Fredrik Vilhelm IV

Fredrik Vilhelm IV (saks. "Friedrich Wilhelm"); (15. lokakuuta 1795 Kronprinzenpalais, Berliini – 2. tammikuuta 1861 Sanssoucin linna, Potsdam, Preussin kuningaskunta) oli Preussin kuningas vuosina 1840–1861.
Suku ja koulutus.
Hän oli Fredrik Vilhelm III:n ja prinsessa Luise von Mecklenburg-Strelitzin vanhin poika. Hänellä oli yhdeksän sisarusta, joista sisar prinsessa Charlotte (1798–1860) oli Nikolai I:n puoliso Aleksandra Fjodorovna ja veli Wilhelm (1797–1888) oli Saksan keisari ja Preussin kuningas Vilhelm I.
Fredrik Vilhelm sai koulutuksensa yksityisopettajilta, joista monet olivat kokeneita virkamiehiä. Hän sai sotakokemusta sodassa Napoleonin Ranskaa vastaan, mutta oli keskinkertainen sotilas. Fredrik Vilhelm oli piirtäjä, joka oli kiinnostunut arkkitehtuurista ja maisemapuutarhojen arkkitehtuurista. 
Hän oli vakaa saksalaisen romantiikan, keskiaikaa idealisoivan taidesuuntauksen, kannattaja. Romantiikka vetosi hänen äärimmäisen herkkään diletanttiseen ja taiteelliseen luonteeseensa. Hän oli myös monien saksalaisten taiteilijoiden, kuten arkkitehti Karl Friedrich Schinkelin ja kuvanveistäjä Christian Daniel Rauchin suojelija.
Avioliitto.
Fredrik Vilhelm avioitui vuonna 1823 Baijerin prinsessa Elisabeth "Elise" Ludovikan (1801–1873) kanssa, joka oli Baijerin kuningas Maksimilian I Joosefin ja Badenin prinsessa Karolinen tytär. Katolinen Elisabet suostui kääntymään protestantiksi vasta seitsemän vuotta myöhemmin. Heidän liittonsa oli onnellinen vaikkakin lapseton. 
Kruununprinssi.
Kruununprinssinä Fredrik Vilhelm kehitti itselleen romanttis-konservatiivisia vakaumuksia, jotka saivat hänet lähestymään politiikkaa ajatusten ja ongelmien kautta eikä reaalitodellisuutena. Hänen ystäviensä ja ihailijoidensa joukossa oli konservatiivisia filosofeja, kirjallisuusmiehiä ja poliitikkoja. Vaikka hän oli vasta 20-vuotias, hän käytti vaikutusvaltaansa rajoittaakseen vuoden 1815 luvatun perustuslain piiri- ja provinssisäätyjen luomiseen, joissa maata omistavalla aristokratialla oli ylivoimainen enemmistö.
Hänelle liberalismi merkitsi vallankumousta: moderni perustuslaki oli "paperinpala", joka asetettiin sietämättömäksi esteeksi patriarkaalisen, jumalallisesti oikeutetun kuninkaan ja hänen kansansa välille. Vaikka hän ei ollut absoluuttisen monarkian kannattaja eikä hänellä ollut aitoa vallanhimoa, hän vastusti 1800-luvun poliittisia ajatuksia ja Ranskan vallankumouksen perintöä.
Hänen aito henkilökohtainen hurskautensa ei vähentänyt jännitteitä. Hänen mielestään kulttuurinen homogeenisuus oli suurempaa kuin poliittinen yhtenäisyys, mutta hän vastusti kehitystä kohti Saksan kansallisvaltiota. Napoleonin Preussin miehityksen jälkeen hän piti maansa läheistä linjaa Itävallan kanssa välttämättömänä. Hän ei koskaan kiistänyt Habsburgien valtakunnan ensisijaisuutta, jota hän piti historian pyhittämänä. Preussin kuninkaalle hän vaati vain valtakunnan "arkkikenraalin" sotilaallista arvoa.
Kuningas.
Valtaistuimelle nousemisensa jälkeen vuonna 1840 Fredrik Vilhelm kumosi taantumuksellisia lakeja, joita hänen isänsä oli asettanut. Fredrik Vilhelm helpotti lehdistön sensuuria ja lupasi uuden perustuslain jossakin vaiheessa. Vuonna 1848 Preussissa syttyi vallankumouspyrkimyksiä osana Eurooppaa ravistellutta vallankumousaaltoa. Aluksi Fredrik Vilhelmin piti tukahduttaa vallankumous voimatoimin, mutta lopulta hän veti joukkonsa pois ja asetti itsensä uudistusaatteen johtajaksi. Hän omistautui Saksan yhdistymishankkeelle, muodosti liberaalin hallituksen, kutsui koolle kansalliskokouksen ja määräsi perustuslain muodostamisen.
Uusi perustuslaki oli valmis vasta vuonna 1850. Se oli paljon vapaamielisempi kuin aiempi Preussin valtiomuoto. Se oli kuitenkin edelleen konservatiivinen, sillä ylimystöllä ja armeijalla säilyi suurin osa vallasta. Perustuslaki oli voimassa aina Preussin kuningaskunnan hajoamiseen vuoteen 1918 saakka.
Fredrik Vilhelm petti nopeasti suuret toiveet, joita hänen valtaannousunsa herätti vuonna 1840, sillä hän ei suinkaan ollut halukas täyttämään liberaalien perustuslaillisia toiveita. Vuonna 1842 hän salli vain maakuntien "yhdistyneet komiteat"; ja vuonna 1847 hän kutsui pitkän viiveen jälkeen koolle ei kansanedustuskokouksen vaan Yhdistyneen valtiopäivän, joka käsitti kaikki maakuntien säädyt ja jolla oli oikeus myöntää veroja ja lainoja, mutta ilman oikeutta kokoontua säännöllisin väliajoin. Tämä raskas instituutio säilyi hänen ihanteensa, vaikka hänen myönnytyksiensä kapeat rajat aiheuttivat välittömästi konfliktin (valtiopäivän hylkääminen Berliini–Königsberg rautatien lainaehdotuksesta) ja vaikka tämä koko Preussin ensimmäinen kansankokous lisäsi voimakkaasti kansan itseluottamusta. vuoden 1848 vallankumouksen aattona.
Vuoden 1848 vallankumous.
Huolimatta Saksan hallitusten myöhästyneistä yrityksistä järjestää yhteinen vastarinta, Fredrik Vilhelm joutui lopulta täysin vallankumoukseen maaliskuussa 1848, joka oli inspiraationa edellisen kuukauden vallankumouksesta Ranskassa. Hän ei kyennyt estämään Berliinin katutaisteluita viime hetken myönnytyksillä. Joukkojen kasarmiin vetäytymisen jälkeen hän naamioi alistumisensa vallankumoukselle matkaamalla kulkueessa Berliinin läpi musta-puna-kultaisen lipun, yhdistyneen Saksan symbolin alla, osoittaen kunnioitusta sotilaiden uhreille ja lupauksenaan, että "Preussi liitetään vastedes Saksaan". Lopulta hänen oli kutsuttava koolle Preussin kansalliskokous. Seurueensa vaikutuksen alaisena hän kuitenkin yltyi itsepintaiseen vastarintaan: hän nimitti setäpuolensa, Brandenburgin kreivi Friedrich Wilhelmin (1792–1850), joka oli Fredrik Vilhelm II:n ja kreivitär Sophie Juliane von Dönhoffin (1768–1838) poika morganaattisesta avioliitosta, pääministeriksi; lähetti pois kansalliskokouksen Berliinistä ja hajotti sen sekä määräsi valmisteltavaksi perustuslain, jonka ensimmäinen kohtalaisen liberaali luonnos oli Belgian mallin mukainen. Näillä toimenpiteillä palautettiin johtoasema kruunulle ja sen instituutioille armeijalle ja byrokratialle, jota hiljattain perustettu konservatiivipuolue tuki voimakkaasti.
Kun Fredrik Vilhelm 3. huhtikuuta 1849 kieltäytyi Frankfurt am Mainin kansalliskokouksen tarjoamasta Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan kruunusta – koska todellisena konservatiivina hän hyväksyi sen vain Saksan vaaliruhtinailta – hän tuhosi kokouksen laatiman perustuslain. Lisäksi hän oli venäläisten ja englantilaisten painostuksen alaisena vetänyt pois Preussin tuen Schleswigin ja Holsteinin herttuakuntien itsenäistymiseltä, jonka tarkoituksena oli syrjäyttää Tanskan hallinto. Seuraavaksi hän yritti suurelta osin vastoin aikaisempaa politiikkaansa perustaa Saksan liiton Preussin johdolla (1849–1850), vaikka tämän "pikkusaksalaisena" liittovaltiona piti pysyä liittolaisena "laajemman" liiton kanssa, joka käsitti myös Itävallan. Kun Itävalta haastoi tämän liiton, kuningas vetäytyi sodasta ja halusi antautua mieluummin Olmützin konventissa. Vaikka Preussin täytyi palata Frankfurt am Mainin liittovaltion valtiopäiville, Preussin johto Saksan tulliliitossa, johon Itävalta ei kuulunut, pysyi kiistattomana.
Uskonnollisissa asioissa Fredrik Vilhelm ratkaisi Kölnin kirkkokonfliktin vuonna 1841 roomalaiskatolisille erittäin edullisin ehdoin, joita kohtaan hän tunsi suurta myötätuntoa, suurelta osin hänen rakkautensa vanhaan ja maalaukselliseen kohtaan, Hän edisti myös Kölnin tuomiokirkon jälleenrakentamista. Toisaalta hän edisti aktiivisesti anglikaanis-luterilaista Jerusalemin piispakuntaa.
Viimeiset vuodet.
Hänen hallituskautensa viimeiset vuodet olivat reaktion aikaa. Fredrik Vilhelm, joka torjui pääministerinsä Otto von Manteuffelin byrokraattisen absolutismin, työskenteli ennen kaikkea vuoden 1848 perustuslain uudelleenmuovaamiseksi konservatiiviseen muotoon. Tämä sisälsi kolmiluokkaisen tuloperusteisen äänioikeuden tuhoisan käyttöönoton vuonna 1850 yleisen äänioikeuden sijaan, armeijan ja byrokratian monarkkisen luonteen säilyttämisen, konservatiivisten piirikokousten ja maakuntien valtiopäivien uudelleen perustamisen sekä kansanäänestyksen (1854) ensimmäinen kammio herrojen taloksi, jota hallitsevat kokonaan pääosin aristokraattiset maanomistajat. Hän uskoi tämän lordihuoneen olevan Englannin ylähuoneen malli, mutta poliittisessa testamentissa hän pyysi seuraajiaan kieltäytymään vannomasta Preussin perustuslain valaa.
Fredrik Vilhelm sai sydänkohtauksen 24. marraskuuta 1857. Se jätti kuninkaan vasemmalta puoleltaan halvaantuneeksi ja älyllisesti toimintakyvyttömäksi. Marraskuussa 1860 hän sai aivoinfarktin ja menetti lopullisesti tajuntansa. Hänen veljensä Vilhelm toimi sijaishallitsijana aina kuninkaan kuolemaan 2. tammikuuta 1861 asti, minkä jälkeen Vilhelm nousi virallisesti valtaan nimellä Vilhelm I.
Fredrik Vilhelm on haudattu testamenttinsa ohjeitten mukaisesti Friedenskirchen kirkon kryptaan, Sanssoucin linnan puistoon lähelle Potsdamia.