Eve (The Alan Parsons Projectin albumi)

Eve on englantilaisen rockyhtye The Alan Parsons Projectin neljäs albumi vuodelta 1979. Se on naisia ja naiseutta käsittelevä konseptialbumi: monet kappaleista käsittelevät naisvihaa ja ne on kirjoitettu sovinististen hahmojen näkökulmasta. Yhtyeen tarkoituksena ei kuitenkaan ollut pilkata naisia vaan kritisoida sukupuoleen perustuvaa vallankäyttöä. Yhtyeen aiemmista levyistä poiketen "Eve" äänitettiin Ranskassa. Musiikillisesti se vei yhtyettä aiempaa kaupallisempaan suuntaan.
"Eve" oli ehdolla parhaan äänitystekniikan Grammy-palkinnon saajaksi. Arvostelut olivat kuitenkin enimmäkseen kielteisiä, ja myös myyntiluvut olivat hieman aiempaa heikommat vaikkakin silti hyvät. Monet kriitikot pitivät "Even" sanoituksia naisvihamielisinä ja teennäisinä. Kritiikkiä sai myös ”sadistinen” kansikuva, joka esittää paiseiden peittämiä naisia. Lisäksi yhtyettä arvosteltiin kaavamaisuudesta ja uudistumisen puutteesta. Nykyään albumia pidetään yleisesti The Alan Parsons Projectin huonoimpana 1970-luvun albumina.
Taustaa ja nauhoitukset.
The Alan Parsons Projectin pääasiallisen säveltäjän ja sanoittajan Eric Woolfsonin alkuperäisenä suunnitelmana oli tehdä Jeanne d’Arcia ja muita historian suurnaisia käsittelevä albumi. Työskentelyn aikana konsepti kehittyi kuitenkin yleisempään suuntaan, ja "Even" lopulliseksi teemaksi tulivat modernin maailman ihmissuhteet. Woolfsonin tarkoituksena oli käsitellä naisten vahvuuksia ja miesten heikkouksia sekä ongelmia, joita naiset kohtaavat miesvaltaisessa maailmassa. Eräs Woolfsonia innoittaneista vahvoista naisista oli hänen anoppinsa Eve.
Yhtyeen aiemmista albumeista poiketen "Eveä" ei äänitetty Englannissa vaan Ranskassa. Super Bear -niminen studio sijaitsi noin tunnin ajomatkan päässä Nizzasta. Parsons ja Woolfson olivat muuttaneet Monacoon 1978. Taustayhtyeen kokoonpano pysyi samana kuin edellisellä albumilla "Pyramidilla". Aiemmilla albumeilla esiintyneen The English Choralen sijaan yhtye käytti kuitenkin müncheniläistä kuoroa. Myös orkesterimuusikot olivat saksalaisia.
Musiikki.
Tyyli ja teemat.
"Eve" on konseptialbumi, jonka sanoitukset käsittelevät naisia ja naiseutta. Albumilla The Alan Parsons Projectin musiikki omaksui aiempaa voimakkaampia vaikutteita valtavirran popista. Kaupallinen suuntaus jatkui 1980-luvun albumeilla. "Evellä" on kuitenkin myös yhtyeen aiemmille albumeille tyypillisiä, orkesterin säestämiä progressiivisia pop-kappaleita. Naisteemasta huolimatta suurin osa "Evellä" laulavista muusikoista on miehiä, mutta albumin loppupuolella on myös kaksi naisen laulamaa kappaletta.
A-puoli.
Avauskappale ”Lucifer” on aggressiivinen instrumentaali, jota syntetisaattori kuljettaa. Kappaleen rytmi muodostaa morseaakkosilla kirjaimet E-V-E.
”You Lie Down with Dogs” on APP:n 1970-luvun tuotannolle epätavallinen suoraviivainen rock-kappale. Sanoituksessa mies syyttää kumppaniaan uskottomuudesta loukkaavin sanankääntein.
”I’d Rather Be a Man” on samantyyppinen pop rock -kappale, ja myös sen sanoituksessa pilkataan naisia.
”You Won’t Be There” on tunteellinen balladi, joka kertoo jätetyksi tulemisesta ja epävarmuudesta. Sen kertoja on herkkä ja tunteellinen mies, joka ei tajua omaa sovinistisuuttaan.
”Winding Me Up” alkaa mekaanisen lelun (engl. "wind-up toy") äänellä. Varsinainen kappale yhdistelee klassista musiikkia ja progressiivista popia; sanoitukset kertovat naisen kyvystä hallita puolisoaan.
B-puoli.
B-puolen aloittava ”Damned If I Do” on radioystävällistä poppia, jossa on kuitenkin katkerat sanoitukset.
”Don’t Hold Back” oli alun perin tarkoitettu mieslaulajalle, mutta äänitysvaiheessa laulajaksi tuli Clare Torry, minkä vuoksi laulumelodiaan piti tehdä pieniä muutoksia. Torry oli aiemmin työskennellyt Parsonsin kanssa Pink Floydin "The Dark Side of the Moonin" äänityksissä. Sanoitus kehottaa naisia toteuttamaan unelmansa ja taistelemaan oikeuksiensa puolesta.
”Secret Garden” on pianon ja syntetisaattorin varaan rakennettu kappale. Sävellys on enimmäkseen instrumentaalinen, mutta siinä on myös muutama tahti sanatonta laulua.
Lopetusraita ”If I Could Change Your Mind” on naisen laulama surumielinen balladi. Kappaleen alkuperäinen versio kertoi Jeanne D’Arcista, mutta lopullisessa sanoituksessa haikaillaan menetetyn rakastetun perään. Laulaja Lesley Duncan oli Torryn tavoin Parsonsin vanha työtoveri "The Dark Side of the Moonin" ajoilta.
Elsie’s Theme.
Albumin uudelleenjulkaisulla on mukana ”Elsie’s Theme” -niminen bonuskappale. Woolfson sävelsi sen julkaisematta jääneelle "The Sicilian Defence" -albumille, jonka yhtye hyllytti "Even" julkaisun aikoihin. Woolfson löysi kappaleen etsiessään "Even" uusintapainokselle sopivaa materiaalia ja omisti alkujaan nimettömän sävelmän nuorimmalle lapsenlapselleen.
Kansikuva.
"Even" kansikuvan suunnitteli yhtyeen aiempien albumien tapaan levynkansiin erikoistunut suunnitteluryhmä Hipgnosis. Kannet olivat avautuvaa "gatefold"-mallia, ja ne esittävät kauniita, hunnutettuja naisia, joiden kasvoissa on sukupuolitaudin aiheuttamia arpia, syyliä ja paiseita. Urbaanilegendan mukaan kannen naiset olivat pariisilaisia prostituoituja, mutta todellisuudessa he olivat terveitä malleja, jotka maskeerattiin sairaan näköisiksi.
Kansikuva herätti kritiikkiä ja syytöksiä antifeminismistä. Woolfson ei pitänyt kansikuvasta, koska se antoi koko albumille naisvihamielisen leiman, mikä ei ollut hänen alkuperäinen tarkoituksensa.
Julkaisu ja painokset.
"Eve" tuli myyntiin syyskuussa 1979. Studioprojektina The Alan Parsons Project ei markkinoinut albumia kiertueella. Myyntiluvut olivat tästä huolimatta hyvät. Suosituin yhtye oli Saksassa, missä "Eve" myi tuoreeltaan 400 000 kappaletta. Levy kohosi kymmenen suosituimman joukkoon myös Itävallassa, Uudessa-Seelannissa, Norjassa ja Ruotsissa.
Vaikka "Eve" oli The Alan Parsons Projectin ensimmäinen listaykkönen Saksassa, jäi kokonaismyynti edellistä albumia "Pyramidia" heikommaksi: "Pyramidille" oli myönnetty platinalevy, mutta "Even" myynti riitti vain kultalevyyn. Kanadassa, missä The Alan Parsons Projectin kaksi edellistä albumia olivat myyneet kaksinkertaista platinaa, "Even" myynti oli hieman aiempaa heikompi vaikka riittikin platinalevyyn. Albumille myönnettiin kultalevyt myös Uudessa-Seelannissa, Espanjassa ja Yhdysvalloissa.
The Alan Parsons Projectin kotimaassa Britanniassa "Even" suosio jäi aiempien levyjen tapaan marginaaliseksi. Albumi käväisi brittilistan häntäpäässä ja pysyi sielläkin vain viikon.
"Eve" ilmestyi CD-muodossa ensi kertaa 1984. Vuonna 2008 siitä ilmestyi remasteroitu versio, jolla oli mukana seitsemän bonuskappaletta. Suurin osa bonuskappaleista on raakaversioita tai vaihtoehtoisia miksauksia alkuperäisen albumin kappaleista, mutta mukana on myös ennenjulkaisematon sävellys ”Elsie’s Theme”.
Vastaanotto.
Aikalaisarviot.
"Eve" oli vuonna 1979 ehdolla Grammy-palkinnon saajaksi parhaan äänitystekniikan kategoriassa (”Best Engineered Recording – Non-Classical”), mutta ei voittanut.
"Village Voicen" Robert Christgau kuvaili yhtyeen jäseniä ”taiderock-eunukeiksi”, joiden ”seksuaalinen turhautuminen on ilmeisen ansaittua”. Musiikki on omahyväistä tusinatavaraa ja tekotaiteelliset sanoitukset vastenmielisiä. Kansikuva on Christgaun mukaan ”sadistinen”.
"Rolling Stonen" Stephen Holden kutsui "Eveä" ”vuoden hölmöimmäksi levyksi” suuren luokan yhtyeeltä – ”kolmiulotteiseksi avaruusrock-oratorioksi nahkahattuisesta viktorianaikaisesta huorasta, joka vilauttelee alusvaatteitaan ja sähisee kirouksia”. Parsonsin ”mahtipontinen ja synteettinen” musiikki toimi ihmisen ja koneen suhdetta tutkineella "I Robotilla", mutta inhimillisiin teemoihin se on täysin sopimaton. Holdenin mielestä on myös erikoista, että naisille omistetulla albumilla on vain kaksi naisen laulamaa kappaletta, ja niissäkin ”ruikutetaan yksinäisyydestä”. Naisvihamielisistä sanoituksista huolimatta Parsonsin tuottama äänimaailma on vaikuttava. Holdenin mukaan "Eve" soveltuukin lähinnä äänentoistolaitteiden testaamiseen.
"Stereo Review’n" Edward Buxbaumin mukaan albumin teemana on miesten ja naisten välisten suhteiden kaksijakoisuus. Mieslaulajat puhuvat naisista halventavaan ja vihamieliseen sävyyn, kun taas naislaulajat toivovat voivansa muuttaa miesten suhtautumista. Aiheen valinta ei Buxbaumin mukaan ole ”syvällisin mahdollinen” eikä sitä myöskään käsitellä erityisen hienostuneesti, mutta se tuo kuitenkin albumille kaivatun syvemmän tason. Buxbaumin mukaan "Even" todellinen ongelma on, että Parsons ja Woolfson ovat alkaneet toistaa konseptiaan, ja heidän sinänsä omaperäinen tyylinsä on menettänyt tuoreutensa. The Alan Parsons Projectin faneille albumi tarjoaa kuitenkin sitä mitä he kaipaavatkin.
"Billboardin" arvostelu oli myönteisempi. Sen mukaan "Eve" on ”jälleen uusi rock-eepos tarinankertoja Parsonsilta”. Albumin A-puoli on kerrottu miehen näkökulmasta, kun taas B-puoli painottaa naisen tunteita. Arvostelijan mukaan kaksijakoisuus on temaattisesti onnistunut ratkaisu, musiikki on totuttuun tapaan ammattimaisesti esitettyä ja tuotantoarvot erinomaiset.
Jälkimaine.
"Eveä" pidetään usein The Alan Parsons Projectin huonoimpana 1970-luvun julkaisuna. Daevid Jehnzen kirjoitti "The All-Music Guide to Rockissa" (1995) "Even" musiikin toistavan The Alan Parsons Projectin aiempien julkaisujen kaavaa. Albumin teema on kiehtova, mutta sanoitusten ”kylmä asennoituminen” tuo niihin naisvihamielisen sävyn.
Myönteisessä arvostelussa "AllMusicin" Mike DeGagne valittelee "Even" heikkoa arvostusta ja kuvailee sitä erääksi yhtyeen parhaista töistä. Mukana on tarttuvia rytmejä mutta myös ”muutamia yhtyeen kokeellisimmista kappaleista”. Albumin kohokohtia ovat miehen epävarmuutta melodramaattisesti kuvaava ”You Won’t Be There”, klassisvaikutteinen ”Winding Me Up”, ”katkera mutta voimakas” ”Damned If I Do” sekä ”raivoisa” instrumentaali ”Lucifer”. DeGagne pitää "Even" sanoituksia älykkäinä, ja esimerkiksi provosoiva ”You Lie Down with Dogs” on ”tarkkanäköinen kuvaus sukupuolittuneesta loanheitosta”. DeGagnen mukaan naislaulajat Lesley Duncan ja Clare Torry tuovat onnistuneesti myös naisnäkökulmaa esiin. Colin Larkinin "The Encyclopedia of Popular Music" (2011) antaa "Evelle" neljä tähteä viidestä, mikä tekee siitä "I Robotin" ohella The Alan Parsons Projectin parhaimmaksi arvioidun albumin.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet on merkitty Alan Parsonsin ja Eric Woolfsonin säveltämiksi ja sanoittamiksi. Sulkuihin on merkitty kappaleen laulaja.
A-puoli
B-puoli