tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nepalin kommunistinen puolue (yhdistynyt marxilais-leniniläinen)

Nepalin kommunistinen puolue (yhdistynyt marxilais-leniniläinen) ) on suurin Nepalissa vaikuttava kommunistinen puolue. Vuoden 2022 edustajainhuonevaalissa puolue voitti eniten paikkoja, mikä nosti puolueen edustajien kokonaismäärän 78:aan. Nepalin kommunistinen puolue on maan nykyisen koalitiohallituksen suurin puolue. Puolueen puhemiehenä on toiminut Khadga Prasad Oli vuodesta 2014.
Puolue pitää yllä sosialismin periaatteita ja tavoittelee tietä kansan monipuoluedemokratiaan, jota se pitää marxismin ja leninismin sovelluksena Nepalin tilanteessa. Puolue soveltaa demokraattista sentralismia. Sen ylin elin on viiden vuoden välein kokoontuva kansalliskongressi, joka valitsee keskuskomitean. 35 jäsenestä ja yhdeksästä varajäsenestä koostuva keskuskomitea valitsee pysyvän komitean. Puhemies on yhdistävä kunnioitettu asema ja pääsihteeri toimii toimeenpanevana johtajana.
Puolueessa on 73 220 organisoitua ja 4 000 000 yleisjäsentä.
Puolue pitää itseään 22. huhtikuuta 1949 perustetun Nepalin kommunistisen puolueen seuraajana. Nykymuodossaan se syntyi 6. tammikuuta 1991 Nepalin kommunistisen puolueen (marxilainen) ja Nepalin kommunistisen puolueen (marxilais-leniniläinen) yhdistyessä.
Viidennessä puoluekokouksessa Kathmandussa tammikuussa 1993 (ensimmäisessä yhdistymisen jälkeen) puolue otti ohjelmaansa monipuoluedemokratian. Tuolloin Madan Bhandari valittiin puhemieheksi ja Man Mohan Adhikari pääsihteeriksi. Bhandari kuoli samana vuonna liikenneonnettomuudessa ja Madhav Kumar Nepal valittiin puhemieheksi.
Joulukuussa 1994 puolue muodosti vähemmistöhallituksen, jossa Man Mohan Adhikari toimi pääministerinä ja Madhav Kumar Nepal ulkoministerinä. Se hajosi vain kahdeksan kuukauden kuluttua. Vuonna 1997 se muodosti hallituksen oikeistolais-monarkistisen Rashtriya Prajatantra puolueen ja Nepalin hyväntahdon puolueen kanssa, josta se sai varapääministerin paikan.
Maaliskuussa 1998 puolue koki takaiskun kun Intian kanssa solmittua sopimusta vastustaneet jättivät puolueen Bam Dev Gautamin johdolla ja järjestäytyivät Nepalin kommunistiseksi puolueeksi (marxilais-leniniläinen). Adhikari kuoli 1999 jolloin Nepal nousi puolueen johtoon. Vuoden 1999 vaaleissa NKP (YM-L) sai 31,61 % äänistä ja marxilais-leniniläinen faktio yhdistyi siihen jälleen 2002.
Kun kuningas hajotti 2003 parlamentin ja erotti pääministeri Sher Bahadur Deuban, NKP (YM-L) otti johtoaseman viiden puolueen protestiliikkeessä. Kun Deuba palautettiin pääministeriksi, puolue liittyi väliaikaishallitukseen. Vuonna 2006 se oli pääosassa seitsemän puolueen liitossa ja demokratialiikkeessä.
SRGB

sRGB on väriskaala, joka perustuu ITU-R:n Rec.709-suositukseen. sRGB:n kehittivät Hewlett-Packard ja Microsoft vuonna 1996.
Se on ylivoimaisesti eniten käytetty väriprofiili, ja suurin osa etenkin halvemmista digitaalikameroista tallentaa kuvat sRGB-profiililla. Sitä myös suositellaan käytettäväksi verkkosivuilla käytettäviin kuviin. Ohjelmat, jotka eivät käytä värinhallintaa, toistavat värit yleensä sRGB:n mukaisesti.
sRGB on suppeampi kuin useimmat muut RGB-väriprofiilit kuten Adobe RGB. sRGB on periaatteessa väritoistoalaltaan suurempi kuin CMYK-väriprofiilit yleensä ovat, mutta CMYK-tulostimet pystyvät toistamaan joitain värejä, jotka menevät sRGB-toistoavaruuden ulkopuolelle (etenkin sinivihreän alueella), joten sRGB:n käyttö painettavissa kuvissa rajaa osan mahdollisista värisävyistä pois.
Mikko Kilpi

Mikko Kustaa Kilpi (7. marraskuuta 1928 Sippola – 6. syyskuuta 1991 Heinola) oli suomalainen runoilija ja kustannustoimittaja.
Kilpi toimi muun muassa WSOY:n kustannustoimittajana vuosina 1952–1965 sekä "Tekniikan Maailman" kustannuspäällikkönä vuodet 1966–1969. Hän suomensi runsaasti muun muassa taidekirjallisuutta. Runoissa Lapin luonto oli hänelle tärkeä aihe. Monissa runoissaan hän viljeli sanailottelua ja lempeää ironiaa.
Kilpi oli naimisissa kirjailija Eeva Kilven kanssa vuodet 1949–1966. Avioliitosta on kolme poikaa.
Osuus "Tuntemattoman sotilaan" julkaisuun.
Kilpi sai WSOY:ssä ollessaan vuonna 1954 luettavakseen Väinö Linnan "Tuntemattoman sotilaan" käsikirjoituksen. Hän arvioi, että ”siitä saattaisi saada omalla tavallaan järkyttävän dokumentaarisen sotakuvauksen, kunhan käsikirjoitusta vähän käsiteltäisiin”. Kilven mukaan jälkiviisautta ja vahingoniloa pitäisi karsia, murrerepliikkejä muuttaa kansanomaiseksi puhekieleksi, hölmöjen upseerien määrää vähentää, tyyppien karrikointia lieventää sekä loppupuolella ilmenevää katkeruutta häivyttää.
Kilpi piti "Tuntematonta sotilasta" ”ensimmäisenä todella painavana dokumenttiromaanina”. "Tuntemattoman sotilaan" kustannuspäätöksen teki WSOY:n pääjohtaja Yrjö A. Jäntti isänsä Jalmari Jäntin sekä Mikko Kilven lausuntojen pohjalta.
Sad But True

Sad But True on Metallican single, joka julkaistiin helmikuussa 1993 viidentenä ja viimeisenä singlenä yhtyeen vuoden 1991 studioalbumilta "Metallica". Kappaleen musiikkivideo julkaistiin lokakuussa 1992.
Kappale on Metallica-yhtyeen tunnetuimpia kappaleita. Kappale on tunnettu hitaasta ja raskaasta tempostaan.
Kid Rock käyttää Sad But Truen riffiä kappaleessaan American Bad Ass.
Kappale on myös mukana -pelissä.
Teddy Riley

Edward Theodore Riley (s. 8. lokakuuta 1967), tunnetaan paremmin taiteilijanimellään Teddy Riley, on yhdysvaltalainen musiikkituottaja, muusikko ja lauluntekijä. Hänet tunnetaan omista Guy- ja BLACKstreet-yhtyeistään sekä lukuisista muille artisteille tuottamistaan hiteistä. Häntä pidetään myös "new jack swingiksi" kutsutun R&amp;B:n alalajin alkuunpanijana.
Harlemissa, New York Cityssä syntynyt Riley soitti jo 8-vuotiaana useita instrumentteja, muun muassa pianoa ja trumpettia. Hän ehti tuottaa monia artisteja ennen ensimmäisen oman yhtyeensä, Guyn perustamista. Riley lauloi Guyssa ja tuotti sen albumit "Guy" (1988) ja "The Future" (1990). Hän tuotti ja kirjoitti hittejä myös Keith Sweatille ja Bobby Brownille (muun muassa ”My Prerogative”).
Rileyn hittien tavaramerkki oli "new jack swingiksi" kutsuttu tyyli. Se oli sekoitus kaduilta kumpuavia hip hop -rytmejä ja R&amp;B-laulua. Riley itse näki tyylin rajat häilyvinä: ”Nuorena soitin gospelia, funkia, hip hopia, R&amp;B:tä ja popmusiikkia. Emme voineet kutsua sitä kaikilla noilla nimillä, joten keksimme yhden nimen kattamaan kaiken – new jack swing. Todellisuudessa se on kaikki musiikkityylit yhdessä.” Moni artisti omaksui Rileyn lanseeraaman tyylin, huomattavimpana ehkä Michael Jackson, joka pestasi Rileyn tuottajaksi "Dangerousille" (1991) ja sitä seuranneille albumeilleen. New jack swing -termin kehitti toimittaja Barry Michael Cooper, joka myöhemmin kirjoitti elokuvan "New Jack City" (1991). Rileyn Guy-yhtye esiintyi elokuvan soundtrackilla.
Riley perusti vuonna 1994 BLACKstreet-nimisen yhtyeen, jonka suurin hitti oli Grammy-palkinnonkin voittanut ”No Diggity” (1996). Sekä Guy että BLACKstreet olivat osa vuoden 2006 New Jack Reunion Tour -kiertuetta.
Elisabeth Stenius-Aarneenkallio

Augusta Elisabeth Stenius-Aarneenkallio (o.s. Gripenberg; 18. joulukuuta 1847 Kurkijoki – 27. tammikuuta 1924 Inkeroinen) vaikutti 1800-luvun loppupuolen Kuopiossa naisasialiikkeen syntyyn. Hän oli Kuopion naisyhdistyksen puheenjohtaja 1888–1891 ja 1894–1916 sekä Kuopion talouskoulun johtokunnan ensimmäinen puheenjohtaja 1892–1893.
Elisabeth Gripenberg oli vapaaherra, senaattori J. U. S. Gripenbergin tytär. Sisar Aleksandra Gripenberg oli myös tunnettu suffragetti ja kirjoittaja sekä ensimmäisiä naiskansanedustajia. Elisabeth kävi Pietarissa Smolnan instituutin, jossa opiskeltiin ranskaksi ja venäjäksi. 
1873 Elisabeth Gripenberg avioitui pankinkassööri J. R. Steniuksen kanssa ja muutti Kuopioon, jossa hän toimi kieltenopettajana. Hän kuului miehensä kanssa suomenmieliseen ryhmään, jossa vaikuttivat myös Minna Canth, Selma Backlund ja Elisabeth Järnefelt. Elisabeth Stenius kirjoitti naisten asemasta ahkerasti sanoma- ja aikakauslehtiin sekä käänsi kirjallisuutta. 
Kuopion naisyhdistys.
Vuonna 1884 syntyi Helsingissä Suomen naisyhdistys, jonka ensimmäinen paikallisosasto perustettiin Kuopioon 1886. Yhdistys pyrki vaikuttamaan naisten taloudelliseen ja yhteiskunnalliseen asemaan. Nainen ei isän tai aviomiehen holhouksen alaisena ollut taloudellisesti ja moraalisesti riippumaton, itsenäinen ja vastuullinen yksilö. Ratkaisuksi naisyhdistys näki koulutuksen ja työn järjestämisen naisille sekä yhteiskunnallisen tasa-arvon tavoittelemisen. Vuonna 1888 yhdistys perusti koulun, jossa palvelijattarille annettiin alkeisopetusta sunnuntaisin. Vuonna 1892 perustettiin Kuopion talouskoulu, jonka ylläpitäjänä naisyhdistys toimi, sekä Kuopion yhteiskoulu, joka on Suomen toiseksi vanhin suomenkielinen yhteiskoulu.
Kuopion naisyhdistyksen aloitteesta tehtiin porvarissäädyssä esitys yleisestä ja yhtäläisestä äänioikeudesta jo vuoden 1897 valtiopäivillä. Esitys toteutui 1906.
Muistomerkki.
Kuopiossa sijaitsevaan Aarneenkallion puistoon pystytettiin 1991 Anu Matilaisen veistämä Elisabeth Stenius-Aarneenkallion reliefi.
Serafiimiritarikunta

Serafiimiritarikunta () on Ruotsin korkea-arvoisin ritarikunta. Se perustettiin kuningas Fredrik I:n päätöksellä 23. helmikuuta 1748. Alkujaan ritarikunnan jäsenillä oli vastuu valvoa Ruotsin köyhiä, orpoja ja mielisairaita auttavia laitoksia. Jäsenet olivat tärkeitä vaikuttajia tällä saralla 1700- ja 1800-luvuilla, ja avun antajille myönnettiin kunnianosoitusta kiitoksena tästä. Kunniamerkki on valkoiseksi emaloitu kultainen Maltan risti, jonka sakaroiden välissä on tyylitellyt enkelikuviot. Merkkiä kannetaan vaaleansinisessä, rinnan yli oikealta vasemmalle kulkevassa nauhassa tai vaihtoehtoisesti koristeellisessa serafinpäistä ja patriarkanristeistä muodostuvassa ritarikuntaketjussa.
Ritarikunnan jäsenelle laaditaan aina vaakuna (mikäli sitä ei ennestään ole), joka hänen kuoltuaan ripustetaan Tukholman Riddarholmskyrkaniin. Ritarikunnan jäsenen hautajaispäivänä kirkossa kuullaan niin sanottu Serafim-soitto, jolloin Riddarholmskyrkanin kelloja soitetaan tauottomasti kello 12 ja 13 välillä. Tällä perinteellä kunnioitetaan korkea-arvoisen vainajan muistoa.
Ritarikunnan jäsenyyskriteerejä kiristettiin tuntuvasti vuonna 1975: ritarikunnan jäsenyyden voi saada Ruotsin kuningashuoneen jäsenen lisäksi vain ulkomainen valtionpäämies tai tähän rinnastettava henkilö valtiovierailujen yhteydessä. Ritarikunnan suurmestari on Ruotsin hallitseva kuningas tai kuningatar.
Ritarikunnassa on vain yksi luokka:
Ritarikunnan jäseniä.
Ritarikunnan tuoreimmat ruotsalaiset jäsenet ovat Länsi-Götanmaan herttua, prinssi Daniel, joka sai jäsenyyden avioituessaan kruununprinsessa Victorian kanssa 19. kesäkuuta 2010 sekä heidän tyttärensä prinsessa Estelle, joka sai jäsenyyden kastajaisissaan 22. toukokuuta 2012.
Suomalaisia ritareita ovat presidentit Carl Gustaf Emil Mannerheim (1919), Lauri Kristian Relander (1925), Pehr Evind Svinhufvud (1932), Kyösti Kallio (1938), Juho Paasikivi (1952), Urho Kekkonen (1956), Mauno Koivisto (1982), Martti Ahtisaari (1994), Tarja Halonen (2000), Sauli Niinistö (2012) ja Alexander Stubb (2024). Suomen presidenteille on aina heidän virkaanastumisensa jälkeen laadittu serafiimiritarikuntaa varten vaakuna ja tunnuslause. Aatelistaustaisilla Mannerheimilla ja Svinhufvudilla nämä olivat kuitenkin olemassa jo ennen presidenttiyttä. Suomalainen kreivi Gustaf Mauritz Armfelt lyötiin serafiimiritarikunnan ritariksi vuonna 1789.
Elefanttiritarikunta

Elefanttiritarikunta (), Tanskan vanhin ja arvokkain ansiomerkkiritarikunta, jonka Kristian V perusti 1. joulukuuta 1693. Alkujaan ritarikunnan jäsenten määrä oli rajattu 30 aatelismieheen sekä suurmestariin (kuningas) ja hänen poikiinsa.
Kuvaus ja myöntämisperusteet.
Tämän yksiluokkaisen ritarikunnan merkki on vaalea timantein koristeltu elefantti, jota kannetaan vaaleansinisessä nauhassa. Elefanttiritarikunnan suurmestari on Tanskan hallitsija ja sen jäseneksi nimitetään nykyään lähinnä valtionpäämiehiä ja kuninkaallisia. Myös muut näihin verrattavat henkilöt voidaan nimittää ritarikuntaan.
Ritarikunnan jäsen voi olla vain elossa oleva henkilö; tunnukset on palautettava ritarikunnalle kuoleman jälkeen. Marsalkka Mannerheim on ainoa poikkeus: Tanskan kuningashuone lahjoitti edesmenneen kuningas Fredrik VIII:n teettämän ns. matkakappaleen Elefanttiritarikunnan suurrististä nauhoineen sekä rintatähden museoitavaksi, koska Mannerheim oli ollut poikkeuksellisen merkittävä ritarikunnan jäsen. Tunnukset luovutti Tanskan prinssi Viggo ja ne ovat nykyään Helsingin Kaivopuistossa sijaitsevassa Mannerheim-museossa. Näistäkään kunniamerkeistä tärkein ei ole siis varsinainen jaettu kappale vaan entisen suurmestarin käyttökappale – Mannerheim-museon mukaan ainoa lajissaan.
Ritarikunnan nauha on vaaleansininen ja siinä on vain yksi luokka:
Ritarikuntaan nimettyjä suomalaisia.
Suomalaisia ritarikunnan nykyisiä jäseniä ovat presidentit Tarja Halonen, Sauli Niinistö ja Alexander Stubb. Carl Gustaf Emil Mannerheimista tuli ritarikunnan jäsen vuonna 1919 hänen tehdessään valtionhoitajana valtiovierailun Tanskaan. Suomalaisia edesmenneitä ritarikunnan jäseniä ovat lisäksi presidentit Lauri Kristian Relander, J. K. Paasikivi, Urho Kekkonen, Mauno Koivisto ja Martti Ahtisaari. Myös tunnettu kustaviaani, kreivi Gustaf Mauritz Armfelt oli ritarikunnan jäsen, kuten myös Suomen kansalaisista Venäjän viimeinen hoviministeri Woldemar Freedericksz.
Lehtoimikkä

Lehtoimikkä eli imikkä ("Pulmonaria obscura" syn. "Pulmonaria officinalis" subsp. "obscura") on lemmikkikasveihin kuuluva eurooppalainen lehtokasvi. Aikaisemmin lehtoimikkää pidettiin rohtoimikän ("Pulmonaria officinalis") alalajina.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen lehtoimikkä kasvaa 15–30 cm korkeaksi. Koko kasvi on karvainen. Lehtiä on kahdenlaisia. Keväällä kukkaverson lehdet ovat puikeita tai suikeita ja ruodittomia. Isot kesälehdet kasvavat vaakasuoran juurakon haaroissa ruusukkeena ja ovat pitkäruotisia, leveän herttamaisia ja suippoja. Kukinto on vähähaarainen kiemura. Ylimmät kukat ovat tukilehdettömiä. Kukat ovat suppilomaisia, viisihalkoisia ja muuttuvat punaisesta sinisiksi kukinnan aikana. Lehtoimikkä kukkii Suomessa touko-kesäkuussa.
Levinneisyys.
Lehtoimikkä on eurooppalainen laji, jota tavataan Tanskasta, Saksasta ja Alppien alueelta itään Venäjän keskiosiin saakka. Eteläisimmät esiintymät ovat Pohjois-Kreikassa ja Bulgariassa, pohjoisimmat Keski-Ruotsissa ja Etelä-Suomessa. Lehtoimikkä on ainoa imiköiden ("Pulmonaria") suvun Suomessa luonnonvaraisena kasvava kasvi. Sitä tavataan paikoin yleisenä Etelä-Suomessa lähes Jyväskylän korkeudelle saakka, sekä Kaakkois- ja Itä-Suomessa Venäjän rajan tuntumassa Kiteen korkeudelle saakka.
Elinympäristö.
Lehtoimikkä kasvaa ravinteisissa lehdoissa tai lehtometsissä. Lehtoimikkä on myös yleinen puutarhakasvi mutta tavataan vain harvoin puutarhakarkulaisena.
Käyttö.
Lehtoimikkää on ainakin Ruotsissa käytetty aikaisemmin vihanneksena.
Arvid Lydecken

Otto Arvid Lydecken, nimimerkki Arvily () oli suomalainen kirjailija.
Henkilöhistoria.
Lydecken vietti lapsuutensa Joensuussa, jossa hänen isänsä Otto Ludvig Lydecken (1838–1888) toimi Utran lasitehtaan isännöitsijänä. Lydeckenin äiti oli Natalie Winqvist ja puoliso vuodesta 1922 Maria Elisabet Andersen (1901–1976). Heidän lapsensa olivat:
Lääkäri, lahjoittaja Jalmari Lydecken oli Arvid Lydeckenin veli. 
Arvid Lydecken kirjoitti ylioppilaaksi 1903, opiskeli yliopistossa ja suoritti Suomen Liikemiesten Kauppaopiston kurssin 1906. Otavan kuvitusosaston hoitajana Lydecken toimi 1906–1916 ja sitten helsinkiläisen Strindbergin taidesalongin johtajana vuodesta 1917 kuolemaansa 1960 saakka. Tämän jälkeen johtajaksi tuli hänen leskensä Maria Elisabeth Lydecken. Lydecken toimitti lastenlehti "Pääskystä" yhdessä Anni Swanin ja Helmi Setälän kanssa. Lehti ilmestyi 1906–1935. Hän työskenteli myös Aamulehden toimittajana.
Lydecken sai intendentin arvonimen vuonna 1948. Lasten- ja nuortenkirjailijoille on vuodesta 1969 lähtien jaettu Arvid Lydecken -palkinto.
Kirjallinen tuotanto.
Lydecken kirjoitti runo-, satu-, kuva- ja seikkailukirjoja omalla nimellään ja nimimerkillä Arvily. Hän oli tieteiskirjallisuuden edelläkävijöitä Suomessa. Teoksessa "Tähtimaailmassa seikkailuja" (1912) hän julkaisi kertomuksia, jotka käsittelevät tieteiskirjallisia aiheita, kuten maahan kohdistuvaa hyökkäystä ja avaruusmatkailua. Muissakin poikakirjoissaan hän yhdisti rohkeasti kaukomaiden eksotiikkaa tuttuihin kotoisiin teemoihin. Lydecken kirjoitti myös muutamia yleistajuisia tietoteoksia kuvataiteista. Lydeckenin tunnetuimpia runoja on "Telefooni Afrikassa", jonka hän sovitti vanhan kansanlaulun säveliin. Monet muutkin hänen runosaduistaan ovat yhä elävää lastenrunoutta.
Runoja.
Lydecken julkaisemia runokokoelmia ovat muun muassa seuraavat:
Muita teoksia.
Lydecken julkaisi myös useita muita teoksia, kuten seuraavat:
Nurse With Wound

Nurse With Wound (tunnetaan myös lyhenteellä "NWW") on brittiläinen industrialyhtye, jonka perustivat "Steven Stapleton", "John Fothergill" ja "Heman Pathak" vuonna 1978. Yhtyeen aikaisimmat levytykset olivat pikaisesti tehtyjä ja niitä pidettiin yleisesti industrial-musiikkina, mutta yhtye painotti musiikkinsa perustuvan vapaaseen improvisaatioon ja krautrockiin.
Vuoteen 1981 mennessä Stapleton oli ainoana jäljellä alkuperäisestä triosta ja siten pitää vuoden 1982 "Homotopy To Marie" -julkaisua ensimmäisenä aitona Nurse With Wound -levytyksenä. Stapletonin musiikki onkin hyvinkin äärimmilleen vietyä kokeilunhalua, dadaistiset äänimaailmat yhdistelevät useita musiikkisuuntauksia.
NWW on periaatteessa Stapletonin oma sooloprojektinsa, mutta sen parissa on työskennelleet lukemattomat muut artistit, kuten Current 93:n "David Tibet", Coilin "John Balance", Death in Junen "Douglas Pierce" ja Whitehousen "William Bennett".
Green (albumi)

Green on R.E.M:n kuudes studioalbumi ja heidän ensimmäinen albuminsa suurelle Warner Bros. -levy-yhtiölle I.R.S. Records -pienlevy-yhtiövuosien jälkeen. Se julkaistiin Yhdysvalloissa vaalipäivänä vuonna 1988.
Green on levy, joka muutti yhtyeen college radio -yhtyeestä maailmanluokan ryhmäksi. "Stand" nousi Yhdysvaltojen singlelistalla kuudenneksi ja Green myi tuplaplatinaa. Levyn julkaisua seurasi tammi-marraskuun 1989 kestänyt Green-maailmankiertue. Green nousi Yhdysvaltojen listalla sijalle 12 ja Isossa-Britanniassa sijalle 27.
"World Leader Pretend" oli ensimmäinen R.E.M.-laulu, jonka sanat oli painettu levykanteen. Kannesta puuttuu albumin yhdestoista kappale. Se tunnetaan tavallisesti nimellä "(Untitled)" (tai "11th Untitled Song"). Green oli myös ensimmäinen R.E.M.-levy, jolla Peter Buck soitti mandoliinia. Levyn vinyyliversion kannessa sen nimessä on kirjain R korvattu numerolla 4 (G4EEN).
Kappalelistaus.
Kaikki laulut Berry, Buck, Mills ja Stipe.
Baranavitšy

Baranavitšy (, , ) on kaupunki Valko-Venäjän Brestin alueella. Vuoden 2009 väestönlaskennassa Baranavitšyn väkiluku oli 168 240, ja kaupunki oli Valko-Venäjän kahdeksanneksi suurin. Se on merkittävä rautateiden risteyspaikka, yliopisto- ja varuskuntakaupunki. Tärkeänä kaupunkina se oli hallinnollisesti suoraan maakuntahallinnon alainen.
Kaupungilla on useita ystävyyskaupunkeja, joihin kuuluu Heinola.
Historia.
Ensimmäinen maininta Baranowicze-nimisestä kylästä on vuodelta 1706. Tuolloin kylä oli puolalaisen Rozwadowskin suvun yksityisomaisuutta. Puolan jaoissa kaupunki siirtyi Venäjälle. Vuonna 1870 siitä tuli merkittävä Varsova−Moskova- ja Vilna−Lviv-ratojen välietappi. Väkiluku alkoi nopeasti kasvaa, vuonna 1883 asukkaita oli jo lähes 2 000 ja 1897 jo 4 600, joista noin puolet juutalaisia. Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa 1919−1921 kaupunki siirtyi takaisin Puolan haltuun, jolloin se sai myös kaupunkioikeudet. Vuonna 1921 asukasluku oli jo yli 11 000, joista 67 prosenttia puolalaisia ja loput pääasiassa valkovenäläisiä, puolalaisia ja venäläisiä. Vuoteen 1939 mennessä asukasluku kasvoi lähes 30 000:een.
Neuvostoliitto miehitti kaupungin 1939, ja alueelle tuli yli 3 000 juutalaispakolaista Saksan miehittämiltä alueilta. Kesäkuussa 1941 Saksa miehitti alueen, ja saman vuoden elokuussa perustettiin ghetto yli 12 000 juutalaiselle, joista suurin osa siirrettiin seuraavan vuoden aikana keskitys- ja tuhoamisleireille. Puna-armeija miehitti kaupungin 8. kesäkuuta 1944, ja koko alue siirtyi osaksi Neuvostoliittoon kuulunutta Valko-Venäjän sosialistista neuvostotasavaltaa. Tuolloin myös puolalainen nimi Baranowicze muutettiin nykyiseen venäläiseen asuunsa. Neuvostoaikana kaupunki teollistui huomattavasti. Vuonna 1991 siitä tuli osa itsenäistynyttä Valko-Venäjää.
Kaupungissa toimii Baranovitšin valtiollinen yliopisto.
Liikenne.
Kaupungissa on varsin kattava bussiverkosto.
Baranavitšy on merkittävä rautateiden risteysasema. Rautateitse kaupungista pääsee kuuteen suuntaan. Kaupungissa on kaksi keskeistä rautatieasemaa: Baranavitšyn keskusasema ja Baranavitšyn Polesian asema. Rautatiereiteistä tärkein on Minsk−Baranovitšy−Brest, jota pitkin kulkee junia Varsovasta ja Brestistä Moskovaan. Muita merkittäviä rautatieyhteyksiä ovat reitit Mahiljou−Asipovitšy−Slutsk−Baranavitšy ja etelästä pohjoiseen vievä Luninets−Baranavitšy−Lida−Vilna.
Tieyhteyksistä huomattavin on moottoritie M1 () Minsk−Baranavitšy−Brest, joka muodostaa samalla nopeimman valtatieyhteyden Minskistä ja Moskovasta Varsovaan.
Kaupungin eteläosissa on Baranavitšyn lentotukikohta, jonka kiitotie on 2,9 kilometriä pitkä.
Melankolia

Melankolia on nykymerkityksessään alakuloisuutta ja raskasmielisyyttä. Melankoliaa saatetaan pitää epämääräisenä masentuneisuutena, johon liittyy aloitekyvyttömyyttä ja haluttomuutta tehdä mitään, tai kyvyttömyyttä innostua asioista. Toisaalta melankolia tarkoittaa myös katkeransuloisuutta, jossa henkilö saa helpotusta kielteisistä asioista.
Sana melankolia tulee kreikan termistä "melaina kholee", joka tarkoittaa mustaa ("melas") sappea ("kholee"). Alkujaan melankolia oli nimitys mustan sapen aiheuttamalle mielisairaudelle: humoraaliopin mukaan melankolia johtui mustan sapen ylituotannosta. Nykyisin melankolia mielletään suruksi tai nostalgiseksi ikäväksi.
Taiteessa ja kirjallisuudessa melankolia on innoittanut muun muassa Albrecht Düreria ja J. W. Goethea.
Lenny White

Lenny White (oik. Leonard White III, s. 19. joulukuuta 1949, New York) on yhdysvaltalainen jazzia ja rockia soittava rumpali. 
Rumpalina itseoppinut White aloitti uransa New Yorkin paikallisissa yhtyeissä ja soitti usein esimerkiksi Jackie McLeanin kanssa 1960-luvun lopulla. Vuonna 1969 hän oli kohonnut muusikkopiireissä jo niin korkeaan asemaan, että pääsi mukaan Miles Davisin kuuluisalle "Bitches Brew" levylle. Vuosina 1973–1976 White oli mukana Chick Corean Return to Forever -fuusioyhtyeessä. Nämä Corean ja Davisin kanssa tehdyt levyt ovat levytykset, joista White parhaiten tunnetaan. Return to Foreverin riveissä White sävelsi myös muutamia kappaleita. Yhtyeen lopettamisen jälkeen vuonna 1976 White julkaisi kaksi soololevyä Atlantic -yhtiölle, joista etenkin "Venusian Summer" on saanut hyviä arvioita, joskin levyä on nykyään vaikea löytää.
Tämän jälkeen White on soittanut esimerkiksi yhtyeissä Twenniynine, Jamaica Boys, Echoes of the Era sekä Griffith Park. Vuosien varrella hän on työskennellyt esimerkiksi Freddie Hubbardin, Joe Hendersonin, Woody Shaw'n, Gato Barbierin, Gil Evansin, Stanley Clarken sekä Stan Getzin kanssa. Lenny White.jpg
Kolmisoutu

Kolmisoutu eli trieeri () tai trireemi () oli antiikin aikana yleinen soudettava sotalaiva eli kaleeri. Kolmisoudussa oli airoja kolmessa rivissä kummallakin puolella. Neli- ja viisisouduissa oli oletettavasti myös kolme airoparia, mutta yhdessä airossa oli useampia soutajia. 
Kolmisoutuja käyttivät ensimmäisinä foinikialaiset. Myös antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset käyttivät kolmisoutuja. Roomalaisessa kolmisoudussa oli molemmin puolin 60 soutajaa, jotka olivat pääasiassa orjia. Kannella oli keihäin aseistautuneita legioonalaisia. Puunilaissotien aikana nopeammat viisisoudut syrjäyttivät kolmisoudut.
Il-kaanien valtakunta

Il-kaanien (il) valtakunta oli yksi Mongolivaltakunnan neljästä osasta, ja sen hajottua itsenäinen valtakunta. Se sijaitsi Persiassa (nyk. Iran), ja siihen kuului myös nykyinen Irak, Afganistan, Azerbaidžan ja läntinen Pakistan. 
Valtakunnan juuret ulottuvat Tšingis-kaanin valloituksiin vuosina 1219-1224, mutta sen varsinainen perustaja oli Tšingis-kaanin pojanpoika ja suurkaani Möngken ja Kublain veli Hülegü-kaani. Hän sai 1250-luvulla Möngkeltä tehtävän valloittaa muslimien alueet Egyptiin asti. Tuhoisa sotaretki, jonka yhteydessä muun muassa Bagdad hävitettiin täysin vuonna 1275, pysähtyi kuitenkin Palestiinaan Möngken kuoltua. 
Kublai-kaanin tultua valituksi suurkaaniksi, Hülegü palasi hallitsemaan maitaan. Il-kaani (il) tarkoittaa "alikaania", ja viittaa muodolliseen alistumiseen Kublai-kaanin Pekingissä sijainneelle Yuan-dynastian valtaistuimelle. Hülegün perilliset hallitsivat aluetta kahdeksan vuosikymmentä kääntyen lopulta islamiin. Il-kaanit jatkoivat sotimista mamelukkeja vastaan, mutta eivät saaneet heitä kunnolla lyödyksi ja joutuivat lopulta luopumaan valtapyrkimyksistään Syyriassa. Riita mamelukkien kanssa oli niin katkera, että il-kaanit pyrkivät vielä islamiin kääntymisen jälkeenkin liittoutumaan Euroopan kristittyjen kanssa mamelukkeja vastaan. Il-kaanien epäonnistumiseen Syyriassa vaikuttivat suuresti vihollisuudet pohjoisessa sijainneen toisen mongolivaltion Kultaisen ordan kanssa.
Il-kaanit olivat aluksi buddhalaisia, mutta kaanien käännyttyä islamiin alettiin alistaa buddhalaisia ja kristittyjä. Viimeisen kaanin kuoltua vuonna 1335, valtakunta hajosi nopeasti ja jakautui useisiin seuraajavaltioihin. Viimeinen il-kaanin titteliä tavoitellut murhattiin vuonna 1353.
Ryhmy ja Romppainen

Ryhmy ja Romppainen -kirjat ovat Armas J. Pullan kirjoittama sotilasseikkailusarja, johon kuuluu 14 kirjaa vuosilta 1940–1967. Pullan luomat kansanomaiset hahmot vääpeli Kalle Ryhmy ja vänrikki Ville Romppainen nousivat suureen suosioon sotatalvena 1940. "Ryhmy ja Romppainen" -kirjoja käytettiin jatkosodan aikana propagandatarkoituksiin. Valvontakomission määräyksestä monet Ryhmy ja Romppainen -kirjat jouduttiin poistamaan yleisistä kirjastoista, koska niissä venäläiset sotilaat esitettiin laiskoina, likaisina, tahdottomina ja typerinä.
Henkilöhahmot.
Vääpeli Ryhmy ja vänrikki Romppainen eivät ole toimintasankareita vaan veijareita, jotka taistelevat vihollista vastaan lähinnä nokkeluudella ja sanailulla. He ovat urheita ja "viisaasti höperöitä" mutta inhoavat turhantärkeyttä, byrokratiaa ja isoja herroja. Heidän tärkein aseensa on puukalikka ja paras ystävänsä "kevyt kenttäkissa" Mörökölli. He välttävät vihollisten tappamista: sen sijaan he "kalauttavat" eli iskevät vastustajaa puukalikalla päähän takaa käsin. Vakiovihollinen on venäläinen toveritar komissaari Natalia Vengrovska, joka on mielettömästi rakastunut Ryhmyyn – jota puolestaan asia jopa kauhistuttaa.
Ryhmy ja Romppainen ylenevät nopeasti. Ryhmy on aluksi sotamies, sitten kersantti ja lopulta vääpeli. Kirjassa "Jees, mullikuhnuri!" molemmista tulee Mannerheim-ristin ritareita. He löytävät Laatokalta Läskelän itäpuolelta suuren proomun, jossa on kuusi tuliterää panssarivaunua. Proomun omistuksesta joudutaan käymään hiukan myöhemmin kipakka kamppailu venäläisen vartioveneen kanssa. Matkassa ollut TK-mies Pupunen kirjoittaa asiasta repäisevän artikkelin "Mullikuhnurien suururotyö", ja Mannerheim-ristit tulevat miltei paluupostissa.
Armas J. Pulla ei kuitenkaan käsittele myöskään suomalaisia upseereita silkkihansikkain: heidät esitetään usein hyvin tärkeilevinä, byrokraattisina, hidasälyisinä ja virkaintoisina. Kirjassa "Jees, hapankaalia, señor, sanoi vääpeli Ryhmy" sankarit joutuvat Nicaraguaan, joka oli julistanut sodan Suomelle. Nicaragualaiset esitetään tyypillisenä mahtailevana ja tappelunhaluisena sotilasdiktatuurina, jotka saavat sisällissodan aikaan siitä, pitäisikö maan radiossa soittaa sinfonioita vai iskelmiä.
Elokuvat.
Kirjojen pohjalta tehtiin kolme elokuvaa. Päämaja piti "Jees ja just" -elokuvaa suomalaista sotilasta halventavana. Syksyllä 1944 sensuuri kielsi "Jees ja just" -elokuvan Neuvostoliittoa loukkaavana. Elokuva hyväksyttiin videolevitykseen vasta vuonna 1988. Ryhmyä esitti Oiva Luhtala, Romppaista Reino Valkama ja Vengrovskaa Kirsti Hurme.
Alex Tanguay

Alexandre ”Alex” Tanguay (s. 21. marraskuuta 1979 Sainte-Justine, Quebec, Kanada) on kanadalainen entinen jääkiekkohyökkääjä.
Ura.
Tanguay pelasi ennen NHL-uraansa Halifax Mooseheadsissa QMJHL-juniorisarjassa. Colorado Avalanche varasi hänet ensimmäisen kierroksen kahdentenatoista pelaajana. Tanguay pelasi kuitenkin vielä kauden 1998–1999 QMJHL:ssä ja teki toivuttuaan aivotärähdyksestä 61 pistettä 30 ottelussa. Häntä pidettiin yhtenä NHL:n lupaavimmista pelaajista.
NHL:ään Tanguay nousi Coloradon joukkueeseen kaudella 1999–2000. Hän pelasi hyvän tulokaskauden ja vielä paremman toisen kauden. Toisella kaudellaan Tanguay oli mukana Coloradon Stanley Cupin voittaneessa joukkueessa. Hän oli merkittävässä roolissa Stanley Cup -voitossa, sillä hän teki mestaruuden ratkaisseessa seitsemännessä ottelussa New Jersey Devilsiä vastaan ottelun kaksi ensimmäistä maalia ja syötti Joe Sakicin viimeistelemän 3–0-maalin Coloradon 3–1-voittoon päättyneessä ottelussa. Kolmas kausi oli Tanguayn heikoin kolmen vuoden sopimuskaudestaan. Hän teki kuitenkin Coloradon kanssa sopimuksen myös kaudesta 2002–2003.
Seuraavat kaudet olivat jälleen Tanguaylta parannusta edelliseen. Kaudella 2003–2004 hän teki 69 pelissä pisteet 25+54 ja oli koko NHL:n pistepörssin kymmenes 79 pisteellään. Tanguay sai kauden jälkeen ison palkankorotuksen välimieskäsittelyn jälkeen. peruuntui NHL:ssä työtaisteluiden takia. Tanguay pelasi Euroopassa Sveitsin pääsarjassa HC Luganossa kuusi ottelua. 
Tanguay palasi Coloradoon kaudeksi 2005–2006 ja oli joukkueensa toiseksi paras pistemies 78 pisteellään Joe Sakicin jälkeen. edeltäneessä kaupankäynnissä Calgary Flames hankki Tanguayn pelaajaoikeudet vaihdossa Jordan Leopoldiin ja kahteen varausoikeuteen. Tanguay teki myöhemmin samana kesänä kolmen vuoden sopimuksen Calgaryn kanssa. Calgaryssä Tanguay pelasi loistavan ensimmäisen kauden tehden 81 pistettä 81 ottelussa. Hän oli kuitenkin vaikeuksissa kaudella 2007–2008. Tanguay jäi kaudella hänelle vaatimattomaan 18 maaliin ja 58 pisteeseen.
 Tanguay ja viidennen kierroksen varausvuoro myytiin Montrealiin, josta Calgary sai ensimmäisen ja toisen kierroksen varausvuorot. Syyskuussa 2009 Tanguay teki Tampa Bay Lightningin kanssa pelaajasopimuksen. Hän teki paluun Coloradoon kesäkuussa 2013, kun hänet ja toinen hyökkääjä Cory Sarich kaupattiin Coloradoon vaihdossa hyökkääjä David Jonesiin ja puolustaja Shane O’Brieniin.
Out of Time

Out of Time on R.E.M:n maaliskuussa 1991 julkaistu seitsemäs albumi.
Tammikuussa 1990 R.E.M. alkoi harjoitella kappaleita Out of Timelle. Albumi äänitettiin valmiiksi heinä-lokakuussa 1990 John Keanen ja Bearsvillen studioilla. Sen ensimmäinen single "Losing My Religion" julkaistiin helmikuussa 1991.
"Losing My Religion" oli välittömästi suuri hitti ympäri maailman, eikä vähiten Tarsem Singhin ohjaaman videon ansiosta. Siitä tuli klassinen radiohitti ja yksi 1990-luvun tunnetuimmista pop-kappaleista. Muun muassa sen ansiosta albumi "Out of Time" nousi listaykköseksi sekä Yhdysvalloissa että Isossa-Britanniassa. "Out of Timea" promotoitiin ainoastaan pienellä akustisella kiertueella, johon sisältyi "MTV Unplugged" -sessio huhtikuussa 1991. Albumi palkittiin vuonna 1991 Grammy-palkinnolla parhaana vaihtoehtomusiikin levytyksenä.
Albumilla vieraili kaksi laulusolistia: "Shiny Happy Peoplessa" The B-52's:n Kate Pierson ja "Radio Songilla" rap-artisti KRS-One. Kappaleet "Near Wild Heaven" ja "Texarkana" Michael Stipen sijaan laulaa basisti Mike Mills.
Kappalelistaus.
Kaikki kappaleet Berry, Buck, Mills ja Stipe.
Soittajat.
Sessiomuusikot.
Jousisovituksista kappaleissa #1, #3, #4, #5, #6, #8 ja #9 vastasi Mark Bingham.
Lintulan luostarin kirkko

Lintulan Pyhän Kolminaisuuden kirkko on ortodoksinen kirkkorakennus Lintulan nunnaluostarin yhteydessä Heinävedellä. Kirkon suunnitteli Vilho Suonmaa ja se rakennettiin kevyistä lohkotiilistä. Kirkko valmistui vuonna 1973. Kirkko on pyhitetty Pyhälle Kolminaisuudelle samoin kuin Kivennavalla ennen sotia sijainnut Lintulan luostarin alkuperäinen kirkko. Arkkipiispa Paavali vihki kirkon käyttöön.
Kirkko on tasakattoinen ja lähes neliön muotoinen. Etuoven yllä on avonainen kellotorni, jossa on seitsemän kelloa. Eteisestä laskeutuu portaat alemmas kirkkosaliin. Kirkkosalin katolla on kupoli, jonka ikkunoista lankeaa valoa saliin.
Ikonostaasissa ja muualla kirkossa on monia kirkkoa varten maalattuja ikoneja sekä vanhempia ikoneja, kuten Jerusalemin Jumalanäidin ikoni Kivennavalla sijainneesta kirkosta. Kuuluisa ikonimaalari Petros Sasaki, joka on haudattu luostarin hautausmaalle, on maalannut osan ikonostaasin ikoneista sekä alttarilla olevan suuren ikonin.
Suomen maakuntatunnukset

Suomen maakunnilla on useita erilaisia maakuntatunnuksia. Yleisimmin maakunnilla on vaakuna, nimikkolintu, -kala, -kasvi ja -kivi. Vuonna 2011 valittiin jokaiselle Suomen maakunnalle myös maakuntajärvi. Myös vanhat isännänviirit voidaan katsoa maakunnallisiksi tunnuksiksi. Maakunnalla voi myös olla lippu. Maakuntatunnuksiin rinnastuvat myös maakuntalaulut.
Neljällä maakunnalla ei ole nimikkoeläintä: Etelä-Karjala, Kainuu, Keski-Pohjanmaa ja Päijät-Häme.
Maakuntalinnut.
Maakuntalinnut valittiin vuonna 1985 Lintutieteellisten yhdistysten liiton (nykyisin BirdLife Suomi) järjestämässä yleisöäänestyksessä, johon osallistui 5500 vastaajaa. Laulujoutsen oli valittu kansallislinnuksi jo 1981.
Maakuntakivet.
Suomen Matkailuliitto ja Geologian tutkimuskeskus järjestivät vuonna 1989 äänestyksen Suomen maakuntakivistä. Ääniä tuli yhteensä yli 20 000 kpl. Vuosien mittaan maakuntakivet ovat hivenen muuttuneet muun muassa maakuntien uudelleennimeämisen takia. Suomen kansalliskivi on graniitti.
Ilmari Pimiä

Ilmari Eino Pimiä (19. kesäkuuta 1897 Kivennapa – 22. marraskuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, kuvataiteilija ja piirustuksenopettaja.
Elämä ja ura.
Ilmari Pimiän vanhemmat olivat Kivennavan suntio ja koulumestari Mikko Pimiä ja Anni Veijalainen. Pimiä kirjoitti ylioppilaaksi Terijoen yhteiskoulusta 1916 ja suoritti piirustuksenopettajan tutkinnon Taideteollisessa keskuskoulussa 1926. Hän toimi 1920-luvulta lähtien piirustuksenopettajana muun muassa Tampereen tyttökoulussa ja Tampereen klassillisessa lukiossa 1926–1927, Viipurin klassillisessa lyseossa ja Viipurin uudessa yhteiskoulussa vuosina 1927–1940 sekä Helsingin Kirkkopuiston tyttökoulussa 1940–1965. Rajavartijana Kannaksen rajavartiostossa Pimiä työskenteli 1922–1923. Hänen opettajanuransa jatkui 1960-luvun puoliväliin saakka. "Karjalan Aamun" toimittajana hän oli 1942–1950.
Kirjallinen tuotanto.
Pimiä oli Olavi Paavolaisen lapsuudenystävä ja eli väkevästi mukana Tulenkantajien vaiheissa. Pimiän kirjallinen ura alkoi yhteiskokoelmista "Nuoret runoilijat" (1924) ja "Hurmioituneet kasvot" (1925). Hänen oma esikoiskokoelmansa "Näkinkenkä" ilmestyi 1926. Hän kirjoitti runotekstit Karjalan Liiton muistojulkaisuun "Rakas entinen Karjala", joka ilmestyi 1942, ja toimi muutenkin teoksen avustajana. Teoksen toimitti Olavi Paavolainen. Sodan jälkeen Pimiä tuli tunnetuksi karjalaisrunoilijana, joka tulkitsi kotinsa menettäneiden evakkojen tuntoja. Hänen viimeinen julkaistu teoksensa "Jäivät seudut rakkahimmat" (1980) sisältää muistoja Karjalasta.
Valamon luostarin talvikirkko (Heinävesi)

Valamon luostari talvikirkko Heinävedellä sijaitsee Valamon luostarin pääkirkon yhteydessä. Se on pyhitetty Valamon luostarin pyhittäjäisien Sergei ja Herman Valamolaisen muistolle. Valamon luostarin pääkirkko ja talvikirkko noudattavat pohjoisvenäläisen ortodoksiluostarin arkkitehtuuria. Luostarissa on tyylin mukaisesti erillinen talvikirkko.
Luostarin pääkirkon ja talvikirkon on suunnitellut arkkitehti Ivan Kudrjavzev.
Talvikirkon ikonostaasi mukailee 1500- ja 1600-lukujen tyyliä. Osa sen ikoneista on peräisin Laatokan Valamosta ja osa on uudempia. Kirkon ulkoseinällä on mosaiikkityö, joka kuvaa Sergeitä ja Hermania,ja sen katolla on pieni sipulikupoli.
Jean Moulin

Jean Moulin (20. kesäkuuta 1899 Béziers, Ranska – 8. heinäkuuta 1943 Metz, Ranska) oli yksi Ranskan vastarintaliikkeen tunnetuimmista johtajista toisen maailmansodan aikana. Ranskassa häntä pidetään kansallissankarina. Gestapon vankina kuollut Moulin haudattiin myöhemmin Pariisin Panthéoniin, jonne on haudattu myös monia muita kuuluisia ranskalaisia.
Moulin värvättiin Ranskan armeijaan vuonna 1918, mutta ensimmäinen maailmansota loppui juuri ennen kuin hän ehti osallistua taisteluihin. Sodan jälkeen Moulinista tuli pian maan nuorin prefekti.
Saksan armeijan valloitettua Ranskan kesällä 1940 Moulin kieltäytyi yhteistyöstä saksalaisten kanssa. Gestapo pidätti Moulinin ja kidutti häntä, minkä jälkeen hän yritti sellissään itsemurhaa leikkaamalla kurkkunsa. Sen jälkeen hän piti aina kaulassaan arven peittona huivia. Moulinin toivuttua hänet vapautettiin.
Vuonna 1940 Vichyn hallitus määräsi prefektinä toimivan Moulinin erottamaan kaikki vasemmistoon kuuluvat kaupunginjohtajat. Moulin kieltäytyi ja hänet erotettiin. Sen jälkeen hän alkoi liittoutua muiden ranskalaisten kanssa, jotka halusivat syrjäyttää Vichyn hallituksen ja ajaa saksalaiset ulos Ranskasta. Vuonna 1941 Moulin kävi Lontoossa ja tapasi siellä Charles de Gaullen ja muita Vapaan Ranskan johtajia. Moulin teki vaikutuksen de Gaulleen, joka päätti tehdä hänestä Ranskan vastarintaliikkeen johtajan tehtävänään yhdistää Ranskan vastarintaliike. Moulin palasi Ranskaan 1. tammikuuta 1942 ja onnistui tehtävässään. Hänellä oli useita vääriä henkilöllisyyksiä ja hänen pseudonyymejään olivat REX ja MAX.
Gestapo pidätti 7. kesäkuuta 1943 Ranskan vastarintaliikkeen tärkeän hahmon René Hardyn, jota kuulusteltiin kiduttamalla. Gestapo ja Klaus Barbie saivat tarpeeksi tietoa pidättääkseen myös Moulinin. Barbie kidutti raa’asti Moulinia, mutta hän ei kertonut mitään. Ranskan vastarintaliike alkoi pelätä turvallisuutensa puolesta ja alkoi suunnitella Moulinin pakoa. Saksalaiset lähettivät hänet junalla Berliiniin, mutta hän kuoli kidutuksen aiheuttamaan sydänkohtaukseen Metzissä 8. heinäkuuta 1943.
Volta (järvi)

Volta () on järvi Ghanassa. Se on maailman suurin patojärvi, jonka pinta-ala on 8 502 km². Järveen laskevat Voltajoen kaksi haaraa, Musta Volta ja Valkoinen Volta, sekä Oti.
Järvi syntyi vuonna 1966, kun Akosombon padon rakennustyöt saatiin valmiiksi.
Tithraustes

Tithraustes oli Sardiin satraappi 300-luvun eaa. alkupuolella. Lähteiden puuttuessa tiedämme hänestä hyvin vähän. Persian kuningas tuomitsi Tithrausteen edeltäjän Tissaferneen kuolemaan. Kun Tithraustes pääsi Sardiiseen vuonna 395 eaa. antoi hän vangita ja teloittaa Tissaferneen. Tithraustes sai Persiaa vastaan hyökänneet spartalaiset hyökkäämään pohjoiseen oman kilpailijansa satraappi Farnabazoksen alueelle lahjomalla spartalaisten johtajan Agesilaoksen. 
Ksenofonin mukaan Tithraustes lähetti Timokrates Rhodoslaisen Kreikkaan yllyttämään kreikkalaisia sotaan Spartaa vastaan.
Annika Idström

Ilse Annika Idström (12. marraskuuta 1947 Helsinki – 20. syyskuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, suomentaja ja dramaturgi. Hän tuli suomenruotsalaisesta perheestä, mutta kirjoitti suomeksi.
Elämä ja ura.
Idström kirjoitti ylioppilaaksi yksityisestä Laguska skolanista 1968, minkä jälkeen hän suoritti kieliopintoja Ranskassa 1968 ja 1971–1972. Hän opiskeli Taideteollisessa korkeakoulussa kamerataiteen osastolla 1968–1973 ja kirjallisuutta Helsingin ja Jyväskylän yliopistoissa 1970–1974.
Vuonna 1975 Idström käsikirjoitti kuunnelman Minna Canthista. Hänen esikoisromaaninsa "Sinitaivas" ilmestyi vuonna 1980 ja toinen romaani "Isäni, rakkaani" seuraavana vuonna. Idströmin läpimurtoteos oli romaani "Veljeni Sebastian" (1985), joka oli myös Finlandia-palkintoehdokkaana. Teos kuvaa aikuisten maailmaa koulupojan näkökulmasta ja saavutti mainetta myös useina käännöksinä. Vuonna 1989 ilmestyi seuraava romaani, perhesuhteita käsittelevä "Kirjeitä Trinidadiin", joka oli myös Finlandia-ehdokas. Idströmin viimeiseksi jäänyt romaani, "Luonnollinen ravinto", ilmestyi vuonna 1994.
Idström työskenteli freelancer-ohjaajana ja -dramaturgina 1973–1980 ja Nuoren Voiman Liiton toiminnanjohtajana 1976–1977. Hän jäi vapaaksi kirjailijaksi 1981. Idström myös opetti suomen kieltä ja kirjallisuutta Minnesotan yliopistossa 1984–1986 ja toimi kirjoittamisen ohjaajana Kriittisessä korkeakoulussa 1995–2001.
Idströmin äiti oli Yleisradion pitkäaikainen musiikkitoimittaja Cay Idström ja sisar käsikirjoittaja ja dramaturgi Tove Idström. Idström eli avoliitossa Jotaarkka Pennasen kanssa 1968–1975 ja heille syntyi vuonna 1972 tytär, toimittaja Tyyne Pennanen. 
Idström kuoli haimasyöpään Helsingin Terhokodissa 63-vuotiaana 2011.
Palkinnot ja tunnustukset.
Lähde
Timokrates Rhodoslainen

Timokrates Rhodoslainen (, 300-luku eaa.) oli Rhodokselta kotoisin ollut kreikkalainen, jonka persialainen satraappi Farnabazos lähetti yllyttämään kreikkalaiset sotaan Spartaa vastaan vuonna 396 tai 395 eaa. Timokrates vieraili Ateenassa, Thebassa, Korintissa ja Argoksessa. Kaupungit aloittivatkin niin sanotun Korintin sodan Spartaa vastaan.
Timokrateen tehtävän päätarkoitus oli saada Agesilaoksen johtama spartalainen armeija palaamaan Vähästä-Aasiasta Kreikkaan. Plutarkhos kirjoittaa että ”tuhat persialaista jousimiestä ajoi Agesilaoksen pois Aasiasta”, viitaten siihen, että persialaisissa rahoissa oli jousiampujan kuva.
Lilian Thuram

Lilian Thuram (oik. Ruddy Lilian Thuram-Ulien, s. 1. tammikuuta 1972 Pointe-à-Pitre, Guadeloupe) on ranskalainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Ennen jalkapallouransa alkamista hän aikoi kouluttautua katoliseksi papiksi. 
Thuramin ammattilaisura alkoi AS Monacossa vuonna 1991. Vuosina 1996–2001 hän pelasi Parman joukkueessa Italian Serie A:ssa. Parman vuosien jälkeen Thuram pelasi Juventuksessa, josta hän siirtyi vuonna 2006 sopupeliskandaalin takia Barcelonaan. Espanjalaislehdistön mukaan kauppasumma olisi ollut 5 miljoonaa euroa. Edustettuaan Barcelonaa kahden kauden ajan, Thuramin piti palata kesällä 2008 vapaalla siirrolla kotimaahansa Paris Saint-Germainin joukkueeseen, mutta lääkärintarkastuksessa ilmennyt sydänvika aiheutti siirron kariutumisen viime hetkellä.
Ranskan maajoukkueessa Thuram pelasi 142 ottelua, joka on toiseksi eniten kaikista ranskalaisista miesjalkapalloilijoista. Maajoukkueurallaan hän teki kaksi maalia, jotka molemmat syntyivät vuoden 1998 MM-kilpailuiden välieräottelussa Kroatiaa vastaan. Hän pelasi myös vuosien 2002 ja 2006 MM-kilpailuissa, sekä vuosien 1996, 2000, 2004 ja 2008 EM-kilpailuissa. Saavutuksina näistä Thuramilla on maailmanmestaruus vuodelta 1998, Euroopan mestaruus vuodelta 2000 ja MM-hopea vuodelta 2006. Hän lopetti maajoukkueessa Ranskan jäätyä alkulohkoon EM-kisoissa 2008 ja noin kuukautta myöhemmin hän ilmoitti lopettavansa koko pelaajauransa. 
Thuram on useaan otteeseen kommentoinut Ranskan poliittisia tapahtumia muun muassa siirtolaisuuteen liittyen. Hän arvosteli sisäministeri Nicolas Sarkozyn politiikkaa Ranskan lähiömellakoiden aikana sanoen, että ennen turvallisuudesta puhumista pitäisi puhua sosiaalisesta tasa-arvosta ja että puheet lähiöiden puhdistamisesta loukkaavat häntä henkilökohtaisesti. 
Hänen poikansa Marcus Thuram on myös maajoukkuetason pelaaja ja edustaa seuratasolla Italian Serie A:n Interiä.
Linnaistensuon luonnonsuojelualue

Linnaistensuon luonnonsuojelualue on luonnonsuojelualue Lahdessa Päijät-Hämeessä. Se sijaitsee Kujalan kaupunginosassa Linnaistenmäen läheisyydessä entisen valtatie 12:n, nykyisen Nastolantien eteläpuolella lähellä entisen Nastola kunnan entistä rajaa. Aluetta oli jonkin verran jo ojitettu, ennen kuin sitä ryhdyttiin vuodesta 1982 alkaen suojelemaan. 
Ensimmäisessä vaiheessa suojelun piiriin tuli 100 hehtaarin laajuinen alue. Suojeltavan alueen viimeinen laajennus toteutui 2003, jolloin pinta-ala muodostui nykyisekseen. Alueella on rauhoitettu 100 hehtaaria lehtomaista metsää ja suota 1982 ja 1988. Alueen nykypinta-ala on 201 hehtaaria. Natura 2000 -suojelualueeksi Linnaistensuo tuli 1998 edustamaan Etelä-Suomen keidassuoluontoa. Linnaistensuolla on havaittavissa 15 suotyyppiä, joista pinta-alaltaan eniten on keidasrämettä(40 ha) ja rimpinevarämettä (22 ha). Linnaistensuon keskimääräinen turvepaksuus on 2,9 m. 
Kasvillisuus.
Yleisiä kasveja ovat suopursu, juolukka, variksenmarja, tupasvilla, suomuurain. Myös suokukka, isokarpalo, pyöreälehtikihokki ovat melko yleisiä. Hyönteisiä Linnaistensuolla on tavattu 36 lajia. Lahden seudulla tyypillinen suolla elävien hyönteislajien määrä on yleensä 17. Harvinaisia lajeja ovat suotarhayökkönen, muurainhopeatäplä ja rämelehtimittari.
Linnaistenmäki.
Linnaistensuon itäpuolella ja Ilolantien länsipuolella on Linnaistenmäki, joka on tai jonka uskotaan tutkimusten perusteella arkeologisesti voivan olla ajallisesti määrittämätön linnavuori. Sen keskellä on sorakuoppa. Linnaistenmäen huipulla on kuuden kiven kiviympyrä, Loivalla länsirinteellä olevaa keskeneräistä vallia arvellaan osaksi entistä kivikirkon kokonaisuutta. 
Alueella tehtiin arkeologisia kaivauksia Simo Vanhatalon johdolla 1989, jossa kuitenkaan linnavuorta ei voitu täysin vahvistaa ja joissa ajateltiin joidenkin kaivantojen olevan sisällissodan aikaisia juoksuhautoja. Kartoittamisen kannalta Linnaistenvuoren ympäri kulkevat polut ovat olleet merkittyinä jo vuoden 1778 kartalle. 
Muuta.
Linnaistensuota on kutsuttu Kanasuoksi, Kenansuoksi ja Lakeasuoksi. Toisen maailmansodan aikana Linnaistensuota epäiltiin myös desanttien laskuvarjomaahantulokentäksi, minkä vuoksi sinne järjestettiin vartiointia. 
Suon taloudellista käyttöä alettiin tehostaa 1930-luvun suuren laman aikana julkisilla hätäaputöillä, jotka käsittivät suota kuivattavien ojien kaivamista. Suurimmat ojitukset suoritettiin kuitenkin 1960- ja 1970-luvuilla. Linnaistensuolta on lisäksi nostettu palaturvetta 1930–1960-luvuilla. Suolla on ollut 18 turpeenkuivatuslatoa sekä turpeenkuivatustelinerivejä. 1950-luvulta alkaen koneellisen ojankaivuun vuoksi suo alkoi rämettyä.
Suolle suunniteltiin monenlaisia käyttötarkoituksia, muun muassa turpeennostoalueeksi ja Lahden kaupungin kaatopaikaksi. Lahden kaupungin kaatopaikka kuitenkin tuli Kolavalle. Suolla on tavattu metso ja isokuovi, nuolihaukka, tuulihaukka, töyhtöhyyppä sekä vuonna 1964 riekko.
Linnaistenmäen länsireunalla on kivikirkoksi kutsuttu rakennelma, joka saattaa olla muinaislinnan osa.
Aiheesta muualla.
Variskan yhtenäiskoulu

Variskan yhtenäiskoulu on yksi Vaasan yhtenäiskouluista. Se sijaitsee Ristinummella, jonne on keskustasta matkaa noin 7 kilometriä. Variskan koulun on suunnitellut Asko Halme ja se valmistui vuonna 1990. Vuonna 2022 koulua laajennettiin ala-asteen luokille tarkoitetulla lisäsiivellä.
Nimi Variska tulee sanoista Vanha Vaasa, Ristinummi ja Kappelinmäki. Koulussa oli keväällä 2006 31 opettajaa ja noin 430 oppilasta. Luokat sijaitsevat useassa eri siivessä, mikä johtuu koulun historian aikana tehdyistä laajennusremonteista. Samassa rakennuksessa toimii myös Variskan kirjasto.
Koulun liikuntasali toimii koripallossa Vaasan Salaman ja lentopallossa Vaasan Kiiston kotikenttänä.
Automatic for the People

Automatic for the People on vuonna 1992 julkaistu R.E.M:n kahdeksas studioalbumi. 
Alkuperäisenä ajatuksena oli tehdä enemmän rock-suuntautunut levy kuin edellisestä "Out of Timesta", mutta tuloksena oli kuitenkin keskitempoinen ja akustispainotteinen albumi, josta tuli yhtyeen toistaiseksi myydyin ja arvostetuin levy - ja jälleen ilman maailmankiertuetta kuten edellisellä albumillakin. Yhtye antoi ainoastaan radioasemahaastatteluja loka-marraskuussa 1992. Albumi sai nimensä athenslaisen lounasravintolan Weaver D’s Delicious Fine Foodsin motosta "Automatic for the people".
Led Zeppelinin entinen basisti John Paul Jones teki uransa toiset jousisovitukset tälle levylle. Hän oli mukana lauluilla ”Drive”, ”The Sidewinder Sleeps Tonite”, ”Everybody Hurts” ja ”Nightswimming”.
Albumilta klassikkohiteiksi ovat nousseet ”Everybody Hurts”, ”” ja Andy Kaufman -tribuutti ”Man on the Moon”. Edellisvuoden Out of Timen ja ”Losing My Religion” -hitin vanavedessä Automatic for the People nousi Yhdysvaltojen albumilistalla toiseksi myyden siellä yli neljä miljoonaa kappaletta. Isossa-Britanniassa levy oli useita viikkoja listaykkösenä. Suomessa albumi oli parhaimmillaan kakkosena.
Vuonna 1997 Automatic for the People valittiin HMV:n, Channel 4:n, "The Guardianin" ja Classic FM:n järjestämässä Vuosituhannen musiikki -äänestyksessä kaikkien aikojen 18. parhaaksi albumiksi. Vuonna 1998 "Q"-lehden lukijat valitsivat sen kolmanneksi. Vuonna 2003 albumi oli "Rolling Stonen" 500 suurimman levyn listalla sijalla 247.
Kappalelistaus.
Kaikki kappaleet Berry, Buck, Mills ja Stipe.