tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Numerianus

Marcus Aurelius Numerius Numerianus (noin 253 tai 254 – marraskuu 284) oli Rooman keisari vuosina 283–284. Hän oli keisari Caruksen nuorempi poika. Isänsä kuoltua Persian sotaretkellä Numerianus julistettiin keisariksi heinä- tai elokuussa 283, yhdessä veljensä Carinuksen kanssa. Hän päätti lopettaa sotaretken, mutta kuoli paluumatkalla epäselvissä olosuhteissa.
Uran alkuvaiheet.
Numerianuksen varhaisista vuosista ei tiedetä mitään. Kun hänen isänsä Carus nousi keisariksi syksyllä 282, hän nimitti Numerianuksen ja tämän veljen Carinuksen "caesareiksi" eli seuraajikseen. Molemmat saivat myös arvonimet "nobilissimus Caesar" () ja "princeps iuventutis" (). Numerianus otti myös vaimokseen pretoriaaniprefekti Flavius Aperin tyttären. Vuonna 283 Carinus nimitettiin "augustukseksi" eli samanarvoiseksi isänsä kanssa. Epäluotettavan keisarien elämäkertakokoelman "Historia Augustan" mukaan Numerianus oli taitava runoilija sekä puhuja ja kilpaili runoilija Nemesianuksen kanssa. Rooman senaatti päätti jopa pystyttää Trajanuksen kirjastoon Numerianuksen patsaan, joka oli omistettu "Numerianus caesarille, aikansa parhaalle puhujalle".
Pian tämän jälkeen Carus lähti sotaretkelle sassanidien Persiaa vastaan. Pretoriaaniprefekti Aper sekä Numerianus otettiin mukaan, koska Caruksen mielestä poika tarvitsi opetusta hallitsemisessa ja sodankäynnissä. Vanhempi Carinus jätettiin Roomaan huolehtimaan läntisistä provinsseista. Matkalla roomalaiset sotivat germaaneja vastaan, jolloin Carus ja Numerianus ottivat arvonimen "Germanicus Maximus" (). Persian sotaretki oli menestyksekäs ja Ktesifon vallattiin kesään mennessä. Sekä Carus että Numerianus ottivat arvonimen "Persicus Maximus" (). Yllättäen Carus kuitenkin kuoli heinä- tai elokuussa 283. Tämän jälkeen luultavasti Aper julisti Numerianuksen keisariksi, joka hallitsi yhdessä veljensä Carinuksen kanssa.
Keisarina.
Uusi keisari päätti lopettaa menestyksekkään sotaretken ja johdattaa armeijan takaisin Eurooppaan. Enempää vihollisuuksia ei todennäköisesti enää ollut. Vuoden 284 alussa Numerianus oli konsulina veljensä kanssa. Samoihin aikoihin Carinus soti Britanniassa, jolloin sekä hän että Numerianus ottivat arvonimen "Britannicus Maximus" (). Maaliskuussa Numerianus oli Emesan kaupungissa, Syyriassa. Erään kristillisen tradition mukaan Numerianus määräsi tällöin pyhimys Babylaksen teloitettavaksi, mutta tämä tapahtui luultavasti jo paljon aiemmin.
Kuolema.
Emesassa käynnin jälkeen Numerianus ilmeisesti sairastui. Pretoriaaniprefekti Aper levitti sanaa, että hän kärsi silmätulehduksesta ja häntä kuljetettiin tällöin suljetussa kantotuolissa, suojassa pölyltä ja kuumuudelta. Pitkän matkan kuluttua Numerianuksen sotilaat haistoivat oudon mädäntyneen hajun, ja kun he kurkistivat kantotuoliin, he huomasivat keisarin olevan kuollut. Hän oli ilmeisesti maannut kuolleena jo useita päiviä. Joidenkin teorioiden mukaan Aper murhasi hänet, mutta todennäköisemmin Numerianus kuoli sairauteen. Pian Numerianuksen armeijaan kuulunut upseeri nimeltään Diokles syytti Aperia keisarin murhasta ja surmasi tämän. Tämän jälkeen armeija huusi Diokleen keisariksi.
Napster

Napster oli alun perin amerikkalaisen yliopisto-opiskelija Shawn Fanningin kehittämä tiedostonjakopalvelu. Napster oli ensimmäinen laajasti käytetty vertaisverkko-ohjelma ja tasoitti tietä uusille, keskuspalvelimesta riippumattomille vertaisverkoille, jotka ovat osoittautuneet paljon vaikeammiksi kontrolloida.
Palvelun alku.
Shawn ja palvelun toinen perustaja Sean Parker julkaisivat Napsterin syksyllä 1999. Ohjelman helppokäyttöisyys johti räjähtävään suosion kasvuun vuonna 2000.
Järjestelmässä oli yksi keskuspalvelin, joka sisälsi tiedostoindeksin, mutta ei oikeita tiedostoja. Tiedot haettiin palvelimelta eikä käyttäjiltä itseltään, tiedostonsiirto tapahtui kuitenkin suoraan käyttäjien välillä. Napster saavutti comScore Media Metrixin mukaan 13,6 miljoonaa käyttäjää helmikuussa 2001.
Palvelun loppu.
Metallica-yhtyeen Lars Ulrich haastoi Napsterin oikeuteen tekijänoikeusrikkomuksien vuoksi, koska huomasi yhtyeensä I Disappear -kappaleen löytyvän Napsterista jo ennen sen julkaisua. Samalla selvisi että enemmänkin julkaisematonta studiomateriaalia oli päässyt levitykseen Napsterin kautta. Osaa näistä julkaisemattomista kappaleista oli jo soitettu eri radiokanavilla ilman lupaa. Myös Dr. Dre ja Madonna haastoivat Napsterin oikeuteen samoista syistä. Nämä sovittiin jälkikäteen, koska palvelu oli suljettu oikeuden päätöksellä Napsterin hävittyä RIAA:lle, joka haastoi sen vedoten Digital Millennium Copyright Act (DMCA) lakiin.
Napster suljettiin heinäkuussa 2001.
Myöhempi Napster.
Napsterin tavaramerkin ja logot hankki omistukseensa konkurssioikeudenkäynnistä lähinnä CD-poltto-ohjelmastaan tunnettu Roxio, joka avasi kaupallisen musiikkipalvelunsa Napster 2.0 -nimellä lokakuun lopussa 2003. Roxio myytiin elokuussa 2004 Sonic Solutionsille.
Vuonna 2008 yhdysvaltalainen Best Buy osti tavaramerkin 121 miljoonalla dollarilla.
Vuonna 2011 Napsterin osti toinen verkkomusiikkipalvelu, Rhapsody.
Napster medioissa.
Eri mediat ovat huomioineet Napsterin parodioiden valossa. Futurama, South Park ja The Proud Family animaatiosarjat ja musiikin puolelta esimerkiksi Tom Smith ja Johnny Crass ovat ottaneet osaa Napsterin lyhyeen elämään. Pelimaailmasta viimeisimpänä ainakin Grand Theft Auto IV on ottanut osaa menneiden muisteluun.
Kazaa

Kazaa Media Desktop (tyyliteltynä KaZaA) on vertaisverkko-ohjelma, joka käyttää FastTrack-protokollaa. Kazaa oli yksi suosituimpia p2p-ohjelmia 2000-luvun alussa. Ohjelman kehitys on sittemmin lopetettu.
Virallinen asiakasohjelma oli maksuton, ja se rahoitettiin mukaan liitetyillä käyttäjän toimia seuraavilla mainos- ja vakoiluohjelmilla.
Kazaan kehittivät Niklas Zennström ja Janus Friis, jotka esittelivät ohjelman maaliskuussa 2001. Zennström ja Friis ovat sittemmin kehittäneet Skypen. Tekijät vietiin oikeuteen, ja ohjelman ja protokollan oikeudet siirtyivät Sharman Networksille, joka on rekisteröity Vanuatulla ja pitää päämajaansa Australiassa. Mediateollisuus on nostanut yhtiötä vastaan lukuisia oikeusjuttuja.
Versiot.
Kazaa Lite oli epävirallinen versio Kazaa Media Desktopista. Siitä oli poistettu mainosohjelmat sekä vakoiluohjelmat ja se oli hieman monipuolisempi. Se julkaistiin huhtikuussa 2002, tämä versio oli maksuton ja 2005 vuoden puolivälissä se oli jo melkein yhtä laajasti käytetty kuin virallinen Kazaa itse.
Piitimensaame

Piitimensaame eli arjeploginsaame on uralilaiseen kielikuntaan kuuluva saamelaiskieli, jota puhuvat piitimensaamelaiset. Sitä puhutaan enää Ruotsissa Arvidsjaurissa ja Arjeplogissa Piitimenjoen varrella. Aikaisemmin puhuma-alue on ulottunut Arjeplogin tunturialueiden kautta aina Norjan puolelle, mutta nykyisin kielellä on enää noin 20 puhujaa ja se on sammumaisillaan. Piitimensaame kuuluu myös Unescon listalle sammumisen vaarassa olevista kielistä.
Piitimensaamelainen kulttuurikeskus Duoddara Ráffe Norjan Beiarnissa pyrkii kuitenkin elvyttämään kielen. Israel Ruong, saamen kielen ja kulttuurin professori ja piitimensaamen äidinkielinen puhuja väitti 1940-luvulla, että piitimensaamen aidointa muotoa puhuttiin Luokta-Mávasin saamelaiskylässä.
Myös Arjeplogin saamelaisyhdistys tekee töitä kielen elvyttämisen puolesta. Se esimerkiksi keräsi vuosien 2008–2012 välillä piitimensaamelaisia sanoja, sanontoja ja kieliopillisia muotoja vanhemmilta piitimensaamen äidinkielisiltä puhujilta, mikä oli perustana Duoddara Ráffen piitimensaamen sanakirjahankkeelle. Tromssan yliopiston projektin "Från kust till kust" (suom. "rannikolta rannikolle") aikana lukuisat tutkijat ovat dokumentoineet saamelaiskulttuuria ja kieltä piitimensaamelaisessa ympäristössä.
Freiburgin yliopiston kielentutkija Joshua Wilbur pyrkii hankkeensa "Syntatic patterns in Pite Saami: A corpus-based exploration of 130 years of variation and change" avulla luomaan kokoelmapohjaisen kuvauksen piitimensaamen lauseopillisista piirteistä. Hanke tähtää kolmeen asiaan:
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
RTP

RTP () on tietoliikenneprotokolla tosiaikaisen datan kuten äänen ja kuvan siirtoon pakettiverkoissa. 
RTP:tä käytetään yhdessä RTCP:n "(RTP control protocol)" kanssa. 
RTP-protokollaa käytetään kolmannen sukupolven matkapuhelinverkkojen IP-pohjaisissa palveluissa, mm. puheluissa ja multimedian suoratoistossa. GPRS-verkkojen tärkein RTP-sovellus on pikapuhelu.
RTP on erittäin yksinkertainen protokolla. Se tarjoaa sovellukselle tiedon kehysten sisältämästä tietotyypistä, kehysten ajastuksesta, niiden häviämisestä ja kehysten sisältämän datan lähteistä. RTCP välittää tietoa istunnon osallistujista, yhteyksien suorituskyvystä ja verkon palvelutasosta. 
RTP:n suunnitteluperiaatteina on ollut
"sovellustason kehystys (application layer framing, ALF)",
jossa sovellus jakaa itse datan verkon kannalta sopivanmittaisiin kehyksiin 
ja huolehtii uudelleenlähetyksistä tai toipuu kehysten häviämisestä muilla tavoin. 
RTP on ajateltu toteutettavaksi niin, että eri protokollakerroksiin kuuluva paketin käsittely yhdistetään yhdessä tai kahteen silmukkaan eli käytetään "yhdistettyä protokollakerrosten käsittelyä (integrated layer processing, ILP)".
RTP ei muodosta omaa protokollakerrostaan, vaan se tarjoaa sovellukselle puitteet reaaliaikaisen tiedon siirtoon.
Standardointi.
RTP määritellään RFC-dokumenteissa:
RTSP

RTSP () on tiedonsiirtoprotokolla multimedian suoratoistoa varten TCP/IP-verkoissa. Protokollaa voidaan käyttää sekä TCP:n että UDP:n päällä.
RTSP:llä ohjataan multimediaesitysten suoratoistoa mediapalvelimilta asiakasohjelmalle samaan tapaan kuin videonauhuria käytetään. Asiakasohjelma voi valita toistosuunnan ja -nopeuden pikakelausta tai hidastusta varten.
RTSP on tekstipohjainen protokolla HTTP ja SIP-protokollien tapaan.
Esityksen eri mediat, niiden ohjaus ja käytettävät koodekit kuvataan käyttäen SDP:tä.
Itse media siirretään RTP:tä käyttäen.
Jos esitykseen kuuluvat mediat (ääni, kuva tai tekstitys) lähetetään eri yhteyksiä käyttäen, RTSP:n ja RTCP:n avulla ne saadaan tahdistettua käyttäjälle esittämistä varten.
Standardointi.
RTSP määritellään RFC-dokumenteissa:
Sovellustason kehystys

Sovellustason kehystys (, ALF) on tiedonsiirtoprotokollan suunnitteluperiaate pakettiverkkoja varten. Periaatteen mukaan sovellus jakaa itse datan sopivanmittaisiin kehyksiin ("ADU", Application Data Unit), joiden uudelleenlähetyksestä se pystyy huolehtimaan optimaalisella tavalla. Sovellus voi myös toipua kehysten häviämisestä muilla tavoin (esimerkiksi puheensiirrossa käytettävät koodekit voivat täydentää puuttuvan kehyksen).
Periaatteen esittivät David Clark ja David Tennenhouse konferenssiartikkelissa "Architectural Considerations for a New Generation of Protocols" vuonna 1990.
Yhdistetty protokollakerrosten käsittely

Yhdistetty protokollakerrosten käsittely (, ILP) on tiedonsiirtoprotokollien toteutusmenetelmä. Menetelmässä paketin eri kerroksille kuuluva prosessointi kootaan yhteen tai kahteen silmukkaan.
Periaatteen esittivät David Clark ja David Tennenhouse konferenssiartikkelissa 
"Architectural Considerations for a New Generation of Protocols" vuonna 1990.
AMD Am286

AMD Am286 oli AMD:n valmistama mikroprosessori. Tuohon aikaan AMD oli Intelin sopimusvalmistaja, joten Am286 oli täsmälleen samanlainen kuin Intel 80286 mutta toimi korkeammalla kellotaajuudella. Myöhemmin AMD alkoi myydä sitä sulautettuihin järjestelmiin.
Päätelaite

Päätelaite (lyh: DTE, "Data Terminal Equipment", usein myös "terminaali") on tietoliikenneyhteyden päässä oleva laite, jonka avulla varsinainen kommunikointi tietoliikenneyhteyden yli tapahtuu. Päätelaitteilla on kaksi tehtävää: muuntaa käyttäjän tieto tietoliikenneyhteyden läpi välitettäviksi signaaleiksi ja toimia verkkoon dataa lähettävänä asemana, joka välittää signaalia linkkiprotokollan mukaan.
Päätelaitteita ovat esimerkiksi puhelimet (puhelinverkon päätelaite), matkapuhelimet (GSM-verkon päätelaite) tai tietokoneet (esimerkiksi Ethernet-verkon päätelaite). Sanaa käytetään esimerkiksi koulutustoiminnassa: lyhenteellä BYOD (Bring Your Own Device) tarkoitetaan, että työskentely tapahtuu opiskelijan omalla päätelaitteella, olipa se mikä hyvänsä.
Verkkopääte

Verkkopääte (DCE, ) tai piiripäätin on datasiirtoverkossa oleva laite joka nimensä mukaisesti päättää siirtotien tai kanavan. Se toimii sovittimena siirtotien ja päätelaitteen välissä ja hoitaa datasiirrossa siirtopiirin kytkemisen ja purkamisen sekä hoitaa päätelaitteen ja siirtopiirin väliset signaali- ja koodimuunnokset.
Tyypillisiä verkkopäätteitä ovat erilaiset modeemit, kuten kaapeli-, ADSL- ja analogiseen puhelinverkkoon tarkoitetut modeemit.
AMD Am386

AMD Am386 on AMD:n valmistama mikroprosessori, joka käyttää x86-käskykantaa. Se esiteltiin vuonna 1991. Am386 oli klooni Intel 80386 -suorittimesta. Sitä myytiin miljoonia kappaleita, mikä nosti AMD:n Intelin alihankkijasta sen kilpailijaksi.
Suoritin oli valmiina julkaistavaksi jo ennen vuotta 1991, mutta Inteliä vastaan käyty oikeustaistelu viivytti julkaisua. AMD lopulta voitti jutun ja sai oikeuden myydä Am386-suoritinta. Siitä muodostui hyvin suosittu, sillä se skaalautui 40 megahertsiin asti, jolloin se oli nopeampi kuin ensimmäiset i486:t, vaikka se maksoi vähemmän. Suorituskykyä pystyi parantamaan lisäämällä suorittimen rinnalle 80387-matematiikkasuorittimen.
AMD Am486

AMD Am486 on AMD:n valmistama mikroprosessori. Se julkaistiin huhtikuussa 1993. Se on klooni Intel i486 -suorittimesta pienillä muutoksilla.
Myöhäisemmät mallit AMD:n 486-piiristä sisälsivät kehittyneemmän takaisinkirjoittavan välimuistin kuin Intelin piirit, joissa oli läpikirjoittava välimuisti.
Am486-piiriä oli saatavilla 120 MHz kellotaajuuteen saakka.
AMD julkaisi myöhemmin suorittimesta parannellun version nimellä AMD Am5x86.
Ruuhkautuminen

Ruuhkautuminen tarkoittaa liikenteen määrän kasvamista yli väylän välityskyvyn.
Tietoliikenneprotokollien yksi tehtävä on ruuhkautumisen välttäminen ja hallinta. Puhelinverkossa ruuhkautuminen näkyy estona, puheluita ei voi muodostaa. Pakettiverkossa ruuhkautuminen aiheuttaa yksittäisten pakettien häviämisen.
"Ruuhkautumisen välttäminen" "(congestion avoidance)" tarkoittaa liikenteen määrän rajoittamista väylän välityskyvyn mukaan. Käytettäviä tekniikoita on "RED (random early drop)" ja TCP:n "slow start".
"Ruuhkautumisen hallinta" "(congestion control)" pyrkii minimoimaan ruuhkautumisesta aiheutuvan haitan ja estämään ruuhkautumisen pahenemista.
Jakuutit

Jakuutit eli sahat (jakuutiksi сахалар, "sahalar") ovat turkkilais-tataarilainen kansa Itä-Siperiassa Sahan (ent. Jakutian) tasavallassa. Jakuutteja on yhteensä noin 450 000. Jakuutit muodostavat 45,5 prosenttia tasavallan väestöstä ja ovat näin suurin etninen ryhmä tasavallassa. Jonkin verran jakuutteja asuu myös Sahan naapurialueilla, muun muassa Evenkiassa. Idässä jakuuttien asuinalue ulottuu Ohotanmerelle. He puhuvat turkkilais-tataarilaiseen ryhmään kuuluvaa jakuuttia. Jonkin verran sekoittumista samalla alueella asuvien venäläisten ja evenkien kanssa on tapahtunut, mutta yleensä jakuuttien kanssa avioituneet jakuuttilaistuvat. Uskonnoltaan jakuutit ovat ortodokseja, mutta heillä on säilynyt paljon piirteitä ja tapoja omasta uskonnostaan. 
Elinkeinot.
Jakuuttien perinteisiä elinkeinoja ovat asuma-alueensa pohjoisosassa poronhoito, metsästys ja kalastus, etelässä lisäksi maanviljelys ja nautakarja- ja hevostalous. Jakuutit on myös tunnettu taitavina kauppiaina. Näiden perinteisten elinkeinojen lisäksi noin 30 % jakuuteista saa nykyisin elantonsa teollisuudesta, kaupasta ja hallinnosta.
Historia.
Jakuuttien esi-isät saapuivat Sahan alueelle 900-luvulla Sajanin vuoristosta. Uusilla asuinsijoillaan he sekoittuivat pohjoisten alkuperäiskansojen kanssa ja niin syntyi nykyinen jakuuttikansa. Ensimmäinen kirjallinen maininta jakuuteista on vuodelta 1620, jolloin tataarit ilmoittivat heidät veronalaisikseen. Ensimmäinen venäläisten valloitusretki jakuuttien asuinalueelle tapahtui 1632, mutta vasta 1800-luvulla alue tuli kiinteämmin Venäjän yhteyteen. Jakuutteja alettiin käännyttää ortodoksikristityiksi 1600-luvulla, mutta he ovat säilyttäneet monia šamanistisia piirteitä. Jakuutteja oli 1930-luvun alussa noin 250 000.
Genetiikka.
Jakuuttimiehet kuuluvat pääosin haploryhmään N. 86,2 prosenttia heistä kuuluu sen alaryhmään N1c ja 3,8 prosenttia kuuluu alaryhmään N1b-P43. Heidän muita haploryhmiään ovat muun muassa C-M217 (4,9%) ja R1a (3,5 %). Yleisimmät äitilinjan haploryhmät jakuuteilla ovat C (43,6 %) ja D (29,4 %).
Tahvo Putkonen

Tahvo Tahvonpoika Putkonen (30. lokakuuta 1795, Suonenjoki – 8. heinäkuuta 1825) oli pieksämäkeläinen renki sekä viimeinen Suomessa rauhan aikana kuolemantuomion saanut ja mestattu rikollinen. 
Putkonen surmasi torppari Lasse Hirvosen lyömällä tätä koivunhalolla otsaan 26. joulukuuta 1822. Putkonen tuomittiin taposta kuolemaan katkaisemalla kaula kirveellä, haudattavaksi kirkkomaan ulkopuolelle sekä maksamaan 24 hopeataalarin sakot oikeuden halventamisesta, juopottelusta ja pyhärauhan rikkomisesta. Tämän jälkeen langetetut kuolemanrangaistukset muunnettiin karkotukseksi Siperiaan.
Tapahtumien kulku.
Kansallisarkistossa säilytettyjen oikeudellisten ja kirkollisten dokumenttien mukaan tapaus sattui tapaninpäivänä 1822 kun Putkonen oli viettämässä nimipäiväänsä isäntänsä talossa Pieksämäen Jauhomäellä. Hän oli kutsunut naapureitaan kylään ja tarjoili heille ruokaa ja viinaa. Putkonen oli humalassa, ja oli ilmeisesti ollut humalassa myös joulupyhien aikaan.
Murha.
Lasse Hirvonen, viiden lapsen isä, oli liittynyt Putkosen seurueeseen. Jossain vaiheessa Putkonen hyökkäsi yllättäen Hirvosen kimppuun, nähtävästi suuttuneena tämän pöytätavoista, ja paiskasi tämän lattialle. Muut vieraat irrottivat Putkosen Hirvosen kimpusta ja saattoivat hänet talon ulkopuolelle. Siellä Putkonen yritti tarttua kirveeseen mutta Hirvosen lanko sai hänet taltutettua.
Putkonen pääsi pian takaisin taloon. Hän oli yhä vihainen, ja nähtyään Hirvosen hän haki metrin mittaisen koivuhalon ulkoa. Hirvonen oli sytyttämässä piippuaan eikä siten nähnyt Putkosen lyövän häntä halolla otsaan. Hirvonen kaatui lattialle tajuttomana ja hänen korvistaan ja nenästään valui verta. Hän ei enää tullut tajuihinsa vaan kuoli kahden päivän kuluttua.
Oikeudenkäynti.
Putkonen myönsi ensin syyllisyytensä, yrittäen jopa tarjota rahaa korvaukseksi teostaan. Kaksi todistajaa kertoi etteivät he nähneet itse tapahtumaa mutta kuulivat melua ja näkivät kun Hirvonen kaatui, Putkosen pidellessä halkoa kädessään. Putkonen yritti väittää yrittäneensä puolustaa itseään ja että muutkin vieraat olivat hyökänneet Hirvosen kimppuun.
Tuomio ja teloitus.
Tahvo Putkonen sai kuolemantuomion. Hän sai myös 24 hopeataalerin sakon oikeuden halventamisesta, julkisesta juopumuksesta ja joulurauhan häiritsemisestä. Putkonen yritti valittaa tuomiostaan ja väittää todistajille vastaan, mutta hänet kuitenkin mestattiin 8. heinäkuuta 1825, yli kaksi ja puoli vuotta tekonsa jälkeen.
Vaikka Putkonen oli viimeinen Suomessa rauhan aikaan teloitettu henkilö, teon ja tuomion täyteenpanon välillä oli niin pitkä aika että hän ei ollut viimeinen rauhan aikaan kuolemaan tuomittu henkilö, eikä viimeinen rauhan aikaan kuolemalla rangaistavaan rikokseen syyllistynyt henkilö. Abraham Kaipainen oli viimeinen henkilö joka rauhan aikaan syyllistyi kuolemalla rangaistavaan rikokseen (veljensä murhaan 31. heinäkuuta 1823 Pieksämäellä) ja samalla viimeinen muun kuin sotatuomioistuimen kuolemaan tuomitsema henkilö (27. marraskuuta 1823). Kaipainen teloitettiin 30. lokakuuta 1824.
Jukagiirit

Jukagiirit (pohjoisjukagiiriksi "odul", eteläjukagiiriksi "detkil", ) ovat Venäjällä Koillis-Siperiassa Kolyma- ja Indigirkajokien varsilla pääasiassa Sahan tasavallassa asuva kansa. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan jukagiireja oli 1 509 (1989 1 112), mutta pienempiäkin lukuja on esitetty. Jukagiirien asuinalueella elää runsaasti erilaisia etnisiä ryhmiä ja joskus ihmiset eivät ole varmoja mihin ryhmään kuuluvat. Yleinen tilanne voi olla esimerkiksi venäläisen tai ukrainalaisen tilapäistyöntekijäisän ja puoli- tai neljännesjukagiiriäidin lapsi, joka rekisteröidään jukagiiriksi. 
Monet tutkijat pitävät jukagiireja Arktiksen vanhimpana kansana. Heitä on joskus kutsuttu myös jääihmisiksi.
Jukagiirit jaetaan kahteen ryhmään: tundrajukagiirit ja taigajukagiirit. Tundrajukagiirit asuvat Ala-Kolyman alueella Sahan tasavallassa ja taigajukagiirit puolestaan Ylä-Kolyman alueella Sahan tasavallassa sekä Srednekanskyn piirissä Magadanin alueella. Jukagiirien pääelinkeinot ovat poronhoito, metsästys ja kalastus. 
Jukagiirit puhuvat kahta jukagiirisiin kieliin kuuluvaa kieltä. Usein näitä pidetään saman kielen murteina, jolloin kyseessä olisi isolaattikieli.
Historia.
Venäjä valloitti jukagiirien asuinalueet 1600-luvulla. Tuolloin jukagiirien asuinalue oli nykyistä laajempi. Se ulottui Lenajoelta Anadyrjoelle. Venäjän vallan alle joutumisen jälkeen jukagiirien määrä on pienentynyt. Syinä mainitaan heille aiemmin tuntemattomat taudit, sodat ja venäläistämispolitiikka. Jukagiirit ovat myös sulautuneet naapurikansoihin jakuutteihin, eveneihin ja venäläisiin.
Itelmeenit

Itelmeenit (; aikaisemmin myös kamtšadaalit eli ”kamtšatkalaiset”) ovat Koillis-Siperiassa Kamtšatkan niemimaalla Venäjään kuuluvassa Kamtšatkan aluepiirissä elävä alkuperäiskansa. Itelmeenit olivat ennen metsästäjiä ja kalastajia, mutta Neuvostoliitossa heidät yhdistettiin kalastuskolhooseihin. Itelmeenit ovat yksi Kamtšatkan vanhimmista alkuperäiskansoista. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä oli 3 193 itelmeeniä.
Historia.
Itelmeenien alkuperä ei ole täysin selvä. Heidän esi-isänsä tulivat Kamtšatkaan luultavasti 7 000–6 000 vuotta sitten Aasian mannermaalta. Heidän esi-isänsä olivat todennäköisesti sukua Amerikkaan siirtyneille intiaanien esi-isille. Itelmeenien oletetaan tulleen alueilleen ennen tšuktšien ja korjakkien esi-isiä. Venäläiset tulivat itelmeenien alueelle 1600-luvulla. Vuosina 1697–1698 Vladimir Atlasov johti kasakoiden ja jukagiirien avulla retkeä Kamtšatkaan, jolloin itelmeeneiltä kerättiin veroa. Itelmeenejä alettiin käännyttää 1700-luvulla ortodoksiseen uskoon ja 1740-luvulta lähtien alueelle tuli venäläisiä uudisasukkaita. Itelmeenit kapinoivat vuosina 1706, 1711, 1731 ja 1740, joista viimeisessä kapinassa oli osallisena lähes kaikki itelmeenit. Kapinat kukistettiin ja itelmeenejä siirrettiin pois asuinalueiltaan. Itelmeenit alkoivat sulautua venäläisiin, jolloin syntyi kamtšadaalien sekakansa. Monet itelmeenit velkaantuivat alkoholismin seurauksena. Neuvostoliiton aikana perinteiset elinkeinot kärsivät kollektivisoinnin seurauksena ja 1930-luvun loppuun mennessä kaikki koulut olivat siirtyneet käyttämään venäjän kieltä. 1950-luvulta eteenpäin itelmeenejä on voitu pitää käytännössä kokonaan venäläisiin sulautuneena kansana.
Yksi nykyajan tunnetuimmista itelmeeneistä polveutuva henkilö lienee hiihtäjä ja olympiavoittaja Veronika Stepanova, joka identifioituu kamtšadaaliksi.
Kulttuuri.
Itelmeenit elättivät itsensä perinteisesti kalastuksella. Kutuaikana saalistettiin suuret määrät lohia, jotka säilöttiin käyttämällä. Käyneitä kalanpäitä pidettiin herkkuna. Maa- ja merinisäkkäiden metsästyksellä oli vain vähän merkitystä itelmeeneille, vaikkakin niitä pyydettiin satunnaisesti. Kamtšatkan eteläosan ainuihin sekoittuneet itelmeenit metsästivät valaita käyttäen myrkytettyjä keihäitä. Itelmeenit harjoittivat keräilyä paljon suuremmassa mittakaavassa kuin muut Siperian kansat. He söivät muun muassa erilaisia juuria, pähkinöitä ja ruohoja. Nykyisin itelmeenit harjoittavat muun muassa kalastusta, maitokarjan pitoa ja puutarhanhoitoa. Heidän elinkeinonsa eivät juuri poikkea alueen venäläisten vastaavista. Aikoinaan itelmeenit olivat jakaantuneet kylittäin eri klaaneihin, jotka saattoivat sotia keskenään.
Nivhit

Nivhit (myös giljakit) ovat paleosiperialaiseen kieliryhmään kuuluva kansa Venäjän Kaukoidässä Habarovskin aluepiirissä Amurjoen suun ympärillä ja Sahalinin pohjoisosassa. Nivhejä oli Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan yhteensä 5 162. 
Historia.
Nivhien arvellaan polveutuvan Amurjoen ja Sahalinia jo neoliittiselta kivikaudelta asuttaneitsa ihmisistä. Nivhit olivat näennäisesti mantšujen ja Kiinan vallan alla, kunnes Venäjän keisarikunta liitti Amurin ja Ussurin alueet itseensä Aigunin- ja Pekingin sopimuksilla vuosina 1858 ja 1860. Kiinalaisvallan aikana nivhit omaksuivat monia kulttuurillisia piirteitä heiltä ja sittemmin myös venäläisiltä. Neuvostovalta toi mukanaan useita muutoksia nivhien elämään. Kollektivismin myötä esimerkiksi erilliset talvi- ja kesäasutukset jäivät historiaan. Saman kehityksen kautta suurin osa nivheistä siirtyi metsänhoitoon perinteisen kalastuksen sijaan. Nykyisin nivhit elävät paljolti samaan tapaan paikallisten venäläisten kanssa.
Kulttuuri.
Nivhien perinteiset elinkeinot olivat metsästys ja kalastus. Nivhejä kutsuttiinkin aikanaan kalansyöjiksi. Rannikolla tärkeän osan elinkeinoista muodosti myös merinisäkkäiden kuten hylkeiden metsästys. Koiria kasvatettiin paitsi vetoeläimiksi, mutta myös ruuaksi.
Korjakit

Korjakit ovat Koillis-Siperiassa Kamtšatkan niemimaalla, pääasiassa Korjakian autonomisessa piirikunnassa asuva mongolidikansa. Korjakkien alkuperäinen kieli on korjakki. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan heitä asui Venäjällä 8 743 henkilöä. Määrä on vähentynyt edellisestä väestönlaskennasta vuonna 1989. Korjakki ei ole korjakkien itsensä kehittämä nimitys, vaan se juontuu venäjän kielen poroa tarkoittavasta sanasta koor. Korjakeilla ei ollut kansalleen yhteistä nimitystä.
Historia.
Rannikon korjakit polveutuvat luultavasti alueen neoliittisen kivikauden asukkaista. Porotaloutta harjoittavien korjakkien alkuperä on epävarmempi. Korjakkien naapureita olivat tšuktšit, itelmeenit ja eveenit, joiden kanssa korjakit kävivät vaihtelevasti kaupankäyntiä ja sotaakin. Venäläiset tulivat korjakkien alueille 1600-luvun loppupuolella. Venäläiset valloittivat alueen, vaikkakin korjakit tekivät vastarintaa vielä 1700-luvun puolellakin. Valloituksen loppupuolella venäläiset lahjoivat ennemminkin kuin valloittivat korjakkiyhteisöt. Korjakkipäälliköt saivat pitää valtansa, kunhan he auttoivat venäläisiä verojen keruussa. Ensimmäinen venäläinen asutus korjakkien alueella oli 1700-luvulla perustettu Penshino. 1800-luvulla alkoi korjakkien käännyttäminen ortodoksisuuteen.
Neuvostovalta alkoi Kamtšatkassa vuonna 1923. Neuvostovallan aikana alueelle perustettiin uusia kauppa-asemia ja korjakeiden alueelle perustettiin korjakkien kansallinen piirikunta. Kollektivisointi johti asettuneempaan elämäntapaan. Osa korjakeista murhattiin kulakkeina. 1950-luvun ja 1960-luvun ilmakehässä tehdyillä ydinkokeilla oli suuri haitallinen vaikutus korjakkien elämään. Paikallisilla poronkasvattajilla on esimerkiksi 20 enemmän lyijyä ja 100 kertaa enemmän cesiumia luissaan, kuin normaalilla henkilöllä. Syöpätapaukset ovat kolme kertaa normaalia yleisempiä. Korjakkien keskimääräinen elinikä on vähemmän kuin 50 vuotta ja lapsikuolleisuus on 70–80 tuhannesta.
Kulttuuri.
Elinkeinot.
Poronhoidolla oli suuri merkitys korjakeille. Poroja hoitaneet korjakit kutsuivat itseään nimellä "chavchuv". Porojen perässä liikuttiin alun perin jalan. Kesäisin porot vietiin vuorille ja laumat tuotiin takaisin talveksi. Alutorikorjakit harjoittivat poronhoitoa pienimuotoisesti, minkä lisäksi he kalastivat. Rannikon korjakit harjoittivat hylkeenpyyntiä. Tähän käytettiin koirarekiä, sekä eskimoiden kaltaisia kajakkeja ja umiakkeja. 1700-luvulta olevissa lähteissä kuvaillaan valaanpyyntiä, joka tapahtui ajamalla valas verkkoon ja tämän jälkeen se tapettiin keihäillä. Kuten itelmeenit, korjakit harjoittivat myös erilaisten kasvien ja juurien keruuta.
Yhteiskunta.
Korjakeilla ei ollut klaanijärjestelmää, mutta heillä oli tapoja jotka viittaisivat tällaisen järjestelmän olleen joskus käytössä. Esimerkiksi tulen vienti toiselle suvulle saattoi olla kiellettyä. Korjakit harjoittivat myös verikostoa. Rannikon korjakkien kylissä oli "numelgenan"-nimellä tunnettu henkilö, joka tunsi tavat ja tarinat. Numelgenan oli aina kylän perustajan jälkeläinen. Numelgenanin johtamalla ryhmällä oli "numelgen", eli puinen toteemi, jota palvottiin.
Harry Langdon

Harry L. Langdon (15. kesäkuuta 1884 Council Bluffs, Iowa — 22. joulukuuta 1944 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen elokuvantekijä ja näyttelijä. Hänen vanhempansa olivat taidemaalarit William Worley Langdon ja Lavinia Langdon Iowasta, Keskilännestä. Hän varttui Omahassa ja jakoi lehtiä hankkiakseen taskurahaa. Myöhemmin hän osallistui näytelmäkiertueille ja osoitti monipuolisuutensa harrastamalla myös klovni- ja akrobatia- temppuja ynnä muita sirkustaitoja. 
Vuonna 1924 hän alkoi tehdä mykkiä humoristisia lyhytelokuvia, siirtyi Hollywoodiin ja solmi merkittäviä yhteistyösuhteita muiden muassa Charles Chaplinin ja Buster Keatonin kanssa. Langdonin hahmo oli surullinen klovni, ja katsotaan hänen vaikuttaneen "Ohukaisen" rooliin, jonka kehitti Stan Laurel yhdessä "Paksukaisen", Oliver Hardyn kanssa.
AMD Am5x86

AMD Am5x86 on AMD:n valmistama x86-yhteensopiva suoritin. Se esiteltiin marraskuussa 1995, ja sitä käytettiin 486-luokan tietokoneissa.
Am5x86 oli tavallinen 486-suoritin, jonka sisäinen kerroin oli 4. Se toimi 133 megahertsin kellotaajuudella ja käytti 33 megahertsin väylää. Am5x86:ssa oli 16 kilotavua takaisinkirjoitusperiaatteella toimivaa L1-välimuistia verrattuna normaalin 486:n 8 kilotavun läpikirjoittavaan L1-välimuistiin. Korkea kellotaajuus sekä suuri ja kehittyneempi välimuisti tekivät Am5x86:sta yhden nopeimmista 486-luokan suorittimista. Kokonaislukulaskennassa se oli vähintään yhtä nopea kuin 75 megahertsin Intel Pentium, jonka takia AMD myi suoritinta myös nimellä Am5x86-P75. Ylikellottajat käyttivät suoritinta usein 160 megahertsin taajuudella, jolloin piiri oli kokonaislukulaskennassa yhtä nopea kuin noin 90 megahertsin Intel Pentium.
Liukulukulaskennassa 5x86 ei kuitenkaan pystynyt haastamaan Pentiumia, mutta tuohon aikaan liukulukulaskentaa käyttivät suuressa määrin ainoastaan jotkin tieteellisessä laskennassa sekä CAD-työssä käytettävät ohjelmat sekä Quake-peli; muiden tuon ajan pelien suorituskyvylle liukulukulaskennan nopeudella ei ollut suurta merkitystä.
Am5x86:n myynti oli AMD:lle hyvin tärkeää, sillä sen seuraajan AMD K5:n julkistuksen myöhästyminen aiheutti suuren uhan AMD:n taloustilanteeseen. Am5x86:tta myytiin PC-koneisiin vuoteen 1999 asti. Se oli suosittu halvimmassa hintaluokassa sekä kannettavissa tietokoneissa. Monet yritykset valmistivat päivityspaketteja, joiden avulla Am5x86 voitiin liittää suoraan mihin tahansa 486-emolevyyn. Viimeisimpiin Socket 3 -emolevyihin suoritin kävi ilman muutoksia. Suoritinta valmistetaan edelleen. Nykyisin sitä myydään sulautetuksi kontrolleriksi.
Tertiäärikausi

Tertiäärikausi on vanhentunut geologisen ajanjakson käsite, joka käsitti suurimman osan keno­tsooisesta maailman­kaudesta. Se alkoi noin 65 miljoonaa vuotta sitten, liitukauden jälkeen, ja päättyi noin 2,6 miljoonaa vuotta sitten, jolloin alkoi kvartäärikausi.
Tertiäärikauden käsitettä ei enää käytetä virallisessa geologian ajanlaskussa. Sen sijalla ovat kenotsooisen maailmankauden kaksi ensimmäistä kautta, paleogeeni (65,5–23,0 miljoonaa vuotta sitten) ja neogeeni (23,0–2,6) (kenotsooisen kolmas kausi on nykyisin jatkuva kvartääri). Käytännön kielenkäytössä tertiäärikausi esiintyy kuitenkin vielä yleisesti.
Termin historiallinen käyttö.
Termiä tertiääri käytti ensimmäisenä Giovanni Arduino 1700-luvun puolivälissä. Hän jakoi geologisen ajan primääri-, sekundääri- ja tertiäärikauteen Pohjois-Italiassa tekemiensä havaintojen perusteella. Myöhemmin kausijärjestelmää täydennettiin erottamalla tertiäärikaudesta vielä kvartäärikausi. Geologian historian alkuvaiheessa näiden kausien katsottiin vastaavan tiettyjä vaiheita Raamatun historiassa; tertiäärikautisten kivilajien oletettiin syntyneen vedenpaisumuksessa. 
Vuonna 1828 Charles Lyell korvasi termit primääri- ja sekundäärikausi nykyisinkin käytetyillä termeillä paleotsooinen ja mesotsooinen maailmankausi ja yhdisti lisäksi tertiääri- ja kvartäärikaudet kenotsooiseksi maailmankaudeksi. Lisäksi hän jakoi tertiäärikauden lyhempiin kausiin sen perusteella, kuinka suuri osa kunkin kauden fossiilisista kotiloista oli nykyisen kaltaisia, ja antoi niille kreikankieliset nimet eoseeni, mioseeni ja plioseeni.
Tertiäärikauden tapahtumia.
Liitukauden vaihtuessa tertiääri­kaudeksi päättyi maapallon historian keskiaika, mesotsooinen maailmankausi ("sekundäärikausi"). Niihin aikoihin hirmuliskot, dinosaurukset, kuolivat sukupuuttoon ja nisäkkäät kehittyivät lukuisiksi eri kehityslinjoiksi, joista niistäkin monet ovat jo hävinneitä, kuten esimerkiksi lukuisat erityyppiset sapelihammaskissat.
Tertiäärin alussa esimerkiksi Eurooppaa peitti laaja meri ennen Alppien, Pyreneiden ja Karpaattien syntyä..
Tertiäärikauden alussa Euroopassa oli laajalti subtrooppinen ja trooppinen, kostea ilmasto, joka viileni ja kuivui kauden edetessä.
Kauden loppupuolella mioseenikaudella eläimistö alkoi muistuttaa nykyistä. Tertiäärille oli ominaista ilmaston viileneminen, joka johti lämpöä ylläpitävien merivirtojen katkeilusta, vuori­jono­poimutuksista jne. Vuorijononpoimutukset mahdollistavat lumirajan yläpuolella olevien alueiden kasvun, jäätiköitymisen. Jäätiköt heijastavat auringon säteilyä pois maapallolta, mikä viilensi ilmastoa. Pohjoiselle pallonpuoliskolle ilmestyi aluksi vuorten rinteille jäätiköitä, jotka kasvoivat Grönlannissa ja Huippuvuorilla isommiksi. Tertiäärikaudella Välimeri oli eräissä vaiheissa kuivaa maata. Tertiäärikautta seurasi kvartäärikauden pleistoseeni.
Arkkienkeli

Arkkienkeli (, "ensimmäinen sanansaattaja") on monissa uskonnoissa esiintyvä yliluonnollinen olento, jota pidetään tavallisia enkeleitä ylempänä. Keskiaikaisessa enkeliopissa arkkienkelit olivat yksi yhdeksästä enkeliluokasta, mutta tavallisesti arkkienkelillä viitataan arvoltaan kaikkein korkeimpiin enkeleihin, ylienkeleihin tai pääenkeleihin, enkeliruhtinaisiin. 
Raamatussa arvonimeä arkkienkeli (joissakin käännöksissä, kuten KR-92, ylienkeli) käytetään vain Mikaelista. Hänet samoin kuin Gabrielkin mainitaan Vanhassa testamentissa nimeltä ainoastaan Danielin kirjassa. Uudessa testamentissa Mikael mainitaan Juudaan kirjeessä ja Ilmestyskirjassa, Gabriel kahteen kertaan Luukkaan evankeliumin ensimmäisessä luvussa. Muita uskonnollisen perimätiedon tuntemia arkkienkeleitä ei mainita nimeltä Raamatussa.
Apokryfisessä Henokin kirjassa neljäksi suureksi arkkienkeliksi mainitaan Mikael, Uriel, Rafael ja Gabriel, joskin toisaalla arkkienkeleiden lukumääräksi ilmoitetaan seitsemän. He ovat Henokin kirjassa Uriel, Rafael, Raguel, Mikael, Sarakiel, Remiel ja Gabriel.
Katolinen kirkko.
Katolilaisuudessa arkkienkelien nimet ovat Mikael, Gabriel ja Rafael (joskus myös Uriel). Apokryfikirjoissa esiintyvät seuraavat viisi arkkienkeliä: Uriel, Barachiel, Rafael, Salafiel ja Jehudiel.
Katolisen kirkon mukaan muita enkeleitä kuin Mikaelia, Gabrielia ja Rafaelia ei tule kunnioittaa nimeltä.
Ortodoksinen kirkko ja orientaaliortodoksiset kirkot.
Ortodoksisuudessa arkkienkelit ovat samoja kuin katolisessa kirkossa. Etiopialaisessa Henokin kirjassa esiintyvät Uriel, Raguel, Sariel ja Remiel.
Protestanttinen kirkko.
Protestanttisen kirkon mukaan arkkienkelit ovat Mikael, Gabriel ja Rafael.
Juutalaisuus.
Juutalaisuudessa uskotaan arkkienkelien olevan Mikael, Gabriel, Rafael, Sariel, Raguel ja Remiel. 
Islam.
Islamissa arkkienkeleistä tai ylienkeleistä tärkein on Gabriel, jonka kautta Koraani annettiin profeetta Muhammedille. Gabrielin ohella arkkienkeli Mikaelilla on tärkeä tehtävä lopun aikoina. Israfil on arkkienkeli, joka Viimeisen Tuomion alkumerkkinä puhaltaa torveen. Kuolemanenkeli Azrael vie kuoleman hetkellä ihmisen sielun hänen ruumistaan.
Okkultismi.
Länsimaisessa okkulttisessa perinteessä on katsottu olevan neljä arkkienkeliä jotka ovat erityisesti tekemisissä Maan ja ihmisten kanssa. Näitä vastaavat tietyt elementit:
Näitä neljää täydentää kolme muuta arkkienkeliä, joten heitä on yhteensä seitsemän. Johannes Trithemiuksen mukaan jokainen enkeleistä hallitsee yhtä 354:n vuoden pituista ajanjaksoa ihmiskunnan historiassa. Arkkienkeli Mikaelin ajan katsotaan alkaneen noin vuonna 1881.
Zarathustralaisuus.
Zarathustralaisuudessa Viisauden herra ("ahura mazda") -nimistä jumaluutta auttavat kuusi arkkienkeliä, joita nimitetään pyhiksi kuolemattomiksi ("amesha spentas"). Pyhät kuolemattomat henkilöidään usein tähtiin, kun taas ikuisen luojajumalan Viisauden herran vertauskuvana pidetään aurinkoa. Pyhät kuolemattomat jaotellaan usein seuraavalla tavalla:
Nestoriolaisuus

Nestoriolaisuus on 400-luvulla Konstantinopolin arkkipiispa Nestorioksen mukaan nimetty kristillinen suunta, jonka keskeisenä oppina oli, että Kristus ei ollut yksi persoona, vaan hänessä oli kaksi erillistä persoonaa: jumalallinen ja inhimillinen. Jeesus oli syntyään ihminen, mutta Jumala oli asettunut asumaan häneen. Nestoriolaisuus tuomittiin harhaopiksi vuonna 431 Efesoksen konsiilissa, jonka mukaan Kristus on Jumala ja ihminen yhdessä persoonassa.
Toinen tunnusomainen opillinen piirre nestoriolaisuudelle oli, että Neitsyt Marian ei katsottu olevan Jumalansynnyttäjä (kreik. "theotokos"). Kristus syntyi ihmisyytensä puolesta Betlehemissä, mutta hän oli jumaluutensa puolesta olemassa jo ennen aikojen alkua. Maria ei siis synnyttänyt Jeesusta Jumalana vaan ihmiseksi. Tämä käsitys ei ole harhaoppinen, mutta se jäi vähitellen sivuun kirkossa nestoriolaisten harhaoppisiksi tuomitsemisen jälkeen. Kuitenkin myöhemmin reformaation aikana protestanttiset kirkot omaksuivat tämän käsityksen lähes poikkeuksetta. Nestoriolaisuudella on historiallisesti usein viitattu Assyrian kirkkoon ja sen tekemään lähetystyöhön Aasiassa, mutta ilmaisu on epätarkka.
Harhaoppituomiosta ja Bysantin harjoittamasta sorrosta huolimatta nestoriolaisuus ei heti hävinnyt, vaan löysi itselleen turvapaikan Sassanidien Persiassa, josta se levisi silkkitien mukana syvälle Aasiaan. Sen vaikutus ulottui 700-luvulla idässä Kiinaan ja Sri Lankaan ja 800-luvulla se saattoi hyvinkin olla jäsenmäärältään maailman suurin kirkko. Kuitenkin islamin leviäminen söi kannattajia sen perinteisiltä tukialueilta Lähi-idästä ja Tšingis-kaanin verisimmät hyökkäykset kohdistuivat nestoriolaisten keskuksiin Keski-Aasiassa, kuten Merviin. Vaikka oppineet ja kielitaitoiset nestoriolaiset saavuttivat korkeita asemia sekä muslimi- että mongolihallinnossa, johti tämä kuitenkin nestoriolaisen kristillisyyden hiipumiseen Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa. Lopulta mongolien käännyttyä islaminuskoon joutuivat nestoriolaiset vainon kohteiksi 1200-luvulla. Ming-dynastian valtaan vuonna 1368 nostanut kansallismielinen ja ulkomaalaisvastainen liike aiheutti puolestaan nestoriolaisuuden katoamisen Kiinassa. Nykyisin pieniä nestoriolaisryhmiä on Syyriassa, Iranissa, Irakissa ja Intiassa. Jäsenien yhteenlaskettu määrä on noin 100 000.
Samoihin aikoihin nestoriolaisuuden kanssa Lähi-idässä vaikutti toinenkin oppi, monofysitismi, joka opetti päinvastaista: Kristuksella oli vain yksi luonto. Kristus oli joko vain näennäisesti ihminen (Apollinaris) tai vain näennäisesti Jumala (Areios). Tämä oppi tuomittiin yhdessä nestoriolaisuuden kanssa Khalkedonin kirkolliskokouksessa vuonna 451, minkä vuoksi nestoriolaisuus luokitellaan ei-khalkedonilaiseksi opiksi yhdessä täysin päinvastaisten suuntausten kanssa. Khalkedonin kirkolliskokous painotti, että Kristuksella on kaksi luontoa, ihmisyys ja jumaluus, jotka molemmat ovat täysin läsnä yhtä aikaa.
Bumba-meu-boi

Bumba-meu-boi eli "boi" on brasilialaista kansanmusiikkia. Se syntyi 1700-luvulla ja on yleensä rytmikästä, perinnesoittimilla soitettua tanssimusiikkia. Bumba-meu-boi alkoi saada kansainvälistä suosiota 1990-luvulla. Se on erityisesti maan kaakkoisosan (Nordeste) kulttuuria ja väestö on erittäin ylpeä omasta kulttuuristaan. Bumba-meu-boi huipentuu kesäkuun aikana käytävissä Festa Junina - (Kesäkuun juhla) ja São João (Pyhä Johannes) -juhlissa, jolloin Bumba-meu-boi-juhlia on päivittäin joka puolella.
Antonín Dvořák

Antonín Leopold Dvořák (8. syyskuuta 1841 Nelahozeves, Böömin kuningaskunta, Itävallan keisarikunta – 1. toukokuuta 1904 Praha, Itävalta-Unkari) oli tšekkiläinen säveltäjä, jonka kuuluisimpia teoksia ovat h-molli-sellokonsertto, 9. sinfonia ("Uudesta maailmasta"), slaavilaiset tanssit ja ooppera "Rusalka". Hän oli erittäin tuottelias ja monipuolinen säveltäjä. Hän on tšekkiläis-kansallisen musiikin toinen huomattava säveltäjä Bedřich Smetanan ohella. He olivat kuitenkin luonteiltaan erilaisia: Smetana pyrki olemaan aristokraatti ja sävellyksissään runollisen pateettinen ja kaihoisa; Dvořákin musiikki on talonpoikaista, melodisen vuolasta, raikasta ja kiihkeää.
Elämä.
Dvořák syntyi Nelahozevesin kylässä Böömissä Itävallan keisarikunnassa, lähellä Prahaa vähävaraisen majatalonomistajan poikana. Alue on nykyisin osa Tšekkiä. Prahassa hän viettikin suurimman osan elämästään. Ensimmäisen sinfoniansa hän kirjoitti 24-vuotiaana.
Dvořák hankki toimeentulonsa vuodesta 1862 alttoviulistina Prahan kansallisteatterin orkesterissa. Samalla hän sävelsi sinfonioita, oopperoita ja kamarimusiikkia, jotka eivät kuitenkaan saaneet huomiota. Osa näistä sävellyksistä liitettiin hänen teosluetteloonsa vasta jälkeenpäin. Isänmaallinen kantaatti Hymnus (1872, Valkeavuoren perilliset) nosti hänet esille ja hän sai suojelijakseen säveltäjämestari Johannes Brahmsin. Hän tuli tunnetuksi myös muualla Euroopassa sekä runsaan tuotantonsa että konserttimatkojensa ansiosta. Prahan konservatorion johtajaksi hän tuli vuonna 1901.
Vuodet 1892–1895 Dvořák toimi New Yorkin National Conservatoryn johtajana. Yhdysvaltain-oleskelunsa aikana hän kirjoitti kuuluisimman teoksensa, yhdeksännen sinfoniansa ("Uudesta maailmasta"). Koti-ikävä pakotti hänet kuitenkin palaamaan Prahaan.
Sävellyksiä.
Dvořák on tuottanut lähes kaikkia sävellyslajeja. Hänen soitinmusiikkinsa on edelleen hyvin suosittua. Hän kirjoitti yhdeksän sinfoniaa, joista tunnetuin on numero 9 ”Uudesta maailmasta”. Konsertoista tunnetuimmat ovat sellokonsertto, viulukonsertto ja hiukan harvinaisempi pianokonsertto. Sen sijaan Dvořákin musiikkiteatterisävellykset ovat vähemmän kuultuja lukuun ottamatta Rusalka-oopperaa, joka on yhdeksäs hänen kymmenestä oopperastaan.
Nukleosomi

Nukleosomi on kromatiinin alhaisin järjestäytymisen muoto. Se koostuu histoni-proteiinista, jonka ympärille kaksijuosteinen DNA on kiertynyt. Nukleosomin tarkoitus on pakata pitkä DNA-molekyyli niin, että se mahtuu solun tai tuman sisälle. Nukleosomi tarjoaa DNA:lle kuusinkertaisen pakkauksen.
Nukleosomin sydämessä oleva histoni muodostuu kahdeksasta histoni-proteiinista (H2A, H2B, H3 ja H4), joiden muodostama rakenne kuvataan yleensä sylinterin muotoiseksi. Oktameerin korkeus on kuusi nm ja halkaisija 11 nm. DNA kiertyy histonin ympärille kahteen kertaan.
Kun DNA:ta leikataan nukleaasientsyymillä nukleosomien välistä, jää yhteen nukleosomiin noin 200 emäsparia DNA:ta. Pidempiaikainen altistus nukleosomille jättää jäljelle 147 emäsparin pituisen DNA-juosteen, joka yhdessä histonin kanssa muodostaa ydinpartikkelin ("core particle"). Ydinpartikkelien väliin jäävää DNA:ta kutsutaan "linkkeri-DNA:ksi" ja sen pituus vaihtelee kahdeksasta 114:ään emäspariin. Histoni-proteiineista H1 assosioituu linkkeri-DNA:n kanssa.
Abdelaziz Bouteflika

Abdelaziz Bouteflika (; 2. maaliskuuta 1937 Oujda, Ranskan Marokko – 17. syyskuuta 2021) oli algerialainen poliitikko. Hän oli maan presidentti vuosina 1999–2019. Vuonna 2004 hänet valittiin toiselle kaudelle 85 %:n kannatuksella ja vuonna 2009 kolmannelle kaudelle 90,2 %:n kannatuksella. Vuonna 2014 hänet valittiin Algerian presidentiksi neljännen kerran. Maaliskuussa 2019 hän ilmoitti luopuvansa vallasta.
Elämäkerta.
Abdelaziz Bouteflika syntyi Marokon Oujdan kaupungissa, mutta hänen perheensä oli alun perin peräisin Algerian Tlemcenistä ja hän vietti suuren osan lapsuudestaan Algeriassa. Vuonna 1957 Bouteflika liittyi Algerian itsenäisyyttä Algerian itsenäisyyssodassa ajaneen Kansallisen vapautusrintaman eli FLN:n joukkoihin. Hän nousi upseeriksi vuonna 1960 ja Algerian itsenäistyessä vuonna 1962 Bouteflikasta tuli ensin maan nuoriso-, urheilu- ja matkailuministeri ja vuotta myöhemmin ulkoministeri. Vuonna 1965 hän otti osaa Houari Boumediennen johtamaan vallankaappaukseen tuolloista presidentti Ahmed Ben Bellaa vastaan. Vallankaappauksen onnistuttua ja Boumediennen noustua presidentiksi Bouteflika jatkoi ulkoministerin virassa aina Boumediennen kuolemaan saakka vuonna 1978. Bouteflika vaikutti ensin mahdolliselta Boumediennen seuraajalta, mutta armeija asetti presidentiksi hänen sijaan Chadli Bendjedidin ja hieman myöhemmin Bouteflika menetti ulkoministerin virkansa. Vuonna 1981 Bouteflikaa vastaan nostettiin syytteet korruptiosta ja hän pakeni maasta.
Bouteflika palasi Algeriaan vuonna 1987 ja liittyi jälleen FLN:n riveihin. Vuonna 1999 hän voitti Algerian presidentinvaalit, joita syytettiin vilpillisiksi ja josta hänen vastustajansa olivat tästä syystä vetäytyneet. Joka tapauksessa Bouteflika keskittyi ensimmäisellä presidentinkaudellaan jälleenrakentamaan Algerian sisällissodassa tuhoja kärsinyttä maata. Hän myönsi myös sodan lopettamiseksi yleisen armahduksen hallintoa vastaan taisteleville islamisteille. Vuonna 2004 Bouteflika voitti jälleen presidentinvaalit. Huolimatta hänen edellisen vaalikautensa saavutuksista islamistit tekivät itsemurhaiskuja Algeriassa al-Qaidan nimissä. Vuonna 2005 hän kärsi myös terveysongelmista, joiden vaikutusta spekuloitiin mediassa. Tästä huolimatta vuonna 2008 Algerian parlamentti hyväksyi muutoksen perustuslakiin, jolla poistettiin peräkkäisten presidentinkausien rajoitukset. Tämän muutoksen avulla Bouteflika valittiin kolmannelle presidentinkaudelleen vuonna 2009 ja neljännelle vuonna 2014.
Bouteflika sai 2013 aivoverenvuodon ja oli sen jälkeen harvoin julkisuudessa. Hänen oli kuitenkin määrä pyrkiä viidennelle presidenttikaudelleen huhtikuussa 2019. Helmikuusta 2019 lähtien mielenosoitukset Bouteflikaa vastaan yltyivät, koska 82-vuotiaan ja huonokuntoisen presidentin ei enää katsottu selviytyvän tehtävistään. Maaliskuussa 2019 presidentinkanslia ilmoitti, että Bouteflika ei asetu enää ehdolle, vaalit ilmoitettiin siirrettäväksi ainakin loppuvuoteen 2019 ja niitä ennen järjestettäisiin kansalliskokous perustuslain uudistamiseksi. Huhtikuun alussa Bouteflika ilmoitti eroavansa saman tien, kun Algerian asevoimien komentaja oli vaatinut hänen asettamistaan virkasyytteeseen.
Ahmed Ouyahia

Ahmed Ouyahia (; s. 1952) on algerialainen diplomaatti ja poliitikko. Hän on toiminut useampaan kertaan Algerian pääministerinä. Hän oli pääministerinä ensin 31. joulukuuta 1995 – 15. joulukuuta 1998 ja uudelleen 5. toukokuuta 2003 – 24. toukokuuta 2006. Toiselle kaudelleen Ouyahia nimitettiin 2003 presidentti Abdelaziz Bouteflikan erotettua edeltäjän Ali Benflisin. Ouyahia erosi tehtävästä toukokuussa 2006 johtuen puolueensa RND:n ja presidentin puolueen FLN:n välisistä riidoista. Häntä seurasi pääministerinä Abdelaziz Belkhadem. Kolmannen kerran Ouyahia nousi pääministeriksi kesäkuussa 2008, ja neljännen kerran 2017.
Ouyahia oli presidentti Bouteflikan läheinen liittolainen. Vuonna 2019 Ouyahia tuomittiin 15 vuodeksi vankeuteen korruptiosta tapauksessa, joka liittyi autoteollisuuteen. Tuomio tuli kaksi päivää ennen presidentinvaaleja.
Kanat

Kanat ("Gallus") on aitokanojen ("Phasianidae") heimoon kuuluva lintusuku. Luonnossa sukuun kuuluvia lajeja esiintyy Intiassa, Sri Lankassa ja Kaakkois-Aasiassa.
Kanojen sukuun kuuluvat lajit syövät pääasiassa siemeniä, mutta joskus myös hyönteisiä.
Punaviidakkokanan ("Gallus gallus") uskotaan olevan nykyisen kesykanan ("Gallus gallus domesticus") kantamuoto.
Lajit.
"Gallus"-suvun edustajia löytyi ympäri esihistoriallista Euraasiaa. Joitakin fossiililajeja on tunnistettu: