Gary Oldman

Gary Leonard Oldman (s. 21. maaliskuuta 1958 Lontoo) on englantilainen Oscar-palkittu näyttelijä ja elokuvantekijä, joka tunnetaan muuntautumiskyvystään sekä särmikkäästä ja intensiivisestä näyttelijäntyylistään. Hän on esiintynyt teatterissa, elokuvissa ja televisiossa.
Oldman aloitti näyttelijänuransa teatterissa vuonna 1979 ja teki ensimmäisen elokuvaroolinsa vuonna 1982. Hänen läpimurtoroolinsa oli elokuvassa "Sid &amp; Nancy" (1986). Hänen muihin merkittävimpiin rooleihinsa kuuluvat "JFK – avoin tapaus" (1991), "Bram Stokerin Dracula" (1992), "True Romance" (1993), "Leon" (1994), "The Fifth Element – puuttuva tekijä" (1997), "Harry Potter" -elokuvat (2004–2011), "Batman"-trilogia (2005–2012), "Pappi, lukkari, talonpoika, vakooja" (2011) sekä "Synkin hetki" (2017), josta hänet palkittiin parhaan miespääosan Oscar-palkinnolla roolisuorituksestaan Winston Churchillinä. Vuodesta 2022 alkaen hän on näytellyt televisiosarjassa "Slow Horses".
Uransa aikana Oldman on palkittu Oscarin lisäksi muun muassa kolmella Baftalla, Golden Globella ja Screen Actors Guild -palkinnolla. Hänet aateloitiin ritariksi vuonna 2025, jolloin hän sai arvonimen Sir.
Lapsuus ja nuoruus.
Gary Leonard Oldman syntyi työväenluokkaisen perheen nuorimmaksi lapseksi 21. maaliskuuta 1958 New Crossissa, Lontoossa. Hänen isänsä, Leonard ”Len” Oldman (1921–1985), oli entinen merimies ja hitsari, ja hänen äitinsä, Kathleen (o.s. Cheriton; 1919–2018), oli kotiäiti. Hänellä on kaksi vanhempaa sisarta. Oldmanin isä oli pitkäaikainen alkoholisti ja jätti perheen, kun Oldman oli seitsemänvuotias.
Oldman kävi koulua West Greenwich Schoolissa, Deptfordissa. Hän lopetti koulunkäynnin 16-vuotiaana ja työskenteli myyjänä. Hän alkoi opiskella ja esiintyä Greenwich and Lewisham Young People’s Theatressa tehden samalla erilaisia töitä. Myöhemmin hän sai apurahan ja aloitti näyttelijänopinnot Rose Bruford Training College for Speech and Drama -oppilaitoksessa, josta hän valmistui teatteritaiteen kandidaatiksi vuonna 1979.
Ura.
Teatteri.
Ammattinäyttelijänä Oldman aloitti uransa Yorkin ja Colchesterin teattereiden tuotannoissa vuonna 1979. Hänet hyväksyttiin pian Glasgow’ssa toimivan Citizens Theatren jäseneksi, minkä jälkeen hän palasi Lontooseen ja esiintyi ensimmäisen kerran West Endillä vuonna 1982. Samana vuonna hän teki myös ensimmäisen elokuvaesiintymisensä "Remembrance"-elokuvassa ja alkoi esiintyä televisiossa, mutta keskittyi uransa alkuvuosina pääasiassa teatterityöhön.
Lontoossa hän näytteli erityisesti Royal Court Theatren tuotannoissa, kuten Edward Bondin näytelmissä "Pelastettu" (1984) ja "The Pope’s Wedding" (1984). Roolisuorituksestaan Scopeyna näytelmässä "The Pope’s Wedding" hän sai runsaasti kiitosta ja voitti muun muassa parhaan tulokkaan Fringe-palkinnon. Hän oli Royal Shakespeare Companyn jäsen näytäntökaudella 1985–1986.
Läpimurto ja elokuvatähteys.
Oldman teki läpimurtonsa vuonna 1986 elokuvassa "Sid &amp; Nancy", jossa hän näytteli kriitikoiden ylistämässä roolisuorituksessaan ailahtelevaa ja huumeiden runtelemaa punkyhtye Sex Pistolsin basistia Sid Viciousia. Tämän jälkeen hän esitti traagista homoseksuaalia näytelmäkirjailijaa Joe Ortonia elokuvassa "Prick Up Your Ears" (1987), amerikanirlantilaista rikollista Jackie Flanneryä elokuvassa "Koston hetki" (1990) ja nimiroolissa Rosencrantzia elokuvassa "Rosencrantz ja Guildenstern ovat kuolleet" (1990). Suorituksestaan Ortonina hän oli ehdolla parhaan miespääosan Bafta-palkinnon saajaksi.
Oldmanin roolit useissa yhdysvaltalaisissa elokuvissa lisäsivät hänen näkyvyyttään, ja häntä kehuttiin monipuolisuudestaan. Hän näytteli salamurhaaja Lee Harvey Oswaldia elokuvassa "JFK – avoin tapaus" (1991) sekä kreivi Draculaa elokuvassa "Bram Stokerin Dracula" (1992). Hänen cameoesiintymisensä rastatukkaisena ja patoisia puhuvana huumekauppiaana Drexl Spiveynä elokuvassa "True Romance" (1993) vahvisti hänen suosiotaan Yhdysvalloissa entisestään. Hän sai kiitosta myös roolisuorituksestaan Ludwig van Beethovenina elokuvassa "Ikuinen rakkaus" (1994).
1990-luvun puolivälissä Oldman näytteli myös korruptoitunutta huumepoliisia Norman Stansfieldia elokuvassa "Leon" (1994), ankaraa vankilanjohtajaa Milton Glenniä elokuvassa "Alcatraz – kohtaloni" (1995), pastori Arthur Dimmesdalea elokuvassa "Tulipunainen kirjain" (1995) sekä taiteilija Albert Miloa, joka perustuu Julian Schnabeliin, elokuvassa "Basquiat" (1996).
Vuonna 1997 Oldman käsikirjoitti ja ohjasi elokuvan "Erään perheen elämästä", joka kuvaa työväenluokkaisen perheen elämää Etelä-Lontoossa. Elokuvan aihe oli hänelle henkilökohtainen ja heijasteli osin hänen omaa lapsuuttaan sekä elämänsä ylä- ja alamäkiä. Elokuva oli ehdolla Kultaisen palmun saajaksi Cannesin elokuvajuhlilla ja voitti kaksi Bafta-palkintoa kategorioissa paras brittiläinen elokuva ja paras alkuperäiskäsikirjoitus.
Oldmanin fyysinen muuntautumiskyky ja kyky ilmentää uhkaa monipuolisesti johtivat useisiin pahisrooleihin. Näitä olivat muun muassa aseteollisuusyhtiön toimitusjohtaja Jean-Baptiste Emanuel Zorg elokuvassa "The Fifth Element – puuttuva tekijä" (1997), venäläinen terroristi Jegor Koršunov elokuvassa "Air Force One" (1997) sekä juonitteleva senaattori Sheldon ”Shelly” Runyon elokuvassa "Kandidaatti" (2000), josta hän sai SAG-ehdokkuuden parhaasta miessivuosasta.
Roolit elokuvasarjoissa ja Oscar-voitto.
2000-luvun alkupuolella Oldman näytteli Hannibal Lecterin entistä potilasta ja arkkivihollista Mason Vergeriä elokuvassa "Hannibal" (2001) sekä humalaista näyttelijää Richard Crosbya televisiosarjan "Frendit" kahdessa jaksossa (2001). "Frendeissä" hän parodoi itseään ja mainettaan ja sai suorituksestaan Primetime Emmy -ehdokkuuden.
Vuosikymmenen edetessä hänen uransa jatkui nousujohteisesti. Moraalisesti rappeutuneiden hahmojen lisäksi hän alkoi esittää myös sympaattisempia rooleja. Hän näytteli Sirius Mustaa "Harry Potter" -elokuvissa (2004–2011) ja komisario James ”Jim” Gordonia, Batmanin liittolaista, "Batman"-trilogiassa (2005–2012).
Oldman sai ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa parhaasta miespääosasta roolistaan vaatimattomana mutta vaarallisena vakoojana George Smileynä elokuvassa "Pappi, lukkari, talonpoika, vakooja" (2011). Tämän jälkeen hän näytteli muun muassa elokuvissa "Laittomat" (2012), "RoboCop" (2014), "Apinoiden planeetan vallankumous" (2014), "Criminal" (2016) sekä "The Hitman’s Bodyguard" (2017).
Vuonna 2017 Oldman näytteli Winston Churchilliä elokuvassa "Synkin hetki", joka sijoittuu toisen maailmansodan alkuvaiheisiin, jolloin Britannian pääministerin on saatava maa jatkamaan taistelua eteneviä saksalaisjoukkoja vastaan sen sijaan, että tavoiteltaisiin rauhansopimusta. Hänet palkittiin roolisuorituksestaan parhaan miespääosan Oscar-, Golden Globe-, Bafta-, Critics’ Choice- ja Screen Actors Guild -palkinnoilla.
Oscar-voittonsa jälkeen Oldman esitti muun muassa Yhdysvaltain puolustushaarakomentajien neuvoston puheenjohtajaa Charles Donnegania elokuvassa "Hunter Killer" (2018) sekä epäilyttävään liiketoimintaan sekaantuneen asianajotoimiston perustajaa Jürgen Mossackia elokuvassa "The Laundromat" (2019).
Myöhempi ura.
Vuonna 2020 Oldman näytteli käsikirjoittaja Herman J. Mankiewiczia elokuvassa "Mank", joka kertoo Orson Wellesin "Citizen Kane" -elokuvan (1941) käsikirjoituksen työstämisestä. Hän oli roolityöstään ehdolla parhaan miespääosan Oscar-palkinnon saajaksi. Tämän jälkeen hän esiintyi opioidikriisiä käsittelevässä elokuvassa "Crisis" (2021) ja elokuvassa "Nainen ikkunassa" (2021), jossa eristäytynyt nainen uskoo todistaneensa rikoksen.
Vuodesta 2022 alkaen Oldman on esittänyt pääroolia televisiosarjassa "Slow Horses", joka perustuu Mick Herronin kirjasarjaan. Hän näyttelee äreää vakoojaa Jackson Lambia, joka johtaa häpeään joutuneista MI5-agenteista koostuvaa yksikköä. Hän on saanut roolistaan useita Primetime Emmy-, Golden Globe-, Bafta- ja SAG-ehdokkuuksia.
"Slow Horses" -sarjan ohella Oldman on näytellyt Yhdysvaltain presidentti Harry S. Trumania elokuvassa "Oppenheimer" (2023) sekä kirjailija John Cheeveriä elokuvassa "Parthenope – Napolin kauneus" (2024). Vuonna 2025 hän esitti Krappia itse ohjaamassaan Samuel Beckettin näytelmässä "Viimeinen nauha" York Theatre Royalissa, Yorkissa. Rooli oli hänen ensimmäinen teatteriesiintymisensä sitten vuoden 1987.
Palkinnot ja ehdokkuudet.
Vuonna 2025 kuningas Charles III löi Oldmanin ritariksi, jolloin hän sai arvonimen Sir. Samana vuonna hän painoi käden- ja jalan­jälkensä sementtiin Grauman’s Chinese Theatren edessä.
Yksityiselämä.
Oldman on ollut naimisissa viisi kertaa. Hän oli naimisissa näyttelijä Lesley Manvillen kanssa vuosina 1987–1990, näyttelijä Uma Thurmanin kanssa vuosina 1990–1992, malli ja valokuvaaja Donya Fiorentinon kanssa vuosina 1997–2001 sekä laulaja Alexandra Edenborough’n kanssa vuosina 2008–2015. Vuonna 2017 hän avioitui kirjailija ja taidekuraattori Gisele Schmidtin kanssa. Hänellä on kolme poikaa: vanhin syntyi avioliitosta Manvillen kanssa ja kaksi nuorempaa avioliitosta Fiorentinon kanssa.
Avioliittojensa välillä Oldman oli kihloissa näyttelijä Isabella Rossellinin kanssa vuosina 1994–1996 ja seurusteli näyttelijä Ailsa Marshallin kanssa vuosina 2002–2005.
Oldman on toipuva alkoholisti, joka on kertonut juoneensa aiemmin jopa kaksi pulloa votkaa päivässä. Hän on ollut raittiina vuodesta 1997.
Oldman on asunut Lontoossa ja Los Angelesissa. Avioiduttuaan Schmidtin kanssa hän muutti Palm Springsiin.