tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Essi Renvall

Ester ”Essi” Renvall (o.s. Lähde; 3. lokakuuta 1911 Oulu – 18. lokakuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä.
Elämä ja ura.
Ester Lähde syntyi Oulussa, jossa hän myös vietti lapsuusvuotensa. Isä oli nahkurimestari ja äiti ompelija. Hän muutti perheensä mukana Tampereelle ollessaan kymmenvuotias, ja vuodet 1930–1932 hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa. Koulussa hän tapasi tulevan aviomiehensä Ben Renvallin. Avioliitto kesti vuodet 1933–1943, jonka jälkeen Renvall otti eron.
Essi Renvall järjesti debyyttinäyttelynsä vuonna 1933 ja hän sai kiitosta herkkänä lapsikuvaajana. Hän oli kuitenkin ansiotyössä mainospiirtäjänä, mikä viivytti ensimmäisen yksityisnäyttelyn syntyä. Vuoden 1942 taidenäyttelynsä myötä taiteilija sai WSOY:ltä tilauksen kolmestakymmenestä kirjailijamuotokuvasta. Renvall teki WSOY:n tilauksesta veistokset muun muassa Mika Waltarista ja Saima Harmajasta, ja sai näiden jälkeen lukuisia työtilauksia. Renvallille myönnettiin myös useita stipendejä ja apurahoja, ja hän järjesti näyttelyitä ympäri maailmaa esimerkiksi Pariisissa, Firenzessä, ja aina New Yorkissa ja Kiinassakin asti.
Vuosina 1947-1949 Renvall työskenteli kuvanveiston opettajana Suomen Taideakatemian koulussa. 
Sodan jälkeen Renvall veisti monumentaaliveistoksia ympäri Suomea sijaitseviin julkisiin tiloihin, esimerkiksi Uuno Kailaan patsaan Heinolaan. Tunnetuin hänen monumentaalitöistään on "Rauhanpatsas" (1968) Helsingin Eteläsatamassa. Lisäksi Renvall veisti neljän presidentin muotokuvat, teki useita muistomerkkejä ja suunnitteli monia mitaleja.
Renvall oli suomalaisten naisveistäjien pioneeri, joka valmisti tilauksesta monumentaaliveistoksia julkisiin tiloihin, ja onnistui ensimmäisenä kuvanveistäjänaisena elättämään itsensä ja perheensä veistouransa avulla.
Hänelle myönnettiin vuonna 1959 Pro Finlandia-mitali, ja vuonna 1969 hänestä tehtiin Suomen Kuvanveistäjäliiton kunniajäsen.
Essi Renvall kuoli vuonna 1979. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Valokuvaaja Simo Rista oli hänen poikansa, Renvallilla oli myös kolme muuta lasta.
Taide.
Renvallin ateljee sijaitsi Hakaniemen maitokaupan tilassa.
Hänen teoksistaan suuri osa on pronssivaluja, mutta hän viimeisteli usein taiteessaan myös pronssivalusta ylijääneen kipsimuotin, ja teki näin samasta teoksesta kaksi erilaista versiota, kipsisen sekä pronssisen. 
Vuonna 1951 Renvall inspiroitui Egyptin matkallaan värikkäistä työskentelytavoista, ja samana vuonna hän toteutti ensimmäisen polykromaattisen eli monivärisen veistoksensa, viisivuotiasta Erkki Tuomiojaa esittävän muotokuvan. Tämän jälkeen Renvallin matkat esimerkiksi Nepaliin ja Neuvostoliittoon toivat itämaisia vaikutteita hänen teoksiinsa, joihin hän alkoi lisätä värien lisäksi myös koru-upotuksia, kiviä ja helmiä. Lisäksi hän lisäsi joihinkin veistoksiinsa lehtikultauksia.
Renvallin tuotantoon kuuluu tavallisempien patinoitujen pronssiveistosten lisäksi myös marmoriveistoksia ja useita kipsiteoksia, sekä piirroksia ja maalauksia. Renvall on yksi Suomen historian tuotteliaimmista kuvanveistäjistä.
Ameipsias

Ameipsias (, ; 400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen komediakirjailija, joka edusti vanhaa ja keskikomediaa. Hän oli kotoisin Ateenasta.
Elämä ja ura.
Ameipsiaan elämästä tiedetään vain vähän. Hän oli yksi niistä komediarunoilijoista, jotka kommentoivat filosofi Sokratesta teoksissaan. Hänen näytelmänsä "Konnos" oli jopa nimetty Sokrateen musiikinopettajan mukaan. Näytelmässä Ameipsias pilkkasi Sokratesta tämän vanhasta viitasta ja paljasjalkaisuudesta. Näytelmän kuoro koostui ilmeisesti jonkinlaisista filosofioppilaista (). Komedia tuli näytelmäkilpailussa toiseksi vuonna 423 eaa., jolloin voiton sai Aristofaneen "Pilvet". Myös se pilkkasi Sokratesta.
Ameipsias voitti näytelmäkilpailut vuonna 414 eaa. näytelmällään "Juhlijat" ("Kōmastai"), Aristofaneen "Lintujen" tullessa toiseksi.
Näytelmät.
Ameipsiaan näytelmät edustivat pääasiassa vanhaa komediaa, mutta osa voidaan todennäköisesti lukea keskikomediaan. Näytelmät eivät ole säilyneet nykyaikaan, mutta niistä on säilynyt joitakin katkelmia. Ameipsiaan näytelmiä olivat säilyneiden katkelmien perusteella ainakin:
Salvadore Cammarano

Salvadore Cammarano (19. maaliskuuta 1801 Napoli – 17. heinäkuuta 1852 Napoli) oli italialainen libretisti. 
Salvatore Cammarano syntyi Napolissa ja opiskeli Gabriele Rossettin johdolla. Hän oli alun perin kiinnostunut näytelmäkirjailijan urasta, mutta vuonna 1834 hän omistautui librettojen kirjoittamiselle. Hän toimi myös taidemaalarina ja runoilijana. 
Cammarano kirjoitti librettoja muiden muassa Gaetano Donizettin, Giuseppe Verdin, Saverio Mercadanten ja Giovanni Pacinin oopperoihin.
Kallias (komediakirjailija)

Kallias (, ) eli Kallias Skhoinion (, ) (400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen komediakirjailija, joka edusti niin kutsuttua vanhaa komediaa. Hän oli kotoisin Ateenasta. 
Elämä.
Kallias oli "Sudan" mukaan Lysimakhoksen poika. Lisänimensä "Skhoinion" hän sai siitä, että hänen isänsä oli korin- tai matonpunoja (). Athenaioksen mukaan Kallias eli hieman ennen Strattista, joka aloitti uransa noin vuonna 412 eaa. Hänen arvellaan aloittaneen komedioiden kirjoittamisen ennen vuotta 424 eaa. Kallias voitti Dionysia-juhlan näytelmäkilpailun vuonna 446 eaa. Joskus hänen on ehdotettu olleen sama henkilö kuin Athenaioksen myös mainitsema komediakirjailija Kalliades. Tällöin hän olisi elänyt ainakin noin vuoteen 402 eaa. saakka.
Näytelmät.
Kalliaan näytelmät eivät ole säilyneet nykyaikaan, mutta niistä tunnetaan joitakin katkelmia. Nimeltä tunnetaan ainakin seuraavat:
Aristofaneen skoliasti sanoo Kalliaan jäljitelleen tyylissään Kratinosta. Hän oli yksi niistä komediarunoilijoista, joka pilkkasi filosofi Sokratesta komedioissaan, ja hänen sanotaan olleen ensimmäinen, joka mainitsee Sokrateen näytelmissään.
The Sun

The Sun on päivittäin ilmestyvä tabloid-tyylinen sanomalehti, jota julkaistaan Britanniassa ja Irlannissa. Lehteä julkaisee News Corp -konserniin kuuluva News UK. Se oli pitkään levikiltään suurin brittiläinen sanomalehti, mutta kilpailevaan konserniin kuuluva "Metro" -lehti syrjäytti sen aseman maaliskuussa 2018.
"The Sun" kattaa viihdeuutiset, Britannian monarkian ja seuraa urheilua, uutisia ja politiikkaa. Monet aiheet liittyvät julkkiksiin. Lehden toimituksellinen linja edustaa poliittisen oikeiston näkökantoja.
Lehden toimittajat kuvaavat kaupungilla liikkuvia julkisuuden henkilöitä ja kirjoittavat viimeisimmistä juonenkäänteistä saippuaoopperoissa, mutta etsivät intensiivisimmin julkkiksia, jotka ovat osallisena jonkinlaisessa skandaalissa. Kuvat ovat keskeisiä ja lehti käyttää paparazzien ottamia kuvia.
Muita yleisiä aiheita lehdessä ovat muun muassa maahanmuutto, turvaskandaalit, kotiväkivalta ja pedofilia. Lehti julkaisee myös paljasrintaista kolmossivun tyttöä.
Lehden sunnuntaipainos "The Sun on Sunday" aloitti ilmestymisensä helmikuussa 2012 hakkerointi- ja salakuunteluskandaalin takia lakkautetun News of the Worldin tilalla.
Saara Suvanto

Saara Tuulikki Suvanto (o. s. "Heikkilä", 29. toukokuuta 1959 Kiikka – 30. joulukuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen laulaja-lauluntekijä, ja laulaja Hanna Ekolan sisko. Hän tuli suurelle yleisölle tunnetuksi singlellä "Ruman rajun Raija Rouvan rokki" vuonna 1987. 
Elämä ja ura.
Suvannon levytysura alkoi vuonna 1985 omakustanteella "Kilimanjaro/Et syntynyt pojakseni". Ensimmäinen 1987 julkaistu albumi oli Saaran omaa nimeä kantava "Saara Suvanto", minkä yhteydessä julkaistu single "Ruman rajun Raija Rouvan rokki" teki Saara Suvannon äänen tunnetuksi myös suuremmalle yleisölle. Häneltä julkaistiin vielä kaksi albumia "Intiaaninainen" 1989 ja "Kaunotar ja Kulkuri" 1992. 
Saara Suvannon lauluissa korostuvat syvästi inhimilliset näkökohdat, kokemus yksinäisyydestä, rakkaus, yhteys luontoon ja alkuperäiseen. Hänen äänensä oli voimakas ja joissakin lauluissa jopa repivä ja kovakin. Tuotannosta löytyy kuitenkin paljon myös kauniita ja koskettavia melodioita kuten "Et syntynyt pojakseni", "Kissat ja koirat ja linnutkin" ja "Nahariyyan lilja". Useimmat laulut Saara Suvanto sekä sanoitti että sävelsi itse. Hän kuitenkin sävelsi myös mm. veljensä Martti Heikkilän ja Riitta Heikkilän sanoituksille. Yksi hänen tunnetummista lauluistaan "Nuo tummat pilvet" on Martti Heikkilän säveltämä ja sanoittama. Vuonna 2000 Saaran kuoleman jälkeen Universal julkaisi Klassikot-sarjassaan Saara Suvannon kokoelmalevyn "Saara Suvanto". 
Saara Suvanto sokeutui 20-vuotiaana. Hänet palkittiin Näkövammaisten keskusliiton kulttuuripalkinnolla 1992.
Saara Suvanto kuoli sydänkohtaukseen 30. joulukuuta 1999.
Domine Non Es Dignus

Domine Non Es Dignus on Anaal Nathrakhin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 2. marraskuuta 2006. Sen nimi on latinaa ja tarkoittaa suomeksi: ”Herra, et ole kelpoinen”.
Musiikillisesti albumi on ottanut enemmän vaikutteita death metallin puolelta. Mukana on pelkän ärjymisen sijaan myös puhdasta laulua, jota ei ollut Anaal Nathrakhin historiassa aiemmin kuultu. Mukana on silti teemoja, jotka ovat tehneet yhtyeen tunnetuksi: rumpukone tuo musiikkiin industriaalisempaa otetta, eikä sampleja eri elokuvista (muun muassa "Hellraiser" ja "1984") ole unohdettu.
Päätöskappaleen ”Rage, Rage Against the Dying of the Light” sanoitus on peräisin Dylan Thomasin runosta ”Do not go gentle into that good night”. Se on täten ainoa Anaal Nathrakhin kappale, jonka sanoitus on tiedossa.
Dave Hunt

Dave Hunt (s. Solihull, Englanti) on brittiläinen metallimusiikin laulaja. Hän on tällä hetkellä laulajana death metal -yhtyeessä Benediction sekä black metal -yhtyeessä Anaal Nathrakh, kummassakin nimimerkillä "V.I.T.R.I.O.L.". Nykyään hän vaikuttaa myös Mistressin (sludge metal / grindcore) laulajana nimimerkillä Dave Cunt.
Nykyisin Dave Hunt asuu Birminghamissa.
Colleen McCullough

Colleen McCullough (1. kesäkuuta 1937 Wellington, Uusi Etelä-Wales – 29. tammikuuta 2015 Norfolkinsaari) oli australialainen kirjailija.
McCullough oli koulutukseltaan neurologi. Ennen kirjailijanuraansa hän työskenteli useassa sairaalassa Australiassa ja myöhemmin opettajana Yhdysvalloissa. 1970-luvulla hän muutti takaisin Australiaan ja asettautui Norfolkinsaarelle, missä hän asui aviomiehensä Ric Robinsonin kanssa.
McCullough’n esikoisromaani oli "Tim" vuonna 1974. Hänen seuraava romaaninsa "Okalinnut" (1977) ylsi maailmanlaajuiseen menestykseen. Kirjasta on tehty televisioon minisarja "Okalinnut".
McCullough kuoli 77-vuotiaana sairaalassa Norfolkinsaarella 29. tammikuuta 2015.
Amderma

Amderma () on taajama (posjolok) ja maalaiskunta Karanmeren rannalla Venäjän pohjoisosissa ja Euroopan koillisnurkan ja Aasian välisen maantieteellisen rajan tuntumassa. Amderma on osa Nenetsian autonomisessa piirikunnan Zapoljarnyin piiriä ja se sijaitsee 490 kilometrin päässä piirikunnan pääkaupungista Narjan-Marista itäkoilliseen. Taajamassa on Koillisväylän eteläisen reitin varrella oleva satama. Amderma on rakennettu ainakin osittain ikiroudan päälle. Ilmaston lämmettyä rakennusten perustana oleva maaperä on pehmentynyt ja painunut, mikä on aiheuttanut useiden taajamassa sijaitsevien rakennusten romahtamisen. 
Historia.
Taajama on perustettu heinäkuussa 1933 lähistöltä edellisvuonna löydettyjen fluoriittivarantojen hyödyntämiseksi. Paikkakunnan nimen kerrotaan johtuvan nenetsin kielestä ja tarkoittavan mursujen makuupaikkaa. Amderma sai kaupunkityyppisen taajaman aseman 1936.
Esimerkiksi vuonna 1937 paikkakunta toimi onnistumisensa seurauksena neuvostosankariksi nimitetyn Otto Schmidtin Pohjoisnaparetken tukikohtana; siellä toimi radioasema ja huoltolentojen tukikohta. Sittemmin paikkakunnan nimeä käytettiin myös valenimenä salaiselle, noin 300 kilometriä pohjoisempana sijaitsevalle Novaja Zemljan ydinkoealueelle. Kuvaavaa on, että esimerkiksi Suuri neuvostotietosanakirja jättää arktisesta Amdermasta kertoessaan mainitsematta jo tuolloin toimineen, taajaman yhteyksille yhä keskeisen Amderman lentoaseman , joka palvelee sekä siviili- että sotilasilmailua.
Sijainti Pohjoisen napapiirin pohjoispuolella näkyy päivän pituudessa: auringon valaisemaa yötöntä kesää riittää toukokuun 20. päivästä heinäkuun 30 päivään ja talvella kaamos jatkuu marraskuun 27. päivästä tammikuun 16. päivään. 
Asukasluvun kehitys.
Oheinen taulukko kuvaa Amderman väkiluvun kehitystä vuosien 1959–2010 väestönlaskentojen mukaan. Neuvostoliiton aikoina paikkakunta kohosi kaupunkimaiseksi taajamaksi ja sen asukkaat katsottiin kaupunkilaisiksi. Neuvostoliiton hajottua paikkakunnan asema muuttui 1990-luvulla ja 2000-luvun alkuvuosina: sotilaallinen merkitys arvioitiin aiempaa pienemmäksi ja kaivostoimintaa ajettiin alas. Asukkaat saivat myös muuttaa vapaammin; asukasluku romahti. Paikkakunnan asema muutettiin tavalliseksi taajamaksi.
Talous.
Amderman läheisyydessä sijaitsee fluoriesiintymiä, mutta kaivokset hylättiin 1990-luvulla. Maaperässä on kuitenkin paljon luonnonrikkauksia, joiden hyödyntäminen voi tulla kannattavaksi Ust-Karaan tai Amdermaan etelästä Komin tasavallan Tšumista suunnitellun rautatien toteutuessa vuoteen 2030 mennessä. Satamapaikkakunnan merkityksen nousua tukee Barentsinmeren, Karanmeren ja läheisten maa-alueiden petrokemiallisen tuotanto- ja jalostustoiminnan sekä laivakuljetusten lisääntyminen pohjoisella merireitillä.
Pidot (Ksenofon)

Pidot () on Ksenofonin kirjoittama sokraattinen dialogi, joka kuvaa Sokrateen ja hänen ystäviensä keskustelua päivällisellä, jonka rikas Kallias III tarjosi Autolykokselle, Lykonin pojalle. Kallias oli Marathonin taistelussa taistelleen valtiomies Kallias II:n pojanpoika.
Sisältö.
Siinä missä Platonin "Pidot" kuvaa enemmän pitkiä rakkauden ylistykseksi pidettyjä puheenvuoroja, Ksenofonin versiota hallitsevat sanavalmiit repliikit. Sokrateen ja Kalliaksen välille kehkeytyy sanakilpailu, ja jokaista pitoihin osallistuvaa pyydetään kuvailemaan taitoa, josta on kaikkein ylpein. Kaikki vastaukset ovat leikkisiä ja paradoksaalisia: esimerkiksi Sokrates ylpeilee parittamisen taidetta koskevilla tiedoillaan.
Tarina huipentuu kun Sokrates ylistää Kalliaan rakkautta nuoreen Autolykokseen. Puhe parodioi tai jäljittelee Platonin "Pidoissa" ja "Faidroksessa" olevia erotiikkaa ylistäviä puheita, mennen niin pitkälle että ehdottaa kokonaista rakastajien armeijaa. 
Useita Platonin ja Ksenofonin teoksia kääntänyt Henry Graham Dakyns uskoi, että Platon tunsi Ksenofonin teoksen ja että se vaikutti häneen omaan versioonsa pidoista. Silti läpi 1900-luvun suurin osa tutkijoista piti Ksenofonin viittausta rakastajien armeijaan merkkinä siitä, että Ksenofon oli perustanut teoksensa Platonin teokseen. Myöhemmin tutkijat ovat kuitenkin katsoneet, että Sokrateen pitkä puhe sisältää myöhempiä lisäyksiä, ja siksi mielipiteet ovat jakautuneet sen suhteen, kumpi kilpailevista kirjailijoista kirjoitti ensimmäisenä sokraattisista pidoista.
Christina Salmivalli

Eija Christina Salmivalli (s. 18. syyskuuta 1967 Helsinki) on suomalainen psykologian tohtori ja Turun yliopiston psykologian professori vuodesta 2004. Hän on tutkinut lasten ja nuorten vertaissuhteita ja niiden merkitystä kehitykselle sekä koulukiusaamista ja sen näyttöön perustuvia interventioita. Hänen erityisaluettaan ovat lasten vertaissuhteet, koulukiusaaminen, sosiaalinen kognitio ja sosiaalinen sopeutuminen sekä näyttöön perustuvien interventioiden arviointi ja implementointi. Salmivalli johtaa yhdessä erikoistutkija Elisa Poskiparran kanssa KiVa Koulu -hanketta, ja hän on tutkimuksen lippulaiva INVESTin varajohtaja.
Elämä ja ura.
Salmivalli kirjoitti ylioppilaaksi Riihikedon lukiosta vuonna 1986. Hän valmistui psykologian maisteriksi 1992 pro gradun aiheenaan koulukiusaaminen. Salmivalli väitteli psykologian tohtoriksi 1998. Tunnustuksena väitöskirjastaan hän sai Suomalaisen Tiedeakatemian väitöskirjapalkinnon 1999. Salmivalli nimitettiin Turun yliopiston kehitys- ja sosiaalipsykologian dosentiksi vuonna 2001.
Salmivalli valittiin Turun yliopiston psykologian professoriksi 2004. Vuosina 2006–2011 hän oli psykologian osa-aikaisena professorina norjalaisessa Stavangerin yliopistossa. Vuosina 2011–2013 hän toimi apulaisprofessorina läntisen Australian Edith Cowan -yliopistossa. Hän on toiminut myös Shandong Normal Universityn vierailevana professorina.
Tunnustuksia.
Vuonna 2004 Salmivalli sai tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon. Turun yliopiston humanistinen tiedekunta myönsi hänen johtamalleen KiVa Koulu -hankkeelle Vuoden humanistiteko 2008 -kunniamaininnan (2/2009). Suomen Psykologiliitto valitsi Salmivallin vuoden psykologiksi 2009. Tunnustus myönnettiin koulukiusaamisen tutkimisesta ja sen ehkäisyyn liittyvien toimintamallien kehittelystä. Salmivallia pidetään arvostetuimpana suomalaisena koulukiusaamisen asiantuntijana. Salmivallille myönnettiin 100 000 euron suuruinen Suomen tiedepalkinto vuonna 2017. Vuonna 2020 Salmivalli valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi. Vuonna 2021 Salmivalli tutkimusryhmineen oli toinen ensimmäistä kertaa myönnetyn Uudenkaupungin rauhanpalkinnon saajista.
Salmivalli on saanut myös useita kansainvälisiä tunnustuksia, muun muassa European Award for Crime Prevention -palkinnon (2009), Child Act of the Year -tunnustuksen (2010) ja Peace Education Award -palkinnon (2011).
Julkaisuja.
Kansalliskirjaston julkaisukannasta löytyviä Christina Salmivallin teoksia on lueteltu ohessa. Tämän ohella hän on julkaissut muun muassa toista sataa vertaisarvioitua tieteellistä artikkelia ja runsaasti suomenkielisiä julkaisuja.
Mick Kenney

Mick Kenney (tunnettu nimimerkeillä Migg, Irrumator sekä Kordhell) on brittiläinen muusikko, kuvataiteilija sekä tuottaja Birminghamista. Hänen yhtyeisiinsä kuuluvat mm. Anaal Nathrakh, Exploder, Frost (yhtye), Professor Fate ja Mistress. Hän on tehnyt kansitaidetta yhtyeille kuten Gorerotted, Napalm Death ja Aborym. Kenney omistaa Necrodeath -äänitysstudion.
Pavel Vinogradov

Pavel Vladimirovitš Vinogradov (, s. 31. elokuuta 1953 Magadanissa, Neuvostoliitossa) on venäläinen kosmonautti. Hän kuului vuonna 2006 25:n eniten lentotunteja omaavan avaruuslentäjän joukkoon.
Vinogradov valmistui insinööriksi Moskovan ilmailuinstituutista vuonna 1977. Hän työskenteli S. P. Korolev Rocket and Space Corporation Energia -yhtiössä vuoteen 1992. Hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen 3. maaliskuuta 1992. Koulutus kesti kaksi vuotta. 
Vinogradov oli Sojuz TM-22 -lennon varamiehistössä vuonna 1995. Hänet valittiin Sojuz TM-24 -lennon miehistöön, mutta kukaan kyseisestä miehistöstä ei lentänyt, kun lennon päällikkö G. Manakov sai sydänoireita.
Vinogradov lensi lentoinsinöörinä Sojuz TM-26 -lennolla 5. elokuuta 1997, joka telakoitui Mir-avaruusasemaan. Hän palasi maahan 19. helmikuuta 1998. Hän ja Anatoli Solovjov tekivät 25 tuntia 16 minuuttia avaruuskävelyjä.
Hän lensi 30. maaliskuuta 2006 Sojuz TMA-8 -lennolla ISS-avaruusasemalle. Paluu tapahtui 28. syyskuuta 2006.
Viimeksi hän nousi avaruusasemalle Soyuz TMA-08M -lennolla 28. maaliskuuta 2013. 19. huhtikuuta hän teki ikäennätyksen suorittamalla avaruuskävelyn 59-vuotiaana.
Vinogradov on naimisissa ja perheessä on kolme lasta.
Teijo Jämsä

Teijo Jämsä on suomalainen rumpali.
Jämsä voitti 16-vuotiaana humpan Suomen-mestaruuden Magnet-yhtyeen kanssa. Laajempaa, kansainvälistäkin tunnettavuutta hän sai 2000-luvun alussa toimineen Killer-yhtyeen jäsenenä. Killerin lopetettua toimintansa Jämsä ja basisti Timo Huhtala perustivat uuden Killer Aspect -yhtyeen, jonka esikoisalbumi ilmestyi vuonna 2008. Muita kokoonpanoja, joissa hän on vaikuttanut, ovat muun muassa cover-yhtye Mr C ja Boys of the Band.
Jämsä on toiminut myös sessiomuusikkona. Hän soitti Sunrise Avenuen debyyttialbumilla "On the Way to Wonderlandilla" (2006) yhtyeen etsiessä vielä vakituista rumpalia. Lisäksi hän on soittanut muun muassa Apocalyptican, Kaija Koon ja Gimmelin albumeilla sekä Antti Tuiskun ja vuoden 2005 Eurovision laulukilpailussa Venäjää edustaneen Natalja Podolskajan taustayhtyeissä.
Jämsä on kotoisin Toholammilta.
Nykyisin Teijo Jämsä vaikuttaa Fireal-yhtyeessä.
Lopen vanha kirkko

Lopen vanha kirkko eli niin sanottu Santa Pirjon kirkko on ilmeisesti 1660-luvun lopulla rakennettu puukirkko, joka sijaitsee Lopella. Kirkko nimettiin suojeluspyhimyksensä Pyhän Birgitan mukaan, nimi on kansan suussa muotoutunut "Santa Pirjoksi". Kirkko sijaitsee korkealla mäellä lähellä Lopen kirkonkylän keskustaa, noin 1,5 kilometriä Pilpalan suuntaan. 
Kirkko on vaatimattoman näköinen pärekattoinen hirsikirkko. Kirkon ikää ei tiedetä varmasti, sillä asiakirjat, joissa ikä lienee kerrottu, tuhoutuivat tulipalossa. On arveltu, että se olisi voitu rakentaa jo 1400–1500-lukujen vaihteessa. Sen seinähirsien viimeiseksi kasvuajaksi on kuitenkin määritetty 1665 ja 1666.
Kirkkoa ja kirkonmäkeä on käytetty entisaikaan hautapaikkana. Vanhasta hautausmaasta on jäljellä enää Törne-suvun muistomerkki ja Sakari Pälsin hauta.
Kirkkoa käytettiin säännöllisesti jumalanpalveluksiin vuoteen 1805 asti. Kirkossa pidetään nykyisin iltahartaus kerran viikossa. Kirkon käyttöä rajoittaa jossakin määrin sijainti jyrkän mäen päällä, sähköttömyys ja uruttomuus.
Lopen vanha kirkonmäki kuuluu museoviraston määrittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Miyazu

Miyazu () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Kioton prefektuurissa. Se sijaitsee Japaninmeren rannalla prefektuurin pohjoisosassa Kioton luoteispuolella. Miyazussa on 18 509 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 172,74 neliökilometriä.
Miyazu on lomakeskus ja kalastussatama, jonka asukasluku on jatkuvasti ollut vähenemässä syrjäisen sijainnin vuoksi. Kaupungissa sijaitsee Amanohashidate-kannas, joka on yksi Japanin tunnetuimmista luonnonmaisemakohteista. 
Maantiede.
Miyazu on melko pienten rantatasankojen ja kallioisten jyrkkien rantojen vaihtelevamaisemainen kaupunki. Idässä Miyazun ja naapurikaupunki Maizurun rajana on Yurajoki. Etelässä Miyazun ja Fukuchiyaman rajalla on 833 m korkea Ōevuori. Lännessä kaupunki ulottuu Tangonniemen rantatasangolle. 
Keskustaajama on lahdenpohjukassa, joka muodostaa hyvän luonnonsataman. Saman lahden toisen haaran poikki kulkee Amanohashidaten harju.
Talous.
Meri ja suojainen luonnonsatama tarjoavat hyvät olosuhteet kalastuselinkeinon harjoittamiselle. Honshūn Japaninmeren puoleinen rannikko on harvempaan asuttua, eivätkä rantavedetkään ole sillä puolella kovin saastuneita. 
Toinen merkittävä elinkeino on matkailu. Harjumaiseman lisäksi Amanohashidaten ja Yurajoen suiston hiekkarannat houkuttelevat väkeä kesäisin. Alueella on myös virkistyskalastukseen sopivia kalliorantoja. Matkailua palvelemassa on säilytetty vanha maisemarautatie, joka vakituisten asukkaiden vähentyessä olisi muuten käynyt kannattamattomaksi.
Elinkeinoille uutta tukea on saatu 2005 valmistuneen moottoritien myötä, joka yhdistää kaupungin Ayaben kautta Osakan suuntaan ja parantaa yhteyksiä myös Kiotoon.
Nähtävyydet.
Amanohashidate on Japanin oloissa ainutlaatuinen harjukannas, joka ylittää meren lahden. 3,6 km pitkä harju on mäntyjen peittämä. Paikan nimi, ”silta taivaaseen”, on peräisin siihen liittyvästä legendasta, jonka mukaan taivaansilta on kaatunut mereen. Sillan voi kertomuksen mukaan nähdä alkuperäisenä läheiseltä vuorelta kumartumalla katsomaan omien polviensa välistä. Tämän sanotaan myös tuottavan onnea.
Ruskotäpläkärpänen

Koivunruskotäpläkärpänen ("Phytobia cambii") on kärpäslaji, jonka toukat käyttävät ravinnokseen koivuja.
Elintavat.
Aikuinen kärpänen munii koivun latvakasvaimeen. Toukka syö itselleen käytävän puun runkoon lähelle jälsikerrosta aina juuriin saakka. Siellä se kaivautuu ulos ja koteloituu maahan. Koivut kasvattavat ruskeaa solukkoa syöntikäytävään, ja se näkyy laatuvikana valmiissa sahatavarassa.
Luontaisena vihollisena ruskotäpläkärpäselle on eräs loispistiäinen "Symphya ringens", joka syö koteloituneita toukkia talven aikana.
Sojuz TMA-12

Sojuz TMA-12 oli Venäjän avaruusjärjestön miehitetty avaruuslento Kansainväliselle avaruusasemalle (ISS). Avaruusalus laukaistiin Baikonurista 8. huhtikuuta 2008 ja se palasi maahan 24. lokakuuta 2008 kello 3:37 UTC.
Miehistö.
Laukaistiin ISS:n "Retkikunta 17"-miehistö:
Laskeutuivat
Giovanni Pacini

Giovanni Pacini (17. helmikuuta 1796 Catania – 6. joulukuuta 1867 Pescia) oli italialainen säveltäjä, joka tunnetaan yhtenä tuotteliaimmista säveltäjistä oopperan historiassa.
Pacini syntyi Cataniassa, ja hänen sukunsa oli toscanalaista alkuperää. Hän opiskeli Bolognassa ja Venetsiassa ja debytoi vuonna 1813 oopperalla "Annetta e Lucindo", joka sai ensiesityksensä Milanossa. Pacini kuoli Pesciassa 1867.
Vaikka Pacini tunnetaan parhaiten oopperoistaan, joita hän sävelsi useita kymmeniä, hänen tuotantonsa käsittää myös esimerkiksi oratorioita, kantaatteja ja messuja. Hän kirjoitti myös omaelämäkerran.
Moers

Moers (varhaisissa teksteissä myös "Murse" tai "Meurs") on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, läntisessä Saksassa. Se sijaitsee Reinjoen länsipuolella, Duisburgin kaupungista länteen ja Krefeldistä pohjoiseen, Ruhrin metropolialueella. Moersissa oli vuoden 2022 lopussa 105 287 asukasta, ja se on väkiluvultaan Weselin piirikunnan suurin kaupunki. Kaupungin pinta-ala on 67,68 neliökilometriä.
Moers mainittiin ensimmäisen kerran kirjallisessa lähteessä 800-luvulla. Kaupunginoikeudet sille myönsi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija Albrekt I Itävaltalainen 20. heinäkuuta 1300. Vuonna 1975 Moersiin liitettiin Kapellenin ja Rheinkampin kunnat.
Arsk

Arsk (, ) on kaupunki ja Arskin piirin keskus Tatarstanin koillisosassa Venäjällä, 65 kilometriä pääkaupungista Kazanista koilliseen. Arsk sijaitsee Kazankajoen varrella ja sen kautta kulkee rautatie Kazanista Agryziin. 
Vuonna 2010 Arskissa oli 18 114 ja koko Arskin piirissä 51 667 asukasta. Vuonna 2002 asukkaista oli tataareja 83 prosenttia ja venäläisiä 15 prosenttia. 
Historia.
Arskin kaupungin perustivat Volgan bolgaarit 1200-luvulla. Se oli Arçan hallintoalueen (daruğası) pääkaupunki alueen kuuluessa Kazanin kaanikuntaan. Vaikka kaupungin asukkaiden enemmistö olikin tataareja, oli hallintoalueen asukkaiden enemmistö udmurtteja. Todennäköisesti myös kaupungin ja sen ympäristön asukkaat olivat alun perin olleet suomalais-ugrilaisia, mutta sekoittuneet sittemmin tataarien kanssa. Arça oli yksi Kazanin kaanikunnan vahvimmista linnoituksista. Venäjän armeija valloitti Arçan vuonna 1552 prinssi Vorotinskin johdolla. 
Vuonna 1781 Arskista tuli kihlankunnankaupunki. Vuonna 1926 se menetti kaupungin asemansa ja muutettiin kyläksi. Vuonna 1938 siitä tuli kaupunkityyppinen taajama, ja vuonna 2008 se sai uudelleen kaupungin arvon.
The Record of the Year

The Record of the Year oli musiikkituottaja Jonathan Kingin luoma palkinto vuoden parhaalle populaarimusiikin kappaleelle. Voittajan valitsi brittiläinen TV-yleisö äänestämällä saman nimisessä TV-ohjelmassa. Ohjelmaa näytettiin ITV1-kanavalla. Ensimmäinen palkinto jaettiin vuonna 1998 ja viimeinen 2012.
Vuosittain.
1998.
Kymmenen finalistia olivat:
1999.
Kymmenen finalistia olivat:
2000.
Kymmenen finalistia olivat:
2001.
Kymmenen finalistia olivat:
2002.
Kymmenen finalistia olivat:
2003.
Kymmenen finalistia olivat:
2004.
Kymmenen kappaletta valittiin alun perin 30:stä vaihtoehdosta ja finaali nähtiin ITV1-kanavalla lauantaina 4. joulukuuta 2004.
Kymmenen finalistia olivat:
2005.
Finaali järjestettiin lauantaina 10. joulukuuta 2005
Kymmenen finalistia olivat:
2006.
Finaali järjestettiin lauantaina 9. joulukuuta 2006.
Kymmenen finalistia olivat:
2007.
Finaali järjestettiin sunnuntaina 16. joulukuuta 2007.
Kymmenen finalistia olivat:
2008.
Finaali järjestettiin sunnuntaina 14. joulukuuta 2008.
Kymmenen finalistia olivat:
2009.
Finaali järjestettiin sunnuntaina 6. joulukuuta 2009.
Kymmenen finalistia olivat:
Vulkanologia

Tulivuorioppi on oppi tulivuorista, laavasta, magmasta ja näihin liittyvistä geologisista ilmiöistä.
Tulivuoret.
Tulivuoret syntyvät erkanemisvyöhykkeille, poimuvuorille tai kuuman pisteen päälle. Magmaa työntyy astenosfääristä tai kuoren onkaloista reikää tai rakoa pitkin maanpinnalle. On olemassa kahdenlaista laavaa, jotka tekevät molemmat erilaisia tulivuoria.
Kuuma notkea laava.
Laavakentät
Laavakentät syntyvät, kun jopa 1500-asteinen pienipiipitoinen juokseva laava pääsee purkautumaan astenosfääristä asti pinnalle. Laava ei ehdi jäähtyä matkalla vaan on yhä juoksevaa. Syntyy laajoja kuumia laavakenttiä, joissa on "laavapuroja".
Kilpitulivuoret
Kilpitulivuoret ovat samaa pienipiipitoista laavaa, mutta muodostavat yhdessä tulivuoresta purkautuvan tuhkan kanssa kerroksellisen laakean tulivuoren.
Jähmeä viileä laava.
Kerrostulivuoret
Kerrostulivuoret muodostuvat jähmeästä n. 100-asteisesta suuripiipitoisesta laavasta, joka kovettuu nopeasti pinnalle purkaudutuaan. Kerrostulivuori on saanut nimensä kerroksittaisesta muodosta: Purkautuneen laavan päälle satava pyroklastinen tuhka tekee tulivuoreen kerroksia ja tekee tulivuoresta hyvin korkeita ja teräviä.
Keilatulivuoret
Keilatulivuoret syntyvät samasta jähmeästä ja nopeasti kovettuvasta laavasta kuin kerrostulivuoretkin. Ainoa ero on, että keilatulivuoren päälle ei kerrostu tuhkaa, vaan tulivuori muodostuu ainoastaan laavasta. Muoto on sama terävä, kapea ja korkeakraatterinen.
Kuuma kohta.
Kuumat kohdat ovat litosfäärissä olevia pysyviä pystysuoria purkausaukkoja, jotka synnyttävät laavan purkautuessa tulivuoria. Näistä purkautuu säännöllisesti laavaa ja, kun laatat liikkuvat eteenpäin, uudelle paikalle syntyy toinen tulivuori. Näin muodostuu tulivuorien saariketju, esimerkiksi Havaijin saariketju on syntynyt tällä tavalla ja jatkaa muodostamistaan edelleenkin.
Reutlingen

Reutlingen on kaupunki Baden-Württembergin osavaltiossa, lounaisessa Saksassa. Se sijaitsee Echazjoen varrella 31 kilometriä Stuttgartista etelään. Reutlingen on samannimisen piirikunnan hallintokeskus. Kaupungissa oli kesäkuun 2022 lopussa 117 034 asukasta, ja sen pinta-ala on 87,0 neliökilometriä.
Reutlingen sai kaupunginoikeudet varhaisella 1200-luvulla. Vuonna 1726 kaupunkia kohtasi sen historian suurin katastrofi, kun sen yli pyyhkäisi suurta tuhoa aiheuttanut tulipalo. Se tuhosi noin 80 prosenttia kaikista asunnoista ja lähes kaikki julkiset rakennukset tehden 1 200 ihmistä kodittomaksi.
Eero ja Jussi 1960–1970

Eero ja Jussi 1960–1970 on suomalaisen rock-yhtyeen Eero ja Jussi &amp; The Boys kokoelma-albumi. Joissakin kappaleissa taustayhtyeenä on muu kokoonpano kuin The Boys.
Gottfried Keller

Gottfried Keller (19. heinäkuuta 1819 Zürich, Sveitsi – 15. heinäkuuta 1890 Zürich, Sveitsi) oli sveitsiläinen kirjailija, joka tunnetaan esimerkiksi kehitysromaanistaan "Viheriä Heikki".
Keller opiskeli ensin maisemamaalausta Münchenissä 1840–1842, mutta tiukan taloustilanteen vuoksi hän joutui palaamaan kotikaupunkiinsa Zürichiin, missä hän pian huomasi olevansa lahjakkaampi runoilijana kuin maalarina.
Kellerin ensimmäinen runokokoelma "Gedichte" (1846) sai kriitikoilta tunnustusta. Hän sai zürichiläisen valtionapurahan ja saattoi siten asettua useaksi vuodeksi Heidelbergiin, jonka yliopistossa hän täydensi opintojaan. Hän siirtyi 1850 Berliiniin perehtyäkseen teatteritaiteeseen, sillä hän aikoi näytelmäkirjailijaksi. Draamaluonnoksiaan hän ei kuitenkaan saanut valmiiksi. Sen sijaan hän julkaisi uuden sarjan runoja "Neue Gedichte" (1851) ja laajan omaelämäkerrallisen romaanin "Der grüne Heinrich" (1854–1855, "Viheriä Heikki"), joka nosti hänet merkittävimpien saksalaisten kirjailijoiden joukkoon. Siinä hän kuvaa erehdystään uravalinnassaan ja taiteellisessa ja uskonnollisessa kehityksessään.
Vuonna 1856 ilmestyi ensimmäinen nidos hänen kertomuksiaan "Die Leute von Seldwyla" ("Seldwylan asukkaat"), joiden huumori ja taiteellinen sommittelu herättivät ihastusta. Suuri yleisö löysi ne kuitenkin vasta vähitellen. Vuonna 1861 Keller nimitettiin Zürichin kantonin ensimmäiseksi valtionkirjuriksi, ja hän pysyi virassa vuoteen 1876. Tehtävä oli niin vaativa, ettei hänelle juuri jäänyt aikaa kirjalliseen työhön. "Sieben Legenden" kuitenkin ilmestyi 1872. Hän saattoi keskittyä kirjoittamiseen vasta virasta luovuttuaan. Keller muokkasi uudelleen romaaninsa "Der grüne Heinrich" ja julkaisi uuden kokoelman novelleja "Züricher Novellen" (1878). Siinä ilmenee tekijän elämänilo entistä vahvempana. Vuonna 1883 Keller julkaisi aikojen kuluessa syntyneillä lyyrisillä runoilla laajennetun runokokoelman "Gesammelte Gedichte". Aikansa epäkohtia hän ruoski satiirisessa romaanissa "Martin Salander" (1886, "Martti Salander"). Kellerille ominaista on idealismi, huumori, havainnollinen ja omintakeinen mielikuvitus ja erinomainen esityskyky. Eeppisenä runoilijana hän kuuluu vuosisatansa parhaisiin.
Keller julkaisi kootut teoksensa itse 1889–1890. Kellerin kuoltua Jakob Baechtold julkaisi "Nachggelassene Schriften und Dichtungen" (1893) ja "Gottfried Kellers Leben. Seine Briefe und Tagebücher" (1892–1896) sekä liitteenä "Gottfried Keller Bibliographie" (1897).
Valikoima teoksia.
Suomennettuja runoja.
Kellerin runojen suomennoksia on julkaistu seuraavissa antologioissa:
"Laulujen virta: saksalaista lyriikkaa seitsemänsadan vuoden varrelta", suom. Arvi Kivimaa, WSOY 1936
sekä runot
Stephen Carr

Stephen Carr (s. 29. elokuuta 1976 Dublin) on irlantilainen entinen jalkapalloilija, joka edusti Englannin Valioliigassa ja Mestaruussarjassa Tottenhamia, Newcastlea ja Birminghamia. Pelaajaurallaan hän oli pelipaikaltaan puolustaja.
Ura.
176-senttinen Carr aloitti ammattilaisuransa Tottenham Hotspurissa kaudella 1993–1994. Debyyttinsä joukkueessa hän teki 29. syyskuuta 1993 ottelussa Ipswichia vastaan. Vasta kaudella 1996–1997 Carr pääsi pelaamaan säännöllisesti aloituskokoonpanossa. Vuonna 1999 Carr ratkaisi maalillaan Tottenhamin voiton Englannin Liigacupin loppuottelussa Leicesteria vastaan.
Elokuussa 2004, 269:n Tottenhamissa pelatun ottelun jälkeen Newcastle osti valmentaja Bobby Robsonin johdolla Carrin kahdella miljoonalla punnalla. Newcastlessa ollessaan Carr auttoi joukkuetta hyvillä esityksillään UEFA Cupin puolivälieriin ja FA Cupin välieriin. Kauden 2007–2008 päätteeksi Carr ei saanut uutta jatkosopimusta Newcastlesta. Joulukuussa 2008 Carr päätti lopettaa pelaajauransa 32-vuotiaana mutta palasi pienen tauon jälkeen kentille Birmingham Cityn joukkueessa.
Maajoukkueura.
Irlannin maajoukkuetta Carr edusti 44 kertaa muttei tehnyt maaliakaan. Carr harkitsi maajoukkueuransa lopettamista huonosti menneiden MM-karsintojen jälkeen vuonna 2006. Uusi päävalmentaja Steve Staunton sai kuitenkin Carrin jatkamaan maajoukkueuraansa. Marraskuussa 2007 Carr ilmoitti lopettavansa maajoukkueuransa. Maajoukkueuran päättymiseen vaikuttivat loukkaantumiset sekä Steve Stauntonin potkut Irlannin maajoukkueesta.
Erävaelluksen Suomen-mestaruuskilpailut

Erävaelluksen Suomen-mestaruuskilpailut on Suomen ainoa vuosittain järjestettävä kaikille avoin vaativa vaelluskilpailu. Kilpailut on järjestetty vuosittain elo-lokakuussa vuodesta 1970 lähtien. Kilpailun järjestäjä oli vuoteen 2010 asti Suomen Latu ja sen jälkeen järjestäjänä on toiminut Erävaelluskilta ry.
Kilpailu.
Kilpailu käydään kahden hengen partioin, joiden on tultava toimeen kolmen yön yli omin varustein ilman huoltoa. Kilpailun pääsarja on avoin, ja siihen saavat osallistua kaikki yli 15-vuotiaat. Muita sarjoja ovat naiset, veteraanit (yli 45-vuotiaat), nuoret (15–20-vuotiaat) ja retkisarja (ei SM-arvoa). Kilpailussa paremmuus ratkaistaan luonnossa vaeltamiseen liittyvien taitotiedon ja vaelluskunnon perusteella. Usein nähtyjä tehtäviä ovat muun muassa vesistönylitykset, tulilla yöpymiset ja kilpailun päättävä yöllä alkava pikataipale. Avoimen sarjan perusreitti ilman lisärasteja on noin 60-100 kilometriä ja muissa sarjoissa noin 60-80 kilometriä. Vuosittain kilpailuun ottaa osaa noin 30-50 partiota. Parhaimmillaan kilpailussa on ollut mukana jopa 200 partiota.
Tehtävien jakaantuminen.
Tehtävien aiheiden tulee liittyä olennaisesti erävaellukseen, ja ne jakaantuvat seuraavasti:
Pia Kjærsgaard

Pia Merete Kjærsgaard (s. 23. helmikuuta 1947 Kööpenhamina) on tanskalainen poliitikko ja Tanskan kansankäräjien puhemies vuodesta 2015. Kjærsgaard on Tanskan kansanpuolueen perustaja ja puheenjohtaja 1995–2012. Hän toimi edistyspuolueen (Fremskridtspartiet) johtajana vuosina 1985–1994 sekä Pohjoismaiden neuvoston liberaaliryhmän varapuheenjohtajana vuosina 1990–1994.
Kjærsgaardin poliittinen linja sisältää islamilaisvastaisia painotuksia. Tanskassa asuu 180 000 islaminuskoista, mikä merkitsee noin 3 % väestöstä. Ennen vuoden 2002 parlamenttivaaleja Kjærsgaard sanoi, että Ruotsin (vapaamielinen) siirtolaisuuspolitiikka uhkaa Pohjoismaita, mistä kehkeytyi sananvaihto Mona Sahlinin kanssa.
Muhammad-pilapiirrosjupakkaan liittyen on puheenjohtaja Kjærsgaard ja Tanskan kansanpuolue joutunut islaminuskoisten ja myös Tanskan siirtolaispolitiikkaa kritisoivan Ruotsin vasemmiston huomion kohteeksi.
"Suomenmaan" 3. helmikuuta 2006 julkaiseman Ruotsin islamneuvoston imaami Abd al Hagg Kielanin haastattelun mukaan ”Tanskan siirtolaisvihamielinen puolue Pia Kjærsgaardin johdolla on vuosikausia ajanut rasistista kampanjaa islaminuskoisia kohtaan”.
Nurmilauha

Nurmilauha ("Deschampsia cespitosa") on hyvin yleinen tuulipölytteinen heinäkasvi. Se on lauhojen tapaan kalju, isoröyhyinen ja erittäin voimakkaasti mätästävä kasvi. Mättäät ovat niin jykeviä, että lauhaniityllä on vaikea kävellä – golfkentän tai pihanurmikon pohjakasviksi se ei käy lainkaan. Lampaat pitävät nurmilauhasta, joka on Suomessa luonnonniittyjen keskeisin heinäkasvilaji.
Nurmilauhaa tavataan koko Euroopassa ja laajoilla alueilla Pohjois-Amerikassa, mihin se lienee levinnyt ihmisen mukana.
Nurmilauha kukkii yleensä heinäkuusta elokuuhun. Sen röyhyt antavat niitylle luonteenomaisen metallinvihreän värisävyn. Nurmilauhan lehdet ovat kapean tasasoukat, ja korsi on ohut ja jopa metrin mittainen.
Jan Zach

Jan Zach (13. marraskuuta 1699 – 24. toukokuuta 1773) oli tšekkiläinen säveltäjä, viulisti ja urkuri. Vuonna 1747 hän siirtyi Prahasta Mainziin, jossa hän työskenteli viulistina ja kapellimestarina. Vuodesta 1756 lähtien Zach kierteli Euroopassa myyden sävellyksiään.
Zachin tuotantoon kuuluu muun muassa 28 sinfoniaa, neljätoista konserttoa, noin kolmekymmentä messua sekä kamarimusiikkia.
Vladimir Šadrin

Vladimir Nikolajevitš Šadrin (, 6. kesäkuuta 1948 Moskova, Neuvostoliitto – 26. elokuuta 2021) oli neuvostoliittolainen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli keskushyökkääjä. Šadrin pelasi Neuvostoliiton mestaruussarjassa 445 ottelua, joissa hän teki 213 maalia. Šadrin pelasi 169 maaottelua ja teki 71 maalia Neuvostoliiton maajoukkueessa vuosina 1968–1978. Uransa neljä viimeistä kautta Šadrin pelasi Japanissa Oji Seishin joukkueessa tehden siellä yli kaksi pistettä per pelattu ottelu. Šadrin päätti pelaajauransa keväällä 1983.
Kauden 1984–1985 Šadrin toimi Spartakin apuvalmentajana. Kaudelle 1992–1993 Šadrin kutsuttiin Venäjän U18-maajoukkueen apuvalmentajaksi ikäluokan EM-turnaukseen. Kaudella 1995–1996 Šadrin toimi U18-maajoukkueen päävalmentajana ja seuraavalla kaudella U20-maajoukkueen apuvalmentajana. Šadrin lopetti valmentajan uransa 1997 U20 MM-turnaukseen. 
Oltuaan muutaman vuoden sivussa jääkiekon parista, Šadrin valittiin Moskovan Spartakin jääkiekkojohtajan apulaiseksi (Vice President of Hockey Operations). Tässä roolissa hän toimi vuosina 2004–2010.
Jukka Rajala

Jukka Rajala (s. 13. huhtikuuta 1982 Kuusankoski) on entinen suomalainen alppihiihtäjä. Rajala edusti Kouvolan Hiihtoseuraa ja hänen päälajinsa alppihiihdossa olivat pujottelu ja suurpujottelu. Hän edusti Suomea Torinon olympialaisissa 2006.
Rajala valmistui merkonomiksi vuonna 2003.
Ennen urheilu-uraa.
Rajala aloitti alppihiihdon jo kolmevuotiaana. Kuusivuotiaana hän liittyi Kouvolan Hiihtoseuraan. Rajalan taidot huomattiin jo nuorena. 15-vuotiaana hän muutti Kuusamoon harjoittelemaan Rukan alppikouluun. 
Ura.
Rajala nousi nuorten maajoukkueeseen vuonna 1998. Vuonna 2001 hän liittyi Suomen Eurooppa-cup-joukkueeseen.
Torinon talviolympialaisissa 2006 Rajala sijoittui suurpujottelussa 22:nneksi. MM-kisoihin hän osallistui St. Moritzissa 2003, Bormiossa 2005 ja Åressa 2007. Hänen paras MM-sijoituksensa on suurpujottelun 24. sija Åressa 2007.
Alppihiihdon maailmancupin osakilpailuun Rajala osallistui 39 kertaa ja hänen paras sijoituksensa oli pujottelun 21. sija Kitzbühelissä tammikuussa 2005. Eurooppa-cupin osakilpailuun hän osallistui 105 kertaa ja sijoittui kolmesti palkintokorokkeelle ja voitti kaksi osakilpailua.
Rajalalla on yli 30 SM mitalia nuorten ja aikuisten sarjasta. 
Rajala lopetti polvivamman vuoksi uransa vuonna 2009.
2010-luvulla Rajala palasi urheilun pariin pelaamalla jalkapalloa alasarjoissa Valkealan Kajon riveissä.
Jukka Rajala valmentaa KHS Alpissa HoviRuoka-ryhmää. 
Jukka Rajala opiskelee työnsä ohella valmentajan ammattitutkintoa Vierumäellä. Hän valmistuu 2021 alussa.
Robert Volkmann

Friedrich Robert Volkmann (6. huhtikuuta 1815 Lommatzsch – 30. lokakuuta 1883 Budapest) oli saksalainen säveltäjä. 
Volkmann syntyi Lommatzschissa, Saksin osavaltiossa. Hän opiskeli muusikkoisänsä johdolla urkujen, pianon, viulun ja sellon soittoa. Vuonna 1836 Volkmann siirtyi Leipzigiin, jossa hän tutustui Robert Schumanniin. Vuodesta 1841 lähtien Volkmann työskenteli Budapestissa pianonsoiton opettajana ja Allgemeine Wiener Musik-Zeitung -lehden toimittajana. Vuonna 1852 Franz Liszt ja Hans von Bülow kuulivat Volkmannin b-molli-pianotrion ja esittivät sitä eri puolilla Eurooppaa. Vuodet 1854–1858 Volkmann asui Wienissä. Palattuaan Budapestiin vuonna 1858 hän omistautui säveltämiselle. 1870-luvulta lähtien hän sävelsi enää hyvin vähän. Volkmann kuoli vuonna 1883. 
Suurin osa Volkmannin musiikista on sävelletty joko pianolle tai kokoonpanoille, joissa on mukana piano. Lisäksi hän sävelsi muun muassa kaksi sinfoniaa.
Karl Emil Ståhlberg

Karl Emil Ståhlberg (30. marraskuuta 1862 Kuhmoniemi – 27. kesäkuuta 1919 Helsinki) oli valokuvaamo Atelier Apollon perustaja ja johtaja. Ståhlberg kävi koulunsa Oulussa, jonka jälkeen opiskeli maanmittausinsinööriksi Helsingissä. Hän harjoitteli insinöörin ammattiaan kolmena kesänä Oulun rautatien rakennustöissä.
Valokuvauksen pioneeri.
Valokuvauksesta Ståhlberg kiinnostui häämatkallaan Pariisiin. Palattuaan Suomeen hän perusti oman valokuvausateljeen Helsinkiin vuonna 1889. Ståhlberg vaikutti monella tavalla suomalaisen valokuvauksen kehittymiseen. Hänen aloitteeseensa perustuen laadittiin ensimmäinen suomalainen valokuvauksen oppikirja. Ståhlbergin ateljeeliiketoiminta laajeni myös muille paikkakunnille. Haaraliikkeitä Ståhlberg perusti Vaasaan, Viipuriin, Tampereelle ja Imatralle. Valokuvaamo muutettiin osakeyhtiömuotoiseksi ja sen nimeksi tuli Atelier Apollo vuonna 1899. Ståhlbergin kiinnostus suuntautui vuosisadan vaihteen jälkeen valokuvauksen sijaan elokuviin. Hän avasi "Maailman Ympäri" -elokuvateatterin Helsinkiin 1904. Ståhlberg myös tuotti vuonna 1907 valmistuneen ensimmäisen suomalaisen näytelmäelokuvan "Salaviinanpolttajat".
Karl Emil Ståhlberg oli presidentti K. J. Ståhlbergin serkku. Hänen poikansa oli sisällissodassa kaatunut jääkärimajuri Armas Ståhlberg ja tyttäriänsä kenraalimajuri Lauri Malmbergin kanssa avioitunut hammaslääkäri Ragni Ståhlberg ja jääkärieverstiluutnantti Bertel Mårtensonin kanssa naimisissa ollut Kirsti Ståhlberg (k. 1932).
DocPoint-festivaalin Apollo-palkinto on saanut nimensä dokumenttielokuvayritys Ateljee Apollon mukaan.
Lars Ohly

Lars Ohly (s. 13. tammikuuta 1957 Spånga, Tukholma) on ollut Ruotsin Vänsterpartietin puheenjohtaja vuodesta 2004 alkaen. Tehtävässään hän seurasi Ulla Hoffmania. Hän lopetti tehtävässä vuonna 2012.
Nikolai Žukovski

Nikolai Jegorovitš Žukovski (; 17. tammikuuta 1847 Orehovo, Vladimirin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 17. maaliskuuta 1921 Moskova, Neuvosto-Venäjä) oli merkittävä venäläinen aerodynaamikko, hydrodynaamikko ja eräs moottorilennon teorian uranuurtajista. Žukovskia pidetään venäläisen ilmailun isänä. 
Žukovski valmistui 4. kymnaasista 1864 ja aloitti opinnot Moskovan yliopistossa. Hän valmistui vuonna 1868. Žukovski aloitti Moskovan toisen tyttökymnaasin fysiikanopettajana 1870. Vuodesta 1872 hän toimi matematiikan opettajana Moskovan teknillisessä korkeakoulussa ja vuodesta 1873 Moskovan kauppatieteiden käytännön akatemian luennoitsijana. Syksyllä 1874 hän aloitti Moskovan teknillisen korkeakoulun mekaniikan laitoksen apulaisprofessorina. 1876 hän puolusti matematiikan maisterityötään. Maisterityön aiheena oli nesteiden kinematiikka, mikä oli samalla hänen ensimmäinen tieteellinen julkaisunsa. Vuonna 1882 Žukovski puolusti sovelletun matematiikan alaan liittyvää tohtorinväitöskirjaansa.
Opetustyö Moskovan yliopistossa alkoi vuonna 1885. Hän julkaisi 1891 tutkimuksen lintujen liidosta ja pohti nousua liidon kuluessa ja erilaisia kehityskulkuja, mukaan luettuna "kuolemansilmukkaa" (Nesterovin silmukka, Pjotr Nesterovin ensimmäisenä maailmassa lentokoneella tekemä silmukka 1913). Vuonna 1894 hänestä tuli Pietarin tiedeakatemian kirjeenvaihtajajäsen. Hän tapasi Otto Lilienthalin 1895. Hänen artikkelinsa "Vesijohtojen hydraulisesta vaikutuksesta" saavutti huomiota maailmalla ja on käännetty useille vieraille kielille. Vuonna 1902 hän perusti tuulitunnelin Moskovan yliopistoon. Hänen julkaisunsa "liittyvistä pyörteistä" (1906) paljastaa nostovoiman mekanismin. Ensimmäisen maailmansodan käynnistyessä hän organisoi lentäjäkoulutuksen teoriakursseja (1915–1919).
Vuonna 1904 Žukovski perusti maailman ensimmäisen aerodynamiikan instituutin Katšinoon Moskovan lähelle.
Žukovski perusti 1918 TsAGI-instituutin ja toimi sen ensimmäisenä johtajana. Hänen oppilaansa Andrei Tupolev oli toinen TsAGIn perustajista ja toimi aluksi sen apulaisjohtajana. Syyskuussa 1920 Žukovski perusti ylemmän sotilasilmailukoulun, "Punalennoston insinöörien instituutin", ja hänestä tuli sen ensimmäinen rehtori. Myöhemmin oppilaitos nimettiin Sotilasilmailun teknilliseksi akatemiaksi. Žukovski kuoli maaliskuussa 1921. 
Žukovski oli ensimmäisiä lentokoneen nostovoiman laskemisesta kiinnostuneita insinöörejä. Samaan aikaan Martin Wilhelm Kuttan kanssa hän kehitti Kutta–Žukovski-teoreeman. Näin hän määritteli siipiprofiilin käsitteen. 
Žukovskin kunniaksi on nimetty Žukovskin kaupunki Moskovan lähellä sekä Kuun kraatteri. Hänen työtään esitellään myös museossa ja hänelle on nimetty tutkimuslaitos.
Teppo Raikas

Väinö Teppo Raikas (alun perin "Wäinö Teofilus Durchman", 9. lokakuuta 1883 Viipuri – 9. toukokuuta 1916) oli Suomen Kansallisteatterin näyttelijä, elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. 
Teppo Raikas syntyi Viipurissa 9.10.1883. Hänen vanhempansa olivat sahanhoitaja Anders Gerhard Durchman (1851–1917) ja hänen 1881 vihitty puolisonsa Anna Maria o.s. Wirman (s. 1857). Teppo Raikkaan veli Yrjö Raikas (1888–1962) oli 1930- ja 1940-luvuilla vaikuttanut kansallissosialistinen poliitikko. 
Raikas pääsi ylioppilaaksi 1903 Viipurin klassillisesta lyseosta ja oli näyttelijänä Kansallisteatterissa vuodesta 1905 alkaen.
Raikas osallistui ensimmäisten kahden suomalaisen elokuvan filmaukseen: Salaviinanpolttajat (1907) ja Sylvi (1913). Käsikirjoituskilpailun pohjalta syntyneessä "Salaviinanpolttajissa" hän esitti viinanpolttajaa. Vuoden 1907 kevättalvella kuvattu ja 29. toukokuuta 1907 ensi-iltaan tullut "Salaviinanpolttajat" sai hyvän yleisönsuosion. "Sylvissä" Raikkaan roolihahmo oli arkkitehti nimeltä Viktor Hoving. 
Vuonna 1911 Raikas ohjasi ensimmäisen elokuvaversion Minna Canthin Anna Liisasta ja käsikirjoitti elokuvan Hyökyaaltoja. Kummankin elokuvan nauhat olivat kuitenkin teknisesti liian heikkoja niiden saattamiseksi esityskuntoon, mutta samalla tavoin käsitelty "Sylvi" saatiin esityskuntoon. Siitä on nykypäiviin säilynyt noin 13 minuutin jakso.
Teppo Raikas oli perustamassa Suomen Näyttelijäliittoa. Perustamiskokouksessa 27. toukokuuta 1913 hän toimi puheenjohtajana ja hänet valittiin myös liiton ensimmäiseksi puheenjohtajaksi.