tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Cassata

Cassata on Italian Sisiliasta peräisin oleva kakku, jonka perusaineosia ovat sokerikakkukerrokset, ricottajuusto ja marsipaanikoristeet. Kakun tarkasta alkuperästä on useita eri teorioita.
Piirteet.
Cassata on monimutkainen ja joskus ylenpalttiseksikin kuvailtu kakku. Sen perusaineosia ovat liköörillä kostutetut sokerikakkukerrokset, makeutettu ricottajuusto, hillo ja marsipaani. Kakku koristellaan barokkityylisesti marsipaanihedelmillä, papiljotteilla, kukilla ja ruusukkeilla. Nimellä cassata saatetaan myös joskus viitata kakun tyyliin valmistettuun jäätelöön.
Historia.
Cassatan nimen tai itse tuotteen alkuperästä ei ole täyttä selvyyttä. Kakun ja nimen alkuperästä on esitetty useita eri teorioita ja mahdollisia viitteitä on useissa eri historiallisissa lähteissä. Yhden teorian mukaan nimi on johdettu latinan sanasta "caseus" eli juusto. Angelo Senisio kirjoitti jo 1300-luvulla sisilian sanakirjassaan nimen cassatasta mainiten sen olevan tehdyn "leivästä ja juustosta" ("vivanda di pane e cacio"). Samaan tapaan juustoon viittaa Andriotta Rapin teos "La vita di lo Beato Corrado" 1400-luvulta. Toisaalta kaikki kielitieteilijät eivät ole olleet näkemyksestä yhtä mieltä. Nimellä "cassata" on myös viitattu muuhunkin, kuin juustokakkuihin. Esimerkiksi Vincenzo Mortillaron sisilian sanakirjassa 1800-luvulla cassata on myös makeisille tehty pieni laatikko.
Sokerin toivat Sisiliaan arabit ja sokerin saapuminen merkitsi useiden sitä hyödyntävien tuotteiden ilmestymisen paikalliseen keittiöön 900-luvulla. Vaihtoehtoinen selitys nimelle "cassata" onkin johdettu arabian sanasta "qasʿat", jolla alun perin viitattiin savikulhoon, jossa kakun varhaista muotoa mahdollisesti valmistettiin. Alun perin cassataa on ehkä tehty normannien Sisilian luostareissa pääsiäisin tai Sisilian juutalaisten keskuudessa purimina. Tarinan mukaan kakku oli aikanaan niin suosittua, että se kiellettiin vuonna 1574 Mazara del Vallon hiippakunnassa, koska väitetysti nunnat keskittyivät rukoilemisen sijaan kakun valmistamiseen pyhinä viikkoina. Historiallisista lähteistä tiedetään, että kakkua myytiin etenkin paaston aikaan. Historiallisissa lähteissä viitataan myös juutalaisten tehneen hyvin saman nimistä kakkua juutalaisen pääsiäisen aikaan.
Ensimmäinen täysin selvä viitaus cassataan nykymuodossan on vuodelta 1409. Tuolloin juutalaisen Sadon Misocin mainitaan myyneen ricottajuustokakkua. Varhaisempi, mutta ei niin selvä maininta tehtiin 900-luvulta peräisin olevassa teoksessa "Riyād an-nufūs", jossa mainitaan Abū al-Fadl nimisen lakioppineen kieltäytyneen syömästä kakkua ("kaʿk"), koska kakkuun käytetty sokeri oli valmistettu "vääräuskoisten" šiialaisten tuolloin hallitsemassa Sisiliassa. "Kaʿk" kuvaillaan puolestaan hyvin samaan taapaan, kuin nykyinen cassata. "Kaʿk" mainitaan 1400-luvulla myös al-Andalusissa, jossa sen tosin väitetään olevan lähtöisin Egyptistä.
Jenő Takács

Jenő Takács (25. syyskuuta 1902 Siegendorf – 14. marraskuuta 2005 Eisenstadt) oli unkarilais-itävaltalainen säveltäjä.
Takács opiskeli vuosina 1921–1926 Wienin musiikin ja esittävien taiteiden akatemiassa Joseph Marxin ja Paul Weingartenin johdolla. Hän tapasi ensimmäisen kerran Béla Bartókin vuonna 1926. Takács opetti 1920-luvun lopussa ja 1930-luvulla professorina pianonsoittoa Kairossa sekä pianonsoittoa ja sävellystä Manilassa. Hän teki ensimmäisen matkansa Yhdysvaltoihin vuonna 1938 ja johti vuosina 1939–1948 konservatoriota Pécsissä. Vuosina 1949–1952 Takács kiersi Eurooppaa ja Yhdysvaltoja konserttien merkeissä. Tämän jälkeen hän toimi vuoteen 1970 saakka pianonsoiton ja sävellyksen professorina Cincinnatin yliopistossa, Ohiossa. 
Vuonna 1970 Takács asettui Siegendorfiin. Hän sai urallaan useita palkintoja ja tunnustuksia, kuten Itävallan valtionpalkinnon (1963).
Andrei Tsumak

Andrei Tsumak (s. 1959 Leningrad, Neuvostoliitto) on venäläissyntyinen suomalainen näyttelijä-ohjaaja. Hän on käynyt Pietarin teatteriakatemian vuosina 1978–1983. Tsumak muutti Suomeen vuonna 1987. Hän toimi näyttelijä-ohjaajana Savonlinnan kaupunginteatterissa vuosina 1987–1993, minkä jälkeen hän on ohjannut muun muassa Jyväskylän ja Lahden kaupunginteattereissa, Tampereen ylioppilasteatterissa ja Rovaniemen Teatterissa. Tsumak työskentelee kouluisäntänä Helsingin Suomalaisessa Yhteiskoulussa.
Tsumak on näytellyt useissa suomalaisissa elokuvissa, kuten "Rukajärven tie" (1999), "Rentun ruusu" (2001), "Umur" (2002) ja "Napapiirin sankarit" (2010) ja ollut mukana myös televisiosarjoissa "Ratamo", "Aktivistit", "Mogadishu Avenue" , "Kotikatu" ja "Sipoon herttua"
Interreg

Interreg on Euroopan aluekehitysrahaston kautta rahoitettu ohjelmasarja, jonka tarkoituksena on tukea julkisten viranomaisten ja julkisluontoisten toimijoiden yhteistyötä aluekehityksen tavoitteiden ja ohjelmatyön vaikuttavuuden parantamiseksi. Interregin ensimmäinen ohjelmakausi käynnistyi vuonna 1989. 
Interregin kolmas (Interreg III C) ohjelmakausi järjestettiin vuosina 2000–2006 ja neljäs (Interreg IVC) 2007–2013. Nykyinen viides Interreg Europe-ohjelmakausi päättyy vuonna 2020. Interreg Europe -ohjelma kattaa koko Euroopan unionin alueen. Lisäksi Norja ja Sveitsi osallistuvat ohjelman toteuttamiseen.
Interreg Europe (2014–2020).
Interreg-ohjelman toimintalinjoja ovat tutkimus, teknologian kehittäminen ja innovaatiot, pienten ja keskisuurten yritysten kilpailukyky, vähähiilinen talous sekä ympäristön ja luonnovarojen tehokas käyttö.
Ohjelman rahoitus jaetaan tasaisesti eri toimintalinjojen kesken. Ohjelmasta rahoitetaan alueiden välisiä yhteistyöhankkeita, joilla tavoitellaan aluepolitiikkaan liittyvään kokemustenvaihtoa sekä alueellista kehittämistä tukevia osaamisalustoja. Osaamisalustojen tarkoituksena on tarjota organisaatioille mahdollisuuksia jatkuvaan oppimiseen ja auttaa löytämään ratkaisuja oman alueen kehittämistyöhön.
Interreg Europe-ohjelmalle on myönnetty EU-rahaa 359,3 miljoonaa euroa ja kumppanimaat Norja ja Sveitsi osallistuvat rahoitukseen noin 5,9 miljoonalla eurolla.
Botnia-Atlantica

Botnia-Atlantica -ohjelma on EU:n rahoitusohjelmakautena 2014–2020 toteutettava Interreg-ohjelma, jonka tarkoituksena on edistää Suomen, Ruotsin ja Norjan välistä rajat ylittävää yhteistyötä. Nykyinen Botnia-Atlantica -ohjelmakausi on järjestyksessään neljäs. Ensimmäinen vastaava Interreg-ohjelma käynnistyi vuonna 1997 nimellä Merenkurkku-MittSkandia. 
Ohjelma.
Toiminta-alue.
Kaudella 2014–2020 Botnia-Atlantica ohjelma kattaa kuusi lääniä ja yhden kunnan. Suomesta ohjelmaan kuuluvat Pohjanmaan maakunta, Keski-Pohjanmaan maakunta sekä Etelä-Pohjanmaan maakunta. Ruotsista Västerbottenin lääni ja Västernorrlandin lääni sekä Nordanstigin kunta. Norjasta ohjelmaan osallistuu Nordlandin lääni. 
Toimintalinjat.
Botnia-Atlantica -ohjelma on jaettu neljään toimintalinjaan, jotka noudattavat Euroopan komission tavoitteita. Toimintalinjat kaudella 2014–2020 ovat innovaatiot, elinkeinoelämä, ympäristö ja kuljetus. Ohjelmasta rahoitettavien hankkeiden tulee toimia yhden toimintalinjan ja yhden erityistavoitteen puitteissa. 
Erityistavoitteet.
Innovaatiotoimintalinjan erityistavoitteita kaudella 2014–2020 ovat pitkällä aikavälillä kehitettävät kestävät osaamiskeskukset sekä innovatiivisten ratkaisujen lisääntynyt käyttö. Elinkeinoelämän toimintalinjan erityistavoitteena suuremman kapasiteetin luonti rajat ylittävälle yhteistyölle. Ympäristötoimintalinjan erityistavoitteita ovat luonto- ja kulttuuriperintöjen kestävän hyödyntämisen lisääminen sekä paremmat valmiudet käsitellä ympäristöhaasteita meri-, rannikko- ja tunturialueilla sekä mereen valuvissa vesistöissä. Kuljetustoimintalinjan tavoitteena on itä-länsisuuntaisiin liikenneyhteyksiin liittyvät yhteiset tavoitteet ja strategiat.
Paul Collier

Paul Collier (s. 23. huhtikuuta 1949) on brittiläinen kehitystaloustieteen professori Oxfordin yliopistossa. Hän on maailman johtavia kehityspolitiikan asiantuntijoita ja on toiminut Maailmanpankin kehitystutkimuksen osaston johtajana 1998–2003. 
Euroopan pakolaiskriisin aikana hän kritisoi EU:n toimintaa ja katsoi, että olisi järkevää palauttaa pakolaiset pakolaisleireihin, eikä keskittyä auttamaan venepakolaisia, mikä saattaa vain houkutella uusia ihmisiä yrittämään Välimeren ylittämistä. Vuonna 2013 julkaistussa kirjassa "Exodus: How Migration is Changing Our World" hän kirjoitti, että liian suuri kulttuurinen monimuotoisuus heikentää yhteenkuuluvuuden tunnetta ja yhteiskunnallista luottamusta. Hän pitää maahanmuuton taloushyötyjä pieninä. 
Collier kannattaa kapitalismia, mutta haluaa säännellä sitä ja pitää kiinni yhteisöllisyydestä. Kirjassaan "The Future of Capitalism: Facing the New Anxieties" hän ehdottaa, että yhteiskuntaluokkien, kaupunkien ja maiden väliset juovat voidaan parantaa eettisen valtion, eettisen yrityksen, eettisen perheen ja eettisen maailman käsitteillä.
Majdal Šams

Majdal Šams (, ) on pääasiassa druusien asuttama kylä Israelin miehittämällä Golanin kukkuloiden alueella. Kylän asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 11 044.
Maantiede.
Majdal Šams sijaitsee Israelin miehittämän Golanin kukkuloiden alueen pohjoisosassa Hermonvuoren juurella. Kylän lähellä sijaitsee myös Israelin ja Syyrian vastainen tulitaukolinja.
Historia.
Israel valtasi Golanin kukkuloiden alueen niin sanotun kuuden päivän sodan aikana vuonna 1967. Majdal Šams oli alueen suurin druusien asuttamista kylistä. Majdal Šams sai oman kuntansa aseman Israelissa 1982.
Israel liitti Golanin alueen itseensä vuonna 1981. Sota ja liitos erotti Golanin druusit druusikylistä Syyrian puolella. Majdal Šamsin druusit ovat pitäneet silti yllä läheisiä yhteyksiä druusikyliin Syyrian puolella rajaa. Paikallisten druusien suhteet Israeliin eivät ole aina sujuneet mutkatta. Monet kylän druuseista ovat syyriamielisiä. Esimerkiksi vuonna 2019 kylässä järjestettiin mielenosoituksia Israelin Golanin kukkuloiden liitosta vastaan. Suhteiden Israeliin voidaan kuitenkin myös sanoa vähittään ajoittain toimivan myös hyvin.
27. heinäkuuta 2024 raketti-isku surmasi useita paikallisia lasten ja nuorison jalkapallo-ottelussa. Israel syytti iskusta Hizbollahia.
Talous.
Majdal Šamsin ympärillä on maatalousaluetta, jolla kasvatetaan esimerkiksi hedelmiä. Nykyisin paikallisille on töitä myös matkailualalla.
Väestö.
Majdal Šamsin asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 11 044. Vuonna 2002 vastaava luku oli 8 240 ja vuonna 1968 noin 3 500. Asukkaat ovat pääosin druuseja, mutta kylässä on pieni kristitty vähemmistö.
Siwani

Siwani on Intian Haryanan osavaltiossa sijaitseva pieni kaupunki, joka on kuulunut vuodesta 2017 Hisarin piirikuntaan. Sieltä on noin 60 kilometriä Bhiwanin kaupunkiin ja 200 kilometriä pääkaupunki Delhiin. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Siwanissa asuu noin 19 000 henkeä, joista 99 prosenttia tunnustaa uskontonaan hindulaisuutta. Lukutaitoisten osuus väestöstä on lähes 74 prosenttia.
Delhin pääministeri Arvind Kejriwal on syntynyt Siwanissa. Kylässä on juhlittu hänen poliittista menestystään.
Wired to the Moon

Wired to the Moon on Chris Rean kuudes studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1984.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Chris Rea.
Tuli Arjo

Evdokia Eljanova (Duša) Nikitin, o. s. "Gurlew", käytti taiteilijanimeä Tuli Arjo (21. helmikuuta 1908 – 9. helmikuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen ompelija, tanssija ja elokuvanäyttelijä. 
Tuli Arjo oli työssä Suomi-Filmin puvustossa ja ompelimossa ja oli mukana noin kymmenen elokuvan puvustamisessa. Hän oli puvustonhoitajana taiteilijanimellä "Duša Nikitin" elokuvissa "Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä" (1946), "Yli rajan" (1942) ja "Amor hoi!" (1950). Hän esiintyi myös sivuosissa useissa elokuvissa, hänen tunnetuin sivuosansa oli Marusjan rooli "Jääkärin morsian"-elokuvassa 1938. Arjo kuoli vaikeaan sairauteen 41-vuotiaana ja hänet haudattiin Helsingin ortodoksiselle hautausmaalle.
Itä-Saksan kulttuuri

Itä-Saksan kulttuuri muodostui omanlaisekseen Itä-Saksan 40 vuoden olemassaolon aikana. Sosialistiseen itäblokkiin kuulunut maa sai suuria vaikutteita etenkin Neuvostoliiton kultturista.
Kirjallisuus.
Kirjallisuus oli vahvasti sensuroitua. Itä-Saksan kirjallisuus oli alkuun suurilta osin anti-fasistista. Maan perustamisen jälkeen 1949 kirjojen aiheet laajenivat. Kirjallisuus sai suuria vaikutteita sosialistisesta realismista.
Lehdistö.
Maan suurin ja johtava sanomalehti oli Neues Deutschland, joka oli hallitsevan puolueen Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolueen oma sanomalehti. Saksan vapaan nuorison oma sanomalehti oli "Junge Welt".
Televisio.
Suunnitelmat televisiolle alkoivat 1950 ja lähetykset alkoivat 1952. Lähetyksiä hoiti valtion omistama Deutscher Fernsehfunk. Lasten animaatiosarja Nukkumatti oli kotoisin Itä-Saksasta.
Yksi laajimmista sisällöntuottajista televisiolle oli DEFA.
Ostalgia.
Ostalgia (saks. Ostalgie) on termi, joka kuvaa ihmisten nostalgisia tunteita elämää entistä Saksan demokraattista tasavaltaa kohtaan. Sana on muodostettu yhdistämällä sanat Ost (itä) ja Nostalgie (nostalgia). Ostalgiaan on monia syitä, kuten ideologia, nationalismi, haikeus tai estetiikka. Esimerkkejä ostalgiasta ovat ampelmännchen sekä Trabant.
Vinny Golia

Vinny Golia (s. 1. maaliskuuta 1946 Bronx) on yhdysvaltalainen jazzin ja avantgardemusiikin multi-instrumentalisti ja säveltäjä.
Alun perin Golia myös maalasi, mutta vuodesta 1971 hän on omistautunut kokonaisvaltaisesti musiikkiuralle. Hänen musiikkiinsa ovat vaikuttaneet jazz, maailmanmusiikki ja nykytaidemusiikki. Hän on esiintynyt lukuisten kokoonpanojen kanssa Euroopassa, Japanissa, Pohjois-Amerikassa, Meksikossa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Hän soittaa kahtakymmentä eri puupuhallinta ja lisäksi eräitä maailmanmusiikissa käytettäviä aerofoneja. Golia on päässyt useita kertoja "Down Beatin" Critic's Polliin eri soittimilla, ja vuonna 1990 hän sai bassosaksofoninsoitollaan "Jazz Times' Talent Deserving Wider Recognition" -tunnustuksen. Vuonna 1998 hän saavutti ensimmäisen sijan Cadence Magazinen "Writers &amp; Readers Pollissa", ja vuonna 1999 LA Weekly palkitsi hänet parhaana jazzmuusikkona. Jazziz-lehti nimesi hänet yhdeksi sadasta 2000-luvun jazziin vaikuttaneesta henkilöstä. Stipendejä hän on saanut muun muassa National Endowment for the Artsista.
Vuonna 1982 Golia perusti 37-jäsenisen, mukaansa nimetyn suuren kokoonpanon sävellystensä esittämistä varten. Jazzissa ja improvisoinnissa tekemänsä työn ohella hän on säveltänyt balettia ja nykytanssiteoksia sekä musiikkia teatteriin, videoihin ja elokuviin. Hän perusti vuonna 1977 Nine Winds -levy-yhtiön. Golia on tehnyt yhteistyötä Anthony Braxtonin, Henry Grimesin, John Carterin, Bobby Bradfordin, Joelle Leandren, Leo Smithin, Horace Tapscottin, John Zornin, Tim Bernen, Bertram Turetzkyn, George Lewisin, Barre Phillipsin, Rova Saxophone Quartetin, Patti Smithin, Harry Gibsonin, Eugene Chadburnen, Kevin Ayersin, Peter Kowaldin, John Bergamon, George Gruntz Concert Jazz Bandin, Misha Mengelbergin, Han Bennickin, Lydia Lunchin, Harry Sparnaayn ja Los Angelesin filharmonikkojen kanssa.
Golia on opettanut CalArtsissa, toiminut luennoitsijana Kalifornian yliopistossa, San Diegossa ja käynyt luennoimassa myös eri paikoissa Yhdysvalloissa, Euroopassa ja Kanadassa.
Duroplast

Duroplast, tunnetaan myös nimellä trabiplast on lämmöstä kovettuva komposiittimuovi, Formican ja bakeliitin lähisukulainen. Se on hartsimuovia, joka on vahvistettu kuiduilla (joko puuvilla tai villa), mikä tekee siitä lasikuidun tapaista lujitemuovia.
Ominaisuudet.
Duroplast on kevyttä ja vahvaa. Sitä valmistettiin puuvillajätteistä ja fenolihartsista.
Käyttökohteet.
Duroplastia käytettiin Itä-Saksassa VEB Sachsenring Automobilwerke Zwickaun tuotannossa vuosina 1955–1990 Trabantin ja muiden autojen valmistuksessa. Siitä valmistettiin myös matkalaukkuja.
Heart Like a Grave

 
Heart Like a Grave on suomalaisen melodisen death metalin yhtyeen Insomniumin kahdeksas studioalbumi, joka ilmestyi 4. lokakuuta 2019 levymerkillä Century Media. Albumi sijoittui Suomen albumilistan ensimmäiseksi julkaisuaan seuranneella viikolla 41/2019.
Albumi on useilla kiertueilla livekitaristin pestiä hoitaneen Jani Liimataisen ensimmäinen yhtyeen kanssa. Hän on saanut albumilla myös sävellysvastuuta. Samalla Ville Frimanin rooli laulunkirjoituksessa oli tällä kertaa poikkeuksellisen pieni – hän oli säveltämässä ja sanoittamassa yhtä kappaletta. Albumin tuotti ja sovitti Insomnium yhdessä Teemu Aallon kanssa. Sen miksasi ja masteroi Jens Bogren.
Albumin teemana on ”kaivautua syvälle suomalaisen melankolian sydämeen”. Vaikutteita on otettu muun muassa Saima Harmajan, Tapio Rautavaaran ja Juha Vainion tuotannosta sekä Peltoniemen Hintriikasta.
Esimakua albumilta saatiin heinäkuun 2019 John Smith -festivaalilla, jossa Insomnium esitti kappaleen ”Valediction”. ”Valediction” sekä kappaleet ”Heart Like a Grave” ja ”Pale Morning Star” julkaistiin myöhemmin singlenä. Kahdesta ensimmäisestä tehtiin myös musiikkivideot. Kolin ja Lamminahon talon maisemissa kuvatut videot tuottivat Vesa Ranta ja Aapo Lahtela. Viimeisimmästä julkaistiin Vesa Tolosen tuottama sanoitusvideo.
Albumin julkaisun jälkeen Insomnium lähti marras-joulukuussa 2019 Euroopan-kiertueelle Stam1nan ja The Black Dahlia Murderin kanssa.
Ellen Andrea Wang

Ellen Andrea Wang (s. 10. lokakuuta 1986 Gjøvik) on norjalainen kontra­basisti ja laulaja-lauluntekijä, jonka musiikissa yhdistyvät jazz-, pop- ja rockvaikutteet. Hän on soittanut myös tois­sijaisesti sähköbassoa.
Ura.
Wang aloitti lapsena viulunsoiton, mutta siirtyi 16-vuotiaana kontra­bassoon. Hän opiskeli muiden muassa Bjørn Kjellemyrin johdolla Norjan valtiollisessa musiikki­korkea­koulussa Oslossa. Vuonna 2009 hän perusti Jon Audun Baarin, Harald Lassenin ja Jonas Kilmork Vemøyn kanssa Pixel-jazz­yhtyeen. Se on levyttänyt Cuneifrom Recordsille ja saanut kansain­välistä tunnustusta.
Soolo­debyyttinsä Wang teki vuonna 2014 albumilla "Diving", jota seurasi toinen albumi "Blank Out" vuonna 2017. Jälkimmäinen toi Wangille Spellemann-ehdokkuuden jazz­kategoriassa. Hän on myös toiminut Hanna Paulsbergin ja Rohey Taalahin kanssa Gurls-triossa, jonka ensi­albumi "Run Boy, Run" ilmestyi vuonna 2018. Lisäksi hän on tehnyt yhteis­työtä Dag Arnesenin, Marilyn Mazurin, Manu Katchén ja Bugge Wesseltoftin kanssa.
Marjo Ritavuori

Marjoriitta (Marjo) Ritavuori, o.s. Kirri, vuoteen 1939 Ruoranen (27. kesäkuuta 1914 Joensuu – 31. toukokuuta 1988 Espoo) oli suomalainen kätilö ja Kätilöopiston johtaja ja rehtori. 
Ritavuoren vanhemmat olivat lehtori Rikhard Abraham Ruoranen ja Siiri Katariina Kokko ja puoliso vuodesta 1948 toiminnanjohtaja Ilpo Arvid Ritavuori, ministeri Heikki Ritavuoren poika. Marjo Ritavuori tuli ylioppilaaksi 1935 ja valmistui sairaanhoitajaksi 1940, kätilöksi 1943 ja terveyssisareksi 1945. Hän oli Kätilöopiston ylikätilö 1943–1947 ja johtaja 1947–1952, Helsingin kaupungin kätilö 1954–1960 ja uudestaan Kätilöopiston johtaja 1960–1973 ja rehtori 1973–1976.
Peter Herresthal

Peter Herresthal (s. 1970) on norjalainen viulisti.
Herresthal tunnetaan työstään nykyohjelmiston parissa. Hän on soittanut muun muassa säveltäjän itsensä johtamana Thomas Adèsin konserton "Concentric Paths". Muita säveltäjiä, joiden teoksia viululle ja orkesterille hän on solistina tulkinnut, ovat olleet Per Nørgård, Arne Nordheim, Ørjan Matre, Henri Dutilleux, Harrison Birtwistle, Olav Anton Thommessen, Henrik Hellstenius ja Jon Øivind Ness. Kapellimestareita, joiden kanssa Herresthal on esiintynyt, ovat olleet muiden muassa Andrew Manze, Martyn Brabbins, Anu Tali ja Sakari Oramo.
Herresthal on tehnyt levytyksiä BIS- ja Simax-yhtiöille. Hän levytti Oslon filharmonikkojen kanssa Kaija Saariahon "Graal théâtren", minkä lisäksi hän on levyttänyt Nordheimin, Nessin, Eivind Buenen ja Rolf Wallinin teoksia. Herresthalin instrumentti on milanolainen GB Guadagnini -viulu vuodelta 1753. Hän on saanut muiden muassa Spellemann-palkintoja.
Herresthal on opettanut professorina Norjan valtiollisessa musiikkikorkeakoulussa ja toiminut vierailevana professorina Royal College of Musicissa, Lontoossa.
Hänen Majesteettinsa Keisarin käynti Helsingissä

Hänen Majesteettinsa Keisarin käynti Helsingissä on suomalainen vuonna 1915 valmistunut ajankohtaisdokumenttielokuva Venäjän keisari Nikolai II:n vierailusta Helsingissä maaliskuussa 1915. Elokuvan tuotti Ab Maxim Oy ja sen ensi-ilta oli Helsingin Maxim- ja Esplanaad-elokuvateattereissa 12. maaliskuuta 1915. Elokuvan kuvaaja pysyi piilossa neljä vuorokautta vierailun jälkeen, sillä venäläiset viranomaiset etsivät elokuvaa viedäkseen sen sensuroitavaksi Pietariin. Elokuva on säilynyt. 
Nikolai II vieraili Helsingissä 10. maaliskuuta 1915. Hän saapui kaupunkiin keisarillisella junalla Tsarskoje Selosta. Vastaanottoseremoniat, joita ei saatu kuvata, olivat keskeneräisellä Helsingin rautatieasemalla. Asemalta keisari seurueineen ajoi autoilla Uspenskin katedraalille, jossa pidettiin lyhyt rukoushetki, ja sieltä Nikolainkirkkoon. Käynnin varsinainen tarkoitus oli Helsingissä olleiden Venäjän Itämeren laivaston laivojen ja Suomenlinnan tarkastus. Nikolai II vieraili myös keisarilliseen palatsiin (nykyinen Presidentinlinna) sijoitetussa tilapäisessä sotasairaalassa. 
Oscar Lindelöf ja Karl Johansson kuvasivat 10. maaliskuuta 1915 viranomaisten antamasta filmaus- ja valokuvauskiellosta huolimatta keisarin Helsingissä käynnin mikä aiheutti elokuvan esityskiellon. Vähän aikaa vierailun jälkeen poliisiviranomaiset sallivat kuitenkin elokuvan esityksen Esplanade-elokuvateatterissa Esplanaadikatu 37:ssä. Adams Filmi Oy aikoi maaliskuussa 1935, keisarivierailun 20-vuotispäivänä, esittää elokuvan Bio-Bio-teatterissaan Uudessa Ylioppilastalossa ja sen vuoksi Lindelöf vei elokuvan sensuroitavaksi. Elokuvasensuuri kuitenkin kieltäytyi myöntämästä filmille 5 prosentin veroalennusta ja Lindelöfille huomautettiin, että elokuvasensuuri mieluummin näkisi, ettei filmiä esitettäisi, koska se oli poliittinen ja saattaisi joissakin piireissä herättää pahaa verta. Näinollen Lindelöf ei ottanut filmille esittämislupaa varten sensuurikorttia ja se jäi esittämättä. Vuonna 1936 se esitettiin Filmiklubin jäsenille.
Meeri Saarsalmi

Meeri Marjatta Saarsalmi (18. kesäkuuta 1923 Tampere – 17. marraskuuta 2007 Espoo) oli Helsingin kauppakorkeakoulun markkinoinnin professori, ensimmäinen liiketaloustieteestä väitellyt nainen Suomessa ja samoin Suomen ensimmäinen liiketaloustieteen naispuolinen professori. 
Henkilöhistoria.
Meeri Saarsalmen vanhemmat olivat lämpöteknikko Kustaa Saarsalmi ja Amanda Maria Krusell. Saarsalmi tuli ylioppilaaksi 1943 ja valmistui ekonomiksi 1945. Hän suoritti Indianan yliopistossa Yhdysvalloissa MBA-tutkinnon 1951 ja väitteli siellä liiketaloustieteen tohtoriksi (Doctor of Business Administration) vuonna 1955. Kauppatieteen kandidaatiksi Saarsalmi valmistui Suomessa 1960 ja lisensiaatiksi 1967, kauppatieteiden tohtoriksi hän väitteli 1972. Saarsalmi työskenteli Heelsingin kauppakorkeakoulussa assistenttina 1955–1961 ja lehtorina 1961–1973 ja oli Liiketaloustieteellisen tutkimuslaitoksen tutkija. Hänestä tuli kauppakorkeakoulun markkinoinnin apulaisprofessori 1973-1987, professuuria hän hoiti vuodesta 1980 ja siihen hänet nimitettiin 1987. Markkinoinnin professorin virasta Saarsalmi jäi eläkkeelle 1990.
Shibushi

Shibushi () on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Kagoshiman prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin kaakkoisosassa Tyynenmeren Shibushinlahden pohjoisrannikolla ja rajautuu idässä Miyazakin prefektuuriin. Kaupungin itä- ja pohjoisosat ovat vuoristoisia, länsi- ja eteläosissa maasto on loivan kumpuilevaa. Shibushissa on 31 213 asukasta (heinäkuussa 2019) ja sen pinta-ala on 290,28 neliökilometriä.
Shibushin kaupunki perustettiin vuonna 2006, kun aiempaan Shibushin maaseutukaupunkiin liitettiin Matsuyaman ja Ariaken maaseutukaupungit. Edo-kaudella Shibushi kehittyi muun muassa Ryūkyūsaarille suuntautuneen kaupan satamana ja on nykyäänkin merkittävä satamapaikkakunta. Kaupunkiin kuuluvilla maaseutualueilla harjoitetaan muun muassa riisin, teen ja bataattien viljelyä. Muita merkittäviä elinkeinoja ovat kalastus ja kiinansädepalmupuusta tehtyjen esineiden valmistus.
Shibushin nähtävyyksiin kuuluvat esimerkiksi Yamamiya-jinjan pyhäkkö suurine kamferipuineen ja Birōjiman saari, jonka subtrooppinen kasvillisuus on nimitetty luonnonmuistomerkiksi. Shibushia palvelee JR Kyūshūn Nichinan-linja.
Ravintolayleisöä kameran silmän lävitse

Ravintolayleisöä kameran silmän lävitse on suomalainen vuonna 1930 valmistunut lyhyt mainoselokuva. Elokuva valmistettiin Valentin Vaalan Laveata tietä -elokuvan rahoittamiseksi ja se on yksi ensimmäisiä suomalaisia mainoselokuvia. Elokuva on säilynyt.
Elokuvan kehystarinana on ravintolassa käynti ja sen yhteydessä esitellään eri tuotteita kuten Hilbert Lähteisen valmistamia naisten turkkeja, Nokian valmistamia naisten kalosseja, Kultanauha-margariinia, Kahvi-osakeyhtiön Stadion-kahvia, Kultareuna-kahvikermaa, Lahden Erikoisolutta ja Pikku Fennia -savukkeita. Elokuvassa esitellään Suomen Rudolf Valentinoksi kutsuttu Teuvo Tulio ja Harold Lloydin kaksoisolento Josef Liebkind.
Timbuktun paššakunta

Timbuktun paššakunta oli marokkolaisten sotilaiden hallitsema valtio nykyisen Malin alueella 1600–1700-luvuilla. Sen keskuksena toimi Timbuktun kaupunki.
Marokon sulttaanin Ahmad al-Mansurin lähettämät joukot valloittivat songhaivaltakunnan 1500-luvun lopussa. Sen jälkeen aluetta hallitsivat Marokosta lähetetyt käskynhaltijat eli paššat. Marokon kiinnostus aluetta kohtaan katosi nopeasti ja Saharan ylittämiseen liittyvät vaikeudet heikensivät yhteyksiä. Marokkolaiset sotilaat solmivat avioliittoja songhainaisten kanssa ja muodostivat uuden etnisen ryhmän armat. He hallitsivat "paššalik"-nimellä kutsuttua aluetta, joka ulottui Nigerin keskijuoksulla Djennéstä Gaon eteläpuolelle.
Viimeinen Marokosta lähetetty pašša saapui Timbuktuun vuonna 1604. Vuonna 1646 sotilaat valitsivat joukostaan ensimmäisen Länsi-Sudanissa syntyneen paššan. Yhteys Marokkoon katkesi muodollisesti vuonna 1660.
Timbuktun paššakunnan historia on täynnä vallanvaihdoksia, kapinoita ja sisäisiä konflikteja. Sen itsenäisyyden aikana vaihtui 150 paššaa. Valtion talous perustui ammattisotilaiden harjoittamaan ryöstelyyn. Armat kävivät sotia Dendin alueelle vetäytyneiden songhaiden ja Macinan fulbepaimentolaisten kanssa. Paššakunnan vallan muodollisesti tunnustaneet tuaregit kapinoivat ja hyökkäilivät Saharan kauppakaravaanien kimppuun. Kauppiaiden ja kaupunkilaisten ankara verotus tuhosi lopullisesti alueen talouselämän.
Paššakunta kärsi ratkaisevan tappion tuaregeille Toyassa vuonna 1737 käydyssä taistelussa. Armat vetäytyivät Timbuktuun ja luovuttivat Nigerin keskijuoksun tuaregien hallintaan. Vuonna 1775 hävinnyt pašša-nimitys otettiin uudelleen käyttöön vuonna 1795, mutta se katosi lopullisesti vuonna 1833, kun Macinan fulbet löivät armat Dirén taistelussa.
Zimbabwen ilmavoimat

Zimbabwen ilmavoimat () ovat Zimbabwen armeijan ilmavoimat. Se tunnettiin Rhodesian ilmavoimina vuoteen 1980 asti. Se osallistui Mosambikin sisällissotaan ja toiseen Kongon sotaan.
Jolene Marie Rotinsulu

Jolene Marie Cholock-Rotinsulu (s. 15. syyskuuta 1996 Santa Ana, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalais-indonesialainen näyttelijä, malli ja missi. Hän edusti Indonesiaa vuoden 2019 Miss International -kilpailussa.
Rotinsulu voitti Puteri Indonesia Lingkungan -kilpailun vuonna 2019, ja pääsi edustamaan maataan Miss International -kilpailussa Tokiossa 12. joulukuuta 2019.
Andrew Hutchinson

Andrew Thomas Hutchinson (s. 24. maaliskuuta 1980 Evanston, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija, joka pelasi puolustajana. Hän pelasi urallaan NHL-liigassa 140 ottelua edustaen Nashville Predatorsia, Carolina Hurricanesia, Tampa Bay Lightningia, Dallas Starsia sekä Pittsburgh Penguinsia.
Peliura.
Nashville Predators varasi Hutchinsonin vuoden 1999 54. pelaajana. Hän debytoi seurassa kaudella 2003–2004, ja ensimmäisen ottelunsa hän pelasi 17. lokakuuta 2003 Columbus Blue Jacketsia vastaan. Ensimmäisen NHL-maalinsa Hutchinson iski 8. tammikuuta 2004 Colorado Avalanchea vastaan. Kaudet 2005–2007 hän pelasi Carolina Hurricanesissa, joista ensimmäisellä tuli Stanley Cup. Hutchinson toimi AHL-kaudella 2007–2008 Hartford Wolf Packin kapteenina ja teki sillä kaudella 67 otteluun 64 pistettä, joka oikeutti Eddie Shore Awardiin ja liigan puolustajien pistepörssin ykköspaikkaan. Tämän jälkeen Hutchinson pelasi vielä kolmella kaudella Tampa Bay Lightningissä, Dallas Starsissa sekä Pittsburgh Penguinsissa mutta vain yhteensä 45 ottelua. Hän lopetti uransa KHL:ssä pelatun kauden 2014–2015 jälkeen. Yhteensä hän pelasi NHL:ssä 140 ottelua saldolla 12+27=39.
Perhe.
Hutchinsonin vaimon nimi on Andrea ja heillä on poika Cole sekä tytär Avery.
Vesa Linja-aho

Vesa Martti Olavi Lucifer Linja-aho (s. 1981) on espoolainen sähkö- ja elektroniikka-alan opettaja, toimittaja ja tietokirjailija. Linja-ahon artikkeleita ja kolumneja on julkaistu muun muassa "Sähkö &amp; Tele" -lehdessä, Tuulilasissa, "Kirjastolehdessä", "Skrollissa", "Skeptikossa" ja "Opettaja"-lehdessä. Linja-aho on palkittu Helsingin autoteknillisen yhdistyksen Vuoden autoteknikko -palkinnolla ja sähköalan Sesko-palkinnolla.
Xbox (tuotesarja)

Xbox on Microsoftin tuotesarja, joka sai alkunsa Xbox-pelikonsolin julkaisun yhteydessä.
Janne Kallioniemi

Janne Kallioniemi (s. 1973) on suomalainen näyttelijä. 1990-luvulla taiteellisen uransa aloittanut Kallioniemi on näytellyt pääosin Lahden kaupunginteatterissa ja Tampereen Työväen Teatterissa.
Ura.
Kallioniemi valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 1999. Hänellä oli kiinnitys Lahden kaupunginteatteriin 1999–2000 ja 2001–2005. Vuonna 2006 hänet kiinnitettiin Tampereen Työväen Teatteriin. Kuten niin monet tamperelaisnäyttelijät, Kallioniemi on näytellyt myös Pyynikin kesäteatterin tuotannoissa.
Kallioniemellä on ollut roolitehtäviä muun muassa William Shakespearen tragedioissa ja komedioissa, Nikolai Gogolin "Reviisorissa", puhenäytelmäksi sovitetussa "Carmenissa" ja suomalaisessa klassikossa "Seitsemän veljestä", jossa hänellä näytteli Lauria. Arthur Millerin palkitussa draamassa "Kauppamatkustajan kuolema" Kallioniemi teki Harold "Happy" Lomanin roolin. Kaudella 2004–2005 Lahden kaupunginteatterin Juhani-näyttämöllä esitettiin Peter Shafferin draama "Amadeus", jossa Kallioniemi näytteli nimiosan. Hänet palkittiin Iivari-patsaalla merkittävästä roolityöstä. "Amadeuksen" ohjasi Maarit Pyökäri ja Antonio Salierin roolin näytteli Mikko Jurkka. Näytelmä sai yli 13 000 katsojaa.
Kallioniemi on näytellyt myös television menestyssarjoista tehdyissä näyttämösovituksissa, kuten "Reinikainen" ja "Puhtaat valkeat lakanat".
Kallioniemellä on ollut muutamia sivurooleja suomalaisissa elokuva- ja televisiotuotannoissa, kuten luutnantti elokuvassa "Tali-Ihantala 1944" (2007) ja ravintoloitsija elokuvassa "Aikuisten poika" (2014). Filmografiasta erottuu myös kolme lyhyttä fiktioelokuvaa vuodelta 1998: "Maalaispoika", "Etsivä" ja "Unelmat ja huokaukset". Kallioniemen myöhemmistä televisiorooleista mainittakoon Saskan osa suosikkisarjassa "Kotikatu" (2004–2005) ja valmentajan osa sarjassa "Suden hetki" (2019).
Diamela Eltit

Diamela Eltit (s. 24. elokuuta 1949 Santiago de Chile) on chileläinen kirjailija. Hän on ollut Neustadt-palkinnon ehdokkaana.
Eero Ojala

Eero Samuli Ojala (s. 25. lokakuuta 1984) on suomalainen näyttelijä. Näyttelijäntyön ohella Ojala on toiminut dramaturgina, teatteriohjaajana ja käsikirjoittajana. 
Ura.
Ojala valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2016, mutta hän on tehnyt uraansa jo 2000-luvun alusta alkaen. Ojala on näytellyt muun muassa Oulun kaupunginteatterissa ja Koko-teatterissa. 2010-luvun jälkipuoliskolla Ojalan taiteellisen uran kiintopisteenä on ollut espoolainen Teatteri Hevosenkenkä.
Ojalan roolitehtäviä ovat olleet muun muassa Jakov näytelmässä "Lokki", Simeoni näytelmässä "Seitsemän veljestä" ja Janne näytelmässä "Myrskyluodon Maija".
Ojalalla on ollut muutamia sivurooleja suomalaisissa elokuva- ja televisiotuotannoissa, kuten 
levy-yhtiön mies elokuvassa "Veljeni vartija" (2018).
Ojala on työskennellyt myös runonlausujana ja juontajana.
Juovanelisilmä

Juovanelisilmä ("Anableps microlepis") on nelisilmien heimoon kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Pohjois-Amerikassa ja Etelä-Amerikassa. Juovanelisilmä kasvaa yleensä noin 15 senttimetrin mittaiseksi. Suurimmillaan se voi olla 32 cm pitkä ja painaa 500 grammaa. Laji kuvattiin tieteelle vuonna 1844.
Wiborg Wood Company

The Wiborg Wood Company Osakeyhtiö oli suomalainen pääasiassa Laatokan Karjalassa Suojärvellä 1920- ja 1930-luvuilla toiminut metsäteollisuusyritys jonka omistivat Venäjän vallankumouksen jälkeen Suomeen siirtyneet venäläiset Sergei ja Jakob Belaieff. Yhtiön pääkonttori oli Viipurissa.
Ennen vallankumousta Venäjällä toimi sahaustoimintaa harjoittanut "Tovarischestvo Petra Beljajeva Naslednik"-yhtiö jolla oli useita sahoja Aunuksen, Pietarin, Vologodskin ja Arkangelin kuvernementtien alueella. Yhtiö myi sahatavaransa pääasiassa Englantiin. Yhtiön toiminta päättyi Venäjän vallankumouksen jälkeen mutta yhtiö oli onnistunut tallentamaan sitä ennen puutavarakaupoista saamansa noin 400 000 puntaa englantilaiseen pankkiin. Sergei ja Jakob Belaieff perustivat näillä rahoilla Viipurissa "The Wiborg Wood Company"-yhtiön. Yhtiö osti Suomen valtiolta 1920 Suojärven alueelta 28 000 runkoa ja perusti tilapäiisen Näätäojan sahan sinne näiden sahaamista varten. Toukokuussa 1923 yhtiön vakinainen saha käynnistyi sitten Suojärvellä kun Suojärvelle valmistui samana vuonna rautatieyhteys. Wiborg Wood sahasi vuosittain noin 30–41 000 kuutiometriä. Vuonna 1931 sahaus putosi lamakauden vuoksi 12 000:een kuutiometriin mutta nousi sitten nopeasti niin että vuonna 1934 tehtiin tuotantoennätys 53 000 kuutiometriä. 
Wiborg Woodilla oli myös 1921 rakennettu Belaieffin sahaksi kutsuttu sahalaitos Käkisalmen alueella. Saha purettiin vanhanaikaisena muutaman toimintavuoden jälkeen.
Suojärven sahojen yhteyteen perustettiin 1928 laatikkolautatehdas ja vuonna 1926 puuhiomo ja kartonkitehdas. Laatikkolautatehdas käytti vuosittain 30–40 000 kuutiometriä propseja ja puuhiomo ja kartonkitehdas vuosittain taas noin 12 000 kuutiometriä sahauspintoja ja pinotavaraa. Kartongin vuosituotanto oli 5–6 000 tonnia. Vuonna 1937 Suojärvellä aloitti toimintansa yhtiön sulfaattiselluloosatehdas. Wiborg Wood rakensi myös vesivoimalan Hyrsylän mutkan Jugakoskeen ja veti sieltä 35 kilometriä pitkän voimajohdon Suojärven Suvilahdessa sijainneille tuotantolaitoksilleen.
Wiborg Woodin Suojärven laitosten toiminta päättyi talvisodan alkaessa mutta yhtiön perustama Suojärven kartonkitehdas toimii edelleen. Wiborg Woodilla oli sotien jälkeen saha ja puulaatikkotehdas Heinolan Maitiaislahdessa noin 15 vuoden ajan vuodesta 1948 alkaen.
Dendi

Dendi on historiallinen alue Nigerjoen laaksossa nykyisessä Nigerin tasavallassa ja sen lähialueilla.
Songhaivaltakunnan kaakkoisosassa Kukiyan ja Tillabérin eteläpuolella sijainnut Dendi oli läntisen Kurminan ohella valtakunnan suurin maakunta. Sen käskynhaltija oli songhaivaltakunnan kolmanneksi tärkein mies ja vastuussa sen etelärajan puolustamisesta. Askia Muhammadin kaapattua vallan Sonni Alin jälkeläiset siirtyivät Dendiin vieden mukanaan islamia edeltäneet songhaiperinteet.
Marokon hyökättyä songhaivaltakuntaan vuonna 1591 sen hallitsija askia Ishaq II vetäytyi Dendiin. Askia Dawudin poika Nuh jatkoi sissisotaa marokkolaisia vastaan, kärsi tappion Homborissa, ja hänet syrjäytti hänen veljensä Harun vuonna 1599. Harun johdatti armeijansa Homborin kautta Macinaan vuonna 1608 ja voitti seuraavana vuonna marokkolaiset kapinoivassa Djennéssä.
Askia al-Amin (1612–1618) vakautti olot Dendissa, ja hänen seuraajansa Dawud solmi rauhan Timbuktun paššan kanssa vuonna 1629. Dawudia kuvataan verenhimoiseksi hallitsijaksi, jonka veli Ismail pakeni murhayritystä Timbuktuun. Ismail palasi vuonna 1639 armojen kanssa Dendiin ja syrjäytti veljensä. Hän ei kuitenkaan halunnut luopua itsenäisyydestä, minkä johdosta armat valtasivat maan pääkaupungin Lulamin ja nimittivät uuden hallitsijan, jonka paikallinen väestö pian hylkäsi. Dendi oli jälleen itsenäinen, mutta hallitsijasuvun jäsenten kilpailu hajotti sen joukoksi pikkuvaltioita. Tuaregit valtasivat Nigerjoen laakson 1700-luvun lopulla, mutta he eivät onnistuneet alistamaan lännestä nykyisen Niameyn ympäristöön muuttaneita songhainkielisiä djermoja.
Dendin valtakunnan hajottua 1600-luvun lopulla osa songhaista muutti djermojen eteläpuolelle nykyisten Nigerian, Nigerin ja Beninin rajojen yhtymäkohtaan. He alistivat alueen kantaväestön tiengat ja muodostivat uuden Dendin, josta ei kuitenkaan tullut yhtenäistä valtiota. Alue joutui sittemmin Borgun alaisuuteen, ja yhteydet hausoihin voimistivat islamin vaikutusta.
Songhainkielisiä dendejä muutti 1700-1800-luvuilla etelään Hausamaan ja Gonjan välisille karavaanireiteille. He muodostivat Djougoussa, Parakoussa ja Nikkissä vaikutusvaltaisen vähemmistön, jonka kieli toimii Pohjois-Beninin muslimien lingua francana.
Viherkeijukolibri

Viherkeijukolibri ("Heliothryx auritus") on kolibreihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö.
Viherkeijukolibri voi kasvaa noin 10–13 cm pitkäksi. Naaras on hieman koirasta kookkaampi. Lajin pää ja selkä ovat väriltään kirkkaan vihreät. Otsa ja silmäkulmajuova ovat mustat ja silmäkulmajuova päättyy sinisenviolettiin laikkuun. Viherkeijukolibrikoiraan vatsa on valkoinen ja naaraalla se on harmaaviiruinen. Linnun pyrstö on pitkähkö ja sen pituus vaihtelee hieman alalajeittain. Väriltään se on valkoinen lukuun ottamatta keskimmäisiä sinimustia sulkia. Viherkeijukolibrin nokka on muihin kolibreihin verrattuna suhteellisen lyhyt ja suora.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Viherkeijukolibria tavataan hyvin suuresta osaa Amazonin allasta ja Brasilian itäosista Bahiasta São Paulon osavaltioon asti. Sen elinympäristöä ovat kosteat metsät. Linnun ravintoa on pääasiallisesti kukkien mesi ja se syö myös hyönteisiä. Viherkeijukolibrin pesimäkausi kestää todennäköisesti läpi vuoden. Naaras rakentaa kuppimaisen pesän sammalista ja muista kasvimateriaaleista.
Sarvisalo (Kuhmoinen)

Sarvisalo on Päijänteen saari Pirkanmaalla Kuhmoisissa.
Maantietoa.
Saari on 1,7 kilometriä pitkä, 1,1 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 1,3 neliökilometriä . Se sijaitsee Tehinselän länsiosassa aivan Sarviniemen edustalla olevassa saariryhmässä. Saariryhmä suojaa lahtea, jonka pohjukassa sijaitsee Kuhmoisten kirkonkylä. Saariryhmään kuuluvat myös etelässä sijaitseva Lampsalo, kaakkoinen Vähä Aitasalo ja idässä sijaitsevat saaret Suppa ja Hyllä. Saari on alttiina itäisille ja pohjoisille tuulille, joiden suunnissa on yli kolme kilometriä esteetöntä järvenselkää. Mantereelle on matkaa lähes 700 metriä ja tässä niemen edessä kulkevassa salmessa sijaitsee 17 pientä saarta tai luotoa. Näitä ovat esimerkiksi Uittosaari, Sikosaaret, Vähä-Ilves, Iso-Ilves ja Leppanatakko. Samaan saariryhmään kuuluvat vielä Sarvisalon pohjoispuolella sijaitsevat Iso Heinäsaari, Vähä Heinäsaari, Kalliosaari, Silmätakko ja Kaikale. Sarvisalon kaakkoispuolella on vielä pieni Laivasaari.
Saaren rantaviiva on ilmeeltään melko selkeä, vaikka rannoilla esiintyykin pieniä niemiä ja lahtia. Saaren sisäosissa on paljon matalia mäkiä, joiden välisiä on ojitettuja laaksoja. Peltoja ei ole ja koko saari on nykyään talousmetsää. Saaren korkein mäki kohoaa Päijänteestä 37 metrin korkeuteen ja se sijaitsee saaren kaakkoisosissa. Saaren ainoa pysyvästi asuttu tila on ollut Sarvisalon maatila, joka sijaitsee saaren koillispuolella. Myös keskellä saarta sijaitsee rakennus. Rannoille on rakennettu yhdeksän vapaa-ajan asuntoa. Saaressa ei ole muita teitä kuin maatilata pohjoisrantaan johtava kärrypolku. Saariryhmän sisällä kulkee veneväylä, joka ohittaa Sarvisalon sen eteläpuolelta. Itse Sarvisalossa ei ole veneilijöille osoitettua maihinnousu- ja nuotiopaikkaa, mutta saaren koillispuolella sijaitsevassa pienessä Kaikaleen saaressa sellaiset paikat on.
Luontoarvoja.
Saaresta on Päijänteen saaristojen inventointihankkeessa löytynyt laaja lehmusmetsikkö, jossa on kymmeniä runkomaisia lehmuksia. Samassa yhteydessä havaittiin purosuomusammalta kasvavan saarella.
Historiaa.
Sarvisaloon saapui vakituinen asutus 1760-luvulla, jolloin alkoi myös maanviljelytoiminta. Saaressa hankittiin myöhemmin lisätuloja polttamalla tervaa. Päijänteen saaristoissa alettiin rakentamaan huviloita, joita rakennettiin tällekin alueelle 1930-luvulla. Sarvisalossa tällainen oli Rasin huvila saaren eteläosassa. Rasissa majailivat myös sotavangit, joita käytettiin metsätöissä eri saarilla.
Vuoden 1938 talouskartassa on saaressa torppa ja maatilatila, joka sijaitsee saaren pohjoisosassa. Saarelle on piiretty viisi peltopalstaa . Vuoden 1965 peruskartassa on yksitoista peltopalstaa ja saaren pohjoisosassa sijaitsee maatila. 1960-luvulla alkoi saaristossa muuttoliike manterelle, joka koski myös Sarvisaloa . Vuoden 1985 kartassa on kaikki peltomaat metsitetty ja jäljellä on vain niiden viisi metsäojaa.
Hosainoff (yritys)

Oy Hosainoff oli Laatokan Karjalassa Salmin pitäjässä 1908–1929 toiminut sahaustoimintaa ja puutavaran vientiä harjoittanut metsäteollisuusyritys.
Maakauppias Wasili Hosainoff perusti liikkeen jo 1872 Salmin kirkonkylässä ja liikkeen toimintaan tulivat mukaan sitten vuoteen 1880 mennessä myös hänen veljensä Mihail ja Ivan. Hosainoffien liike harjoitti halkokauppaa Pietariin ja sekatavarakauppaa Raja-karjalan alueella. Hosainoffit aloittivat sitten myös sahaustoiminnan 1892 Miinalan sahalla Salmissa ja hankkivat Laatokalla ja Nevalla tapahtunutta puutavarakuljetusta varten neljä höyryhinaajaa ja yli 20 proomua. Liikkeen laivastoa varten varustettiin myös telakka. Suurimmillaan laivastoon kuului 5 hinaajaa, 120 proomua ja kaksi matkustajalaivaa Koitto ja Ostro, jotka kulkivat Salmin—Pitkärannan—Valamon—Sortavalan— Käkisalmen—Konevitsan—Pietarin välillä. Uusi 4-raaminen sahalaitos valmistui 1907. Liikkeellä oli oma konttori Pietarissa ja liike vei sahatavaraa Pietarin kautta pääasiassa Englantiin. Vuonna 1908 liikkeestä muodostettiin osakeyhtiö nimellä "Osakeyhtiö Hosainoff". Ruoka- ja siirtomaatavarakauppaa harjoitettiin myös ja suurin kauppa oli Salmin Tulemassa. Yhtiöllä oli kauppa- ja tukkuliike myös Sortavalassa.
Yhtiö joutui vaikeuksiin 1917 kun Salmin saha tuhoutui heinäkuussa tulipalossa puutavaravarastoineen, yhtiön Venäjällä ollut omaisuus takavarikoitiin Venäjän vallankumouksen jälkeen ja yhtiön perustaja ja johtaja Wasili Hosainoff kuoli samoihin aikoihin. Vuoden 1920 tienoilla yhtiön tilanne kuitenkin alkoi parantua ja sahaustoimintaa päästiin laajentamaan. Venäjän rajan sulkeutumisen vuoksi puutavara kuljetettiin Käkisalmeen ja puutavara vietiin ulkomaille nyt Viipurin Makslahden kautta. Yhtiö perusti tätä varten konttorit Käkisalmeen ja Viipuriin. Yhtiöllä oli 1923 perustettu Kexholm Timberin sahalaitos Käkisalmessa mutta tämä saha paloi jo 1925 eikä sitä rakennettu uudelleen. 1920-luvulla yhtiöllä oli viisi höyryalusta (niiden joukossa napatutkija Adolf Erik Nordenskiöldin aikoinaan käyttämä Sofia-laiva), tervahöyry ja useita kymmeniä proomuja. Salmissa sijaitsi yhtiön uudelleenrakennettu saha, laivatelakka ja korjauspaja. Vuotuinen sahausmäärä oli noin 50–60 000 kuutiometriä. Sahatavaran lisäksi vietiin ulkomaille Hollannin pelkkoja, kaivospuita ja paperipuuta. 
Oy Hosainoff joutui 1929 suoritustilaan, yhtiöllä oli varoja 26,9 miljoonaa markkaa ja velkoja 27,1 miljoonaa markkaa. Hosainoffin 1930 tapahtuneen konkurssin jälkeen Salmin sahaustoiminta ei enää elpynyt vaikka lamavuodet päättyivätkin.
Ray Cooney

Raymond George Alfred Cooney (30. toukokuuta 1932, Lontoo ) on englantilainen näytelmäkirjailija ja näyttelijä.
Ray Cooney aloitti uransa näyttelijänä 1940-luvun puolivälissä Brian Rixin teatteriseurueessa, joka oli erikoistunut farsseihin. Siellä hän oppi farssien rytmin ja kaiken siitä, mikä toimii näyttämöllä ja mikä ei. Sattuman kautta hän päätyi kirjoittamaan näytelmiä. Hänen ensimmäinen käsikirjoituksensa oli vuonna 1961 valmistuneeseen komediaelokuvaan "What a Carve Up!", jonka hän kirjoitti Tony Hiltonin kanssa. Hänen kanssaan valmistui myös vuonna 1966 ensimmäinen farssinäytelmä "One for the Pot", josta tuli menestys. Cooney on ollut tuottelias, ja hän on kirjoittanut yli 20 komediaa. Suosituin hänen farsseistaan on ollut Juokse lempesi edestä ("Run for Your Wife", 1983), joka esitettiin Lontoon West Endissä yhdeksän vuoden ajan, mikä on kauemmin kuin mitään muuta komediaa. 
Ray Cooney on saanut brittiläisen imperiumin ritarikunnan arvonimen (OBE) kotimaansa näytelmäkirjallisuuden hyväksi tehdystä työstä. Hänellä on kaksi poikaa, joista Michael Cooney on tehnyt uraa kirjailijana, ohjaajana ja tuottajana.
Eino Raitio

Eino Juhani Raitio (2. heinäkuuta 1882 Sortavala – 7. huhtikuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen viulisti, viulunsoiton opettaja ja orkesterinjohtaja. Hänen veljensä oli säveltäjä Väinö Raitio.
Raitio opiskeli Helsingin musiikkiopistossa 1901–1906 Viktor Nováčekin oppilaana ja sen jälkeen Münchenissä 1906–1907, Pietarissa 1908–1910 Leopold Auerin johdolla sekä Berliinissä 1919–1923. Hän oli opettajana Helsingin musiikkiopistossa 1911–1936. Raitio johti 1930–1934 perustamaansa Helsingin teatteriorkesteria, ja hän perusti myös Helsingin työväenorkesterin ja johti sitä. Äänielokuvan tulo Suomeen vuonna 1929 aiheutti sen että elokuvateattereissa ei enää tarvittu mykkäelokuvien esitystä säestäneitä orkestereita ja suuri joukko elokuvateatterimuusikkoja joutui työttömiksi. Eino Raitio kokosi syksyllä 1930 työttömistä muusikoista 24 miehisen Helsingin teatteriorkesterin, jolle järjestyi työtä Helsingin kolmessa suurimmassa teatterissa.
Eino Raitio oli mukana IKL:n toiminnassa ja johti liikkeen omistaman Musta Karhu -ravintolan orkesteria Helsingissä. Eino Raition veli Väinö Raitio sävelsi 1933 liikkeelle omistetun "Mustapaitojen marssin", jonka sanoitti Heikki Asunta.
Urkuri Janne Raitio oli Eino Raition poika.
Reinach (Basel-Landschaft)

Reinach on kaupunki Pohjois-Sveitsissä Basel-Landschaftin kantonissa. Siellä on vajaat 20 000 asukasta.
Sijainti.
Reinach sijaitsee Birsjoen länsipuolella. Baselin kaupunki ja Muttenz ovat Reinachin pohjoisia rajanaapureita, joiden kanssa Reinach muodostaa yhtenäisen kaupunkialueen.
Liikenne.
Moottoritietyyppinen valtatie H18 Muttenzista Aeschiin kulkee Reinachin itäosan poikki.
Baselin liikennelaitoksen raitiotieverkko ulottuu Reinachiin.
David L. Goldfein

David Lee Goldfein (s. 1959) on Yhdysvaltain ilmavoimien neljän tähden kenraali. Heinäkuusta 2016 lähtien hän on toiminut Yhdysvaltain ilmavoimien esikuntapäällikkönä. Hän on toinen amerikanjuutalainen, joka on toiminut tehtävässä. 
Goldfein valmistui Coloradossa sijaitsevasta Yhdysvaltain ilmavoimien akatemiasta vuonna 1983. Hän on suorittanut taistelulentoja Operaatio Desert Shieldissa, Operaatio Desert Stormissa, Operaatio Allied Forcessa ja Operaatio Enduring Freedomissa. Lentotunteja Goldfeinilla on noin 4200. 
Goldfeinin General Dynamics F-16 Fighting Falcon -hävittäjäkone ammuttiin alas 2. toukokuuta 1999 Serbiassa Allied Shieldin aikana. Naton helikopterit pelastivat hänet.
Michael Cooney

Michael Cooney (1967, Lontoo) on englantilainen näytelmäkirjailija, ohjaaja ja tuottaja.
Michael Cooney on tehnyt käsikirjoituksen James Mangoldin vuonna 2003 valmistuneeseen elokuvaan "Identity". Hänen tunnetuin teatterifarssinsa on vuonna 1996 ensi-illan saanut "Cash On Delivery", joka tunnetaan suomenkielisillä nimillä "Ilmasta rahaa" ja "Puhtaana käteen". Lisäksi hän on kirjoittanut isänsä, näytelmäkirjailija Ray Cooneyn kanssa farssin "Voi Veljet! Tom, Dick &amp; Harry". 
Michael on naimisissa näyttelijä Jessica Collinsin kanssa.
Ethan Bear

Ethan Bear (s. 26. kesäkuuta 1997) on kanadalainen jääkiekkoilija. Bear on pelipaikaltaan puolustaja ja laukoo oikealta. Hän edustaa AHL-seura Bridgeport Islandersia. Edmonton Oilers varasi Bearin viidennellä kierroksella vuoden 2015 varaustilaisuudessa. Joulukuussa 2020 Bear teki Oilersin kanssa kaksivuotisen ja yhteensä neljän miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen. Bear on 13. lokakuuta 2019 mennessä pelannut 23 NHL-runkosarjaottelua tehden yhden maalin ja neljä syöttöä eli viisi tehopistettä.
Heinäkuussa 2021 Oilers kauppasi Bearin Carolina Hurricanesiin vaihdossa hyökkääjä Warren Foegeleen.
Lokakuussa 2022 Hurricanes kauppasi Bearin Vancouver Canucksiin vaihdossa viidennen kierroksen varausvuoroon vuoden 2023 varausvuoroon.
Tammikuussa 2024 Bear teki vapaana pelaajana Washington Capitalsin kanssa kaksivuotisen ja yhteensä 4,125 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.