Jamestownin verilöyly

Jamestownin verilöyly (myös vuoden 1622 intiaaniverilöyly) tapahtui Virginian siirtokunnassa 22. maaliskuuta 1622. Englantilainen tutkimusmatkailija John Smith, vaikkei hän ollutkaan silminnäkijä, kirjoitti "Virginian historia" -teoksessaan, että Powhatan-soturit ”tulivat aseettomina taloihimme ja toivat meille peuroja, kalkkunoita, kalaa, hedelmiä ja muita elintarvikkeita myytäväksi”; sitten he tarttuivat kaikkiin saatavilla oleviin työkaluihin ja aseisiin ja tappoivat kaikki löytämänsä englantilaiset uudisasukkaat, mukaan lukien kaikenikäiset miehet, naiset ja lapset. Powhatanien konfederaation päällikkö Opechancanough johti koordinoitua yllätyshyökkäysten sarjaa, jossa kuoli yhteensä 347 ihmistä – neljäsosa Virginian siirtokunnan väestöstä.
Vuonna 1607 perustettu Jamestown oli ensimmäinen onnistunut englantilainen siirtokunta Pohjois-Amerikassa, ja se toimi Virginian siirtokunnan pääkaupunkina. Kaupungin tupakkatalous, joka rappeutti maata nopeasti ja vaati uutta maata. Tämä johti siihen, että uudisasukkaat levittäytyivät jatkuvasti ja valtasivat Powhatanien maita, mikä lopulta johti verilöylyyn.
Tausta.
Kun siirtokunta perustettiin vuonna 1607, paikalliset alkuperäisheimot olivat valmiita vaihtamaan Jamestownin siirtolaisille elintarvikkeita metallityökaluihin. Vuoteen 1609 mennessä Virginian siirtokunnan kuvernööri John Smith alkoi lähettää ryöstöretkikuntia vaatimaan elintarvikkeita paikallisilta alkuperäisasukkailta. Nämä ryöstöretket polttivat asutuksia, jotka kieltäytyivät niiden vaatimuksista, ja varastivat usein elintarvikkeita, mikä johti siirtokuntalaisten paheksuntaan ja kiihdytti konfliktin.
Ryöstöretket vieraannuttivat siirtolaisia entisestään alkuperäisheimoista, jotka lopulta piirittivät Jamestownin linnaketta useiden kuukausien ajan. Monet Jamestownin siirtolaiset kuolivat nälkään nälänhädän aikana vuosina 1609–1610, koska he eivät pystyneet hankkimaan lisää elintarvikkeita.
Powhatansota.
Heinäkuussa 1610 Thomas West lähetti Thomas Gatesin, Virginian entisen kuvernöörin, Kecoughtan-kansaa vastaan. ”Gates houkutteli intiaanit avoimeen paikkaan rumpalinsa musiikki- ja tanssiesityksen avulla ja teurasti heidät sitten”. Tämä aloitti Powhatansodan. Samuel Argallin johtama ryhmä siirtolaisia vangitsi Powhatanin tyttären Pocahontasin ja piti häntä panttivankina, kunnes Powhatan suostui heidän vaatimuksiinsa. Siirtolaiset ”vaativat, että kaikki Powhatanin vangit vapautetaan, että kaikki hänen sotureidensa ottamat englantilaiset aseet palautetaan ja että sovitaan kestävästä rauhasta”.
Kun Pocahontas oli englantilaisten vankina, hän tapasi John Rolfen, jonka kanssa hän myöhemmin avioitui. Vankeudessa ollessaan Pocahontasille opetettiin englannin kieltä, tapoja ja anglikaanista uskontoa. Hänet kastettiin kristityksi ja hän otti nimen Rebecca. Rolfe kirjoitti, että Powhatanien ja englantilaisten välisen rauhan säilyttäminen olisi mahdollista, jos hän nai Pocahontasin, ei ”lihallisen kiintymyksen hillittömällä halulla vaan siirtokunnan parhaaksi ja Jumalan kunniaksi. Tällainen avioliitto saattaisi tuoda rauhan sotivien englantilaisten ja Powhatanien välille, aivan kuten se tyydyttäisi Pocahontasin halun”.
Uusi hallinto.
Powhatanin kuoltua vuonna 1618 hänen veljestään Opitchapamista, ontuvasta ja hiljaisesta vanhasta miehestä, tuli konfederaation ylipäällikkö. Heidän nuorin veljensä, Opechancanough, oli todennäköisesti tehokas johtaja ystävänsä, sotapäällikön ja neuvonantajansa Nemattanew'n kanssa. Kumpikaan nuoremmista miehistä ei uskonut, että rauhanomaisia suhteita siirtolaisiin voitaisiin ylläpitää.
Oletettavasti vuosina 1620–1621 Opitchapam jäi eläkkeelle tai hänet syrjäytettiin, tai mahdollisesti hän kuoli vuonna 1630, ja hänen seuraajakseen tuli hänen nuorin veljensä. Opechancanough ja Nemattanew alkoivat laatia suunnitelmia väistämätöntä sotaa varten. Toipuneina tappiosta, jonka he kärsivät Pamunkeyn sotureita komentaessaan ensimmäisen Powatansodan aikana, he suunnittelivat järkyttävänsä englantilaisia hyökkäyksellä, joka jättäisi heidät pieneen kauppapaikkaan sen sijaan, että he laajentuisivat koko alueelle uusilla plantaaseilla. Keväällä 1622 sen jälkeen, kun eräs uudisasukas oli murhannut hänen neuvonantajansa Nemattanew'n, Opechancanough aloitti samanaikaiset yllätyshyökkäykset ainakin 31 erillistä englantilaista siirtokuntaa ja plantaasia vastaan, jotka sijaitsivat enimmäkseen James-joen varrella ja ulottuivat Henricukseen asti.
Jamestownin varoittaminen.
Jamestown pelastui, kun eräs nuori intiaani, joka asui Richard Pacen, erään siirtokuntalaisen kodissa varoitti häntä. Jamestownin vastarannalla asuva Pace turvasi perheensä ja souteli siirtokuntaan levittämään hälytystä. Jamestown lisäsi puolustustaan.
Pacea varoittaneen intiaanin nimeä ei mainita missään aikalaiskirjoituksissa. Vaikka legendan mukaan hänet on nimetty ”Chancoksi”, tämä saattaa olla väärin. Intiaani nimeltä ”Chauco” mainitaan Virginian neuvoston 4. huhtikuuta 1623 päivätyssä kirjeessä Lontoon Virginia-komppanialle. Häntä ei kuvailla nuorukaiseksi vaan ”erääksi... joka oli elänyt paljon englantilaisten keskuudessa, ja paljastamalla monille eri henkilöille verilöylyn päivänä pelastanut heidän henkensä...”. On mahdollista, että vanhempi intiaani Chauco ja Richard Pacea varoittanut nuorukainen on sekoitettu toisiinsa.
Muiden asutusten tuhoaminen.
Päivän kestäneen yllätyshyökkäyksen aikana Powhatan-heimot hyökkäsivät moniin pienempiin yhteisöihin, mukaan lukien Henricusiin ja sen aloittelevaan korkeakouluun, jossa opiskelivat sekä alkuasukkaiden että uudisasukkaiden lapset. Martin's Hundredin alueella kuoli 73 ihmistä. Yli puolet väestöstä kuoli Wolstenholme Townessa, jossa oli jäljellä vain kaksi taloa ja osa kirkosta. Kaiken kaikkiaan Powhatanit tappoivat noin neljäsataa siirtolaista, mikä oli kolmasosa valkoisesta väestöstä, ja ottivat 20 naista vangiksi. Vangit elivät ja työskentelivät Powhatanin intiaaneina, kunnes he kuolivat tai heidät lunastettiin.
Seuraamukset.
Hyökkäyksen jälkeen eloonjääneet englantilaiset siirtolaiset laativat toimintasuunnitelman. ”Sekä neuvosto että plantaasien viljelijät päättivät yksimielisesti, että ihmiset kootaan pienempiin asutuskeskuksiin”, jotta he voisivat paremmin puolustautua. Siirtokunta aikoi kerätä miehiä yhteen suunnitellakseen vastahyökkäystä, mutta se oli vaikeaa. Eloonjääneistä ”kaksi kolmasosaa oli kuulemma naisia ja lapsia sekä miehiä, jotka eivät kyenneet tekemään työtä tai lähtemään intiaaneja vastaan”.
Opechancanough vetäytyi sotureineen uskoen, että englantilaiset käyttäytyisivät kuten intiaanit, kun heidät oli lyöty: joko pakkaisivat ja lähtisivät tai ottaisivat opikseen ja kunnioittaisivat Powhatanin valtaa. Tapahtuman jälkeen Opechancanough kertoi Patawomeckille, jotka eivät kuuluneet Konfederaatioon ja olivat pysyneet puolueettomina, että hän odotti, että ”ennen kahden kuun loppua heidän kaikissa maissaan ei pitäisi olla yhtään englantilaista”.
Toukokuussa 1623 Opechancanough'n kanssa tehtiin suunnitelmia rauhanneuvotteluista ja kadonneiden naisten vapauttamisesta. Hän vapautti rakastajatar Boysen hyväntahtoisena eleenä ja antoi hiljaisen viestin, että hän neuvottelisi muiden naisten vapauttamisesta. Kapteeni Tucker ja joukko muskettisotureita tapasi Opechancanough'n ja Powhatan-kylän jäsenet Potomac-joen varrella 22. toukokuuta. Tohtori John Potts valmisteli tapahtumaa varten myrkytettyä viiniä. Kapteeni Tucker ja muut tarjosivat juhlallisia maljoja, ja 200 powhatalaista kuoli juotuaan viiniä. Vielä 50 ihmistä tapettiin. Opechancanough pakeni, mutta useita heimojohtajia tapettiin. Saman vuoden toukokuusta marraskuuhun aseistautuneet siirtolaiset hyökkäsivät Powhatan-heimon asutuksiin Tidewaterin alueella ja iskivät erityisesti niiden maissisatoihin, joita Powhatanit olivat istuttaneet ”runsaasti”. Nämä ryöstöretket johtivat Powhatanien yhteiskunnan lähes romahtamiseen, mutta ne tuottivat myös valtavia voittoja Jamestownin maissintuottajille.
Intiaanien tappio ja tuho.
Virginiasta tuli kruununsiirtomaa vuonna 1624. Tämän myötä Englannin kuninkaalla oli suora määräysvalta alueeseen. Uudisasukkaat tunkeutuivat edelleen Powhatan-heimojen maille, ja siirtomaahallituksella oli taipumus muuttaa alkuperäisasukkaiden kanssa tehtyjä sopimuksia tai jättää ne huomiotta silloin, kun se ei enää ollut siirtomaan etujen mukaista. Heimot tunsivat kasvavaa turhautumista uudisasukkaita kohtaan.
Seuraava merkittävä yhteenotto powhatanien kanssa tapahtui vuonna 1644, jolloin noin 500 siirtokuntalaista sai surmansa. Vaikka kuolonuhrien määrä oli samankaltainen kuin vuonna 1622, sukupolvea myöhemmin menetys oli alle kymmenen prosenttia väestöstä, ja sen vaikutus siirtokuntaan oli paljon vähäisempi. Tällä kertaa siirtolaiset vangitsivat iäkkään Opechancanough'n, jota kuljetettiin paareilla. Hänet vangittiin Jamestownissa, ja yksi vartijoista tappoi hänet.
Hänen kuolemansa merkitsi aikoinaan mahtavan Powhatanin yhä jyrkemmän rappion alkua. Sen jäsenheimot poistuivat lopulta kokonaan alueelta, asuivat vähitellen siirtolaisten keskuudessa tai asuivat jossakin Virginiaan perustetuista harvoista reservaateista. Useimmat näistäkin olivat yhä laajenevan eurooppalaisen väestön tunkeutumisen ja maa-alueiden haltuunoton kohteena.