Theognis Megaralainen

Theognis Megaralainen (, ; n. 570–490 eaa.) oli antiikin kreikkalainen elegia- ja gnoominen runoilija, joka oli kotoisin Megarasta. Hän oli kreikkalaisen elegiarunouden pääedustajia.
Elämä.
Theogniin elämästä tiedetään vain vähän, ja suurin osa siitä on peräisin hänen omista kirjoituksistaan. Hän oli kotoisin Kreikan Megarasta Megariissa. Joskus hänen kotipaikakseen on katsottu virheellisesti Sisilian Megara Hyblaia. Tämä johtuu siitä, että hän kävi kyseisessä kaupungissa, sai sen kunniakansalaisuuden ja omisti sille yhden elegioistaan. Sisilian lisäksi Theogniin tiedetään käyneen myös Euboialla ja Spartassa, joissa kummissakin hän sai hyvän vastaanoton.
Antiikin lähteet ajoittavat Theogniin toiminnan huippukauden 58. ja 59. olympiadien aikoihin eli vuosiin 548–544 eaa. Hänen omista runoistaan käy ilmi, että hän eli vielä ainakin persialaissotien alun vuonna 490 eaa. jälkeen. Tämä olisi mahdollista, jos hän olisi syntynyt noin 570 eaa. ja ollut persialaissotien aikaan jo noin 80-vuotias. Kyrillos Aleksandrialaisen ja "Sudan" mukaan Theognis oli Fokylideen aikalainen.
Sekä Theogniin elämä että runous, samoin kuin Alkaioksen tapauksessa, kytkeytyvät kiinteästi hänen aikansa ja kotikaupunkinsa poliittisiin tapahtumiin. Megara oli kokenut hieman ennen Theogniin syntymää poliittisia mullistuksia. Päästyään vapaaksi Korintin vallan alta Megara oli jonkin aikaa ylhäisön johdossa, kunnes kansanpuolueen johtohahmoksi noussut Theagenes sai noin vuonna 630 eaa. kaupungin tyranniuden. Vastavallankumous taas syrjäytti hänet noin vuonna 600 eaa. Lopulta valta tuli jälleen demokraattiselle puolueelle, joka hallitsi aluksi maltillisesti, mutta lopulta kävi väkivaltaisemmaksi ylhäisöä kohtaan ja myös karkotti monia sen merkkihenkilöistä. Maanpakoon joutuneet kuitenkin palasivat Megaraan ja saivat palautettua oligarkian. Vaikuttaa siltä, että vastaavanlaisia vallankumouksia ja vastavallankumouksia tapahtui useita peräjälkeen, mutta niiden tarkempia ajoituksia ei tunneta.
Theognis syntyi ja eli näiden levottomuuksien keskellä. Suurin osa hänen runoudestaan liittyy ajan tapahtumiin, ja monet runot vaikuttavat olevan kirjoitettu aikana, jolloin oligarkit olivat alakynnessä ja maanpaossa. Theognis itse oli syntyään ylimystöä ja jakoi sen kohtalot, ja kaikki hänen sympatiansa ovat ylimystön puolella. Ylimykset ovat hänen runoissaan hyviä () ja jaloja (), kun taas rahvaaseen kuuluvat ovat pahoja () ja kurjia (); kaikki nämä termejä, joita tuohon aikaan käytettiin enemmän juuri poliittisessa merkityksessä kuin myöhemmässä eettisessä merkityksessä.
Vaikuttaa siltä, että kyseisessä vallankumouksessa, josta Theognis kärsi, ylimystön omaisuus vietiin, ja niin myös Theognis menetti kaiken ja joutui maanpakoon selviten juuri ja juuri hengissä, ”kuin koira joka heittää kaiken menemään ylittääkseen virran”. Hän myös tuli joidenkin ystäviensä pettämäksi, ja purkaa runoissaan vihaansa vihamiehiään kohtaan ”joiden mustaa verta hän tulisi juomaan”. Hän valittaa sitä, että valtiolaivaa ohjanneet olivat usein ajaneet sen karille, ja solvaa rahvasta vailla mitään rajoja.
Kaikkien näiden tunteenpurkausten keskeltä voidaan löytää mielenkiintoisia kuvauksia vallankumoukseen liittyneistä yhteiskunnallisista muutoksista. Se oli vapauttanut kansan suuren enemmistön köyhyydestä ja alisteisesta asemasta, ja antanut näille osuuden hallinnosta: ”tämä kaupunki on edelleen kaupunki, mutta sen kansaa ovat muut, jotka eivät aiemmin tienneet mitään oikeudenkäynneistä tai laeista, vaan pukeutuivat vuohennahkoihin [...] Ja nyt ne ovat hyviä (), ja ne, jotka olivat aiemmin jaloja (), ovat nyt kurjia (). Kuka voi sietää tämän kaiken näkemistä?” Kansan nousu ja omaisuuden uusjako hajottivat nopeasti vanhan syntyperään perustuneen aristokratian, ja korvasivat sen vaurauteen perustuneella aristokratialla. ”He kunnioittavat rikkauksia. Ja hyvä nai pahan tyttären, ja paha hyvän tyttären, rikkaus sekoittaa rodun () [...] hyvät asiat sekoittuvat pahoihin.”
Osasyynä näihin purkauksiin on se, että Theogniin rakastaman tytön vanhemmat olivat torjuneet hänet, ja tyttö oli annettu avioon alempiarvoiselle miehelle (, ”paljon minua huonompi”). Theognis kuitenkin uskoi, että tyttö rakasti edelleen häntä. Hän osoittaa epäluottamuksensa asioiden uutta järjestystä kohtaan, ja antaa ymmärtää harvainvallan palautumisen olevan oikeudenmukaista.
Theogniin omien säkeiden sekä antiikin aikaisten lähteiden antaman todistuksen perusteella hanellä oli pederastinen suhde nuoreen mieheen nimeltä Kyrnos, mikä oli tyypillistä doorilaisissa valtioissa. Kyrnos oli Polypaan poika, sillä yleisesti katsotaan, että joissakin runoissa esiintyvä nimi Polypaides on tulkittava saman Kyrnoksen patronyymiksi, ei jonkun toisen henkilön nimeksi.
Runous.
Theogniin nimiin laitettu runous muodostaa laajimman kokoelman gnoomista runoutta eli mieterunoutta, joka on säilynyt nykyaikaan. Ne ovat kuitenkin säilyneet huonolaatuisina.
Suurin osa Theogniin politiikkaan liittyvistä säkeistä on osoitettu edellä mainitulle Kyrnokselle. Eräästä tekstikohdasta käy ilmi, että Kyrnos oli tarpeeksi vanha ja Megarassa tarpeeksi merkittävässä asemassa, jotta hänet lähetettiin lähettiläänä () Delfoihin hakemaan oraakkelinlausetta, ja Theognis kehottaa häntä säilyttämään lauseen uskollisesti. Eräs toinen poliittinen katkelma on osoitettu eräälle Simonideelle, ja siinä vallankumouksesta puhutaan varovaisesti, ja ilmaisuista tulee vaikutelma, että välitön vaara oli uhkaamassa; kun taas Kyrnokselle osoitetuissa säkeissä poliittinen muutos on jo tapahtunut, ja runoilija kirjoittaa tavalla, joka osoittaa, ettei hänellä enää ole mitään pelättävää tai toivottavaa.
Muut Theogniilta säilyneet katkelmat sijoittuvat pitoihin keskelle ystävysten seurueita. Kaikki jäsenet kuuluvat luonnollisesti ylimystöön. Theognis kutsuu jäseniä, kuten Kyrnosta ja Simonidestakin, nimiltä – Onomakritos, Klearistos, Demokles, Demonaks ja Timagoras – kohdissa, jotka ovat oletettavasti katkelmia erillisistä elegioista, ja joissa viitataan heidän luonteisiinsa ja vaiheisiinsa. Theognis viittaa myös siihen maineeseen, jonka nämä henkilöt, siinä missä Kyrnoskin, saavat sen kautta, että heidät mainitaan runoissa, sillä Theogniin elegioita laulettiin pidoissa muissakin kaupungeissa ja myöhempinä aikoina.
Runot antavat samalla hyvän kuvan elegioiden roolista pitoelämässä. Kun pitovieraat olivat syöneet, maljat täytettiin juomauhria varten, ja tässä seremoniassa osoitettiin rukouksia jumalille, erityisesti Apollonille. Monilla Kreikan alueilla rukous laajeni paiaaniksi. Tämän jälkeen alkoi pitojen iloisempi ja riehakkaampi osuus, josta Theognis käyttää Pindaroksen tavoin termiä "kōmos" (), vaikka yleisemmin tällä sanalla viitattiin juhlasta lähteneiden pitovieraiden riehakkaisiin seurueisiin. Komosta säesti usein huilu. Siksi myös Theognis mainitsee usein huilunsoittajan läsnäolon, kun juomisen välissä laulettiin runoja. Lyyra ja kithara (tai forminks) mainitaan sen sijaan vain harvemmin, ja yleensä juomauhriin liittyneen laulun yhteydessä. Huilun säestyksellä pidoissa laulettiin varsinkin elegioita, jotka esitti joku pitovieraista, ja jotka oli osoitettu joko koko seurueelle tai, kuten Theogniin tapauksessa aina, yhdelle vieraista.
Theogniin säkeitä on luonnehdittu hyvin runollisiksi, eleganteiksi ja ilmaisuiltaan voimakkaiksi. Voidaan havaita selvä ero Theogniin nuorempana kukoistusaikanaan kirjoittamien runojen ja hänen kypsässä iässä kohtaamiensa onnettomuuksien jälkeen kirjoittamien runojen tyylissä.
Runokokoelman sisältö.
Theogniin runojen alkuperäisestä muodosta sekä muodosta, jossa ne ovat säilyneet nykyaikaan, on keskusteltu paljon. Antiikin aikana tunnettiin Theogniin nimiin laitettujen elegiarunojen kokoelma. Tällaiset runot tunnettiin joskus nimityksellä "elegeia" () ja joskus nimityksellä "epē" (). Niitä pidettiin pääasiassa joskaan ei kokonaan gnoomisena runoutena.
Ksenofon sanoo, että Theognis käsitteli lähinnä ihmisten hyveitä ja paheita, ja niin hänen runonsa olivat tutkielmia () ihmisistä. Samaan tapaan Isokrates mainitsee Hesiodoksen, Theogniin ja Fokylideen niinä, jotka antoivat parhaita neuvoja koskien ihmiselämää (). Asiayhteydestä voidaan päätellä, että mainittujen runoilijoiden teoksia käytettiin opetuksessa.
"Suda" luettelee Theogniin teoksiksi seuraavat:
"Suda" lisää, että nämä kaikki olivat eeposmuodossa (), mikä selittyy sillä, että termi ”eepos” esiintyy tässä laajemmassa merkityksessä, joka piti sisällään myös elegiarunouden. Kaikki Theogniilta säilynyt runous on nimittäin elegiamuodossa, eikä ole mitään syytä olettaa, että hän olisi kirjoittanut lainkaan varsinaista eeppistä runoutta tai edes gnoomista runoutta heksametrimitassa, sillä tällöin hänen katkelmiensa joukossa esiintyisi mitä todennäkösimmin joitakin heksametrisäkeitä. Platonin "Menonissa" oleva kohta, jota on joskus pidetty osoituksena siitä, että hän olisi kirjoittanut myös eeppistä runoutta, vaikuttaa todistavan juuri päinvastaisen.
Nykyaikaan Theogniilta on säilynyt ainakin elegiasäettä. Ne koostuvat gnoomisista lauseista ja kappaleista, jotka koostuvat yhdestä tai useammasta säeparista. Niiden tyylissä ja aiheissa on paljon vaihtelua, ja ne vaikuttavat olevan peräisin useista eri runoista. Jopa "Sudassa" olevasta asioita sekoittavasta kohdasta voidaan päätellä, että Theogniin runous koostui useista erillisistä elegioista. Ei ole kuitenkaan mahdollista tietää, missä kunnossa kokoelma oli "Sudan" kirjoitusaikaan. On arveltu, että "Sudan" mainitsema gnoomisten elegioiden kokoelma oli samanlainen kokonaisuus, mitä nykyaikaan on säilynyt, joskin laajempi, ja muiden mainittujen runojen nimet oli kopioitu "Sudaan" muista lähteistä tarkistamatta, olivatko ne itse asiassa jo osa tätä laajempaa kokoelmaa. Ksenofonin mainitsema kokoelma vaikuttaa olevan eri kokoelma kuin nykyaikaan säilynyt, sillä säkeet, jotka hän mainitsee sen alkusäkeiksi, ovat käsikirjoituksissa säkeet 183–190.
Runokokoelman muodostuminen.
Theogniin elegioiden kokoelman muodostuminen ja siinä ajan kuluessa tapahtuneet muutokset voidaan selittää seuraavalla yksinkertaisella teorialla, joka sopii hyvin yhteen tunnettujen tosiseikkojen kanssa. Theognis kirjoitti useita elegioita, joista osa oli poliittisia, osa pitoelämään liittyneitä, osa rakkausaiheisia ja osa tiettyyn tapahtumaan liittyneitä, ja joista osa oli osoitettu Kyrnoksella ja osa hänen muille ystävilleen. Pian nämä runot koottiin ja järjestettiin niiden aiheiden mukaisesti tai sen mukaan, kenelle ne oli osoitettu. Ei kuitenkaan voida tietää, milloin tämä tarkkaan ottaen tapahtui. Kokoelma on voinut syntyä osittain jo runoilijan elinaikana, ja viimeistään sen oletetaan tapahtuneen suhteellisen pian hänen kuolemansa jälkeen.
Tällaisessa kokoelmassa erilliset runot olisivat ajan kuluessa sulautuneet yhteen ikään kuin yhdeksi laajaksi runoksi. Samaan aikaan niiden gnoominen muoto sai aikaan sen, että yksittäisiä säepareja ja kappaleita erotettiin erilleen mieterunoiksi, jotka ryhmiteltiin satunnaisesti ilman, että alkuperäinen sijainti kokoelmassa tuli enää huomioiduksi. Näin syntyi yksi kokoelma näennäisesti runollisen jatkumon muodostavaa gnoomista runoutta, johon päätyi samalla muiden gnoomisten runoilijoiden katkelmia, ja josta tippui pois alkuperäistä aineistoa, ja jossa lisäksi tapahtui tyypillisiä tekstikriitikoiden ja kirjureiden aikaansaamia muutoksia. Niin kutsuttujen Theogniin runojen kokoelma muodostui tällaisen prosessin kautta.
Theognis-tutkimuksen uranuurtaja Friedrich Gottlieb Welcker on soveltanut tätä teoriaa Theogniin säilyneiden runokatkelmien palauttamiseksi jonkinlaiseen alkuperäiseen järjestykseensä seuraavalla tavalla:
Jäljelle jäävät distikhonit ovat katkelmia Theogniin elegioista, enimmäkseen osoitettu Kyrnokselle ja viittaavat runoilijan elämänvaiheisiin ja aikakauteen. Niiden aitous voidaan pääosin hyväksyä, vaikka jopa näiden joukossa lienee tapahtunut lisäyksiä, ja joukossa on säkeitä, joiden merkitys on niin lähellä toisiaan, että on vaikea uskoa niiden olevan saman runoilijan erillisiä säkeitä – pikemminkin ne näyttävät olevan peräisin eri kirjoittajilta ja tulleen kootuksi yhteen niiden samankaltaisuuden vuoksi.
Tekstilaitokset.
Theogniin säilyneiden runojen "editio princeps" oli Aldus Manutiuksen Venetsissa vuonna 1495 (fol.) painama. Sen jälkeen ne sisältyivät useisiin gnoomisten runoilijoiden kokoelmiin, joita julkaistiin 1500-luvulla.
Useista muista vanhoista painoksista tärkeimpiä ovat Johannes Ludovicus Tiletanuksen laitos (Pariisi, 1537, 4to.); Elias Vinetus Santon laitos (Pariisi, 1543, 4to.); Joachim Camerariuksen laitos (Basel, 1551, 8vo.), joka ensimmäisenä havaitsi, ettei kokoelma ollut yhden ainoan tekijän yhtenäinen teos, ja joka on yhä arvokas kriittisten ja selittävien huomautustensa vuoksi; sen koko nimi on: "Libellus scholasticus utilis, et valde bonus, quo continentur, Theognidis praecepta, Pythagorae versus aurei, Phocylidae praecepta, Solonis, Tyrtaei, Simonidis, et Callimachi quaedam carmina, collecta et explicata a Joachimo Camerario Pabergensi"; Philipp Melanchthonin laitos (Wittenberg, 1560, 8vo.), jossa on mukana hänen selityksensä ("Explicatio"), jotka esitettiin hänen luennoillaan Wittenbergin yliopistossa; Johann Seberin laitos, joka perustuu kolmeen aiemmin vertaamattomaan käsikirjoitukseen, mutta on epätarkasti painettu (Leipzig, 1603, 8vo., uudelleen painettu tarkempana versiona 1620, 8vo.); Friedrich Sylburgin laitos yhdessä muiden gnoomisten runoilijoiden kanssa (Utrecht, 1651, 12mo.; uudelleen painettu 1748, 12mo.); Heinrich Gottlieb Justin laitos (Frankfurt ja Leipzig, 1710, 8vo.); Johann Christian Fischerin laitos saksankielisellä käännöksellä (Altenburg, 1739, 8vo.); Kallimakhoksen tuotannon yhteydessä julkaistu versio, jonka toimittaja on epäselvä (Lontoo, 1741, 8vo.); sekä Angelo Maria Bandinin laitos italiankielisellä runomittaisella käännöksellä (Firenze, 1766, 8vo.).
Kaksi uudempaa standardilaitosta ovat Immanuel Bekkerin laitos, joka säilyttää käsikirjoitusten järjestyksen (Leipzig 1815, toinen painos 1827, 8vo.), sekä Welckerin laitos, jossa säkeet on uudelleen järjestetty edellä kuvatun menetelmän mukaisesti (Frankfurt 1826, 8vo.). Lisäksi on Johann Caspar Orellin (Orellius) toimittama tekstilaitos kriittisine huomautuksineen (Zürich 1840, 4to.).
Runot sisältyvät myös useisiin antiikin kreikkalaisten runoilijoiden kokoelmiin, gnoomisten runoilijoiden kokoelmat mukaan lukien, sekä muun muassa seuraaviin kokoelmiin: R. F. P. Brunckin "Gnomici poetae graeci" (Strasbourg 1784, 8vo.; uusintapainos 1817, 8vo.); Thomas Gaisfordin "Poetae minores Graeci" (Oxford 1814–1820, Leipzig 1823, 8vo.); Jean François Boissonaden "Poetae Graeci gnomici" (Pariisi 1823, 32mo.); Friedrich Wilhelm Schneidewinin "Delectus poesis Graecorum" (Göttingen 1838, 8vo.); sekä Theodor Bergkin "Poetae lyrici Graeci" (Leipzig 1843, 8vo.).