tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Trakyytti

Trakyytti on vulkaaninen magmakivi, jonka rakenne vaihtelee afaniittisestä porfyyriseen. Suurin osa trakyytin sisältämästä päämineraaleista on alkalimaasälpää. Plagioklaasia ja kvartsia esiintyy myös pieninä määrinä, ja myös joitakin foideja, kuten nefeliiniä, voi löytyä trakyytista. Biotiitti, klinopyrokseeni ja oliviini ovat tavallisia lisämineraaleja.
Trakyytti sisältää vähemmän piidioksidia kuin ryoliitti, ja enemmän (Na2O + K2O):ta kuin dasiitti. 
Trakyytit koostuvat yleensä etupäässä sanidiinistä eli monokliinisestä kalimaasälvästä. Ne sisältävät usein pieniä, epäsäännöllisiä höyryonkaloita, jotka aiheuttavat trakyyttien poikkileikkauksien rikkonaisen pinnan, josta niiden nimi on peräisin. Nimi annettiin alun perin Auvergnestä peräisin oleville ryhmän tietyille kiville, ja pitkään sitä käytettiin paljon laajemmassa merkityksessä niin, että trakyyteiksi kutsuttiin myös kaikkia kvartsi-trakyytteja (joita nykyään kutsutaan lipariiteiksi ja ryoliiteiksi) sekä oligoklaasi-trakyytteja, joika nykyään sanotaan asianmukaisemmin andesiiteiksi. Trakyyttien sanotaan olevan plutonisten syeniittien vulkaanisia vastineita. Niiden päämineraali, sanidiininen maasälpä, esiintyy usein kahdessa sukupolvessa, toisin sanoen sekä suurina hyvinmuodostuneina kiteinä että pienempinä epätäydellisinä sauvoina, jotka muodostavat hienosti kiteytyneen tiheän maamassan. Sanidiinin ohella esiintyy myös pienempiä määriä plagioklaasia, yleensä oligoklaasia. Sanidiini taasen sisältää usein huomattavan määrän albiittia, ja se muistuttaa pikemminkin mikrokliiniä tai kryptokiteistä pertiittiä. 
Kvartsi on melko harvinaista trakyytissä, mutta tridymiitti (joka sekin kvartsin tavoin koostuu piistä) sen sijaan ei ole epätavallista trakyytissä. Sen kiteet ovat harvoin kyllin suuria nähtäväksi muuten kuin mikroskoopilla. Toisinaan se kuitenkin muodostaa ohuita, kuusikulmaisia limittäisiä laattoja, jotka muodostavat tiivitä mosaiikin tai kattotiilien kaltaisia kasaumia. Ne peittävät usein suurempien maasälpien pinnan tai reunustavat trakyyttien höyryonkaloita, jolloin ne voivat olla sekoittuneita amorfiseen opaaliin tai säikeiseen kalsedoniin. Vanhemmissa trakyyteissa esiintyy myös sekundääristä kvartsia, joka luultavasti on toisinaan tridymiitin jälleenkiteytymisen seurausta. 
Mafisista mineraaleista augiitti on yleisin. Se on tavallisesti vaaleanvihreää, ja se on kiteytynyt täydellisiksi, pieniksi kiteiksi. Myös ruskeaa sarvivälkettä ja biotiittia esiintyy, ja niitä ympyröi magnetiitista ja pyrokseenista koostuvat mustat korroosiorajat. Joskus korvautuminen on täydellinen, eikä sarvivälkettä tai biotiittia ole jäljellä, vaikkakin magnetiitti- ja augiittirykelmän ulkoreunat voivat selvästi näyttää mistä mineraalista se on peräisin. Oliviini on epätavallista, vaikka sitä esiintyykin mm. Isthian trakyyteissa. Joissain italialaisissa trakyyteissa esiintyy myös plagioklaasin peruskivilajityyppien, kuten labradoriitin, suurikokoisia kiteitä. Tummanruskeaa augiittia ja rombista pyrokseenia (hypersteeni tai bronsiitti) on havaittu, mutta ne eivät ole missään nimessä tavallisia. Apatiittia, zirkonia ja magnetiittia on käytännössä katsoen aina jonkin verran lisämineraaleina.
Michael Cera

Michael Austin Cera (s. 7. kesäkuuta 1988 Brampton, Ontario) on kanadalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimmat roolinsa ovat George Michael Bluthin esittäminen "Sukuvika"-sarjassa, Evanin rooli "Superbad"-elokuvassa ja Paulie Bleekerin rooli "Junossa". Hänet on palkittu "Superbad"-roolistaan.
Ceran näyttelijäuralla hänen tavaramerkikseen ovat muodostuneet muun muassa Scott Pilgrimin ja Superbadin Evanin kaltaiset naiivit, herkät ja tunnolliset kiltin pojan roolit. 
Biografia.
Cera on keskimmäinen perheen kolmesta lapsesta. Hänen isänsä Luigi Cera on Xerox-teknikko, kotoisin Sisiliasta ja hänen äitinsä Linda Cera on kotoisin Montrealista. Ceralla on vanhempi sisar, Jordan sekä nuorempi sisar, Molly. Ceran ensimmäinen rooli oli Tim Hortonin kesäleirimainoksessa.
Pohjois-Amerikan maantiede

Pohjois-Amerikka on 25,3 miljoonaa neliökilometriä pinta-alaltaan ja siten kolmanneksi suurin manner. Manner rajoittuu idästä Atlanttiin, pohjoisesta Jäämereen ja lännestä Tyyneenmereen. Manner kapenee etelään mentäessä, ja Väli-Amerikan kannas yhdistää sen Etelä-Amerikkaan.
Pinnanmuodot.
Pohjois-Amerikassa on vanhoja ja nuoria vuoristoja. Nuorten Kordillieerien osat Pohjois-Amerikassa (mm. Kalliovuoret ja Sierra Nevada) kulkevat koko mantereen poikki sen länsipuolelta. Vuoret ovat nuoria poimuvuoria, joissa on aktiivisia tulivuoria. Vuoret nousevat yli neljän kilometrin korkeuteen, ja korkein huippu on Denali (6 194 m), joka tunnettiin nimellä Mount McKinley vuodesta 1896 vuoteen 2015. Vuorijonojen väliin jää tasankoja, altaita, kuten Mojaven aavikko, Kuolemanlaakso ja monet suolajärvet. 
Mantereen itärannikolla kulkee Appalakit, joka on vanha vuorijono. Sen korkein kohta on Mount Mitchell (2 037 m). Vuoriston ja rannikon välissä on rannikkotasanko. Mantereen sisäosa koostuu valtavista tasangoista ja alangoista, ns. preeriasta. Jääkausien aikana suuret osa mannerta oli jäätiköiden peitossa, jotka ovat tehneet Kanadan ja Yhdysvaltojen alueiden sedimenttikerrokset.
Pohjois-Amerikan suurimmat joet ovat Missouri (4 088 km pitkä), Mississippi (3 766 km), Rio Grande (3 034 km), Columbia (2 044 km) ja Saint Lawrence (3 058 km). Saint Lawrence yhdistää Isotjärvet Atlanttiin. Mantereen suurin järvi on Yläjärvi (82 100 km²).
Ilmasto.
Pohjois-Amerikan ilmasto vaihtelee alueittain. Ilmasto luonnollisesti kylmenee etelästä pohjoiseen mentäessä siten, että esimerkiksi Floridan ilmaston ollessa trooppinen, Yhdysvaltojen pohjoisosissa on jo neljän vuodenajan mannerilmasto, ja Kanadan pohjoisosissa se muuttuu arktiseksi. Etelä-Kaliforniassa vallitsee välimerenilmasto. Erityisen kuivaa on Pohjois-Meksikossa, Lounais-Yhdysvalloissa ja Kalliovuorten altaissa.
Tornadoja ilmenee laajalla alueella Keski-Yhdysvalloissa, ja mantereen eteläosiin kulkeutuu usein hurrikaaneja.
Kasvillisuus.
Erilaiset metsät peittävät laajoja alueita Pohjois-Amerikassa. Lehtipuut viihtyvät hyvin lauhkeassa ilmastossa, ja Kaliforniassa kasvaa nahkealehtistä kasvillisuutta, sekä Australiasta tuotuja eukalyptuspuita. Subboreaalisella alueella kasvaa subboreaalista metsää. Tyynenmeren rannikolla menestyvät kookkaat puulajit, kuten punapuu.
Mantereen keskiosissa kasvaa ruohokasvillisuutta. Preeriaheiniä kasvaa tasangon niillä alueilla, joissa vuotuinen sademäärä on yli 750 mm. Muualla menestyvät vain matalat heinäkasvit. Pohjoisessa subboreaalisen vyöhykkeen pohjoispuolella Kanadassa ja Alaskassa on tundrakasvillisuutta eli pääasiassa pensaita, sammalia, jäkälää ja ruohoja.
Janyse Jaud

Janyse Aldis Jaud (s. 26. marraskuuta 1969 Kelowna, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen ääninäyttelijä, laulaja ja lauluntekijä. Hän on näytellyt muun muassa animaatiosarjassa "Ed, Edd n Eddy". Hän on etniseltä taustaltaan islantilainen ja ranskalainen.
Ura.
Islantilaisia sukujuuria omaava Jaud on tehnyt äänirooleja 1990-luvulta lähtien animaatioihin, kuten Ranma ½, Dragon Ball Z, ReBoot, , ¡Mucha Lucha!, Trollz, Krypto the Superdog ja Hulk Vs. Hän on myös tehnyt uraa laulajana ja julkisti ensimmäisen joulusinglen vuonna 2005.
Genitaalilävistys

Genitaalilävistys on sukupuolielimiin tai niiden alueelle tehtävä lävistys. Syitä genitaalilävistyksen hankkimiseen on monia: ne voivat olla pelkkiä koristeita ja/tai niillä voidaan tavoitella lisästimulaatiota seksuaalisen kanssakäymisen aikana. Genitaalilävistykset eivät yleensä ole niin kivuliaita kuin luullaan, ja ne myös paranevat useimmiten nopeasti. 
Suomessa genitaalilävistysten ikäraja on yleisesti 18 vuotta, eivätkä kaikki lävistäjät tee niitä ollenkaan.
Ala-Utoksen vesivoimalaitos

Ala-Utoksen vesivoimalaitos sijaitsee Utajärvellä. Oulujoki Osakeyhtiön rakentama voimala valmistui vuonna 1957.
Rakentaminen ja käyttöönotto.
Utasen vesivoimalaitoksen rakentamisen yhteydessä rakennettiin alakanavan sivuun pieni voimalaitos. Utajärveen laski pohjoispuolelta Utosjoki, jonka tuomat vedet oli tarkoitus purkaa järvestä alakanavaan sivupenkeren läpi rakennetun ylisyöksyaukon kautta. Kun Utajärven vedenpinta oli 5–6 metriä ylempänä, syntyi ajatus tämän putouksen hyväksikäytöstä. Ylisyöksyaukon tilalle rakennettiin segmentillä suljettava tulva-aukko, tämän sivuun vaatimaton koneasemarakennus ja toiseen sivuun uittokouru Utosjoen uiton johtamiseksi alakanavaan. Syksyllä 1957 koneisto oli valmiiksi asennettu ja energiatuotanto alkoi 0,5 megawatin teholla.
Espoon Jäätaiturit

Espoon Jäätaiturit ry (EsJt) on vuonna 1985 perustettu taitoluisteluseura. Se on Suomen Taitoluisteluliitto ry:n (STLL) ja Etelä-Suomen Liikunta ja Urheilu ry:n (ESLU) jäsenseura. Espoon Jäätaitureiden toiminnassa sovelletaan Suomen Taitoluisteluliiton eettistä säännöstöä. Espoon Jäätaiturit ry on myös lasten ja nuorten tähtiseura, joka on Olympiakomitean, lajiliittojen ja liikunnan aluejärjestöjen luoma seurojen laatuohjelma.
Seuran eri luisteluryhmissä luistelee lähes 900 lasta, nuorta ja aikuista. Espoon Jäätaiturit on kilpa- ja harrastusseura sekä yksinluistelu- ja muodostelmaluisteluseura.
Jäätaiturit harjoittelevat Espoon jäähalleissa, pääasiassa Leppävaarassa, Tapiolassa ja Matinkylässä. Oheisharjoitukset pidetään sopivissa paikoissa lähellä jääharjoituksia.
Espoon Jäätaitureiden päävalmentaja on Virpi Horttana, joka on valmentanut Espoon Jäätaitureissa vuodesta 1987 lähtien. 
Lajit.
Yksinluistelu.
Espoon Jäätaitureiden yksinluistelijat ovat menestyneet hyvin. Seuran luistelijoita on vuosi toisensa jälkeen nimetty maajoukkueeseen, nuorten maajoukkueeseen ja projektiryhmään. Seura on kasvattanut SM-mitalisteja ja useana vuonna myös Suomen tai Pohjoismaiden mestareita. Laura Lepistö on seuran ensimmäinen EM-mitalisti (pronssia 2008, kultaa 2009 ja hopeaa 2010) ja ensimmäinen MM-mitalisti (pronssia 2010). Viveca Lindfors saavutti EM-pronssia vuonna 2019. Vuoteen 2021 mennessä Espoon Jäätaitureiden luistelijat ovat saavuttaneet 31 Suomen ja 17 Pohjoismaiden mestaruutta sekä 31 muuta mitalisijaa SM- ja PM-kisoissa. EM-mitaleja on yhteensä neljä ja MM-mitaleja yksi.
Yksinluistelun kilparyhmät ovat K1a, K1b, K2, K3 ja K4. Luistelijat siirtyvät kilpailuryhmästä toiseen iän ja taitojen karttuessa siten, että aloittavat K4-ryhmästä. Ryhmiä voi olla enemmänkin luistelijamäärästä ja heidän taitotasostaan riippuen.
Muodostelmaluistelu.
Espoon Jäätaitureiden muodostelmaluistelujoukkueita kilpailee jokaisessa Suomen Taitoluisteluliiton kilpailusarjassa, kun mukaan lasketaan Espoo Synchronized Skaters -yhteisseuran SM-seniorijoukkue Lumineers. Lumineersin vastuuvalmentajana toimii Liisa Lakela.
EsJt:n muodostelmaluistelujokkueet ovat:
Muodostelmaluistelu on kasvava laji Suomessa. Pystyäkseen tarjoamaan kaikille halukkaille mahdollisuuden luistella EsJt perusti keväällä 2021 toisen joukkueen kansallisiin junioreihin. Sisarjoukkueet Valley Bay Synchrostorm ja Valley Bay Synchrostyle kilpailevat samassa kansallisten junioreiden sarjassa.
Muodostelmaluistelun menestyksen hetkiä ovat olleet Valley Bay Synchro -joukkueen SM-pronssi keväällä 2019 ja 2023 sekä Valley Bay Synchro- ja Valley Bay Synchronics -joukkueiden valmennustrion Henriikka Latvan, Anna Karjalaisen ja Jenni Rahkon saama Elämän liekki -palkinto keväällä 2020 johdonmukaisesta, laadukkaasta ja tuloksellisesta työstä espoolaisen muodostelmaluistelun eteenpäinviemisessä.
Espoon Jäätaiturit ry:n puheenjohtajat kautta aikain.
Lähde:
Mikko Sirén

Mikko Sirén (s. 31. joulukuuta 1975) on suomalainen rumpali, joka soittaa muun muassa yhtyeissä Apocalyptica, Emigrate, Megaphone ja Kengurumeininki. Hän toimi sessiomuusikkona Apocalyptican esiintymisissä vuodesta 2003 ja hänestä tuli yhtyeen varsinainen jäsen nauhoitetun albumin ja 200 konsertin jälkeen vuonna 2005.
Sirén oli osana rap-artisti Cheekin kokoonpanoa aina vuoden 2018 "Valot sammuu" -keikoille saakka.
Vuonna 2024 Apocalyptica vahvisti, että Sirén ei jatka yhtyeen jäsenenä.
Alia Shawkat

Alia Martine Shawkat (s. 18. huhtikuuta 1989 Riverside, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänellä on irakilaisia, irlantilaisia ja norjalaisia sukujuuria. Hänen isoisänsä oli näyttelijä Paul Burke. 
Shawkatin rooleja on ollut Hannah Rayburnin rooli "State of Grace" -nimisessä tilannekomediasarjassa vuosina 2001–2002. Hänen suurin roolinsa oli Maeby Fünken esittäminen "Sukuvika"-sarjassa 2003–2006.
Shawkat on myös esiintynyt pienemmissä rooleissa muutamassa elokuvassa, kuten "Kolme kuningasta" ja "Prom Wars", joka julkaistiin vuonna 2008, ja pienissä rooleissa muutamissa sarjoissa, kuten "Veronica Marsissa". Hän näytteli vuonna 2010 ensi-iltansa saaneessa 1970-luvun tyttöbändistä kertovassa elokuvassa "The Runaways", jossa hän esitti yhtyeen fiktiivistä basistia Robinia.
Foidit

Foidit ovat ryhmä hohkasilikaattimineraaleja, jotka muistuttavat maasälpiä, mutta joilla on toisenlainen rakenne ja jotka sisältävät paljon vähemmän piitä. Foideja esiintyy harvinaisissa ja epätavallisissa magmakivissä, yleensä emäksisissä alkalikivissä. Foideja kutsutaan toisinaan maasälvänsijaisiksi, koska ne muistuttavat maasälpiä.
Vihreä puolue (Yhdysvallat)

Yhdysvaltain vihreä puolue (Green Party) on ollut mukana Yhdysvaltain politiikassa 1980-luvulta saakka. Puolue sai laajempaa huomiota ensimmäisen kerran vuonna 1996, kun se asetti presidenttiehdokkaaksi Ralph Naderin. Nader oli vihreiden ehdokkaana myös vuonna 2000.
Puolue on voittanut vaaleja lähinnä paikallistasolla; suurin osa valituiksi tulleista vihreistä on valittu henkilövaaleissa, joissa puolueen tuki ei ole välttämätöntä.
Puolueella oli vuoden 2006 marraskuussa lähes 290 000 rekisteröitynyttä äänestäjää, mikä oli neljänneksi eniten Yhdysvalloissa.
Vuoden 2006 alahuoneen ja senaatin vaaleissa vihreät saivat huomattavasti vähemmän ääniä kuin Yhdysvaltain libertaaripuolue, mutta saman vuoden kuvernöörivaaleissa vihreät saivat puolestaan huomattavasti enemmän ääniä kuin libertaarit.
Puolue kannattaa ympäristönsuojelua, paikallista päätöksentekoa ja osallistuvaa demokratiaa. Puolueen ohjelmassa on monia sosiaaliseen oikeudenmukaisuuteen liittyviä kohtia, ja se kannattaa esimerkiksi kansalaispalkkaa.
Latsuriitti

Latsuriitti eli lasuriitti on foideihin kuuluva silikaattimineraali. Lasuriitti on sinistä, ja se muodostaa suurimman osan lapislatsulin rakenteesta.
Koska myös lapislatsulia kutsutaan lasuriitiksi, niin mineraali sekoitetaan helposti puolijalokiveen.
Esiintyminen.
Latsuriittia esiintyy metamorfisissa kalkkikiviesiintymissä. Lapislatsulia esiintyy Afganistanissa. Muita latsuriittiesiintymiä on Italiassa, Venäjällä, Kanadassa ja Yhdysvalloissa.
Määritelmä.
Suurin osa lapislatsulista sai sinisen värinsä hayniitistä eikä juuri mikään näyte sisältänyt "aitoa lasuriittia". Vuonna 2021 kuitenkin latsuriitin määritelmää muutettiin niin, että pienempi sulfidin osuus riittää. Lasuriitti on lapislatsulin tärkein ainesosa.
The New Adventures of Batman

The New Adventures of Batman on yhdysvaltalainen animaatiosarja, jonka loivat Norm Prescott ja Lou Scheimer. Sarjan tuotti Filmation ja sitä esitettiin Yhdysvalloissa ensi kerran vuonna 1977. Yhteensä 16 jaksoa kestänyt sarja loppui vuotta myöhemmin ja sen jaksoja esitettiin jälkeenpäin vuoteen 1981 asti yhdessä muiden animaatioiden yhteydessä, kuten "Batman/Tarzan Adventure Hour", "Tarzan and the Super 7" sekä "Batman and the Super 7".
Juoni.
Sarjassa seurattiin Batmanin ja Robinin seikkailuja Gotham Cityssä, jossa he kohtasivat vanhoja ja uusia vihollisia, kuten Jokeri, Pingviini, Pakkasherra, Zarbor ja Kameleontti. Alfred Pennyworth ei poikkeuksellisesti esiinny sarjassa. Päähahmojen ääninäyttelijöinä olivat 1960-luvun "Batman"-televisiosarjasta tutut Adam West ja Burt Ward, myös sarjan tekijä Lou Scheimer lainasi ääntään muun muassa Batmanin tietokoneelle ja Batmanin suurimmalle fanille Bat-Mitelle.
Sarjasta puuttui muutamia vihollisia, kuten Arvuuttaja ja Linnunpelätin Hanna-Barberan vuoksi, joka tuotti samaan aikaan Superystäviä. Tästä syystä niitä ei saanut käyttää sopimusoikeuksien vuoksi. Siitä huolimatta Arvuuttaja esiintyi sarjan alku tunnuksessa. Sarjassa hänen kuitenkin kerrottiin olevan pidätetty.
Ääninäyttelijät.
Suomenkieliset:
DVD julkaisu.
"The New Adventures of Batman" julkaistiin myös DVD:lle Yhdysvalloissa kesällä 2007 ja myöhemmin Suomessa. DVD:llä myös kerrottiin sarjan tuotannosta sekä tekijöistä.
Markus Fagerudd

Markus Simon Fagerudd (s. 1. kesäkuuta 1961 Pietarsaari) on suomalainen säveltäjä. Hän opiskeli 80-luvulla säveltämistä Sibelius-Akatemiassa muun muassa Olli Kortekankaan ja Kalevi Ahon johdolla samalla kun työskenteli muusikkona ja säveltäjänä KOM-teatterissa. Hän täydensi opintojaan 1993–1994 Wolfgang Rihmin johdolla Karlsruhen musiikkikorkeakoulussa. Fageruddin monipuoliseen tuotantoon kuuluu sävellystöitä sekä sooloinstrumenteille että kamari- ja sinfoniaorkestereille ja kuoroille. Vuodesta 1997 hän on toiminut Lappeenrannan ja Vaasan kaupunginorkesterin nimikkosäveltäjänä. Fageruddin tuotannon tunnetuimpiin teoksiin kuuluvat hänen lapsille suunnatut oopperansa "Gaia", "Heinähattu, Vilttitossu ja suuri pamaus" sekä "Seitsemän koiraveljestä".
Niilo Koskenniemi

Niilo Topias Koskenniemi (2. marraskuuta 1926 Kolari – 18. kesäkuuta 1988 Kolari) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SKDL:n kansanedustajana vuosina 1970–1987. Koskenniemi valittiin myös Kolarin kunnanjohtajaksi, mutta eduskuntatyönsä vuoksi hän ei milloinkaan hoitanut virkaansa.
Elämä.
Niilo Koskenniemi syntyi Sieppijärvellä yksitoistalapsiseen pienviljelijäperheeseen. Hänen vanhempansa olivat Yrjö Aleksanteri Koskenniemi (1891-1950) ja Anna Satta (1899-1990). Kansakoulun jälkeen Koskenniemi oli metsä- ja uittotöissä. Asevelvollisuuden suoritettuaan hän paikkasi puuttuvaa koulusivistystään itseopiskelulla ja liittyi SKP:n jäseneksi 1947. Koskenniemi työskenteli Kolarin kunnan varastonhoitajana 1948–1956, asutusneuvojana 1957–1962 ja kunnansihteerinä 1962–1979. 
Koskenniemi valittiin Kolarin kunnanvaltuustoon 1954. Vuodesta 1961 lähtien hän toimi valtuuston puheenjohtajana. Koskenniemestä tuli kansanedustaja 1970. Edellisissä eduskuntavaaleissa hän oli hävinnyt SKDL:n kolmannen paikan Pekka Sallalle vain kahdella äänellä. Eduskunnassa Koskenniemi profiloitui oman vaalipiirinsä etujen ajamiseen. Yhtenä merkittävimmistä saavutuksistaan hän piti valtionyhtiö Outokummun rakentaman jaloterästehtaan sijoittamista ennakkoon kaavaillun Porin sijasta Tornioon. Vuonna 1979 Koskenniemi valittiin Kolarin kunnanjohtajaksi, mutta hän jäi virkavapaalle kansanedustajan tehtäviensä johdosta. SKP:n linjariitojen ollessa kiivaimmillaan 1980-luvulla Koskenniemi myötäili puolueen enemmistön niin sanottua kirveslinjaa. Sairastuttuaan vakavasti Koskenniemi ei enää lähtenyt vuoden 1987 eduskuntavaaleihin.
Koskenniemi oli presidentin valitsijamies vuosina 1968, 1978 ja 1982. Koskenniemi valittiin valitsijamieheksi myös 1988 Liike 88:n listoilta, mutta hän ei sairautensa vuoksi osallistunut vaalitoimitukseen. Koskenniemen tilalle tuli varasijalta Ritva Renko.
Perhe.
Niilo Koskenniemen puoliso oli Ruokojärvellä syntynyt Kerttu Nirhola (1931-2013), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1952. Heillä oli kolme lasta.
Fernando Poe Jr.

Fernando Poe nuorempi (20. elokuuta 1939 – 14. joulukuuta 2004) oli filippiiniläinen näyttelijä ja poliitikko. Hän syntyi Manilassa ja oli maansa elokuvatuotannon merkkinimiä ennen vuonna 2004 saamaansa presidenttiehdokkuutta. 
Poe kuoli aivoissaan tapahtuneeseen tromboosiin 65-vuotiaana. Hänet nimitettiin "Filippiinien kansantaiteilijaksi" postuumisti 24. toukokuuta 2006.
Sean Young

Mary Sean Young (s. 20. marraskuuta 1959 Louisville, Kentucky, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti elokuvauransa vuonna 1980 elokuvalla "Jane Austen in Manhattan" ja esiintyi seuraavana vuonna elokuvassa "Stripes".
Youngin äiti oli käsikirjoittaja ja toimittaja Lee Guthrie ja isä Donald Young joka oli televisoissa uutisten tuottaja ja toimittaja. Hän kävi High Schoolin Cleveland Heightsissa, Ohioiossa. Hän jatkoi opiskelua Interlochen Center for the Arts oppilaitoksessa Michiganissa. Young oli vuosina 1990–2002 naimisissa Bob Lujanin kanssa ja sai kaksi lasta.
Youngin on esiintynyt lukuisissa elokuvissa muun muassa: "Ei pakotietä" (1988) ja "Ace Ventura – lemmikkidekkari" (1994) sekä David Lynchin "Dyyni" (1984). Parhaiten hänet tunnettaneen elokuvasta "Blade Runner" (1982), josta on tullut sci-fi-klassikko. Hän esittää elokuvassa Rachaelia, replikanttia, joka uskoo olevansa ihminen.
Hän ”voitti” vuonna 1992 kaksi Razzieta: huonoimmasta naispääosasta ja huonoimmasta naissivuosasta roolistaan elokuvassa Suudelma ennen kuolemaa ("A Kiss Before Dying").
Rutger Hauer

Rutger Oelsen Hauer (23. tammikuuta 1944 Breukelen, Alankomaat – 19. heinäkuuta 2019 Beetsterzwaag, Alankomaat) oli alankomaalainen näyttelijä. Hauer aloitti näyttelijänuransa Alankomaissa 1960-luvun lopulla, ja 1980-luvulta alkaen hän esiintyi useissa Hollywood-elokuvissa sekä televisiosarjoissa. Hänet nimettiin Alankomaissa ”vuosisadan hollantilaiseksi näyttelijäksi” vuonna 1999.
Elämä ja ura.
Rutger Hauer syntyi 23. tammikuuta 1944 Breukelenissa Alankomaissa ja kasvoi Amsterdamissa. Hänen vanhempansa olivat taideopettajia. Nuoruudessaan Hauer kiersi maailmaa rahtilaivan kansimiehenä, palveli Hollannin armeijassa ja teki sekalaisia töitä.
Hauer kiinnostui näyttelemisestä, alkoi käydä taidetunneilla ja liittyi kokeilevan teatterin ryhmään viideksi vuodeksi. Hänen ensimmäinen menestysroolinsa oli hollantilaisessa televisiosarjassa "Floris" (1969) ja hänen ensimmäinen merkittävä elokuvaroolinsa Paul Verhoevenin ohjaamassa elokuvassa "Turkkilaisia makeisia" (1973). Hauerin ensimmäinen Britanniassa tehty rooli oli sivuosa elokuvassa "The Wilby Conspiracy" (1975). Rooli elokuvassa "" (1977) teki hänestä tunnetun myös Yhdysvalloissa.
Hauer alkoi esiintyä 1980-luvulla yhdysvaltalaisissa elokuvissa, joista ensimmäisiä olivat "Nighthawks" (1981) ja "Blade Runner" (1982). Niitä seurasi lisää merkittäviä rooleja Hollywood-elokuvissa sekä televisiosarjoissa. Hauer sai elokuvasta "Pako Sobiborista" (1987) Golden Globe -palkinnon ja elokuvasta "Fatherland" (1994) palkintoehdokkuuden. Alankomaissa Hauer sai useita näyttelijäpalkintoja ja tunnustuksia, kuten ”vuosisadan hollantilainen näyttelijä” vuonna 1999. Hauer sai 2000-luvulla myös useita elämäntyöpalkintoja eurooppalaisilla filmifestivaaleilla.
Hauer oli ympäristöaktivisti ja HIV/AIDS-aktivisti. Hänen omaelämäkertansa "All Those Moments: Stories of Heroes, Villains, Replicants, and Blade Runners" julkaistiin vuonna 2007.
Hauer kuoli sairastettuaan lyhyen aikaa 75-vuotiaana kotonaan Alankomaissa 19. heinäkuuta 2019.
Mar del Plata

Mar del Plata on kaupunki Buenos Airesin maakunnassa Argentiinassa. Vuoden 2019 arvion mukaan siellä asui 626 300 asukasta. Se on maan kahdeksanneksi suurin kaupunki.
Mar de Plata sijaitsee Atlantin rannikolla noin 370 kilometriä eteläkaakkoon maan pääkaupungista Buenos Airesista. Kaupunki on suosittu rantalomakohde, joka ruuhkaantuu kesäviikonloppuina.
Kaupungissa on vuodesta 1954 järjestetty vuosittain kansainvälinen elokuvajuhla.
Nicolas Dalayrac

Nicolas-Marie d'Alayrac, (8. kesäkuuta 1753 Muret, Ranska – 26. marraskuuta 1809 Pariisi) oli ranskalainen säveltäjä. Dalayrac oli aluksi asianajaja, mutta isänsä kehotuksesta luopui urastaan ja omistautui kokonaan intohimolleen musiikille.
Tausta.
Dalayrac sai viran Artois'n kreivin, tulevan Ranskan kuninkaan Kaarle X:n palveluksessa Versailles'n hovissa. Hän sai palkkiona 750 livreä, jota täydensi hänen isältänsä saama 450 livren korkotulo. 
Dalayracin ensimmäiset sävellykset olivat viuluduoja, jousitrioja ja kvartettoja. Hän julkaisi musiikkiaan italialaisen salanimen turvin. Hänen kvartettonsa saavuttivat suurta menestystä, ja seurauksena oli hänen todellisen henkilöllisyytensä paljastuminen. Dalayrac oli todennäköisesti vapaamuurareiden jäsen, sillä hän sävelsi vuonna 1778 musiikin tilaisuuteen, jossa Voltaire otettiin järjestön jäseneksi. Lisäksi hän sävelsi musiikin Benjamin Franklinin kunniaksi, kun hänet vastaanotettiin Anne-Catherine Helvétius'n luokse.
Dalayrac avioitui Gilberte Pétronille Sallarden kanssa. Vallankumouksen aikana hän muutti nimensä kirjoitustavan d'Alayracista Dalayraciksi. Vuonna 1798 hänen valittiin Ruotsin akatemian jäseneksi. Hän sai Kunnialegioonan kunniamerkin vuonna 1904.
"Le Poète et le musicien".
Juhannusruusu

Juhannusruusu ("Rosa spinosissima" 'Plena') on pimpinellaruusuihin kuuluva ruusulajike, jolle on tunnusomaista Suomessa juhannuksen aikaan aukeavat, puolikerrannaiset, kermanvalkoiset kukat.
Juhannusruusua on viljelty Suomessa 1800-luvun alkupuolelta lähtien ja se kuuluu Suomen historiallisiin ruusuihin. Suomessa juhannusruusu on hyvin yleinen, ja sen kasvuvyöhyke yltää Lappiin saakka. Muualla maailmassa juhannusruusu on harvinainen. Juhannusruusun ruotsinkielisiä nimiä ovat fylld pimpinellros tai Finlands vita ros ja englanninkielinen nimi Finnish White Rose.
Alkuperä.
Juhannusruusun alkuperää ei tunneta, mutta sen on arveltu kulkeutuneen Suomeen Venäjältä. Kerrannaisia kukkia lukuun ottamatta juhannusruusu muistuttaa luonnonvaraista pimpinellaruusua. Juhannusruususta on olemassa Suomessa useita eri kantoja, jotka poikkeavat hiukan toisistaan.
Luonnonvaraisen pimpinellaruusun päälevinneisyysalue on Länsi-, Keski- ja Etelä-Euroopassa, mutta pohjoisimmillaan sitä kasvaa Norjassa ja Islannissa saakka. Idässä sen levinneisyysalue ulottuu Länsi-Siperiaan ja etelässä Algeriaan ja Iraniin. 
Luonnonvaraisten pimpinellaruusujen jalostus alkoi Skotlannissa noin vuonna 1790. Pimpinellaruusujen kutsuminen skotlantilaisiksi ruusuiksi (Scotch rose) juontaa juurensa tältä ajalta. Perthistä kotoisin ollut puutarhuri Robert Brown risteytti luonnonvaraisen pimpinellaruusun useiden tuon ajan viljeltyjen ruusujen kanssa. Viljellyt lajikkeet olivat pääosin pimpinellaruusulle läheisiä "Rosa foetidan", "Rosa hugoniksen", "Rosa primulan" ja "Rosa sericean" risteymiä, mutta joukossa oli myös syysdamaskonruusun lajikkeita. Pimpinellaruusuja jalostettiin myös Ranskassa ja Pietarissa Venäjällä, jossa tsaarin puutarhuri Karl-August Freundlich jalosti niistä useita kauniita kerrannaiskukkaisia lajikkeita.
Kuvaus.
Juhannusruusu kasvaa 1,5–2 metriä korkeaksi versoiltaan ja oksiltaan pystyksi pensaaksi. Versot ovat tiheäpiikkiset. Vanhetessaan versot muuttuvat tummanruskeiksi. Lehdet ovat pienikokoiset, himmeän vihreät. Lehdyköitä niissä on 7–9 kpl. Kukinta alkaa juhannuksen tienoilla ja kestää pari viikkoa. Kukat ovat puolikerrannaisia, kermanvalkoisia, keskeltä kellertäviä, halkaisijaltaan 5–8 cm. Heteet ovat keltaisen ruskeat. Ruusu kukkii toisen vuoden versoilla. Kukinta on runsas erityisesti aurinkoisella paikalla. Vasta-auenneen kukan tuoksu on voimakas ja miellyttävä, makea ruusun tuoksu. Kiulukat ovat muodoltaan pallomaiset, halkaisijaltaan 1–1,5 cm, kypsinä himmeän mustia. Juhannusruusu kasvattaa runsaasti juurivesoja.
Juhannusruusu viihtyy aurinkoisella tai puolivarjoisalla kasvupaikalla, tuoreessa, runsasmultaisessa, vettä läpäisevässä maaperässä. Lajike menestyy Suomessa kasvuvyöhykkeillä I–VII.
Bormio

Bormio on Pohjois-Italiassa Lombardian alueella Sondrion maakunnassa Valtellinan laaksossa Addajoen latvoilla sijaitseva kunta. Kunnan asukasluku oli 4 118 syyskuussa 2016. Alueella sijaitsee useita suojelualueita, kuten Stelvion kansallispuisto.
Bormio on tunnettu talviurheilukeskus, etenkin alppihiihdossa. Siellä on järjestetty muun muassa alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1985 ja 2005. Alppihiihdon maailmancupia on laskettu 1980-luvulta lähtien. Kaupungissa on 14 lasketteluseuraa.
David Douglas

David Douglas (25. kesäkuuta 1799 Scone, Skotlanti – 12. heinäkuuta 1834 Havaiji) oli skotlantilainen kasvitieteilijä.
Davidin isä oli kivenhakkaaja Sconen kylässä Perthin luoteispuolella. Hän kävi Kinnoul Schoolia ja sieltä päästyään hän pääsi puutarhaharjoittelijaksi Mansfieldin 3. jaarlin Scone Palaceen. Hän vietti tässä toimessa seitsemän vuotta, kunnes lähti opiskelemaan Perthin lukioon oppiakseen lisää kasvitieteestä. Työskenneltyään sitten jonkin aikaa Fifessä, missä hänellä oli oiva tilaisuus kasvi- ja eläintieteellisen kirjaston käyttöön, hän pääsi Glasgowin kasvitieteelliseen puutarhaan 1820 ja kävi kasvitieteen luennoilla Glasgowin yliopistossa. Kasvitieteen professori huomasi hänen kykynsä ja otti hänet mukaansa Ylämaille suuntautuneelle retkelle sekä suositteli häntä Lontoon Horticultural Societylle (myöhempi Royal Horticultural Society). 
RHS:n Sir William Jackson Hookerin aloitteesta Douglas otti osaa maineikkaalle kasvienkeräysmatkalle pohjoiselle Tyynellemerelle 1824. Hän saapui New Yorkiin, tutustui Lewisin ja Clarkin kasvikokoelmaan Philadelphiassa ja lähetti Lontooseen joukon näytteitä. Keväällä 1824 hän lähti Hudson's Bay Companyn laivalla tutkimaan Kanadan länsirannikkoa, muun muassa Columbiajoen valuma-alueen kasvillisuutta. Vuosien 1825 ja 1827 välillä hän taivalsi Kanadassa yli 16 000 kilometriä keräten kasvinäytteitä.
Hän aloitti vuonna 1829 toisen tutkimusmatkan, joka suuntautui Kaliforniaan, Columbiajoelle, Fraserjoelle sekä Stuartjärvelle ja päättyi Havaijille.
Vuonna 1827 hän esitti jalostettavaksi douglaskuusen, joka englanniksi (ja suomeksi) on nimetty hänen kunniakseen. Lajin tieteellinen nimi "Pseudotsuga menziesii" viittaa kuitenkin toiseen kasvitieteilijään, Archibald Menziesiin, joka tutki alueen kasvillisuutta joitakin vuosia aikaisemmin. Muita huomattavia Douglasin jalostukseen ottamia puita ovat muun muassa sitkankuusi, sokerimänty, lännenvalkomänty, keltamänty, kontortamänty, montereynmänty, jättipihta, aitopihta sekä lukuisat muut havupuulajit, joita istutettiin Britannian maaseudulle ja joita käytetään puunjalostusteollisuudessa. Lisäksi myös monet puutarhapensaat ja yrtit, esimerkiksi ruusuherukka, isosalali, lupiini, pipot ("Penstemon") ja kaliforniantuliunikko. Kaiken kaikkiaan Douglas tuotti noin 240 kasvilajia Britanniaan.
Douglas kuoli hämärissä olosuhteissa Havaijilla – hän ilmeisesti putosi kuoppaan yhdessä härän kanssa, joka survoi hänet kuoliaaksi. Viimeksi hänet nähtiin elossa englantilaisen härkienmetsästäjän ja vankikarkurin Edward ”Ned” Gurneyn kotona. Douglas haudattiin tuntemattomaan paikkaan yleiselle hautausmaalle lähelle Mission Housea Honolulussa. Hänelle pystytettiin muistomerkki 1856 Kawaiaha'on kirkon ulkopuolelle.
Douglas tutki myös lintuja ja nimesi muun muassa vuoriviiriäisen ("Oreortyx pictus") 1829. Hänen kunniakseen on nimetty pensastupsuviiriäinen ("Callipepla douglasii").
Oriflamme

Oriflamme tai Or-y-flamme &lt; , la "flamme d'or" (ransk. = "kultaliekki"), oli Ranskan kuninkaiden sotalippu keskiajalla. Sen noutaminen Saint-Denisin luostarin basilikasta edellytti kaikkien Ranskan kuninkaan vasallien ja alivasallien liittymistä kuninkaan johdolla taisteluun. Jos Oriflamme otettiin mukaan armeijan standaariksi itse taisteluun, se merkitsi ettei armoa annettu, ja siksi sitä sanottiin "Kuoleman Oriflammeksi".
Historia.
Oriflamme-lipun syntyvaiheet ovat vaikeasti ajoitettavissa. Jotkut tutkijat sijoittavat alkuperän keisari Konstantinus Suuren aikaan. Toisaalta taas 1100-luvulta peräisin olevan Rolandin laulu -runoelman ranskankielisen version säkeissä 3093–5 kerrotaan kuninkaallisesta sotalipusta, josta käytetään nimitystä "Romaine" tai "Montjoi". Legendan mukaan paavi Leo III oli antanut lipun Kaarle Suurelle tämän keisariksi kruunaamisen yhteydessä jouluna vuonna 800. 
Viimeisen kerran Oriflamme oli varmuudella mukana itse taistelussa armeijan standaarina 1415 Agincourtin taistelussa, jossa sen kantaja, Guillaume de Martel, kaatui. Oriflammesta on kuitenkin kuvauksia vielä 1465 ja mainintoja 1500-luvulta.
Amo Houghton

Amory ”Amo” Houghton Jr. (7. elokuuta 1926 – 4. maaliskuuta 2020) oli yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. 
Houghton syntyi Corningissa, New Yorkin osavaltiossa. Hän opiskeli St. Paul's Schoolissa New Hampshiressa, palveli toisessa maailmansodassa Yhdysvaltain merijalkaväessä, valmistui vuonna 1950 Harvardin yliopistosta ja vuonna 1952 Harvard Business Schoolista. 
Houghton toimi vuosina 1964–1983 Corning Incorporated -yhtiön johdossa. Yhtiön perustaja vuonna 1851 oli Amory Houghton, Amo Houghton nuoremman iso-iso-isoisä. Houghton työskenteli sukuyrityksessään vuodesta 1951 kirjanpitäjänä, työnjohtajana, prosessi-insinöörinä ja markkinointipäällikkönä. Hallituksen jäsen hänestä tuli vuonna 1955 ja yhtiön varajohtaja vuonna 1957.
Houghton tuli valituksi Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen vuonna 1986. Hän aloitti ensimmäisen kautensa Stan Lundinen seuraajana vuonna 1987 ja istui kongressissa yhtämittaisesti vuoden 2005 alkuun saakka, jolloin hänen seuraajakseen tuli Randy Kuhl.
Danièle Delorme

Danièle Delorme (oik. Gabrielle Danièle Marguerite Andrée Girard; 9. lokakuuta 1926 Levallois-Perret – 17. lokakuuta 2015 Pariisi) oli ranskalainen näyttelijä. Hän aloitti uransa teinivuosinaan.
Delormella oli merkittäviä rooleja muiden muassa elokuvissa "Gigi" (1948), "Tyttöjä harhateillä" (1949), "Minne, l’ingénue libertine" (1950) ja "Kurjat" (1958). Hän oli vuosina 1956–2002 naimisissa Yves Robert'n kanssa.
Delorme oli tuomariston jäsenenä Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 1988.
William Gambel

William Gambel (kesäkuu 1823 Philadelphia – 13. joulukuuta 1849 Rose's Bar) oli yhdysvaltalainen luonnontieteilijä ja keräilijä. Hänen syntymäajastaan on vaihtelevaa tietoa.
Gambelin vanhemmat olivat irlantilaisia. Hänen isänsä kuoli Williamin ollessa 9-vuotias ja äiti opetti itse lapsensa.
1838 Gambel teki keräysretken Pohjois-Carolinaan Thomas Nuttallin kanssa. Maaliskuussa 1841 hän lähti yksin keräämään kasveja Nuttallille. Hän vaelsi länteen ja saapui Kaliforniaan marraskuussa. Hän vietti seuraavan vuoden keräten näytteitä Tyynenmeren rannikolla ja liittyi sitten kirjuriksi Yhdysvaltain laivastoon. Gambel oli ensimmäinen ornitologi, joka järjestelmällisesti tutki Kalifornian linnustoa.
Gambel palasi Philadelphiaan elokuussa 1845. Vuonna 1848 hän valmistui lääkäriksi ja avioitui samoihin aikoihin. 1849 hän lähti takaisin länteen ja liittyi uudisasukkaiden ryhmään. Ryhmä joutui vaikeuksiin kuivuuden koettelemalla tasangolla ja menetti suurimman osan hevosistaan ja karjastaan. Ensilumen sataessa he saavuttivat Sierra Nevadan. Suurin osa väestä menehtyi vuoria ylitettäessä mutta Gambel selviytyi. He saapuivat Rose's Bar -nimiseen paikka Yubajoella, missä Gambel ryhtyi parantamaan eräitä sairastuneita kullankaivajia. Hän itse sairastui lavantautiin ja kuoli. Rose's Bar ja Gambelin luut jäivät myöhemmin paikalle rakennetun kaivosaltaan alle.
Gambelin kuvailemia ja nimeämiä uusia lintulajeja ovat muun muassa aavikkotupsuviiriäinen ("Callipepla gambelii"), vuoritiainen ("Parus gambeli") ja kaliforniantikka ("Picoides nuttallii").
C. William O’Neill

C. William O'Neill (14. helmikuuta 1916 – 20. elokuuta 1978) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja lakimies, joka toimi 1950-luvulla Ohion kuvernöörinä.
O'Neill valittiin Ohion oikeusministeriksi vuonna 1950 ja kuvernööriksi vuonna 1957. Hän hävisi uudelleenvalinnan vuonna 1959. Hänet valittiin Ohion korkeimman oikeuden tuomariksi vuonna 1960 ja korkeimman oikeuden puheenjohtajaksi 1970. Hän toimi tuomarina aina kuolemaansa saakka
Kauko Vuorensola

Kauko Vuorensola (3. maaliskuuta 1923 Oulu – 6. marraskuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, televisio-ohjaaja ja järjestäjä.
Vuorensola aloitti uransa näyttelijänä. Hän vakiintui sivurooleissa ja muutenkin pienissä elokuvarooleissa. 1950-luvulla Vuorensola näytteli lukuisissa Aarne Tarkaksen elokuvissa, kuten "Kovanaama" (1954), "Villi Pohjola" (1955) ja "Sankarialokas" (1955). Hän kuului myös lukuisten sotilasfarssien kantahenkilökuntaan. Hän toimi 1950-luvulla usein myös kuvaussihteerinä ja leikkaajana, ja vuonna 1959 hän siirtyi päätoimisesti elokuvaohjaajaksi Yleisradion perustamaan Suomen Televisioon. Hän oli toiminut aikoinaan Tarkaksen apulaisohjaajana.
Vuorensola ohjasi Eeva Joenpellon romaanista Suomen ensimmäisen pitkän televisioelokuvan "Veljen varjo" (1964). Hän työskenteli pitkään lyhytelokuvien parissa, hän ohjasi muun muassa lyhytelokuvat "Tulethan isä" (1964) ja "Yöjuna" (1966).
Kauko Vuorensolan isä oli näyttelijä Yrjö Vuorensola (1893–1978).
Pierre Révoil

Pierre Henri Révoil (12. kesäkuuta 1776 Lyon Ranska – 19. maaliskuuta 1842 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari. Hän oli Alexis Grognardin oppilaana Lyonissa ja vuodesta 1795 Davidin oppilaana. Fleury-Richardin ohella hän oli tyypillinen ranskalaisen trubaduurityylin edustaja.
Hänen sisarensa Louise Colet oli kirjailija.
Martin Marinov

Martin Marinov () s. 25. lokakuuta 1967) on bulgarialainen entinen meloja.
Marinov voitti C-1 sarjan 500 metrillä olympiapronssia Soulista 1988 ja pronssia Barcelonasta 1992 C-2 sarjan 500 metrillä yhdessä Blagovest Stojanovin kanssa. Hän sijoittui Atlantan olympialaisissa 1996 C-2 sarjassa Stojanovin kanssa neljänneksi 1000 metrillä ja viidenneksi 500 metrillä. Ateenan olympialaisissa 2004 hänen tiensä päättyi semifinaaleihin C-1 sarjan 500 metrillä. 
Hän ilmoitti lokakuussa vuonna 2006 lopettavansa uransa.
Sinan Şamil Sam

Sinan Şamil Sam (23. kesäkuuta 1974 Frankfurt, Länsi-Saksa – 30. lokakuuta 2015 Istanbul, Turkki) oli turkkilainen raskaansarjan nyrkkeilijä, lempinimeltään Bosporin härkä.
Ammattilaisura.
Sam siirtyi ammattilaiseksi vuonna 2000. 18 ensimmäistä ottelua sisälsivät kohtaamiset muun muassa Przemysław Saletaa, Danny Williamsia ja Julius Francisia vastaan. Vuonna 2003 hän kärsi ensimmäisen tappionsa kohdatessaan Juan Carlos Gómezin ja samaten hävisi seuraavan ottelunsa Luan Krasniqille. Vuonna 2005 hän kohtasi Lawrence Clay Beyn ottelussa, jossa oli panoksena Oleg Maskajevin kohtaaminen. Sam hävisi ottelun pistein täyden ajan jälkeen. Häviönsä jälkeen hän kohtasi Saul Montanan ja voitti tämän. Seuraavassa ottelussaan hän hävisi Oliver McCallille kesäkuussa 2007. Viimeisessä ottelussaan Sam kohtasi italialaisen Paolo Vidozin. Ottelu päättyi Samin pistevoittoon.
Uransa jälkeen alkoholisoitunut Sam kärsi maksaongelmista.
Louise Colet

Louise Colet (o.s. "Révoil"; 15. elokuuta 1810 Aix-en-Provence, Ranska – 9. maaliskuuta 1876 Pariisi) oli ranskalainen runoilija. Hän avioitui muusikko Hippolyte Colet’n kanssa osaksi päästäkseen pois kotiseudultaan ja Pariisiin. 
Pariisissa Colet tarjosi teoksiaan julkaistavaksi, ja pian hän sai Ranskan akatemian kahden tuhannen frangin palkinnon, ensimmäisen neljästä akatemialta saamastaan palkinnosta. Jotkut kriitikot väittävät nykyisin hänen saaneen palkintonsa vaikutusvaltaisten ystäviensä ansiosta. Hänen salongissaan kävi Pariisin kirjallisen yhteisön edustajia, kuten Victor Hugo.
Vuonna 1840 hänelle syntyi tytär Henriette, mutta sen paremmin hänen miehensä kuin hänen rakastajansa Victor Cousin ei tunnustanut lasta omakseen. Myöhemmin Colet oli Gustave Flaubertin, Alfred de Musset’n ja Abel Villemainin rakastajatar. Miehensä kuoleman jälkeen Colet elätti itsensä ja tyttärensä kirjailijana.
Runokokoelma "Fleurs du midi" ilmestyi pian Pariisiin muuton jälkeen. Romaani "Lui" kertoo päättyneestä suhteesta Flaubertin kanssa, ja herätti pienen skandaalin. Siitä tuli hyvin suosittu, viisi painosta neljän vuoden aikana.
Hänen veljensä oli taidemaalari Pierre Révoil.
Georg August Goldfuss

Georg August Goldfuß (18. huhtikuuta 1782 Thurnau – 2. lokakuuta 1848 Bonn) oli saksalainen paleontologi ja eläintieteilijä.
Goldfußin vanhemmat olivat Johann August Goldfuß ja Margarete Wächter. 1800–1804 hän opiskeli lääketiedettä, eläintiedettä ja luonnonhistoriaa Berliinissä Carl Ludwig Willdenowin ohjauksessa. Goldfuß opiskeli myös Erlangenissa, missä hän suoritti filosofian tohtorin oppiarvon 1804.
1815 Goldfuß avioitui Eleonora Oelhafen von Schöllenbachin (1789–1873) kanssa. Hänet valittiin Erlangenin yliopiston eläintieteen professoriksi 1818. Myöhemmin hänet valittiin eläintieteen ja mineralogian professoriksi Bonnin yliopistoon. 1839–1840 hän oli Bonnin yliopiston rehtori. Kreivi Georg zu Munsterin avutuksella hän julkaisi laajan teoksen "Petrefacta Germaniae" (1826–1844), jossa kuvaillaan Saksasta löydettyjä selkärangattomien fossiileja. Teos jäi kuitenkin keskeneräiseksi.
Goldfuß kuvaili ja nimesi linnuista muun muassa peltoviiriäisten "Colinus"-suvun.
Kaarlo Vuori

Kaarlo Vuori (19. elokuuta 1863 Ruovesi – 22. kesäkuuta 1914 Runni, Iisalmi) oli suomalainen taidemaalari, kuvittaja ja piirustuksenopettaja. Muoto- ja henkilömaalarina hän kuului aikakautensa parhaimpiin. Vuori vahvisti merkittävästi piirustuksen asemaa kuvataiteellisen työn perustana. Hän oli niin ikään huomattava esikuva aikansa suomenkielisille miestaiteilijoille. Vuori oli aviossa näyttelijä Tilda Vuoren kanssa vuodesta 1900 kuolemaansa asti. Pariskunnalle syntyi poika Veijo vuonna 1903.
Kaarlo Vuori syntyi kauppias Gustaf Henrik Hällbergin ja Hedvig Patalan kuusilapsiseen perheeseen. Seitsemän ensimmäistä vuottaan hän vietti Ruovedellä, josta muutti Tampereelle vuosiksi 1870 – 1883. Vuori pääsi ylioppilaaksi Helsingin alkeisopistosta vuonna 1883. Taiteellisen koulutuksensa hän sai Helsingin yliopiston piirustussalissa, Taideteollisessa keskuskoulussa 1886 sekä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1886 – 1889, jossa hänen opiskelutoverinaan oli muun muassa Pekka Halonen. Vuori oli stipendiaattina Pariisissa kaksi lukuvuotta. 1880-luvulla Vuori toimi Suomen muinaismuistoyhdistyksen piirtäjänä tutkimusmatkoilla Suomessa ja ulkomailla. 
Vuonna 1891 Kaarlo Vuori maalasi muotokuvan Minna Canthista ja myös muita Canthin perheenjäseniä. Samana vuonna Vuoren teoksia esiteltiin ensi kerran julkisesti. Vuosina 1898 – 1904 Vuori toimi Turun piirustuskoulun opettajana. Turun vuosien jälkeen hän siirtyi Tampereelle muotokuvamaalariksi ja opettajaksi Tampereen Käsityö- ja taideteollisuuskouluun. 1900-luvun alussa hän oli tehdaskaupungin ainoa ammattimainen kuvataiteilija Gabriel Engbergin ohella. Muotokuvien lisäksi Vuori teki realistisia maisemakuvauksia, kuten "Ruoveden kirkkorantaa" (1909) ja "Saaristotila" (1911, öljy, 38X58 cm). Vaimonsa Tildan muotokuvan hän maalasi vuonna 1913. Vuori harrasti valokuvausta, hänen valokuviaan julkaistiin Helsingin Kaiku -lehdessä helmikuussa 1909. Kaarlo Vuori menehtyi aivohalvaukseen kesäkuussa 1914.
Vuoren töitä on nähtävillä esimerkiksi Hiekan taidemuseossa Tampereella. Hänen vesivärityönsä Minna Canthista on näytteillä Kuopion Korttelimuseossa.
Kaliforniantikka

Kaliforniantikka ("Picoides nuttallii") on pieni tikka, joka on saanut tieteellisen nimensä englantilaisen luonnontieteilijän Thomas Nuttallin mukaan.
Koko ja ulkonäkö.
Kaliforniantikka on kooltaan pieni tikka, vain noin 15–17 senttimetrin pituinen. Väritykseltään se on mustavalkoinen. Uroksella on punainen laikku päälaellaan.
Levinneisyys.
Kaliforniantikka on yleinen tikkalaji Kaliforniassa ja sen levinneisyysalue ulottuu myös Kalifornian niemimaan pohjoisosiin Meksikossa.
George Eads

George Coleman Eads III (s. 1. maaliskuuta 1967 Fort Worth, Texas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt tv-sarjoissa, muun muassa "C.S.I." ja "Savannah", sekä elokuvissa, mm. "Evel Knievel".
Vuonna 2004 Eads sai yhdessä Jorja Foxin kanssa potkut "C.S.I."-sarjasta sopimusrikkeen vuoksi. Heidät kuitenkin palkattiin pian uudelleen. Eads on ainoa "C.S.I."-näyttelijä, joka oli mukana sarjan kaikissa 335 jaksossa. Vuonna 2016 Eads valittiin esittämään Jack Daltonia CBS:n "Nuori MacGyver" -sarjassa.
Tilda Vuori

Tilda Vuori (o.s. Matilda Blom; 15. kesäkuuta 1869 Kuopio – 30. maaliskuuta 1922 Kotka) oli suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja sekä Tampereen Työväen Teatterin toiminnan vakiinnuttanut johtaja. Teatterioppinsa hän hankki ulkomaisilla opintomatkoilla sekä toimimalla useiden teatterien ohjaaja-näyttelijänä ja johtajana. Uransa aikana hän ohjasi useita suomalaisia sekä ulkomaisia klassikoita ja tulkitsi naispääosia, kuten "Kamelianaisen" Marqueretan. Vuoren puoliso oli kuvataiteilija Kaarlo Vuori. Hänellä oli yksi poika.
Uran alku.
Tilda Vuoren näyttelijäura alkoi vuonna 1888 Viipurissa Aspegrenien Suomalaisessa Kansanteatterissa nimellä Tilda Raitio. Ennen teatteriuraansa hän oli toiminut kauppa-apulaisena. Vuori kuului Ida Aalbergin lähipiiriin, mutta Aalberg ei juuri opastanut nuoria näyttelijöitä. Vuoren nuoruusajan rooleihin kuului muun muassa "Kamelianaisen" Marquereta, jota hän näytteli vielä viisikymppisenäkin. Ennen kauttaan Tampereen Työväen Teatterissa hän työskenteli näyttelijänä Suomalaisessa Kansanteatterissa, Uudessa Teatterissa, Maaseututeatterissa ja Tampereen Teatterissa yhteensä yli kymmenen vuotta.
Vuodet TTT:ssa.
Vuosina 1906–1917 Vuori työskenteli Tampereen Työväen Teatterin johtajana. Hänen kykyjään epäiltiin, mutta hän onnistui vakiinnuttamaan TTT:n toiminnan kestävälle pohjalle. Hänen kaudellaan TTT palkkasi ensimmäiset ammattinäyttelijänsä. Hän aloitti TTT:ssa myös iltanäyttelijöiden pitkäjännitteisen kouluttamisen. Ohjaajana ja kouluttajana hän oli ankara ja määrätietoinen. TTT:ssa Vuori paitsi johti ja ohjasi myös näytteli naispääosia. Näytelmävalinnoissaan hän suosi kirjallisuusklassikoita, kuten Aleksis Kiven "Nummisuutarit". Hän otti ohjelmistoon myös yhteiskunnallisia näytelmiä, kuten Minna Canthin "Kovan onnen lapsia". Johannes Linnankosken "Laulu tulipunaisesta kukasta" oli aikansa sensaatio, josta tuli yleisömenestys TTT:ssa vuonna 1916. Tampereen Työväenopiston johtaja J. A. Pärnänen hyökkäsi Vuorta vastaan 1915 Tampereen Sanomissa. Syntyneessä sanasodassa Vuori joutui puolustamaan taiteellista linjaansa. Samoihin aikoihin TTT:n talous kääntyi jälleen tappiolliseksi. 
Kotkan kausi.
Vuonna 1917 Vuori aloitti Turun Työväen Teatterin johtajana, josta hän erosi Suomen sisällissodan keväänä 1918. Vuori siirtyi Kuopion Teatterin kautta Kotkaan, jossa hän toimi viimeiset vuotensa Kotkan Näyttämön johtajana. Hän ohjasi muun muassa Leo Tolstoin näytelmän "Ylösnousemus" sekä yleisön pyynnöstä näytelmän "Pohjalaisia", jonka uusi toteutustapa sai katsojilta kiitosta. Vuoren viimeinen työ oli Johannes Linnankosken "Ikuinen taistelu", joka menestyi niin kaupallisesti kuin taiteellisestikin.
Yksityiselämä.
Tilda Vuori oli aviossa kuvataiteilija Kaarlo Vuoren kanssa vuodesta 1900. Pariskunnalle syntyi poika Veijo vuonna 1903. Kaarlo Vuori menehtyi aivohalvaukseen kesäkuussa 1914. Tilda Vuori kuoli maksasyöpään kahdeksan vuotta myöhemmin, mutta intohimo teatteriin piti hänet poissa sairasvuoteelta aivan viimeisiin hetkiin saakka.
Fran Warren

Fran Warren (4. maaliskuuta 1926 – 4. maaliskuuta 2013) oli yhdysvaltalainen laulaja.
Warren syntyi juutalaiseen perheeseen New Yorkin Bronxissa ja saavutti alun perin menestystä muiden artistien, kuten Claude Thornhillin kanssa tekemällään yhteistyöllä.
Warren aloitti soolouransa vuonna 1948. Hän sai levytyssopimuksen RCA Recordsilta ja julkaisi muun muassa dueton ”I Said My Pajamas (and Put on My Pray’rs)” (1950) Tony Martinin kanssa.
Warren siirtyi RCA Recordsilta MGM Recordsille ja nousi listoille viimeistä kertaa vuonna 1953 kappaleellaan ”It’s Anybody Heart”.
Zoen arkki

Zoen arkki () on ranskalainen hyväntekeväisyysjärjestö, joka on keskittynyt lasten auttamiseen. Järjestön perusti 2005 vapaaehtoispalomies Eric Breteau, jonka mukaan järjestö on nimetty 2004 vuoden Aasian tsunamikatastrofissa orvoksi jäänen tytön mukaan.
Vuoden 2007 pidätykset.
Järjestö nousi kansainväliseen julkisuuteen loppuvuodesta 2007, kun se yritti salakuljettaa 103 Darfurin sotaorvoiksi väitettyä lasta Eurooppaan. Suurin osa lapsista oli kuitenkin tšadilaisista perheistä. Jäsenet ovat kiistäneet syytteet ja väittäneet järjestön paikallisten apulaisten antaneen heille vääriä tietoja lasten alkuperästä. Kidnappaukseen osallistuneet ranskalaisjäsenet tuomittiin Sudanissa kahdeksaksi vuodeksi pakkotyöhön, mutta heidät päästettiin palaamaan takaisin Ranskaan. Myöhemmin kuusi avustustyöntekijää tuomittiin Ranskassa kahdeksan vuoden vankeusrangaistukseen yli sadan lapsen sieppaamisesta. Ranskan oikeusjärjestelmä ei tunne pakkotyörangaistusta, joten oikeus käsitteli sieppaustapauksen uudestaan.