Lebensraum

Lebensraum (saksaa, ’elintila’) on saksalaisten asuttaman alueen laajentamistarvetta kuvaava geopoliittinen käsite, jota Saksan kansallissosialistien johtaja Adolf Hitler käytti oikeutuksena Keski- ja Itä-Euroopan sekä Neuvostoliiton valloituksille. Saksa havitteli idästä elintilaa, koska maa oli ylikansoitettu ja koska se tarvitsi sodan aikana lisää resursseja.
Jatkosodan aikana termiä käytettiin myös Suur-Suomi-aatteen yhteydessä. Italialaisilla oli vastaavanlainen ajatus ja käsite "Spazio vitale".
Saksassa.
Termin "Lebensraum" kehitti saksalainen maantieteilijä Friedrich Ratzel, joka käytti sitä vuonna 1901 julkaisemassaan samannimisessä esseessä. Geopolitiikan isänä tunnettu ruotsalainen teoreetikko Rudolf Kjellén poimi käsitteen ja tulkitsi sen kirjaimellisesti ajatellen kansallisvaltiot eläviksi organismeiksi, joiden piti tarvittaessa valloittaa itselleen lisää ”elintilaa”. Ennen Ensimmäistä maailmansotaa käsitettä alettiin käyttää alueellisen laajenemisen yhteydessä, ja siitä puhuivat Saksassa kansalliskonservatiiviset ajattelijat ja puolueet. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen teoriaa kehitteli edelleen Ratzelin ja Kjellénin pohjalta saksalainen maantieteilijä Karl Haushofer.
Natsi-Saksassa.
Saksan kansallissosialistisen puolueen ohjelmassa vuodelta 1920 puhutaan uusien maiden tarpeesta ”kansamme ravitsemiseksi ja liikaväestön asuttamiseksi”. Natsijohtaja Adolf Hitler viittasi "Lebensraumin" tarpeeseen kirjassaan "Taisteluni" (1925) ja julkaisemattomassa kirjassaan vuodelta 1928.
Natsi-Saksan väkiluku toisen maailmansodan aattona oli 70 miljoonaa, jossa oli Hitlerin mukaan 20 miljoonaa liikaa sille alueelle, joka Saksaan silloin kuului. 
Hitlerin mukaan valtakunnan laajentaminen takaisi esimerkiksi elintarvikehuollon, taloudellisen omavaraisuuden sekä yhteiskunnallisen järjestyksen, koska valtiolla olisi selkeitä tavoitteita. Elintilan tarve kasvoi, kun Saksa aloitti sodan vuonna 1939 ja alkoi kaivata lisää raaka-aineita ja muita resursseja armeijalleen. Hitlerin mukaan Neuvostoliitolla oli paljon ylimääräistä maata, ja hän ajatteli, että Saksan voima antaa sille oikeuden ottaa itselleen maita idästä. Hitlerin näkemykseen elintilasta eivät kuuluneet merentakaiset siirtomaat.
"Lebensraumin" tavoitteluun liittyivät myös Hitlerin teoriat valloitettavien alueiden asukkaiden rodullisesta alempiarvoisuudesta. Slaavit oli tarkoitus karkottaa valloitetuilta alueilta idemmäs Siperiaan tai jättää ilman koulutusta, ja juutalaiset surmata kokonaan. Neuvostoliiton kaupungit oli tarkoitus kansoittaa saksalaisilla. Natsien pääarkkitehti Albert Speer ehdotti, että uusille alueille rakennettaisiin Saksan kaupungin ”kaksoiskaupunkeja”. Saksalaiset sotilaat muuttaisivat valloitetuille alueille talonpojiksi ja perustaisivat suurperheitä paikallisten naisten kanssa. Krimin niemimaasta ja Kroatian rannikosta tehtäisiin saksalaisten lomakohteita.
Saksa teki Itä-Eurooppaan toisen maailmansodan aikana useita valloitus- ja hyökkäysretkiä. Neuvostoliittoa vastaan aloitettiin kesäkuussa 1941 operaatio Barbarossa, jossa Saksa onnistui valloittamaan aluksi suuria alueita Länsi-Neuvostoliitosta. Operaation aikana Saksa suoritti valloittamilla alueillaan etnisiä puhdistuksia ja surmasi miljoonittain juutalaisia ja romaneja. Lopulta Saksa joutui kuitenkin vetäytymään valloittamiltaan alueita ja hävisi sodan.
Suomen sotapropagandassa.
Jatkosodan aikana "elintilaa" käytettiin yhtenä perusteluna Itä-Karjalan liittämiseksi tulevaan Suur-Suomeen. Vuonna 1941 Valtion tiedotuslaitos julkaisi saksankielisen teoksen "Finnlands Lebensraum", jossa hankkeelle esitettiin tieteellisiä perusteluja. Kirjan mukaan Suomen väestönkasvu on niin nopeaa, että elintilan laajentaminen itään on tulevina vuosina välttämätöntä. Väite ei kuitenkaan perustunut mihinkään todellisiin faktoihin, vaan oli puhtaasti propagandistinen.