Stefan Batory

Stefan Batory (Puolassa käytetty nimimuoto; unk. "Báthory István," liett. "Steponas Batoras)"; (27. syyskuuta 1533 Szilágysomlyó (rom. Șimleu Silvaniei), Transilvania – 12. joulukuuta 1586 Hrodna, Liettuan suuriruhtinaskunta) oli Transilvanian ruhtinas vuosina 1571–1575, Puolan kuningas ja Liettuan suuriruhtinas vuosina 1576–1586, kanssahallisijanaan Anna Jagellonica.
Suku ja nuoruus.
István Báthory oli kuuluisaa unkarilaista Báthoryn aatelissukua. Hänen samanniminen isänsä oli toiminut Habsburgien käskynhaltijana Transilvaniassa. Hänen äitinsä oli Katalin Telegdi. Isä kuoli vain pari kuukautta poikansa syntymän jälkeen, ja István nuoremman kasvatuksesta huolehti Esztergomin arkkipiispa Pál Várdai. Tämä oli Habsburg-sukuisen keisarin ja Unkarin läntistä osaa kuninkaana hallitsevan Ferdinandin kannattaja, joten nuori István lähetettiin hovipojaksi Wieniin Ferdinandin hoviin.
Muuten István Báthoryn nuoruudesta ei tiedetä paljoa. Useissa lähteissä kerrotaan hänen opiskelleen Padovan yliopistossa, toisten lähteiden mukaan tämä on väärinkäsitys, ja Padovassa opiskeli hänen serkkunsa.
Nousu Transilvanian ruhtinaaksi.
Vuonna 1556 István Báthory palasi kotiseudulleen Transilvaniaan ja siirtyi kiistassa Unkarin kruununperimyksestä toiselle puolelle, tukemaan Ferdinandin kilpailijan, aikoinaan samoin Unkarin kuninkaaksi kruunatun János Szapolyain perillistä, alaikäistä János Zsigmond Szapolyaita ja tämän äitiä leskikuningatar Isabellaa, jotka tuolloin palasivat säätyjen kutsusta takaisin Transilvaniaan. Vuonna 1559 hänestä tuli Nagyváradin linnanpäällikkö ja Isabellan kuoltua János Zsigmondin tärkein neuvonantaja.
Seuraavien vuosien aikana Báthory kävi taisteluja kilpailevien kuningaskuntien rajaseuduilla, myös Ferdinandia vuonna 1564 valtaistuimella seuranneen Maksimilian II:n sotapäällikköä Lazarus Schwendiä vastaan. Hän kävi useaan otteeseen Wienin hovissa neuvottelijana, mutta 1560-luvun lopulla Maksimilian vangitutti hänet. Báthoryn istuessa vankina Wienissä hänen tilalleen nousi Transilvaniassa toinen paikallinen aatelismies, Gáspár Bekes, jonka avulla neuvoteltiin vuonna 1570 Speyerin sopimus. Sen mukaan János Zsigmond luopuisi vaatimuksestaan Unkarin kruunuun mutta saisi Transilvanian hallittavakseen, ja mikäli hän kuolisi lapsettomana, Transilvanian ruhtinaskunta siirtyisi Habsburgien haltuun.
János Zsigmond kuoli yllättäen jo vuonna 1571 vailla perillistä. Transilvanian säädyt eivät kuitenkaan halunneet Maksimiliania uudeksi hallitsijakseen ja Bekesiä tämän nimittämäksi voivodiksi, vaan kutsuivat ruhtinaakseen István Báthoryn. Tätä ratkaisua tuki myös Osmanien valtakunnan sulttaani Selim II, jonka hallinnassa oli suuri osa keskistä Unkaria.
Puola-Liettuan hallitsija.
Puolassa vuonna 1572 kuningas Sigismund II Augustin kuollessa Jagello-hallitsijasuku sammui. Uudeksi kuninkaaksi valittiin vuonna 1573 ranskalaisen Valois-sukuisen Henrik II:n ja Catherine de' Medicin neljänneksi vanhin poika, joka otti myös nimen Henrik. Valtaan astuessaan tämä joutui hyväksymään ns. Henrikin artiklat "(Articuli Henriciani)," joissa Puolan ylimystölle taattiin laajat valtaoikeudet. Henryk I Walezyn hallitusaika Puolassa jäi lyhyeksi, koska hän peri veljensä Kaarle IX:n kuoltua Ranskan kruunun ja nousi vuonna 1574 valtaistuimelle Ranskan Henrik III:na. Hän ei koskaan muodollisesti luopunut Puolan kruunusta, mutta Puolassa ryhdyttiin kuitenkin valitsemaan uutta kuningasta.
Puolan kuninkuutta tavoittelivat sekä Moskovan Iivana Julma että Habsburg-keisari Maksimilian mutta myös turkkilaisten tukema István Báthory. Maksimilian lähetti Gáspár Bekesin joukkoineen kilpailijansa Báthoryn kimppuun, mutta tämä voitti Bekesin 8. heinäkuuta 1575 Kerelőszentpálin taistelussa. Tämän jälkeen Puolan säädyt lopulta valitsivat Báthoryn kuninkaaksi. Valinnan ehtona oli, että Báthory avioituisi edesmenneen Sigismund II:n sisaren Anna Jagellonican kanssa, joka myös kruunattiin Puolan kuningattareksi ja Báthoryn kanssahallitsijaksi. Anna oli naimisiin mennessään jo 52-vuotias. Avioliitto jäi lapsettomaksi ja lähinnä muodolliseksi, puolisot elivät enimmäkseen erillään.
István Báthory kruunattiin Puolan kuninkaaksi Wawelin katedraalissa Krakovassa 1. toukokuuta 1576. Kruunajaistensa jälkeen hän siirsi hovinsa Wawelin linnaan Krakovaan ja luovutti Transilvanian hallinnon veljelleen Kristófille. Ulkopolitiikassaan hän vältteli ongelmia Transilvanian suhteen, suostui maksamaan Osmanien valtakunnalle 15 000 kultarahaan eli dukaattiin korotettua vuotuista veroa, mutta väisti myös konfliktit Maksimilianin seuraajan, keisari Rudolfin kanssa. Sitä vastoin hänellä oli edessään sota Moskovan Venäjää vastaan, sillä yhtenä ehtona hänen kuninkaaksi valitsemiselleen oli ollut Puolan Liivinmaan sodassa menettämien Baltian alueiden takaisin valloittaminen. Tähän sotaan eivät suuria etuoikeuksia nauttivat Puolan aateliset halunneet osallistua, joten Báthoryn armeija hänen vuonna 1579 aloittamallaan sotaretkellään koostui paljolti Mózes Székelyn ja Báthoryn puolelle siirtyneen Gáspár Bekesin johtamista transilvanialaisjoukoista. Aselepo turkkilaisten kanssa mahdollisti myös kasakoiden värväämisen Puolan armeijan tueksi.
Báthoryn armeija valtasi Polatskin ja Velikije Lukin uhaten Novgorodia ja Pihkovan suuriruhtinaskuntaa. Tsaari Iivana IV turvautui diplomaattiseen juoneen ja uskotteli paavi Gregorius XIII:lle, että olisi valmis siirtämään valtakuntansa roomalais-katoliseen uskoon mutta Báthory, turkkilaisten vasalli, estää tämän suunnitelman. Paavin legaatti Antonio Possevinon välityksellä neuvoteltiin vuonna 1582 Jam Zapolskin rauha, jolla Puola-Liettua sai takaisin suurimman osan menettämiään historiallisen Liivinmaan alueita ja siitä tuli Itämeren alueen mahtavin valtio. 
Tsaari Iivana Julma kuoli kaksi vuotta myöhemmin, mutta Báthory ei yrityksistään huolimatta saanut Puolan ylimystöä tuekseen uuden Venäjän sotaretken järjestämiseksi. Hän haaveili itäeurooppalaisen suurvallan perustamisesta, joka olisi voinut vastustaa paitsi Venäjää myös Osmanien valtakuntaa ja Habsburgeja, ja unkarilaiset historiantutkijat ovat nähneet hänen tavoitteenaan myös Unkarin yhdistämisen. 
Kesken näiden suunnitelmien Stepan Báthory yllättäen kuoli Hrodnassa 12. joulukuuta 1586. Hänet on haudattu Wawelin katedraaliin Krakovaan, Pyhän Marian hautakappeli.
Perintö ja jälkimaine.
Puolan hallitsijana István Báthoryn kuoltua jatkoi hänen leskensä, kuningatar Anna Jagellonica. Tämä ei kuitenkaan halunnut pitää valtaistuinta itsellään vaan ehdotti seuraajakseen nuoremman sisarensa, Ruotsin kuningatar Katariina Jagellonican ja tämän puolison Juhana III:n poikaa Sigismund Vaasaa, joka valittiin Puolan kuninkaaksi vuonna 1587. Transilvanian ruhtinaana István Báthorya seurasi Sigismundin kaima, István Báthoryn Kristóf-veljen poika Zsigmond Báthory.
István Báthory muistetaan vahvana ja kunnianhimoisena hallitsijana, joka sekä Puolassa että Transilvaniassa pyrki lujittamaan keskusvaltaa ja vahvistamaan maan talousasioiden hallintoa, sekä sivistyksen ja kulttuurin suosijana, joka kutsui hoviinsa tiedemiehiä ja taiteilijoita ja antoi jesuiittojen perustaa Vilnan yliopiston vuonna 1579. Toisin kuin merkittävä osa Transilvanian ylimystöä, Báthory pysyi katolilaisena, ja vaikka hän pitikin Transilvaniassa voimassa János Zsigmondin aikana vakiinnutetun uskonnollisen suvaitsevaisuuden periaatteen, hän suosi ja tuki katolisen kirkon instituutioita.