tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
George Sand

Amantine-Lucile-Aurore Dupin, paronitar Dudevant, kirjailijanimi George Sand (1. heinäkuuta 1804 Pariisi, Ranskan ensimmäinen keisarikunta – 8. kesäkuuta 1876 Nohant-Vic, lähellä Châteauroux’ta, Indre, Ranskan kolmas tasavalta) oli ranskalainen aatelinen, feministinen kirjailija, näytelmäkirjailija, kriitikko ja poliitikko. 
Elämä ja ura.
Amantine-Lucile-Aurore varttui isoäitinsä luona Berryn alueella Ranskassa. Vuonna 1822 hän avioitui paroni Casimir Dudevantin kanssa. He saivat kaksi lasta. 
Hän kirjoitti ensimmäisen romaaninsa "Rose et Blanche" (1831) yhteistyössä Jules Sandeaun kanssa – onkin sanottu, että hän otti kirjailijanimensä Sandeaulta. Vuonna 1835 paronitar Dudevant jätti aviomiehensä ja otti lapsensa mukaansa Pariisiin.
George Sand on tunnetuin 1800-luvun ranskalaisista naiskirjailijoista. Hän kirjoitti yli sata teosta, mukaan lukien romaaneja, jotka käsittelivät esimerkiksi naisten asemaa, yhteiskunnallisia kysymyksiä ja kristinuskoa. Romaanien lisäksi Sand kirjoitti kirjallisuuskritiikkiä ja poliittisia tekstejä. Hän oli itsenäinen ja voimakas luonne, mutta samalla herkkätuntoinen ja lämminsydäminen, ja tunsi myötätuntoa sorrettuja ja köyhiä kohtaan.
Naisten oikeudet ovat esillä etenkin Sandin varhaisromaaneissa 1830-luvun alussa. Hänen romaaneitaan myytiin runsaasti. Ne ovat sentimentaalisia kuvauksia avioliitosta, intohimosta ja naisen oikeudesta omiin tunteisiinsa. Myöhemmissä romaaneissaan Sandin feministiset painotukset vähenivät, ja hän alkoi korostaa yleisinhimillisiä tekijöitä kuten kiinnostusta sosialismin ja kristinuskon aatteiden yhdistämiseen. Hän omaksui kuitenkin nämä aatteet vain pintapuolisesti ja liitti niihin utopistisia ja mystisiä piirteitä.
George Sandin näytelmät ovat sittemmin jääneet unohduksiin, vaikka niitä hänen elinaikanaan esitettiin runsaasti. Liäksi hän julkaisi artikkeleita, novelleja, julkisia kirjeitä ja omaelämäkerrallisen teoksen. Hänen teostensa puutteina nähdään ajatusten pintapuolisuus, henkilökuvauksen kaavamaisuus ja vuoropuhelujen teennäisyys. Maalaisromaaneissaan hän välttää nämä puutteet. Itse hän painotti, ettei pyrkinyt näkyvän todellisuuden kuvaamiseen vaan totuuden ihanteen etsimiseen.
Paronitar Dudevand tunnettiin aikanaan romaaniensa ohella myös lukuisista rakkaussuhteistaan kuuluisiin miehiin. Sandilla oli suhde kirjailija Alfred de Musset’n (1833–1835), säveltäjä Frédéric Chopinin (1836–1847) ja siinä välissä ehkä myös säveltäjä Franz Lisztin kanssa. Chopinin Sand jätti pari vuotta ennen tämän kuolemaa lapsistaan johtuneen kiistan vuoksi.
Amantine-Lucile-Aurore Dupin, paronitar Dudevant kuoli 71-vuotiaana Nohantin kylässä lähellä Châteauroux’ta 8. kesäkuuta 1876, ja hänet haudattiin sukukartanonsa maille lähelle kotiaan. Vuonna 2004 ehdotettiin hänen jäännöstensä siirtämistä Pariisin Panthéoniin.
Lunohod 1

Lunohod 1 (Луноход, "kuukulkija") oli Neuvostoliiton ensimmäinen kahdesta miehittämättömästä kuukulkijasta. Se laukaistiin 10. marraskuuta 1970 Luna 17 -luotaimen mukana ja se laskeutui 17. marraskuuta Mare Imbriumiin eli Sateiden mereen. Luotaimen ja kulkijan tehtävänä oli tutkia Kuun kamaran koostumusta sekä ottaa kuvia ja tallentaa videokuvaa. Kulkija toimi pidempään kuin arvellun kolme kuuvuorokautta ja se jatkoi työtään kunnes yhdentenätoista kuuvuorokautena sammui lopullisesti. Lunohodin virallinen sammumispäivä oli 4. lokakuuta 1971, Sputnik 1:n vuosipäivä.
Se oli ensimmäinen liikkuva kauko-ohjattu robotti, joka laskeutui toiselle taivaankappaleelle. Lunohod 1 kulki kaikkiaan 10 540 m, lähetti 20 000 TV-kuvaa ja yli 200 TV-panoraamaa.
Lunohod-kulkijoita oli yhteensä kolme: ensimmäisen lisäksi valmistettiin Lunohod 2 ja Lunohod 3, joista jälkimmäistä ei lähetetty. Neuvostoliitto oli suunnitellut Lunohodien Mars-versiota eli Marsohod-kulkijaa, jota ei kuitenkaan rakennettu.
Basil Hiiri – Mestarietsivä

Basil Hiiri – Mestarietsivä (tai Mestarietsivä Basil Hiiri, ) on Disneyn 26. animaatioelokuva, jonka tekemiseen meni neljä vuotta ja joka valmistui vuonna 1986. Elokuva pohjautuu Eve Tituksen lastenkirjaan "Basil of Baker Street"iin (suom. Baker-kadun Basil) ja elokuvan päähenkilö Basil Hiiri on eräänlainen Sherlock Holmesin variaatio, pastissi. Nimensä Basil on saanut useissa elokuvissa Sherlock Holmesia esittäneeltä Basil Rathbonelta.
Juoni.
Lontoossa on sumuinen ilta, ilkeä Liuhu kidnappaa Herra Leikinheimon ja hänen tyttärensä Olivia etsii apua ja kääntyy Baker kadun mestarietsivän Basil Hiiren puoleen juuri Afganistanista palanneen tohtori Dawsonin kanssa. Olivia lähtee etsimään isäänsä Basilin, Dawsonin ja Tobin kanssa. He löytävät johtolankoja Leikinheimosta, mutta ongelmia tulee lisää, kun Liuhu-lepakko kidnappaa Olivian eräässä lelukaupassa.
Basilin ja Dawsonin avulla Olivia löydetään, mutta ongelmia syntyy lisää, kun kuningatar napataan ja rikoksen takana on Basilin arkkivihollinen rotta Ratigan. Basilin avulla kuningatar pelastuu mutta Ratigan onnistuu pakenemaan Olivia mukanaan. Basil, Dawson ja Leikinheimo lähtevät Ratiganin perään joka lopulta törmää Britannian parlamenttitalon kellotorniin, jossa Big Ben sijaitsee. Basil onnistuu pelastamaan Olivian ja Ratigan putoaa tornin huipulta. Olivia pääsee lopulta isänsä luokse, ja tohtori Dawson ryhtyy ratkomaan rikoksia Basilin kanssa.
Roman Jakobson

Roman Osipovitš Jakobson (, 11. lokakuuta 1896 Moskova, Venäjä – 18. heinäkuuta 1982 Cambridge, Massachusetts, Yhdysvallat) oli venäläis-amerikkalainen kielen, kansanrunouden ja kirjallisuuden tutkija.
Elämä.
Jakobson opiskeli Moskovassa itämaisten kielten Lazarev-instituutissa ja suoritti tohtorintutkintonsa saksaksi Kaarlen yliopistossa Prahassa tuolloisessa Tšekkoslovakiassa vuonna 1930. Prahaan hän oli muuttanut alkuaan Punaisen ristin tulkiksi venäläisille sotavangeille vuonna 1920. Hänen varhaisimmat tieteelliset julkaisunsa käsittelivät venäläistä ja tšekkiläistä kirjallisuutta. 
Prahan kielitieteelliseen piiriin Jakobson liittyi 1926 ja toimi sen varapuheenjohtajana aina vuoteen 1938. Yhdysvaltoihin hän muutti toista maailmansotaa pakoon vuonna 1941.
Jakobson toimi professorina muun muassa Columbian yliopistossa New Yorkissa vuosina 1946–1949 sekä Bostonissa Harvardin yliopistossa (1949–1967) ja Massachusettsin teknillisessä korkeakoulussa (1957–1967). Hän kuului Prahan koulukuntaan, jonka keskeisiin henkilöihin lukeutuivat myös Sergei Kartsevski ja Nikolai Trubetzkoy, jotka Jakobsonin tavoin olivat venäläisiä pakolaistutkijoita. Jakobson oli taustaltaan juutalainen.
Jakobson on kielitieteellisen strukturalismin keskushenkilöitä. Hänen mielenkiintonsa kohdistui 1920-luvulla yleisen kielitieteen ongelmiin. Tällöin hän kehitteli metaforan ja metonymian käsitteet tieteenalaan sopiviksi ja sovelsi niitä tutkimuksissaan runoudesta sekä kielenoppimisesta ja sen häiriöistä.
Ruotsin-pakolaisuuden aikana vuonna 1941 julkaistu teos "Kindersprache, Aphasie und allgemeine Lautgesetze" sisältää fonologisten yleisteorioiden selvittelyä. Tätä aihetta Jakobson jatkoi edelleen Yhdysvalloissa. Hän pyrki luomaan strukturaalifonologian teorian ja tutki teorian soveltamista kielen oppimistapahtumaan ja kielen oppimishäiriöihin. Hän havaitsi muun muassa, että foneemien oppiminen tapahtuu tietyssä järjestyksessä, joka perustuu niiden vastakohtapareihin.
Jakobson tunnetaan myös ensimmäisen binaarisen fonologisten (distinktiivisten) piirteiden teorian kehittäjänä yhdessä ruotsalaisen insinöörin ja foneetikon C. Gunnar M. Fantin sekä amerikkalaisen kielitieteilijän Morris Hallen kanssa kirjoittamastaan teoksesta "Preliminaries to speech analysis: The distinctive features and their correlates" (1952).
Jakobson valittiin Suomen Tiedeseuran ulkomaiseksi jäseneksi vuonna 1976.
Englanninnos: Structure of Russian verb. Kirjassa Roman Jakobson, "Russian and Slavic Grammar: Studies, 1931–1981." Edited by Linda R. Waugh &amp; Morris Halle. Berlin &amp; New York: Mouton Publishers, 1984, s. 1–14.
Englanninnos: "Child Language, Aphasia and Phonological Universals." The Hague &amp; Paris: Mouton, 1968.
Alix Ranskalainen

Alix Ranskalainen t. Alix de France, myös "Adélaide de France" (1151 – 1197 t. 1198) oli Blois'n ja Chartresin kreivitär. Hän oli Ranskan kuninkaan Ludvig VII:n (1100–1154) ja hänen ensimmäisen puolisonsa Aliénor Akvitanialaisen (1122–1204) tytär.
Alix sai nimensä äitinsä sisaren Petronilla Akvitanialaisen mukaan, tätä näet kutsuttiin myös nimellä Alix. Toisen tyttären syntyminen jo ristiretkelle osallistumisen myötä vakavasti rakoilleeseen liittoon oli pettymys, sillä kaikki odottivat valtaistuimelle perijää. Vanhempiensa eron (1152) jälkeen Alixin isä Ludvig avioitui Champagnen Adélen kanssa vuonna 1160 ja lupasi kahdelle ensimmäisen avioliittonsa tyttärelle veljen uudesta liitostaan. Hänen äitinsä avioitui heti eron jälkeen vuonna 1152 tulevan Englannin kuninkaan Anjoun kreivin Henrik II Plantagenêt'n kanssa. 
Alix avioitui vuonna 1164 Blois'n ja Chartresin kreivin Thibaut V Hyvän (1129–1191) kanssa. Thibaut V Hyvä kuului niin sanottuun vanhempaan Blois'n kreivilliseen sukuun ja oli ollut avioliitossa aiemmin Sibylle de Châteaurenardin kanssa.
Avioliitostan Alixilla ja Thibaut'lla oli lapset:
Alixin aviomies Thibaut V osallistui kolmanteen ristiretkeen ja sai surmansa Akkon piirityksessä. Alix oli Blois'n ja Chartresin kreivikuntien sijaishallitsija miehensä poissaolon ajan.
Pluskvamperfekti

Pluskvamperfekti (lat. "plus quam perfectum" ’enemmän kuin perfekti’, vanhoissa suomen kieliopeissa myös entispäättymä) on aikamuoto, joka ilmaisee menneisyydessä päättynyttä tekemistä tai tapahtumaa, joka päättyi ennen kuin jokin toinen toiminta tai tapahtuma alkoi. 
Suomessa ja sen sukukielissä.
Suomen pluskvamperfekti muodostetaan apuverbin "olla" preteriti- eli imperfektimuodosta sekä pääverbin menneen ajan NUT- tai TU-partisiipista: esim. "olin kertonut, olitte kertoneet, oli kerrottu."
Pluskvamperfektillä viitataan tapahtumaan, joka on päättynyt aiemmin kuin viittaushetki, joka puolestaan sijaitsee puhehetkeen nähden menneisyydessä: "Ensimmäisen elokuvansa Kassila ohjasi 1949. Vuoteen 1962 ja näyttelijälakkoon mennessä hän oli tehnyt niitä 22." Pluskvamperfektiä käytetään usein myös evidentiaalisessa merkityksessä, osoittamassa, että tieto ei perustu omaan havaintoon vaan päättelyyn tai jonkun toisen kertomaan: "Iltalehden mukaan haastattelusuostumuksesta ei ollut mitään epäselvyyttä. Kantelija oli päinvastoin ollut halukas esittämään asiassa näkökantansa."
Muissa itämerensuomalaisissa kielissä sekä saamelaiskielissä pluskvamperfekti voidaan muodostaa ’olla’-apuverbin menneen ajan muodon avulla samaan tapaan kuin suomessa, esim. karjalan "oli tullun" ’oli tullut’, pohjoissaamen "mun ledjen oastán" ’olin ostanut’. Pluskvamperfektien käyttö ja asema kieliopissa voi vaihdella kielimuodosta ja kuvauksesta riippuen. Esimerkiksi pohjoissaamen perfektiä ja pluskvamperfektiä on pidetty paremminkin perifrastisina aikamuoto-aspektirakenteina kuin varsinaisina aikamuotoina.
Permiläisissä kielissä esiintyy ’olla’-verbin menneen ajan muotoon ja partisiippiin perustuva rakenne, jota joissakin kieliopeissa nimitetään pluskvamperfektiksi, esim. komin "kor sijö loktis, seki me völi sad'möma" ’kun hän tuli, minä olin herännyt’.
Muissa kielissä.
Latinan kieliopissa, mistä termi pluskvamperfekti on peräisin, pluskvamperfektillä tarkoitetaan taivutuksella muodostettavaa menneen ajan muotoa, esim. "venerat" ’oli tullut’.
Useissa Euroopan nykykielissä pluskvamperfekti muodostetaan ’omistamista’ merkitsevästä apuverbistä (tai, kielittäin tai lausetyypeittäin, ’olla’-verbistä) ja pääverbin partisiippi- tms. infiniittimuodosta (esim. ruotsin supiini), esim. ruotsin "vi hade fallit" ’olimme pudonneet’, englannin "I had been" ’olin ollut’, saksan "ich hatte gemacht" ’olin tehnyt’, "ich war gewesen" ’olin ollut’, ranskan "avait maigri" ’oli laihtunut’, yläsorbin "Ja njejsym ju namakał/nadešol. Wona bě wotešła" ‘En löytänyt häntä. Hän oli lähtenyt.’
Kirke

Kirke (, ) on kreikkalaisessa mytologiassa jumalatar ja velho. Kirke oli auringonjumala Helioksen ja okeanidi Persen tytär ja Aieteen ja Pasifaen sisar. Kirken kerrotaan muuttaneen monet rakastamansa miehet eläimiksi, varsinkin jos he hyljeksivät häntä.
"Odysseia".
Homeroksen eepoksessa "Odysseia" Kirken kuvataan asuvan Aiaian saarella palatsissa, joka sijaitsi tiheän metsän keskellä olevalla aukiolla. Sen ympärillä kuljeskeli vieraille ystävällisiä susia ja leijonia, jotka todellisuudessa olivat Kirken eläimiksi loihtimia miehiä. 
Kirke kutsui Odysseuksen merimiehet juhlapäivälliselle ja muutti nämä sioiksi. Vain Eurylokhos epäili petosta eikä nauttinut ateriaa. Hän pakeni kertomaan Odysseukselle ja muille laivaan jääneille miehille toveriensa kohtalosta. Odysseus lähti pelastamaan miehistönsä, mutta matkalla hänet pysäytti Hermes, joka kehotti häntä nauttimaan taikayrttiä, molybdeenikukkaa, joka estäisi Kirken taian vaikutuksen. Hermes myös kehotti Odysseusta karkaamaan miekkansa kanssa Kirken kimppuun uhaten tappaa tämän kun tämä yrittäisi muuttaa Odysseuksen eläimeksi taikasauvallaan, jolloin Kirke pyytäisi häntä makaamaan kanssaan. Tähänkin Odysseuksen tulisi suostua, mutta vasta sen jälkeen, kun hän olisi vannottanut Kirkea olemaan tekemästä hänelle mitään pahaa, koska muuten Odysseus menettäisi sängyssä sekä rohkeutensa että miehuutensa.
Kaikki tapahtui juuri kuten Hermes oli kertonut, ja Kirke muutti siat takaisin miehiksi. Odysseuksen ja Kirken suhde jatkui koko vuoden, jonka ajan Odysseus miehineen vietti saarella. Kirke myös neuvoi Odysseusta kysymään ohjeita kotiinpaluuta varten Teiresiaalta ja opasti itsekin, miten välttää vaaroja matkalla.
Kirken lapsiksi mainitaan hänen Odysseuksen kanssa saamansa Agrios, Latinos ja Telegonos. Hyginus lisää joukkoon Nausithooksen, mutta väittää Latinoksen syntyneen suhteesta Telemakhoksen kanssa. Näiden lisäksi hänen kerrotaan synnyttäneen Faunoksen Poseidonille.
Roomalaiset runoilijat käyttivät Kirkeä myös omissa kirjoituksissaan. Hänen kerrottiin muuttaneen Ausonian kuninkaan Picuksen tikaksi ja Skyllan Odysseuksenkin kotimatkallaan kohtaamaksi hirviöksi.
Postpositio

Postpositio on adpositio, joka on täydennyksensä jäljessä. Esimerkiksi adpositiolausekkeessa "talon alla" sana "alla" on postpositio ja sana "talon" on sen täydennys (VISK § 439). Koska postpositiot ovat yleensä taivutukseltaan vaillinaisia, ne on suomen kieliopissa perinteisesti luokiteltu partikkeleiksi. Postposition täydennys on yleensä genetiivissä, joskus partitiivissa. Raja postposition ja adverbin välillä on hämärä.
Postpositiot ilmaisevat suomen kielessä paikkaa, liikettä, liittymistä, aikaa, syytä ja seurauksia sekä suhdetta.
Germaanisissa ja romaanisissa kielissä suomen postpositioita vastaavat yleensä prepositiot, jotka sijoitetaan määrittävän sanan eteen. Esimerkkejä suomen ja ruotsin kielistä:
Myös suomen kielessä käytetään joskus prepositioita. Usein nämä ovat käytössä sekä pre- että postpositioina. Näissä tapauksissa käytetään usein yleisnimitystä adpositio.
Merkittävä osa suomen kielen postpositioista on peräisin substantiiveista. Niitä käytettäessä pääsana on genetiivissä. Esimerkiksi: "poliisin toimesta ja "asian osalta.
Postpositiot maailman kielissä.
Postpositioita käyttäviä kieliä ovat suomen lisäksi mm. japani, korea, turkki, hindi ja unkari. 
Maantieteellisesti postpositiot ovat prepositioita yleisempiä Aasiassa (paitsi Kaakkois-Aasia), Uudessa-Guineassa (paitsi saaren luoteisosat) sekä suurimmassa osassa Etelä-Amerikkaa. Myös pama-nyungalaisten kielten keskuudessa tavataan paljon postpositioita.
Adverbi

Adverbi eli seikkasana on verbin tai koko lauseen määritteenä toimiva taipumaton tai vajaasti taipuva sana, joka ilmaisee tyypillisesti aikaa, paikkaa, tapaa, syytä, varmuuden astetta tai keinoa. Samanlaisessa tehtävässä käytetään usein myös nominien taivutusmuotoja, esimerkiksi paikallissijamuotoja, ja adverbejä syntyy myös kiteytymällä taivutetuista nomineista. Monet paikkaa ilmaisevat adverbit muodostuvatkin itse asiassa nominivartalosta, joka on taivutettu muuten suomen nykykielestä hävinneessä sijamuodossa, kuten latiivissa.
Adverbit on suomen kieliopissa ennen luettu kuuluvaksi partikkelien sanaluokkaan, mutta nykyään ne muodostavat oman sanaluokkansa. 
Useimpia tapaa ja määrää ilmaisevia adverbejä voi taivuttaa vertailumuotoihin, esimerkiksi "hitaasti" : "hitaammin" : "hitaimmin" ja "paljon" : "enemmän" : "eniten". 
Adverbityyppejä.
Tavallisimpia adverbityyppejä ovat
Crotale

Crotale on ranskalaisen Thomson CSF Matran valmistama joka sään lyhyen kantaman ilmatorjuntaohjusjärjestelmä, jolla kyetään torjumaan lentokoneiden lisäksi myös matalalla lentävät merimaaliohjukset. Järjestelmästä on kaksi versiota liikkuva maalla käytettävä sekä sotalaivoille asennettava.
Alun perin Rockwell International ja ranskalainen Thomson-Houston suunnittelivat "Crotale R440" järjestelmää Etelä-Afrikalle nimellä "Cactus". Ranskan asevoimien kiinnostuttua ohjusjärjestelmästä se osti sen sekä ilmavoimille että laivastolle.
Järjestelmän valvonta- ja tulenjohtotutkien toimintasäde on 20 kilometriä, ja televisioseuranta toimii 15 kilometriin asti. TV-seurannassa voidaan käyttää joko päivänvalo- tai lämpökameroita tarpeen mukaisesti. Järjestelmän avulla voidaan seurata kahdeksaa uhkaavinta maalia samanaikaisesti. Tulenjohtojärjestelmä pystyy seuraamaan yhtä hyvin leijunnassa olevaa helikopteria kuin yli kahden Machin nopedella lentävää hävittäjää. Järjestelmän omien antureiden ohella se voi hyödyntää muiden ohjusvaunujen lähettämää signaalia, optiselta maalinosoittimelta lähetettävää tietoa ja ilmatorjunnan viestiverkosta saatavaa ilmatilannekuvaa.
Käyttö Suomessa.
Suomen puolustusvoimat käyttää Crotalen NG järjestelmän modernisoitua versiota CrotaleNG MOD, jonka merkintä Suomen puolustusvoimissa on Ilmatorjuntaohjus 90M tai ItO 90M. Vuonna 2007 aloitettu modernisointiprojekti saatiin päätökseen vuonna 2010.
Crotale-ohjuksin voidaan suojata valtakunnallisesti tärkeitä kohteita tai joukkoja, ja se kykenee torjumaan lentokoneiden ja helikopterien lisäksi myös risteilyohjuksia.
Suomi oli ensimmäinen uuden sukupolven Crotalen (NG = New Generation) ostaja. Pekka Majurin toimittaman Suomen sotavarustuskirjan mukaan yhden ohjusvaunun hinnaksi voitiin 1990-luvun puolivälissä laskea noin 50 miljoonaa markkaa (noin 8,4 milj. euroa). Osa tästä hinnasta jäi kuitenkin Suomeen, sillä ajoneuvoalusta ja pääosa apujärjestelmistä on tehty Suomessa. Yksittäisen ohjuksen hintaa ei ole kerrottu, mutta sama lähde kertoo sen olevan sadoissa tuhansissa markoissa (kymmeniä tuhansia euroja).
ItO 90 -järjestelmässä ammunnanhallintajärjestelmä ja ohjustorni ohjuksineen on asennettu suomalaiselle Sisun valmistamalle XA-181 alustalle, joka on tarkoitusta varten modifioitu versio Panssari-Sisun ensimmäisestä versiosta, XA-180:stä. Järjestelmään kuuluu myös erikoisvarusteltu SISU -maastokuorma-auto ohjuspakettien vaihtamista varten.
Bilabiaali

Bilabiaali on äänne, jossa ilmavirran kulkua estää kapeikko tai täysi sulkeuma huulissa (latinan etuliite "bi-" 'kaksi kerrallaan; kahdesti' ja "labium" 'huuli'). Suomessa on soinniton bilabiaalinen klusiili , soinnillinen bilabiaalinen klusiili sekä bilabiaalinen nasaali . Bilabiaalit ovat labiaalien alatyyppi.
Harvinaisempia bilabiaalisia frikatiiveja ovat muun muassa japanissa esiintyvä soinniton ja muun muassa espanjassa esiintyvä soinnillinen . Afrikkalainen ewen kieli on kuulu siitä, että siinä esiintyvät kaikki neljä labiaalista frikatiivia.
Marguerite de France

Marguerite de France (1158–1197) oli Ranskan kuninkaan Ludvig VII:n ja hänen toisen vaimonsa Kastilian Constancen vanhin tytär, josta tuli avioliittojensa kautta sekä Englannin että Unkarin kuningatar.
Avioliitto Henrik Nuoren kanssa.
Marguerite kihlattiin vain kaksivuotiaana 2. marraskuuta 1160 tulevan Englannin kuninkaan kanssa. Margueriten isän entinen puoliso Eleonoora Akvitanialainen oli mennyt uudestaan naimisiin Englannin kuninkaan Henrik II:n kanssa. Heille oli syntynyt poika Henrik Nuori, joka oli kihlaantumisen aikoihin vain viiden vuoden ikäinen.
Marguerite ja Henrik vihittiin 27. elokuuta 1172 Winchesterin katedraalissa. Henrikistä oli Ranskasta opitun tavan mukaisesti tullut isänsä kanssahallitsija jo muutamaa vuotta aiemmin. Marguerite tuli välittömästi raskaaksi ja synnytti nuoren avioparin ainoan poikalapsen Wilhelmin 18. kesäkuuta 1177. Lapsi syntyi kuitenkin keskosena ja eli vain kolme vuorokautta.
Avioliiton purkaminen.
Margueriteä syytettiin salavuoteudesta Pembroken ensimmäisen jaarlin William Marshalin kanssa. Jo aikalaiskronikat epäilivät syytöksen todenperäisyyttä. Vaikka Henrik haki avioliittonsa mitätöimistä uskottomuuden perusteella, todellinen syy oli todennäköisesti Margueriten kyvyttömyys synnyttää kruunulle perillistä. Eräiden historioitsijoiden näkemysten mukaan Marguerite saatettiin lähettää Ranskaan myös oman turvallisuutensa vuoksi, sillä Henrikin ja hänen nuoremman veljensä Rikhardin välillä oli käynnissä sisällissota. 
Avioliitto Béla III:n kanssa.
Marguerite luovutti myötäjäisinä Gisorsin ja Vexinin läänitykset ja avioitui Unkarin kuninkaan Béla III:n kanssa. Avioliitto oli Bélan kolmas. Hänellä oli aiemmista liitoistaan runsaasti perillisiä, joten lapsettomuus ei ollut ongelma. On hyvin todennäköistä, että Margueritesta oli tullut steriili keskosena syntyneen esikoisensa hyvin vaikeassa synnytyksessä.
Kuolema.
Marguerite jäi leskeksi vuonna 1196 ja lähti seuraavana vuonna pyhiinvaellukselle Pyhälle maalle. Saavuttuaan Akkoon vuonna 1197 hän kuoli oleskeltuaan kaupungissa joitakin päiviä. Aikalaiskronikan mukaan hänet haudattiin Tyrean katedraaliin.
Gravitaatioinstabiilisuus

Gravitaatioepästabiilisuus ("painovoimaepävakaisuus, kiekkoepästabiilisuus") on planeettakuntien syntyteoria, joka väittää planeettojen syntyneen kutistumalla suoraan alkuaurinkosumusta oman painovoimansa ansiosta niin kuin tähdetkin syntyvät. Tätä teoriaa ei ole kyetty todistamaan tai kumoamaan. Gravitaationinstabiilisuus ei ole tutkijoiden parissa läheskään yhtä suosittu ajatus kuin sen kanssa kilpaileva kasautumisteoria. Gravitaatioepävakaisuuden paras puoli on se, että se selittää hyvin jättiläsplaneettojen synnyn lyhyen ajan sisällä.
Hyvät puolet.
Gravitaatioinstabiilisuutta tukee se että planeettakunta muodostuu nopeasti. Auringon massaiselta tähdeltä häipyy kaasukiekko varsin nopeasti ja sen takia nykyinen kasautumisteoria ei selitä täsmällisesti jättiläisplaneettojen syntyä. Teoria selittää vaivattomasti suurtenkin jättiläisplaneettojen nopean synnyn
kaukana keskustähdestä.
Usein kiistetty teoria.
Ei ole kyetty varmistamaan että aurinkokuntaa edeltävässä esiplanetaarisessa kiekossa olisi voinut kutistuvia epävakaisuuksia syntyä. 
Myös eksoplaneettalöydöt metallirikkailta tähdiltä tukevat suoraan kasautumisteoriaa. Gravitaatioepästabiilisuus voisi teoriassa selittää esimerkiksi kuumien jupitereiden ja ruskeiden kääpiöiden syntyä.
Labiaali

Labiaaleiksi kutsutaan äänteitä, joita äännettäessä huulet sulkeutuvat (labiaaliset klusiilit) tai niillä syntyy hälyä (labiaaliset nasaalit ja frikatiivit). Bilabiaalisia äänteitä ovat esimerkiksi suomen klusiilit "p" ja "b" sekä nasaali "m", labiodentaalisia frikatiivi "f" ja puolivokaali "v".
Suomen Laulu (kuoro)

Suomen Laulu on suomalainen sekakuoro, jonka perusti Heikki Klemetti vuonna 1900. Suomen Laulu aloitti mieskuorona ja laajeni sekakuoroksi vuonna 1907. Kuoron nykyinen taiteellinen johtaja on Esko Kallio. Suomen Laulun vuodesta 1921 jatkunut perinne on Matteus-passion esitys Johanneksen kirkossa kiirastorstaina.
Dentaali

Dentaali on äänne, jota tuotettaessa kieli koskettaa hampaita (). Suomen kielessä dentaalisena ääntyy ensisijaisesti klusiili  sekä sen yhteydessä esiintyessään myös lateraali (esim. "kalteva") ja nasaali (esim. "kanto"). Tavallisesti ja (ja monissa muissa kielissä myös ) ääntyvät kuitenkin alveolaarisina, niin että kieli koskettaa hampaiden sijasta hammasvallia. 
Ainoat dentaalit, joille kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa on osoitettu erityinen symboli, ovat soinniton ja soinnillinen frikatiivipari (esim. ) ja (esim. ). Muiden äänteiden kohdalla dentaalisuus voidaan tarvittaessa merkitä lisäämällä kirjaimeen tarkkeeksi niin sanottu alapuolinen silta: . Unicode-merkistöön sisältyy tätä varten erityinen yhdistyvä tarke (U+032A, ).
9K38 Igla

9K38 Igla ja 9K38-M Igla-1 (, suom. "Neula", , Igla-M "SA-16 Gimlet") ovat neuvostoliittolaisia ja venäläisiä olkapäältä laukaistavia ilmatorjuntaohjuksia. Laivaston muunnelma Igla-M:sta tunnetaan NATO-nimellä "SA-N-10 Grouse". Ohjuksen kantama on noin 5 km vaakasuuntaan ja 3 km ylöspäin. Ohjuksen nopeus on noin 2 mach, ja siinä on 2 kg taistelukärki, jossa on 390 g räjähdettä ja häirintäsoihtuja sietävä IR/UV -hakupää.
Suomessa ohjukset tunnetaan nimellä ItO-86 (Igla) ja ItO-86 M (Igla-M). Iglat hankittiin korvaamaan vanhempia Strela-2M-ohjuksia (ItO 78, ) vuonna 1986 ja Igla-M:t vuonna 1995. Igla-ilmatorjuntaohjuksia alettiin tuhota Suomessa vuonna 2003.
Uudistettu Igla-S (SA-24 Grinch) tuli käyttöön Venäjän armeijassa vuonna 2004.
Kehitys.
Iglan kehitys alkoi Kolomnassa 1971. Se ei ole Strelan (Strela-2/SA-7 ja Strela-3/SA-14) uusi malli, vaan täysin uusi projekti, jonka tavoitteena oli parempi häirinnän kesto ja laajempi tähtäyskulma. Vuonna 1978 projekti jaettiin kahtia yksinkertaisempaan IR-hakeutuvaan Igla-1:een, jossa oli Strelaan perustuva hakukärki, jota käytettiin, kunnes parempi malli saatiin valmiiksi.
9K310 Igla-1 otettiin Neuvostoliitossa käyttöön 11. maaliskuuta 1981. Se tukee IFF-järjestelmää (erottelee omat vieraista), laskee automaattisesti koron ja ennakon ammunnan yksinkertaistamiseksi, ja siinä on parempi kantomatka ja lyhyempi pienin ampumaetäisyys verrattuna Strelaan.
Viimeistelty 9K38 Igla (SA-18 Grouse) 9M39-ohjuksella valmistui ja otettiin käyttöön 1983. Se paransi häirinnän kestoa, mahdollisti tähtäyksen lukituksen kohteeseen joka kulmasta ja sillä oli hiukan suurempi kantama ja tehokkaampi moottori.
Suorituskyky.
Valmistajan mukaan eteläafrikkalaiset kokeet osoittivat Iglan paremmaksi kuin samaan aikaan käytössä olleen amerikkalaisen Stingerin. Kroatiassa kokeet eivät osoittaneet merkittävää ylivoimaisuutta. Suomalaisissa kokeissa Iglan kantama ja herkkyys oli huonompi kuin ranskalaisella Mistralilla, mutta se kesti huomattavasti paremmin häirintää.
Yhdysvallat on vastustanut Iglojen myymistä Iraniin, koska se voisi vaarantaa Israelin ilmavoimien toimintaa Libanonissa Hizbollahin käytössä. Vuonna 2011 kerrottiin, että jopa 480 uusinta SA-24-ohjusta on ryöstetty Libyan armeijan 32. prikaatin asevarastoista Tripolista.
Palataali

Palataaleiksi eli lakiäänteiksi kutsutaan äänteitä, joissa kielen selkä kohoaa kovaa kitalakea ("palatum") kohti. Suomen kielen äänteistä selkeimmin palataalinen on puolivokaali . Palataalisia voivat olla myös klusiilit ja sekä nasaali , mutta nämä äänteet ovat useammin velaarisia.
Laryngaali

Laryngaali on ääntämistä tutkivan fonetiikan termi, jolla viitataan äänteen artikulaatiopaikkaan. Laryngaaliksi kutsutaan konsonanttia, jossa ääni tuotetaan kurkunpäässä ("larynx"). Termiä käytetään kuvattaessa eri kielten äänteitä, ja se mahdollistaa myös niiden vertailun. Artikulaatiopaikan lisäksi äänteestä kuvataan myös artikulaatiotapa.
Esimerkiksi suomen kielessä kirjaimen h kuvaus voidaan luonnehtia (kahdesta allofonista johtuen) seuraavasti; H on laryngaali, joka voidaan ääntää ympäristöstä johtuen soinnittomana tai soinnillisena frikatiivina (art.tapa). Soinnittomana se ääntyy esimerkiksi sanoissa "lahti" ja "helppo" ja soinnillisena sanoissa "paha" ja "laho".
Vartalo (kielitiede)

Vartalo eli sanavartalo on morfeemi, johon suffiksit ja muu kieliopillinen aines on liitettävissä. Vartalo voi olla joko johtamaton (juuri) tai johdettu (johdos). Sekä nomineilla (substantiivit, adjektiivit, numeraalit ja pronominit) että verbeillä on vartalo, johon voidaan liittää tunnus ja taivutuspääte. Tunnus on nomineissa monikon, verbeissä aikamuodon tai tapaluokan tunnus. Niissä sanoissa, joissa on astevaihtelu, vartalo voi olla joko vahvassa tai heikossa asteessa. Vokaaliin loppuvaa vartaloa kutsutaan vokaalivartaloksi, konsonanttiin loppuvaa vastaavasti konsonanttivartaloksi. Sanalla voi olla kaksi erilaista vartaloa: vokaalivartalo, joka on kaikilla sanoilla, ja lisäksi konsonanttivartalo. Nominin vartalo voi olla perusmuodon, nominatiivin kaltainen tai loppuosastaan erilainen.
Esimerkkejä.
Esimerkki yksivartaloisesta sanasta, jonka vartalo on perusmuodon kaltainen, on "talo: talo-n, talo-a, talo-na," "talo-ssa" jne. Tyypillinen astevaihtelusana on "hattu":" hatu-n" (heikko vartalo) "hattu-a" (vahva vartalo). Tavallisin muutos vartalon lopussa on, että sananloppuinen "i" muuttuu "e":ksi, kuten sanassa "onni: onne-n, onne-a." (Historiallisesti muutos on tapahtunut päinvastoin, vanha "e" on sanan lopussa muuttunut "i":ksi). Monimutkaisimpia ovat vanhat omaperäiset sanat, jotka nykysuomessa loppuvat "-si": "vesi, vede-n" (heikko vokaalivartalo), "vet-tä" (konsontanttivartalo), "vete-nä" (vahva vokaalivartalo).
Substantiivilla "saari" on sekä vokaali- että konsonanttivartalo. Sen vokaalivartalo saadaan yksikön essiivistä: "saare|na". Konsonanttivartalo saadaan esiin yksikön partitiivista: "saar-ta". 
Verbillä "mennä" on myös vokaali- ja konsonanttivartalo. Vokaalivartalo ilmenee indikatiivin preesensin monikon 3. persoonassa "mene|vät". Konsonanttivartalo saadaan esiin imperatiivin yksikön 3. persoonasta: "men-köön".
Aiemmin ovat konsonanttivartalot olleet nykyistä yleisempiä, nykyisin niillä saadaan tekstiin vanha sävy: "lasna ollessaan". Joskus on leikillisesti ruvettu taivuttamaan sanoja ikään kuin niillä olisi konsonanttivartalo, mutta se on virheellistä. Esimerkiksi: "kaali" &gt; "kaalta", pitää olla "kaalia", ja "viini" (juoma) &gt; "viintä", pitää olla "viiniä".
Sosoliso Airlinesin lennon 1145 onnettomuus

Sosoliso Airlinesin lento 1145 törmäsi maahan ja syttyi palamaan 10. joulukuuta 2005 Port Harcourtin kansainvälisellä lentoasemalla Nigeriassa. Nigerian sisäisellä reittilennolla ollut lentokone oli matkalla Abujasta Port Harcourtiin. Lentokone oli tyypiltään McDonnell Douglas DC-9-32. Turman syytä ei ole vahvistettu, mutta erään silminnäkijän mukaan koneeseen iski tapahtumapaikalla raivonneessa ukkosmyrskyssä salama noin 40–50 metrin korkeudessa juuri ennen laskeutumista. Todennäköisesti onnettomuuden kuitenkin aiheutti miehistön päätös jatkaa laskeutumista minimikorkeuden alapuolelle, vaikka kiitotietä ei ollut näkyvissä.
Koneen kyydissä olleista 110 ihmisestä 103 kuoli maahansyöksyssä. Seitsemän eloonjäänyttä vietiin välittömästi sairaalaan, jossa kuusi heistä kuoli myöhemmin. Ainoa onnettomuudesta eloonjäänyt oli 13. joulukuuta 2005 kriittisessä tilassa. Koneessa oli ilmeisesti 75 jesuiittakoulun oppilasta, joista kaikki kuolivat. Port Harcoutin lentokentällä ollut silminnäkijä kertoi, että alue oli ruumiiden peitossa.
Sosoliso Airlines on Nigerian sisäisillä kotimaanlennoilla toimiva lentoyhtiö. Heinäkuussa 2000 lentotoiminnan aloittaneen yhtiön kotipaikka on Enugun kaupunki Nigerian itäosissa.
Monissa kehitysmaissa lentoturvallisuus on huono, ja sen uskotaan huonontuvan entisestään kaluston vanhetessa. Myös varaosien puute vaivaa. Viimeksi Nigeriassa tapahtui vakava lento-onnettomuus 22. lokakuuta 2005, kun Bellview Airlinesin lennolla 210 ollut Boeing 737-200 syöksyi maahan pian jälkeen. 117 ihmistä kuoli. Toinen lento-onnettomuuksista vuonna 2005 erityisesti kärsinyt Afrikan valtio on Kongo.
Pohjoisjukagiirin kieli

Pohjoisjukagiiri eli tundrajukagiiri on toinen kahdesta jukagiirisesta kielestä. Sitä puhuu 30–150 ihmistä Siperian itäosissa, muun muassa Sahan tasavallassa. Jukagiiristen kielten on väitetty olevan sukua uralilaisille kielille.
Äänteet.
Vokaalit.
Pitkät keskivokaalit , ja ääntyvät painollisissa tavuissa diftongeina , ja .
Konsonantit.
Uvulaarinen frikatiivi ääntyy klusiilina velaarisen nasaalin jälkeen.
Tavut.
Tavun rakenne on KVK, joten korkeintaan yksi konsonantti voi esiintyä sanan alussa ja lopussa ja korkeitaan kaksi konsonanttia voi olla peräkkäin sanan sisällä.
7,62 KvKK 62

7.62 KvKK 62 (7.62 konekivääri 62) on Suomen puolustusvoimien käytössä oleva suomalaisvalmisteinen kevyt konekivääri, joka otettiin käyttöön vuonna 1962. Aseita valmistettiin Valmetin Tourulan tehtaalla yhteensä 6 500 kappaletta. Aseen tekniikka perustuu osin tšekkiläiseen vz.52/57 -konekivääriin ja englantiseen Bren-pikakivääriin.7.62 KvKK 62 on kaasumäntäperiaatteella toimiva vyösyöttöinen konekivääri.
7.62 KvKK 62 nimen 7.62 tarkoittaa aseen kaliiperia (7.62x39 mm). KvKK on lyhenne suomenkielen sanoista "kevyt konekivääri". Numero 62 tarkoittaa aseen käyttöönottovuotta Suomen Puolustusvoimissa. 
Aseen ominaisuuksiin kuuluu muun muassa se, että liipaisinkaaren alaosa puuttuu kokonaan, mikä mahdollistaa ampujalle paksujenkin hansikkaitten käytön, mutta lisää myös vahingonlaukauksien riskiä. Suomalainen konekivääri valmistettiin koneistamalla, kun sen esikuva oli prässätty levystä.
KvKK 62:n muotoilu ja aseen toimintavarmuus ovat herättäneet kritiikkiä aseen käyttäjissä. Yhä käytössä olevat KvKK 62:t ovat kuluneet käytössä vuosikymmenien saatossa, mikä aiheuttaa muun muassa syöttöhäiriöitä sekä aseen tahatonta laukeamista, josta voi seurata vaaratilanteita. KvKK 62:ta ollaan korvaamassa palveluskäytössä venäläisellä PKM-konekiväärillä.
Panssarimarssi

Panssarimarssi on Yrjö Jylhän jatkosodan aikana Taipaleenjoella kirjoittama suomalaisille panssarivoimille omistettu runo. Sen on säveltänyt marssiksi Tauno Marttinen vuonna 1964 ja se on Suomen puolustusvoimien Panssarivarikon kunniamarssi.
Omakonetunnus

Omakonetunnus on radiosignaali, jonka perusteella toiset lentokoneet ja ilmavalvonta tunnistavat lentävän sotilaskoneen. Siviili-ilmailussa koneen seurantaan käytetään transponderia. Ilman omakonetunnusta voi oman puolen sotilaskone tai ilmatorjunta ampua lentokoneen alas (engl. termi "friendly fire"). Oman puolen koneita on ammuttu alas mm. koalitiomaiden kesken Irakin sodassa.
Neuvostoliitto joutui uusimaan omakonetunnusjärjestelmänsä vuoden 1976 jälkeen, kun luutnantti Belenko oli lentänyt MiG-25:n Hokkaidoon yhdysvaltalaisten purettavaksi ja tutkittavaksi.
Ruusu (heraldiikka)

Heraldinen ruusu on heraldiikassa esiintyvä yleensä viisilehtinen ruusukuvio. Ruusu on tunnettu Tudor-suvun tunnuksena. Se esiintyy myös muun muassa Lippen ruhtinashuoneen vaakunassa, Southamptonin vaakunassa ja Martti Lutherin sinetissä. Suomen vaakunassa on yhdeksän hopeista ruusua. 
Heraldinen ruusu on myös suomalaisen upseerin arvomerkki. Pieniä heraldisia ruusuja käyttävät maavoimissa vänrikit, luutnantit ja yliluutnantit sekä kapteenit. Suuremmat heraldiset ruusut puolestaan kuuluvat esiupseerien arvomerkkeihin: majureille, everstiluutnanteille ja eversteille. Prikaatikenraalien, kenraalimajureiden, kenraaliluutnanttien ja kenraalien tunnus on puolestaan leijona.
Heraldista ruusua kutsutaan joskus suomalaisissa arvomerkeissä virheellisesti ”ruusukkeeksi”. Oikea arvomerkin termi yli- ja esiupseereilla on heraldinen ruusu. (Sotilas- ja virkapukuohjesääntö 325 §, 2000, s. 67)
Arvomerkkinä käytettävän nykyisenkaltaisen heraldisen ruusun suunnitteli alun perin Akseli Gallen-Kallela heinäkuussa 1918 vahvistettua sotilaspukua varten.
Heraldinen ruusu on myös Suomen vapaudenristin ritarikunnan ristien sekä Suomen Valkoisen ruusun ritarikunnan kaikkien merkkien keskuskuviona.
Komentajakapteeni

Komentajakapteeni (lyhenne kom.kapt. tai sotilaskäytössä komkapt) on Suomen merivoimien sotilasarvo. Maavoimissa sitä vastaa majurin sotilasarvo. Komentajakapteenia alempi sotilasarvo on kapteeniluutnantti ja ylempi komentaja. Komentajakapteenin hihamerkissä on tummansinisellä pohjalla kolme paksua kultaista poikkiviivaa, joiden päällä on kultainen leijona.
Insinööriupseereilla nauhojen välit ovat purppuranvärisiä, lääkintäupseereilla punaiset ja musiikkiupseereilla vaalean siniset. 
Arvo ja tunnukset ovat käytännössä kansainvälisiä, vaikka joissain maissa komentaja käyttää kolmea paksua raitaa ja komentajakapteeni yhtä kapeaa raitaa kahden paksun välissä, joka vastaa Suomen merivoimissa kapteeniluutnantin arvomerkkiä (esimerkiksi englanninkieliset "commander" ja "lieutenant commander"). Venäjä käyttää tämän arvon tunnuksena merkintää 3. arvoluokan kapteeni. Jotkut valtiot, kuten Italia, Saksa ja Ranska, käyttävät merkintää "korvettikapteeni" (, ).
Kapteeniluutnantti

Kapteeniluutnantti (lyhenne kapt.luutn. tai sotilaskäytössä kaptl) on kapteenia vastaava Suomen merivoimien sotilasarvo. Kapteeniluutnantista seuraava ylempi arvo on komentajakapteeni, joka vastaa maa- ja ilmavoimien majurin sotilasarvoa. Suomen puolustusvoimissa arvo on opistoupseerin tutkinnolla korkein saavutettavissa oleva. 
Arvo on kansainvälinen ja tunnukset useimmissa valtioissa hyvin samanlaisia. 
Suomessa kapteeniluutnantin arvomerkki on kaksi 15 mm leveää kaluunanauhaa ja niiden välissä yksi 5 mm leveä kaluunanauha. Kaluunanauhat ovat kullanväriset. Messi- ja kavaijitakeissa kaluunannauhat ovat ommeltu hihojen ympäri. Puseroissa, päällystakissa m/30, helletakissa, paitapuseroissa ja villapaidoissa käytetään arvomerkkilaattoja, joihin on ommeltu kaluunanauhat. Päällystakissa hihalaattojen kaluunanauhat ovat 80 mm pitkät.
Arvomerkin yläpuolella oleva keltainen leijona oli aiemmin kadettiupseerien ja insinööriupseereiden tunnus, mutta vuoden 2010 muutoksen jälkeen leijona korvasi opistoupseereiden ja teknikoiden erikoismerkit. Erikoisupseereiden kaluunanauhojen välistä näkyvät ”pohjavärit” säilyvät ja ne ovat lääkintäalalla punaiset, insinööreillä ja teknikoilla violetit ja musiikkialalla vaaleansiniset.
Kenttäpiispa

Kenttäpiispa on Suomen puolustusvoimien kirkollisesta työstä vastaava johtava viranhaltija. Virka perustettiin 11. heinäkuuta 1941, kun presidentti Risto Ryti myönsi kenttäpiispan arvonimen senhetkiselle sotarovastille, Johannes Björklundille. Arvonimeen kuului myös virkanimi. Kenttäpiispan nimittää virkaansa tasavallan presidentti viideksi vuodeksi kerrallaan puolustusministerin esityksestä.
Kenttäpiispa on aina evankelis-luterilaisen kirkon pappi; sotilaspastoreina sen sijaan voivat toimia myös ortodoksisen kirkon papit.
Arvo ja oikeudet.
Palvelusarvoltaan kenttäpiispa rinnastetaan prikaatikenraaliin (aiemmin kenraalimajuriin). Tästä syystä kenttäpiispan palkka, jonka maksaa Puolustusvoimat, vastaa kyseistä sotilasarvoa: vuonna 2020 kuukausipalkka oli 7 742 euroa. Hän on muun sotilashenkilökunnan tavoin valtion virkamies.
Kenttäpiispa ei ole piispa, vaikka virkanimike siihen näennäisesti viittaakin: hänellä ei ole hiippakuntaa tai muitakaan piispan oikeuksia eikä hän kanna piispan liturgisia tunnuksia lukuun ottamatta sotilaspuvun päällä kannettavaa piispanristiä.
Kenttäpiispa on kirkolliskokouksen jäsen ja hänellä on puhe- ja läsnäolo-oikeus piispainkokouksessa. Kenttäpiispa kuuluu Turun arkkihiippakuntaan, mutta on Puolustusvoimien palveluksessa.
Vuonna 2013 otettiin käyttöön kenttäpiispan vaakuna, jonka ovat suunnitelleet Pekka Särkiö ja Harri Rantanen.
Kenttäpiispana toimineet.
Kenttäpiispan tehtävässä ovat toimineet seuraavat henkilöt:
Kenttäpiispan arvonimi.
Kenttäpiispa on myös tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 7. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko . 
Arvonimen on ainoana henkilönä Suomessa saanut ensimmäinen kenttäpiispa Johannes Björklund, jolle se myönnettiin 11. heinäkuuta 1941. Arvonimiluettelossa Björklundin ammatiksi tai arvoksi oli merkitty ”puolustuslaitoksen hengellisen työn johtaja, sotarovasti” ja kotipaikaksi Helsinki.
Sotilaspastori

Sotilaspastori on Suomen Puolustusvoimien palveluksessa oleva kirkon virkaan vihitty pappi. 
Papin työtä puolustusvoimissa kutsutaan kirkolliseksi työksi. Sotilaspastori ei ole varsinainen sotilasarvo vaan palvelusarvo, joka rinnastetaan kapteeniin tai kapteeniluutnanttiin. Palvelusarvon lisäksi kullakin sotilaspastorilla on oma henkilökohtainen sotilasarvonsa, joka voi olla periaatteessa mikä tahansa. Useimmat sotilaspapit ovat kuitenkin reserviupseereita. Sotilaspapin työ on julistusta, opetusta ja sielunhoitoa. Näihin liittyen työhön kuuluvat kirkolliset toimitukset ja toiminta sota-, ampuma- ja kertausharjoituksissa, yhteydenpito eri tahoille ja esikuntatyö sekä kaatuneiden huolto. Konfirmoimattomille varusmiehille voivat sotilaspapit järjestää heidän halutessaan rippikoulun.
Sotilaspastorin tehtävänä on myös käydä hengellisiä keskusteluja varusmiesten kanssa sekä auttaa heitä elämän tärkeissä ja kipeissä asioissa. Keskustelut voivat sivuta muitakin aiheita. Sotilaspappi on virkansa puolesta tietoonsa saamistaan asioista vaitiolovelvollinen.
Sotilaspappia kutsutaan sotilasslangissa esimerkiksi piruntorjujaksi, piruntorjuntaupseeriksi tai -päälliköksi, tai "Jumalasta seuraavaksi".
Historia.
Suomessa sotilaspastoreiden aika alkoi Ruotsin kuningaskunnassa 1621, kun perustettiin kenttäkonsistori, johon kuului sekä rykmentinpappeja (regementspräster) että ratsuväkipappeja (ryttapräster). Yhdessä heitä kutsuttiin kenttäpapeiksi.
"Rykmentin pappi" oli Ruotsin kuningaskunnan armeijassa toiminut sotilaspappi. Koska rykmentti klassisen kolmijaon mukaan jakautui kolmeksi pataljoonaksi, rykmentin papilla on voinut olla alaisenaan kolme rykmentin saarnaajaa. Suomen puolustusvoimissa ovat myöhemmin rykmentin papin tehtävää vastaavaa tehtävää hoitaneet rykmentin pastorit.
Kenttäpappi on ollut sotilasjoukon mukana sotatoimialueella työskentelevä pappi. Suomessa nimitystä käytettiin aiemmin vain suojeluskuntajärjestön papeista.
"Kenttäsaarnaaja"-nimitystä on käytetty sotaakäyvien joukkojen mukana toimivasta papista. Ruotsin kuninkaan Kustaa II Aadolfin sota-artikloissa vuodelta 1621 kutsuttiin kuningasta taistelukentälle seuraavaa pappia välillä kenttäsaarnaajaksi ja välillä "kenttäsuperintendentiksi".
"Sotilaspappi" on Suomessa luterilaiseen tai ortodoksiseen kirkkoon kuuluva, Puolustusvoimissa tai Rajavartiolaitoksessa palveleva pappi, jonka palvelusarvo on sotilaspastori, kenttärovasti tai kenttäpiispa. Aiemmin palveluksessa oli myös "ylisotilaspastoreita". 1930-luvulla Suomessa toimi sotaväen päällikön alainen sotarovasti, joka johti sotilaspappien toimintaa. Hän oli samalla puolustuslaitoksen ylipastori.
Asema Geneven sopimuksessa.
Geneven sopimuksessa maasotavoimiin kuuluvien haavoittuneiden ja sairaiden aseman parantamisesta 12.8.1949 annetaan "kenttäpapeille" 24. artiklassa erityinen suoja.
"Lääkintähenkilökuntaa [...] sekä aseellisten voimien kenttäpappeja on pidettävä loukkaamattomina ja suojeltava kaikissa olosuhteissa".
Saman sopimuksen 28. artiklassa on kenttäpapeille annettu pidättämisen yhteydessä erityisiä tehtäväänsä liittyviä etuja yhdessä lääkintähenkilökunnan kanssa.
Maitojuna

Maitojuna oli jatkosodanaikainen huoltojuna, joka huolsi sodan aikana muun muassa elintarvikkein Niinisalon varuskuntaa, missä oli reserviupseerikoulutusta. Maitojunalla palaaminen tarkoitti sotilasslangissa sitä, että upseerioppilas oli joutunut keskeyttämään opintonsa ja palaamaan epäonnistuneena ja upseerikokelaaksi ylentämättömänä alikersanttina takaisin perusyksikköönsä.
Reserviupseerikoulusta palannut oli arvoltaan alikersantti, koska upseerioppilas vastaa arvoltaan alikersanttia siinä, missä upseerikokelas kersanttia. Näin ollen pilkkanimitys niille, jotka joutuivat keskeyttämään kurssinsa oli "diplomialikersantti". Samankaltainen nimitys, "diplomijääkäri" on koskenut niitä, joilla aliupseerikoulu on keskeytynyt ja jotka ovat joutuneet palvelemaan saman pitkän palvelusajan kuin alikersantitkin, mutta ilman alikersantin sotilasarvoa. Nimitys tulee diplomi-insinöörin insinööriä pidemmästä koulutusajasta.
Myöhemmin käsitys "maitojunalla palaamisesta" on laajentunut käsittämään muussa oppimisessa epäonnistumista ja palaamista kurssia suorittamatta keskeyttäneenä, kansainvälisessä urassa epäonnistumista sekä esimerkiksi tv-kilpailuista putoamista.
Viisas Elämä

Viisas Elämä Oy (aikaisemmin Basam Books Oy) on helsinkiläinen erikoiskustantamo. Sen erikoisaloina ovat itämainen kirjallisuus, käännösrunous, filosofia, kaunokirjallisuuden klassikot, uskonnot, viisauskirjallisuus ja henkinen kasvu. Kustantamo on toiminut vuodesta 1993 ja julkaisee vuosittain noin 35–40 teosta. Yrityksen perustaja ja kustannusjohtaja on Batu Samaletdin, joka aiemmin piti kirja-antikvariaattia. 
Viisas Elämä -kustantamon Klassikko-sarja esittelee maailmankirjallisuuden tunnettuja teoksia. Viisas elämä -sarjaan kuuluu elämäntaidon ja henkisen kasvun oppaita, jotka ammentavat muun muassa buddhalaisesta viisaudesta. Shakti-kirjat on sarja, jossa julkaistaan nykyromaaneja.
Viisas elämä Oy on Suomen kustannusyhdistys ry:n jäsen.
Anna Pavlova (telinevoimistelija)

Anna Anatoljevna Pavlova (s. 6. syyskuuta 1987 Orehovo-Zujevo, Moskovan alue) on venäläissyntyinen telinevoimistelija, joka on edustanut Azerbaidžania vuodesta 2014. Pavlovaa valmentaa hänen äitinsä Natalia Pavlova. 
Vuonna 2000 Pavlova voitti kultamitalin eritasonojapuilla nuorten EM-kisoissa. Hän oli liian nuori kilpaillakseen MM-kisoissa vuonna 2001, mutta pääsi Hyväntahdon kisoihin, joissa sijoittui hopealle puomilla. Vielä vuonna 2002 hän ei päässyt aikuisten kansainvälisiin kilpailuihin ikänsä takia, mutta voitti Venäjän mestaruuden ja neljä mitalia nuorten EM-kisoista, joista neliottelun, joukkuekilpailun ja hypyn mitalit kultaisia.
Vuonna 2003 Anna Pavlova pääsi ensimmäistä kertaa aikuisten arvokisoihin. Hän sijoittui MM-kilpailuissa neliottelussa kymmenenneksi, hypyssä viidenneksi ja permannolla seitsemänneksi. Vuonna 2004 hän uusi Venäjän mestaruutensa, sai Amsterdamin EM-kilpailuissa hopeaa hypyssä ja pronssia joukkuekilpailussa sekä lunasti paikan Venäjän joukkueeseen Ateenan olympialaisiin. Ateenassa hän voitti pronssia joukkuekilpailusta ja hypystä sekä sijoittui neljänneksi neliottelussa ja puomilla.
Unkarin Debrecenissä pidetyistä EM-kisoista 2005 hän voitti hopeaa neliottelusta ja hypystä sekä pronssia puomilta. Saman vuoden Melbournen MM-kilpailuissa hän oli hypyssä viides, puomilla kuudes ja neliottelussa seitsemäs. Århusin MM-kilpailuissa 2006 hän sai joukkuekilpailussa pronssia sekä sijoittui puomilla neljänneksi ja hypyssä viidenneksi. Clermont-Ferrandin EM-kilpailuissa 2008 hän saavutti joukkuekilpailussa hopeaa. Pekingin olympialaisissa 2008 hän oli puomilla ja joukkuekilpailussa neljäs, neliottelussa seitsemäs sekä permannolla ja hypyssä kahdeksas.
Pavlova saavutti Sofian EM-kilpailuissa 2014 hopeaa hypyssä.
Lunohod 2

Lunohod 2 oli Neuvostoliiton toinen kuukulkija. Se laukaistiin Luna 21 -luotaimen kanssa Mare Serenitatisiin eli Kirkkauden mereen Lunohod 1:n jälkeen tammikuussa 1973. Laukaisu tapahtui 8. tammikuuta 1973 ja Kuuhun laskeutuminen 15. tammikuuta 1973.
Lunohod 2 oli 135 cm korkea, ja sen massa oli 840 kg. Sen pituus oli 170 cm ja leveys 160 cm. Sen kussakin kahdeksassa pyörässä oli itsenäinen jousitus, oma moottori ja jarru. Kuukulkijalla oli kaksi nopeusaluetta: n. 1 km/h ja n. 2 km/h.
Lunohod 2:ssa oli kolme televisiokameraa, joista yksi oli sijoitettu korkealle suunnistusta varten ja pystyi ottamaan korkealaatuisia kuvia 3,2, 5,7, 10,9 ja 21,1 sekunnin valotusajoilla. Näitä kuvia tutki Maassa oleva viisihenkinen ohjaustiimi, joka lähetti kuukulkijaan komentoja reaaliajassa. Energialähteenä oli aurinkopaneeli. Radioaktiivisen polonium-210-isotoopin lämpöä käytettiin kuukulkijan lämmittämiseen Kuun pitkän yön aikana. Kuukulkijassa oli neljä panoraamakameraa.
Tieteellisiä mittalaitteita olivat maaperän mekaaninen mittauslaite, Auringon röntgensäteilyä mittaava laite, astrofotometri näkyvän ja ultravioletin valon mittaamiseen, magnetometri, joka oli sijoitettu kuukulkijan eteen 2,5 metrin varren päähän, radiometri, valoilmaisin (Rubin-1) lasermittauksia varten ja ranskalainen laserheijastin. Laskeutuja ja kuukulkija painoivat yhteensä 1 814 kg.
Richard Garriott hankki joulukuussa 1993 Sotheby'sin huutokaupasta Lunohod 2:n ja eräitä muita neuvostoliittolaisia avaruusesineitä omistukseensa.
Lunohod 2:n toiminta Kuussa.
Kuukulkija kulki Kuun päivän aikana pysähtyen välillä lataamaan akkujaan aurinkopaneelinsa avulla. Kuun yöaikaan kuukulkija lepäsi radiotooppisen isotooppinsa lämmittämänä.
Lunohod 2 toimi noin neljän kuukauden ajan, kulki 37 km ja lähetti 86 panoraamakuvaa ja yli 80 000 televisiokuvaa. 4. kesäkuuta 1973 Lunohod 2 -ohjelman ilmoitettiin päättyneen, mikä herätti arveluja, että kuukulkijaa ei saatu enää käyntiin vian takia tai että sitä ei enää saatu hereille Kuun pitkän yön jäljiltä. Kuukulkijan laserheijastin oli sellaisessa asennossa, ettei sitä voitu enää käyttää, ja siksi vikaantumisen oletettiin tapahtuneen äkillisesti.
Myöhemmin todettiin, että luotaimen avoin kansi oli 9. toukokuuta koskettanut kraatterin reunaa ja peittynyt kuupölyyn. Kun kansi suljettiin, erittäin hyvin lämpöä eristävä pöly peitti jäähdyttimen. Seuraavana päivänä lennonvalvojat huomasivat luotaimen sisäisen lämpötilan nousevan liian korkeaksi, ja kuumuus johti luotaimen tuhoutumiseen. Kulkijan signaali menetettiin 11. toukokuuta.