Veijariromaani

Veijariromaani eli pikareskiromaani kuvaa usein näennäisen omaelämäkerrallisessa muodossa kuvitteellisen tai historiallisen henkilön seikkailuja, vastoinkäymisiä ja urotekoja parodiseen ja satiiriseen tyyliin.
Veijariromaaneissa on yleistä purevan kriittisen kuvan antaminen ajan tavoista ja yhteiskunnallisista oloista. Esitystapa on yleensä episodimainen: usein tarinan rungon muodostaa matkanteon kuvaus. Veijariromaanin päähenkilö ei ole varsinaisesti pahantekijä tai rikollinen, sen sijaan hän vastaa maailman pahuuteen juonikkuudella selviytyäkseen ympäristön tuottamista ongelmista. Koska veijarilla ei ole käytettävissään voimakeinoja, hänen on turvauduttava juoniin, huijauksiin ja kepposiin. Hän hyödyntää empimättä vallanpitäjien ja mahtimiesten heikkouksia. Veijari ei toimi suunnitelmallisesti eikä välttämättä aina tavoittele sosiaalista nousua tai pyri parantamaan maailmaa. Veijari on ollut erityisesti satiirikkojen suosima henkilöhahmo paljastaessaan vallanpitäjien ja nousukkaiden naurettavuuksia. Jo antiikin komedioissa veijarihahmo esiintyi usein sivuhenkilönä. Päähenkilöksi veijari on noussut varsinkin sellaisina aikoina, jolloin yhteiskunta on ollut voimakkaassa murrosvaiheessa.
Pikareskiromaani syntyi Espanjassa 1500-luvun puolivälissä tarkoituksellisesti kehiteltynä vastagenrenä ritariromaanille ja sen harhailevalle, haavemaailmassa elävälle sankarille. Pseudoautobiografisena pikareskiromaanin tapahtumat myötäilevät sankarin (espanjan "picaro" = 'ratsastaja') monipolvista vaellusta ja antavat sen kautta humoristis-satiirisen kuvan maailmasta. Veijarityylin ("gusta picaresca") varhainen edustaja oli tuntemattoman tekijän romaani "La vida de Lazarillo de Tormes" (1554). Muita varhaisia klassikkoja ovat Mateo Alemánin "La Vida del picaro Guzman de Alfarache" (1599–1604), sekä lajin tunnetuin klassikko, Miguel de Cervantes Saavedran "El ingenioso hidalgo don Quijote de la Mancha" (1605, 1615, "Don Quijote manchalainen, surullisen hahmon ritari"). Veijariromaanin sankarina on esiintynyt myös naisia, jotka käyvät veijarimaisesta seikkailusta toiseen pyrkien valloittamaan mahdollisimman paljon varakkaita miehiä, kuten Francisco López de Úbedan romaanissa "La pícara Justina" (1605).
Pikareskiromaanin sankari ei yleensä tarinan kuluessa kehity, joten tässä suhteessa laji eroaa ratkaisevasti kehitysromaanista. Pikareskiromaanin päähenkilö on tyypillisesti orpo tai jollakin tavalla sivullinen, vakiintumaton ja alituiseen liikkeessä niin maantieteellisesti kuin sosiaalisestikin. Lajin kehityksen ja suosion taustana on nähty keskiaikaisen säätyjärjestelmän rappeutuminen, jolloin raha mahdollisti yhteiskunnallisen nousun ja alemmat kansanosat alkoivat epäillä ylempiensä moraalia.
Thomas Nashe perusti teoksellaan "The Unfortunate Traveller, or, The Life of Jacke Wilton" (1594) englantilaisen seikkailullisen veijariromaanin tyypin ("rogue story"). Saksan kirjallisuuden tunnetuin veijariromaani on Hans Jacob von Grimmelshausenin "Der abenteurliche Simplicissimus Teutsch" (1669, "Seikkailukas Simplicissimus"), jonka innoittamana julkaistiin muitakin "simplikiaanisia" kirjoja, kuten Johan Beerin "Der simplicianische Weltkucker" (1677–1679) ja Daniel Speerin "Der Ungarische oder Dacianische Simplicissimus" (1683). Tunnettuja veijariromaaneja ovat myös ranskalaisen Alain-René Lesagen "Histoire de Gil Blas de Santillane" (1715–1735, "Kavaljeerin muistelmat") sekä englantilaisten Daniel Defoen "Moll Flanders" (1722, suom.), Henry Fieldingin "Jonathan Wild" (1743), Tobias Smollettin "The Adventures of Roderick Random" (1748) ja William Thackerayn "The Luck of Barry Lyndon" (1844).
Veijariromaanit olivat tavallista suositumpia ensimmäisen ja toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina. Nykyajan veijariromaaneissa on perinteiselle veijarihahmolle tuntemattomia moralistin ja anarkistin piirteitä. He ikään kuin edustavat viattomuutta ja kriittistä ajattelua turmeltuneen ja vieraannuttavan maailman keskellä. Moderneja veijariromaaneja ovat esimerkiksi tšekki Jaroslav Hasekin "Osudy dobrého vojaka Svejka za svétové valky" (1920–1923, "Kunnon sotamies Svejkin seikkailut maailmansodassa"), yhdysvaltalaisten John Steinbeckin "Tortilla Flat" (1935, "Ystävyyden talo") ja Saul Bellow'n "The Adventures of Augie March" (1953, "Augie Marchin kiemurat") sekä saksalaisten Thomas Mannin "Bekenntnisse des Hochstaplers Felix Krull" (1954, "Huijari Felix Krul"l), Günter Grassin "Die Blechtrommel" (1959, "Peltirumpu") ja Heinrich Böllin "Ansichten eines Clowns" (1963). Mannin teoksessa – kuten veijariromaaneissa usein – korostetaan huijariuden ja taiteilijuuden yhteyttä. "Peltirummun" rumpali Oskar Matzerath on varsin perinteinen veijarityyppi: hän lopettaa kasvamisensa kolmivuotiaana ja tarkkailee yhteiskuntaa kääpiöperspektiivistä saattaen naurettaviksi kaikki ideologiat.
Suomen kirjallisuudessa lajin piiriin ovat luettavissa muun muassa Maiju Lassilan "Kuolleista herännyt" (1916), Pentti Haanpään "Taivalvaaran näyttelijä" (1938), Veikko Huovisen "Rauhanpiippu" (1956) ja "Lampaansyöjät" (1970), Martti Larnin "Neljäs nikama eli veijari vastoin tahtoaan" (1957), Heikki Turusen "Simpauttaja" (1973), Arto Paasilinnan "Jäniksen vuosi" (1975) ja "Onnellinen mies" (1976), Juhani Peltosen "Elmo" (1978) ja Rosa Liksomin "Kreisland" (1996). Tunnettuja veijarihahmoja ovat esimerkiksi Mikko Vilkastus Aleksis Kiven komediassa "Nummisuutarit" (1864), Hoppulainen Minna Canthin näytelmässä "Murtovarkaus" (1883), pastori Nyman Maria Jotunin romaanissa "Arkielämää" (1909) ja sotamies Honkajoki Väinö Linnan "Tuntemattomassa sotilaassa" (1954).