tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Armeijaryhmä B (Italia)

Armeijaryhmä B () oli Saksan länsirintaman armeijaryhmä, joka muodostui kun itärintaman armeijaryhmä B siirrettiin Pohjois-Italiaan Erwin Rommelin komentoon.
Marraskuussa 1943 armeijaryhmä B:n tehtävät Italiassa annettiin armeijaryhmä C:lle ja se siirrettiin Ranskaan jälleen Rommelin komentoon. Sen tehtävänä oli vahvistaa maan rannikon puolustusta mahdollisen liittoutuneiden maihinnousun varalta.
Normandian maihinnousun jälkeen se osallistui taisteluihin Ranskassa ja myöhemmin se toteutti saksalaisten vastahyökkäyksen Ardenneilla joulukuussa 1944 armeijaryhmä D:n alaisuudessa. Vuoden 1945 alkupuolella se taisteli alueella joka ulottui etelän Moselista pohjoisen Aacheniin. Armeijaryhmä motitettiin Ruhrin alueella maaliskuussa 1945.
Walter Model

Walter Model (24. tammikuuta 1891 Genthin, Saksi-Anhalt – 21. huhtikuuta 1945 lähellä Duisburgia) oli saksalainen sotamarsalkka, joka palveli komentajana toisessa maailmansodassa.
Elämäkerta.
Model liittyi Saksan armeijaan vuonna 1909 ja palveli ensimmäisen maailmansodan aikana sekä kentällä että esikuntatehtävissä. Hän toimi aktiiviupseerina myös Weimarin tasavallan aikaisessa Reichswehrissä. Model kannatti kansallissosialistien hallintoa ja hänet ylennettiin 1938 kenraalimajuriksi. Saksan hyökätessä Puolaan syyskuussa 1939 hän komensi neljättä armeijakuntaa ja Ranskan valloituksen yhteydessä seuraavana vuonna hän toimi 16. armeijan esikuntapäällikkönä. Model ylennettiin vuonna 1940 kenraaliluutnantiksi. Operaatio Barbarossan alussa vuonna 1941 hän komensi kolmatta panssaridivisioonaa.
Model oli tähän mennessä saavuttanut maineen toimintakykyisenä ja päättäväisenä komentajana, joten 1942 hänet ylennettiin kenraaliksi ja nimitettiin 9. armeijan komentajaksi itärintamalle. Tässä ominaisuudessa hän osallistui vuoden 1943 Kurskin taistelun suunnitteluun ja auttoi saksalaisia säilyttämään asemansa kyseisessä taistelussa kärsityn tappion jälkeen. Sodan jälkipuolella Modelista tuli yksi Adolf Hitlerin luotetuimmista kenraaleista, osin keskiluokkaisen taustansa ja osin puolueuskollisuutensa vuoksi, sillä Hitler ryhtyi epäilemään suurta osaa aristokraattisesta kenraalikunnasta. Itärintaman alkaessa rakoilla Hitler määräsi Modelin useita kertoja komentajanpaikalta toiselle pelastamaan epätoivoisia tilanteita. Tammikuussa 1944 hänet määrättiin pohjoisen armeijaryhmän, maaliskuussa Pohjois-Ukrainan armeijaryhmän ja heinäkuussa keskustan armeijaryhmän komentajaksi. Maaliskuussa hänet myös ylennettiin sotamarsalkaksi.
Model nimitettiin 17. elokuuta 1944 koko länsirintaman komentajaksi Günther von Klugen tilalle, joka erotettiin, koska häntä epäiltiin osallisuudesta heinäkuun 20. päivän salaliittoon. Model ei kuitenkaan saanut pysäytettyä liittoutuneiden etenemistä Pohjois-Ranskassa, ja syyskuun 1944 alussa Gerd von Rundstedt palasi länsirintaman komentajaksi. Model siirtyi tällöin Hollantiin sijoitetun armeijaryhmä B:n komentajaksi. Hän onnistui torjumaan brittien 1. laskuvarjodivisioonan yrityksen vallata Arnhem ja esti siten liittoutuneita saamasta sillanpääasemaa Reinin luona. Yhdessä Rundstedtin kanssa hän myös suunnitteli saksalaisten vastahyökkäyksen Ardennien taistelussa, joka käytiin vuodenvaihteessa 1944–1945. Sodan lopussa Modelin perääntyvä armeijaryhmä jäi liittoutuneiden saartamaksi Ruhrin alueelle. Model määräsi lopulta 300 000 miestä käsittäneet joukkonsa hajaantumaan, ja teki sen jälkeen itsemurhan 21. huhtikuuta 1945.
Model oli Leninin kaukainen sukulainen.
Gustaf Dahl

Frans "Gustaf" Abraham Dahl (13. helmikuuta 1835 Tukholma – 21. syyskuuta 1927 Tukholma) oli ruotsalainen arkkitehti. Hänen tunnetuimpiin töihinsä lukeutuu muun muassa Ruotsin kuninkaallisen kirjaston nykyinen päärakennus.
Dahl opiskeli Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa vuosina 1851-1864. Kuninkaallisen tiedeakatemian arkkitehtina hän toimi vuosina 1875-1923 ja ornamentiikan opettajana Kungliga tekniska högskolanissa hän oli vuosina 1877-1883. Varaprofessorina taideakatemiassa hän toimi 1883-1886.
Biblioteca Nazionale Centrale di Firenze

Biblioteca Nazionale Centrale di Firenze (BNCF) ) on yksi Italian kansalliskirjastoista. Se sijaitsee Firenzen keskustassa Piazza dei Cavalleggerin ja Arno-joen välisellä alueella. Kirjasto on Italian toiseksi suurin Roomassa sijaitsevan Rooman kansallisen keskuskirjaston jälkeen. Kolmas keskeinen kansalliskirjasto on Napolissa sijaitseva Biblioteca Nazionale Vittorio Emanuele III.
Kokoelmien alkuperä.
Firenzen kansallisen keskuskirjaston voidaan katsoa saaneen alkunsa, kun Antonio Magliabechi lahjoitti kirjakokoelmansa Firenzen kaupungille vuonna 1714. Kokoelma käsitti yli 30 000 nidettä.
Kokoelmat karttuivat melkoisesti, kun Toscanan suurherttua Frans II (1708–1765) määräsi kirjastolle luovutettavaksi kappaleen kaikista Firenzen kaupungissa julkaistuista teoksista vuonna 1737, ja vuodesta 1743 alkaen määräys koski koko Toscanan aluetta.
Historia.
Kirjasto avattiin yleisön käyttöön vuonna 1747. Vuosien myötä se vastaanotti useita kirjalahjoituksia, ja varsinkin kun luostarit lakkautettiin vuonna 1770, niin niiden kirjastot siirrettiin Firenzeen. Kirjastosta tuli kansalliskirjasto vuonna 1861, ja keskuskirjastoksi se nimettiin vuonna 1885.
Vuonna 1966 kirjastoa kohtasi valtava tuho Arno-joen tulvan vallatessa koko Firenzen kaupungin. Kirjaston kokoelmista tuhoutui tai vahingoittui satojatuhansia niteitä. Myös kirjaston valokuva-arkistot tuhoutuivat, ja ne olivat lähes ainoat, jotka olivat säilyneet tuhoilta ja varkauksista toisen maailmansodan melskeissä. Unescon tietojen mukaan yli kaksi miljoonaa harvinaista ja korvaamatonta teosta tuhoutui ja harvinaisten käsikirjoitusten kokoelmat vaurioituivat merkittävästi.
Otto Preminger

Otto Ludwig Preminger (5. joulukuuta 1905 Wien, Itävalta-Unkari – 23. huhtikuuta 1986 New York) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -tuottaja ja -näyttelijä. 
Preminger oli huomattavaa juutalaista itävalta-unkarilaista sukua. Hänen isänsä oli Itävalta-Unkarin oikeusministeri, ja hän itsekin suoritti oikeustieteellisen loppututkinnon, samoin hänen veljensä Ingo, josta myöhemmin myös tuli elokuvatuottaja. Hänen poikansa on tuottaja, käsikirjoittaja, näyttelijä Erik Lee Preminger.
Otto Preminger esitti toisinaan natsiupseerin tai roiston rooleja. Erikoinen tällainen rooli oli "vierailevan erikoiskonnan" Mr. Freezen rooli televisiosarjan "Batman" jaksoissa "Green Ice" ja "Deep Freeze" vuonna 1966. Sarjan camp -henkisyydestä huolimatta Premingerin ammattitaitoinen työskentely teki näistä jaksoista omanlaisensa.
Otto Preminger kuoli keuhkosyöpään ja Alzheimerin tautiin.
Farsta strand

Farsta strand on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee eteläisen Tukholman alueella ("Söderort"), ja kuuluu hallinnollisesti Farstan kaupunginosa-alueeseen. Kaupunginosaa rajaavat Larsbodan, Farstan, Fagersjön ja Farstanäsetin kaupunginosat sekä Huddingen kunta. Farsta strand muodostettiin vuonna 1956 ja nykyisin siellä on asukkaita noin 5100. Maa-alaltaan kaupunginosa on 1,56 neliökilometrin suuruinen. Kun alueelle alettiin vuonna 1901 rakentaa huviloita, kutsuttiin sitä nimellä "Södertörns Villastad".
Metroaseman lisäksi Farsta strandin kaupunginosassa sijaitsee Tukholman paikallisjunan asema.
Khustin maakunta

Khustin tai Khostin maakunta on yksi Afganistanin 34 maakunnasta. Se sijaitsee maan itäosassa, Pakistanin vastaisella rajalla. Vuonna 2020 siellä arvioitiin elävän noin 636 000 asukasta. 2004 maakunnassa oli asukkaita 638 849. Alue kuului aikaisemmin Paktian maakuntaan. Maakunnan pääkaupunki on Khust. Khostin maakunta on vuoristoista seutua. 
Väestöstä 99 % on paštuja ja yksi prosentti tadžikkeja. Uskonnoltaan paštut ja tadžikit ovat pääosin sunneja. Vuonna 2017 arvioitiin, että 23 % väestöstä oli lukutaitoisia.
Sköndal

Sköndal on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee eteläisen Tukholman alueella, ja kuuluu hallinnollisesti Farstan kaupunginosa-alueeseen. Kaupunginosaa rajaavat Farstan, Hökarängenin, Gubbängenin, Skarpnäcks Gårdin, Orhemin ja Larsbodan kaupunginosat. Sköndalin kaupunginosa muodostettiin vuonna 1926, ja nykyisin siellä on asukkaita noin 6 900. Maa-alaltaan kaupunginosa on 2,7 neliökilometrin suuruinen. Vesialaa sillä on 0,37 neliökilometrin edestä. Ensimmäinen asemakaava Sköndaliin tehtiin vuonna 1947.
Ranskalainen alkusoitto

Ranskalainen alkusoitto on barokkimusiikille tyypillinen sävellysmuoto. Se sai alkunsa Versaillesin hovin baletti- ja oopperaesityksissä soitetusta teoksesta, jonka aikana kuningas saapui teatteriin. Ranskalaiset alkusoittot ovat tyyliltään juhlallisia ja koostuivat kahdesta osasta, jotka molemmat kerrataan. Ensimmäinen osa on tyypillisesti homofoninen ja hidas, ja siinä käytettiin runsaasti pisteellisiä rytmejä. Toinen osa on nopeampi ja sisälsi fuugamaista imititaatiota.
Ranskalaisia alkusoittojen kehityksessä keskeisessä osassa oli Jean-Baptiste Lully, jonka kaikki oopperat alkavat tämän kaltaisella osalla. Myös muun muassa Johann Sebastian Bach sävelsi ranskalaisia alkusoittoja orkesterisarjojensa ensimmäiseksi osaksi.
Sluicewayn kulttuuri

Sluicewayn kulttuuri oli paleointiaanien kulttuuri Alaskassa 13300-11400 vuotta sitten (10000-11000 radiohiilivuotta sitten). Se saattaa olla kytköksissä varhaisten paleointiaanien Clovis-kulttuuriin. Sluiceway-kärjet ovat kaksipuolisesti iskettyjä, muodoltaan pitkiä soikioita, hieman samaan tapaan kuin Solutrén kärjet, mutta niiden kärjet ovat tylppiä eivätkä erityisen taitavasti työstettyjä. Keski-Alaskan Nenanan kärjet olivat esimerkiksi litteitä, kaksipuolisesti iskettyjä pisaranmuotoisia. Alaskasta Bluefish-luolasta on löydetty 15 000 vuotta vanhoja todisteita ihmisestä, samoin Diringistä Jakutiasta. Bluefish-luolasta ovat kuitenkin maansiirtymät hävittäneen alkuperäisen kulttuurikerrostuman, minkä takia löytöpaikka ei ole arkeologin kannalta paras mahdollinen.
Varhaisin eskimokulttuuri.
Eskimokulttuurin ensimmäinen vaihe ("Eskimo Stage I") on hyvin vanha, Clovisin aikalainen. Se lienee sama kuin Alaskan ns. Denalin kompleksi.
Alaskasta Dry Creek istä, Meadista ja Swan Pointista on löydetty 11 000–12 000 vuotta vanhoja esineitä. Nenana-laakson Dry Creekissä on ensimmäiset vahvat todisteet ihmisestä Alaskassa noin 11 100 vuotta sitten.
Paktikan maakunta

Paktikan maakunta on yksi Afganistanin 34 maakunnasta. Se sijaitsee maan itäosassa, Pakistanin rajalla. Vuonna 2012 tehdyn väestönlaskennan mukaan väkiluku on 412 438 asukasta. Maakunnan pääkaupunki on Sharana. Orgun on maakunnan suurin kaupunki ja liike-elämän keskus.
Paktika muodostaa yhdessä naapurimaakuntien Paktian ja Khostin kanssa "Suur-Paktian", jonka asukkaista iso osa on sunnalaisia pataaneita, joilla on pyrkimyksiä oman pataanivaltakunnan muodostamiseen. 
Pakistanin rajan takana on perinteisiä heimoalueita, ja vuoristoseudun asukkaat liikkuvat vapaasti rajan yli. 
Paktikan metsät on vuosien mittaan hävitetty lähes tyystin, minkä takia rankkasateet aiheuttavat alueella helposti tulvia ja maanvyörymiä.
Tozeur

Tozeur () on keidas ja kaupunki Keski-Tunisiassa Saharan autiomaassa. Tozeur on myös Tozeurin kuvernoraatin pääkaupunki. 
Tozeur on satoine tuhansine palmuineen suuri keidas ja tunnettu taatelien tuottaja. Ennen moottoriajoneuvojen yleistymistä keidas toimi tärkeänä levähdyspaikkana Saharan ylittäville karavaaneille. Antiikin aikaan kaupungin nimi oli "Tusuros", ja se oli merkittävä roomalainen tukikohta. Vanhassakaupungissa eli "medinassa" voi tutustua perinteiseen arkkitehtuuriin, käsityöhön ja muotiin.
Kaupunkia palvelee kansainvälinen lentokenttä, jolta on lentoja muualle Tunisiaan sekä ulkomaille, pääasiassa kesän turistikautena. Kaupungissa kulkevat taksit ja linja-autot.
Käärmenäyttely

Käärmenäyttely on Leevi and the Leavingsin 12. albumi, ja se julkaistiin vuonna 1996. Albumin tunnetuimpiin kappaleisiin lukeutuu ”Laura Jenna Ellinoora Alexandra Camilla Jurvanen”.
Levyn on julkaissut myös Svart Records vinyylipainoksena vuonna 2018.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt, sanoittanut ja sovittanut Gösta Sundqvist.
Tunisian vaakuna

Tunisian vaakunassa on ylhäällä puunilaiskaleeri, oikealla (heraldisella vasemmalla) miekkaa pitelevä leijona ja vasemmalla (heraldisella oikealla) vaaka. Näistä kaleeri symboloi vapautta, leijona järjestystä ja vaaka oikeudenmukaisuutta. Vaakunan keskellä heti kaleerin alla on nauha, jossa lukee Tunisian motto, "järjestys, vapaus, oikeudenmukaisuus" (). Vaakunan yläpuolella on Tunisian lipun kuunsirppi-tähti -kuvio.
Lincoln Burrows

Lincoln Burrows on Dominic Purcellin esittämä kuvitteellinen hahmo televisiosarjassa "Pako". 
Taustaa.
Lincoln on Michael Scofieldin isoveli. Veljesten äidin kuoltua Lincolnista tuli Michaelin huoltaja. Lincoln potkittiin ulos Morgan Parkin lukiosta Toledossa, Ohiossa. Hän muutti Chicagoon ja alkoi rikolliseksi. Hänen aikaisemmat rikoksensa, kuten varkaudet, omaisuuden hajottaminen ja huumeiden hallussapito tekivät hänestä varapresidentin veljen murhaajan valamiehistön silmissä. Lincolnilla on lapsi Lisa Rixin kanssa. Poika Lincoln Burrows Jr. on nimetty Lincolnin mukaan. L.J:tä näyttelee sarjassa Marshall Allman.
Lincoln lainasi hänelle 18-vuotiaalle Michaelille 90 000 dollaria, jotta tämä voisi maksaa yliopistomaksunsa. Lincoln kertoi rahojen olevan hänen puolikkaansa heidän äitinsä vakuutuksesta. Todellisuudessa Lincoln lainasi rahat ja joutui niiden takia hankaluuksiin, mikä lopulta johti hänen lavastamiseensa syylliseksi.
Tarina sarjassa.
Lincoln tuomitaan kuolemaan varapresidentin veljen murhasta. Michael yrittää pelastaa hänet kuolemantuomiolta. Kuten Michael, Lincoln on esiintynyt jokaisessa "Paon" jaksossa. Toisella tuotantokaudella Lincoln ja Michael yrittävät paeta maasta, mutta agentti Alexander Mahone vaikeuttaa matkaa. Lincoln jää kaksi kertaa kiinni, mutta pääsee pakenemaan avustuksella. Kun Lincoln vapautetaan syytteistä, hän alkaa auttaa veljeänsä pois Sona-vankilasta. Neljännellä tuotantokaudella Lincoln yrittää tuhota ”Yhtiön” muiden kanssa. Kauden lopussa paljastuu, ettei Lincoln olekaan Michaelin biologinen veli. Viidennellä kaudella Lincolnin kokoama ryhmä alkaa toteuttaa pakosuunnitelmaa Michaelin pelastamiseksi jemeniläisestä vankilasta.
Jean (Luxemburg)

Jean Benoît Guillaume Robert Antoine Louis Marie Adolphe Marc d’Aviano (5. tammikuuta 1921 Bergin linna, Colmar-Berg – 23. huhtikuuta 2019 Luxemburg) oli Luxemburgin suurherttua vuosina 1964–2000. Hänen äitinsä oli suurherttuatar Charlotte ja isänsä Bourbon-Parman prinssi Felix. 
Suurherttua Jean luopui kruunustaan vanhimman poikansa Henrin hyväksi 7. lokakuuta 2000. Jean kuoli keuhkokuumeeseen 98-vuotiaana 23. huhtikuuta 2019.
Jälkeläiset.
Jean avioitui belgialaisten kuninkaan Leopold III:n tyttären, prinsessa Joséphine-Charlotten (1927–2005) kanssa 9. huhtikuuta 1953. He saivat kolme poikaa ja kaksi tytärtä.
Appenzellinpaimenkoira

Appenzellinpaimenkoira (, , ) on Sveitsistä peräisin oleva koirarotu. Suomessa se on suosituin sveitsinpaimenkoira berninpaimenkoiran jälkeen. 
Ulkonäkö.
Appenzellinpaimenkoira on kolmivärinen (joko musta tai havannanruskea punaisin ja valkoisin merkein), keskikokoinen ja lähes neliömäinen. Se on lihaksikas ja joka suhteessa sopusuhtainen koira, joka on ketterä ja erittäin liikkuvainen; ilme on nokkela. 
Purenta on täydellinen, voimakas ja säännöllinen leikkaava; myös tasapurenta sallitaan. Silmät ovat melko pienet, hieman vinoasentoiset kuonoon nähden ja mantelinmuotoiset. Korvat ovat riippuvat, melko ylös kiinnittyneet, kolmiomaiset ja kärjestään hieman pyöristyneet. Appenzellinpaimenkoiran erottaa ulkonäöllisesti sukulaisrodustaan entlebuchinpaimenkoirasta mm. kippuran hännän ansiosta. 
Luonne ja käyttäytyminen.
Rotu on luoteeltaan eloisa, itsevarma, peloton ja temperamenttinen. Se on lahjomaton vahti ja hieman epäluuloinen vieraita kohtaan. Appenzelli on iloinen ja oppivainen.
Alkuperä.
Appenzellinpaimenkoira mainittiin ensimmäisen kerran "Tierleben der Alpenwelt" -nimisessä julkaisussa vuonna 1853. Rotua kuvattiin "kirkkaasti haukkuvaksi, lyhytkarvaiseksi, keskikokoiseksi, moniväriseksi karjakoiraksi, joka on tyypiltään melko yhtenäinen ja pystykorvamainen ja joka toimii sekä talonvahtina että karjanajajana". 
Rodun parissa suuresti vaikuttanut metsänhoitaja Max Sieber vaati vuonna 1895 Sveitsin kennelliittoa SKG:tä tekemään jotain rodun hyväksi. St. Gallenin kantonin hallitus myönsi neljäsataa Sveitsin frangia appenzellinpaimenkoirien jalostustyöhön 1898. SKG:n toimeksiannon mukaisesti vahvistettiin rotumerkit ja perustettiin toimikunta. 
Altstättenin markkinoilta löydettiin seitsemän narttua ja yhdeksän urosta, jotka palkittiin 5–10 frangin suuruisilla palkinnoilla. Winterthurin ensimmäisessä kansainvälisessä koiranäyttelyssä vuonna 1898 järjestettiin koemielessä karjakoirien luokka, jossa esiteltiin ensimmäisen kerran kahdeksan appenzellinpaimenkoiraa.
Professori Albert Heim oli hyvin kiinnostunut sveitsiläisistä paimenkoirista, joihin myös appenzellinpaimenkoira kuuluu. Heimin aloitteesta vuonna 1906 perustettiin "Appenzeller Sennenhund Club", jonka tehtäväksi tuli alkuperäisen rotutyypin säilyttäminen ja vaaliminen. Puhdasrotuisen appenzellinpaimenkoirien kasvatus alkoi pentujen pakollisen rotukirjaan merkitsemisen myötä. Vuonna 1914 Heim laati ensimmäisen virallisen rotumääritelmän appenzellinpaimenkoiralle.
Alun perin rotua jalostettiin Appenzellin alueella, mutta nykyään se on levinnyt koko Sveitsiin ja myös muihin maihin. Appenzellinpaimenkoira eroaa selvästi muista sveitsiläisistä paimenkoirista ja on nykyisin oma rotunsa.
Ensimmäiset appenzellinpaimenkoirat tulivat Suomeen vuonna 1965. Kyseiset koirat olivat myös ensimmäiset rodun edustajat koko Skandinaviassa. Vaikka rodulla on nykyisin paljon harrastajia, jalostusyksilöiden kanta on vielä varsin pieni.
Trollrunor

Trollrunor (norj. "Trollruner", suom. Taikariimut) on norjalais-ruotsalaisen Margit Sandemon kirjoittama fantasiakirjasarja, jonka tapahtumat sijoittuvat 1400-luvun jälkipuoliskon Österleniin. Trollrunorin päähenkilöt ovat nuori tyttö nimeltä Iliana ja hänen elämänkumppaninsa Ravn, joka on pahan ruhtinaan Bogislavin nuorempi poika. Heidän vihollisensa on ilkeä Kuunoita. Kirjasarjan ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 2005, ja se on ilmestynyt ruotsin ja norjan kielillä. Trollrunoriin kuuluu yksitoista kirjaa.
Kevätpiippo

Kevätpiippo ("Luzula pilosa") on aikaisin keväällä kukkiva vaatimaton, monivuotinen vihviläkasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Kevätpiippo kasvaa löyhinä mättäinä ja kasvaa 15–30 cm korkeaksi. Lehtitupet ovat umpinaisia. Lehdet ovat noin senttimetrin leveitä ja talvivihreitä. Lehtien reunat ovat pitkän, harvan karvan peittämät. Kukinto on sarjamainen, harsu ja harittavahaarainen. Tähtimäiset kukat ovat tavallisesti yksittäin pitkien jäykkien haarojen päissä. Kukan kehälehdet ovat tummanruskeita. Kasvi on tuulipölytteinen. Suomessa kevätpiippo kukkii touko-kesäkuussa.
Kevätpiipon hedelmä on kolmesiemeninen, kartiomainen kota. Siemenet ovat munanmuotoisia ja pari millimetriä pitkiä. Siemenissä on käyrä, valkoinen ja öljypitoinen rasvalisäke. Ne sisältävät rasvaa, joten muurahaiset keräävät niitä ravinnokseen ja levittävät samalla siemeniä laajemmalle.
Levinneisyys.
Kevätpiippoa tavataan lähes koko Euroopassa lukuun ottamatta suurinta osa Pyreneiden niemimaata, Etelä-Ranskaa, Italiaa ja Kreikkaa. Venäjällä levinneisyysalue jatkuu Keski-Siperiaan saakka. Lisäksi lajia kasvaa erillisenä esiintymänä Kaukasuksen alueella. Suomessa kevätpiippo on hyvin yleinen laji koko maassa aivan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta.
Elinympäristö.
Kevätpiippo viihtyy monenlaisissa metsäympäristöissä, kuten erilaisissa kangasmetsissä, lehdoissa, lehtokorvissa ja -niityillä. Lisäksi sitä tavataan metsänreunoissa, pensaikoissa sekä koivuletoilla.
Järvikaisla

Järvikaisla ("Schoenoplectus lacustris", entinen "Scirpus lacustris") on rantavedessä kasvava tuulipölytteinen sarakasveihin kuuluva kasvi, jota usein sekoitetaan järviruokoon.
Ulkonäkö ja koko.
Järvikaisla kasvaa 1–2 metriä korkeaksi. Sen varsi on täyteinen ja lehdetön. Sen kukinnot ovat ruskeita tähkiä, jotka sijaitsevat tavallisesti 2–5 tähkän ryhminä.
Levinneisyys.
Järvikaislaa tavataan Euroopassa suunnilleen Oulun korkeudelta etelään, sekä Siperian länsiosissa. Suomen sisävesissä järvikaisla on yleinen Ahvenanmaata ja Lappia lukuun ottamatta. Piisami on hävittänyt järvikaislaa paikoittain.
Elinympäristö.
Järvikaisla kasvaa järvissä ja vähäsuolaisessa murtovedessä kuten Suomenlahdessa ja Pohjanlahdessa kahden metrin syvyyteen asti.
Käyttö.
Järvikaislan varsista on valmistettu koreja, mattoja ja kattokatetta. Rautatorvissa sydeksi poltetut varret ovat sopineet musteen valmistukseen. Syksyisin järvikaislaa on niitetty karjan rehuksi.
Jokapaikansara

Jokapaikansara ("Carex nigra") on sarakasvien heimoon kuuluva tuulipölytteinen siemenkasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Jokapaikansara kasvaa 15–50 cm korkeaksi mättäinä tai yksittäin. Sen varsi on kolmisärmäinen ja lehdet jäävät vartta lyhyemmiksi. Jokapaikansaralla on erikseen hede- ja emitähkiä, emitähkien tähkäsolmut ovat mustat.
Jokapaikansaralla voi esiintyä valtasarannoki ("Anthracoidea heterospora") -nokisientä.
Elinympäristö.
Jokapaikansara kasvaa yleisenä Suomessa kaikkialla, missä maa on ainakin aika ajoin kostea.
Levinneisyys.
Jokapaikansaraa tavataan koko Euroopassa Italiaa ja Etelä-Espanjaa lukuun ottamatta. Suomessa se on hyvin yleinen koko maassa. 
Jokapaikansara voidaan jakaa kolmeen muunnokseen: juolasara ("C. nigra" var. "nigra"), kankeasara ("C. nigra" var. "recta") ja tupassara ("C. nigra" var. "juncea"). Juolasara ("C. nigra" subsp. "nigra") ja tupassara ("C. nigra" subsp. "juncella") voidaan luokitella myös alalajeiksi. Tupassaran tiheitä mättäitä on toisinaan kutsuttu "ryssänpäiksi".
Silakkamarkkinat

Silakkamarkkinat on Helsingissä yleensä lokakuun alussa järjestettävä tapahtuma, jonka aikana Helsingin Eteläsatamaan saapuu runsaasti saaristolaisia myymään suoraan veneistään kalaa ja muita saaristolaistuotteita. Markkinat ovat alun perin 1700-luvulla olleet helsinkiläisille tärkeä tilaisuus ostaa suolasilakkaa talven varalle. Nykymuotoisessa tapahtumassa tarjonta on laajentunut, ja tarjolla on säilöttyjen kalatuotteiden lisäksi myös muita saaristolaishenkisiä ruokia. Tapahtuman on järjestänyt vuodesta 2019 alkaen Helsingin tapahtumasäätiö nimellä Stadin Silakkamarkkinat. Aiempia tapahtuman järjestäjiä ovat olleet mm. Helsingin tukkutori ja Espa ry. Silakkamarkkinoihin on kuulunut 1970-luvulta alkaen erilaista ohjelmaa kuten Silakkaraati, vanhalta nimeltään maustekalakilpailu. Nykymuotoisessa kilpailussa vuosittain vaihtuvista jäsenistä koostuva Silakkaraati maistelee kalastajien tuotteita kahdessa sarjassa, joita ovat Vuoden maustekala ja Silakkayllätys. 
Silakkamarkkinoita järjestetään myös muualla Suomessa, esimerkiksi Turussa ja Raumalla.
Historia.
Silakkamarkkinat on järjestetty Helsingissä joka vuosi vuodesta 1743 lähtien, alun perin mikkelinpäivän markkinoiden yhteydessä. Silloin Helsinki sai kuninkaallisella päätöksellä oikeuden järjestää vuosittain kahdet vapaa­markkinat, Paavalin päivänä 25. tammikuuta ja mikkelinpäivänä 29. syyskuuta. Mikkelinpäivän markkinat siirrettiin vuonna 1819 lokakuun alkuun. Vuonna 1820 niiden yhteydessä pidettyjen silakkamarkkinoiden paikaksi vakiintui Eteläsatama.
Vuonna 1891 kuvernööri päätti kaupungin­valtuuston esityksestä, että Helsingin vuotuiset markkinat lakkautettiin muilta osin paitsi suolatun kalan kaupan osalta. Näin ollen aikaisemmista markkinoista jäivät Helsingissä jäljelle ainoastaan silakka­markkinat.
Toisen maailman­sodan jälkeen silakka­markkinat menettivät pitkälti aikaisemman merkityksensä, koska kalaa tuotiin kaupunkiin ympäri vuoden. Monelta muulta paikka­kunnalla silakkamarkkinoita lakattiinkin järjestämästä, mutta Helsingissä ne säilyivät. Vuodesta 1976 lähtien Esplanadin kauppiaat herättivät hiipumassa olleen perinteen eloon. Tämän jälkeen tapahtuma on säilyttänyt suosionsa ja sitä on myös aktiivisesti kehitetty vastaamaan muuttuvan yhteiskunnan tarpeita.
Athamas

Athamas () oli kreikkalaisessa mytologiassa Orkhomenoksen kuningas. Ensimmäisestä avioliitostaan Nefele-jumalattaren kanssa hänellä oli kaksoset Friksos ja Helle. Myöhemmin tästä erottuaan hän nai Inon, Kadmoksen tyttären. Inon kanssa hänellä oli kaksi lasta, Learkhos ja Melikertes. Athamaksella oli myös veli Salmoneus, joka puolestaan oli Tyron isä.
Ino vihasi lapsipuoliaan Friksosta ja Helleä, minkä vuoksi hän kehitti kavalan suunnitelman päästäkseen heistä eroon. Hän paahtoi kaupungin siemenviljan, jotta se ei itäisi. Paikalliset maanviljelijät päättivät nälänhätää peläten kysyä neuvoa läheiseltä oraakkelilta. Ino kuitenkin lahjoi oraakkelin luo lähetetyt miehet kertomaan, että oraakkeli vaatisi Friksoksen uhraamista. Tähän neuvoon Athamas vastentahtoisesti suostui. Ennen kuin Friksos ehdittiin uhrata, hänet ja Hellen pelasti heidän äitinsä Nefelen paikalle lähettämä lentävä kultainen oinas. Helle kuitenkin putosi oinaan selästä Hellespontoksen kohdalla ja kuoli, antaen salmelle nimensä. Friksos selvisi kuitenkin lentomatkasta aina Kolkhikseen saakka , missä Aietes otti hänet vastaan ja kohteli häntä ystävällisesti, antaen tyttärensä Khalkiopen hänelle vaimoksi. Kiitollisena Friksos antoi Aietekselle oinaan kultaisen taljan, jonka kuningas ripusti temppeliin.
Myöhemmin Ino kasvatti Dionysoksen, sisarensa Semelen pojan. Tämä sai Heran syvän mustasukkaisuuden valtaan. Kostoksi Hera kirosi Athamaksen hulluudella. Hulluudenpuuskassaan Athamas löi kuoliaaksi yhden pojistaan, Learkhoksen. Ino, paeten miehensä raivoa, heittäytyi mereen poikansa Melikerteksen kanssa. Molempia palvottiin myöhemmin meren jumaluuksina – Inoa Leukotheana ja Melikertesta Palaimonina.
Athamas joutui pakenemaan Boiotiasta poikansa murhan aiheuttaman syyllisyyden vuoksi. Oraakkeli käski hänen asettua paikkaan, jossa hän voisi nauttia villipetojen vieraanvaraisuudesta. Tämän paikan hän löysi Fthiotiista Thessaliasta, jossa hän yllätti joukon susia syömästä lammasta. Hänen lähestyessään pedot pakenivat jättäen luut jälkeensä. Athamas tulkitsi ennustuksen täyttyneen ja asettui tänne asumaan, naiden kolmannen vaimonsa Themiston. Paikkaa kutsuttiin myöhemmin Athamaksen tasangoksi. Athamaksesta ovat saaneet nimensä myös Athamaniká-vuoret, joita pidettiin Athamaksen pakopaikkana.
Kun Athamas palasi toisen vaimonsa Inon luo, Themisto haki kostoa pukemalla omat lapsensa valkoisiin ja Inon mustiin vaatteisiin, käskien murhamiehen tappamaan mustiin pukeutuneet. Ino kuitenkin vaihtoi vaatteet Themiston tietämättä, jolloin tämä tuli murhauttaneeksi omat lapsensa.
Rahkasara

Rahkasara ("Carex pauciflora") on sarakasvien heimoon kuuluva tuulipölytteinen siemenkasvi. Kasvi on yleinen lähes koko Suomen alueella. Se kasvaa 7–20 cm korkeaksi ja kukkii kesä-heinäkuussa. 
Rahkasara kasvaa suolla, missä se maatuessaan muodostaa turvetta.
Sormisara

Sormisara ("Carex digitata") on sarakasvien heimoon kuuluva monivuotinen tuulipölytteinen siemenkasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Sormisara kasvaa mättäinä. Se kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Sen lehtien tupet ovat viininpunaisia, lehdet tummanvihreitä, ja talvehtivat lumen alla. Kukinnossa on kaksi tai kolme emitähkää ja yksi perätön hedetähkä. Hedelmät eli pullakot ovat päärynänmuotoisia, noin 4 mm pitkiä. Sormisaran siemenissä on rasvaa, ja muurahaiset keräävät niitä ravinnokseen ja samalla kuljettelevat niitä pitkin metsää. Sormisaran lähisukulaislaji on hyvin samannäköinen harjusormisara ("Carex pallidula").
Sormisaralla voi esiintyä sormisarannoki ("Anthracoidea irregularis") -nokisientä.
Levinneisyys.
Sormisaraa kasvaa Baltiassa ja Keski-Euroopassa sekä Pohjoismaissa Lappia lukuun ottamatta.
Elinympäristö.
Sormisara kasvaa lehdoissa ja tuoreissa kangasmetsissä.
Pullosara

Pullosara ("Carex rostrata") on sarakasvien heimoon kuuluva monivuotinen tuulipölytteinen kasvilaji.
Ulkonäkö.
Pullosara kasvaa 25–100 cm korkeaksi ja kasvaa monenlaisilla kosteilla paikoilla, kuten rannoilla ja soilla. Pullosaran lehdet ovat tummanvihreitä ja 3–4 mm leveitä. Pullosaran kukinnossa on kahdenlaisia tähkiä: ruskehtavia, hoikkia hedetähkiä, joissa sijaitsevat hedekukat, ja kellanvihreitä, pulleita emitähkiä, joissa sijaitsevat emikukat. Hedetähkiä kehittyy aivan kasvin latvaan 2–4 kappaletta. Emitähkät, joita on niin ikään 2–4 kappaletta, sijaitsevat hedetähkien alapuolella. Kypsä emitähkä hajoaa helposti joukoksi kellertäviä pullakoita. Pullakot kapenevat jyrkästi ja muistuttavat muodoltaan viinipulloa. Pullosara muistuttaa paljolti luhtasaraa, mutta pullosaran pullakot kapenevat kärjestä jyrkemmin kuin luhtasaralla.
Pullosara levittäytyy suikertavan juurakkonsa avulla mätästen muodostamiksi saraikoiksi. Laajoja kasvustoja kutsutaan suursaroiksi. Ne erottuvat ympäristöstään sinertävän harmaina alueina.
Elinympäristö.
Pullosara viihtyy järvien ja lampien rannoilla tai matalassa vedessä sekä karunpuoleisilla nevoilla.
Levinneisyys.
Pullosara on yleinen koko Suomessa. Pullosara on monimuotoinen, ja se voi risteytyä lähilajiensa kanssa. Risteymiin kuuluu Pohjois-Lapissa yleinen saamenmaansara ("Carex" × "saamica").
Irmeli

Irmeli on suomalainen naisen etunimi. Suomalaisessa kalenterissa Irmelin ja Irman nimipäivä on 31. maaliskuuta. Muun muassa Saksassa ja Ruotsissa nimi esiintyy muodossa Irmelin, joka esiintyy myös suomen­ruotsalaisessa kalenterissa. Nimi on germaanista alku­perää ja johtuu mahtavaa tai suurta tarkoittavasta sanasta "irmin". Nimi Emma on muunnos samasta nimestä.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Suomessa on 1900-luvun alusta maaliskuuhun 2025 mennessä noin 33 830 naista saanut nimekseen Irmeli ja noin 180 nimen Irmelin.
Tunnettuja Irmeleitä ja Irmelinejä.
Listan henkilöt ovat suomalaisia.
Amerikanvaris

Amerikanvaris ("Corvus brachyrhynchos") on variksen amerikkalainen sukulainen ja se kuuluu varpuslintuihin. Lajin nimesi Christian Ludwig Brehm 1822.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 50 cm ja paino 450 g, eli se on variksen kokoinen. Sen puku on kokonaan musta. Korpista sen erottaa muun muassa pienempi koko ja erilaiset äänet. Myös äänet ja käyttäytyminen ovat saman tapaisia kuin variksella. Nuoren amerikanvariksen silmät ovat siniset ja kita vaaleanpunainen. Amerikanvaris on vankeudessa elänyt 30-vuotiaaksi, vanhin luonnossa elänyt 14 vuotta 7 kuukautta vanhaksi.
Esiintyminen.
Pohjoisamerikkalainen laji, joka on levittäytynyt Kanadan keskiosista lähes kaikkialle Yhdysvaltoihin ja osaan Pohjois-Meksikoa. Lajin populaation koko on noin 31 miljoonaa yksilöä. Pohjoisimmat populaatiot ovat lyhyen matkan muuttajia. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö.
Kuten varis, myös amerikanvaris pesii lähes kaikenlaisissa ympäristöissä kaupungeista maaseudulle ja metsäalueille. Muuttoaikoina ja talvella ne parveilevat viljelyksillä, kaatopaikoilla ja muualla ihmisen luomilla helpon ravinnon lähteillä. Talviparvet yöpyvät uskollisesti samoissa metsiköissä ja on todettu niiden käyttäneen samaa metsikköä 100 vuoden ajan. Joskus yöpymisparvet voivat olla valtavia, jopa 1–2 miljoonaa yksilöä käsittäviä.
Lisääntyminen.
Amerikanvaris on yksiavioinen ja pesii löyhinä yhdyskuntina, todennäköisesti perhekunnittain. Se on lisääntymiskykyinen 2 tai 3 vuoden ikäisenä. Risupesä rakennetaan puun latvaan, joskus myös pensaaseen ja hyvin harvoin maahan. Pari voi rakennella myös joitakin valepesiä ihmisten hämäämiseksi, sillä lajia on vainottu ankarasti. Munia on 3–6 ja naaras hautoo noin 18 päivää. Koiras käy ruokkimassa hautovaa naarasta. Molemmat emot huolehtivat poikasten ruokkimisesta, ja usein myös joku ulkopuolinen varis, joka saattaa olla parin edellisen pesinnän lintuja. Poikaset lähtevät pesästä noin 5 viikon ikäisinä.
Ravinto.
Kaikkiruokainen. Syö muun muassa raatoja, selkärangattomia, linnunmunia ja -poikasia, sammakoita, kaloja, kaatopaikkajätteitä ja niin edelleen.
Rahkonen

Rahkonen on kylä Kokkolassa, Keski-Pohjanmaalla, entisen Ullavan kunnan alueella. Kylän piiriin kuuluvat Honkala, Kallinki ja Ojansuu.
Rahkonen sijaitsee kaksi kilometriä kaakkoon (Sykäräisten suuntaan) kantatie 63:sta. Kylä on Rahkosenharjun kupeessa ja Ullavanjärven rannalla. Ullavan kirkonkylään on noin 15 kilometriä, Kaustiselle noin 20 kilometriä, Toholammille noin 27 kilometriä ja Kokkolaan noin 65 kilometriä.
Rahkosessa oli 192 asukasta ja noin 70 taloutta vuonna 2003. Kylässä on 46 omakotitaloa, kaksi rivitaloa, 16 maatilaa ja 21 loma-asuntoa. Asukasmäärä kasvaa loma-asukkaista etenkin kesällä.
Kylässä sijaitseva Veikko Keski-Rahkosen talo on arviolta 1700-luvulta.
Talous.
Kylän pääelinkeino oli maatalous vuonna 2003.
Palvelut.
Rahkosessa on monitoimitalo, kampaamopalvelut ja sivukirjasto. Lähimmät pankki- ja terveydenhuoltopalvelut ovat Ullavan kirkonkylällä. Kyläläiset käyttävät myös lähikuntien palveluita, muun muassa kauppaa ja apteekkia.
Rahkosen monitoimitalossa sijaitsee muun muassa peruskoulun ala-aste, liikuntasali, kuntosali ja kahvila, ja siellä toimii muun muassa kansalaisopiston piirejä. Rahkosessa on päiväkoti Päivänpaiste, esikoulu (seitsemän oppilasta) ja ala-aste (60 oppilasta vuonna 2003), jossa oli kolme opettajaa vuonna 2003. Läheisellä Toholammilla sijaitsee lähin yläaste ja lukio. Toholammin lukion lisäksi muita kylässä suosittuja toisen asteen oppilaitoksia ovat Kaustisen musiikkilukio, Kannuksen maaseutuoppilaitos ja Kokkolan ammattioppilaitos.
Kylässä kulkee taksit ja linja-autot. Lähin rautatieasema on Kannuksen rautatieasema ja lentoasema Kruunupyyn lentoasema. Lähin linja-autoasema on Kaustisella.
Rahkosessa on valaistut hiihtoladut.
Sopron

Sopron [] () on kaupunki Győr-Moson-Sopronin läänissä Unkarissa lähellä Itävallan rajaa. Se on pinta-alaltaan 169,06 neliökilometrin suuruinen, ja sen asukasluku on 59 036 (vuonna 2009). Sopron tunnetaan viineistään, sillä se on yksi harvoista unkarilaisista alueista, joilla tuotetaan sekä punaviiniä että valkoviiniä. Kaupungista tulee myös jalkapallojoukkue MFC Sopron. 
Sopronin paikalla oli jo roomalaisaikaan Scarabantian kaupunki.
Ystävyyskaupungit.
Lähde:
Yleisurheilun maailmanennätykset

Yleisurheilun virallisista maailmanennätyksistä pitää kirjaa Kansainvälinen yleisurheiluliitto (WA). 
WA (entinen IAAF) noteeraa viralliset maailmanennätykset aikuisten ja alle 20-vuotiaiden sarjassa. Virallinen maailmanennätys on paras ulko- tai sisäradoilla tehty tulos. WA listaa viralliset lajit, joiden ennätyksistä se pitää kirjaa. Ennätykset ovat virallisia vasta, kun WA on ratifioinut ne. Ennätyksen hyväksyminen vaatii sääntöjen mukaiset olosuhteet, ja suorituksen jälkeen on tehtävä tarvittavat doping-testit, muun muassa EPO-testi.
Historiaa.
Kansainvälinen yleisurheiluliitto julkaisi ensimmäisen maailmanennätysluettelon vuonna 1914, ja se sisälsi tuolloin miesten lajien ennätykset 53 juoksu-, aitajuoksu- ja viestijuoksulajissa, 30 kävelylajissa sekä 12 kenttälajissa kymmenottelu mukaan luettuna. Naisten ennätyksiä ei tuolloin noteerattu. Vuosien varrella lajiluettelo on suuresti muuttunut.
Vuoden 1977 alusta lähtien ennätysluettelosta poistettiin kaikki brittiläisiin pituusmittoihin pohjautuneet matkat poislukien mailin juoksu. Tuon jälkeen ennätysluettelossa oli miehissä 23 juoksulajia, neljä kävelylajia ja yhdeksän kenttälajia kymmenottelu mukaan luettuna sekä naisissa 13 juoksulajia ja kuusi kenttälajia viisiottelu mukaan luettuna. Vuoden 1977 alusta lähtien pikajuoksumatkoilla 400 metriin asti hyväksyttiin maailmanennätykseksi vain täysin automaattisella sähköisellä ajanotolla tehdyt tulokset.
Viralliset lajit.
WA listaa lajit, joiden virallisista maailmanennätyksistä se pitää kirjaa.
Vuonna 2023 WA poisti erilliset sisäratojen maailmanennätykset ja toi tilalle ns. lyhyen radan ennätykset. Lyhyen radan ennätys voidaan tehdä ulko- tai sisäradalla 200 metrin pituisella radalla (max 220 jaardia eli 201,2 m).
Miehet.
Maantieviesti ("ekiden-viesti") on maratonin pituinen ja osuudet pituuksiltaan järjestyksessään 5 km, 10 km, 5 km, 10 km, 5 km ja 7,195 km. 4 000 metrin viestissä (DMR) osuudet ovat järjestyksessään 1 200 m, 400 m, 800 m ja 1 600 m.
Naiset.
Maantieviesti ("ekiden-viesti") on maratonin pituinen ja osuudet pituuksiltaan järjestyksessään 5 km, 10 km, 5 km, 10 km, 5 km ja 7,195 km. 4 000 metrin viestissä (DMR) osuudet ovat järjestyksessään 1 200 m, 400 m, 800 m ja 1 600 m.
Harmaasara

Harmaasara ("Carex canescens", syn. "Carex curta", "Carex cinerea", "Vignea cinerea") on sarakasvien heimoon kuuluva monivuotinen tuulipölytteinen siemenkasvi. Harmaasara voi muodostaa risteymiä useiden muiden sarojen kanssa.
Ulkonäkö ja koko.
Harmaasara kasvaa 20–50 senttimetriä korkeaksi. Harmaanvihreät lehdet ovat litteitä ja melkein varren mittaisia. Kukinnossa on 3–7 tähkää, joissa kussakin on hedekukkia alhaalla, emikukkia ylhäällä. Tähkäsuomut ovat vaaleita ja niiden pinta on kalvomainen. Kasvissa on rusehtavia pullakoita. Se kukkii kesäkuulta heinäkuulle.
Levinneisyys.
Harmaasaraa tavataan Pohjois- ja Keski-Euroopassa, Siperiassa sekä Pohjois-Amerikassa samoilla leveysasteilla.
Elinympäristö.
Harmaasara kasvaa rannoilla ja soilla, etenkin räme- ja nevatyypin soilla.
Juurtosara

Juurtosara ("Carex chordorrhiza") on sarakasvien heimoon kuuluva monivuotinen tuulipölytteinen siemenkasvi. Juurtosara ei kasva mättäinä, kuten monet muut saralajit, vaan leviää maavarsien avulla laajoiksi matoiksi. Se kasvaa 10–30 senttimetriä korkeaksi.
Levinneisyys.
Juurtosaraa tavataan Pohjoismaissa, Baltiassa ja Venäjällä.
Elinympäristö.
Juurtosaran kasvupaikkoja ovat märät suot, etenkin keskiravinteiset nevat. Se kasvaa myös ohutturpeisilla soistumilla.
Luhtavilla

Luhtavilla ("Eriophorum angustifolium") on soilla kasvava monivuotinen, tuulipölytteinen sarakasveihin kuuluva kasvi, jonka tähkät muuttuvat kuihduttuaan villaviksi tupsuiksi.
Ulkonäkö ja koko.
Luhtavilla kasvaa 40–60 cm korkeaksi. Varsi alaosasta liereä, täyteinen ja jäykkä, noin 1,5 mm paksu. Juurakko rönsylevä, löyhästi mätästävä ja laajoja kasvustoja muodostava. Tyvitupet ovat ruskeat tai mustat, useimmiten selvästi punertavat. Lehdet ovat tummanvihreät, ruodittomat, tupelliset, vartta lyhyemmät, 2–4 mm leveät ja hiukan kourumaiset. Kärkiosasta kolmisärmäiset. Ylin kasvulehti varren puolivälissä tai ylempänä, kukinnon tyvellä on 1–2 tukilehteä.
Kukinnossa on tavallisesti 3–5 tähkää; luhtavillaa kutsutaankin joissakin murteissa monitähkävillaksi. Kukinnon asento on nuokkuva, ja kuihtuneen kukinnon valkeat haituvat ovat 3–5 cm pitkät. Tähkäperät ovat jopa 3 cm pitkät ja sileät. Tähkäsuomut ovat ruskehtavia, kalvolaitaisia ja noin 6 mm pitkiä. Kaksineuvoisessa kukassa heteitä on kolme ja emissä on kolme luottia. Kukissa on karvamaisia kehäsukasia yli kymmenen, sukaset ovat jopa 5 cm pituiset, sileät ja valkoiset. Luhtavilla kukkii kesä-heinäkuussa. Hedelmä on pähkylä, joka on kolmisärmäinen.
Luhtavilla muistuttaa tupasvillaa, mutta tupasvillalla on kukinnossaan vain yksi tähkä.
Levinneisyys.
Luhtavillan nimialalajia tavataan koko Euroopassa, alalajia "subarcticum" Pohjoismaissa, Siperiassa ja Alaskassa, ja kolmatta alalajia "scabriusculum" Aasian koillisosassa sekä Pohjois-Amerikassa. Suomessa se on yleinen koko maassa.
Kasvupaikka.
Luhtavillaa tavataan runsaana erilaisilla kosteilla ja märillä paikoilla, kuten ojissa, nevoilla, avosoiden rimpipinnoilla ja luhtarannoilla, missä kasvualusta pysyy kosteana koko kasvukauden.
Käyttö.
Luhtavillan juuria on kokeiltu hätäravintona. Sen haituvat toimivat sytykkeinä. Ainakin Ruotsissa sitä on käytetty myös tyynyjen täytteenä.
Elisenvaaran pommitus

Elisenvaaran pommitus 20. kesäkuuta 1944 oli jatko- ja koko toisen maailmansodan tuhoisin lentopommitus Suomen hallitsemalla alueella. Pommituksessa kuoli yli sata siviiliä sekä sotilasta ja lottaa. Moskovan rauhassa 1940 Neuvostoliitolle luovutetun Kurkijoen Elisenvaaran rautatieasemalla seisonut siirtoväkeä kuljettanut juna joutui neuvostoliittolaisten ilmapommituksen kohteeksi. Monet uhreista olivat kotoisin Räisälästä.
Pommitus tapahtui jatkosodan perääntymisvaiheessa, samana päivänä, kun Neuvostoliitto valtasi takaisin Viipurin. Neuvostoilmavoimat oli saanut käskyn tuhota Elisenvaaran aseman, koska suomalaisten joukkojenkuljetukset Kannaksen torjuntataisteluihin kulkivat Elisenvaaran kautta. 
Asemalla oli puoliltapäivin yli tuhat ihmistä, Karjalankannakselle meneviä sotilaita sekä evakkoon matkaavia karjalaisia. Neuvostoliittolaiset moukaroivat 54 pommikoneen voimin asemaa kolmessa pommitusaallossa neljännestunnin ajan. Vilkkaalla risteysasemalla ei ollut ilmapuolustusta eikä ilmahälytystä annettu. Räisäläläisiä evakkoja kuljettanut juna koki kovimman kohtalon. Kaksi härkävaunua sai täysosuman ja lähes kaikki näissä vaunuissa olleet kuolivat. Kaksi kolmasosaa kuolleista oli naisia ja lapsia.
Tuoreeltaan pommitus sensuroitiin ja vaiettiin, minkä vuoksi siitä lähti liikkeelle toinen toistaan hurjempia huhuja. Elisenvaaran pommitus joutui heti sensuroiduksi ja vaikeneminen kesti hyvin pitkään. Kansan tietoon pommitus tuli vasta vuonna 2006, kun TV1 esitti huhtikuussa 2006 Erkki Rahkolan toimittaman Ykkösdokumentin "Vaiettu murhenäytelmä", joka vihdoin kertoi tapauksesta. Kenraaliluutnantti Aarne Sihvo Päämajasta antoi 17.2.1944 medialle salaisen käskyn vaieta ilmapommituksista ja niiden uhreista.
Yleisurheilun Suomen ennätykset

Yleisurheilun Suomen ennätykset on Suomen Urheiluliiton (SUL) hyväksymät Suomen kansalaisten tekemät virallisten lajien kaikkien aikojen parhaat tulokset. Tilastopaja Oy päivittää ennätysluetteloa SUL:n toimeksiannosta. SUL:n kilpailuvaliokunta tarkastaa ja vahvistaa Suomen ennätykset edellisen kuluneen hallikauden osalta toukokuussa ja ulkoratakauden osalta marraskuussa. 
Toukokuussa 2024 SUL siirtyi kansainvälisen yleisurheiluliiton (WA) käytäntöön ja erillisiä ulko- tai sisäratojen ennätyksiä ei enää ole ja kiertävissä ratajuoksuissa kirjataan ennätykset lyhyeltä ja pitkältä radalta. Lyhyen radan kiertävä pituus saa olla maksimissaan 201,2 metriä (220 jaardia) ja pitkän radan kiertävä pituus 402,3 metriä (440 jaardia). Ennätys voidaan tehdä hallissa tai ulkona. Lyhyen radan moniotteluissa, naisilla viisi- ja miehillä seitsenottelussa, SE kuitenkin hyväksytään vaikka se olisi tehty hallissa yli 201,2 metrin radalla. Viestijuoksuissa noteerataan absoluuttinen Suomen ennätys (monesti maajoukkueen tekemä) ja seurajoukkueiden Suomen ennätys. Absoluuttisen ennätyksen voi tehdä myös seurajoukkue.
Viralliset lajit.
SUL pitää yllä luetteloa lajeista joista noteerataan virallisia Suomen ennätyksiä.
Suomen ennätykset.
Sekalajit.
h = käsiajanotolla mitattu aika
Rikaste

Rikaste on malmin puhdistetun osan käsittävä, tavallisesti jauhemainen aine, jota syntyy rikastuksen tuloksena. 
Rautamalmirikaste.
Useimmiten rikasteella tarkoitetaan rautamalmirikastetta; sitä valmistetaan kaivoksissa, koska rauta louhitaan kalliosta ja malmin mukana tulee runsaasti sivukiveä, joka on siirtokuljetuksessa turhaa painoa ja joka on yhtä kaikki poistettava ennen jalostusta.
Malmilohkareet, joita kaivostyöllä on irrotettu, kuljetetaan kaivosvaunuilla murskainkuilulle; se on parikymmentä metriä syvä kuilu, johon on sijoitettu allekkain kymmenkunta leukamurskainta, jotka pilkkovat isot lohkareet lopulta noin kymmenen sentin läpimittaisiksi. Nämä kappaleet putoavat hihnakuljettimelle, joka vie ne edelleen varsinaiseen murskaukseen; seuraavaksi malmi menee useammankin erikokoisen myllyn läpi veteen sekoitettuna, kunnes seos on jauhautunut karkeasyiseksi liejuksi, pulpiksi. Tämä aine pumpataan rikastamoon; siellä seos juoksutetaan sähkömagneettisten pyörivien lieriöiden yli, jolloin puhdas rautamalmi jää magneettikenttään ja sivukivi virtaa veden mukana pois. Sivukiviliuos menee nyt toiseen rikastamoon, jossa siitä erotetaan mahdolliset muut mineraalit vaahdotuksella ja muin keinoin. Loppu menee erityiskaatopaikalle.
Tätä rikastusjätettä käytettiin joskus kasuunien täyteaineena.
Määräajoin prosessi pysäytetään, sähkömagneetit suljetaan jolloin rautarikaste voidaan huuhtoa irti niistä; seos menee kuivaamoon ja sitten se onkin jo valmista lastattavaksi kuljetukseen; joskus harvoin rikaste jalostetaan paikan päällä; aine on sintrattava eli muutettava kappalemuotoon, ennen kuin se voidaan syöttää masuuniin. Tällaisia kappaleita sanotaan rautamalmipelleteiksi; muun muassa venäläiset suosivat tätä käytäntöä eli esimerkiksi Vartiuksesta Raaheen rautateitse tuotava rikaste on juuri pellettimuodossa.
Koverhariin tuotiin rikaste sen sijaan jauhemuodossa ja se sintrattiin tehtaan omassa sintrauslaitoksessa.
Muita rikasteita.
Pulpiksi jauhaminen veden seassa on oikeastaan tärkein yhteinen menetelmä eri rikastuksissa: kupari, sinkki ja eräät muut metallit rikastettiin kauan niin sanotulla vaahdotuksella ja kulta ja hopea taas elohopean ja syanidin avulla.
Agnosia

Agnosia on aivoperäinen havaitsemishäiriö. Agnosiasta kärsivä menettää kykynsä tunnistaa esineitä, henkilöitä, ääniä, hajuja tai muotoja, vaikka hänen aistinsa eivät ole vioittuneet eikä hän ole kärsinyt merkittävää muistinmenetystä. Hänen näköhavaintonsa jäsennys on normaalia.Agnosiat liittyvät yleensä aivovaurioihin tai neurologisiin sairauksiin, erityisesti ohimolohkon vaurioihin.
Tyypit.
Agnosiaa on kolmea eri tyyppistä:
Ohimolohko

Ohimo- eli temporaalilohkot ovat osa isoaivoja. Ne sijaitsevat pään sivuilla. Ohimolohkot liittyvät äänien käsittelyyn ja merkittävästi myös puheen ja näön merkityksien käsittelyyn. Ne sisältävät hippokampuksen, joten ne liittyvät myös muistitoimintoihin.
Glutaarihappo

Glutaarihappo on orgaaninen yhdiste (dikarboksyylihappo), joka on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan kiinteää, värittömiä kiteitä. Sen kemiallinen kaava on C5H8O4 ja rakennekaava COOH(CH2)3COOH. Glutaarihapposta käytetään myös nimityksiä "pentaanidihappo", "1,5-pentaanidihappo" ja "1,3-propaanidikarboksyylihappo".
Glutaarihapon moolimassa on 132,1 g/mol, sulamispiste 98 °C, kiehumispiste 302–304 °C (hajoaa), tiheys 1,4 g/cm3 ja CAS-numero 110-94-1. Glutaarihapon liukoisuus veteen (20 °C) on 63,9 g/100 ml.
Glutaarihappo hajoaa kuumennettaessa vedeksi (H2O) ja rengasrakenteiseksi glutaarihappoanhydridiksi (C5H6O3, CAS-numero 108-55-4).
Glutaarihappo osallistuu soluissa lysiini ja tryptofaani nimisten aminohappojen aineenvaihduntaan.
Valmistus ja käyttö.
Glutaarihappoa valmistetaan pääasiassa hapettamalla syklopentaania, syklopentanolia tai syklopentanonia hapen avulla kobolttikatalyytin läsnä ollessa tai typpihapolla. Muita valmistustapoja ovat pentaanidinitriilin ja gammabutyrolaktonin hydrolyysi. Glutaarihappoa käytetään eräiden orgaanisten synteesien lähtöaineena, mutta sillä ei ole suurta kaupallista merkitystä.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset.
Ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä.
Sidoarjon mutapurkaus

Sidoarjon mutapurkaus, joka tunnetaan myös paikallisella nimellä Lusi ("Lumpur Sidoarjo"), on 28.5.2006 alkanut ja edelleen jatkuva kaasu- ja mutapurkaus Porongissa itäisellä Jaavalla. Yritykset pysäyttää purkaus eivät ole onnistuneet. Vulkaanisen ja geologisen toiminnan seurauksena maankuoreen kertynyt vesi ja muta oli kuumentunut ja korkeassa paineessa, kun öljyn- ja kaasunetsinnässä käytettävä pora osui siihen. Ylipaine maan sisällä aiheutti murtumia maankuoressa, ja muta alkoi purkautua porauspaikan lähellä.
Vastaava tapaus on sattunut aiemmin Bruneissa vuonna 1979. Siellä purkaus kesti liki 30 vuotta. Kuumaa mutaa syökseviä lähteitä on muualla maailmassa muun muassa Mustanmeren ympäristössä.
Helmikuuhun 2007 mennessä purkautunut muta oli peittänyt 360 hehtaaria, neljä kylää ja 25 yritystä, ja 11 000 ihmistä oli joutunut muuttamaan pois purkauksen tieltä. Osa mudasta on ohjattu kulkemaan läheiseen jokeen ja sitä kautta mereen.
Maaliskuuhun 2008 mennessä muta oli edennyt 3,2 km päähän Sidoarjon kaupungista, ja purkausnopeudeksi arvioitiin edelleen 50 000 kuutiometriä päivässä. Tähän mennessä 10 277 perhettä on kärsinyt vahinkoja purkauksen johdosta.
Umberto Boccioni

Umberto Boccioni (19. lokakuuta 1882 Reggio di Calabria – 17. elokuuta 1916 Verona) oli italialainen futuristinen taidemaalari ja kuvanveistäjä. Hän, kuten yleensäkin futuristit, kuvasi taiteessaan liikettä, vauhtia ja tekniikkaa.
Boccioni opiskeli vuodesta 1901 lähtien sekä Italiassa että Ranskassa. Kun hän 1907 muutti Milanoon hän tutustui futuristeihin ja erityisesti tunnettuun runoilijaan Filippo Tommaso Marinettiin, ja yhdessä he myöhemmin kirjoittivat futurismia koskevia julistuksia. Boccionista tuli taidesuuntauksen pääteoreetikkoja. Hän värväytyi ensimmäisen maailmansodan aikana heinäkuussa 1915 armeijaan useiden taiteilijatovereidensa kanssa, ja joutui kuolemaan johtaneeseen ratsastusonnettomuuteen lähellä Veronaa 17. elokuuta 1916.
Boccioni oli sekä maalari että kuvanveistäjä. Hänen tunnetuimpia maalauksiaan "Kadun elämää tunkeutuu sisälle" (1911) on Sprengelin museossa Hannoverissa, jossa oli vuonna 2001 futurisminäyttely. Veistoksista tunnetuimpia on "Jatkuvuuden ainutkertaisia muotoja tilassa" (1913).