen kitaristi. Hän oli vuonna 1984 yksi power metal -yhtye Helloweenin perustajista. Weikath on soittanut Helloweenissä kitaraa koko yhtyeen historian ajan. Hän aloitti kitaran soittamisen 12-vuotiaana.
Hän on myös kirjoittanut suuren osan Helloweenin kappaleista. Tunnetuimpia hänen tekemiään kappaleita ovat muun muassa ”Dr. Stein”, ”Keeper of the Seven Keys”, ”A Tale That Wasn’t Right”, ”How Many Tears”, ”Eagle Fly Free”, ”Windmill”, ”Heavy Metal Hamsters”, ”Secret Alibi”, ”Power”, ”Kings Will Be Kings”, ”I Can”, ”Salvation”, ”Do You Feel Good”, ”Get It Up”, ”Born on Judgment Day” ja ”Battle’s Won”.
Kemora

Kemora on Vetelin kunnassa Keski-Pohjanmaalla sijaitseva moottorirata.
Rata valmistui 1983 ja sitä jatkettiin 1987. Vuonna 2014 Vetelin kunta myi Kemoran pois säästääkseen työntekijöitä lomautuksilta. Nykyisellä radalla on pituutta 2 723 metriä. Radalla on katsomot 4 000 katsojalle ja varikkopilttuut. Radan yhteydessä on grilli-kahvio ja kartingrata. Talvisin rata-alueella on kelkkacrossrata.
Rata-SM-sarja on vieraillut radalla vuosittain. Muita vakiotapahtumia on Historic-autojen kilpailu, Road Racingin SM-sarjan ja jokkisautojen Vetelin Urheiluautoilijoiden järjestämä Asfalttikunkku. Asfalttikunkku on Suomen suurin jokkiskisa. Vuonna 2025 kilpailuun osallistui 1 153 kuljettajaa.
Kemoralla toimii myös moottoripyöräkerho MP Prätkähys ry.
Johan Rajamäki ajoi 5.8.2009 Kemoran uuden epävirallisen rataennätyksen 1.03,22.
Miika Toivonen ajoi 11.6.2016 koppiautojen rataennätyksen 1.07,452 autona Lotus Exige V6.
Alkionkehitys

Alkionkehitys on tapahtumasarja, jossa hedelmöittyneestä munasolusta kehittyy monisoluinen sikiö, jolla on jo kaikkien keskeisimpien elinten aiheet.
Eri lajeilla on erilainen alkionkehitys. Samantyyppisten lajien alkionkehitys muistuttaa monesti toisiaan. Alkionkehitys etenee solunjakautumisten kautta. Alussa alkio kehittyy monikerroksiseksi gastrulaksi, johon alkaa ilmestyä elimiä.
Alkionkehityksen vaiheet.
Alkionkehitys alkaa, kun siittiö hedelmöittää munasolun. Alussa solut jakautuvat pallomaiseksi morulaksi, ja siihen syntyy ensin epäsäännöllinen ontto tila, joka kehittyy säännölliseksi. Tällöin alkiosta tulee ontto solupallo, blastula. Tähän syntyy kuoppa, joka laajenee solupallon sisäiseksi endodermiksi, ja ulkokerros jää ektodermiksi. Niiden välissä on keskikerros eli mesodermi. Ektodermistä kehittyy iho ja hermosto, mesodermistä lihakset, luusto ja monet sisäelimet, ja endodermistä ruuansulatuskanava ja monet rauhaset.
Alkion suojaksi kehittyvät sikiökalvot huolehtivat myös sen aineenvaihdunnasta. Suonikalvo hoitaa aineenvaihduntaa ennen istukan kehittymistä. Vesikalvosta erittyy lapsivettä, joka suojaa sikiötä vaimentamalla ulkoisia iskuja. Rakkokalvo kehittyy suolen pullistumasta. Osa siitä kasvaa kiinni suonikalvoon ja muodostaa istukan.
Alkionkehityksen geneettinen säätely.
Solun toiminta pohjautuu säätelymekanismiin, jossa geenin vieressä oleva repressori estää tarvittaessa geenin lukemisen. Repressorin voi irrottaa jonkun toisen geenin synnyttämä tuote. Repressorin vastakohta aktivaattori käynnistää geenin. Toisaalta geenit pystyvät tuottamaan entsyymien avulla aktivaattoreita ja repressoreita. Näin geeni voi ohjata muita geenejä.
Alkionkehitystä ohjaavat solun geenistössä olevat kytkimet, jotka ohjaavat toisiaan. Ne määrittelevät solulle sen paikan alkiossa. Merkittävimpiä geenejä, jotka ohjaavat syntyvän eliön muotoja, sanotaan homeobokseiksi eli HOX-geeneiksi. Niiden rypäät määrittävät syntyvän eliön eri alueet. Geenistössä on ikään kuin kartta syntyvästä eliöstä. Alussa alkiolle määrittyvät sen pituus- ja leveysasteet, jolloin se kasvaa pitkulaiseksi. Ajan myötä pituus- ja leveysasteiden verkko tarkentuu ja alkioon alkaa ilmestyä yhä enemmän muotoja, kun jo määriteltyihin kartan kohtiin ilmestyy uusia elimiä määrittäviä karttoja.
Mustanaamio (Blackshirt)

Mustanaamio () eli Richard Verrell on kuvitteellinen sankarihahmo, jota on Suomessa julkaistu sarjakuvana "Korkeajännitys"-sarjassa brittiläisestä "Super Detective Library" -lehdestä käännettynä. 
Mustanaamion loi Graham Montague Jeffries kirjailijanimellä Bruce Graeme. Hänen kirjoittamansa novellit julkaistiin ensimmäisen kerran kirjaksi koottuna vuonna 1925. Novellit oli aluksi julkaistu lehdissä "New Magazine" ja "The Thriller". Jeffries kirjoitti Mustanaamio-tarinoita toiseen maailmansotaan saakka, kunnes hänen poikansa Roderic jatkoi kirjojen kirjoittamista nimellä Roderic Graeme aina vuoteen 1969 saakka. Sarjassa seikkailevat myös Mustanaamion esi-isät (Monsieur Blackshirt) ja poika.
Richard Verrell on suosittu salapoliisikirjailija, mutta myös mustissa vaatteissa ja musta naamiohuppu päässään seikkaileva herrasmiesrosvo, joka yleensä taistelee rikollisuutta vastaan. Varkaan koulutuksensa hän sai kasvattivanhemmiltaan, jotka löysivät Lontoon kaduilla yksinään harhailleen lapsen. Vanhempien kuoltua onnettomuudessa Verrell hankkii itselleen koulutuksen ja uuden henkilöllisyyden. Kirjailijanuransa hän aloittaa 22-vuotiaana, värväytyy lopulta armeijaan ja kotiutuu mitaleja saaneena sotasankarina. Vaikka hän menestyy hyvin kirjailijana, hän ryhtyy varkaaksi saadakseen jännitystä elämäänsä. 
Mustanaamio omaa lähes yli-ihmismäiset kyvyt ja voimat. Vain Scotland Yardin tarkastaja Wright tietää, kuka Mustanaamio todella on. 
Salaisen henkilöllisyyden omaava seikkailijanimeä käyttävä sankari on elänyt Britannian kirjallisuudessa Punaisen neilikan päivistä saakka. 
"Korkeajännitys"-sarjassa Mustanaamiota piirsi Bill Lacey, joka on piirtänyt myös Rick Randomia.
Yhdysvalloissa kustantamo Moonstone on julkaissut vuodesta 2004 Blackshirt-sarjakuvaa, jossa hahmo on modernisoitu nykyaikaan ja tämän nimi on muutettu muotoon Richard Jerrill.
Kvanttimystiikka

Kvanttimystiikka tarkoittaa kvanttimekaniikan uskonnolliseen tulkintaan perustuvia uskomuksellisia, uskonnollisia ja usein näennäistieteellisiksi tulkittuja oppijärjestelmiä. Kvanttimystiikka yhdistää kvanttimekaniikan ilmiöitä yleensä uskonnollisiin näkemyksiin tai yliluonnollisiin olioihin. Esimerkiksi teoriat tyhjiöstä, joka ei todellisuudesta ole tyhjä, on tulkittu kaikkialla olevaksi maailmansieluksi. 
Kvanttimystiikan isänä pidetään fyysikko Fritjof Capraa, joka esitteli näkemyksiään kirjassaan "Fysiikka ja tao" (1975, suom. 1983). Hän yhdisteli itämaisia ja mayojen uskonnollisia näkemyksiä kuten kohtalonyhteyden kvanttimekaniikkaan. Hän pohjasi käsityksiään muun muassa nykyään hylättyyn teoriaan siitä, että alkeishiukkaset koostuisivat aina muista alkeishiukkasista ikään kuin loputtomana jatkumona.
Tunnetuimpia kvanttimystiikan teoksia on Danah Zoharin "The quantum self". Kirjassaan Zohar väittää tietoisuutta Bose-Einstein-kondensaatiksi.
Sopotin laulufestivaalit

Sopotin laulufestivaalit on arvostettu kansainvälinen laulukilpailu. Festivaalit perustettiin alun perin Itä-Euroopan vastineeksi Eurovision laulukilpailulle. Tapahtuman organisoi Puolan valtiontelevisio Telewizja Polska (TVP) ja se järjestetään puolalaisessa Sopotin rannikkolomakeskuksessa.
Ensimmäisen kerran laulufestivaalit järjestettiin 1961. Vuosina 1977–1980 festivaalien yhteydessä järjestettiin Intervision laulukilpailut. Festivaalit ovat olleet avoimet myös ei-eurooppalaisille maille, ja osallistujiin ovat lukeutuneet esimerkiksi Kuuba, Dominikaaninen tasavalta, Mongolia, Uusi-Seelanti, Nigeria, Peru ja Etelä-Afrikka. Vuosien 1981 ja 1983 välillä festivaalia ei järjestetty Puolan poliittisen tilanteen vuoksi.
Voittajat.
Voittajat maittain.
"18 kertaa":
"4 kertaa"
"3 kertaa"
"2 kertaa"
"1 kerran"
Sigyn

Sigyn on vuonna 1887 rakennettu kauppalaivana toiminut puinen kolmimastoparkki. "Sigyn" on maailman viimeinen puurakenteinen kauppalaiva, joka on purjehtinut valtameriliikenteessä.
Historia.
"Sigyn" on rakennettu Göteborgissa Ruotsissa vuonna 1887. Alus rakennettiin kuljettamaan puutavaraa, ja se ehti purjehtia valtamerillä ensimmäiseen maailmansotaan asti. Se kuljetti puutavaran lisäksi muun muassa hiili- ja viljalasteja. Alus teki monia onnistuneita valtameripurjehduksia, mutta havereiltakaan se ei välttynyt. Joulukuussa 1913 "Sigyn" joutui pahaan haaksirikkoon. Se telakoitiin, ja aluksen takilointi muutettiin helppokäyttöisemmäksi barkentiiniksi. Alus myytiin vuonna 1927 Ahvenanmaalle, mistä Åbo Akademin säätiö osti sen museolaivaksi vuonna 1939.
Museolaivana.
Museoitunakin alusta huolletaan ja korjaillaan jatkuvasti. Edellinen suurkorjaus tehtiin vuosina 1998–2001, jolloin muun muassa aluksen runkoa kunnostettiin laajalti. 1970-luvulla tehty parkkitakila uudistettiin lähes kokonaan. Nykyinen takila on pääosin lehtikuusta.
Åbo Akademin säätiö ja Turun kaupunki perustivat vuonna 1993 Museoalus Sigynin säätiön. Vuonna 1994 valmistui "Sigynille" oma uiva telakka, joka tukee aluksen runkoa sen kelluessa vedessä. Telakka sai nimen Loke. Loke ja "Sigyn" hinattiin Ahvenanmaalle, missä alusta korjattiin vuosina 1998–2001. Asiantuntijoiden mukaan korjaus oli erittäin ajankohtainen, sillä muutaman vuoden kuluttua "Sigyn" olisi saattanut hajota omaan painonsa alla.
Museoparkki "Sigyn" oli Turussa Aurajoen rannassa osana Forum Marinumin näyttelyä, johon kuuluu myös muita museoaluksia, kuten "Suomen Joutsen", Tykkivene "Karjala" ja Miinalaiva "Keihässalmi". "Sigynin" omistava säätiö ei kuulu Forum Marinumiin, jolla on oma säätiönsä. 
Laivaa on viime vuosina kunnostanut ympärivuotisesti kahdesta kolmeen työntekijää. Kunnostustöihin on kuulunut muun muassa keulapakan ja keulakannen uudistaminen. Viimeisin valmistunut kunnostushanke oli peräkajuutan kunnostus, jossa kajuutan päällä oleva kansi ulkoseinineen uusittiin. Kesällä 2009 on kunnostettu paapuurin puoleista reelinkiä ja skantäkkiä. Keula- eli fokkamaston raa'at ja prammitanko on laskettu alas kunnostusta varten huhtikuussa 2010. "Sigyn" hinattiin Ruissalon telakalle 8. toukokuuta 2018 kunnostettavaksi. Tarkoituksena oli uusia laivan kaaret ja kylkilankut sekä valmistaa takilan osat. Laivan oli määrä olla telakalla kaksi vuotta. Takaisin Aurajokeen Varvintorin edustalle se siirrettiin 20. toukokuuta 2020. Tämän jälkeen kunnostustyöt jatkuivat vielä takiloinnin osalta. "Sigyn" oli jälleen avoinna yleisölle vuonna 2021 heinäkuun ajan.
Hämeenpuisto

Hämeenpuisto on yli kilometrin pituinen esplanadityyppinen puistoväylä, joka kulkee Tampereen ydinkeskustan länsilaitaa Näsinpuistosta Eteläpuistoon. Se ulottuu Finlaysonin, Tammerkosken, Kaakinmaan ja Nalkalan kaupunginosiin. Alkujaan kadun nimi oli "Esplanadi", ja sen rinnakkaisniminä tunnettiin myöhemmin myös "Leveekatu" sekä "Itäinen" ja "Läntinen Esplanadikatu". Sittemmin virallisena nimenä oli "Itäinen" ja "Läntinen Puistokatu", kunnes vuonna 1936 nimi muutettiin nykyiseksi.
Puiston varrella sijaitsevat muun muassa pääkirjasto Metso, Aleksanterin kirkko, Tampereen Työväen Teatteri, Tampereen työväentalo, Lenin-museo ja Pikkupalatsi. Puiston pohjoispäässä on Näsikallion suihkukaivo.
Historiaa.
Hämeenpuisto suunniteltiin alun perin palokujaksi Carl Ludvig Engelin vuonna 1830 vahvistetussa asemakaavassa. Puistoon istutettiin ensimmäiset puut 1870-luvun lopulla. Hämeenkadun kohdalta pohjoiseen käytettiin lehmuksia ja siitä etelään vaahteroita. Puita on kunnostettu ja vaihdettu useaan otteeseen. 2000-luvulla on aloitettu ensimmäinen puiden täysvaihdos.
Kun Ratinan silta valmistui puiston eteläpäähän vuonna 1959, Hämeenpuistosta tuli läpiajoväylä.
Julkiset taideteokset.
Hämeenpuistossa on taideteoksia alueella Hämeenkadulta puiston pohjoispäähän vuosilta 1913–1981.
FK Partizan

Fudbalski Klub Partizan on jalkapalloseura Belgradissa, Serbiassa.
Partizan perustettiin 4. lokakuuta 1945 osana Jugoslavian Partizan-urheiluliittoa. Seura on alkujaan Jugoslavian kansanarmeijan joukkue, mutta itsenäistyi omaksi seurakseen 1950-luvun alussa. Ensimmäisen kansainvälisen ottelunsa se pelasi 6. joulukuuta 1945 TsSKA Moskovaa vastaan. Partizanin tunnusvärit ovat musta ja valkoinen.
Euro-cupit.
Partizan on Euroopan merkittävissä cup-kilpailuissa yltänyt parhaimmillaan mestarijoukkueiden cupin loppuotteluun kaudella 1965–1966. Tuolloin se voitti ensimmäisellä kierroksella ranskalaisen Nantesin kahden ottelun yhteismaalein 4–2, toisella kierroksella saksalaisen Werder Bremenin yhteismaalein 3–1, puolivälierissä tšekkoslovakialaisen Sparta Prahan yhteismaalein 6–4 hävittyään ensimmäisen osaottelun vieraskentällä 4–1 ja välierissä englantilaisen Manchester Unitedin yhteismaalein 2–1. Brysselissä pelatussa loppuottelussa espanjalaista Real Madridia vastaan Velibor Vasović vei Partizanin 55. minuutilla johtoon mutta Real Madrid voitti lopulta maalein 2–1. Kausina 1955–1956 ja 1963–1964 Partizan ylsi mestarijoukkueiden cupissa puolivälieriin.
Mestarien liigassa Partizan on yltänyt kahdesti lohkovaiheeseen. Kaudella 2003–2004 se pelasi Real Madridin, FC Porton ja Olympique de Marseillen kanssa kotikentällään tasan mutta hävisi niistä jokaiselle vierasottelunsa ja jäi lohkossaan neljänneksi. Kaudella 2010–2011 Partizan hävisi niin koti- kuin vieraskentälläkin Šah’tar Donetskille, Arsenalille ja Bragalle ja teki kuudessa ottelussaan vain kaksi maalia, yhden kummassakin ottelussa Arsenalia vastaan.
Cup-voittajien cupissa Partizan pelasi puolivälierissä kaudella 1989–1990. UEFA-cupissa se on parhaimmillaan yltänyt neljännesvälieriin eikä ole menestynyt UEFA-cupia seuranneessa Eurooppa-liigassa sen paremmin.
Euroopan unionin neuvosto

Euroopan unionin neuvosto eli ministerineuvosto on Euroopan unionin toimielin, johon kuuluvat jäsenvaltioiden edustajat. Neuvosto on unionin tärkein lainsäätäjä. Neuvosto neuvottelee ja hyväksyy EU:n lainsäädäntöä, yleensä yhdessä Euroopan parlamentin kanssa.
EU-neuvosto koordinoi jäsenvaltioiden politiikkoja muun muassa talous- ja finanssipolitiikan, koulutus-, kulttuuri-, nuoriso- ja urheiluasioiden sekä työllisyyspolitiikan osalta. Ministerineuvosto myös määrittelee EU:n ulko- ja turvallisuuspolitiikan ja toteuttaa sitä Eurooppa-neuvoston linjausten mukaisesti. Neuvosto valtuuttaa Euroopan komission neuvottelemaan kansainvälisistä sopimuksista. Komission ehdotuksen pohjalta neuvosto päättää sopimuksen allekirjoittamisesta. Sen jälkeen, kun Euroopan parlamentti on antanut suostumuksensa, ja kaikki EU:n jäsenvaltiot ovat ratifioineet sopimuksen, neuvosto hyväksyy lopullisen päätöksen sopimuksen tekemisestä. Lisäksi neuvosto hyväksyy EU:n talousarvion yhdessä europarlamentin kanssa.
Historia.
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön ministerineuvoston ensimmäinen istunto pidettiin Luxemburgissa 8. syyskuuta 1952. Ministerineuvostosta kehittyi ajan myötä Euroopan unionin neuvosto.
Kokoonpanot.
Euroopan unionin neuvostolla on käsiteltävästä asiasta riippuen kymmenen eri kokoonpanoa, jotka ovat:
Kokoonpanoilla ei ole hierarkiaa. Yleisten asioiden neuvosto koordinoi kokoonpanojen toimintaa, ja ulkoasiainneuvostolla on oma vastuualueensa. Mikä tahansa neuvoston kymmenestä kokoonpanosta voi hyväksyä toisen kokoonpanon alaan kuuluvia säädöksiä. Ministerineuvoston hyväksymissä säädöksissä ei mainita, mikä kokoonpano säädöksen on hyväksynyt.
Neuvoston istuntoihin osallistuu jokaisesta jäsenvaltiosta ministeri tai valtiosihteeri. Heillä on oikeus tehdä maansa hallitusta sitovia päätöksiä ja äänestää sen puolesta. Neuvoston istuntoihin kutsutaan myös kulloisestakin asiasta vastaava komissaari. Jos säädösmenettely on aloitettu Euroopan keskuspankin aloitteesta, keskuspankki kutsutaan kokoukseen. Istunnossa puhetta johtaa ministeri siitä jäsenvaltiosta, joka on neuvoston puheenjohtaja. Kukin jäsenmaa on puheenjohtajana puoli vuotta kerrallaan. Ulkoasiainneuvoston puhetta johtaa yleensä unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja.
Puheenjohtajuus.
EU-neuvoston puheenjohtajuus kiertää jäsenmaiden kesken. Jokainen valtio on vuorollaan puoli vuotta puheenjohtaja ja johtaa silloin puhetta neuvoston kokouksissa. Puheenjohtajamaat työskentelevät puheenjohtajakolmikkoina. Kolmikko asettaa pitkän aikavälin tavoitteet ja laatii yhteisen 18 kuukauden ajalle ohjelman. Ohjelman perustalta kukin puheenjohtajavaltio laatii vielä oman puolivuotisohjelmansa.
Puheenjohtajamaa suunnittelee ja johtaa neuvoston ja sen valmisteluelinten kokouksia. Valmisteluelimiä ovat pysyvät komiteat, kuten pysyvien edustajien komitea Coreper, sekä tiettyjä aiheita käsittelevät työryhmät ja komiteat. Puheenjohtaja myös järjestää virallisia ja epävirallisia kokouksia Brysselissä ja isännöi niitä omassa maassaan. Puheenjohtajavaltio myös edustaa neuvostoa suhteessa EU:n muihin toimielimiin.
Vapaa assosiaatio

Vapaa assosiaatio (saks. "Methode der freien Einfälle") on Sigmund Freudin kehittämä psykoterapiamenetelmä, jota käytetään psykoanalyysissa. Potilasta pyydetään noudattamaan hoitotilanteessa psykoanalyysin ”perussääntöä” ja kertomaan varauksitta kaikki, mitä hänen mieleensä tulee. Huomaamattaan potilas välttelee puhumasta vaikeimmista asioista tai hänen mielijohteensa kiertyvät tietyn aiheen ympärille, ja psykoanalyytikko kiinnittää potilaan huomiota tähän ja näin kasvattaa potilaan itsehavainnon alaa. Tämä auttaa potilasta käsittelemään ja havainnoimaan mielensisältöjään vapaasti, ilman pakonomaisuutta. Analyytikko tarkkailee mielijohteiden etenemistä eikä vain niiden väitesisältöä, ja hän välttää tuomasta terapiakeskusteluun uutta sisältöä; tulkinta kokoaa yhteen sen, mitä potilas on sanonut. Asianmukaisesti suoritetussa analyysissa analyytikko ei ohjaile potilaan mielijohteita.
Ilmaus "vapaa assosiaatio" perustuu yhdysvaltalaisen psykoanalyytikon A. A. Brillin virheelliseen käännökseen. Freudin menetelmän täsmällinen nimi on vapaiden mielijohteiden menetelmä. Vapaiden assosiaatioiden menetelmässä potilaalle annetaan ohje: ”Kerro, mitä sinulle tulee mieleen tästä!” Vapaiden mielijohteiden menetelmässä potilaalle sanotaan: ”Kerro, mitä sinulle tulee mieleen!”
Vapaiden mielijohteiden menetelmän vastakohtana on ohjattu assosiaatio -menetelmä C. G. Jungin analyyttisesta psykologiasta.
Imereti

Imereti () on hallintoalue ("mkhare") Georgian länsiosassa. Alueella on 533 906 asukasta (2014) ja sen pinta-ala on 6475 neliökilometriä. Imeretin pääkaupunki on Kutaisi.
Historia.
Imeretin nimi tulee vanhasta georgian kielen sanasta, joka tarkoittaa "toisella puolella (Likhin vuorijonoa)". Alueella on ollut ihmisasutusta kivikaudelta saakka. Antiikin aikaan aluetta hallitsivat Kolkhiin ja Egrisin valtakunnat, ja Kutaisin, Vanin, Vartsikhen ja Šorapanin kaupunkikeskukset kukoistivat Kaukasian läpi kulkevien kauppareittien ansiosta. Ajan laskun alun vuosisatoina Imereti oli Persian ja kreikkalaisten taistelukenttänä, ja 700-luvun alkupuolella arabit tuhosivat Kutaisin ja Nokalakevin kaupungit maan tasalle. Sen jälkeen Länsi-Georgiaan syntyi Abhasian kuningaskunta pääkaupunkinaan Kutaisi.
Yhdistyneen Georgian kuningaskunnan ensimmäinen kuningas Bagrat III kruunattiin Kutaisissa vuonna 978. Kun kuningaskunta kuitenkin hajosi 1200-luvun loppupuolella Imereti erosi omaksi kuningaskunnakseen, joka käsitti aluksi koko läntisen Georgian. 1500-luvulla kuningaskunta joutui osmanien valtakunnan aggression kohteeksi. 1700-luvun puolivälissä kuningas Solomon I voitti turkkilaiset, mutta voitto jäi lyhytaikaiseksi ja vuonna 1804 kuningaskunta ajautui Venäjän haltuun. Venäläiset lakkauttivat kuningaskunnan vuonna 1810 ja perustivat Imeretin maakunnan ("ujezd"), jonka Kutaisin kuvernementti korvasi 1840-luvulla. 1800-luvun loppupuolella Imeretin talous kehittyi rautateiden ansiosta, ja vuonna 1877 Kutaisi yhdistettiin Kaukasuksen päälinjaan, jonka varrelle nousi useita uusia kaupunkeja. Kutaisilla oli merkittävä rooli Georgian kansallisessa heräämisessä ja valistusliikkeessä 1800-luvun lopulla.
Nykyinen Imeretin hallintoalue perustettiin vuonna 1995, ja sen pääkaupunkina on toiminut Kutaisi.
Maantiede.
Imeretin kasvillisuus vaihtelee subtrooppisesta alppiniittyihin. Alueella on selkeät luonnolliset rajat vuorijonoja ja Tskhenistsqali-jokea pitkin. Rioni ja sen lukuisat sivujoet halkovat Imeretiä. Alueella vallitsee kostean subtrooppinen meri-ilmasto; läntisillä alamailla talvi on lyhyt, sateinen ja lämmin ja kesä taas kuuma ja pitkä. Imereti rajautuu pohjoisessa Ratša-Letškhumi ja Kvemo Svanetin alueeseen, lännessä Samegrelo ja Zemo Svanetiin, lounaassa Guriaan, etelässä Samtskhe-Džavakhetiin ja idässä Šida Kartliin. Imereti jaetaan yhteen piirivapaaseen kaupunkiin* ja yhteentoista piirikuntaan:
Reggaeton

Reggaeton on tanssimusiikin muoto, joka tuli suosituksi 1990-luvun lopulla Latinalaisen Amerikan nuorten keskuudessa. Se syntyi Panamassa nimellä reggae en español ja on levinnyt Pohjois-Amerikkaan erityisesti Puerto Ricoon ja Eurooppaan 2000-luvun alkupuolella. Reggaeton sekoittaa jamaikalaisia musiikkivaikutteita reggaeta ja dancehallia latinalaisen Amerikan bomba-, plena- sekä hip hop -musiikkiin. Musiikkiin yhdistetään yleensä espanjankielistä räppäystä. Sille on tyypillistä dancehall-musiikista periytynyt dembow rytmi, joka esiintyy suuressa osassa reggaeton-kappaleita.
Puerto Ricossa se tunnettiin alunperin "underground"-musiikkina. Se kehittyi hiphopin ja latinalaisamerikkalaisen musiikin vaikutteiden saattelemana, ja sitä kritisoitiin vihjailevista sanoituksistaan ​​ja underground-skeneen liittyvistä yhteyksistään. 2000-luvulla tunnetut artistit, kuten Daddy Yankee ja Don Omar, auttoivat nostamaan reggaetonin valtavirran suosioon merkittävien albumien julkaisujen ja hittien, kuten "Gasolina", menestyksen kautta. Luis Fonsin ja Daddy Yankeen vuoden 2017 maailmanlaajuinen hitti "Despacito" nosti reggaetonin ennennäkemättömään kansainväliseen maineeseen.
Šida Kartli

Šida Kartli () on hallintoalue ("mkhare") Georgian keskiosassa. Alueella on noin 263 382 asukasta (2014) ja sen pinta-ala on 5 729 neliökilometriä. Šida Kartlin pääkaupunki on Gori.
Alueen pohjoisosassa on itsenäiseksi julistautunut ja Venäjän tunnustama Etelä-Ossetia pääkaupunkinaan Tskhinvali. Siihen on julistettu kuuluvaksi Karelin ja Gorin piirikuntien pohjoisosia, Džavan piirikuntaa ja Tskhinvalia.
Šida Kartli rajautuu Mtskheta-Mtianetiin idässä, Kvemo Kartliin etelässä, Samtskhe-Džavakhetiin lounaassa, Imeretiin lännessä, Ratša-Letškhumi ja Kvemo Svanetiin luoteessa ja Venäjään (Suureen Kaukasukseen) pohjoisessa. Šida Kartli käsittää puolet historiallisesta Kartlin alueesta, josta koko Georgia () on saanut nimensä ja jonka antiikin lähteet tunsivat nimellä Iberia. Šida Kartlin pohjoisosassa sijaitsi historiallinen Samatšablon ruhtinaskunta.
Šida Kartli jaetaan yhteen piirivapaaseen kaupunkiin* ja viiteen piirikuntaan (tiedot Georgian keskushallinnon hallitsemilta alueilta):
Mtskheta-Mtianeti

Mtskheta-Mtianeti () on hallintoalue ("mkhare") Georgian itäosassa. Alueella on noin 92 400 asukasta (2022) ja sen pinta-ala on 6 786 neliökilometriä. Mtskheta-Mtianetin pääkaupunki on Mtskheta.
Mtskheta-Mtianeti rajautuu Kakhetiin idässä, Kvemo Kartliin etelässä, Šida Kartliin lännessä ja Venäjään (Suureen Kaukasukseen) pohjoisessa. Georgian pääkaupunki Tbilisi sijaitsee alueen etelärajalla. Mtskheta-Mtianetin alueella sijaitsee useita historiallisia vuoristoalueita: Khevsureti ja Pšavi (yhdessä Pkhovi), Ertso-Tianeti, Gudamaqari, Khevi ja Mtiuleti. Historiallinen Georgian sotilastie kulkee alueen läpi, kuten myös Aragvi-joki, joka liittyy Mtskhetan kaupungissa Mtkvariin.
Mtskheta-Mtianeti jaetaan viiteen piirikuntaan:
Hyksot

Hyksot olivat Lähi-idästä saapuneita pohjoisen Egyptin hallitsijoita 15. dynastian aikana.
Palestiinasta oli alkanut muuttaa siirtolaisia Niilin suiston itäosiin 1700-luvulta eaa. alkaen. He toivat mukanaan uutta teknologiaa kuten hevosen, sotavaunut ja kehittyneet metalliaseet. Heidän tärkein asutuksensa oli Avaris, ja heidän pääjumalansa oli Seth, egyptiläinen myrskyn ja aavikon jumala.
Kun Ala-Egyptin 13. ja 14. dynastiat heikkenivät ja katosivat 1600-luvun eaa. puolivälissä, nimistään päätellen seemiläiset hyksokuninkaat ottivat vallan. Kuusi peräkkäistä hyksofaaraota hallitsi Avaris pääkaupunkinaan 15. dynastiana noin vuosina 1630–1523 eaa. Pohjoisessa heidän valtansa ulottui aina Cusaeen (Asyutiin) asti. Ylä-Egyptissä samanaikaisesti hallinneet 16. dynastian hyksokuninkaat olivat mahdollisesti 15. dynastian hyksokuninkaiden vasalleja.
Hyksokuninkaat eivät sekaantuneet egyptiläiseen kulttuuriin politiikan ulkopuolella. "Hyksoiksi" heitä kutsui ainakin 300-luvulla eaa. elänyt historioitsija Manetho. Nimi tulee ilmeisesti egyptinkielisestä termistä "heqa-khase", 'vieraiden maiden hallitsijat'.
Kun Theba alkoi kapinoida, hyksot yrittivät tuloksetta liittoutua Kušin hallitsijoiden kanssa. Ahmose teki lopun hyksoista ja alisti heidät sekä nubialaiset heimot ja yhdisti hajanaisen Egyptin valtansa alle.
Manetho

Manetho ( Manethōs tai Μανέθων Manethōn tai Μανεθῶι Manethōi; syntymäpaikka Sebennytos) oli 200-luvulla eaa. Ptolemaios-hallitsijoiden aikakaudella elänyt egyptiläinen pappi, joka ensimmäisenä alkoi tutkia Egyptin historiaa järjestelmällisesti. Hän asetti faaraoiden elämäkerrat kronologiseen järjestykseen hallitsijakausien mukaan. Hän jakoi kaikki Egyptin hallitsijat hallitsijasukuihin, dynastioihin, mikä on toiminut pohjana nykyajan egyptologien käyttämälle yhtenäiselle kronologialle. Manetho luetteli Egyptiä hallinneet kolmekymmentä dynastiaa, ja nykyinen egyptologia tuntee kolmekymmentäyksi dynastiaa, joiden lisäksi käytetään vielä yhtä ylimääräistä dynastiaa, ”nolladynastiaa”, joka sijoittuu noin vuoden 3100 eaa. tienoille. Manetho jakoi dynastiat pääasiassa hallituskeskuksen mukaan, kun taas nykyään dynastioiden jaotteluperusteena käytetään hallitsijoiden sukulaisuussuhteita.
Manethon teoksen alkuperäisiä kappaleita ei ole säilynyt, ja sen sisältö tunnetaan vain osittain ja välillisesti myöhempien kirjoittajien tekemien viittausten perusteella.
Kraken

Kraken on norjalaisissa merimiestarinoissa esiintyvä valtava merihirviö, joka saattoi hyökätä laivojen kimppuun ja vetää ne meren syvyyksiin. Se oli puoliksi mustekala ja puoliksi rapu, joidenkin lähteiden mukaan jättiläiskalmari. Krakenin kuvasi ensi kerran Erik Pontoppidan vuonna 1752 julkaistussa teoksessaan "Norjan historia". Krakenin on väitetty elävän Norjan ja Islannin rannikkojen läheisyydessä.
Historia.
Krakenia käsittelevät kertomukset luultavasti pohjautuvat skandinaavisessa mytologiassa esiintyneeseen hafgufa-merihirviöön, tai mahdollisiin havaintoihin jättiläiskalmareista. Ensimmäiset tarinat krakenista ovat peräisin Norjasta 1100-luvulta.
1700-luvulla elänyt tanskalainen kirjailija ja luonnonhistorioitsija Erik Pontoppidan, joka sittemmin toimi Bergenin piispana, keräili ja tutki aikoinaan norjalaisia kansantarinoita, ja samalla tutustui krakenista kertoviin taruihin. Pontoppidanin antaman kuvauksen mukaan kraken oli jättimäinen mustekala, jolla oli linnun nokka, kaksi jättimäistä lonkeroa, joilla se murskasi laivat ja kolmekymmentä lonkeroa, joiden alapinta on täynnä piikikkäitä imukuppeja. Se kykeni tekeytymään täydellisesti saareksi, ja odottamaan sille rantautuvia merimiehiä. Tämän jälkeen kraken paljastaisi todellisen luonteensa ja söisi merimiehet. Kraken myös kykeni uppottamaan kokonaisia laivoja tarrautumalla lonkeroillaan aluksen mastoihin ja vetämällä sen miehistöineen meren pohjaan. Uskottiin myös, että kraken saattoi nukkua meren pohjassa vuosisatojen ajan heräämättä kertaakaan.
Myöhemmin 1800-luvun alkupuolella ranskalainen meritutkija Pierre Denys de Montfort löysi kaksi rannalle huuhtoutunutta jättiläiskalmarin ruumista. Hän uskoi näiden olleen itse asiassa krakeneita, ja ryhtyi väittämään, että vuonna 1782 kymmenen brittiläistä sotalaivaa olisi joutunut krakenin upottamaksi. Britit kiistivät jyrkästi väitteet, ja Montfortin maine tutkijana oli mennyttä.
Kakheti

Kakheti () on hallintoalue ("mkhare") Georgian itäosassa. Alueella on noin 318 583 asukasta (2014) ja sen pinta-ala on 11 310 neliökilometriä. Kakhetin pääkaupunki on Telavi.
Historia.
Kakheti oli itsenäinen ruhtinaskunta 700-luvulta lähtien. 1000-luvun alussa se liitettiin yhdistyneeseen Georgian kuningaskuntaan, mutta vain alle kymmenen vuoden ajaksi, ja vasta kuningas Davit IV onnistui valloittamaan Kakhetin pysyvästi. 1460-luvulla Georgian hajoamisen jälkeen Kakhetista tuli jälleen itsenäinen kuningaskunta. Vuonna 1762 Kakheti yhdistyi Kartlin kanssa Kartli-Kakhetin kuningaskunnaksi, jonka Venäjän keisarikunta liitti itseensä 1800-luvun alussa.
Maantiede.
Kakheti rajautuu Venäjään (Suureen Kaukasukseen) pohjoisessa, Azerbaidžaniin idässä ja etelässä, Mtskheta-Mtianetiin luoteessa ja Kvemo Kartliin lounaassa. Kakhetin pohjoisosassa sijaitsee pieni Tušetin alue. Sen alueella sijaitsi keskiaikana myös Heretin keskiaikainen provinssi, jonka nimi on myöhemmin jäänyt pois käytöstä. Tärkeimmät Kakhetissa virtaavat joet ovat Alazani ja Iori. 
Kakheti jaetaan kahdeksaan piirikuntaan:
Kvemo Kartli

Kvemo Kartli (, "alempi Kartli") on hallintoalue ("mkhare") Georgian eteläosassa. Alueella on noin 443 500 asukasta (2022) ja sen pinta-ala on 6 528 neliökilometriä. Kvemo Kartlin pääkaupunki on Rustavi.
Kvemo Kartli käsittää puolet historiallisesta Kartlin alueesta, josta koko Georgia () on saanut nimensä ja jonka antiikin lähteet tunsivat nimellä Iberia. Alue rajautuu Samtskhe-Džavakhetiin lännessä, Šida Kartliin (ylempään Kartliin) luoteessa, Mtskheta-Mtianetiin pohjoisessa, Kakhetiin idässä ja Armeniaan sekä Azerbaidžaniin etelässä. Georgian pääkaupunki Tbilisi sijaitsee hallintoalueen pohjoisrajalla. Vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan alueen asukkaista 51,3 prosenttia oli georgialaisia, 41,8 prosenttia azereja ja 5,1 prosenttia Armenialaisia.
Kvemo Kartli jaetaan yhteen piirivapaaseen kaupunkiin* ja kuuteen piirikuntaan:
Mastaba

Mastaba oli eräs muinaisten egyptiläisten käyttämä hautarakennustyyppi. Mastaba oli suorakaiteen muotoinen, tiilistä tai luonnonkivistä tehty tasakattoinen rakennus, jonka ulkoseinät olivat sisäänpäin kaltevat. Egyptin pyramidien rakentamisen katsotaan kehittyneen mastaboiden rakentamisesta. Kaikkien aikojen ensimmäinen egyptiläinen pyramidi, Djoserin porraspyramidi, oli vain joukko päällekkäin rakennettuja mastaboja.
Sana "mastaba" tulee arabian penkkiä tarkoittavasta sanasta ja sillä viitataan hautarakennuksen ulkomuotoon, joka muistuttaa litteää, selkä- ja käsinojatonta penkkiä, jossa ei ole jalkoja. Mastaba saattoi olla jopa 50 metriä pitkä ja sisältää kolmekymmentä huonetta, joiden joukossa oli kappeli ja joiden seinillä oli piirtokirjoituksia.
Ensimmäiset mastabat ovat peräisin noin vuodelta 3150 eaa. Tuolta aikakaudelta on säilynyt Skorpioni-nimisen yläegyptiläisen kuninkaan mastaba, joka on rakennettu U-kirjaimen muotoon ja jaettu suorakulmion muotoisiin huoneisiin. Myöhemmistä mastaboista poiketen siinä ei ole kattoa.
Mastaboja rakennettiin myöhemmin pyramidien aikaankin ylimystölle.
Kora

Kora on länsiafrikkalainen harpun kaltainen 21-kielinen soitin. Sillä on merkittävä osa Senegalin, Gambian, Malin ja Guinean musiikkikulttuureissa. Nykyään on olemassa myös 25-kielisiä kora-soittimia, mutta 21-kielinen on tavallisin. Koran edeltäjissä on ollut vähemmän kieliä. Koran rakenne on sikäli erikoinen, että sitä pidellään pienistä kapuloista kaulan molemmilta puolilta. Kielet kulkevat pyramidinmuotoisesti rungosta kaulaan ja itse soitinta pidetään kaksin käsin molempien käsien kolmella sormella ja näppäily tapahtuu peukaloilla ja etusormilla. Runko on tavallisesti tehty kalebassista ja vuohen nahasta ja siihen on kiinnitetty pikä keppi kaulaksi sekä kaksi pienempää keppiä kahvoiksi. Kielinä käytetään useimmiten siimaa, jotka on nastoilla kiinnitetty. 
Koran viritys eli tomorabaviritys poikkeaa hieman eurooppalaisen musiikin virityksestä: E ja H viritetään hieman alemmas ja D sekä A hieman ylemmäs. 
Tunnettuja koransoittajia ovat olleet muun muassa mandinkat Jali Nyama Suso ja hänen setänsä Falie Kuyateh, alun perin Gambian Myambasta, myöhemmin Bakausta.
Kaikuluotaus

Kaikuluotaus (engl. "sonar," lyhennys sanoista "sound navigation and ranging") on tekniikka, joka hyödyntää äänen etenemistä ja heijastumista kohteiden paikallistamiseen, useimmiten veden alla. Kaikuluotausta käytetään merenpohjan kartoittamiseen, hylkyjen paikantamiseen, vihollisen laivojen ja sukellusveneiden seurantaan sekä kalaparvien etsimiseen. Myös auton pysäköintitutka toimii kaikuluotauksen periaatteella.
Kaikuluotaimen tyypillisesti käyttämä taajuus on 5–50 kHz. Kaikuluotain lähettää pulssimuotoisen äänisignaalin, "pingin", ja vastaanottaa heijastuneen kaikusignaalin vedenalaisella mikrofonilla eli hydrofonilla. Havaitun signaalin muodosta voidaan tehdä johtopäätöksiä myös pohjan maalajeista.
Kaikuluotaimen keksi Lewis Nixon vuonna 1906. Sitä käytettiin jäävuorien paikallistamiseen. Tarkempia kaikuluotaimia alettiin nopeasti kehittää vuonna 1912 Titanicin uppoamisen jälkeen, jolloin brittiläinen Lewis Richardson ja saksalainen Alexander Behm saivat kumpikin patentin parantamilleen kaikuluotaimille.
Eläinkunnassa muun muassa lepakot ja delfiinit käyttävät kaikuluotauksen tapaista menetelmää saalistaessaan pimeässä.
Viettipohja

Viettipohja (, , jotka molemmat vastaavat suomen pronominia "se") on psykoanalyysin keskeisimpiä käsitteitä. Käsitteestä on käytetty suomeksi myös nimityksiä ”se”, id ja viettikerrostuma. Viettipohja kuuluu Sigmund Freudin niin sanottuun psyyken strukturaaliseen malliin, jossa "idissä" on kaikki psyykkinen energia lähinnä libidon mutta myös thanatoksen alaisena. Libido ei ole täsmälleen sama kuin sukuvietti. Thanatos taas on ”kuolemanvietti”. Thanatos ei kuitenkaan tarkoita nimenomaan kuolemanpyrkimystä vaan enemmänkin halua päästä rauhaan esimerkiksi häiritsevästä ajatuksesta tai todellisesta häiriön aiheuttajasta. Muut psyyken struktuurit ovat minä ja yliminä (ego ja superego).
Piikivi

Piikivi eli limsiö on kalkkikiven keskelle muodostunut kvartsisaostuma. Piikivet olivat kivikaudella arvokkaita, koska niiden lohkopinnat ovat teräviä ja ne sopivat siten työkaluiksi.
Piikiven iskusta karkaistun hiiliteräksen kanssa syntyy helposti kipinä, ja piikivenkappaletta käytettiin tuluksissa ja tuliaseiden piilukoissa 1850-luvulle asti.
Piikiven väri vaihtelee suuresti sen mukaan, mitä metalleja kiviaineksessa on; yleisimpiä värejä ovat harmaanruskean eri sävyt, vihertävä ja ruosteenpunainen. Ne ovat tavallisesti keskeltä tummempia kuin pinnalta.
Suomen kivikautinen väestö hankki piikivensä ulkomailta: Venäjältä, Skandinavian eteläosista tai Keski-Euroopasta.
Martinkirkko

Martinkirkko on Turussa Martin kaupunginosassa Aurajoen itäpuolella sijaitseva kirkkorakennus. Turun Martinseurakunta perustettiin seurakuntajaossa vuonna 1921, minkä jälkeen sille ryhdyttiin suunnittelemaan uutta kirkkorakennusta. Kirkko vihittiin käyttöön Martti Lutherin syntymän 450-vuotisjuhlana 12. marraskuuta 1933. Kirkko on näin myös nimetty uskonpuhdistaja Martti Lutherin mukaan. Siirtymätyyliä klassismista funktionalismiin edustavan kirkon suunnittelivat yhteistyönä arkkitehdit Totti Sora ja Gunnar Wahlroos. Kirkon tyylille on ominaista sekä ulkona että sisällä toistuva tiukka asiallisuus ja yksinkertaisuus.
Martinkirkon alttarimaalauksessa kuvataan Jeesuksen ristiinnaulitseminen. Al secco -teos toteutettiin kilpailun perusteella, jossa voittajiksi valittiin turkulaistaiteilijat Einari Wehmas ja Karl Ingelius. Teoksen korkeus on 15 metriä ja leveys 9,47 metriä ja se oli pitkään Pohjoismaiden suurin alttarimaalaus. Ensimmäiset urut kirkko sai 1936, aikakellon torniin 1952 ja kirkonkellot saatiin vuonna 1955.
Museovirasto on määritellyt Martinkirkon yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Säilömuisti

Säilömuisti (), suomeksi myös pitkäkestoinen muisti, on ihmisaivojen muistin osa. Säilömuisti säilyttää kaikkea sitä tietoa, jota juuri sillä hetkellä emme ajattele, eli joka ei ole työmuistin aktiivisessa käsittelyssä. Käytännössä säilömuisti toimii työmuistin lisäksi rinnakkain sensorisen muistin kanssa.
Tieto varastoituu säilömuistiin, kun sitä on tarpeeksi käsitelty työmuistissa. Käsittelytapahtuma voi olla esimerkiksi tiedon kertaus. Myös voimakas tunnekokemus auttaa tiedon tallentumisessa.
Vaikka säilömuistia pidetään luotettavana tiedon varastona, ei oikean tiedon löytyminen ole aina varmaa. Tiedon palauttamisen epäonnistumiseen voivat vaikuttaa monet seikat, kuten se, saako ihminen sopivan hakuvihjeen tai onko muistijälki tarpeeksi tuore. Tämän vuoksi hyvin työstetyt ja kerratut asiat sekä säilyvät että palautuvat paremmin mieleen. Säilömuistin kapasiteettia pidetään ainakin lähes äärettömänä.
Säilömuistin ahkera käyttäminen helpottaa tiedon palauttamista. Kun muistin aineksia käytetään, niin hermosolujen väliset yhteydet vahvistuvat ja tämän vuoksi muistista palauttaminen helpottuu.
Esimerkiksi sähköpaimenen toimintaperiaate perustuu säilömuistiin. Eläin, joka on saanut sähköiskun sähköpaimenesta, yhdistää aidan lähellä olemisen sähköshokkiin, eikä siksi enää mene lähelle aitaa.
Säilömuisti jaetaan deklaratiiviseen muistiin, johon tallennetaan tiedot ja tapahtumat, sekä proseduraaliseen muistiin, joka muistaa fyysiset taidot.
Työmuisti

Työmuisti on muisti, joka tallentaa lyhytkestoisesti tietoa samalla kun aivot muokkaavat sitä. Tieto tulee työmuistin työstettäväksi aistimuistista. Työmuisti pitää asioita mielessä vain muutamia sekunteja. Työmuistista asia voi tallentua säilömuistiin, jossa olevat asiat voidaan muistaa pysyvästi. Jollei tietoa kerrata aktiivisesti, se katoaa muutamissa sekunneissa. Työmuistin toiminta liittyy läheisesti tarkkaavaisuuteen. Tiedon lyhytaikaisen taltioinnin lisäksi työmuistin tehtäviin kuuluu muistissa olevan tiedon käsittely.
Perinteisesti työmuistin kooksi on määritelty 7±2 toisiinsa liittymätöntä mieltämisyksikköä, mutta tutkimusten mukaan todellinen koko on 4. Ihmisen työmuisti pystyy vastaanottamaan 40-60 bittiä tietoa sekunnissa. Tämä vastaa lyhyttä lausetta. 
Työmuisti koostuu aivosolujen yhteistyöstä ja perustuu hermosolujen toiminnan hetkelliseen tahdistumiseen. Sanamuistista vastaava aivojen etuotsalohkon alaosa pitää tiedon muistissa ja näkömuistista vastaava yläosa työstää sitä. Työmuistin suorituskyky riippuu pitkälti geeneistä. Sen yksilöllinen kapasiteetti näkyy eroina aivoalueiden vuorovaikutuksessa.
Baddeleyn ja Hitchin työmuistimalli.
Baddeleyn ja Hitchin työmuistimalli (1974) koostuu keskusyksiköstä ja kahdesta alayksiköstä. Keskusyksikkö ohjaa tarkkaavaisuutta ja koordinoi tiedon hallintaa ja varastointia alayksiköissä. Alayksiköt ovat fonologinen kehä ja visuospatiaalinen muistilehtiö. 
Mallia on myöhemmin täydennetty episodisella taltiolla, joka yhdistää edellä mainituista alayksiköistä ja pitkäkestoisesta muistista tulevaa informaatiota ymmärrettäviksi tapahtumiksi.
Cowanin työmuistimalli.
Cowanin mallissa työmuisti on se osa säilömuistia, johon tarkkaavaisuus kohdistuu.
Yhteys älykkyyteen.
Työmuisti on voimakkaasti yhteydessä älykkyyteen. Kun se on muuttujana, erään tutkimuksen mukaan mentaalinen nopeus ja huomion kontrolli eivät olleet yhteydessä älykkyyteen, vaan nimenomaan yksinkertainen lyhytkestoinen muisti. Kyseessä saattaa olla kyky samanaikaisesti prosessoida ja tallentaa asioita. Sen heikkous voi haitata monimutkaista ajattelua. Muisti on yhteydessä luetun ymmärtämiseen jopa matemaattisesti samankykyisten ihmisten kesken. Joissain tutkimuksissa työmuisti on vahvemmin yhteydessä älykkyyteen kuin lyhytkestoinen muisti.
Oregonin yliopiston tutkimuksessa (joustava) älykkyys korreloi voimakkaasti (r=0,66) sen kanssa, montako objektia henkilön lyhytkestoiseen muistiin mahtui, muttei sen kanssa (r=-0,05), miten tarkasti hän muisti niiden (kuva)objektien yksityiskohdat.
Sekä älykkyys että työmuisti tai lyhytkestoinen muisti ennustavat hyvin opintomenestystä. Niiden merkitys romahtaa, jos muuttujaksi otetaan myös aiempi osaaminen. Tätä näytti selittävän se, että älykkyys vaikuttaa varhaiseen oppimiseen.
Nieuport 21

Nieuport 21 oli ranskalaisen Nieuportin valmistama puurakenteinen, kaksitasoinen, yksimoottorinen ja yksipaikkainen hävittäjälentokone, jota ainakin Ranskan, Venäjän keisarikunnan ja Yhdysvaltain maavoimat käyttivät ensimmäisessä maailmansodassa. Sodan jälkeen kone oli suosittu harrastelentokone.
Taustaa.
Koneen suunnitteli Gustave Delage ja sen ensilento tapahtui vuonna 1916. Kone oli heikompitehoisella moottorilla varustettu versio Nieuport 17 -hävittäjästä ja se suunniteltiin alun perin koulukoneeksi. Tyyppiä jouduttiin kuitenkin konepulan takia käyttämään operatiivisissa tehtävissä. Koneita myytiin muun muassa Venäjän keisarikunnalle sekä Yhdysvaltoihin. Vientikoneista osa oli varustettu 110 hevosvoiman Le Rhône -moottorilla. Konetyyppiä valmistettiin Nieuportin lisäksi lisenssillä Venäjällä, valmistajana A/O Duks.
Käyttö Suomessa.
Valkoiset saivat yhden Nieuport 21 -koneen (valmistusnumero 1 325) sotasaaliiksi Tampereella huhtikuussa 1918. Kone oli käytössä tunnuksella D86/18 4. huhtikuuta 1923 tapahtuneeseen poistoon asti.
Fokker D.X

Fokker D.X (myös Fokker D.10) oli hollantilaisen Fokkerin valmistama yksitasoinen hävittäjälentokone. Koneen kehitys käynnistyi Saksassa Fokkerin aiemman D.VIII-hävittäjän pohjalta, mutta saatiin valmiiksi vasta yhtiön siirrettyä toimintosa Alankomaihin, missä tyypin sarjatuotanto myös tapahtui. Konetyyppiä valmistettiin lopulta vain 12 kappaletta, ja sitä käyttivät Espanjan ja Suomen ilmavoimat.
Historia.
Fokkerin Reinhold Platz suunnitteli vuonna 1918 mallitunnuksen D.VIII saaneen hävittäjän, jonka rungon yläpuolelle sijoitettu siipi oli ajalleen varsin poikkeuksellisesti rakenteellisesti itsekantava. Vaatimattomasta 110 hevosvoiman (82 kW) pyörivästä tähtimoottoristaan huolimatta konetyyppi oli varsin suorituskykyinen. D.VIII:aa ehdittiin rakentaa vain 60 kappaletta ennen ensimmäisen maailmansodan aselepoa, mutta Platz jatkoi tästä huolimatta sen kehittämistä. Hän suunnitteli vielä saman vuoden 1918 aikana tyyppimerkinnän V.29 saaneen prototyyppihävittäjän, joka oli D.VIII:n rivimoottorilla varustettu muunnelma. V.29:n pohjalta syntyi edelleen kehitetty V.41, jonka rakentaminen aloitettiin vielä Fokkerin Saksan tehtailla, mutta se valmistui vasta yhtiön siirrettyä toimintonsa Anthony Fokkerin kotimaahan Alankomaihin.
Kone oli edeltäjiinsä nähden huomattavasti kookkaampi: sen kärkiväli oli peräti 14 metriä. V.41:een kaavailtiin alkuun BMW IIIa -moottoria, joka kuitenkin korvattiin 300-hevosvoimaisella Hispano-Suiza 8Fb:llä. Prototyyppiä seuranneet sarjatuotantokoneet saivat tyyppimerkinnän D.10. Koneita rakennettiin yhteensä 12 kappaletta prototyyppi mukaan lukien. Kymmenen niistä toimitettiin Espanjan ja yksi Suomen ilmavoimille.
Käyttö Suomessa.
Suomen ilmavoimille oltiin oli hankkimassa uusia hävittäjälentokoneita 1920-luvun alulla, ja Fokkerilta tilattiin yksi D.X-kone vertailukokeita varten vuonna 1923. Suomen ilmavoimien rekisteritunnuksen 8E3 saanut kone sai siipensä vaneeriverhouksesta lempinimen "Faneeri-Fokkeri". Tyypillä oli hyvä liitokyky pitkän siipensä ansiosta, mutta sen ketteryys oli kehnoksi, eikä sen rakenteen arvioitu kestävän kaikkia taitolentoliikkeitä. Kone tuhoutui Utissa 19. elokuuta 1926 laskun mentyä pitkäksi. Kirjanpidossa myöhemmin tunnuksella FO-42 esiintynyttä konetta kaavailtiin korjattavaksi, ja siitä oli tarkoitus tehdä laajamittaisin muutostöin tiedustelukäyttöön soveltuva. Näitä ei kuitenkaan toteutettu, ja koneen runko päätyi lopulta säilytettäväksi Suomen ilmavoimamuseoon Tikkakoskella.
ESP (parapsykologia)

ESP (lyhenne sanoista "Extrasensory perception") tarkoittaa yliaistillista havaitsemista, eli tiedonhankkimista jollakin muulla tavalla kuin tunnetuilla aisteilla. 
ESP:hen kuuluvat seuraavat lajit:
Näiden väitettyjen kykyjen tutkimista kutsutaan nimellä parapsykologia ja siihen kuuluu myös muita ESP:hen liittyviä ilmiöitä, kuten psykometria ja psykokinesia.