tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Volvo P1800

Volvo P1800 (tunnettu myös nimellä "Pyhimys-Volvo") on Pelle Petterssonin suunnittelema ja Volvon valmistama urheiluauto, jonka ensimmäiset mallit julkistettiin vuonna 1961. Volvo käynnisti projektin uuden urheiluauton suunnittelemiseksi vuonna 1957, mutta neuvottelut yhteistyöstä Volkswagenin kanssa epäonnistuivat ja projektin aikataulu lykkääntyi. Ensimmäiset vuoden 1961 mallit valmistettiin Englannissa Jensen Motorsin tehtaalla vuonna 1960.
6 000 kappaleen tuotannon jälkeen valmistus siirrettiin Göteborgiin vuonna 1963 ja mallin nimeen lisättiin S-kirjain (1800S) merkiksi siitä, että auto on valmistettu Ruotsissa. Samalla P-kirjain poistui nimestä. Vuonna 1970 malliin tehtiin muutoksia ja nimeksi tuli 1800E. Kaksi vuotta myöhemmin valmistukseen tuli viimeinen 1800-sarjan malli, "shooting brake" -tyylinen 1800ES-farmariauto. 
Vuosi 1973 oli viimeinen Volvo 1800 -sarjan tuotantovuosi. Yhteensä eri mallin Volvo 1800 -autoja valmistettiin 47 492 kappaletta.
Vuonna 1965 Volvo P1800 maksoi Suomessa 23 900 markkaa, mikä oli lähes nelinkertaisesti Volkswagen Kuplan perusmallin hinnan ja yli kaksinkertaisesti Volvo PV544:n hinnan.
Sunnuntaisuomalainen

Sunnuntaisuomalainen (SUSU) on 14 sanomalehden yhteinen sunnuntaitoimitus, joka perustettiin vuonna 1998. Sen sisältöjä julkaisevat Aamuposti, Etelä-Saimaa, Etelä-Suomen Sanomat, Hämeen Sanomat, Itä-Savo, Karjalainen, Keski-Uusimaa, Keskisuomalainen, Kouvolan Sanomat, Kymen Sanomat, Länsi-Savo, Länsi-Uusimaa, Savon Sanomat ja Uusimaa. 
Vuoden 2018 Kansallisen Mediatutkimuksen mukaan Sunnuntaisuomalainen tavoittaa 966 000 lukijaa.
Sunnuntaisuomalainen on voittanut lukuisia journalistipalkintoja, muun muassa kaksi Lumilapio-palkintoa tutkivasta journalismista, useita palkintoja Sanomalehtien liiton Paras juttu -kilpailussa sekä noin 90 kansainvälistä ja kotimaista ulkoasupalkintoa. 
Sunnuntaisuomalaisen keskustoimitus sijaitsee Jyväskylässä Keskisuomalainen-konsernin toimitalossa . Sunnuntaisuomalaisen toimittajia työskentelee myös muiden julkaisijalehtien toimituksissa.
Sunnuntaisuomalaisen alkuperäisiin julkaisijoihin kuuluivat myös sanomalehdet Ilkka ja Pohjalainen (nykyisin Ilkka-Pohjalainen). Lehdet lopettivat Sunnuntaisuomalaisen julkaisemisen vuonna 2014, kun ne liittyivät Lännen Mediaan.
Väli-Suomen Media Oy.
Sunnuntaisuomalaista tuottaa Keskisuomalainen-konsernin ja sanomalehti Karjalaisen yhdessä omistama tuotantoyhtiö Väli-Suomen Media Oy. Yhtiö tekee Keskisuomalainen-konsernin lehtien ja Karjalaisen valtakunnallisia sisältöjä: Sunnuntaisuomalaisen lisäksi yhtiöön kuuluu uutistoimitus Uutissuomalainen sekä teematoimitus Teemasuomalainen. Väli-Suomen Media Oy on Keskisuomalainen Oyj:n tytäryhtiö.
Tuottajat ja toimitusjohtajat.
Sunnuntaisuomalaisen tuottajan ja Väli-Suomen Media Oy:n toimitusjohtajan tehtävä on määräaikainen. Tähän mennessä tuottajina ja toimitusjohtajina ovat toimineet:
Lvivin alue

Lvivin alue () on hallinnollinen alue Länsi-Ukrainassa. Alueen pääkaupunki on Lviv. Lviv sijaitsee linnuntietä noin 470 ja rautateitse 575 kilometriä Ukrainan pääkaupunki Kiovasta länteen.
Lvivin alueen naapureina ovat pohjoisessa Volynian alue, idässä Rivnen ja Ternopilin alueet, etelässä Ivano-Frankivskin ja Taka-Karpatian alueet. Lännessä Lvivin alue rajoittuu Puolaan, jonka kanssa sillä on 278 kilometriä yhteistä rajaa.
Lvivin alue perustettiin 4. joulukuuta 1939. Lvivin alueen pinta-ala on 21 833 neliökilometriä.
Väestö ja suurimmat kaupungit.
Alueen väkiluku oli vuoden 2021 alussa 2 497 750. Lvivin alueen asukkaista kaupunkilaisia oli 61,1 prosenttia.
Vuonna 2015 tehdyn tutkimuksen mukaan Lvivin alueen väestöstä oli uskonnoltaan kreikkalaiskatolilaisia 59%, ortodokseja 30%, tarkemmin määrittelemättömiä kristittyjä 6%, roomalaiskatolilaisia 2% ja protestantteja 1%. Yksi prosentti määritteli itsensä uskonnottomaksi ja saman verran ei osannut vastata kysymykseen. Lvivin alue on kreikkalaiskatolilaisuuden vahvinta kannatusaluetta Ukrainassa.
Alueen suurimmat, yli 20 000 asukkaan kaupungit olivat (2021): Lviv (721 510 as., Ukrainan 7. suurin kaupunki), Drohobytš (74 610 as.), Tšervonohrad (65 180 as.), Stryi (59 608 as.), Sambir (34 444 as.), Boryslav (32 913 as.), Novojavorivsk (31 280 as.), Truskavets (28 474 as.), Novyi Rozdil (28 081 as.), Zolotšiv (23 986 as.), Brody (23 335 as.), Sokal (20 659 as.), ja Stebnyk (20 398 as.).
Hallinnollinen jako.
Hallinnollinen jako vuodesta 2020.
Ukrainan korkein neuvosto päätti heinäkuussa 2020 Lvivin alueen piirien uudeksi lukumääräksi seitsemän. Alueuudistuksessa esimerkiksi kaikki alueen kaupungit liitettiin osaksi piirejä. Piirien perustiedot löytyvät oheisesta taulukosta. Useat piireistä olivat olemassa jo ennen heinäkuuta 2020. Niiden pinta-ala ja väkiluku tyypillisesti kasvoi huomattavasti uuden piirijaon johdosta.
Paikallistasolla asutus keskittyy 44 kaupunkiin (joissa on yhteensä kuusi kaupunkipiiriä), 34 kaupunkimaiseen taajamaan ja 1 850 kylään.
Hallinnollinen jako ennen vuotta 2020.
Lvivin alue oli ennen Ukrainan kesän 2020 hallinnollista uudistusta jaettu aluehallinnon toisella tasolla 20 piiriin ja 9 kaupunkipiiriin (2014).
Talous.
Lvivin alueen osuus Ukrainan vuoden 2011 BKT:stä oli 4,0 prosenttia eli 52,103 miljardia Ukrainan hryvniaa (UAH) tai vuoden lopun virallisella vaihtokurssilla 5,06 miljoonaa euroa. Jokaista alueen asukasta kohti kansantuotetta syntyi yhteensä 20 490 UAH eli 1 990 euroa. Tämä oli 72 prosenttia Ukrainan keskiarvosta. Vuonna 2013 keskimääräinen kuukausipalkka oli alueella eurooppalaisin alhainen 2 789 UAH tai 253 euroa, mikä oli alle Ukrainan keskiarvon.
Odessan alue

Odessan alue () on hallinnollinen alue Lounais-Ukrainassa, Mustanmeren äärellä. Sen pääkaupunki on Odessa, jossa asuu 40 % alueen väestöstä. Alueen pinta-ala on 33 300 neliökilometriä. Alueen väkiluku oli vuoden 2021 alussa 2 368 107, joka vastasi 5,7 prosenttia vapaan Ukrainan väestöstä. Edellä vapaan Ukrainan väkilukuun ei ole sisällytetty Venäjän vuodesta 2014 miehittämää Krimin niemimaata eikä Venäjän tukemien nukkehallintojen hallitsemaa osaa kahdesta Ukrainan itäisestä alueesta; näiden piirissä asui tuolloin yli viisi prosenttia Ukrainan väestöstä. 
Alueen maantieteellinen ulottuvuus pohjois–eteläsuunnassa on noin 330 kilometriä ja itä–länsisuunnassa 230 kilometriä. Alue rajoittuu etelässä Tonavan toiselle puolelle jäävään Romaniaan, lännessä Moldovaan, pohjoisessa Vinnytsjan ja Kirovohradin alueet, idässä Mykolajivin alue ja kaakossa Mustameri.
Alue on perustettu 27. heinäkuuta 1932 silloiseen Neuvosto-Ukrainaan.
Hallinnollinen jako.
Alueen suurimmat kaupungit olivat (2021): Odessa (1 015 826 as.), Izmajil (70 731 as.), Tšornomorsk (aiempi "Illitšivsk", 58 524 as.), Bilhorod-Dnistrovskyi (48 197 as.), Podilsk (39 662 as.) ja Pivdenne (aiempi "Južne", 32 745 as.). Kooltaan 10 000–30 000 asukkaan kaupunkeja tai taajamia ovat myös: Kilija (19 116 as.), Balta (18 079 as.), Reni (18 011 as.), Rozdilna (17 593 as.), Bolhrad (14 962 as.), Artsyz (14 486 as.), Velykodolynske (ktt, 13 972 as.), Biljajivka (12 477 as.), Ovidiopol (11 572 as.), Tatarbunary (10 933 as.) ja Teplodar (10 081 as.).
Piirit.
Ukrainassa aluehallinnon toista tasoa edustavat piirit ("raion"). Heinäkuun 2020 aluehallinnon uudistuksessa Ukrainan korkein neuvosto supisti Odessan alueen piirien lukumäärän seitsemään. Kaupunkeja niissä on yhteensä 19 (Odessassa 4 kaupunkipiiriä), kaupunkityyppisistä taajamia 33 ja kyliä 1 122. Odessan alueen piirien perustiedot löytyvät oheisesta taulukosta:
Pultavan alue

Pultavan alue () on hallinnollinen alue Keski-Ukrainassa. Sen pääkaupunki on Pultava. Maakunnan pinta-ala on 28 748 km² ja väkiluku vuoden 2021 alussa noin 1 371 529. Väestöstä 62,6 % asui kaupungeissa tai kaupunkimaisissa taajamissa.
Pultavan alue rajoittuu lännessä Tšerkasyn ja Kiovan alueisiin, pohjoisessa Tšernihivin ja Sumyn alueisiin ja idässä Harkovan alueeseen. Etelänaapurina ovat Dnipropetrovskin ja Kirovohradin alueet. Pultavan alueen lounaisraja kulkee osin Dneprjoen ja siihen padottujen Krementšukin ja Kamjansken tekojärvien (aiemmin Dniprodzeržynskin tekojärvi) kautta.
Pultavan alue on perustettu vuonna 1937 silloisen Ukrainan SNT:n osaksi. Aluehallinnon toisella tasolla Pultavan alue jakautuu neljään piiriin.
Hallinnollinen jako.
Ukrainassa aluehallinnon toista tasoa edustavat piirit ("raion"). 
Hallinnollinen jako vuodesta 2020.
Ukrainan korkein neuvosto päätti heinäkuussa 2020 supistaa Pultavan alueen piirien lukumäärän neljään. Paikallistasolla asutus keskittyy yhteensä 16 kaupunkiin (joissa on yhteensä viisi kaupunkipiiriä), 16 kaupunkimaiseen taajamaan ja 1 805 kylään.
Pultavan alueen piirien perustiedot löytyvät oheisesta taulukosta:
Hallinnollinen jako vuoteen 2020 saakka.
Alueella oli vuoteen 2020 saakka voimassa olleen hallinnollisen jaon mukaan 25 piiriä ja kuusi suoraan aluehallinnon alaisuudessa olevaa strategista kaupunkia tai kaupunkipiiriä. Kaikkiaan kaupunkeja oli 15 ja kaupunkityyppisiä taajamia 21. Alueella oli 1 805 kylää.
Pultavan alueen suurimmat taajamat.
Ohessa on lueteltu kaikki Pultavan alueen kaupungit ja yli 7 000 asukkaan kaupunkityyppiset taajamat (ktt) vuoden 2017 alun arvioituine väkilukuineen.
Pekka Visuri

Pekka Juhani Visuri (s. 25. joulukuuta 1942 Hämeenlinna) on suomalainen upseeri, professori ja politiikan tutkija.
Koulutus ja ura.
Pekka Visuri suoritti varusmiespalveluksen Erillisessä Kranaatinheitinkomppaniassa 1963 Hämeenlinnassa. Hän valmistui Kadettikoulusta 1966. Upseeriuransa aikana hän palveli muun muassa varusmieskouluttajana Panssarivaunupataljoonassa, Panssariprikaatissa ja myöhemmin esikuntatehtävissä Etelä-Suomen sotilasläänin esikunnassa. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta 1990.
Visuri toimii Maanpuolustuskorkeakoulun dosenttina. Hän on myös ollut Ulkopoliittisen instituutissa vierailevana tutkijana vuosina 1990–2003. Oppiarvoltaan Visuri on valtiotieteen tohtori ja sotilasarvoltaan eversti (ylennettiin vuonna 2001 reservistä). Hänen väitöskirjansa käsitteli Suomen sodanjälkeistä turvallisuuspolitiikkaa.
Vuonna 2000 Visuri kirjoitti Kosovon sodasta kirjan, jonka katsottiin kyseenalaistaneen monia yleisiä näkemyksiä sodasta. Helsingin Sanomat taas kritisoi Visurin kirjassaan esittämiä näkemyksiä puolueellisiksi. Vuonna 1997 ilmestynyt "Turvallisuuspolitiikka ja strategia" on Visurin laatima viisisataasivuinen yleistason perusteos aiheestaan. Visuri on myös suomentanut muutamia saksankielisiä kirjoja. Vuonna 2013 hänet palkittiin Tietokirjailijapalkinnolla.
Vinnytsjan alue

Vinnytsjan alue () on hallintoalue Ukrainassa. Sen pääkaupunki on Vinnytsja.
Vinnytsjan alue rajoittuu pohjoisessa Žytomyrin, idässä Kiovan, Tšerkasyn ja Kirovohradin, etelässä Odessan, sekä lännessä Hmelnytskyin alueeseen.
Alueen pinta-ala on 26 513 neliökilometriä. Vuoden 2021 alussa väkiluku oli 1 529 123 (2013 alussa 1 627 038). Hieman yli puolet väestöstä (52,0 %) asui kaupungeissa tai kaupunkityyppisissä taajamissa (2021: 810 124 as.).
Hallinnollinen jako.
Ukrainassa aluehallinnon toista tasoa edustavat piirit ("raion").
Hallinnollinen jako vuodesta 2020 ja suurimmat kaupungit.
Ukrainan korkein neuvosto päätti heinäkuussa 2020 supistaa Vinnytsjan alueen piirien lukumäärän kuuteen. Uudistuksessa esimerkiksi kaikki alueen kaupungit tulivat osaksi piirejä. Paikallistasolla asutus keskittyy 18 kaupunkiin, 29 kaupunkimaiseen taajamaan ja 1 456 kylään.
Vinnytsjan alueen suurimmat, yli 14 000 asukkaan kaupungit olivat (vuoden 2021 alun asukaslukuarvioineen): Vinnytsja (370 601 as.), Žmerynka (34 097 as.), Mohyliv-Podilskyi (30 186 as.), H’milnyk (27 158 as.), Haisyn (25 883 as.), Kozjatyn (22 634 as.), Ladyžyn (22 593 as.), Kalynivka (18 695 as.), Bar (15 563) ja Tultšyn (14 668 as.). 
Piirien perustiedot löytyvät oheisesta taulukosta. Useat piireistä olivat olemassa jo ennen heinäkuuta 2020, mutta niiden aiempi pinta-ala ja väkiluku poikkesi uuden piirijaon mukaisesta tilanteesta.
Hallinnollinen jako ennen vuotta 2020.
Vinnytsjan alue oli ennen heinäkuun 2020 alueuudistusta jaettu 27 piiriin ja kuuteen alueellisesti merkittävään, aluehallinnon alaiseen kaupunkiin. Kaikkiaan alueella oli tällöin 18 kaupunkia, 29 kaupunkityyppistä taajamaa ja 1 466 kylää.
Volynian alue

Volynian alue eli Volynin alue () on hallinnollinen alue Ukrainan luoteisosissa. Alue rajoittuu lännessä Puolaan ja pohjoisessa Valko-Venäjän Brestin alueeseen; naapurina idässä on Ukrainan Rivnen alue ja etelässä Lvivin alue. Volynian alueen hallinto toimii Lutskin kaupungissa. 
Luonnonoloista.
Alueen pinta-ala on 20 144 neliökilometriä.
Ilmasto on lauhan mantereinen. Keskimääräinen vuosisademäärä on 560-620 mm. Heinäkuun keskilämpötila on +19 ja tammikuun -5 celsiusastetta.
Luonnonmaantieteellisesti alue jakautuu kolmeen osaan: Pohjois-Polessiaan, Etelä-Polessiaan ja metsä-ruohikkovyöhykkeeseen. Pohjois-Polessia käsittää ¾ maakunnan pinta-alasta, ja sille on tyypillistä alava, metsien ja soiden peittämä maasto. Etelä-Polessia ja metsä-ruohikkovyöhyke sijaitsevat ylängöllä. Täällä maasto korkeuserot kasvavat, ja maisemaan ilmestyy erikorkuisia mäkiä. Alueen korkein kohta on 292 metriä ja alavin alue 139 metriä merenpinnan yläpuolella.
Väestö.
Alueen väkiluku oli vuoden 2012 alussa 1 038 600. Kaupunkilaisia heistä oli 539 100 eli 51,9 prosenttia alueen väestöstä.
Hallinnollinen jako ja kaupungit.
Ukrainassa aluehallinnon toista tasoa edustavat piirit ("raion"). 
Ukrainan korkein neuvosto päätti heinäkuussa 2020 supistaa Volynian alueen piirien lukumäärän neljään. Paikallistasolla asutus keskittyy 11 kaupunkiin, 22 kaupunkimaiseen taajamaan ja 1 054 kylään.
Volynian alueen piirien perustiedot löytyvät oheisesta taulukosta. Nämä neljä piiriä olivat olemassa myös ennen heinäkuuta 2020, mutta tuolloin niiden pinta-alat ja väkiluvut olivat huomattavasti pienempiä kuin uudessa piirijaossa.
Hallinnollinen jako ennen vuotta 2020.
Alueella on yhteensä 11 kaupunkia, joista neljä on hallinnollisesti alueen osia eli kuntatason subjekteja. Lisäksi kuntatasoa edustaa 16 piiriä. Paikallisen piirihallinnon ohjauksessa oli vuoden 2012 alkaessa seitsemän pienempää kaupunkia, 22 kaupunkityyppistä taajamaa ja 1 054 kylää.
Volynian keskeisimmät, yli 30 000 asukkaan kaupungit ovat:
Taka-Karpatia

Taka-Karpatia eli Transkarpatia () on hallinnollinen alue Ukrainassa. Aluetta on historian saatossa kutsuttu useilla muillakin nimillä, kuten Karpatian Rus (), "Unkarin Rus" (), "Ala-Karpatian Rus" () tai Karpatian Ukraina ( ja , ja ). Alueen pääkaupunki on Užhorod. Alueen pinta-ala on 12 777 km².
Väestö.
Taka-Karpatian väkiluvuksi arvioitiin vuoden 2021 alussa 1 250 129 (2013: 1 254 393). Väestöstä vain 37,2 prosenttia asui kaupungeissa, selvä enemmistö (62,8 %) maaseudulla.
Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan alueen väestöstä oli ukrainalaisia 80,5 %, unkarilaisia 12,1 %, romanialaisia 2,6 %, venäläisiä 2,5 % ja romaneja 1,1 %. Muut etniset ryhmät edustivat kukin kooltaan alle 0,5 % suuruista osaa väestöstä. Unkarilaisten ja venäläisten osuus väestöstä oli vuonna 2001 pienentynyt aiempaan, vuoden 1989 väestönlaskentaan verrattuna.
Suurimmat kaupungit.
Taka-Karpatian suurimmat, yli 20 000 asukkaan kaupungit olivat vuoden 2021 alun väestöarvion mukaan: Užhorod (115 542 as.), Mukatševo (85 903 as.), H’ust (28 206 as.), Vynohradiv (25 442 as.) ja Berehove (23 485 as.).
Hallinnollinen jako.
Hallinnollinen jako vuodesta 2020.
Ukrainan korkein neuvosto päätti heinäkuussa 2020 osana maan aluehallinnon uudistusta Taka-Karpatian aluehallinnon toista tasoa edustavien piirien uudeksi lukumääräksi kuusi. Esimerkiksi kaupunkipiirit siirrettiin uudistuksessa osaksi piirejä, ja muitakin piirejä yhdistettiin.
Piirien perustiedot löytyvät oheisesta taulukosta. Huomaa, että samannimisiä piirejä oli olemassa jo ennen kesän 2020 alueuudistusta, mutta tyypillisesti ne olivat tuolloin pienempialaisia.
Paikallistasolla asutus keskittyy 11 kaupunkiin, 19 kaupunkityyppiseen asutusalueeseen ja 578 kylään (2021).
Hallinnollinen jako ennen vuotta 2020.
Taka-Karpatia oli ennen Ukrainan kesän 2020 hallinnollista uudistusta jaettu aluehallinnon toisella tasolla 13 piiriin ja viiteen alueellisesti merkittävään kaupunkiin. Yhteensä kaupunkeja oli vuoden 2014 alussa 11, kaupunkityyppisiä taajamia 19 ja kyliä 579.
Historiaa.
Alueen historiallinen nimi on Karpatorutenia tai Karpatian Rus (ja , ja ja ). Alue kuului vuosisatoja Unkariin (ja 1500-luvulta lähtien sen osana Habsburgien valtakuntaan), kunnes se ensimmäisen maailmansodan jälkeen liitettiin vasta itsenäistyneeseen Tšekkoslovakiaan. Toisen maailmansodan yhteydessä Unkari valtasi juuri itsenäistyneen Karpato-Ukrainan tasavallan, mutta sodan lopussa Neuvostoliitto liitti sen itseensä osaksi Ukrainan sosialistista neuvostotasavaltaa.
Wario World

Wario World on Treasuren kehittämä ja Nintendon julkaisema tasohyppelypeli, joka julkaistiin vuonna yksinoikeudella Nintendo GameCubelle. Pelin sankarina on Marion arkkivihollinen Wario.
Tarina.
"Wario Worldissa" maaginen musta timantti on muuttanut kaikki Warion kulta-aarteet ja jalokivet hirviöiksi ja lähettää Warion erikoiseen maailmaan. Warion täytyy tuhota Musta Timantti saadakseen aarteensa takaisin.
Pelaaminen.
Toisin kuin monet muut GameCubelle ilmestyneet tasohyppelypelit, ei "Wario World" sisällä vaikeita kontrolleja. Pelaaminen perustuu lähinnä nappien A, B, R ja Z painelemiseen käyttäen samalla ohjaustattia Warion liikuttamiseen.
Maat.
"Wario Worldin" tasot on jaettu neljään eri päämaahan, joista jokainen sisältää kaksi tavallista tasoa, sekä yhden pomotason. Listiessään pomovastuksen, saa pelaaja avaimen, jolla hän pääsee seuraavaan maahan. Saatuaan kokoon kaikki neljä avainta, hän pääsee haastamaan itse Mustan Timantin.
Maissa ei ole pääasiassa vain tarkoitus päästä loppuun asti, vaan niistä voi löytää erittäin paljon aarrearkkuja, kultapatsaita sekä timantteja. Timantteja kerätään ns. "salatasoissa", jonne pääsee yleensä tekemällä Ground Pound -iskun maassa sijaitsevan x-merkin päälle. Timantteja tarpeeksi keräämällä pääsee tasoja läpi. Aarrearkkuja ei ole pakko löytää, mutta niitä keräämällä saa avattua minipelejä. Nämä minipelit ovat samoja kuin pelissä "Wario Ware", ja niitä pelatakseen täytyy pelaajan liittää Game Boy Advance Nintendo GameCubeen. Kultapatsaan kokoamalla Wario saa taas uuden sydämen, jolloin hän kestää enemmän vahinkoa.
Sakari T. Lehto

Sakari Tapani Lehto (26. joulukuuta 1923 Turku – 30. kesäkuuta 2006 Kemiö) oli suomalainen ekonomi ja juristi. Hän toimi Partekin toimitusjohtajana 1972–1987 ja ministerinä ulkoasiainministeriössä ja teollisuusministeriössä Miettusen II hallituksessa 1975–1976. Hän oli Rooman Klubin Suomen komitean ensimmäinen puheenjohtaja. Hänelle myönnettiin ministerin arvonimi vuonna 1977.
Sakari T. Lehto oli pääministeri Reino R. Lehdon poika.
Tavaramarkkinat

Tavaramarkkinat oli suomalainen rockyhtye. Se oli Suomen ensimmäinen albumin tehnyt tyttöbändi. Sen tunnetuin kappale on vuonna 1986 ilmestynyt ”Kevät”.
Historia.
Tavaramarkkinat syntyi vuonna 1982 Helsingin opiskelijapiireissä opiskelijabileiden humoristiseksi ohjelmanumeroksi. Yhtye muodostui yliopistossa opiskelevasta kaveriporukasta, johon kuului muun muassa sosiologiaa opiskellut Liisa Akimof. Tavaramarkkinoiden syntyaikaan naisista koostuvat rockyhtyeet olivat Suomessa vielä harvinaisia. Yhtyeen yhteiskuntakriittisyys ja tietoisuus omasta asemasta näkyi jo sen nimessä: Tavaramarkkinat viittaa paitsi markkinatalouteen, myös naisten asemaan (tavara synonyymina naisen emättimelle). 
Perustamisvuonnaan Tavaramarkkinat esiintyi runsaasti opiskelijoiden järjestöjen bileissä. Samana keväänä yhtye ilmoittautui rockyhtyeiden SM-kilpailun Helsingin karsintoihin ja voitti ne. Kokonaiskisassa yhtye sijoittui neljänneksi, kun tuona vuonna kilpailun voitti 22-Pistepirkko. Molempia yhtyeitä kritisoitiin julkisuudessa soittotaidottomuudesta ja tekotaiteellisuudesta, mutta tuomaristo arvosti yhtyeiden luovuutta ja omaperäisyyttä. Tavaramarkkinoiden osalta myös yhtyeen provosoiva esiintyminen ja naisstereotypioilla revittelevä pukeutuminen saattoivat ärsyttää joitakin mieskatsojia.
Rockin SM-menestyksen siivittämämä yhtye pääsi levyttämään ensisinglensä ”Kesytöntä kesää” / ”Minua viedään” keväällä 1983. Samoihin aikoihin se myös esiintyi ensimmäisen kerran televisiossa. Samana vuonna Tavaramarkkinat julkaisi ensimmäisen albuminsa "Tilikirja". Yhtyeen provosoivat ja energiset sanoitukset erottivat sen aikakauden muista naisesiintyjistä, jotka lauloivat lähinnä rakkaudesta passiivisen ja kaipaavan naisen näkökulmasta. Albumilta julkaistiin musiikkivideo ”Beibi mä en haluu”.
Vuonna 1984 kolme yhtyeen alkuperäisjäsenistä, Jane, Angelique ja Rudi erosivat opiskelukiireiden ja julkisuuden tuoman rasituksen vuoksi. Tilalle tulivat rumpaliksi Välly Musta-Maija Bandista ja kosketinsoittimiin ja saksofoniin Pia Noponen Dave Lindholmin keikkakokoonpanosta. Uusi kokoonpano julkaisi singlen ”Kaupungin yksiöt” / ”Laulu naapurin painonnostajasta”. Kesällä 1984 Tavaramarkkinat esiintyi Tuuliajolla-kiertueella muun muassa Popedan, Yön, Sleepy Sleepersin ja Eppu Normaalin kanssa. Yhtye keikkaili runsaasti myös ulkomailla, kuten Puolassa, Tanskassa, Viipurissa ja Moskovan nuorisofestivaaleilla 1985.
Pia Noposen erottua yhtyeestä vuonna 1984 tilalle tuli kitaristi Katja Solla. Yhtye äänitti toisen albuminsa "Lievä kosto" tammi–helmikuussa 1985. Alkuaikoihin verrattuna yhtyeen soundi oli tuhdistunut ja muuttunut entistä rock-pitoisemmaksi. Samana keväänä yhtye esitti kappaleitaan television "Tilt"-ohjelmasarjassa, jota kuvattiin livenä Tavastialla. Yhtyeen viimeiseksi levyksi jäi vuonna 1986 ilmestynyt single ”Kevät”, jonka lauloi Elisa Korjus. 
Tavaramarkkinoiden hajoamisen jälkeen Akimof jatkoi musiikin tekemistä sooloartistina ja Akimowskaja Sisters &amp; Bros -yhtyeessä ja siirtyi toimittajaksi ja televisiotuotantoihin.
Raymond Roussel

Raymond Roussel (20. tammikuuta 1877 Pariisi, Ranska – 14. heinäkuuta 1933 Palermo, Italia) oli ranskalainen kirjailija.
Elämä.
Roussel oli omana elinaikanaan marginaalinen kirjailija, eivätkä läheskään kaikki kirjallisuudenhistoriat mainitse hänen nimeään. Sen sijaan surrealistit arvostivat häntä. Michel Foucault kirjoitti ensimmäisen kirjansa Rousselista. Oulipo-ryhmä, Nouveau Roman –kirjailijat ja Tel Quelin jäsenet sen sijaan ovat jatkaneet Rousselin viitoittamalla tiellä.
Raymond Rousselin vanhemmat olivat varakkaita, joten hänellä ei ollut toimeentulohuolia. Nuoruudessa hän oli suuntautunut pikemminkin musiikkiin mutta hylkäsi pianonsoiton 17-vuotiaana ja keskittyi kirjoittamiseen. Hänen suuri idolinsa oli Jules Verne, jonka tieteistarinat "Matka maan keskipisteeseen, Viisi viikkoa ilmapallossa, Merten alitse, Maasta kuuhun, Kuun ympärillä, Salaperäinen saari" ja "Hector Servadac" olivat hänen kirjallisia esikuviaan. 
Vuonna 1925 Roussel alkoi matkustella. Hän rakennutti matkailuvaunun edeltäjän "roulotten", jolla hän kierteli yhdessä silloisen rakastajattarensa Charlotte Dufrênen kanssa. Italiassa jopa Mussolisi ja paavi tulivat heitä tervehtimään. Kulkuneuvo pariskuntineen oli aikamoinen nähtävyys. 
Tuotanto.
Rousselin ensimmäinen teos "La Doublure" (1897) on runomuotoinen romaani, joka kertoo Nizzan karnevaaleista. Otsikolla on kaksi eri merkitystä: ”Sijainen” tai ”Vuoraus”. Varhaisteokset "La Vue" (1902) ja "Impressions d’Afrique" (1910) eivät herättäneet erityistä mielenkiintoa. Roussel masentui, koska ei saanut lukijoilta vastakaikua. 
"Locus solus" (1914) –teoksesta tehtiin teatteriesitys, joka ei myöskään saavuttanut jakamatonta suosiota. Osa yleisöstä ei lainkaan pitänyt esityksestä, kun taas pieni fanaattinen vähemmistö ylisti sitä. Teos kertoo omalaatuisesta tiedemiehestä nimeltään Martial Canterel, joka asuu hienossa huvilassa Montmorencyssa, Pariisin pohjoispuolella. Canterel kutsui läheisiä ystäviään vierailulle ja esitteli heille puistonsa salaisuuksia. Teos on täynnä lainauksia keskiaikaisista saduista ja legendoista. Pääroolia näyttelee kuolema ja tuonpuoleinen.
Postuumisti ilmestyi hänen artikkelinsa "Comment j’ai écrit certains de mes livres" (1935, Kuinka olen kirjoittanut eräitä kirjoistani, suom. Olli Sinivaara, Nuori Voima 6/2004), jossa hän valottaa kirjoitusmetodiaan. Se perustuu homonymialle, jossa hyödynnetään sitä, että kaksi eri tavoin kirjoitettavaa sanaa saattavatkin äännettäessä kuulostaa samanlaisilta. Esimerkkinä lause ”Un lion d’or” tarkoittaa kultaista leijonaa. Suurin piirtein samoin ääntyvä ”au lit on dort” taas tarkoittaa ”vuoteessa nukutaan”.
Mahendra

Mahendra Bir Bikram Shah Dev (11. kesäkuuta 1920 – 31. tammikuuta 1972) oli Nepalin kuningas 1955–1972 ja brittiarmeijan sotamarsalkka vuodesta 1960. Hän seurasi isäänsä Tribhuvania joka oli vuosia Ranan pääministerisuvun nukkehallitsija.
Elämäkerta.
Mahendra oli kuningas Tribhuvan Bir Bikram Shah Devin ja kuningatar Kanti Rajya Laxmi Devi Shahin poika. Hän opiskeli yksityisesti valtiotieteitä, taloustieteitä, nepalin kieltä ja kulttuuria ja englantia palatsissa. Mahendra nai Indra Rajya Laxmi Devin 8. toukokuuta 1940 kaksikymmenvuotiaana. He saivat kolme poikaa ja tytärtä, mutta Indra kuoli 1950 ja Mahendra meni uusiin naimisiin hänen nuoremman siskonsa Ratna Rajya Laxmi Devin kanssa.
Vuodet 1950–1951 poikavauva Gyanendra oli nimitettynä kuninkaaksi Tribhuvanin, Mahendran ja näiden poikansa Birendran ollessa maanpaossa. Kun Ranat syrjäytettiin, kuningassuku palasi maahan.
Kuningas Tribhuvanin kuoltua 13. maaliskuuta 1955 sairaalassa Zürichissä Mahendra nousi valtaistuimelle. Hänet kruunattiin 2. toukokuuta 1956.
Mahendran ja ensimmäisen demokraattisesti valitun pääministeri Bishweswar Prasad Koiralan sekä veljensä Matrika Prasad Koiralan valtakamppailu johti kuninkaan vallankaappauksen joulukuussa 1960, jonka jälkeen kuningas hajotti parlamentin ja kielsi puolueet ja vangitsi niiden johtajat. Vuoden 1962 perustuslain pohjaksi luotiin panchayat-järjestelmä, jossa edustajilla ei ollut oikeutta arvostella kuningasta. Vuoden 1963 laki kuitenkin takasi tasa-arvon lain edessä ja maata kehitettiin viisivuotissuunnitelmilla.
Mahendran yllätyksellisen kuoleman jälkeen Birendra nimitettiin kuninkaaksi.
Mahendra oli viimeinen Nepalin kuningas jonka kuoleman jälkeen toteutettiin ns. Katto-rituaali: noin miljoonan euron korvausta vastaan muuan köyhä bramiini saastutti itsensä syömällä rituaalisesti kimpaleen häneltä kiellettyä lihaa johon oli sekoitettu kuninkaan tuhkaa ruumisroviosta; tämän jälkeen uhri esiintyi kuninkaan asussa ympäri kaupunkia ja kaikki solvasivat häntä: edesmennyt kuningas sai papin nuhteettomuuden ja pääsi brahmalaiseen taivaaseen. 
Ehtoihin kuului että pappi poistui maasta vartioituna tämän jälkeen. 
Uusi kuningas kruunattiin vasta suruajan päätyttyä, siihen asti hän oli sijaishallitsija.
IRCnet

IRCnet on yksi suurimmista IRC-verkoista. Suomessa IRC on yleensä ymmärretty nimenomaan IRCnet-verkkona. Suomalaiset IRC-palvelimet sijaitsevat pääosin tässä verkossa.
Historia.
IRCnet muodostui eräänlaisena haarautumana EFnetistä vuonna 1996. Haarautuminen oli seurausta kiistasta, joka koski operaattorien valtaoikeuksia ja nicknamejen törmäystilanteissa sovellettavaa palautuskäytäntöä. 
Huhun mukaan IRCnet syntyi virallisesti kun suuri yhdysvaltalainen EFnet-palvelin katkaisi varoituksetta linkkinsä eurooppalaisiin palvelimiin ja jätti näin syntyneen eurooppalaisen yhteisön itsenäistymään. Eurooppalaiset EFnetin palvelimet liittyivät IRCnetiin ja saivat myöhemmin seuraa myös vastaavista japanilaisista ja australialaisista palvelimista.
EFnetistä irtautuneen verkon sisään jäi myös maailman ensimmäinen IRC-palvelin ("tolsun.oulu.fi") ja tämän vuoksi uuden verkon nimeksi omaksuttiin IRCnet, jota oli aikaisemmin käytetty yleisnimenä mille tahansa IRC-verkolle.
IRCnet on ollut synnystään asti yksi suurista IRC-verkoista. Alkuaikoina verkko oli toisella sijalla EFnetin jälkeen, mutta nousi muutamaksi vuodeksi 2000-luvun alussa maailman suurimmaksi verkoksi. Vuodesta 2002 muut verkot ohittivat IRCnetin käyttäjämäärässä nopean kasvunsa vuoksi, mutta IRCnetin käyttäjämäärät kasvoivat myös vuoteen 2005 asti saavuttaen 125 000 samanaikaisen käyttäjän huippumäärän. Mainitusta vuodesta eteenpäin IRCnetin käyttö ja palvelinten määrä on hiipunut hitaasti.
Nykytila ja verkon luonne.
IRCnetissä on vuonna 2019 keskimäärin 27 000 samanaikaista käyttäjää ja hieman alle 30 palvelinta. Näillä määrillä IRCnet sijoittuu toiseksi suurimmaksi IRC-verkoksi maailmassa freenoden jälkeen.
IRCnet on IRC-verkkona hyvin perinteinen ja siitä puuttuu monia muiden verkkojen teknisiä ominaisuuksia. IRC-operaattorit eivät valvo tiukasti kanavia ja IRCnetillä ei ole erityistä "tarkoitusta", vaan verkko on tarkoitettu yleiseen keskusteluun vaihtelevista aiheista.
Guy Roux

Guy Roux (s. 18. lokakuuta 1938 Colmar) on ranskalainen entinen jalkapalloilija ja valmentaja.
Hänet muistetaan erityisesti AJ Auxerren luotsaamisesta alasarjoista aina Ligue 1:n mestariksi asti. Kaiken kaikkiaan Roux valmensi joukkuetta 44 vuotta.
Ura.
Colmarissa syntynyt Roux pelasi jalkapalloa Auxerressa alkaen vuodesta 1952. Vuonna 1961 Roux aloitti seuran pelaajavalmentajana, ja hänen opeillaan seura nousi tasaisesti sarjaportaita ylöspäin. Vuonna 1979 joukkue oli ensimmäistä kertaa Ranskan cupin finaalissa, ja vuotta myöhemmin Auxerre nousi Ligue 1:een. Pitkä ja menestyksekäs taival kulminoitui kaudella 1995–1996 saavutettuun mestaruuteen. 1990-luvulla Auxerre voitti lisää Ranskan cup-mestaruuksia ja nousi Roux’n johdossa parhaimmillaan UEFA Cupin välieriin asti. Lopulta kesällä 2005 Roux ilmoitti siirtyvänsä eläkkeelle tehtävistään.
Roux palasi kentän laidalle kesäkuussa 2007, kun RC Lens nimesi hänet päävalmentajaksi. Roux’n johdolla Lens aloitti kauden 2007–2008 surkeasti. Roux päätti jättää tehtävänsä neljännen kierroksen ottelun jälkeen, kun Lens hävisi Strasbourgille 2–1.
Dysmenorrea

Dysmenorrea eli algomenorrea tarkoittaa kivuliaita kuukautisia. Dysmenorrean katsotaan olevan sairaus, jos kipu on niin kova, että se häiritsee normaalia elämää.
Dysmenorreasta kärsii arviolta 45-95 prosenttia hedelmällisessä iässä olevista naisista. Kuukautiskipu voi olla hyvin invalidisoivaa ja se kestää tyypillisesti 8-72 tuntia. 
"Primaari dysmenorrea" tarkoittaa kuukautisvuodon aikaista alavatsakipua, jonka taustalla ei ole (muuta) sairautta. Sen arvellaan johtuvan liiallisen prostaglandiinintuotannon aiheuttamasta kohtulihaksen kouristelusta ja hapenpuutteesta.
"Sekundaarinen dysmenorrea" johtuu jostain (toisesta) sairaudesta.
Primäärinen dysmenorrea.
Primaari dysmenorrea tarkoittaa kuukautisvuodon aikaista alavatsakipua, jonka taustalla ei ole (muuta) sairautta. Sen aiheuttamat kivut ovat yleensä kovimmillaan hieman ennen kuukautisten alkamista. 
Primaarin dysmenorrean arvellaan johtuvan liiallisen prostaglandiinintuotannon aiheuttamasta kohtulihaksen kouristelusta ja hapenpuutteesta. 
Primäärinen dysmenorrea ei vaikuta suoraan esimerkiksi lapsensaantimahdollisuuksiin eikä siitä ole muutakaan vaaraa, mutta se voi olla hyvin pitkäkestoista, epämiellyttävää ja elämää rajoittavaa. 
Hoitona käytetään tulehduskipulääkkeitä, yhdistelmäehkäisypillereitä tai hormonikierukkaa. Suomalaisissa tutkimuksissa on fenamaatteihin kuuluvalla tolfenaamihapolla osoitettu olevan hyvä teho dysmenorrean kipujen hoidossa. 
Sekundaarinen dysmenorrea.
Sekundaarisesta dysmenorreasta puhutaan, jos kuukautisten kivulloisuus johtuu jostain (toisesta) sairaudesta tai muusta tiedossa olevasta tekijästä. Kysymyksessä voi olla tulehdus, endometrioosi, myoma tai raskauden ehkäisyyn tarkoitettu kierukka.
Sari Havas

Sari Kirsi Katariina Havas (s. 25. tammikuuta 1962 Kolari) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt elo­kuvissa, televisio­sarjoissa ja teatterissa.
Ura.
Havas valmistui yli­oppilaaksi vuonna 1984, opiskeli Teatteri­korkea­koulussa vuosina 1985–1989 ja valmistui teatteri­taiteen maisteriksi vuonna 1991. Hän on ollut koko työ­uransa ajan freelancer, ja hän on valmistunut myös seksuaali- ja pari­suhde­terapeutiksi 2008.
Hänen elo­kuvauransa alkoi pienillä sivu­rooleilla Renny Harlinin elo­kuvassa "Jäätävä polte" (1985) ja Olli Soinion elo­kuvassa "Kadunlakaisijat" (1990). Havas on näytellyt elo­kuvissa "Häjyt" (1999), "Kukkia ja sidontaa" (2004), "Saippuaprinssi" (2006) ja "Vares – Pimeyden tango" (2012).
Havas on näytellyt televisio­sarjoissa "Puhtaat valkeat lakanat" (1993–1996), "Peräkamaripojat" (2001), "Lehmän vuosi" (2006–2010) ja "Taivaan tulet" (2007–2014). Lisäksi hän on näytellyt improvisaatio­teatteri Stella Polariksessa, Kansallis­teatterissa, Teatteri Jurkassa, Espoon ja Lahden kaupunginteatterissa sekä Kirjurinluodon kesäteatterissa. Näyttelemisen lisäksi Havas on kirjoittanut komedialliset näytelmät "Terapian tarpeessa" (2015) ja "Terapian tarpeessa jälleen" (2019).
Yksityiselämä.
Sari Havas oli naimisissa näyttelijä Pertti Sveholmin kanssa vuosina 1993–2007. Heillä on kaksi lasta, joista Asta Sveholm ja Akseli Sveholm ovat näyttelijöitä. Havas meni uudelleen naimisiin marras­kuussa 2019. Havaksella on koti sekä Espoossa että Ranskan Rivieralla.
Ali Project

Ali Project on japanilainen yhtye, joka on tunnettu voimakkaista Gothic Lolita -vaikutteistaan. Yhtyeen laulajana ja sanoittajana toimii Arika Takarano ( 宝野アリカ, Takarano Arika) ja musiikista huolehtii Mikiya Katakura (片倉三起也, Katakura Mikiya).
Ali Project pääsi ensimmäisen kerran listoille Ali Projectina ("蟻プロジェクト", romanisoituna "Ari Purojekuto". Ensimmäinen kirjain kuvaa muurahaista kun nimi muutettiin myöhemmin vastaamaan vain äännöstä "アリ・プロジェクト") albumillaan "Fantastic Garden" (幻想庭園, Gensō Teien) vuonna 1988.
Ali Project esiintyy myös useiden animesarjojen tunnuskappaleissa, kuten esimerkiksi sarjoissa Noir.hack//Roots, Maria-sama ga Miteru~haru~ ja Rozen Maiden.
Willandran järvialue

Willandran järvialue on Unescon maailmanperintökohde, joka kattaa 2 400 km²:n alueen Australiassa Uuden Etelä-Walesin lounaisosassa. Se valittiin maailmanperintöluetteloon vuonna 1981.
Tältä alueelta löytyy fossiilijäänteitä pleistoseenikaudelta peräisin olevista järvistä ja hiekkamuodostelmista sekä arkeologisia todisteita ihmisen toiminnasta 45 000–60 000 vuotta sitten. Se on ainutlaatuinen maamerkki Australian mantereen ihmisen evoluution tutkimuksessa. Täältä on löydetty myös useita hyvin säilyneitä jättiläispussieläinten fossiileja.
Alueella on merkittävä sekä luonnoltaan että kulttuuriselta arvoltaan. Siellä on merkittäviä jäänteitä varhaisista sivilisaatioista muun muassa maailman vanhin polttohautauspaikka. Osa alueesta kuuluu Mungon kansallispuistoon.
Dagmar Lurz

Dagmar Lurz, nykyään Lurz-Prott (s. 18. tammikuuta 1959 Dortmund) on saksalainen taitoluistelija. 
Urallaan Länsi-Saksaa edustanut Lurz kilpaili naisten yksinluistelussa kansainvälisellä tasolla teini-ikäisestä alkaen. Hän sijoittui talviolympialaisissa kymmenenneksi vuonna 1976 Innsbruckissa ja voitti pronssimitalin vuonna 1980 Lake Placidissa.
Maailmanmestaruusmitaleita Lurzilla on kaksi, pronssi vuodelta 1977 ja hopea vuodelta 1980. Euroopan-mestaruuskilpailuista hänellä on peräti neljä hopeaa, vuosilta 1977–1980. Hän voitti myös Saksan-mestaruuden neljä kertaa vuosina 1977-1980.
Julkaisu

Julkaisu on (useina kappaleina) julkaistu kirjallinen tuote, alkujaan joko lehden artikkelissa tai kirjan muodossa niin että artikkeli jää pysyvästi saataville. 1980-luvun lopulta alkaen julkaisuja on voinut tehdä myös Internetissä. Julkaisemisella voidaan tarkoittaa muunkinlaisen uuden asian, esineen, ohjelman, laitteen tai muun sellaisen julkistamista. Julkaisu (engl. release) voi olla myös tietokoneohjelman tai sen version (engl. "version" tai "release") tuonti myyntiin. Jopa esimerkiksi autojen uusien vuosimallien lanseerausta voidaan kuvata sanalla julkaisu.
Dokumentin versionhallinta.
Useamman ihmisen valmisteleman dokumentin (esimerkiksi rakennuspiirustus, tietokoneohjelma, raportti) eri versioiden muutosten hallinnassa käytetään myös termiä julkaisu ("release") merkkinä dokumentin kypsyydestä. Kehittelyn yleensä tällöin alkanut luonnoksesta edeten luonnosversioina, joiden muutoksia seurataan, viralliseen dokumenttiin.
Referoitu julkaisu.
Eri tieteenalan tutkimustuloksia julkaistaan tiedelehdissä, joista arvokkaampina pidetyt pyytävät kustakin julkaistavaksi lähetetystä artikkelista tieteenalan vertaisarvion ennen julkaisua. Referoitujen julkaisujen lukumäärä on tullut tieteissä merkittäväksi laadun ja määrän mittariksi. Referoitujen julkaisujen lukumäärästä lasketaan mittareita kuten julkaisua/maan populaatio ja julkaisua/euro, joilla eri maiden tieteen tasoa pyritään suhteuttamaan.
Pelkkä referoitujen julkaisujen määrä ei riitä kuvamaan tieteentekijän laatua, kun maailman tiedejulkaisujen määrä on noussut tuhansiin tai kymmeniin tuhansiin. Laatua on olettu mitata tutkijan artikkelin lainausten lukumääränä, jossa siinäkin on jouduttu poistamaan ristiinlainauksella vedätettyjä lukuja.
Mutkakulmumittari

Mutkakulmumittari ("Idaea aversata") on kulmumittareihin kuuluva, erittäin yleinen perhonen.
Koko ja ulkonäkö.
Mutkakulmumittari on pienehkö perhoslaji, jonka siipien kärkiväli on 23–29 mm. Perhosesta on kaksi eri värimuunnosta; nimialalaji, jolla siipien poikki kulkee selkeä tummempi vyö sekä f. "remutata", jolla sitä ei ole. Näistä jälkimmäinen on Suomessa yleisempi.
Mutkakulmumittarin siipien pohjaväri on vaihtelevan kellanharmaa ja kaikissa siivissä on musta diskaalitäplä. Sekä etu- että takasiipien poikki kulkee kolme ruskeaa poikkiviirua, joista sisimpänä sijaitseva tyvipoikkiviiru voi olla hyvin himmeä. Kuitenkin sekä sisempi että ulompi poikkiviiru erottuvat yleensä hyvin ja nimimuodolla jälkimmäisten viirujen välinen alue on selvästi muuta siipeä tummempi. Tärkeänä tuntomerkkinä ulompi poikkiviiru tekee voimakkaan mutkan etusiiven etuosassa. Siiven ulkosyrjässä kulkevaan ohueen mustaan viiruun liittyy rivi pieniä mustia täpliä.
Mutkakulmumittarin vaaleaa muotoa hyvin paljon muistuttavia perhosia ovat kaarikulmumittari ("Idaea straminata") ja pistekulmumittari ("Idaea deversaria"). Näistä laji eroaa suuremman kokonsa ja selvästi paremmin erottuvien poikkiviirujensa perusteella.
Levinneisyys ja lentoaika.
Mutkakulmumittarin levinneisyysalue ulottuu Portugalista ja Pohjois-Afrikasta Euroopan ja Venäjän poikki Japaniin saakka. Suomessa mutkakulmumittaria tavataan ainakin Etelä-Lappiin saakka. Perhosen lentoaika kestää heinä-elokuun.
Elinympäristö ja elintavat.
Hämärässä lentävä laji, joka lähtee häiriöstä helposti lentoon päivälläkin. Mutkakulmumittaria tavataan jokseenkin kaikenlaisissa ympäristöissä, mutta yleisin se lienee pensaikkoisilla niityillä. Perhoset lentävät valolle ja vierailevat erityisesti lehmusten kukilla. Keskenkasvuinen toukka talvehtii.
Ravintokasvi.
Toukka käyttää ravintonaan erityisesti voikukkien ("Taraxacum") kuihtuneita lehtiä sekä sammalta.
Ivan Klasnić

Ivan Klasnić (s. 29. tammikuuta 1980 Hampuri, Länsi-Saksa) on kroatialainen jalkapalloilija. Kärkihyökkääjä Klasnić edusti vuodesta 2001 Bundesliigan Werder Bremenia, kunnes hän siirtyi Ranskan liigan Nantesiin kesällä 2008 ja sieltä Valioliigan Boltoniin kaudella 2009–2010 ensin lainalle ja kesällä 2010 pysyvästi. Viimeisen kautensa 2012–2013 hän pelasi Mainzissa.
Klasnić on syntynyt Hampurissa, hänen vanhempansa ovat kroatialaisia Saksaan Jugoslaviasta muuttaneita vierastyöläisiä. Klasnić aloitti ammattilaisuransa kotikaupunkinsa FC St. Paulissa vuonna 1997. Tätä ennen hän oli pelannut Union 03 Hamburgissa ja TSV Stellingenissä. Klasnić siirtyi Werder Bremeniin vuonna 2001 ja teki ensiesiintymisensä ykkösjoukkueessa vuonna 2003. Hänen ensimmäisiä Bundesliiga-kausiaan ovat varjostaneet kaksi vakavaa polvivammaa, mutta siitä huolimatta hän on ollut joukkueensa avainhahmoja.
2003/2004-kaudella Klasnić oli mukana voittamassa Bundesliigaa sekä Saksan cup-mestaruutta. Hän teki 13 maalia ja syötti 11. Klasnić hylkäsi Rudi Völlerin tarjouksen edustaa Saksan maajoukkuetta. Hän torjui myös Blaž Sliškovićin kutsun edustaa Bosnia ja Hertsegovinaa. Klasnić valitsi Kroatian ja teki maaotteludebyyttinsä maajoukkueessa pelissä Saksaa vastaan 18. helmikuuta 2004. Hän mukana vuoden 2004 EM-joukkueessa, mutta ei saanut lopputurnauksessa peliaikaa.
Klasnić teki 2004–2005 Mestarien liigassa viisi maalia (mukaan lukien yksi hattutemppu). Hän pelasi kaikissa Kroatian kolmessa ottelussa vuoden 2006 MM-kisoissa, mutta ei onnistunut maalinteossa. Klasnić on pelannut 23 maaottelua, joissa on tehnyt seitsemän maalia .
Tammikuussa 2007 kerrottiin Klasnićin sairastuneen munuaisen vajaatoimintaan. Hän sai munuaisensiirron mutta hänen kehonsa hylki ensimmäistä, äidiltään saamaansa elintä. Maaliskuussa 2007 hän joutui uuteen munuaisensiirtoon, tällä kertaa hänen isältään saama munuainen säästyi hylkimisreaktioilta. Syyskuussa 2007 hän sai lääkäreiltä luvan aloittaa harjoittelun ja jo 24. marraskuuta hänet valittiin Werder Bremenin aloituskokoonpanoon. Vuonna 2008 hänet valittiin Kroatian EM-kisajoukkueeseen.
Janne

 
Janne on yleinen etunimi Pohjoismaissa. Suomessa ja Ruotsissa se on miesten nimi, mutta Tanskassa, Virossa ja Norjassa naisten nimi. Saksassa se on sukupuolineutraali nimi, eli sitä voidaan käyttää sekä miesten että naisten nimenä. Ruotsin kielessä Jannea käytetään myös yleisesti kutsumanimenä miehistä, joiden nimi on esimerkiksi Jan, Jan-Erik tai Jan-Olov. Suomessa nimi Janne on annettu kesäkuuhun 2025 mennessä 32 556 miehelle ja alle 138 naiselle.
Janne-nimi on alun perin ruotsalainen puhuttelumuoto Johannes-nimen vanhasta muunnoksesta Jahan. Johannes tulee hepreankielisestä nimestä Jochanan, joka tarkoittaa "Jahve on armollinen".
"Janne" on myös Musiikkituottajat – IFPI Finland ry:n myöntämä tunnustuspalkinto vakavan musiikin suomalaiselle äänitetuotannolle. Palkinnon nimi on kunnianosoitus Jean Sibeliukselle, jonka lempinimi oli "Janne".
Jannen nimipäivä Suomessa on vanha juhannuspäivä 24. kesäkuuta.
Tilastot.
Janne-nimiseksi kastetut henkilöt vuosittain. Tilanne vuoden 2019 loppuun mennessä.
Marko Torkkeli

Marko Tuomas Torkkeli (s. ) on Lappeenrannan teknillisen yliopiston tuotantotalouden informaatioteknologian liiketoiminnan professori (vuodesta 2007).
Torkkeli kirjoitti ylioppilaaksi Savitaipaleen lukiosta vuonna 1993. Hän valmistui Lappeenrannan teknillisestä yliopistosta diplomi-insinööriksi 1998 ja tekniikan tohtoriksi 2002. Hän oli vieraileva tutkija Pennsylvanian yliopiston Wharton Schoolissa Yhdysvalloissa vuosina 2001–2002. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (2002) oli otsikoitu "Technology selection and group decision support systems : case studies on supporting strategic technology selection processes".
Torkkeli toimii yliopistonsa Kouvolan toimipisteessä. Hän on tutkimustoiminnassaan keskittynyt teknologian johtamiseen ja päätöksenteon tukisysteemeihin. Hän on toiminut myös tutkimuksesta vastaavana varatoimitusjohtajana Research Interntional Society for Professional Innovation Management -organisaatiossa (vuodesta 2003–). Hän on perustanut "Journal of Innovation Management" -tiedelehden.
Ivica Olić

Ivica Olić (s. 14. syyskuuta 1979 Davor, Jugoslavia) on kroatialainen entinen jalkapalloilija. Hyökkääjänä pelannut Olić siirtyi tammikuussa 2015 VfL Wolfsburgista Hamburger SV:hen, jossa hän oli pelannut jo aiemmin, vuosina 2007–2009.
Ura.
Ivica Olić aloitti uransa NK Marsoniassa vuonna 1996. Sieltä hän siirtyi kahden kauden jälkeen Hertha BSC:hen vuonna 1998. Hän ei juurikaan saanut peliaikaa ja palasi Marsoniaan seuraavana vuonna. Kasvattajaseurassa kausi oli menestyksekäs (17 maalia 29 pelissä) ja vuonna 2001 hän siirtyikin NK Zagrebiin, jossa teki 21 maalia 28 ottelussa. Seuraavan kauden seura oli Dinamo Zagreb, jossa syntyi 16 maalia 27 ottelussa. Vuonna 2003 oli vuorossa Moskovan TsSKA. Siellä hän pelikaudella 2005 teki 10 maalia 20 ottelussa. 
Olićin ensimmäinen maaottelu oli 13. helmikuuta 2002 Bulgariaa vastaan. Olić pelasi vuoden 2002 MM-kisoissa vain yhden ottelun, mutta teki vaihdosta tultuaan tärkeän maalin Italiaa vastaan. Vuoden 2004 EM-kisoissa hän pelasi Kroatian kaikki kolme ottelua, samoin vuoden 2006 MM-kisoissa.
Belgian ja Ranskan kellotornit

Belgian ja Ranskan kellotornit, joita on kaikkiaan 56 kahden maan alueella, on kirjattu Unescon maailmanperintöluetteloon. 
Nämä kellotornit ovat belgialainen ja pohjoisranskalainen ilmiö. Ne kertovat alueen pitkästä esiteollisesta ja teollisesta perinteestä, joka alkoi keskiajalla. Kellotornien tehtävänä oli tuoda työelämän vaatimaa säännöllisyyttä kutomoihin, jotka olivat alueen teollisuuden selkäranka. Kellotornit eivät olleet kirkollisia rakennuksia, vaikka niissä usein oli kirkonkelloja muistuttavia soittovälineitä.
Vuonna 1999 Unesco kirjasi 32 kellotornia Flanderin ja Vallonian alueelta maailmanperintöluetteloonsa. Unesco kuitenkin laajensi kellotornien listan myös Ranskan alueelle, ja siihen merkittiin vuonna 2005 Pohjois-Ranskasta 23 kellotornia sekä Gembloux’n kellotorni Belgiasta.
Alvettula

Alvettula on yksi Hauhon (vuoden 2009 alusta lähtien Hämeenlinnan) kylistä. Kylässä on vuonna 1916 rakennettu betonikaarisilta, joka oli museosiltana vuosina 1982–2009. Sillan suojelusta rakennusperintölain perusteella tehtiin esitys ja Hämeen Ely-keskus teki suojelupäätöksen keväällä 2013. Ympäristöministeriö vahvisti päätöksen alkuvuodesta 2014.
Kylä valittiin vuonna 2000 vuoden hämäläiseksi kyläksi. Alvettulasta on noin 30 kilometriä Hämeenlinnaan. Siellä viljellään maata ja kasvatetaan karjaa. Alvettulan lähellä ovat Hyömäki, Lautsia ja Niemikylät. Kylän lähellä kulkevat Valtatie 12 ja Kantatie 57, joita yhdistää Yhdystie 3062. Alvettulaan pääsee myös Hämeenlinnasta busseilla, joita kulkee arkipäivisin ja lauantaisin.
Alvettulan kylä on osa Hauhonselän kulttuurimaisema-aluetta ja sisältyy yhdessä kolmen muun ryhmäkylän kera Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Kylässä toimii muun muassa Niskavuoren naiset -elokuvassa esiintyvä Alvettulan koulu (alakoulu) ja päiväkoti.
Länsi-Preussi

 
Länsi-Preussi oli Itämeren etelärannikolla sijainnut Preussin provinssi, jonka pääkaupunki oli Danzig. Saksa menetti sen suurelta osin ensimmäisen maailmansodan seurauksena, ja alue liitettiin Puolaan sekä Danzigin vapaakaupunkiin. Keskeiset osat entisen Länsi-Preussin alueista muodostivat maailmansotien välisenä aikana Puolan käytävän. Alue kuuluu nykyään Puolalle. 
Historia.
Keskiajan lopulla Saksalainen ritarikunta hallitsi sekä Länsi- että Itä-Preussia. Länsi-Preussin se menetti Puolalle vuonna 1466, Itä-Preussia se hallitsi vielä seuraavalla vuosisadalla, tosin Puolan ylivallan alaisena.
Preussin valtion historian voidaan sanoa saaneen alkunsa, kun Puolan kuningas myönsi Itä-Preussin läänitykseksi Brandenburgin vaaliruhtinaalle. Länsi-Preussi jäi Puolalle. Myöhemmin Itä-Preussi saavutti riippumattomuuden Puolasta, ja se yhdistettiin Brandenburgin kanssa Preussin kuningaskunnaksi vuonna 1701. Kuningaskuntaa hallittiin kuitenkin edelleen Brandenburgista ja sen pääkaupungista Berliinistä. 
Nimestään huolimatta Länsi-Preussi ei aluksi kuulunut tähän kuningaskuntaan, ennen kuin se liitettiin Preussin valtioon vuonna 1772 Puolan ensimmäisen jaon yhteydessä, eikä se tämän jälkeenkään ollut valtion läntisin osa. Napoleon hajotti vuonna 1807 Preussin alueita muun muassa Reinin liiton ja Danzigin tasavallan alueiksi, mutta ne jäivät lyhytaikaisiksi. Preussi kohosi 1800-luvun puolimaissa uudelleen suurvallaksi ja sen johtama Pohjois-Saksan liitto yhdistyi myöhemmin Saksan keisarikunnaksi vuonna 1871.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen pääosa Länsi-Preussia liitettiin Puolaan. Rannikolla sijainneesta Danzigista muodostettiin itsenäinen valtio, Danzigin vapaakaupunki, mutta sen länsipuolella Puolan alue eli Puolan käytävä ulottui Itämereen saakka. Täten Puolan käytävä ja Danzig jakoivat Saksan alueen kahtia erottaen Itä-Preussin Saksan muista alueista.
Toisen maailmansodan jälkeen Puolan länsiraja siirrettiin Oder–Neisse-linjalle, jolloin Länsi-Preussi tuli kokonaisuudessaan kuulumaan Puolaan.
Eteisvahtimestari

Eteisvahtimestari on henkilö, joka valvoo työkseen esimerkiksi ravintolan tai muun tilan sisäänkäyntiä. Ammatin muita nimityksiä ovat esimerkiksi eteisvahti ja ovivahti. Kaikki näillä nimillä tunnetut ammattinimitykset luokitellaan Suomen lain mukaan järjestyksenvalvojiksi. Myös eteisvahtimestaria tarkoittava sana portieeri juontuu ranskan sanasta "portier". Tästä on tullut suomen puhekieleen ja pitkälti myös yleiskieleen sana "portsari" ja siitä lyhennetty slangimuoto "poke".
Usein eteisvahtimestarin työhön liittyy sisään päästettävien asiakkaiden valitseminen esimerkiksi pukeutumisen, päihtymystilan tai käytöksen perusteella. Eteisvahtimestarit myös poistavat häiritsevästi käyttäytyviä asiakkaita yrityksen tiloista.