tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Varistaipale

Varistaipale (myös Varistaival) on kylä ja kulttuurimaisema Heinävedellä Pohjois-Karjalassa. 
Varistaipaleen kylä sijaitsee neljän kilometrin päässä Karviosta Kuopioon päin ja noin 60 kilometrin päässä lähimmästä kaupungista, Varkaudesta. Kylän eteläpuolelta kulkee valtatie 23 ja se sijaitsee Tuusniemelle kulkevan seututie 542:n varrella. Valamon ja Lintulan luostarit sijaitsevat lähellä kylää, molemmat noin kymmenen kilometrin päässä.
Historiallisissa asiakirjoissa on mainintana "Warisen Taiffwal" (1554), "waris taifuall" (1620-luku, nimi viittaa viljelykseen), "Waristaifwal" (1666, viittaa kylään). Varistaipale oli alkujaan veneen vetotaival, jota kuljettiin, kun siirryttiin Varisvedeltä Varislammelle ja edelleen Juojärvelle. Ilmeisesti ensin on käytetty nimeä Varisvesi ja Varislampi ja niiden mukaan nimetty Varistaipale. Sana taipale (taival) tarkoitti kahden veden välistä kangasta. Vari puolestaan viittaa siihen, että taival oli hikinen (vari=hiki). Varis-nimisen linnun kanssa nimellä ei ole tekemistä . 
Nyttemmin kylä tunnetaan Varistaipaleen kanavasta, joka on Suomen korkein ja on korkeuseronsa vuoksi nelisulkuinen kanava. Se rakennettiin vuosina 1911–1913 aiempaan puronuomaan. Yhdessä Taivallahden kanavan kanssa se yhdistää Varisveden Juojärveen. Kanavan pituus on 1 100 metriä ja pudotuskorkeutta sen suluilla on 13-14,5 metriä veden korkeudesta riippuen. Varistaipaleen kanava on Suomen korkein ja ainoa nelisulkuinen kanava. 
Kanavan ylimmän sulun äärellä on kanavanvartiontorni, josta kanavaa ohjataan ja sen toisella puolella on Väyläviraston omistama kanavamuseo. Varistaipaleelta valvotaan myös alueen itsepalvelukanavia. Museorakennus on entinen kanavarenkien talo. Siinä asui kanavan käyttöaikana kaksi kanavarenkiä ja kesällä lisäksi yksi kesäapulainen. Kanavapuisto on muiden Heinäveden reitin kanavien tapaan hyvin hoidettu ja kaunis. Kesällä 2004 pidettiin Varistaipaleen kanavalla perinneuittotapahtuma ”Naiset nipunlaskussa”. Tilaisuus oli yleisömenestys, nipunlaskua oli seuraamassa molemmin puolin kanavaa noin 2 500 kesävierasta ja paikkakuntalaista. Tapahtuma televisioitiin ja sille saatiin sponsoreiksi 50 yritystä. Suomen Kylätoiminta ry. nimesi Varistaipaleen vuoden kyläksi 2004.
Vihtari

Vihtari on kylä Heinävedellä, noin 20 kilometriä itään kuntakeskuksesta. Vihtarin rautatieasema sijaitsee noin kaksi kilometriä kylästä koilliseen. Asema on rataosalla Pieksämäki–Joensuu, ja taajamajunat pysähtyvät siellä. 
Kylässä on ympärivuotista asutusta, mutta myös kesämökkejä. Kylän läheisyydessä sijaitsevat järvet Iso-Vihtari ja Pieni-Vihtari. Kylässä on entinen kyläkoulu, joka toimii kylän asukkaiden kokoontumispaikkana. Koululla on myös Vihtarin VPK:n paloasema.
Vihtarista pääsee seututietä 476 länteen Heinäveden kirkonkylälle ja edelleen valtatielle 23, itään Liperiin, sekä seututietä 474 etelään Savonrannan ja Kerimäen kautta Savonlinnaan. Vihtarin kylästä ja sen tapahtumista on useita vanhoja tarinoita joita kerrotaan Vihtarin kylän omassa historiikissä.
Montserrat (vuori)

Montserrat on vuori Barcelonan maakunnassa, Kataloniassa. Vuori sijaitsee noin 40 kilometriä Barcelonan kaupungista luoteeseen.
Vuoren katalaaninkielinen nimi Montserrat tarkoittaa sahattua vuorta. Kallioinen vuori näyttääkin sahalaitaiselta.
Vuorella sijaitsee vuonna 1025 perustettu benediktiiniläisluostari ("Santa Maria de Montserrat"), joka on omistettu Katalonian hiippakunnan suojeluspyhimykselle, Montserratin neitsyelle ("La Verge de Montserrat", tunnetaan myös nimellä "La Moreneta"). Luostari on edelleen toiminnassa ja se majoittaa noin 80 munkkia. 
Legendan mukaan vuonna 880 joukko paimenessa olleita lapsia näki vuorella valon ja kuuli enkelten laulua. Valo johdatti etsijät luolaan, josta löytyi Neitsyt Marian kuva.
Montserratin luostarissa on huone, jossa pyhiinvaeltajien neitsyelle tuomat lahjat ovat nähtävillä. Lahjat tuodaan yleensä kiitoksen osoitukseksi esimerkiksi sairaudesta toipumisesta, lapsen syntymästä tai muista merkkitapahtumista.
Kataloniassa on tapana pyytää Montserratin neitsyeltä apua sairauteen tai muuhun kriisiin, ja luvata tehdä pyhiinvaellusmatka Montserratin vuorelle, jos toive toteutuu. Moni myös toteuttaa lupauksensa. Montserrat onkin suosittu pyhiinvaelluskohde, jossa vierailee vuosittain yli miljoona turistia ja pyhiinvaeltajaa. Luostarin yhteyteen on pyhiinvaeltajia ajatellen perustettu myös hotelli.
Commodore 65

Commodore 65, toiselta nimeltään C64DX, oli Commodoren vuosina 1990–1991 kehittämä kotitietokone. Koneesta oli tarkoitus tulla C64:n paranneltu, taaksepäin yhteensopiva versio, joka sisältäisi monia uusia, lähes Amigan tasoisia ominaisuuksia. Laite jäi kuitenkin prototyyppiasteelle yhtiön toimitusjohtajan Irving Gouldin peruttua hankkeen.
Commodore Internationalin 1994 tapahtuneen konkurssin jälkeen joitakin C65:n prototyyppejä myytiin avoimilla markkinoilla, joten laitteita on käyttäjillä ja keräilijöillä. Arviot markkinoille tulleiden koneiden määrästä vaihtelevat 150 ja 2 000 kappaleen välillä. Eräs Commodore 65 myytiin keväällä 2013 Saksan eBay verkkohuutokaupassa lähes 18 000 euron hintaan.
Projektin peruuntumisen myötä Commodoren viimeiseksi 8-bittiseksi laitteeksi jäi vuonna 1985 julkistettu Commodore 128.
(* CSG = Commodore Semiconductor Group, aiemmalta nimeltään MOS Technology, Inc.)
Puuhamaa

Puuhamaa on vuonna 1984 avattu Janakkalan Tervakoskella sijaitseva lasten huvittelupaikka. Puuhamaassa ei juurikaan ole täysautomaattisia huvipuistolaitteita, vaan toiminta on painottunut enemmän oman lihasvoiman ja aktiivisuuden käyttöön. Alueella on yli sata erilaista toimintoa, muun muassa vesiliukumäet, ratagolf, Formula-autoradat ja pomppulinnoja.
Puuhamaan omistaa Puuharyhmä, jonka espanjalainen Aspro Parks osti vuonna 2007.
Puuhamaan televisiomainoksien tunnusmusiikin on tehnyt Mikko Alatalo. Puuhamaan maskotti on Puuhanalle, joka kiertelee puistossa.
Nipsu

Nipsu () on Tove Janssonin luoma Muumi-tarinoiden hahmo. Ensimmäisen kerran hän esiintyy ensimmäisessä Muumi-kirjassa "Muumit ja suuri tuhotulva". Hän esiintyy kirjojen lisäksi myös Muumi-sarjakuvissa ja -animaatioissa.
Nipsu Muumi-teoksissa.
Nipsun vanhemmat ovat Muumipapan nuoruudenystävät Hosuli ja Sosuli (). Nipsu on eräänlainen ottolapsi muumiperheessä, sillä Hosuli ja Sosuli hukkasivat hänet, kun hän oli vielä pieni.
Nipsu on ahne ja hieman pelkurimainen. Hän on arka, ja niinpä vapaus merkitsee hänelle pelkojen selättämistä. Alkuperäisissä kirjoissa Nipsu on pienikokoinen ja hänestä käytetäänkin usein nimitystä ”pikku otus Nipsu”. Puolestaan sarjakuvissa ja esimerkiksi televisiosarjassa "Muumilaakson tarinoita" Nipsu on pitkä ja suurikokoinen moniin muihin hahmoihin verrattuna. Hänet on animaatioissa kuvattu ruskeana tai harmaana, mutta Tove Janssonin tekemissä värillisissä kuvissa hän on aina valkoinen (tosin joskus pahoinvoinnin seurauksena hennon vihertävä).
Kirjoissa Nipsu on monesti Muumitalossa yökylässä, mutta hän asuu kiven koloon rakennetussa talossa metsän liepeillä. "Muumilaakson tarinoissa" sekä Tove ja Lars Janssonin sarjakuvissa Nipsulla on kuitenkin oma talo. Animaatiosarjassa vaikuttaa kuitenkin siltä, että hän asuu useammin Muumitalossa kuin omassaan. Sarjakuvissa Nipsu on rahanahneudessaan röyhkeämpi kuin kirjoissa ja punoo joskus jopa juonia konnamaisen Haisulin kanssa. "Muumilaakson tarinoissa" Nipsu on kiinnostunut kultakolikoista ja jalokivistä, mutta onnistuu harvoin niitä ansaitsemaan. Muumilaakso-sarjassa Nipsu yritti kevään tultua myydä lumipalloja, mutta ne sulivat ennen kuin kauppoja saatiin syntymään. Nipsu pitää paljon myöskin syömisestä ja Muumimamman pannukakut ovat hänen mieleensä.
"Näkymätön lapsi ja muita kertomuksia" -kirjan tarinassa "Sedrik" Nipsulla on koira nimeltä Sedrik.
"Muumilaakson tarinoita" -animaatiosarjassa Nipsu esiintyy aktiivisesti koko sarjan ajan, vaikka Tove Jansson käytti hahmoa vain harvoin ensimmäisten muumikirjojen jälkeen. Sarjassa Nipsu on lisätty moniin sellaisiin Janssonin tarinoihin, joissa hän ei alun perin ollut mukana.
Nipsu esiintyy useimmissa Muumilaakson tarinoita -sarjan jaksoissa. Jaksot, joissa hän ei esiinny, ovat "Hattivattien salaisuudet, Taikasiemeniä valtamerestä, Viidakon kätköissä, Muumipeikko pelastaa tiikerit, Muumipeikon ja Pikku Myyn talvinen seikkailu, Talven vieraita, Majakka syttyy, Keskitalven kokko, Muumipeikko rakentaa talon, Kuplia, Äidinrakkaus" ja "Taiteilijoita Muumilaaksossa". Nipsu ei puhu lainkaan jaksoissa "Muumit ja taistelu merirosvoa vastaan" ja "Lampun henki". Näissä jaksoissa hänet nähdään ensin mainitussa Niiskun vajan ulkopuolella väkijoukossa ja toiseksi mainitussa Muumitalon ulkopuolella jakson loppukohtauksessa, jossa Taikuri vie taikalampun pois. Jaksossa "Iso jysäys" hän esiintyy ainoastaan Muumipeikon unessa jakson alussa.
Swing

Swing on jazzmusiikin tyylilaji, joka oli suosituimmillaan noin vuodesta 1935 1940-luvun puoliväliin asti. Aikakautta kutsutaan joskus ”swing-ajaksi” (). Swingyhtyeissä on muihin jazzyhtyeisiin verrattuna enemmän jäseniä, usein 12:sta 16:een. Swing oli ensimmäinen jazzin tyylilaji, joka oli kaupallisesti menestyksellinen. Ennen swingiä jazz yhdistettiin usein New Orleansin bordelleihin ja Chicagon kieltolain aikaisiin laittomiin anniskeluravintoloihin.
Tullakseen kaupallisesti menestyväksi swingyhtyeen piti koostua valkoisista jäsenistä. Vaikka mustaihoisista koostuneet yhtyeet kuten muun muassa Count Basien, Duke Ellingtonin, Chick Webbin ja Jimmie Luncefordin yhtyeet tulivatkin suosituiksi, valkoihoisten yhtyeet kuten Benny Goodmanin, Harry Jamesin, Tommy ja Jimmy Dorseyn sekä Glenn Millerin yhtyeet menestyivät paremmin. Goodmania kutsuttiin ”swingin kuninkaaksi” ().
Swing Suomessa.
Suomessa swingin kulta-ajan perinteitä on vaalinut muun muassa Lahti Big Band. Orkesterilla on käytössään alkuperäisiä sovituksia 1930- ja 1940-luvuilta.
Vuonna 2005 perustettiin uusi swingmusiikkiin erikoistunut ammattimuusikoista koostuva big band nimeltään The Great Helsinki Swing Big Band.
Dafne

Dafne (, 'laakeri'; ) oli kreikkalaisessa mytologiassa joko Peneioksen ja Kreusan, Ladonin ja Gaian tai Amyklaan tytär.
Ovidiuksen teoksessa "Muodonmuutoksia" tapahtumat saavat alkunsa Apollonin vähäteltyä Eroksen jousiammuntataitoja, jolloin tämä osoitti nuoliensa mahdin jumalalle saamalla tämän rakastumaan Dafneen ja ajamaan tätä takaa. Lopulta uupunut Dafne haluten pitää neitsyytensä rukoili joko Gaiaa tai Peneiosta auttamaan häntä, ja niin hän muuttui laakeripuuksi. Tämän jälkeen laakeripuusta tuli Apollonille pyhitetty puu.
Parthenioksen teoksessa "Erotika pathemata" Oinomaoksen poika Leukippos rakastui Dafneen ja pukeutui neidoksi voidakseen metsästää tämän kanssa. Mustasukkainen Apollon sai kuitenkin metsästäjättäret pysähtymään kylpemään alasti Ladon-joella. Kun Leukippos epäröi riisua vaatteensa, nymfit repivät vaatteet hänen päältään ja Leukippoksen salaisuuden paljastuttua surmasivat hänet keihäillään. Apollonin lähestyttyä tämän jälkeen Dafnea tämä pakeni ja muuttui puuksi huudettuaan Zeusta apuun.
Evan Hunter

Evan Hunter (alk. Salvatore Lombino, 15. lokakuuta 1926 – 6. heinäkuuta 2005) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja käsikirjoittaja. Hunter tunnetaan erityisesti nimellä Ed McBain kirjoittamastaan yli 50-osaisesta poliisiromaanisarjasta "87. poliisipiiri", joka on yksi poliisiromaanin perusteoksista. Käsikirjoittajana Hunterin tunnetuin elokuva on Alfred Hitchcockin "Linnut" (1963), joka perustuu Daphne du Maurierin novelliin.
Hunterin alkuperäinen nimi oli Salvatore Lombino, mutta hän muutti nimensä Evan Hunteriksi vuonna 1952, koska epäili vierasmaalaisen nimen karkottavan ennakkoluuloisia kustantajia. Ed McBainin lisäksi hän käytti ainakin salanimiä John Abbott, Richard Marsten, Hunt Collins, Curt Cannon ja Ezra Hannon.
Hunter syntyi italialaistaustaisille vanhemmille New Yorkissa vuonna 1926 ja aloitti kirjoittamisen toisen maailmansodan aikana palvellessaan merivoimissa. Opiskeltuaan Hunter Collegessa hän työskenteli opettajana, mikä toimi pohjana hänen osittain omaelämäkerralliselle romaanilleen "The Blackboard Jungle" (1954). Se sovitettiin elokuvaksi "Älä käännä heille selkääsi" jo seuraavana vuonna. Ensimmäinen "87. poliisipiiri" -sarjan romaani oli vuonna 1956 julkaistu "Cop Hater" (suomennettu nimillä "Askeleet kadulla" ja "Kuolema kytälle").
Pimeä aika

Pimeä aika on historian ajanjakso, jolta on käytettävissä hyvin vähän tai ei lainkaan dokumentteja. Nimitystä käytetään seuraavista aikakausista:
Kamasaksa

Kamasaksa on kansanomainen ja vanhahtava suomen sana, joka tarkoittaa saksalaista kulkukauppiasta. Kamasaksoista alettiin otaksuttavasti puhua hansaliiton aikana, jolloin saksalaiset pitkälti hallitsivat Itämeren alueen kaupankäyntiä. 
Laukkuryssä tarkoitti vastaavasti karjalaista, venäläistä tai muuta luterilaisen Suomen itäpuolelta tullutta kiertelevää kauppiasta.
Ruotsit

Ruotsit on vanha kansallisuusnimitys. Suomessa sekä suomen läntisissä lähisukukielissä, kuten virossa ja vatjassa, "ruotsi"-sanalla viitataan ruotsalaisiin. Sen sijaan itäisissä lähisukukielissä, kuten karjalassa ja lyydissä, sanalla ja sen johdoksilla viitataan yleensä suomalaiseen tai luterilaiseen henkilöön, harvemmin ruotsalaiseen. Karjalassa ja lyydissä sanan arvellaan olevan suomalainen lainasana. 
Nimityksen alkuperä.
"Ruotsi"-sanan arvellaan olevan peräisin muinaisruotsin soutamista tarkoittavasta sanasta, jonka vastine nykyruotsissa on "ro". Ruotsin paikannimi "Roslagen" on samaa juurta, ja se on alun perin tarkoittanut soutukuntaa. Suomeen ja sen lähisukukieliin sanan arvellaan levinneen niihin aikoihin, kun ruotsalaiset rusit purjehtivat Suomen etelärannikoa pitkin kohti Laatokkaa ja Luoteis-Venäjän keskuksia, kuten Novgorodia.. 
Itämerensuomalaisista kielistä sana omaksuttiin muihinkin kieliin. Kun ruotsalaisten asutukset Venäjällä venäläistyivät, "ruotsia" vastaavaa itämerensuomalaista lainasanaa alettiin käyttää venäläisistä muun muassa saamessa, komissa ja udmurtissa. Samaa juurta on myös venäjän kielen sana "ruś". Sana lainautui venäjästä takaisin ruotsiin, jonka "ryss"-sanasta on peräisin suomen kielen venäläistä tarkoittava sana "ryssä".
Sprite-grafiikka

Sprite-grafiikka on etenkin vanhemmissa tietokonepeleissä käytetty tietokonegrafiikan menetelmä, joka perustuu pieniin bittikarttagrafiikkana toteutettuihin osittain läpinäkyviin kuvahahmoihin, "spriteihin". Spriteillä on tyypillisesti toteutettu kaikenlaiset pelikentän liikkuvat hahmot, kun taas pelikenttä itse on toteutettu muilla menetelmillä.
Kokonaisen näytön päivittäminen on verrattain hidasta, josta johtuen laitteistotasolla tuettiin siirrettäviä lohkoja grafiikkaa, joka voitiin esittää taustan päällä ilman suorittimen kuormittamista. Pelit kuten "Pac-Man" soveltuvat hyvin sprite-grafiikan käyttöön.
"Computer Space" käytti bittikarttoja, jotka myöhemmin muodostuivat spriteiksi.
Ensimmäisenä pelinä, joka käytti spritejä, pidetään Taiton vuoden peliä "Basketball"ia, joka on myös ensimmäinen urheilupeli, jossa pelaajat esitetään ihmishahmoina.
Monissa vanhoissa tietokoneissa, kuten Commodore 64:ssä ja Amigassa, oli laitteistotasolla toteutettu sprite-grafiikka. IBM PC:ssä ei ole sisäänrakennettua sprite-järjestelmää, joten näille julkaistuihin peleihin spritet oli ohjelmoitava peliin.
3D-grafiikkaa käyttävissä peleissä spriteiksi kutsutaan 3D-grafiikan sekaan lomitettuja litteitä 2D-hahmoja ja muita 2D-kuvia. Nämä hahmot tunnistaa spriteiksi varsinkin siitä, että lähelle mentäessä niiden pikselikoostumuksen erottaa selvästi.
Commodoren grafiikkapiirien teknisissä manuaaleissa spriteistä on käytetty myös lyhennettä "MOB" ("movable object block", Commodore 64 ja 128), tai BOB (blitter object block, joskin myös "perinteisemmät" spritet olivat käytettävissä, Amiga) joskin Commodoren ohjelmointioppaat käyttävät useammin sprite-termiä. Atari on kutsunut omaa sprite-grafiikkaansa "player-missile-grafiikaksi".
USS Nautilus (SSN-571)

USS Nautilus (runkonumero SSN-571) oli Yhdysvaltain laivaston ydinsukellusvene, joka oli maailman ensimmäinen laivastopalvelukseen otettu.
Valmistus.
Alus tilattiin General Dynamics Electric Boat Divisionilta Grotonista Connecticutista, missä Yhdysvaltain presidentti Harry S. Truman laski kölin 14. kesäkuuta 1952. Alus laskettiin vesille 21. tammikuuta 1954 kumminaan presidentti Dwight D. Eisenhowerin puoliso ja otettiin palvelukseen 30. syyskuuta 1954 ensimmäisenä päällikkönään Eugene P. Wilkinson.
Palvelus.
Alus saavutti 3. elokuuta 1958 ensimmäisenä sukellusveneenä maantieteellisen pohjoisnavan. Se suoritti samalla 96 tunnissa 2 945 km pitkän maailman ensimmäisen sukelluksen pohjoisnapajäätikön ali.
Alus lähti 9. huhtikuuta 1979 Grotonista viimeiselle matkalleen Guantanamonlahden ja Cartagenan kautta Panaman kanavalle ja edelleen Mare Islandin laivastontelakalle Kaliforniaan, jonne se saapui 26. toukokuuta. Telakalla aloitettiin valmistelut aluksen poistamiseksi käytöstä. Se poistettiin käytöstä 30. maaliskuuta 1980.
Tunnustuksena pioneerityöstään ydinvoiman käyttämisestä sukellusveneissä Yhdysvaltain sisäministeri nimesi 20. toukokuuta 1982 aluksen kansallisesti merkittäväksi historialliseksi kohteeksi (). Mare Islandin telakka museoi aluksen, jonka jälkeen se hinattiin Grotoniin. Alus saapui 6. heinäkuuta 1985 määränpäähänsä, jossa se avattiin yleisölle 11. huhtikuuta 1986.
Fulguriitti

Fulguriitti eli ukonvaaja on maahan osuneen salamaniskun kuumentamaan maaperään muodostama lasittunut, usein putkilon muodostava mineraalirakenne. 
Muodostuminen.
Fulguriitti muodostuu maan sisälle salaman kulkureitille ja sen ulkomitat ovat myös sen muodostaneen salaman mitat. Fulguriitti voi olla muutaman senttimetrin halkaisijaltaan ja yleensä alle 3 metriä pitkä, mutta joskus jopa 20 metrin mittainen. Mineraalin keskiosassa on salamaniskun höyrystämän aineksen muodostama ontto putki, jonka laidat ovat yleensä sulaneesta maa-aineksesta muodostunutta lasia tai osin lasittunutta ainesta ja putkilon ulkoreunalla on lasimassaan tarttuneita hiekanjyviä. Putkilo on salaman tai juurakon muotoinen, ja siinä voi olla useita haaroja aivan kuten ilmassa silmin nähtävissä salamoissakin. Fulguriitti on tyypillisesti sisältä ontto ja sileäpintainen tai se voi olla sisäpinnaltaan täynnä pieniä kuplia. Ulkopintaa päällystää usein karkea hiekka. Esimerkiksi piidioksidista muodostunut fulguriitti on haurasta ainetta, joten sen esiinkaivaminen ehjänä on hankalaa.
Fulguriittilöydökset voidaan ryhmitellä erilaisiin tyyppiluokkiin:
Lisäksi salamaniskun muodostamat eksogeeniset fytofulgureenilöydökset (esimerkiksi ligniitistä, öljyliuskeesta ja vastaavasta orgaanisperäisestä aineksesta) voidaan ryhmitellä luokaksi V. 
Esiintyminen.
Fulguriitteja löydetään esimerkiksi Yhdysvaltain Michiganjärven ja Atlantin rantahietikoilta. Kivifulguriittejä tavataan esimerkiksi Meksikon Toluca-vuoren ja Oregonin osavaltion Mount Thielsen -vuorelta.
Fulguriitit kulttuurissa.
Fulguriitteja on pidetty Suomessa Ukko ylijumalan aseellisen iskun aikaansaannoksina, ja siksi niitä kutsutaan ukonvaajoiksi eräiden kivikautista perua olevien taikaesineiden ohella. 
Fulguriitti-sanan etymologia on peräisin latinankielen sanasta fulgur joka tarkoittaa salamaa.
Heinjoki

Heinjoki on entinen Suomen kunta Etelä-Karjalassa Karjalankannaksella Neuvostoliitolle 1944 luovutetulla alueella. Heinjoki sijaitsi Viipurin itäpuolella. Heinjoen naapurikuntia olivat Antrea, Äyräpää, Muolaa, Kuolemajärvi ja Viipurin maalaiskunta. Heinjoen alueen suurimmat järvet olivat Kaltovesi ja Noskuanselkä kunnan pohjoisrajalla, Kämäränjärvi kunnan eteläosassa ja Äyräpäänjärvi kaakkoisrajalla.
Heinjoen väestöä asutettiin jatkosodan jälkeen seuraaviin kuntiin: Karjalohja, Karkkila, Nummi, Pusula, Pyhäjärvi Ul, Sammatti ja Vihti.
Kylät.
Heikurila, Hentula, Hevossaari, Koprala, Kurvila, Kämärä, Kääntymä, Lahdenperä, Lapinlahti, Pienpero, Pihkala, Pilppula, Pirilä, Ristseppälä, Rättölä, Savastila, Tuokkola, Vamppala.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 11 koulupiiriin.
Kunnan läpi kulki rautatie Viipurista Pölläkkälään, jossa oli Pilppulan pysäkki, Heinjoen asema ja Ristseppälän asema. Rautatie päättyy nykyisin Ristseppälään.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Heinjoen väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1940.
Nykytilanne.
Heinjoen kirkonkylän nimi on ollut vuodesta 1948 lähtien "Veštševo", mutta kylällä ei ole enää hallinnollista merkitystä. Lähes koko entinen Heinjoen kunnan alue sekä entisen Äyräpään kunnan pääosa kuuluivat 2000-luvulle tultaessa Leningradin alueen Viipurin piirin Ristseppälän ("Žitkovo") kyläneuvostoalueeseen, jonka keskuskylä, Ristseppälä, sijaitsee entisen Heinjoen kunnan kaakkoisosassa. Vuodesta 2006 alueet kuuluvat Kähärin ("Gontšarovo") maalaiskuntaan.
Heinjoen alueella sijaitsee Heinjoen asemanseutu ("posjolok pri stantsii Veštševo"), joka on alkuperäinen keskustaajama, tuhoutunut kirkko sijaitsi kuitenkin muutama kilometri pohjoisempana Savastilassa, jossa on sankarihautausmaan muistomerkki.
Marika Fingerroos

Marika Kristiina Tupila (o.s. Fingerroos, s. 29. maaliskuuta 1979 Ruukki) on suomalainen malli ja laulaja. Hän on opiskellut Vaasan ammattikorkeakoulun liiketalouden linjalla. Nykyään opiskelee Seinäjoen ammattikorkeakoulussa agrologiksi.
Fingerroos tuli julkisuuteen kesällä 2004 kyläkauppias Vesa Keskisen rakastajattarena. Lehdistö lanseerasi nopeasti uuden termin salarakas, jota alettiin käyttää runsaasti puhekielessä sekä keltaisen lehdistön parissa muissakin tapauksissa. 
Vuonna 2005 Fingerroos avioitui Jani Ollilan kanssa ja erosi hänestä vuonna 2014. Heillä on yhteinen, kesällä 2009 syntynyt poika. Fingeroos sai toisen lapsensa vuonna 2016. Hän avioitui heinäkuussa 2016 ja otti aviomiehensä sukunimen, Tupila. Fingerroos on levyttänyt Martina Aitolehden kanssa nimellä Salarakkaat.
Fingerroos pitää Vaasan lähettyvillä omaa hevostalliaan ja toimii sisällöntuottajana muun muassa Onlyfans-sivustolla.
Hiitola

Hiitola on entinen Suomen kunta Laatokan Karjalassa Neuvostoliitolle vuonna 1944 luovutetulla alueella. Hiitolan pinta-ala oli 423,2 km² ja asukasluku 8 265 vuonna 1939. Nykyisin Hiitolan pohjoisosa kuuluu Karjalan tasavaltaan ja eteläosa Leningradin alueeseen. Hiitola voidaan laskea myös Karjalankannakseen kuuluvaksi. Karjalan tasavaltaan kuuluva osa muodostaa pääpiirteittäin Hiitolan maalaiskunnan. Hiitolan asemakylä on nykyään Hiitolan alueen keskus, kun entinen kirkonkylä on ollut neuvostoaikana sotilaskohde (Kulikovo), ja sen lakkauttamisen jälkeen on muuttunut siviilikyläksi. Hiitolan alue jakautuu Laatokan saariston rikkonaiseen maisemaan idässä ja asumattomaan erämaahan lännessä. Varsinaisesti asuttuja alueita ovat Asila, Pukinniemi, Tiurula ja Vaavoja sekä entinen Hömmön alue, jolle on annettu nimeksi Taunan tai Tounan. Kaikki muut entiset kylät ovat enimmäkseen autioituneet. 
Neuvostoliitto pommitti Hiitolan asemakylää heti talvisodan sytyttyä Neuvostoliiton aloitteessa. 
Hiitolan ortodoksinen väestö kuului Tiurulan ortodoksiseen seurakuntaan. Hiitolan väestöä asutettiin jatkosodan jälkeen seuraaviin Keski- ja Pohjois-Satakunnan kuntiin: Ahlainen, Honkajoki, Kankaanpää, Karvia, Kullaa, Luvia, Merikarvia, Nakkila, Noormarkku, Pomarkku, Pori, Porin mlk, Siikainen ja Ulvila. 
Kylät (1939).
Alakokkola, Asila, Haapalahti, Haukkavaara, Hiitola (kirkonkylä), Huiskonniemi, Hännilä, Iitula, Ivankoski, Kavonsalmi, Kilpola, Kopsala, Koukunniemi, Kuoksjärvi, Kyläjärvi, Kylälahti, Kylät, Laurola, Lipola, Mustola, Nehvola, Petkola, Piimälä, Pohjiinkylä, Pukinniemi, Päijälä, Raivattala, Siisiönmäki, Sirsjärvi, Telkinniemi, Tenhola, Tiurula, Tounaa, Tujula, Ulaskanniemi, Unkola, Uusikylä, Vaavoja, Valtola, Veijala, Yläkokkola.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 15 koulupiiriin.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Hiitolan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1940.
Hinnerjoki

Hinnerjoki on Satakunnassa sijainnut entinen Suomen kunta, joka liitettiin Euraan vuonna 1970. Vuoden 2022 lopussa Hinnerjoen taajaman väkiluku oli 375. Hinnerjoen puukirkko on rakennettu alkujaan vuonna 1755, mutta se rakennettiin uudelleen vuonna 1799. Hinnerjoki erotettiin Laitilan seurakunnasta omaksi seurakunnakseen viimeistään vuonna 1759.
Hinnerjoen halki virtaa samanniminen joki, joka Lapin kunnan puolella muuttuu Lapinjoeksi. Se saa alkunsa enimmäkseen entisen Honkilahden puolella olevasta Koskeljärvestä.
Hinnerjoen naapurikunnat olivat Eura, Lappi, Laitila, Karjala ja Honkilahti.
Hinnerjoen vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1953.
Hinnerjoelle asutettiin viime sotien jälkeen Metsäpirtin siirtoväkeä.
Hinnerjoen kirkonkylä kuuluu Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Vaaljoen kylässä on vaikuttanut vuoden 1890 tienoilla rukoilevaisuuden pohjalta syntynyt herätysliike.
Kylät.
Hinnerjoki, Korpi ja Vaaljoki.
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Hinnerjoella oli yksi taajama: kirkonkylä (660 asukasta).
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Hinnerjoen väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960.
Kulttuuri.
Murre.
Hinnerjoen alueella puhutun kielen perustana on pohjoinen Lounais-Suomen murre. Hinnerjoen murre kuuluu Lounais-Suomen pohjoisryhmän Rauman alaryhmään.
Honkilahti

Honkilahti () on Satakunnassa sijainnut entinen Suomen kunta. Se erotettiin Eurasta itsenäiseksi kunnaksi vuonna 1904 ja liitettiin jälleen Euraan 1970. Honkilahden naapurikunnat olivat Eura, Lappi, Hinnerjoki, Laitila, Karjala, Mynämäki, Yläne ja Säkylä. Kunnan asukasluku vuonna 1969 oli 1 548.
Historia.
Honkilahti muodostettiin vuonna 1657 Euraan kuuluvaksi rukoushuonekunnaksi ja se erosi Eurasta omaksi kunnakseen 1904. Kunta liitettiin 1970 takaisin Euraan. Honkilahdella on puukirkko, jonka on rakentanut Tuomas Ravonius vuonna 1759. Honkilahden eteläosissa sijaitsee Koskeljärvi ja kuntaan kuului myös useita kilometrejä Pyhäjärven rantaviivaa.
Vuonna 1960 valtaosalla kotitalouksista oli sähköt (94,36 %). Honkilahden väkiluku oli suurimmillaan vuonna 1957, jolloin asukkaita oli 1 887. Tuolloin väestötiheys oli 16,13 asukasta neliökilometriä kohden.
Honkilahden vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1951.
Honkilahdelle asutettiin viime sotien jälkeen Räisälän siirtoväkeä.
Kylät.
Auvainen, Haveri, Honkilahti (Kirkonkylä), Komoinen, Lellainen, Löyttylä, Mannila
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Honkilahden taajamat olivat kirkonkylä (284 asukasta) ja Mannila (293 asukasta). Kumpaakaan ei lasketa enää nykyään taajamaksi.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Honkilahden väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960.
Ami Hauhio

Aimo Robert ”Ami” Hauhio (14. kesäkuuta 1912 Viipuri – 16. joulukuuta 1955) oli suomalainen taiteilija, sarjakuvantekijä, kuvittaja, sanomalehti- ja pilapiirtäjä, kartanpiirtäjä ja kivipiirtäjä. Hän oli Viipurin Taiteilijaseuran ja Suomen Taidepiirtäjien Liiton jäsen (myös johtokunnassa). Suomen Taidepiirtäjien Liiton varapuheenjohtajana hän oli 1948. Hauhio muistetaan erityisesti yhtenä oman aikansa merkittävimmistä suomalaisista sarjakuvapiirtäjistä ja suomalaisen science fictionin edelläkävijänä. 
Hauhio teki runsaat 300 kirjan- ja lehdenkantta. Yleisradio vanha pyöreä logo, jossa lukee RADIO, on Hauhion piirtämä.
Sarjakuvaura.
Hauhion jännityssarjakuvissa keskeisenä aiheena oli usein jokin tekninen erikoisuus kuten räjähdysainepatentti tai atomimoottori ja päähenkilönä lentäjä tai tullimies. Ensimmäisen sarjakuvansa, jonka nimi oli "Lentäjä" "Sam Hurjan seikkailut maalla, merellä ja ilmassa", Hauhio teki "Seura"-lehdelle vuosina 1937–1938. "Tullivartija Topi Valpas" ilmestyi useissa maaseutulehdissä sotien aikana ja "Patentti N:o 33" "Seikkailujen maailmassa" vuosina 1940–1941. Sota-aikana "Lukemista Kaikille" -lehdessä seikkaili Hauhion piirtämä "Ismo Lento, rajaseudun poika". Sen oikeudet omisti Tekijätoimisto ja tämä syndikoitu sarja ilmestyi ilmeisesti myös muissa lehdissä.
Olavi Kanervan ja Reino Helismaan kirjoittama, Hauhion piirtämä suomalaisen science fiction -sarjakuvan klassikko "Maan mies Marsissa", jossa kuitenkin huoletta kopioitiin Alex Raymondin sarjaa "Flash Gordon", ilmestyi ensi kerran "Isku"-lehdessä jatkosarjana vuosina 1940–1941. Sen olivat käsikirjoittaneet Olavi Kanerva ja Reino Helismaa. "Maan mies Marsissa" julkaistiin myös albumina vuonna 1947, mutta julkaisu ei sisältänyt kaikkia sivuja ja sarjakuvan kuvajakoa oli muutettu. Vuonna 2011 Zum Teufel! julkaisi "Maan miehen Marsissa" alkuperäisen kuvajaon mukaisessa albumimuodossa.
Hauhion sarjakuvia julkaistiin säännöllisesti "Pellervo"-lehdessä jatkosarjoina. Esimerkiksi 1947–1950 ilmestyi science fiction -seikkailu "Koltan perintö", joka oli jatkoa "Valojuova"-lehdessä vuosina 1944–1946 ilmestyneelle sarjakuvalle. Seinäjoen sarjakuvaseura julkaisi "Koltan perinnön" albumina vuonna 1984. "Pellervossa" ja "Lasten Maailma" -lehdessä julkaistiin Hauhion sarjakuvaversioita nuortenkirjallisuuden tunnetuimmista teoksista (esimerkiksi "Aarresaari" värillisenä "Pellervossa", viimeinen osa 7/1961).
"Seura"-lehdessä ilmestyi vuonna 1950 jatkosarjana (n:ot 36–47) Hauhion piirtämä Pekka Lipponen ja Kalle-Kustaa Korkki -sarjakuva. Vuonna 1952 Olavi Kanervan päätoimittamassa "Seikkailujen maailma" -lehdessä ilmestyi myös Hauhion "Lentävä lautanen" -sarjakuva, jonka Kanerva oli kirjoittanut. Edellä mainittujen teosten ohella Hauhio piirsi monia muitakin seikkailu- tai huumorisarjakuvia.
Hauhion tyyliin vaikutti selvästi "Flash Gordonin" piirtäjä Alex Raymond ja muut yhdysvaltalaiset tekijät, mutta hänen tyylinsä oli kulmikkaampaa ja kankeampaa. Hänen alkuperäispiirroksiaan on säilynyt vähän.
Timo Kokkilan kokoama Hauhion elämäntyötä esittelevä näyttely oli esillä Tampereella Finlaysonilla TR1-galleriassa kesällä 2014.
Ihantala

Ihantala (vuodesta 1948 ) oli luterilainen seurakunta ja sen kirkonkylä Viipurin maalaiskunnan pohjoisosassa. Ihantala muistetaan jatkosodan torjuntataisteluista, jotka tapahtuivat Ihantalan kirkonkylässä. Kirkonkylä tuhoutui täysin tässä Talin–Ihantalan taistelussa. 
Kylät.
Ihantala, Juustila, Kaipola, Kilpeenjoki, Kilpeenjoki-Sydänmaa, Konkkala, Kurikkala, Kähäri, Lyykylänjärvi, Mannikkala, Nikoskela, Peronjoensuu, Pihkala, Repola-Lyykylä, Ryysylä, Syvälahti, Tali, Terävälä, Uusikartano, Ylivesi
Kotivara (yritys)

Kotivara Oy on oululainen elintarvikevalmistaja, joka valmistaa erilaisia meetvursteja, kylmäsavupaisteja ja muita makkaroita. 
Yritys perustettiin Oulussa huhtikuussa 1943. Alkuvuosina yritys valmisti elintarvikkeita hyvin laajasti toimien muun muassa leipomona. Myöhemmin yritys alkoi keskittyä makkaroiden valmistukseen. Yrityksen tehdas sijaitsee Limingantullin kaupunginosassa, jonne se siirtyi Raksilasta keväällä 1972. Aiemmin Raksilassa sijainnut tehdas sijaitsi Ratakadun ja Topinkadun kulmassa. 
Kotivaran liikevaihto vuonna 2022 oli noin 18,4 miljoonaa euroa.
Françoise Sagan

Françoise Sagan (21. kesäkuuta 1935 Cajarc, Ranska – 24. syyskuuta 2004 Honfleur, Ranska) oli ranskalainen kirjailija, alkuperäiseltä nimeltään Françoise Quoirez. Hänen kirjailijanimensä on peräisin Marcel Proustin romaanisarjasta "Kadonnutta aikaa etsimässä". Sagan kirjoitti romaaneja, novelleja, näytelmiä ja elokuvakäsikirjoituksia, joista monet ovat romanttisia tarinoita keskiluokan ihmisistä. 
Elämä.
1950-luvulla Sagan harrasti muodikkaasti nopeita urheiluautoja, asui Pariisissa Seinen vasemmalla rannalla ja vietti aikaansa Juliette Grécon, Jean-Paul Sartren ja muiden kulttuurihenkilöiden seurassa. Alkoholi, tupakka, uhkapeli ja huumeet kuuluivat noiden seurapiirien elämään. Lehdistössä häntä pidettiin naispuolisena James Deanina ja myöhemmin ”viimeisenä eksistentialistina” ja ”kurittomuuden ikonina”.
Saganin kaksi avioliittoa päättyivät avioeroon. Hänellä on yksi poika. Sagan oli usein skandaalin silmässä muun muassa useiden liikenneonnettomuuksiensa ja huumeiden käyttönsä vuoksi. Hänet yhdistettiin myös talousrikoksiin ("Elf-skandaali"). 
Sagan kuoli 69-vuotiaana keuhkoveritulppaan pitkään sairastettuaan ja omaisuutensa menettäneenä. Muistosanoissaan Ranskan presidentti Jacques Chirac totesi: ”Menetimme yhden parhaista ja herkimmistä kirjailijoistamme.”
Tuotanto.
Esikoisteoksensa, romaanin "Tervetuloa ikävä", Sagan julkaisi vain 18-vuotiaana vuonna 1954. Hän oli aloittanut teoksen kirjoittamisen kesäkuussa 1953, ja sen sanotaan valmistuneen seitsemässä viikossa. Romaanin päähenkilö on kertojaminä, 17-vuotias Cécile, josta kehkeytyy ensimmäinen Saganin luomista elämään pettyneiden teini-ikäisten vertauskuvista, hiukan J. D. Salingerin "Sieppari ruispellossa" -romaanin päähenkilön tapaan. "Tervetuloa ikävä" oli suunnaton menestys Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. 
Sagan on tunnettu monista lausahduksistaan. ”Raha ei tee ketään onnelliseksi, mutta itken mieluummin Jaguarissa kuin linja-autossa” on kuuluimpia Sagan-sitaatteja.
Vaikka Saganin tuotanto usein leimataan viihteelliseksi, moni feministinen kriitikko on pitänyt varsinkin varhaisia teoksia naisen roolia ansiokkaasti laventavina. 
Sagan kirjoitti kaikkiaan yli 40 teosta. Niitä on käännetty yli 20 kielelle, ja niiden pohjalta on tehty elokuvia. Tunnetuin lienee Otto Premingerin Yhdysvalloissa ohjaama "Tervetuloa ikävä" -sovitus vuodelta 1957, pääosassa Jean Seberg. Saganista on myös kirjoitettu monia tutkimuksia ja elämäkertoja.
Teoksia.
Romaaneja: 
Näytelmiä: 
Elokuvakäsikirjoituksia:
Hylky

Hylky on uponneen tai muutoin hylätyn eli haaksirikkoutuneen laivan tai muun aluksen runko ja aluksessa oleva irtaimisto. "Pintahylky" on hylky, jonka jokin osa on selvästi näkyvillä vedenpinnan yläpuolella. 
Useimmiten laivan uppoaminen tapahtuu laitteistovian, navigointivirheen, huonon sään, sodan, merirosvouden, tulipalon tai lastin siirtymisen vuoksi. Merkittävä tekijä on myös aluksen ikä sekä yleinen huonokuntoisuus.
Etymologia.
Hylky on johdos sanasta ”hylätä”. "Hylkäämisen tulosta" taas voidaan kutsua sanalla "hylje" (vrt. jäte, on siis eri asia kuin hylje-eläin). Kaikenlaista rannalle ajautunutta on ennen vanhaan kutsuttu hylyiksi tai hylkytavaraksi. Rantojen omistajat ovat ottaneet hylkytavaraa omistukseensa sillä perusteella, että ne on ”hylätty”.
Laivanhylyt Suomessa.
Muinaismuistolaki suojaa vedenalaisia muinaisjäännöksiä samalla tavalla kuin maalla olevia muinaisjäännöksiä. Veden alla olevia ihmisen tekemiä rakennelmia, esimerkiksi väyläesteitä sekä siltojen ja laitureiden jäänteitä, suojellaan muistoina Suomen alueen aikaisemmasta asutuksesta ja historiasta. Tällaiset kohteet ovat iästä riippumatta automaattisesti rauhoitettuja, eikä niihin saa puuttua ilman Museoviraston lupaa.
Vanhat laivahylyt on rauhoitettu iän perusteella. Sellainen hylky tai hylyn osa, jonka uppoamisesta voidaan olettaa olevan yli sata vuotta, rinnastetaan kiinteään muinaisjäännökseen. Tällaisesta hylkylöydöstä on ilmoitettava viipymättä Museovirastolle. Jos on ilmeistä, että omistaja on hylännyt tällaisen hylyn tai hylyn osan, se kuuluu valtiolle. Hylystä löytyneet tai hylystä peräisin olevat esineet kuuluvat myös valtiolle.
Neljälle rauhoitetulle hylkykohteelle on määrätty muinaismuistolain perusteella suoja-alue. Nämä kohteet ovat fregatti "St. Nikolain" hylky Kotkan edustalla, "Sankt Mikaelin" ja "Vrouw Marian" hylyt Nauvossa sekä ns. Gråharunan hylky Korppoossa. Näillä kohteilla virkistyssukeltaminen vaatii Museoviraston luvan. Kohteita halutaan suojella tuleville sukupolville ja tulevaa tutkimusta varten. Suoja-alueiden avulla halutaan pitkällä tähtäimellä turvata eri ikäisten ja erityyppisten kohteiden ja niiden sisältämän tiedon säilymistä siten, että ne kuvastavat merenkulun historian vaiheita monipuolisesti.
M/S "Estonian" hylky on erityislain nojalla rauhoitettu onnettomuudessa hukkuneiden hautapaikkana.
Benno Ohnesorg

Benno Ohnesorg (15. marraskuuta 1940 Hannover – 2. kesäkuuta 1967 Länsi-Berliini) oli saksalainen pasifisti, joka kuoli poliisin ammuttua hänet Iranin šaahin Mohammad Reza Pahlavin vastaisessa mielenosoituksessa. Vaikka Ohnesorg ei ollutkaan opiskelijaliikkeen johtohahmoja, hänestä tuli kuolemansa jälkeen marttyyrihahmo.
Kuolema šaahin vastaisessa mielenosoituksessa.
Ohnesorg opiskeli berliiniläisessä Freie Universität -yliopistossa saksaa ja romaanisia kieliä.
Hän osallistui kuolinpäivänään Länsi-Berliinissä Iranin šaahin Mohammad Reza Pahlavin vastustaneesessa mielenosoituksessa Deutsche Operan edessä, jossa saahi oli katsomassa Mozartin "Taikahuilu"- oopperraa. 
Ohnesorg oli aukiolla muutamien muiden mielenosoittajien kanssa ja piti kädessään banneria, jossa vaadittiin autonomiaa Teheranin yliopistolle. Mielenosoituksen kuluessa poliisi Karl-Heinz Kurrasin ampuma laukaus tappoi Ohnesorgin.
Surmaa seuranneessa oikeudenkäynnissä toimi asianajajana myöhemmistä RAF-yhteyksistään tunnettu Horst Mahler. Surmaluodin ampunut poliisi vapautettiin syytteistä pian tapahtuman jälkeen ja vielä uudestaan vuonna 1970. Kurrasin aiheutti suurta vastarintaa erityisesti opiskelijoiden keskuudessa. Kurras jatkoi uraansa poliisina eläköitymiseensä saakka. Vuonna 2009 kävi ilmi, että Kurras oli vuodesta 1954 toiminut DDR:n turvallisuuspalvelu Stasin vakoojana. Stasin tarkoitus oli lietsoa väkivaltaa Länsi-Saksassa.
Opiskelijaliikkeen marttyyrihahmo.
Ohnesorgen surma toimi merkittävänä tekijänä vasemmistolaisen opiskelijaliikkeen radikalisoitumisessa, ja Ohnesorg nousi erilaisten radikaalien liikkeiden marttyyrihahmoksi. Hänen arkkuaan oli saattamassa Berliinissä yli 10 000 ihmistä. Liikkeet katsoivat, että surma todistaa valtiojärjestelmän syyllistyvän väkivaltaan kansalaisiaan kohtaan.
Vaikka Ohnesorgista tuli kuolemansa jälkeen opiskelijaliikkeen ikoni, hän oli itse enemmän kiinnostunut kirjallisuudesta kuin politiikasta. Liikkeessä hän ei ollut keskeinen johtohahmo, mutta hän sattui olemaan väärässä paikassa väärään aikaan. Hän oli juuri ennen kuolemaansa mennyt naimisiin raskaana olevan tyttöystävänsä kanssa ja suunnitteli uraa opettajana.
SpurguX

SpurguX on suomalainen humoristinen roguelike-peli, jonka Petri Niska ohjelmoi vuonna 1987. Pelistä on MS-DOS-version lisäksi olemassa myös Unix-käännös. 
Oman ohjetiedostonsa mukaisesti "SpurguX" on ”tositapahtumiin perustuva seikkailupeli, jossa antisankari kahlaa kaupunginosien halki etsien konjakkipulloa, jonka huhutaan olevan tasolla 50, seuranaan ainoastaan kova jano”. Pelaaja etenee roguetyyppisten pelien perinteiden mukaisesti tasolta toiselle keräten lisävarusteita, tappaen ”hirviöitä” ja yrittäen selvitä hengissä. Yksi yleisimmistä kuolinsyistä on krapula, joka koituu kohtaloksi promillemäärän mentyä liian alas. Tästä syystä pelaajan on jatkuvasti ylläpidettävä pelihahmonsa humalatilaa hankkimalla alkoholijuomia ja juomalla niitä. Tasolla on yleensä pisteitä, jotka pitää kerätä ennen seuraavalle tasolle pääsemistä, sekä satunnainen valikoima pelihahmoja, esineitä ja rakennuksia.
Horst Mahler

Horst Mahler (23. tammikuuta 1936 Haynau, Sleesia – 27. heinäkuuta 2025 Berliini, Saksa) oli saksalainen asianajaja, joka toimi äärioikeistolaisten järjestöjen edustajana. 1970-luvulla hän puolestaan oli vasemmistoradikaalin RAF:n perustajajäseniä.
Mahler opiskeli oikeustiedettä Länsi-Berliinin Freie Universität -yliopistossa ja perusti asianajotoimiston 1964. Hän toimi muun muassa Andreas Baaderin ja Gudrun Ensslinin puolustusasianajajana. 1969 hän perusti yhdessä muun muassa Saksan vihreän puolueen nykyisen liittopäiväryhmän varapuheenjohtaja Hans-Christian Ströbelen kanssa Berliinin sosialistisen asianajajakollektiivin, joka toimi vuoteen 1979 saakka.
Vuodesta 1970 alkaen Mahler oli RAF:n jäsen. Hänet pidätettiin lokakuussa 1970. Tuolloin hänen asianajajanaan toimi Saksan entinen sisäministeri Otto Schily. Vankeusaikanaan Mahler erotettiin RAF:stä ideologisten erimielisyyksien takia. Mahler vapautettiin 1980. Vuonna 1987 hän sai korkeimman oikeuden päätöksellä asianajajan oikeutensa takaisin. Tässä prosessissa häntä edusti tuleva liittokansleri Gerhard Schröder.
2000-luvulle tullessa Mahler teki poliittisen täyskäännöksen liityttyään jyrkän nationalistiseen "Nationaldemokratische Partei Deutschlands -"puolueeseen, jonka asianajajana hän toimi vuoteen 2003 saakka, jolloin hän erosi puolueesta.
2003 Mahler perusti oman yhdistyksen "Yhdistys holokaustin kieltämisen vuoksi vainottujen kunnian palauttamiseksi" ("Verein zur Rehabilitierung der wegen Bestreitens des Holocaust Verfolgten").
2004 Mahleria vastaan nostettiin syyte kansankiihotuksesta. Mahler oli yhdessä muiden aggressiivisen antisemitistisen ja rasistisen "Deutsches Kolleg" -ryhmän jäsenten kanssa vaatinut "kunnon ihmisten kansannousua", juutalaisten seurakuntien kieltämistä, turvapaikanhakijoiden maasta karkottamista sekä työttömien ulkomaalaisten maasta karkottamista. Mahler tuomittiin yhdeksän kuukauden vankeusrangaistukseen
Vuodesta 2003 alkaen Mahler oli esittänyt salaliittoteorioita Yhdysvaltain 11. syyskuuta 2001 tapahtuneista terrori-iskuista ja piti tapahtumaa suunniteltuksi salaliitoksi" ja ei uskonut, että al-Qaida olisi ollut sen takana. 
2009 Mahler tuomittiin kuudeksi vuodeksi vankeuteen holokaustin kieltämisestä. Eri syytekohtien ja aiempien tuomioitten kautta Mahlerin saama rangaistus piteni yhteensä 12 vuodeksi vankeutta.
Mahler kuoli 27. heinäkuuta 2025 Berliinissä.
Cancún

Cancún on rannikkokaupunki Meksikon itäisimmässä osavaltiossa Quintana Roossa. Se on maailmankuulu turistikohde.
1950-luvun alussa Cancún oli lähes asumaton ja kehittymätön alue. Meksikon hallitus päätti tehdä siitä turistikohteen ja rakennutti muun muassa lentokentän ja tien saarelta mantereelle. Huolimatta alun epäilyistä, Cancún herätti nopeasti kansainvälisten sijoittajien kiinnostuksen ja sen kehitys alkoi 1970-luvulla. Nykyisin alueella käy noin kolme miljoonaa kävijää vuosittain. 
Kaupunki on kasvanut nopeasti viimeisten 30 vuoden aikana. Vuonna 2000 asukkaita oli 397 191, vuonna 2010 siellä arvioitiin asuvan lähes 750 000 henkeä. Suurin osa alueen väestöstä on meksikolaisia ja loput muualta Amerikasta ja Euroopasta. Johtuen nopeasta kasvustaan kaupungissa asuu harvoja syntyperäisiä cancúnilaisia.
Kaupungissa puhutaan pääosin espanjaa ja turistialueella myös englantia. Mayan murteita alueella puhuvat eräät työntekijät ja Jukatanin niemimaalla syntyneet.
Cancún sijaitsee Meksikon ja Kuuban välisen Jukatanin salmen rannalla. Trooppiset hirmumyrskyt kulkevat tällä seudulla säännöllisesti. Hurrikaani Wilma aiheutti suuria tuhoja vuonna 2005, samoin vuoden 1988 hurrikaani Gilbert. Sen sijaan vuonna 2007 Dean ja 2008 Gustav kääntyivät pois ja ohittivat Cancunin joidenkin satojen kilometrien päästä.
Johannes

Johannes on heprealaisperäinen miehen etunimi, joka tarkoittaa "Jahve on armollinen" (Yochanan). Se on ollut 1800-luvun lopusta lähtien toiseksi käytetyin miehen etunimi Suomessa, ja kesäkuuhun 2025 mennessä se on annettu 252 636 miehelle sekä alle 78 naiselle. Suomessa Johannes on yleisessä käytössä sekä tässä latinalaisperäisessä muodossaan että monina muunnoksina, kuten Juhani, Juha, Juhana, Juho, Jukka, Jussi, Janne, Hannes ja Hannu, joista jotkut ovat almanakassa Johannes Kastajan perinteisenä muistopäivänä eli vanhana juhannuspäivänä 24. kesäkuuta, toiset taas apostoli ja evankelista Johanneksen päivänä 27. joulukuuta. Johanneksesta ovat kehittyneet myös slaavilainen nimi "Ivan" ja siitä suomalainen "Iivana". Eri maissa Johannes-nimestä on käytössä monia muitakin, alkuperäisestä usein huomattavasti poikkeavia muunnoksia.
Useimmista kuninkaista, joiden nimi on ollut jokin Johannes-nimen muunnelma kuten "John", "Johan", "Johann" tai "Jean", on suomen kielessä perinteisesti käytetty nimeä Juhana. Nimeä Johannes käytetään kuitenkin Suomessa tämän nimisistä paaveista ja Bysantin keisareista. Vastedes kruunun saavien nimet on päätetty säilyttää suomen kielessäkin alkuperäisessä muodossaan.
Johanneksen sisarnimi on Johanna.
Tunnettuja Johannes-nimisiä henkilöitä.
Uskontoon ja kirkkoon liittyviä.
Paaveja.
Johannes Paavali:
Novokuznetsk

Novokuznetsk () on kaupunki Tomin yläjuoksulla Kemerovon alueella Etelä-Siperiassa Venäjällä. Novokuznetskissa on noin 550 000 asukasta, ja se on Kemerovon alueen suurin kaupunki.
Historia.
Kaupunki perustettiin alkujaan kasakkalinnoitukseksi vuonna 1618, ja sen alkuperäinen nimi oli Kuznetsk. Pikkukaupungista kehittyi alueensa merkittävin teollisuuskeskus 1930-luvulla. Vuosina 1931–1932 kaupungin nimenä oli Kuznetsk-Sibirski. Vuonna 1932 se nimettiin Stalinin mukaan Stalinskiksi. Nykyisen nimensä se sai vuonna 1961.
Asukasluvun kehitys.
Oheinen taulukko kuvaa Novokuznetskin kaupungin väkiluvun kehitystä.
Talous.
Novokuznetsk sijaitsee Kuznetskin teollisuusalueella. Kaupungissa on teräs-, metalli-, kone- ja kemianteollisuutta. Lisäksi läheisyydessä on kivihiilikaivoksia.
Liikenne.
Novokuznetskista on rautatieyhteydet Kemerovoon, Barnauliin, Abakaniin ja Taštagoliin.
Urheilu.
Vuonna 1949 perustettu jääkiekkojoukkue Metallurg Novokuznetsk pelaa Venäjän ja Itä-Euroopan jääkiekkoliiga KHLssä.
Za ruljom

Za ruljom () on huhtikuussa 1928 ilmestymisensä aloittanut yksi Venäjän vanhimmista ja maan johtava autolehti ja kustantamo. Toisen maailmansodan aikana sen julkaiseminen keskeytyi ja ensimmäinen sodanjälkeinen numero ilmestyi 1956. 1971 levikki oli noin kaksi miljoonaa kappaletta, 1989 4 900 000.
Kustantamon muita julkaisuja ovat Moto (Moottoripyörä) vuodesta 1991, Avtokatalog (Autoluettelo) vuodesta 1992, Limuzin (Limousine) vuodesta 1996. Internetiin Za ruljom tuli 1999. 
Vuodesta 2000 alkoi ilmestyä Svoim silam -lehti (Omin voimin), 2001 alueellinen Za ruljom-Region ja 2002 Kupi avto (Osta auto).
Iisalmi–Ylivieska-rata

Iisalmen–Ylivieskan radalla tarkoitetaan Suomen rataverkon osuutta Iisalmesta Pyhäjärven ja Haapajärven kautta Ylivieskaan. Rataosan pituus on 154,4 kilometriä. Rataosaa kutsutaan myös "Kyösti Kallion radaksi". Rata kulkee valtatien 27 rinnalla. Haapajärvellä radasta erkanee Jyväskylä–Haapajärvi-rata.
Rataosuus on yksiraiteinen, ja se sähköistettiin vuosina 2020–2024. Rataosan liikenteenohjaus hoidetaan ns. radio-ohjauksen avulla, jossa liikenneohjaaja kääntää vaihteet ja turvaa kulkutiet sähköisesti ja antaa kulunvalvonnan, opastinnäyttöjen sekä rautatien linjaradion avulla junille liikkumisluvat.
VR liikennöi reitillä Iisalmi—Ylivieska taajamajunaliikennettä, päivittäin 1-2 junaa kumpaankin suuntaan. Vuonna 2006 rataosan liikennettä alettiin hoitaa Dm12-kiskobusseilla. Tätä ennen henkilöjunaliikenne Iisalmen ja Ylivieskan välillä järjestettiin veturivetoisilla junilla, kalustona Dv12-dieselveturit ja kaukoliikenteen siniset vaunut. Vuonna 2024 radan sähköistämisen myötä taajamajunaliikennettä alettiin ajaa Eil- ja Eilf-vaunuilla. Rataosan henkilöjunat pysähtyvät seitsemällä asemalla: Iisalmi, Runni, Kiuruvesi, Pyhäsalmi, Haapajärvi, Nivala ja Ylivieska.
Historia.
Rataosuus avattiin liikenteelle useassa osassa. Ensin valmistui osuus Iisalmesta Kiuruvedelle, joka otettiin käyttöön vuonna 1923. Loppuosuus avattiin liikenteelle kolmessa osassa vuonna 1925 seuraavasti: Kiuruvesi–Pyhäsalmi, Pyhäsalmi–Haapajärvi ja viimeisenä Haapajärvi–Ylivieska.
Pyhäkummun kaivosrata.
Rataosuus erkanee Iisalmen–Ylivieskan radalta Pyhäsalmen rautatieaseman itäpuolella Pyhäkummun erkanemisvaihteelta ja päättyy Pyhäkummun ratapihalle Pyhäkummun kaivoksen luokse. Rataosuus palvelee yksinomaan kaivoksen liikennetarpeita, ja sen pituus erkanemisvaihteelta Pyhäkummun ratapihan kauimmaiseen pisteeseen on 2,6 kilometriä.
Ratayhteyden parantaminen ja sähköistäminen.
Vuosina 2020–2024 Väylävirasto toteutti hankkeen, jossa Iisalmeen rakennettiin kolmioraide ja sekä Iisalmi–Ylivieska- että Siilinjärvi–Ruokosuo-osuudet sähköistettiin. Sen kustannuksiksi on arvioitiin 55 miljoonaa euroa, josta 44 miljoonaa euroa arvioitiin kuluvan Iisalmi–Ylivieska-osuuden sähköistämiseen, 9,5 miljoonaa euroa Iisalmen kolmioraiteeseen ja 1,0 miljoonaa euroa Siilinjärvi–Ruokosuo-osuuden sähköistykseen. Sähköistys valmistui tammi–helmikuun vaihteessa 2024. Sähköistys sai Liikenne- ja viestintäviraston käyttöönottoluvan 4. maaliskuuta 2024 ja ensimmäinen sähkövetoinen kaupallisen liikenteen juna ajettiin 7. maaliskuuta 2024. Sähkövetoinen matkustajaiikenne alkoi 15. joulukuuta 2024, jolloin Dm12-kiskobussit korvattiin Eil- ja Eilf-vaunuista koostuvilla junilla.