tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Little Jimmy Dickens

James Cecil Dickens eli Little Jimmy Dickens (19. joulukuuta 1920 Länsi-Virginia – 2. tammikuuta 2015 Nashville, Tennessee) oli yhdysvaltalainen countrylaulaja. Hän oli "Grand Ole Opryn" vakituinen esiintyjä vuosikymmenten ajan ja kuului vuodesta 1983 Country Music Hall of Fameen.
Dickens aloitti esiintymisen radiossa 1930-luvun lopussa. Syyskuussa 1948 hän sai levytyssopimuksen Columbia Recordsilta, ja samoihin aikoihin hän aloitti myös uransa "Grand Ole Opryssä". Hän otti käyttöön taiteilijanimen ”Little Jimmy Dickens”, joka viittaa laulajan pienikokoisuuteen.
Dickensin varhaisten Columbia-hittien joukkoon lukeutuvat ”Country Boy”, ”A-Sleeping at the Foot of the Bed”, ”I’m Little But I’m Loud” ja ”Take an Old Cold Tater (And Wait)”. Vuonna 1950 hän perusti Country Boys -kokoonpanon yhdessä Jabbo Arringtonin, Grady Martinin, Bob Mooren ja Thumbs Carllilen kanssa.
Dickens julkaisi vuonna 1962 nimellä ”The Violet and the Rose” ensimmäisen Top 10 -singlensä kahteentoista vuoteen. Hän teki kansainvälisiä esiintymisiä ja nähtiin mm. "The Tonight Show'ssa". Hänen suuri hittinsä ”May the Bird of Paradise Fly Up Your Nose” nousi listaykköseksi. 1960-luvun lopulla hän siirtyi Decca Recordsille. Vuonna 1975 Dickens palasi "Grand Ole Opryyn", jonka hän oli jättänyt 1957 päästäkseen "Philip Morris Country Music Show’hun". Dickens esiintyi myös useilla Brad Paisleyn musiikkivideoilla.
Dickens kuoli 94-vuotiaana 2. tammikuuta 2015 sairaalassa Nashvillen alueella. Hänet haudattiin Woodlawn Memorial Parkin hautausmaalle Nashvillessä.
Qaf

Qaf (, ) on Koraanin 50. suura. Se sisältää 45 jaetta.
Sisältö.
Varoittaja omasta joukosta.
Suura alkaa Jaakko Hämeen-Anttilan suomennoksen mukaan seuraavasti:
Karl-Heinz Ohlig katsoo, että Koraanin suurat jakautuvat kolmeen, osittain päällekkäiseen ryhmään. Vanhimmassa ryhmässä tärkeimpänä hahmona on nimetön profeetta, joka nähtävästi on Mooses tai Jeesus. Tämän ryhmän tekstit ovat sisällöltään kristillisiä. Seuraavassa ryhmässä tekstit ovat edelleen kristillisiä, mutta keskushahmona on nimetön arabiprofeetta. Viimeisessä vaiheessa tämä profeetta välittää aivan uusia, Raamatun sanasta poikkeavia ilmestyksiä. Samalla Koraani nähdään lopullisena totuutena eikä enää vahvistuksena aikaisemmille kirjoituksille. Vasta tässä vaiheessa kyse on uudesta uskonnosta, islamista. Suuran 50 varoittaja on nimetön arabiprofeetta ("heidän omasta joukostaan") ja kuuluisi siten keskimmäiseen ryhmään.
Mystinen alkukirjain.
Alkukirjan Q on niin sanottu ""muqatta'at" eli Koraanin mystinen kirjainyhdistelmä. Sellainen esiintyy yhteensä 29 suuran alussa. 900-luvulla Tabari esitteli useita teorioita kirjainten HM tulkinnasta. Hän luettelee seuraavia annettuja selityksiä: kirjaimet eivät liity tosiinsa, vaan viittaavat Jumalan kahteen nimeen; kyseessä on Jumalan esittämä kirous ja yksi hänen nimistään; kyseessä on yksi Koraanin nimistä; ne ovat aakkosten kirjaimia; se on suuran nimi. Tabari itse ratkaisee kirjainten arvoituksen siten, että mystiset kirjaimet ovat toisistaan irrallisia ja tarkoittavat useita eri asioita, niiden joukossa Jumalan kaikki nimet ja hänen ominaisuutensa. Jaakko Hämeen-Anttila puolestaan katsoo, että kirjainten tarkoituksena on vain luoda otollista tunnelmaa Koraanin sanoman vastaanottamiselle. 
Christoph Luxenberg on hakenut niiden ratkaisua syyrialais-antiokialaisen kirkon perinteestä. Liturgiseen rukouskirjaan merkittiin lyhenteillä jumalanpalvelustekstien esittämistapa. Lyhenteet viittasivat muun muassa siihen, millä sävelmällä aloituspsalmi kuului laulaa, mikä psalmi oli kyseessä tai oliko mukana vuorolaulua. Kirjaimet voisivat siten olla viittauksia tiettyyn aloituspsalmiin, ja suura itse olisi varhaiskristillinen hartausteksti. Luxenbergin mukaan kirjan Q voi viitata psalmiin ja tulla sanasta "qaddish"" (Pyhä Hän on/olkoon). 
Muuta.
Jakeet 2–5 ovat polemiikkia uskottomia vastaan, 6–18 esittävät Jumalan tunnusmerkkejä luonnossa ja historiassa ja jakeet 19–35 kuvailevat tuomiopäivää. Suura päättyy yleisiin kehotuksiin ylistää Jumalaa. Jakeet 39–40 lausuvat: "ylistä Herrasi kunniaa ennen auringon nousua ja ennen sen laskua, ja yölläkin ylistä Häntä ja vielä kumarrettuasi". Hämeen-Anttilan mukaan tämä osoittaa, että yörukoukset kuuluivat vanhempaan käytäntöön. Vastaavia kehotuksia on suurissa 51, 52 ja 73.
Jerry Bock

Jerrold Lewis ”Jerry” Bock (23. marraskuuta 1928 – 2. marraskuuta 2010) oli yhdysvaltalainen musikaalien säveltäjä. Hänet on palkittu Pulitzer- ja Tony-palkinnoilla.
Bock syntyi New Havenissa (Connecticut), kasvoi Flushingissa (New York) ja opiskeli lapsena pianonsoittoa. Hän sävelsi ensimmäisen näytelmänsä "My Dream" high schoolissa ollessaan. Opiskellessaan Wisconsinin yliopistossa Madisonissa (1945–1949) hän kirjoitti opiskelutoveri Larry Holofcenerin kanssa musikaalin "Big As Life", joka voitti ensimmäisen sijan BMI:n järjestämässä yliopistojen näytelmäkilpailussa. Bockin yhteistyö Holofcenerin kanssa jatkui valmistumisen jälkeen; yhteistyöstä syntyi muun muassa television revyymusiikkia sekä musikaalit "Catch a Star" (Broadway 1955) ja "Mr. Wonderful" (1956). Jälkimmäisen musikaalin säveltämiseen osallistui myös George David Weiss.
Tärkeä yhteistyökumppani Bockin uralla oli sanoittaja Sheldon Harnick. Heidän ensimmäinen yhteinen musikaalinsa oli vuoden 1958 "The Body Beautiful". Seuraavana vuonna heidän näytelmänsä "Fiorello!" palkittiin Tony-, Pulitzer- ja New York Drama Critics’ Circle -palkinnoilla. Vielä menestyneemmäksi tuli vuoden 1964 "Viulunsoittaja katolla" (engl. "Fiddler on the Roof"), joka palkittiin yhdeksällä Tonylla ja lukuisilla muilla palkinnoilla. Muihin Bockin ja Harnickin musikaaleihin kuuluvat "She Loves Me" (1963), "The Apple Tree" (1966) ja heidän viimeiseksi tuotoksekseen jäänyt "The Rothchilds" (1970). Kun yhteistyö Harnickin kanssa loppui, Bock lopetti Broadway-näytelmien säveltämisen.
Bock on kuulunut vuodesta 1971 Songwriters Hall of Fameen. Hänet on valittu myös American Theatre Hall of Fameen.
Nick Simper

Nicholas John ”Nick” Simper (s. 3. marraskuuta 1945 Middlesex) on englantilainen basisti. Parhaiten hänet muistetaan Deep Purplen alkuperäisenä basistina. 
Ennen Purplen perustamista Simper soitti monissa yhtyeissä, kuten Johnny Kidd And The Pirates, The Regents, Lord Sutch's Savages (mukana myös Ritchie Blackmore) ja The Flower Pot Men (mukana Jon Lord). 
Kun Blackmore ja Lord kasasivat Deep Purplea vuonna 1968 (tuolloin vielä nimellä Roundabout), he kutsuivat vanhan soittokumppaninsa mukaan yhtyeeseen. Deep Purplen ensisingle ”Hush” menestyi Yhdysvalloissa kohoten top-5:een ja yhtye keikkaili ahkerasti Amerikassa vuonna 1968. Tämän lisäksi Deep Purple levytti vajaan vuoden aikana kolme studioalbumia, joista ensimmäinen, "Shades of Deep Purple", menestyi parhaiten Amerikassa. Kotimaassaan Britanniassa Deep Purple ei saanut vielä tuolloin minkäänlaista menestystä. Vuoden 1969 heinäkuussa Simper erotettiin Deep Purplesta yhdessä laulaja Rod Evansin kanssa. Simper ja Evans eivät sopineet Lordin ja Blackmoren hard rock -visioon ja Simperin bassonsoittoa pidettiin liian vanhanaikaisena. Evans tyytyi kohtaloonsa, koska oli jo aiemmin aikonut lähteä yhtyeestä, mutta Simper oli katkera salamyhkäisestä erottamisestaan ja haastoi yhtyeen myöhemmin oikeuteen maksamattomien korvausten takia. 
Deep Purplen jälkeen Simper liittyi Marsha Huntin kiertueyhtyeeseen ja esiintyi muun muassa Wightsaaren festivaaleilla vuonna 1969. Sen jälkeen Simper ja yhtyeen muut muusikot perustivat Warhorse-yhtyeen. Progressiivista heavy rockia soittanut Warhorse levytti kaksi albumia ("Warhorse" (1970), "Red Sea" (1972)) Vertigolle. Yhtye ei kuitenkaan saanut suurta menestystä ja se hajosi vuonna 1974. Simperin muita yhtyeitä 1970- ja 1980-luvuilla olivat muun muassa Dynamite, Flying Fox ja Fandango, joka julkaisi pari albumia. 1990-luvulla hän oli mukana Quartermass II -yhtyeessä, joka oli jatkoa 1970-luvulla vaikuttaneelle Quartermass-yhtyeelle.
Viime vuosina Nick Simper on soittanut The Good Old Boys -nimisessä vanhaa rock ’n’ rollia soittavassa projektiyhtyeessä ja hän on myös esiintynyt itävaltalaisen The Nasty Habits -yhtyeen kanssa soittaen Deep Purplen ensimmäisen kokoonpanon kappaleita. 
Diskografia.
Deep Purple:
Warhorse:
Fandango:
Johnny Kidd &amp; The Pirates:
Screaming Lord Sutch: 
Rosco Gordon: 
Quartermass II: 
Wee Willie Harris &amp; The Alabama Slammers:
Mel Tillis

Lonnie Melvin ”Mel” Tillis (8. elokuuta 1932 Tampa, Florida – 19. marraskuuta 2017) oli yhdysvaltalainen countrylaulaja. Hän levytti 1950-luvun lopulta saakka ja sai suurimmat menestyksensä 1970-luvun kuluessa. Hänen tunnetuimpien kappaleidensa joukkoon lukeutuvat ”I Ain't Never”, ”Good Woman Blues” ja ”Coca-Cola Cowboy”. 
Tillis sairasti lapsena malarian ja jäi pysyvästi puhevikaiseksi. Hän oppi kuitenkin nopeasti rumpujen- ja kitaransoiton taidon. Liityttyään ilmavoimiin hän sai asemapaikakseen Okinawan Japanissa. Vuonna 1956 hän siirtyi Nashvilleen ja kirjoitti muun muassa laulun ”I'm Tired”, jolla Webb Pierce sai vuonna 1957 listakolmoshitin.
Alun perin Tillis menestyi lauluntekijänä. Hän sai siitä huolimatta oman levytyssopimuksen Columbia Recordsilta ja julkaisi vuonna 1958 ensimmäisen Top 40 -hittinsä ”The Violet and a Rosen”, jota seurasi Top 25 -hitti ”Sawmill”. Hän jatkoi yhtäaikaisesti uraansa Webb Piercen lauluntekijänä, ja muiden muassa Bobby Bare, Wanda Jackson ja Stonewall Jackson ovat versioineet hänen sävellyksiään. Vuonna 1968 ilmestyi hänen ensimmäinen Top 10 -hittinsä "Who's Julie". 
Tillisin oma menestys alkoi huomattavasti nousta 1970-luvun alkuvuosina. Hän levytti aluksi MGM Recordsille, mutta siirtyi vuonna 1976 MCA Recordsille. Hän voitti Country Music Association Awardsissa ”Vuoden artistin” kunnian ja sai lisäksi paikan Nashville Songwriters Hall of Famesta. Vuonna 1979 hän siirtyi Elektra Recordsille ja teki muun muassa yhteistyötä Nancy Sinatran kanssa kappaleessa ”Texas Cowboy Night”. Hän palasi MCA:lle vuonna 1983 ja sai viimeisen Top 10 -hittinsä kappaleella ”New Patches” vuonna 1984. 
Tillisillä oli myös elokuvarooleja. 1980-luvulta lähtien hän jatkoi uraansa esiintyjänä, mutta myös kirjoitti hittejä Ricky Skaggsille ja Randy Travisille. Häneltä ilmestyi omaelämäkerta "Stutterin' Boy", ja hänen ottamisestaan Country Music Hall of Fameen tiedotettiin 7. elokuuta 2007. Hänellä on kuusi lasta, joista yksi on muusikko Pam Tillis.
Irving Baxter

Irving Baxter (25. maaliskuuta 1876 – 13. kesäkuuta 1957) oli yhdysvaltalainen korkeus- ja seiväshyppääjä ja olympiavoittaja.
Irving Baxter on ainoa urheilija, joka on voittanut olympiakultaa sekä korkeushypyssä että seiväshypyssä. Pariisin 1900 olympiakisoissa hän saavutti kultamitaliensa lisäksi kolme hopeamitalia, kun hän sijoittui kaikissa vauhdittomissa hypyissä Ray Ewryn jälkeen toiseksi.
Yhdysvaltain korkeushyppymestaruuden Baxter voitti 1897–1900 ja 1902. Hänen ennätyksensä korkeushypyssä oli 191,5.
Frank Foss

Frank Foss (9. toukokuuta 1895 – 5. huhtikuuta 1989) oli yhdysvaltalainen seiväshyppääjä ja olympiavoittaja.
Frank Foss voitti seiväshypyn olympiakultaa Antwerpenin 1920 kisoissa maailmanennätystuloksella 409. Hän pudotti kerran neljästä metristä, pyysi sitten nostamaan riman uuteen ennätyskorkeuteen ja ylitti sen ensimmäisellä yrityksellään. Hopeamitalisti, tanskalainen Henry Petersen sai 39 cm heikomman tuloksen.
Foss voitti Yhdysvaltain mestaruuden 1919 ja 1920.
Foss piti hallussaan seiväshypyn maailmanennätystä kaksi vuotta, kunnes Charles Hoff rikkoi sen vuonna 1922.
Punainen linnoitus

Punainen linnoitus, eli Delhin linnoitus, tunnetaan myös nimillä Lal Qil'ah tai Lal Qila on linnoitus Delhissä, Intiassa. Se on punaisesta hiekkakivestä rakennettu suuri linnoitus, jonka muurien ympärysmitta on noin kaksi kilometriä. Suurmoguli Shah Jahan rakennutti linnoituksen 1600-luvulla ja se on Vanhan Delhin suurin monumentti.
Delhin Punainen linnoitus valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2007.
Historia.
Mogulihallitsija Shah Jahan rakennutti Punaisen linnoituksen siirtäessään valtakuntansa pääkaupungin Agrasta Shahjahanabadiin. Linnoituksen rakennustyöt aloitettiin huhtikuussa 1639 ja ne valmistuivat vuonna 1648. Linnoituksen koilliskulma on vanhemman Islam Shah Surin rakennuttaman ja vuonna 1546 valmistuneen Salimgarhin linnoituksen vieressä . Punaisen linnoituksen suunnittelivat moguliarkkitehdit Ustad Hamid ja Ahmad .
Linnoitukseen on tehty myöhemmin joitakin laajennuksia ja osia on myös purettu. Shah Jahanin poika ja seuraaja Aurangzeb rakennutti linnoitukseen 1659–1660 "Moti Masjid" -moskeijan (Helmimoskeija). Myös viimeinen mogulihallitsija Bahadur Shah II teki laajennuksia. Persialaisten hallitsija Nadir Šah teki ryöstöretken linnoitukseen vuonna 1739 ja vei mukanaan suuren omaisuuden sekä ns. Riikinkukkovaltaistuimen . Sepoykapinan jälkeen brittiläiset valtasivat linnoituksen ja ottivat sen omaan käyttöönsä. Monia merkittäviä rakennuksia tuhottiin tuona aikana ja niiden paikalle rakennettiin siirtomaatyylisiä brittiläisiä sotilasrakennuksia. Lisäksi mugalipuutarhoja muotoiltiin englantilaistyylisiksi. Vuonna 1903 aloitettiin linnoituksen restaurointityöt .
Intian itsenäistyttyä Intian asevoimat ottivat Punaisen linnoituksen haltuunsa . Täällä Intian ensimmäinen pääministeri Jawaharlal Nehru nosti Intian lipun salkoon brittiläisen vallan päättymisen kunniaksi 15. elokuuta 1947. Vuonna 2003 linnoitus siirtyi Intian asevoimilta arkeologiselle seuralle ja armeijan parakit ovat nykyään tyhjillään .
Lee Barnes

Lee Barnes (16. heinäkuuta 1906, Salt Lake City, Utah – 28. joulukuuta 1970, Oxnard, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen seiväshyppääjä ja olympiavoittaja.
Lee Barnes voitti seiväshypyn olympiakultaa 17-vuotiaana Pariisissa 1924. Hän on edelleen miesten hyppylajien nuorin olympiavoittaja. Barnes voitti kisan vasta Glenn Grahamin kanssa käymänsä uusinnan jälkeen. Amsterdamin 1928 olympiakisoihin 172-senttinen Barnes lähti maailmanennätysmiehenä mutta jäi viidenneksi.
Vuonna 1927 Barnes esiintyi elokuvassa "Hyppyä, soutua ja rakkautta" () Buster Keatonin sijaisnäyttelijänä tehtävänään hypätä seipään avulla toisen kerroksen ikkunasta sisään.
Sabin Carr

Sabin Carr (4. syyskuuta 1904, Dubuque, Iowa – 12. syyskuuta 1983, Santa Barbara, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen seiväshyppääjä ja olympiavoittaja.
Sabin Carr voitti seiväshypyn olympiakultaa Amsterdamissa 1928. Hän ylitti korkeuden 420, ja hopeamitalimies William Droegemüller hävisi hänelle 10 cm. Sijoille 3–5 päätyneet hyppääjät saivat tuloksekseen 395, jonka Carr ylitti vasta kolmannella yrityksellään.
185-senttinen Yalen yliopiston opiskelija Carr ylitti maailman ensimmäisenä seiväshyppääjänä 14 jalan (427 cm) korkeudella olevan riman vuonna 1927. Seuraavana vuonna hän teki sisäratojen epävirallisen ME-tuloksen 429 mutta menetti ulkoratojen ennätyksensä Lee Barnesille.
William Miller (seiväshyppääjä)

William Waring ”Bill” Miller (1. marraskuuta 1912 – 13. marraskuuta 2008) oli yhdysvaltalainen seiväshyppääjä ja olympiavoittaja.
William Millerin paras seiväshyppytulos vuonna 1931 oli 403. Yhdysvaltain olympiakarsinnoissa 1932 hän sijoittui toiseksi tuloksella 430. Karsinnan voittaja William Graber hyppäsi maailmanennätyksen 437. Los Angelesin olympialaisissa Miller ylitti 431,5 ja jätti Japanin Shuhei Nishidan hopealle – Graber jäi ilman mitalia.
Earle Meadows

Earle Meadows (29. kesäkuuta 1913 Corinth, Mississippi – 11. marraskuuta 1992) oli yhdysvaltalainen seiväshyppääjä ja olympiavoittaja.
Earle Meadows voitti seiväshypyn olympiakultaa Berliinissä 1936. Viisi tuntia kestäneessä kisassa hän ylitti ainoana korkeuden 435, toisella yrityksellään. Hän oli bambuseiväskauden viimeinen olympiavoittaja – seuraavissa kisoissa 12 vuotta myöhemmin hypättiin pääsääntöisesti jo metalliseipäällä.
Vuonna 1937 Meadows ja Bill Sefton, jotka tunnettiin yhteisnimellä "Heavenly Twins" ("Taivaskaksoset"), kävivät keskenään kovia kaksinkamppailuja. Los Angelesissa 10. huhtikuuta Sefton hyppäsi maailmanennätyksen 445 ja Meadows sijoittui toiseksi omalla ennätyksellään 438. Palo Altossa 8. toukokuuta he jakoivat voiton ME-tuloksella 448. Los Angelesissa 29. toukokuuta he molemmat hyppäsivät tuloksen 454. Sefton voitti kisan ylitettyään korkeuden ensimmäisellään, kun taas Meadows tarvitsi ylitykseen kaikki kolme yritystä. Vain tämä vuoden viimeinen ennätys merkittiin viralliseen ME-luetteloon. Yliopistojen mestaruuskilpailuissa Meadows oli kolmas Seftonin ja George Varoffin jälkeen ja Yhdysvaltain mestaruuskilpailuissa kolmas Seftonin ja Cornelius Warmerdamin jälkeen neljän ensimmäisen ylitettyä 446.
Vielä 35-vuotiaana Meadows hyppäsi tuloksen 442 ja oli vuoden 1948 maailmantilaston jaetulla kolmannella sijalla.
Erland Josephson

Erland Josephson (15. kesäkuuta 1923 Tukholma – 25. helmikuuta 2012 Tukholma) oli ruotsalainen, juutalaista syntyperää oleva näyttelijä, ohjaaja, kirjailija ja teatterinjohtaja. Josephsonin näyttelijäntyö oli psykologisesti terävää, ja hän sai usein esittää kyynikkoa tai intellektuellia. Hänen tunnetaan erityisesti rooleistaan Ingmar Bergmanin ohjaamissa elokuvissa.
Elokuva- ja teatteriura.
Erland Josephsonin ammatillinen yhteistyö Ingmar Bergmanin kanssa kesti yli 60 vuotta – Bergman ei ehtinyt työskennellä kenenkään muun kanssa yhtä kauan. He kohtasivat ensimmäistä kertaa jo 1930-luvun lopulla, kun Josephson oli vasta teini-ikäinen. Bergman ohjasi nuorukaista ensimmäistä kertaa 1940 näytelmässä "Venetsian kauppias", jossa tällä oli Antonion rooli. Josephson näyttäytyi myös Bergmanin varhaisessa elokuvassa "Elämän sateessa" (1946), mutta merkittävimmät Bergman-roolinsa hän teki vasta vanhemmalla iällä. Erityisen tunnettu on pääosa aviomiehenä televisiosarjassa "Kohtauksia eräästä avioliitosta" (1973). Vanhemmiten Josephsonin ja Bergmanin ystävyys syveni, niin että oli luonnollista, että Bergmanin kirjoittamassa ja Liv Ullmannin ohjaamassa televisioelokuvassa "Uskoton" (2000) Josephsonilla on rooli ystävänsä alter egona: Bergman-nimisenä tapahtumien tarkkailijana. Bergmanin viimeisessä elokuvaohjauksessa, televisiolle tuotetussa "Sarabandissa" (2003), Josephson niin ikään näyttelee pääosassa. Tämänkin jälkeen Bergman ohjasi Josephsonia vielä teatterissa.
Josephson käsikirjoitti Bergmanin kanssa tämän ensimmäisen värielokuvan "Puhumattakaan naisista" (1964). Kun Bergman erosi Ruotsin päänäyttämön Dramatenin johtajan paikalta, Josephson otti tuon tuulisen viran vastaan ja hoiti sitä aina vuoteen 1975.
Josephson pysyi pitkään näyttelijänä Ruotsin maaperällä. Hänen ensimmäinen kansainvälinen roolinsa oli vuonna 1977 italialaisen Liliana Cavanin elokuvassa "Hyvän ja pahan tuolla puolen", jossa hän esitti pääosaa filosofi Friedrich Nietzschenä. 1980-luvulla Josephson näytteli kahdessa Andrei Tarkovskin loppukauden elokuvassa.
Kirjailijana.
Kirjailijanuransa Josephson aloitti runoilijana 1940-luvun puolivälissä. Hän kirjoitti myös muun muassa romaaneja, novellikokoelmia, näytelmiä ja elokuvakäsikirjoituksia. Hänen useista kirjailijana saavuttamistaan palkinnoista mainittakoon Svenska Dagbladetin kirjallisuuspalkinto vuodelta 1957.
Guinn Smith

Guinn Smith (2. toukokuuta 1920 – 20. tammikuuta 2004) oli yhdysvaltalainen seiväshyppääjä ja olympiavoittaja.
Guinn Smith sijoittui Yhdysvaltain olympiakarsintojen 1948 seiväshypyssä toiseksi voittaja Richmond Morcomin kanssa samalla tuloksella 447, joka oli sen vuoden paras tulos maailmassa. Lontoon olympiakisoissa Smith voitti kultaa. Hän hyppäsi veden peittämällä stadionilla tuloksen 430 kolmannella yrityksellään ja pudotti Suomen Erkki Katajan hopealle. Smith hyppäsi tavallisesti metalliseipäällä, mutta viimeiseen hyppyynsä 430 cm:stä hän otti käyttöön bambuseipään.
Deborah Rowe

Deborah "Debbie" Rowe oli Michael Jacksonin vaimo vuosina 1996–1999. Pariskunta sai kaksi lasta: Michael Joseph Jackson Jr. ja Paris-Michael Katherine Jacksonin.
Rowe oli Jacksonin sanojen mukaan mahtava ihminen, sillä Rowe synnytti Jacksonille kaksi lasta ja antoi Jacksonin kasvattaa heidät itse. Jackson oli aina tahtonut olla isä. He erosivat lapsien syntymän jälkeen.
Avioero-oikeudenkäyntien aikaan Rowe puolusti Jacksonia ja luopui oikeuksistaan lasten huoltajuuteen. Kesällä 2006 hän kuitenkin pyysi tuomioistuinta käsittelemään huoltajuuskiistaa uudelleen.
Jappervokki

Jappervokki ("Jabberwocky") on Monty Pythonin animaattorin Terry Gilliamin ohjaama keskiajalle sijoittuva komediaelokuva vuodelta 1977. Michael Palin esittää nuorta tynnyrintekijää, joka isänsä kuoleman jälkeen ajautuu slapstick-tyylisten, epäonnisten sattumusten kautta jahtaamaan lohikäärmettä. Elokuva on nimetty Lewis Carrollin tunnetun runon "Jabberwocky" (suom. "Pekoraali") mukaan. Carrollin vaikutus on vähäistä: runosta lausutaan otteita, ja hirviö muistuttaa John Tennielin piirrosta.
Kriitikot ja yleisö eivät lämmenneet "Jappervokille", joka oli Gilliamin ensimmäinen ohjaustyö, mutta siitä on sittemmin tullut jonkinasteinen kulttielokuva. Gilliam vakiinnutti jo "Jappervokissa" tunnusomaisen visuaalisen tyylinsä ja synkän huumorinsa.
Elokuva muistuttaa lavastukseltaan ja komediatyyliltään "Monty Pythonin hullua maailmaa", jonka parissa Gilliam oli myös työskennellyt. Palinin ohella elokuvassa esiintyivät myös Monty Pythonin Terry Jones sekä komediaryhmän työssä huomattavasti mukana ollut Neil Innes. "Jappervokki" vaikuttaakin vahvasti pythonmaiselta, ja monet kohtaukset (esimerkiksi piiloleikkiturnajaiset) muistuttavat vahvasti "Hullun maailman" kohtauksia. Amerikan-ensi-iltaa varten elokuvaa mainostettiin alkujaan "Monty Pythonin Jappervokkina" ("Monty Python's Jabberwocky"), mutta Gilliamin vastustuksen vuoksi siitä luovuttiin.
Bowringin sopimus

Bowringin sopimus oli sopimus, joka solmittiin Siamin ja Yhdistyneen kuningaskunnan välillä 18. huhtikuuta 1855. Sopimus oli virallisesti "kahdenkeskinen ystävyys- ja kauppasopimus", mutta käytännössä vahvemman läntisen osapuolen sanelema, koska Siamilla ei ollut mahdollisuuksia neuvotella parempia ehtoja brittiläisten sotavoimien näytettyä voimansa ensimmäisessä oopiumisodassa. Rama III:n vain viisi vuotta aiemmin Sarawakin valkoisen radžan Sir John Brooken kanssa käymät neuvottelut, jotka johtivat Siamin uhkaamiseen asevoimien käytöllä (ns. "tykkivenediplomatia"), olivat vielä tuoreessa muistissa. Sopimuksen allekirjoittivat kuningas Mongkut ja Hongkongin kuvernööri ja brittien lähettiläs Sir John Bowring.
Sopimuksen sisältö.
Bowringin sopimuksessa Yhdistyneelle kuningaskunnalle annettiin verovapaa kauppaoikeus Siamin alueella ja oikeus käyttää maan satamia ja perustaa Bangkokiin edustusto. Samalla brittikansalaisille taattiin täydet eksterritoriaalioikeudet, joiden mukaan brittien alamaisia voitiin tuomita vain heidän omissa oikeuslaitoksissaan. Briteille annettiin myös oikeus omistaa maata tietyillä erikseen määrätyillä alueilla. Alla luetellaan sopimuksen eri kohdat:
Sopimuksen vaikutus.
Bowringin sopimuksessa laaditun esimerkin mukaisesti myöhemmin myös muut ulkovallat, kuten Japani 1898 ja Venäjä 1899, solmivat samankaltaiset kauppasopimukset Siamin kanssa, mikä johti maan avautumiseen länsimaisille vaikutteille ja saattoi Siamin talouden nousuun erityisesti Bangkokin alueella.
BBC News (televisiokanava)

BBC News (kutsutaan myös nimellä BBC News Channel, aiemmin BBC News 24) on BBC:n omistama televisiokanava, joka esittää uutis- ja ajankohtaisohjelmia 24 tuntia vuorokaudessa.
Kanavan pääkonttori sijaitsee muiden BBC:n kanavien tapaan Lontoon Broadcasting Housessa.
Kanavan tunnuslauseet ovat "Britannian katsotuin uutiskanava" ja "Milloin sinun sitten tarvitseekin tietää." ()
Historia.
BBC News aloitti 9. marraskuuta 1997 kello 17.30 nimellä BBC News 24 ja kanava oli nähtävissä alun perin vain analogisessa kaapeliverkossa.
BBC oli aloittanut kansainvälisen uutiskanavansa BBC Worldin vain kaksi ja puoli vuotta ennen BBC News 24 -kanavaa. Sitä ennen Sky News oli ollut yli kahdeksan vuoden ajan ainoa kotimainen uutiskanava Isossa-Britanniassa.
Maaliskuussa 2013 BBC News siirtyi Länsi-Lontoon BBC Television Centresta Lontoon keskustassa sijaitsevaan uuteen Broadcasting Houseen.
Jordi Codina

Jordi Codina Rodríguez (s. 27. huhtikuuta 1982 Barcelona, Barcelonan maakunta, Espanja) on espanjalainen jalkapallomaalivahti.
Ura.
Codina aloitti jalkapalloilun yhdeksänvuotiaana FC Barcelonan kannattajayhdistyksen Cinco Copasin juniorikoulussa, jossa hänen tiensä ristesi sittemmin Barcelonan ykkösmaalivahdiksi nousseen Víctor Valdésin kanssa. Myöhemmin hän pelasi myös Espanyolin ja Dammin juniorijoukkueissa.
Real Madridiin Codina siirtyi vuonna 2000. Real Madridissa hän aloitti Juvenil-juniorijoukkueessa, josta hän nousi yhden kauden jälkeen seuran C-joukkueeseen ja vuonna 2002 edelleen B-joukkue Castillaan. Kaudeksi 2005–2006 Castilla palasi Espanjan toiseksi korkeimmalle sarjatasolle Segunda Divisióniin, jossa Codina teki ensiesiintymisensä 25. syyskuuta 2005 Gijónia vastaan. Kaudella 2006–2007 Codina toimi Castillan ykkösmaalivahtina ja kapteenina, ja pelasi 35 ottelua 42 mahdollisesta.
Kesällä 2007 Codina teki vuoteen 2010 ulottuvan jatkosopimuksen Real Madridin kanssa, ja hän muodosti kaudet 2007–2009 edustusjoukkueen maalivahtikolmikon maanmiehensä Iker Casillasin ja puolalaisen Jerzy Dudekin kanssa. Ensi- ja ainoan esiintymisensä Real Madridin edustusjoukkueessa hän teki Primera Divisiónin kauden 2007–2008 päätöskierroksella Levantea vastaan. Muutamaa viikkoa aikaisemmin joukkue varmisti Codinan uran ensimmäisen pääsarjamestaruuden.
Kesällä 2009 Codina siirtyi Getafeen, jonka kanssa hän teki neljävuotisen sopimuksen.
Alberto Bueno

Alberto Bueno Calvo (s. 20. maaliskuuta 1988 Madrid, Madridin alue, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Portugalin korkeimmalla sarjatasolla Primeira Ligassa pelaavaa Portoa.
Seurajoukkueura.
Bueno kasvoi Moratalazin alueella Madridissa. Jalkapalloilun hän aloitti Escuela de Fútbol Concepciónin joukkueissa, josta hän siirtyi 13-vuotiaana Real Madridiin. Kaudella 2005–2006 Bueno oli yli 40 maalillaan paras maalintekijä, kun seuran alle 18-vuotiaiden joukkue voitti ikäluokkansa Espanjan-mestaruuden.
Ammattilaisdebyyttinsä Bueno teki kaudella 2006–2007 Real Madridin B-joukkueessa Castillassa, joka pelasi tuolloin Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa. Hän aloitti useimmat ottelut vaihtopenkillä, mutta onnistui kahdesti maalinteossa. Kesän 2007 harjoituskauden Bueno pelasi Real Madridin edustusjoukkueessa ja hänet nimettiin joukkueen kokoonpanoon Mestarien liigaa varten. Kauden 2007–2008 hän pelasi kuitenkin kokonaisuudessaan Castillassa.
Castillassa hyvin alkaneen kauden 2008–2009 myötä Bueno pääsi tekemään ensiesiintymisensä Real Madridin edustusjoukkueessa Espanjan cupin Copa del Reyn ottelussa Real Uniónia vastaan 30. lokakuuta 2008. Kaksi viikkoa myöhemmin pelatussa toisessa osaottelussa hän teki edustusjoukkueuransa ensimmäisen maalin. Ensiesiintyminen Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa seurasi 22. marraskuuta ottelussa Recreativoa vastaan. 25. marraskuuta hän debytoi myös Mestarien liigassa alkulohko-ottelussa BATEa vastaan. Castillan riveissä hän teki kauden aikana yhteensä 16 maalia Espanjan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda División B:ssä.
Heinäkuussa 2009 Bueno siirtyi Real Valladolidiin, jonka kanssa hän teki viisivuotisen sopimuksen. Valladolid maksoi Madridille kolmen miljoonan euron siirtokorvauksen ja Madrid säilytti itsellään takaisinosto-oikeuden pelaajaan ensimmäisen kahden kauden aikana. Kaudella 2009–2010 hän pelasi Valladolidissa 20 ottelussa, joista suurimman osan vaihtopelaajana, ja teki yhden maalin. Valladolidin pudottua kaudeksi 2010–2011 Segunda Divisióniin Bueno siirtyi lainasopimuksella englantilaiseen Derby Countyyn.
Kesällä 2013 Bueno siirtyi kaksivuotisella sopimuksella madridilaisseura Rayo Vallecanoon. 28. helmikuuta 2015 hän teki neljä maalia 14 minuutissa kotiottelussa Levantea vastaan. Suoritus oli maan pääsarjahistorian toiseksi nopein, vain Bebeton vuonna 1995 tekemät neljä maalia syntyivät nopeammin.
Maajoukkueura.
Bueno kuului vuonna 2006 alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden voittaneeseen Espanjan joukkueeseen. Hän teki joukkueensa molemmat maalit 2–1-voittoon päättyneessä loppuottelussa Skotlantia vastaan ja jakoi viidellä yhteismaalillaan turnauksen maalikuninkuuden turkkilaisen İlhan Parlakin kanssa. Kesällä 2007 Bueno oli mukana alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa, jossa hän teki voittomaalin neljännesvälieräottelussa Brasiliaa vastaan. Sittemmin hän on pelannut alle 21-vuotiaiden joukkueessa.
Yksityiselämä.
Jalkapalloilun ohella Bueno on opiskellut urheilulääketiedettä Camilo José Celan yliopistossa Madridissa.
Zhuangin kieli

Zhuang tai tšuang on joukko pohjois- ja eteläthaikieliä, joita puhutaan Etelä-Kiinassa Guangxin maakunnassa sekä osissa Yunnania ja Guangdongia. Kielet eivät muodosta keskenään monofyleettistä yhtenäisyyttä, sillä pohjois- ja eteläzhuang ovat lähempänä muita thaikieliä kuin toisiaan. Zhuangin kieltä puhutaan Kiinassa ja sillä on noin 16 miljoonaa puhujaa, mikä tekee yhden Kiinan suurimmista vähemmistökielistä. Pohjoiszhuang muodostaa murrejatkumon Guizhoun pohjoisthaikielten kanssa, kun taas eteläzhuang muodostaa murrejatkumon Vietnamin keskithaikielten kanssa.
Murteet.
Zhuang jaetaan pohjois- ja eteläzhuangiin, jotka jaetaan edelleen lukuisiin murteisiin. Pohjoiszhuangin Yongbein murteen Wumingin alamurretta pidetään yleisesti zhuangin prestiisimurteena, ja se onkin zhuangin kirjakielen perusta.
Kirjoitusjärjestelmä.
Zhuangia kirjoitettiin alun perin kiinan kirjoitusjärjestelmään perustuvalla sawndip-järjestelmällä. Vuonna 1957 laadittiin latinalaiseen aakkostoon perustuva järjestelmä, johon oli kuitenkin lainattu merkkejä kyrillisestä kirjaimistosta. Vuonna 1982 nämä kyrilliset erikoismerkit korvattiin kokonaan latinalaisilla kirjaimilla.
Kathy Mattea

Kathleen Alice ”Kathy” Mattea (s. 21. kesäkuuta 1959 South Charleston, Länsi-Virginia) on yhdysvaltalainen countrymuusikko. Toisinaan kappaleissa on kuultavissa kelttiläisen musiikin vaikutteita.
Mattea vietti lapsuutensa Cross Lanesissa Länsi-Virginiassa. Hän valmistui Nitro High Schoolista ja liittyi bluegrassyhtye Pennsboroon opiskellessaan Länsi-Virginian yliopistossa 1976. Hän jätti opintonsa kesken ja muutti Nashvilleen, Tennesseen osavaltioon; hän toimi oppaana Country Music Hall of Fame -museossa, mutta myös muun muassa taustalaulajana Bobby Goldsborolle.
Mattea sai ensimmäisen levytyssopimuksensa vuonna 1983. Kolmas albumi "Walk the Way the Wind Blows" (1986) oli menestys sekä kriitikkojen että yleisön keskuudessa. Hänen coverversionsa Nanci Griffithin ”Love at the Five and Dimesta” nousi listojen kolmannelle sijalle ja hänen ensimmäiseksi suureksi hitikseen. 
Mattean myöhempien vuosien hitteihin lukeutuvat "Goin' Gone" (ensimmäinen listaykkönen), ”Eighteen Wheels and a Dozen Roses” (1988), ”Come From the Heart” (1989), ”Burnin’ Old Memories” (1989), ”She Came from Fort Worth” (1990), ”Lonesome Standard Time” (1992), ”Walking Away a Winner” (1994), ”Nobody’s Gonna Rain on Our Parade” (1994), ”Maybe She’s Human” (1994), ”455 Rocket” (1997). Hän on voittanut useita arvostettuja palkintoja, muun muassa toistuvasti Grammyt.
Akanin kieli

Akanin kieli tai twi-fante on nigeriläis-kongolainen kieli, jota puhutaan etenkin Ghanassa, jossa sen puhujat muodostavat noin puolet väestöstä. Kieltä arvioidaan puhuvan äidinkielenään 9–11 miljoonaa ihmistä. Kielellä on ollut oma kirjakieli 1800-luvun puolivälistä alkaen, ja sillä on ilmestynyt runsaasti maallistakin kirjallisuutta.
Akanin tärkeimmät murteet ovat asante (ashanti), twi, fante (fanti), Brong (abron) ja akuape.
Murteiden sijasta puhutaan toisinaan erillisistä kielistä, ja akanista kieliryhmänä.
Carl Smith

Carl Smith (15. maaliskuuta 1927 – 16. tammikuuta 2010) oli yhdysvaltalainen countrymusiikin laulaja-lauluntekijä ja kitaristi. 
Smith syntyi tennesseeläisessä Maynardvillen pikkukaupungissa, josta myös Roy Acuff oli kotoisin. Hän sai vuonna 1950 levytyssopimuksen Columbia Recordsilta. Hän nousi yhdeksi vuosikymmenen suosituimmista countryartisteista muun muassa hiteillään ”Loose Talk”, ”Wicked Lies”, ”Hey Joe!” ja ”You Are the One”. Hän sai uransa aikana viisi listaykköstä; useissa kappaleissa oli vaikutteita rockabillymusiikista, ja ”Ten Thousand Drums” (1959) nousi poplistojen 43. sijalle. 
Smithin viimeinen listaykkönen oli ”Loose Talk” vuonna 1955. 1950-luvun jälkeen hänen suosionsa alkoi laskea, mutta hän sai edelleen ajoittaisia menestyksiä. Viimeinen Top 10 -single (ja ensimmäinen kahdeksaan vuoteen) oli ”Deep Water” (1967). Muihin vuosikymmenen hitteihin lukeutuvat ”Air Mail to Heaven” (1962) ja ”Take My Ring Off Your Finger” (1964). Smithillä on tähti Hollywood Walk of Famella. 
Smithin aktiivisin ura oli tullut päätökseensä 1970-luvun loppuun mennessä. Hän jätti Columbia Recordsin vuonna 1975 ja sai vuonna 2003 paikan Country Music Hall of Famesta. Countrytähti Goldie Hill, jonka kanssa Smith oli elänyt avioliitossa vuodesta 1957, menehtyi syöpään 24. helmikuuta 2005.
Engelbert Humperdinck (laulaja)

 
Engelbert Humperdinck (s. 2. toukokuuta 1936 Madras, Brittiläinen Intia), oikealta nimeltään Arnold George Dorsey, on englantilainen pop-laulaja, joka nousi kansainväliseen maineeseen 1960-luvulla. Hänen tunnetuimpia menestyskappaleitaan ovat ”Release Me”, ”Last Waltz”, ”Quando, Quando, Quando”, ”Spanish Eyes” ja ”There Goes My Everything”, ”After The Lovin” ja ”When There´s no You”. Hän edusti Isoa-Britanniaa vuoden 2012 euroviisuissa.
Varhaisvuodet.
Arnold Dorsey syntyi Madrasissa, Brittiläisessä Intiassa. Hänen isänsä oli siirtomaa-armeijan insinööri ja äitinsä saksalainen. Hän oli kymmenvuotias hänen perheensä muuttaessa Leicesteriin Englantiin. Vuotta myöhemmin hän alkoi harjoitella saksofonin soittoa. 
Musiikkiura.
1950-luvun alusta lähtien Dorsey soitti yökerhoissa mutta ei uskaltanut yrittää laulamista ennen kuin 17-vuotiaana. Ensimmäisen levytyksensä ”I'll Never Fall in Love Again” hän teki Decca Records -levy-yhtiössä vuonna 1958 nimellä Gerry Dorsey, sillä hänen vanhempansa nimittivät poikaa aina Gerryksi. Dorsey jatkoi työskentelyä yökerhoissa vuoteen 1961 asti, jolloin hän sairastui tuberkuloosiin. Tervehdyttyään hän työskenteli ilman suurempaa menestystä yökerhoissa vuoteen 1966, jolloin hän tapasi vanhan kaverinsa Gordon Millsin, joka oli Tom Jonesin manageri.
Gordon Mills suositteli nimen vaihtamista näyttävämmäksi Engelbert Humperdinckiksi (saksalaisen myöhäisromantiikan ajan säveltäjän mukaan). Mills järjesti uuden sopimuksen Decca Recordsin kanssa. Vuoden 1967 alkupuolella Engelbert levytti kappaleen ”Release Me”, josta tuli listamenestys Atlantin molemmin puolin. ”Release Me” nousi listaykköseksi Englannissa lyöden The Beatles -yhtyeen singlen ”Penny Lane” / ”Strawberry Fields Forever”, jotka niin sanottuna tupla-A-singlenä BBC katsoi levymyynnin kannalta kahdeksi eri levyksi. ”Release Me” -kappaleen uskotaan myyneen enimmillään 85 000 kappaletta päivässä. ”After the Lovin” -kappaleesta tuli yksi suosituimmista hiteistä hänen urallaan vuonna 1976 ja hän sai Grammy-palkinnon tämän johdosta. Hänet valittiin Hollywood Walk of Fameen 1989, ja hän voitti Golden Globe -palkinnon samana vuonna. Vuonna 2000 ilmestyi levyalbumi "Engelbert AT His Very Best", joka nousi listojen kärkisijoille.
Humperdinck edusti Isoa-Britanniaa vuoden 2012 euroviisuissa kappaleella "Love Will Set You Free", joka sai finaalissa 12 pistettä, sijoittuen toiseksi viimeiselle sijalle.
Vääntötyökalu

Vääntötyökalu on yleisnimitys työkaluille, joilla avataan ja kiristetään ruuveja, pultteja ja muttereita.
Vääntötyökaluja ovat mm. seuraavat:
Akinori Nakayama

Akinori Nakayama (; 1. maaliskuuta 1943 – 9. maaliskuuta 2025) oli japanilainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Nakayama voitti yhteensä kuusi olympiakultaa vuosien 1968 ja 1972 kisoissa.
Gleisdorf

Gleisdorf on kaupunki Steiermarkin osavaltiossa Itävallassa.
Gleisdorf sijaitsee Weizin piirissä, noin 25 kilometriä Grazista itään. Raab-joki virtaa kaupungin läpi. Kaupungin pinta-ala on 38,67 neliökilometriä ja sen korkeus merenpinnasta 365 metriä.
Gleisdorfin asukasluku vuonna 2001 oli 5 224. Asukkaista oli ulkomaalaisia 3,9 %, joista suurin osa entisen Jugoslavian alueelta.
Gleisdorfin rautatieasema sijaitsee Steiermarkin itäradan varrella ja sieltä lähtee säännöllisin väliajoin lähijunia Graziin.
Riskitekijä

Riskitekijä ("Small Steps") on Louis Sacharin vuonna 2006 kirjoittama romaani, joka on itsenäistä jatkoa Paahde-romaanille.
Juoni.
Pahojen poikien rangaistusleiriltä palannut Kainalo, eli Theodore Johnson, yrittää päästä uudelleen osaksi yhteiskuntaa, ja on saanut töitä Raincreekin kastelu- ja maisemasuunnittelusta pomonaan Jack Dunlevy. Kaikki eivät kuitenkaan näytä uskovan, että hän olisi muuttunut, eikä enää ole se sama väkivaltainen musta nuorimies, ei edes hänen oma äitinsä.
Kainalo on täysin tyytyväinen omaan elämäänsä, hänellä menee suhteellisen hyvin. Kainalon ystävällä Röntgenillä on kuitenkin hieno ehdotus, ainakin omasta mielestään: pop-tähti Kaira DeLeon (oma nimi Kathy Spears) on tulossa pitämään keikan heidän kaupunkiinsa ja he voisivat trokata lippuja myyden niitä rikkaille valkoisille ja näin ansaita paljon rahaa.
Monien vaikeuksien jälkeen kaikki näyttää sujuvan loppujen lopuksi hyvin, liput menevät hyvin kaupaksi. Kainalo pyytää Röntgeniä olemaan myymättä kahta viimeistä lippua, sillä hän haluaa viedä naapurissa olevan CP-vammaisen ystävänsä Ginnyn konserttiin. Röntgen kuitenkin myy liput ja antaa Kainalolle niistä vahingossa vain kopiot. Lippujen tarkastuksessa he jäävät kiinni ja Ginny saa kohtauksen. He kuitenkin pääsevät katsomaan konsertin, sillä yksi niistä harvoista, jotka luottavat Kainaloon, on pormestari ja hän sattuu olemaan myös paikalla. Melu saa Kairan tulemaan katsomaan, mikä on tilanne ja hän järjestää heille konserttiin paremmat paikat kuin voisi toivoa. Kaira on nimittäin yksinäinen huolimatta siitä kaikesta mitä hänellä on ympärillään, ja hän toivoisi saavan heistä ensimmäiset ystävänsä.
Yukio Endō

Yukio Endō (, 18. tammikuuta 1937 Akita – 25. maaliskuuta 2009 Tokio) oli japanilainen telinevoimistelija ja viisinkertainen olympiavoittaja.
Yukio Endō voitti Tokion 1964 olympiakisoissa ensimmäisenä japanilaisvoimistelijana henkilökohtaisen moniottelun olympiakultaa. Hän oli myös mukana Japanin kolmessa ensimmäisessä joukkuekilpailun olympiavoittajajoukkueessa 1960–68.
Endō menehtyi ruokatorven syöpään tokiolaisessa sairaalassa 72 vuoden iässä 25. maaliskuuta 2009.
The Horrors

The Horrors on englantilainen vuonna 2005 perustettu garage rock -yhtye. The Horrorsin debyyttilevy "Strange House" julkaistiin maaliskuussa 2007.
Yhtye esiintyi Ruisrockissa kesällä 2007.
Erinykset

Erinykset tai erinyit () ovat kreikkalaisessa mytologiassa verikoston kostottaria. Roomalaisessa mytologiassa heitä kutsuttiin fuurioiksi – raivottariksi. Iliaassa annettu vala luo "heidät, jotka maan alla rankaisevat niitä, jotka väärän valan vannovat". Niinpä erinykset ovatkin yksinkertaisesti valan vannomiseen liittyviä itselle langetetun kirouksen ruumiillistumia. Toisaalta myös luonnonlaki- ja moraalirikoksen uhri, joka halusi kostoa tekijälle, pystyi kääntymään erinyksien puoleen hakiessaan apua jumalilta.
Erinyksien on kerrottu saaneen alkunsa veritipoista, jotka syntyivät Kronoksen kuohitessa sirpillä isänsä Uranoksen. Heidät kuvailtiin kammottaviksi naisiksi, joilla oli siivet ja käärmeitä hiuksissaan ja käsivarsissaan. Päällään heillä oli joko surukaapu tai lyhyt hame, ja jaloissaan heillä oli metsästäjättären kengät.
Vaikka varhaisimmissa kirjoituksissa erinyksiä ei henkilöity tai edes heidän määräänsä rajattu, jotkut myöhemmät kirjailijat kuten Vergilius rajoittavat heidät kolmeen: Alekto, Megaira ja Teisifone. Heidän kostonsa toteutui useissa eri muodoissa, kuten raastavana hulluutena, tauteina, tuhona ja kollektiivisissa tapauksissa jopa nälänhätänä ja puutteena. Koston sovittaminen edellytti puhdistautumisrituaalia tai sovitustekoa.
Aiskhyloksen tragediassa " Eumenidit" kerrotaan, kuinka Oresteen tapettua äitinsä ja tämän rakastajan, erinykset ajavat häntä takaa. Pallas Athene järjestää hänelle oikeudenkäynnin Ateenassa, jossa tuomarien äänet menevät tasan ja Orestes vapautetaan rangaistuksesta. Samalla erinyksille annetaan eufemismi eumenidit, ”hyväntahtoiset”.
Finidi George

Finidi George (s. 15. huhtikuuta 1971 Port Harcourt, Nigeria) on nigerialainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Edustettuaan kotimaassaan Sharks Port Harcourtia ja Calabar Roversia Finidi tuli Eurooppaan Amsterdamin Ajaxiin ja voitti joukkueessa pelaamiensa kolmen kauden aikana kolme Alankomaiden mestaruutta ja Mestarien liigan vuonna 1995. Sittemmin hän edusti urallaan myös Real Betisiä (1996–2000), kahteen otteeseen RCD Mallorcaa (2000–2001 ja 2003–2004) ja Ipswichiä (2001–2002). Hän ilmoitti lopettavansa uransa elokuussa 2004.
Nigerian maajoukkueessa Finidi pelasi 46 ottelua ja teki kahdeksan maalia. Hän edusti maataan MM-kilpailuissa 1994 ja 1998 sekä oli voittamassa Afrikan-mestaruutta 1994.
Vuoden 1978 ensimmäinen konklaavi

Vuoden 1978 ensimmäinen konklaavi eli paavin valitseva kardinaalien kokous pidettiin 25.–26. elokuuta 1978. Konklaavissa valittiin seuraaja kuolleelle paavi Paavali VI:lle.
Konklaavin taustaa.
Vuoden 1978 ensimmäisessä konklaavissa Sikstuksen kappeliin kokoontui silloin ennätysmäärä kardinaaleja, 111 kappaletta. Edellinen paavi Paavali VI oli kieltänyt kaikkia yli 80-vuotiaita kardinaaleja osallistumasta paavinvaaliin, joten viisitoista kardinaalia joutui jäämään äänestyksen ulkopuolelle.
Konservatiivien pääehdokkaana konklaavissa oli Giuseppe Siri -niminen kardinaali ja Genovan arkkipiispa. Hänen vastaehdokkaikseen ilmaantuivat ensimmäisellä äänestyskierroksella kardinaalit Albino Luciani, Sergio Pignedoli, Sebastiano Baggio ja Franz König.
Konklaavin kulku.
Ensimmäisellä äänestyskerralla pääehdokkaiksi vakiintuneet saivat seuraavanlaisen kanntuksen: Giuseppe Siri 25 ääntä, Albino Luciani 23 ääntä, Sergio Pignedoli 18 ääntä, Sebastiano Baggio yhdeksän ääntä ja Franz König kahdeksan ääntä. Seuraavan äänestyskierroksen jälkeen Luciani sai jo 53 ääntä, kun taas Sirin äänisaalis jäi kahteenkymmeneenneljään. Myös Pignedolin äänimäärä oli laskenut kolmella ja lisäksi vaaliin oli ilmaantunut uusi ehdokas, neljä ääntä saanut ja seuraavassa konklaavissa tuleva paavi Karol Wojtyla. Seuraavissa äänestyksissä Luciani otti selvän eron vastaehdokkaisiin ja hänet valittiin 26. elokuuta uudeksi paaviksi ja hän otti nimekseen Johannes Paavali I.
Riemukas Robinsonin perhe

Riemukas Robinsonin perhe () on tietokoneanimaationa toteutettu, järjestyksessä 47. Walt Disney Picturesin elokuva. Sen ensi-ilta Yhdysvalloissa oli 30. maaliskuuta 2007. Elokuvan henkilöt ja tapahtumat perustuvat William Joycen kirjaan "A Day with Wilbur Robinson". 
Juoni.
Lauri on 12-vuotias orpo poika, joka unelmoi löytävänsä perheen. Hänen matkansa kokee odottamattoman käänteen kun salaperäinen muukalainen Vilppu Robinson kuljettaa hänet maahan, jossa kaikki on mahdollista – tulevaisuuteen.
Suomalaiset ääninäyttelijät.
Lähde:
Goomba

Goomba (varhaisemmissa käännöksissä pikku-kuukunen) on Nintendon "Mario"-pelisarjassa esiintyvän fiktiivisen vihollislajin edustaja. Goombat ovat ensimmäisiä vihollisia, joita pelaaja kohtaa Super Mario Bros. -pelissä. Koopa Troopien, Shy Guyden ja lakitujen ohella goombat ovat yleisimpiä vihollisia, mitä Mario-sarjassa nähdään. Nimen ”goomba” uskotaan tulleen unkarinkielisestä sanasta ”gomba” joka tarkoittaa sientä; tämä selittäisi Goomban ulkonäön.
Ominaisuudet.
Ulkonäöltään Goombat muistuttavat sieniä, joilla on jalat. Mario-elokuvassa ne ovat pienipäisiä dinosaurussotureita. Goombat vaihtavat väriään tummemmilla alueilla: Goombat ovat esimerkiksi tummansinisiä tunneleissa. Goombat tuhotaan yleensä vain hyppäämällä niiden päälle, jolloin ne litistyvät pannukakuiksi.
Goombat voivat hyökätä Marion kimppuun koskettamalla häntä tai (harvemmin) putoamalla hänen päälleen. Goombat ovat yleensä heikoimmat viholliset Mario-peleissä. Heillä on teoriassa vain yksi hyökkäys, eivätkä ne kestä yleensä kuin yhden Marion hyökkäyksen.
Goombien alkuperästä ei tiedetä paljoa, mutta Super Mario Bros. -pelin ohjekirjassa sanotaan, että ne ovat sieniolioita, jotka ovat pettäneet Sienivaltakunnan. Goombat elivät aluksi rauhassa sienivaltakunnassa, mutta pettivät kotimaansa liittoutuakseen Bowserin kanssa. Paper Mario -peleissä nähdään, etteivät kaikki goombat ole pahoja.
Goomba-variaatiot.
Goombia on tavallisten lisäksi myös pari erilaista variaatiota, kuten "Microgoombat" ja "Paragoombat". 
Microgoombat ovat pieniä Goombia, jotka tarttuvat Marioon kiinni ja estävät hänen hyppäämiskykynsä. Microgoombat voivat myös piiloutua laatikoihin ja hypätä sieltä kohti Mariota, kun tämä sattuu kävelemään lähelle. Microgoombat voidaan tuhota joko hyppäämällä veteen tai yrittämällä nopeita hyppysarjoja, jolloin ne irtoavat Mariosta. Microgoomba esiintyy ensimmäisen kerran Super Mario Bros. 3:ssa, jossa esiintyy ensimmäisen kerran myös Paragoomba. Pelin ohjekirjassa mainitaan, että microgoombat ovat Paragoombien lapsia.
Paragoombien ja tavallisten goombien välillä ei ole muita eroja kuin paragoombien kyky lentää ja hyppiä. Paragoombat ovat kykyjensä ansiosta nopeampia ja haastavampia ohittaa kuin tavalliset goombat.
Erilaiset Goombat.
Goombista on tehty useita erilaisia versiota kuten Darkgoomba (Super Paper Mario) joka on kuin pelkkä tavallisen Goomban varjo mutta elämäpisteitä on enemmän. On lentäviä ja maan alla eläviä Goombia joista jälkimmäisellä on kaksi kertaa enemmän elämäpisteitä. Jättiläis-Goomba on nähty Super Mario Galaxyssä jossa sen voi tuhota ääniaalloilla ja New Super Mario Bros.issa, jossa se ilmestyy neljännessä maailmassa päävastuksena, jonne pääsee Mini Mariona toisesta maailmasta.
Vuoden 1978 toinen konklaavi

Vuoden 1978 toinen konklaavi eli paavin valitseva kardinaalien kokous alkoi Sikstuksen kappelissa 14. lokakuuta 1978 ja päättyi 16. lokakuuta samana vuonna. Konklaavissa valittiin seuraaja kuolleelle Johannes Paavali I:lle.
Konklaavin taustaa.
Kardinaalikollegio oli kokoontunut valitsemaan uutta paavia jo elokuussa 1978, jolloin järjestettiin vuoden 1978 ensimmäinen konklaavi. Tällöin paavinistuimelle oli nostettu italialainen Albino Luciani, joka oli kuitenkin kuollut 33 päivän kuluttua paaviksi tultuaan. Nyt konklaavi oli jälleen kutsuttu koolle valitsemaan uusi johtaja katoliselle kirkolle.
Pääehdokkaat Johannes Paavali I:n seuraajaksi olivat edellisessäkin konklaavissa vahvoilla ollut konservatiivinen Giuseppe Siri sekä tämän vastaehdokas Giovanni Benelli. Myöhemmin kompromissiehdokkaaksi nousi myös vuoden 1978 aikaisemmassa konklaavissa ehdolla ollut 58-vuotias Karol Wojtyła.
Konklaavin kulku.
Konklaavin tarkasta kulusta ei ole luotettavaa tietoa, mutta vallitsevan käsityksen mukaan alussa pääehdokkaina olivat Siri ja Benelli. Heistä kumpikaan ei onnistunut saamaan kahden kolmanneksen enemmistöä ja jo ensimmäisenä päivänä konklaavi oli selvillä siitä, että paaviksi olisi valittava kompromissiehdokas. Tosin kerrotaan, että Giuseppe Siri olisi todennäköisesti saanut tarvittavat kaksi kolmannesta kokoon, mikäli hän olisi ottanut vastaehdokkaansa Benellin kardinaalivaltiosihteerikseen.
Kerrotaan että Wienin kardinaaliarkkipiispa Franz König olisi ensimmäisenä ehdottanut kardinaalikollegiossa hyvin nuorta 58-vuotiasta Karol Wojtyłaa uudeksi paaviksi. Hän puhui sujuvasti viittä eri kieltä ja oli Johannes Paavali I:stä poiketen todella hyväkuntoinen ja terve. Ensimmäisenä Sirin kannattajat siirtyivät tukemaan Wojtyłaa ja kuudennen äänestyskierroksen jälkeen Wojtyła ja Benelli olivat tasoissa. Krakovan kardinaaliarkkipiispa Wojtyła ohitti seuraavassa äänestyksessä Benellin ja kahdeksannen äänestyskierroksen jälkeen hänet valittiin uudeksi paaviksi.
Neloset (yhtye)

Neloset oli suomalainen lauluyhtye 1960-luvulla. Se sai alkunsa 1950-luvun lopulla, kun harjoiteltiin partiolippukuntien Kim-näytöstä, joka perustui Kiplingin Viidakkokirjaan. 
Yhtye osallistui vuonna 1960 Linnanmäellä järjestettyyn Vihreä oksa -ohjelmaan, jonka musiikista vastannut Harry Bergström huomasi poikien musikaalisuuden ja näin avautui tie levytysstudioon.
Nelosten ensisingle "Kostaja / Malaguena" (TS 431, Triola-merkille) nousi myyntilistoille.