Kerjääminen

Kerjääminen eli kerjuu tai kerjäläisyys on rahan tai muiden hyödykkeiden vastikkeetonta pyytämistä toisilta ihmisiltä, yleensä elinkeinona tai elintavaksi vakiintuneena. Siitä tulonsa hankkivia kutsutaan kerjäläisiksi. Kerjääminen voi olla myös yksittäinen tai silloin tällöin tapahtuva kerjäämistoiminto. Kerjäämistä harjoittavat yleensä huomattavan köyhät ihmiset tai järjestäytyneeseen kerjäämiseen liittyvät kerjääjät.
Suomessa kerjääminen muuttui lailliseksi toiminnaksi vuonna 2003, jolloin säädettiin valtakunnallinen järjestyslaki entisten kunnallisten järjestyssääntöjen tilalle, jotka saattoivat paikallisesti rajoittaa kerjäämistä. Poliisi puuttuu vain aggressiiviseen kerjäämiseen.
Historia.
Antiikin Kreikassa kerjäläisyys jaettiin kahteen luokkaan: "toiminnallinen kerjääminen" (joka koettiin korkeammalla yhteisöllisellä tasolla olevaksi) ja "toimeton kerjääminen". Fransiskaanimunkeille almujen kerjääminen oli keskiajalla kasvatuskeino ja muistutus nöyryyden hyveestä.
Suomessa.
Suomessa kerjäämistä alettiin rajoittaa jo Ruotsin vallan aikana siten, että ensin passitta ja myöhemmin vieraalla paikkakunnalla kerjääminen kiellettiin. Kerjäläislaumojen lisääntyminen 1830-luvulla kiinnitti viranomaisten huomion sosiaalisiin ongelmiin. Turun ja Porin läänin maaherran Lars Gabriel von Haartmanin esityksestä asetettiin komitea pohtimaan köyhäinhoito- ja irtolaislainsäädännön uudistamista. Vuonna 1852 tuli voimaan vaivaishoitoasetus, joka turvasi jokaiselle avunsaajalle oikeuden seurakunnan köyhäinhoitoon. Samana vuonna ulotettiin kerjäämiskielto myös kotikunnassa kerjäämiseen.
Suomen suuriruhtinaskunnassa koettiin talvella 1867–68 nälänhätä, jonka seurauksena tilattoman väestön oli lähdettävä kerjuulle. Kerjäläisiä oli niin paljon, että liikkeellä oli oltava koko ajan. Kulkutaudit levisivät nälän heikentämien kerjäläisjoukkojen välityksellä. Kerjäläinen joka ei ollut köyhäinhoidon tarpeessa määriteltiin irtolaiseksi asetuksella vuonna 1879. Asetus korvattiin irtolaislailla vuonna 1936. Irtolaisena pidettiin henkilöä, jolla oli tapana kerjätä omissa nimissään, käyttää muita henkilöitä kerjuuseen tai sallia hoidossaan olevan alaikäisen alle 18-vuotiaan kerjätä.
Suomi dekriminalisoi kerjäämisen vuonna 2003, jolloin EU:n vapaan liikkuvuuden seurauksena Suomeen alkoi tulla kerjäläisiä uusista jäsenmaista Itä-Euroopasta, erityisesti Bulgariasta ja Romaniasta.
Kerjäämisestä tuli Suomessa vuonna 2007 tärkeä yhteiskunnallinen puheenaihe, kun Euroopan unionin vapaan liikkuvuuden myötä Romaniasta tulleet romanikerjäläiset alkoivat olla jokapäiväinen näky Helsingin ja myöhemmin myös muiden kaupunkien keskustoissa.
Vuonna 2014 Kokoomuksen, SDP:n, Keskustan ja Perussuomalaisten kansanedustajien aloitteesta tehtiin lakialoite "kerjäläislaista", johon kuuluu muun muassa kerjäläisrekisterin perustaminen.
Rahojen käyttö.
Euroopassa esimerkiksi Bulgariasta on lähetetty naisia muualle Eurooppaan kerjäämään järjestäytyneen rikollisuuden toimesta, tavoitteena kerätä rahaa rikollisjengeille. Romanialaisten järjestäytyneesti Pohjoismaissa toimivien kerjäläisten kerrottiin rakentaneen kerjäyksen tuotolla Romaniaan ison rakennuksen.
Vuoden 2002 tutkimus 54 kerjääjästä Kanadan Torontossa kertoi, että keskivertokerjääjä käytti 638 Kanadan dollarin arvosta keskimäärin 200 dollaria ruokaan ja 192 dollaria sekä alkoholiin, huumeisiin että tupakkaan. Winnipegissä Kanadassa vierastyöläiset huomasivat, että kaupungin kerjäläisyhteisöstä noin kolmannes kerätyistä varoista käytettiin tupakkatuotteisiin, kun loput menivät alkoholiin tai muihin päihteisiin. Tästä syystä jotkin tahot ovat pyytäneet almuja antavia lahjoittamaan ruokakortteja tai kuponkeja ruokaan tai palveluihin rahan sijasta.