tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Anheuser-Busch InBev

Anheuser-Busch InBev SA/NV (lyh. AB InBev) on maailman suurin panimoyhtiö. Se oli aikaisemmin nimeltään InBev mutta muutti nimensä nykyiseen muotoon ostettuaan vuonna 2008 yhdysvaltalaisen panimoyrityksen Anheuser-Buschin. Konsernin globaaleja tuotemerkkejä ovat muun muassa Budweiser, Stella Artois ja Beck’s. Muodollisesti AB InBevin pääkonttori on Belgian Leuvenissa, mutta käytännössä konsernia johdetaan New Yorkista.
Anheuser-Busch InBev on pörssinoteerattu yhtiö, jonka päälistaus on Euronextissä, minkä lisäksi se on rinnakkaislistautunut Meksikon, Johannesburgin ja New Yorkin pörssissä. New Yorkin pörssissä käydään kauppaa yhtiön osaketta vastaavilla ADR-todistuksilla.
Historia.
Vuonna 1989 Marcel Tellesin johtama brasilialainen sijoittajaryhmä osti Brahman, joka oli tuolloin Brasilian toiseksi suurin olutmerkki. Telles kumppaneineen nosti Brahman markkinajohtajaksi ja yhdistivät yhtiön sen suurimman kilpailijan kanssa 1999, jolloin syntyi AmBev. AmBev laajentui voimakkaasti Etelä-Amerikassa ja nousi maailman kolmanneksi suurimmaksi panimoksi.
Belgialainen Interbrew hankki vuonna 2004 enemmistön AmBevista, minkä seurauksena syntyi uusi InBev-konserni. Interbrew oli itsekin muodostunut useiden fuusioiden seurauksena. InBevistä tuli maailman suurin oluenvalmistaja, kun se osti yhdysvaltalaisen Anheuser-Buschin vuonna 2008. Anheuser-Busch-kaupassa yhtiö sai haltuunsa muun muassa Budweiser-tuotemerkin.
Carlos Brito on johtanut AB InBeviä sen syntymisestä lähtien vuodesta 2008. Brasilialainen Brito aloitti uransa alun perin AmBevillä 1989, ja hänet nimitettiin yhtiön toimitusjohtajaksi 2004. Brito nimitettiin InBevin johtoon vuonna 2005, ja InBevin hankittua Anheuser-Buschin hänestä tuli fuusiossa syntyneen Anheuser-Busch InBevin toimitusjohtaja.
AB InBevin asema maailman suurimpana panimoyhtiönä vahvistui sen ostettua suurimman kilpailijansa SABMillerin lokakuussa 2016 yli 100 miljardin dollarin yrityskaupassa. SABMiller oli ennen kauppaa ollut liikevaihdolla mitattuna maailman toiseksi suurin panimo AB InBevin jälkeen.
Epsilon Indi

Epsilon Indi on eräs Aurinkoa lähimmistä tähdistä. Oranssilla, aurinkoa selvästi pienemmällä tähdellä on erittäin suuri liikenopeus.
Epsilon Indin seuralaiset.
Epsilon Indiä kiertää ruskea kääpiö, tai oikeammin kaksoiskääpiö, 1 459 AU:n etäisyydellä päätähdestä. Kiertoaika on 63 000 vuotta. Ruskeassa kääpiössä on havaittu metaania.
Kaksoiskääpiöistä suuremman (B) massa on 47±10 x Jupiterin massaa ja pienemmän (C) 28±7 Jupiterin massaa, ja niiden välinen etäisyys on 2,65 AU:ta. Kääpiöiden kiertoaika toistensa ympäri on 15 vuotta.
Timo Jurkka

Timo Sakari Jurkka (s. 6. lokakuuta 1963 Helsinki) on suomalainen näyttelijä ja muusikko. Hän näyttelee muun muassa Lasse Sievisen roolissa televisiosarjassa "Salatut elämät".
Ura.
Jurkka valmistui teatteritaiteen kandidaatiksi 1990. Hänen ensimmäinen ammattiteatterinsa oli Tampereen Työväen Teatteri, jossa hän aloitti 1988. Siellä hän näytteli muun muassa nimiroolin Tommina draamassa "Turmiolan Tommi", joka sai ensi-iltansa syyskuussa 1991. Esityskertoja "Turmiolan Tommille" kertyi 125 ja katsojia yli 13 000. Sittemmin Jurkka on näytellyt muun muassa Espoon kaupunginteatterissa klassikoissa "Othello" ja "Kirsikkapuisto". 1990-luvun alussa Jurkka näytteli Pyynikin kesäteatterissa näytelmissä "Kilpakosijat" ja "Kesäillan valssi".
Television puolella Jurkka tunnetaan parhaiten Lasse Sievisenä "Salatuissa elämissä", jossa hän on esiintynyt vuosina 2004–2012, 2013–2015 ja 2019– Häntä harkittiin aluksi Aaro Vaalanteen rooliin. "95"-elokuvassa hän näytteli Paavo Lipposta ja "Sorjonen"-rikossarjassa Kari Sorjosen isää.
Jurkka on sanoittanut, säveltänyt ja esittänyt laulujaan kitaran säestyksellä.
Suku.
Timo Jurkka kuuluu kuuluisaan Jurkan näyttelijäsukuun. Hänen isänsä oli näyttelijä Sakari Jurkka ja äitinsä on näyttelijä Helen Elde. Jurkan veli Mikko on myös näyttelijä. Jussi Jurkka oli Timon setä ja Vappu Jurkka täti. Suvun kantavanhemmat olivat näyttelijäpariskunta Emmi ja Eino Jurkka. Heidän lapsenlapsiaan, eli Timon serkkuja, ovat näyttelijät Laura Jurkka ja Ville Sandqvist.
The Rolling Stones Rock and Roll Circus

The Rolling Stones Rock and Roll Circus on The Rolling Stonesin konserttielokuva vuodelta 1968. Konsertista julkaistiin CD ja video vuonna 1996 ja DVD vuonna 2004.
The Rolling Stonesin etsiessä uutta tapaa mainostaa vasta ilmestynyttä albumiaan "Beggars Banquet" Mick Jagger keksi idean sirkusteeman ympärille rakentuvasta konsertista, joka esitettäisiin televisiossa. He kutsuivat esiintymään myös vierailevia muusikoita, joihin kuuluivat John Lennon (Yoko Onon kanssa), The Who, Eric Clapton (vasta hajonneesta Creamista), Taj Mahal, Jethro Tull ja Marianne Faithfull (Jaggerin silloinen tyttöystävä). Pelkästään tätä tilaisuutta varten Lennon, Clapton, Keith Richards ja Mitch Mitchell (The Jimi Hendrix Experiencestä) muodostivat kokoonpanon The Dirty Mac.
Konsertti esitettiin kutsuyleisön edessä TV-studiossa sirkustelttaa matkivissa lavasteissa. Konsertti alkoi 11. joulukuuta noin kello 14, mutta esitysten välit veivät suunniteltua enemmän aikaa, ja kamerat menivät jatkuvasti epäkuntoon, minkä seurauksena viimeinen esitys tapahtui vasta seuraavana aamuna lähes kello 5. Siihen mennessä yleisö ja The Rolling Stonesin jäsenet Jaggeria lukuun ottamatta alkoivat näyttää uupuneilta. Mick Jagger ei ollut The Rolling Stonesin esiintymiseen tyytyväinen verrattuna erityisesti The Whon ja The Dirty Macin esiintymiseen. Tämän seurauksena yhtye hyllytti projektin aikomuksenaan työskennellä sen parissa myöhemmin, mutta Brian Jonesin kuolema heinäkuussa 1969 peruutti suunnitelmat.
Konsertti oli ensimmäinen suurempi Jethro Tullille ja ainoa Tony Iommin kanssa (tosin ainoastaan Ian Anderson äänitettiin livenä). The Who esitti konsertissa ensimmäisiä kertoja rock-oopperan livenä. Lennon esiintyi ensimmäistä kertaa ilman The Beatlesia ja ensimmäistä kertaa livenä sitten vuoden 1966 Candlestick Parkin konsertin San Franciscossa. Konsertti oli myös viimeinen Brian Jonesin virallinen esiintyminen ja siten myös viimeinen, missä The Rolling Stones esiintyi alkuperäisessä kokoonpanossaan.
Ron Wood

Ronald David ”Ron” Wood (tai ”Ronnie” Wood; s. 1. kesäkuuta 1947 Hillingdon, Lontoo) on brittiläinen muusikko. Hän on ollut The Rolling Stonesin toinen kitaristi vuodesta 1976 lähtien. Sitä ennen Wood soitti muun muassa yhtyeissä Faces, The Jeff Beck Group ja The Creation. Wood on julkaissut myös useita sooloalbumeita.
Musiikkiura.
Wood aloitti levytysuransa 1960-luvun puolivälissä The Birds -yhtyeen kitaristina. Sen jälkeen hän soitti kitaraa The Creation -yhtyeen muutamalla singlellä. 
Jätettyään Creationin Wood otettiin The Jeff Beck Groupin basistiksi. Yhtye hajosi vuonna 1969 julkaistuaan kaksi albumia. Yhtyeen laulusolisti Rod Stewart ja Wood liittyivät sen jälkeen Small Faces -yhtyeeseen, joka alkoi käyttää nimeä Faces, ja Wood palasi kitaran varteen. Ennen yhtyeen hajoamista vuonna 1975 Wood teki myös sooloalbumit "I've Got My Own Album to Do" (1974) ja "Now Look" (1975) sekä "Mahoney's Last Stand" (1976) yhdessä Ronnie Lanen kanssa.
Wood oli tuntenut The Rolling Stonesin kitaristin Keith Richardsin jo pitkään, joten Rolling Stones otti hänet kitaristikseen yhtyeestä eronneen Mick Taylorin tilalle albuminsa "Black and Blue" (1976) äänityksiin. Woodista tuli sen jälkeen yhtyeen täysjäsen, ja hän on kuulunut Rolling Stonesiin yhtäjaksoisesti siitä lähtien.
Vuonna 1979 Wood julkaisi neljännen sooloalbuminsa "Gimme Some Neck" sekä kiersi Richardsin kanssa yhtyeessä nimeltä The New Barbarians.
Rolling Stones -uransa lomassa Wood jatkoi sooloalbumiensakin julkaisemista: "1234" (1981), "Live at the Ritz" (1988), "Slide on This" (1992), "Slide on Live: Plugged and Standing" (1994), "Not for Beginners" (2002), "Live &amp; Eclectic" (2002) ja "I Feel Like Playing" (2010). Hän on myös vieraillut useasti toisten artistien levyillä.
Woodin käyttämiä kitaroita ovat Fender Stratocaster, Zemaitis, ESP, Gibson Les Paul ja Ernie Ball. Niiden lisäksi hän käyttää myös suomalaisen Kari Niemisen valmistamia Versoul-kitaroita.
Muu ura.
Wood kävi nuorena Ealingin taidekoulua Lontoossa. Hän alkoi esitellä ja myydä omia maalauksiaan 1980-luvulla. Hänen maalauksensa ovat usein kuvanneet Rolling Stonesin jäseniä ja muita muusikoita, mutta myös esimerkiksi hevosia ja maisemia. Woodin maalauksia on esitelty useissa taidenäyttelyissä, ja niitä on näytteillä Lontoon Theatre Royalissa ja Drury Lanessa.
Woodilla on oma radio-ohjelmansa "Ronnie Wood Show", joka pyörii noin vuoden aina Rolling Stonesin seuraavaan kiertueeseen saakka. Ohjelmassaan Wood soittaa vanhoja rockklassikoita ja kertoo niiden taustoista ja omista kokemuksistaan rockmaailmassa. Ohjelmassa käy myös vieraita.
Yksityiselämä.
Woodilla oli entuudestaan neljä lasta, ja vuonna 2016 hänelle ja hänen nykyiselle vaimolleen Sally Woodille syntyi kaksostytöt. Pari oli avioitunut vuonna 2012.
Woodilla diagnosoitiin keuhkosyöpä keväällä 2017. Syöpäkasvain poistettiin leikkauksella.
61 Cygni

61 Cygni (61 Cyg) on eräs lähimmistä tähdistä, kahden oranssin Aurinkoa pienemmän tähden muodostama kaksoistähti Joutsenen tähtikuviossa. 61 Cygnin etäisyys on 11,40 valovuotta. Se on juuri ja juuri nähtävissä paljain silmin. Kaksoistähden molemmat osat ovat noin kuusi miljardia vuotta vanhoja eli selvästi vanhempia ja viileämpiä kuin Aurinko.
Molempien tähtien metallipitoisuus on 0,79 Auringon metallipitoisuudesta. Tähdillä on erittäin suuri ominaisliike, eivätkä ne ole peräisin Linnunradan kiekosta niin kuin oma Aurinkomme. Tämän kaksoistähtijärjestelmän ympäriltä on havaittu pölyä. Friedrich Bessel mittasi tähden etäisyyden Maasta ensimmäisenä parallaksimittausta käyttämällä vuonna 1838.
Tähdeltä on moneen otteeseen väitetty löydetyn planeettoja jo 1940-luvulta lähtien, mutta havaintoja ei ole kyetty varmistamaan.
Tähden auringonpilkkujaksot (tähdenpilkkujaksot, aktiivisuusjaksot) on mitattu tähtien spektreistä samoin kuin pyöriminen. Molemmilla tähdillä esiintyy leimahduksia, roihupurkauksia.
Etologia

Etologia on biologian tieteenhaara, joka tutkii eläinten käyttäytymistä, yleensä keskittyen käyttäytymiseen luonnollisissa olosuhteissa. Toinen eläinten käyttäytymisen tutkimista kuvaava käsite on behaviorismi, mutta tämä viittaa yleensä opittujen käyttäytymismallien tutkimiseen laboratorio-olosuhteissa.
Lukuisat luonnontieteilijät ovat tutkineet eläinten käyttäytymistä kautta aikojen. Yleinen mielipide on, että modernin etologian tieteenhaara alkoi 1930-luvulla hollantilaisen biologin Nikolaas Tinbergenin ja itävaltalaisten biologien Konrad Lorenzin ja Karl von Frischin työn johdosta, josta he saivat Nobelin lääketieteen palkinnon vuonna 1973. Etologia on yhdistelmä laboratorio- ja kenttätutkimusta, jolla on vahvat siteet neuroanatomian, ekologian ja evoluution kaltaisiin tieteenhaaroihin. Etologit ovat tyypillisesti kiinnostuneita tietystä käyttäytymismallista (tietyn eläinlajin sijaan) ja usein tutkivat yhden tyyppistä käyttäytymistä (esimerkiksi aggressiota) lukuisissa toisiinsa liittymättömissä eläinlajeissa.
Halu ymmärtää eläimiä on tehnyt etologiasta nopeasti kasvavan alan. 21. vuosisadan käänteen jälkeen, monet eläinten välisen kommunikaation, kulttuurin, tunteiden, oppimisen ja seksuaalisen käyttäytymisen kaltaiset asiat, joita asiantuntijat olivat pitkään ajateleet ymmärtäneensä, ovat tulleet uudelleen tarkastelun kohteiksi ja niistä on tehty uusia päätelmiä.
Etologian ja eläinten käyttäytymisen ymmärtäminen voi olla tärkeää eläinten koulutuksessa. Ottamalla huomioon eri lajien tai rotujen luonnolliset käyttäytymismallit kouluttaja voi valita yksilöt, jotka soveltuvat parhaiten tietyn tehtävän suoritukseen. Tämä mahdollistaa myös sen, että kouluttaja voi kannustaa luonnollisten käyttäytymismallien suorittamiseen sekä ei-toivottujen käyttäytymismallien lopettamiseen.
Historia.
Luonnonvalinnan kautta tapahtuva evoluutio ja etologian alku.
Koska etologiaa pidetään biologian tieteenhaarana, etologit ovat olleet erityisen kiinnostuneita käyttäytymismallien evoluutiosta ja näiden ymmärtämisestä luonnonvalinnan näkökulmasta. Charles Darwinia voidaan tietyssä mielessä pitää ensimmäisenä modernina etologina. Hänen "Tunteiden ilmeneminen ihmisissä ja eläimissä" -kirja teki vaikutuksen moneen sen ajan etologiin. Hän jatkoi käyttäytymismalleihin kohdistuvaa kiinnostustaan rohkaisemalla mentoroitavaansa George Romanesia, joka tutki eläinten oppimista ja älyä käyttäen antropomorfista menetelmää, joka ei saanut tukea tiedeyhteisöltä.
Muut Oskar Heinrothin ja Julian Huxleyn kaltaiset varhaiset etologit sen sijaan keskittyivät käyttäytymismalleihin, joita voidaan kutsua vaistonvaraisiksi (tai luonnollisiksi) siinä mielessä, että ne ilmenevät tietyn eläinlajin kaikissa yksilöissä tiettyjen olosuhteiden vallitessa. He rakensivat etogrammin (kuvauksen lajin luonnollisista käyttäytymisen päälajeista ja niiden yleisyyksistä) aina kun he aloittivat uuden eläinlajin käyttäytymismallin tutkimisen. Tämä tarjosi käyttäytymismalleista objektiiviseksi uskotun ja kumulatiivisen tietokannan, jota myöhemmät etologit saattoivat tarkistaa ja täydentää.
Eta Cassiopeiae

Eta Cassiopeiae (η Cas / η Cassiopeiae) eli Achird on kaksoistähti Kassiopeian tähdistössä melko lähellä, 19,4 valovuoden päässä Auringosta. Tähtipari koostuu aurinkoa muistuttavasta tähdestä ja himmeästä oranssinpunaisesta kääpiötähdestä.
Nürburgring

Nürburgring on Nürburgin ympäristössä Saksassa sijaitseva moottori- ja maantierata.
Nimensä Nürburgin linnan mukaan saanut rata sijaitsee Adenaun kuntayhtymässä Eifel-vuoristossa. Alun perin rata oli maantierata, ja sen pituus vaihteli. Alkuperäisellä maantieradalla oli pituutta 28,265 km.
Radat.
Ensimmäinen kilpailu radalla ajettiin 18. kesäkuuta 1927, jolloin pidettiin radan avajaiset. Saksan Grand Prix järjestettiin radalla miltei tauotta aina vuoteen 1976 asti. Vuonna 1976 radan turvallisuus ei enää vastannut ajan vaatimuksia ja Niki Laudan onnettomuuden jälkeen radan kansainväliset kilpailut päättyivät väliaikaisesti miltei täysin.
Nykyisin vanhempi "Nordschleife" on kilpailukäytössä joitain kertoja vuodessa pääasiassa kestävyysajoissa (muun muassa Nürburgringin 24 tunnin ajo ja Nürburgring Langstrecken Serie -sarja), ja muulloin autotehtaiden testiratana sekä turistinähtävyytenä yleisön vapaasti käytettävissä. Radalle pääsee ajamaan omalla autolla tai moottoripyörällä maksamalla tietullin, joka on yhdeltä kierrokselta 26 euroa. 4 kierrosta maksaa 95 €, 9 kierrosta 198 € ja 25 kierrosta 490 €. Tammikuulta joulukuulle voimassa oleva kausikortti maksaa 1 445 euroa.
GP-rata.
Vuonna 1981 alueelle alettiin rakentaa nykyisin käytössä olevaa 4,5 kilometrin pituista rataa, joka liittyy osittain vanhaan rataan.
Uudella radalla käytiin ensimmäinen kilpailu nimellä Euroopan GP vuonna 1984, sen voitti Alain Prost. Vuonna 1985 radalla ajettiin Saksan GP, jonka jälkeen kilpailuihin tuli pitkä tauko. Vuodesta 1995 lähtien radalla ajettiin Euroopan GP, poikkeuksena vuodet 1997 ja 1998, jolloin kilpailun nimenä oli Luxemburgin GP. Vuodesta 2007 alkaen Saksassa ajettiin vain yksi kilpailu, joten Nürburgring vuorotteli Hockenheimin kanssa Saksan GP:n järjestämisestä vuorovuosin vuoteen 2013 asti. Tosin vuoden 2007 kilpailu ajettiin yhä nimellä Euroopan GP, koska Nürburgringillä ei ollut oikeuksia Saksan GP -nimen käyttöön.
Muita tunnettuja radalla käytäviä kilpailuja ovat muun muassa Nürburgringin 1 000 kilometrin kilpailu, sekä DTM-, GP2- ja Formula 3 -luokkien kilpailut. Nürburgringin 24 tunnin ajo käyttää yhdistelmää GP-radasta ja Nordschleifen radasta.
Selostaja Matti Kyllönen luonnehti rataa kauden 1998 Luxemburgin Grand Prix’ssa seuraavalla tavalla:
Voittajat.
Formula 1.
"Punataustaiset kilpailut eivät kuuluneet Formula 1:n MM-sarjaan."
Rock am Ring.
Radan alueella järjestetään vuosittain suosittu Rock am Ring -musiikkifestivaali, joka kerää alueelle yli satatuhatta vierailijaa. Maailman huippuartisteista festivaaleilla on vuosien saatossa esiintynyt muun muassa Coldplay, Green Day, Metallica sekä U2.
Heb sed

Heb sed (muinaisegyptiksi "ḥb-sd", myös nimellä sed-festivaali eli hännän juhla) oli muinaisessa Egyptissä pidetty juhla faaraon pitkään jatkuneen hallintokauden kunniaksi. Juhlan nimen arvioidaan liittyvän sakaalijumalaan nimeltä Wepwawet tai Sed. Juhlaa faaraot yleensä viettivät oltuaan vallassa kolmenkymmenen vuoden ajan. Siinä faarao kävi läpi useita uskonnollisia riittejä, joiden tarkoituksena oli osoittaa hänen edelleen olevan hyväkuntoinen ja kyvykäs hallitsija.
Heb sed -juhla toistettiin aina kolmen vuoden välein sen jälkeen, kun sitä oli kerran vietetty. Jotkut faaraot pelkäsivät, etteivät he elä kyllin vanhoiksi viettääkseen heb sediä ja siksi he aikaistivat juhlaansa. Näihin faaraoihin kuuluivat muiden muassa Ramses II ja Hatsepsut. Heb sed -juhlaan kuului useita temppelirituaaleja, uhreja ja uskonnollisia kulkueita. Yksi heb sed -juhlan piirteistä oli suurikokoisen djed-pilarin kohottaminen, joka symboloi faaraon viriiliyttä ja hallituskauden pysyvyyttä. 
Muinaisesta Egyptistä on löydetty satoja mainintoja Sed festivaalin vietosta. Juuriltaan vanhaa juhlaa vietettiin jos varhaisimpien dynastioiden aikana. Muun muassa 1. dynastian aikaisen faarao Denin ja 3. dynastian faarao Djoserin tiedetään viettäneen heb sediä.
Egyptiläinen tutkija Aymen Ibrahem on viimeaikaisissa tutkimuksissaan tullut siihen tulokseen, että "ylimääräisten" (ennen 30. hallitusvuoden), ja ehkä joidenkin muidenkin, Heb Sed juhlien viettoon saattoi olla syynä täydellinen auringonpimennys.
FK Dynamo Kiova

FK Dynamo Kiova () on jalkapalloseura Ukrainan pääkaupungista Kiovasta. Se on yksi Ukrainan sekä entisen Neuvostoliiton menestyneimpiä palloiluorganisaatioita.
Historia.
Seura perustettiin vuonna 1927 osaksi koko Neuvostoliiton laajuista "Dinamo"-urheiluyhteisöä. Myöhemmin joukkuetta rahoitti ja tuki virallisesti ensin NKVD ja myöhemmin MVD. Toisen maailmansodan aikana Dynamon pelaajat pelasivat kiistellyn niin sanotun kuolemanottelun saksalaismiehittäjistä koottua joukkuetta vastaan. 1950–1980-luvuilla joukkueen pelaajat olivat virallisesti konstaapeleita. 
Neuvostoaikoina Kiovan Dynamo oli yksi maan parhaista joukkueista, ja Moskovan lukuisten huippujoukkueiden vakavin haastaja. Kiovan Dynamo toimi usein koko Ukrainan yhdistävänä voimana otteluissa Moskovan joukkueita vastaan. Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan johtajat epävirallisesti nimesivät Dynamon tasavallan "maajoukkueeksi", ja tukivat sitä voimakkaasti. Joukkueesta kehittyikin pikkuhiljaa täysverinen ammattilaisseura.
Joukkueen kulta-aikoina 1970-luvun puolivälistä Neuvostoliiton romahduksen vuosiin saakka joukkuetta valmensi Ukrainan jalkapalloilun suurhahmo Valeri Lobanovskyi. Lobanovskyi valmensi myös Neuvostoliiton maajoukkuetta 1980-luvun loppupuolella ja 1986 MM-kilpailuissa sekä 1988 EM-kilpailuissa, joista jälkimmäisessä joukkue sijoittui hopealle, pelaajisto koostui pääasiassa Kiovan Dynamon miehistä.
Ukrainan itsenäisyyden aika.
Neuvostoliiton hajottua Dynamo tuli osaksi vastaperustettua Ukrainan liigaa ("Vyštša liha") ja 1990-luvun ajan se olikin Ukrainan ehdoton ykkösjoukkue. Vuodesta 1993 Kiovan Dynamon on omistanut oligarkki, järjestäytyneen rikollisuudenkin kanssa tekemisissä oleva liikemies Ihor Surkis. Surkis yhdistetään usein entisen presidentin Leonid Kutšman lähipiiriin.
Vuonna 1995 Dynamo selviytyi Mestarien liigaan kukistettuaan karsinnoissa tanskalaisen AaB:n. Panathinaikosta vastaan pelatun ensimmäisen ottelun jälkeen espanjalainen tuomari Antonio López Nieto kertoi, että Dynamo oli yrittänyt lahjoa häntä kahdella turkilla ja rahasummalla. Joukkue suljettiin kilpailusta ja sen paikan otti Aalborg. Sittemmin Lobanovskyi palasi joukkueen peräsimeen ja johdatti sen uuteen nousuun: viiteen peräkkäiseen mestaruuteen ja Mestarien liigan välieriin. Lobanovskyi kuoli äkillisesti vuonna 2002. 
2000-luvun puolella Dynamon valtaa on kyennyt horjuttamaan myös suurilla rahoilla pelaava donetskilainen Šah’tar, maan itäosasta. Donetsk on voittanut 2000-luvulla seitsemän mestaruutta, Dynamo kuusi.
Seuratilastoja.
Eniten otteluita Neuvostoliiton liigassa
Eniten maaleja Neuvostoliiton liigassa
Pekka Töpöhäntä

Pekka Töpöhäntä () on ruotsalaisen Gösta Knutssonin luoma lastenkirjasarja, joka kertoo samannimisestä kissasta. Kirjasarja on julkaistu vuosina 1939–1972.
Gösta Knutsson osti lapsena maalla ollessaan hännättömän kissanpennun yhdellä kruunulla. Vuosia myöhemmin hän kertoi radiossa tarinoita tästä kissasta ja tarinoista syntyi kirja. Ensimmäinen Pekka Töpöhäntä -kirja julkaistiin vuonna 1939 ja sen suomennos ilmestyi vuonna 1943. Kirjan henkilöhahmot ovat pääasiassa kissoja. Kirjasarjan päähenkilö on Pekka-niminen kissa. Pekka sai liikanimen ”Töpöhäntä”, koska hänen ollessaan vain muutaman päivän ikäinen pentu rotta puraisi hänen häntänsä poikki. 
Pekka on kotikissa, mutta useimmat hänen kissaystävistään ovat kujakissoja. Pekka on kotoisin maalta, mistä uppsalalainen perhe ottaa hänet lemmikikseen. Ensimmäisessä kirjassa Pekka on perheen lemmikkikissana Åsgränd-kujalla Uppsalassa. Perheessä on kaksi lasta, Olli ja Pirkko. Myöhemmin Pekka muuttaa asumaan kellariin. Pekka on hyväsydäminen ja luottavainen kissa. Ilkeä Monni-kissa ja tämän tyhmät seuraajat, Pilli ja Pulla, ovat aina kiusaamassa Pekkaa ja pyrkivät saamaan Pekan näyttämään typerältä muiden silmissä. Usein Monnin kepposet kääntyvät kuitenkin häntä itseään vastaan ja hän tulee itse nolatuksi. Pekka saa myös puolisokseen suloisen Maija Maitoparran.
Useimpien kirjojen tarina sijoittuu Uppsalaan. Monet kissoista on nimetty seudun paikannimien mukaan. Kirjoja voidaan myös pitää avainromaaneina, sillä Knutsson kuvasi kissoissa usein oman aikansa Uppsalan henkilöitä ja tapahtumia. Knutsson opiskeli Uppsalan yliopistossa ja oli mukana Tukholman osakunnan ja Uppsalan ylioppilaskunnan toiminnassa. Monien kissojen esikuvat ovatkin hänen osakuntatovereitaan. Koska kirjojen tapahtumapaikkana on Uppsala, on kaupunkiin merkitty kävelyreittejä, jotka kuljettavat Knutssonin kissojen maille.
Kirjoja on käännetty useille Euroopan kielille. Lastenooppera "Pekka Töpöhäntä", jonka musiikin oli säveltänyt Erland von Koch, esitettiin vuonna 1949 Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa. Joissakin suomennoksissa tapahtumat on siirretty Suomeen; esimerkiksi kirjassa Yliveto Pekka Töpöhäntä mainitaan tapahtumapaikkoina Lundin ja Malmön sijasta Jyväskylä ja Savonlinna, vaikka Knutssonin alkuperäisromaanien mukaan kyseiset tapahtumat eivät missään vaiheessa sijoittuneet Suomeen.
Kirjat.
Alkuperäinen kirjasarja:
Myöhempiä lyhennelmiä ja mukaelmia:
Sis. Pekka Töpöhännän seikkailut; Pekka Töpöhäntä Amerikassa; Pekka Töpöhäntä ja Mauri Mäyräkoira; Pekka Töpöhäntä ja Maija Maitoparta.
Telapaine

Telapaine on panssarivaunun painon ja telapinta-alan suhdetta kuvaava termi. Yksinkertaistetusti se on panssarivaunun aiheuttama paine maan pintaan neliömetriä kohti. 
Telapaine on yksi vaunun liikkuvuutta kuvaavista termeistä. Muita ovat pituus, maavara, esteen ylityskyky ja sivukallistus. Mitä pienempi telapaine on sitä pehmeämmässä maastossa panssarivaunu voi edetä uppoamatta ja kiinnijäämättä. Kevyissä kuljetus- ja rynnäkkövaunuissa telapaine pyritään saamaan mahdollisimman lähelle ihmisen maan pintaan aiheuttamaa painetta. Tällöin vaunu voi telapaineen puolesta liikkua siellä, missä sen miehistökin. Kuitenkin jo vaunun kääntäminen esimerkiksi suolla saattaa aiheuttaa telapaineen nousun jossakin telan osassa ja vaunun uppoamisen pehmeään suoperään. Nyrkkisääntönä onkin, että jos suolla kasvaa puita, siellä voi vaunukin liikkua.
Telapaineella on merkitystä myös esimerkiksi telamiinaan ajettaessa. Tavallisin sytytin miinoissa on painosytytin, johon pitää kohdistua tietty paine ennen kuin sytytin toimii. Jos vaunun pintapaine on tarpeeksi pieni sytytin ei toimi ja vaunu ei tuhoudu miinoitteeseen ajaessaan.
Lido

Lido on Venetsian edustalla sijaitseva kapea hiekkasärkkä Italian rannikolla. Noin 12 kilometriä pitkä maakaistale on osa Venetsian laguunin Adrianmerestä erottavaa saarijonoa.
Lidon saarella asuu noin 20 000 ympärivuotista asukasta. Kesällä alueelle tulvii koti- ja ulkomaisia turisteja. Lidossa järjestetään vuosittain syksyllä perinteiset Venetsian elokuvajuhlat.
Neljännen ristiretken alussa siihen aikaan asumaton Lidon hiekkasärkkä toimi vuonna 1202 yli 10 000 ristiretkeläisen sotilasleirinä, jotka venetsialaiset myöhemmin saartoivat kun näillä ei ollut varaa maksaa tilaamiaan kuljetuspalveluja ja muonaa.
Vihivaunu

Vihivaunu ("eng lyh. AGV") on automaattitrukki, joka siirtää ennalta määrättyjä reittejä pitkin tavaraa paikasta toiseen varastoissa, teollisuuslaitoksissa, painotaloissa tms. paikoissa, jotka on muutenkin pitkälti automatisoitu. Esimerkiksi painotaloissa vihivaunuja käytetään raskaiden paperirullien siirrossa varastosta painokoneelle tai välivarastoihin. Raakapaperivarastojen automatisointi voidaan toteuttaa kustannustehokkaalla tavalla käyttäen vihivaunuja. Terästeollisuudessa vihivaunuilla siirretään jopa 30 tonnin painoisia nauhavalssattuja keloja. Vaunut toimivat usein osana laajempaa automatisoitua materiaalinsiirtoketjua, johon kuuluu myös esimerkiksi automaattiohjattuja siltanostureita.
Vihivaunujen toiminta.
Vaunu lähtee liikkeelle saatuaan tehtävän ohjausjärjestelmältä. Tehtävän tiedot, kuten haku- ja jättöosoitteet, välitetään vihivaunulle radiosignaalin välityksellä. Tavallisille vihivaunuille on opetettu reitit, joita ne kulkevat. Käytännössä yhtä vaunua voi käyttää silloin enintään muutamalla "linjalla". Kehittyneemmissä järjestelmissä vaunu tunnistaa paikkansa radiolähettimien, heijastimien tai karttapohjaisen ratkaisun avulla. Edellisen työvaiheen päätyttyä vaunu voi saada kutsun seuraavaan kohteeseen ilman, että sen pitää palata takaisin alkupaikkaan.
Vihivaunu menee akkujen jännitteen laskettua tarpeeksi alas latausasemaan ja lataa akkunsa automaattisesti.
Vihivaunujen turvallisuus.
Turvallisuussyistä vihivaunut kulkevat aina pitkin ennalta merkittyjä reittejä. Yleensä vaunu antaa liikkuessaan pientä äänimerkkiä, ja on varustettu huomiovilkulla. Näin samassa tilassa työskentelevät ihmiset havaitsevat vaunun paremmin.
Kaikissa vihivaunuissa on tunnistimet tai tutkalaitteet, eli ne pysähtyvät, jos tiellä on mikä tahansa odottamaton este. Laitteen ohjelmoinnista ja ympärillä olevasta tilasta riippuu, voiko se automaattisesti muuttaa reittiään siten, että se ohittaa esteet, vai jääkö se odottamaan kunnes pääsee taas jatkamaan matkaa. Törmäysten välttämiseksi turvalaitteita on useita ja tutkat on varmistettu puskurimaisella tunnistimella, jossa on mekaaninen kytkin vihivaunun pysäyttämiseksi.
Portti (sarjakuvahahmo)

Portti () on Marvelin sarjakuvissa esiintyvä hahmo.
Portilla on ihmeellinen kyky luoda yliluonnollisia "portteja" kahden paikan välille, jotka voivat olla hyvinkin etäällä toisistaan. Näistä porteista kulkemalla pääsee hetkessä paikasta toiseen. Ei ole tiedossa, ovatko Portin voimat maagista perua vai onko hän ehkä mutantti. Hänen voimiensa raja ei ole myöskään tiedossa, mutta ilmeisesti se kattaa vain maapallon, ei avaruutta tai toisia ulottuvuuksia.
Portin elämän alkuvaiheet ovat hämärän peitossa, eikä myöskään ole mitään tietoa siitä, kuinka hän joutui tekemisiin Raatelijoina tunnetun roskasakin kanssa. Raatelijat pakottivat hänet käyttämään voimiaan cyborgiroistojen siirtämiseen uhkaamalla tuhota hänen heimonsa pyhän paikan, minkä seurauksena Portin heimon esi-isien henget olisivat joutuneet (aboriginaalien uskomuksen mukaan) demonien orjiksi. Portti on hyvinkin saattanut saada kutsunimensä juuri Raatelijoilta, hänen oikeaa nimeänsä ei tiedä kukaan muu kuin hän itse.
Ryhmä-X löysi Raatelijoiden tukikohdan ja voittivat nämä taistelussa. Muutama Raatelija pääsi pakoon, ja heistä Kallo-niminen lupasi vapauttaa Portin kaikista tämän valoista ja lupauksista, mikäli tämä vain siirtäisi heidät turvaan. Portti suostui, ja kolme Raatelijaa pääsi pakoon.
Wolverine olisi halunnut tappelun päätteeksi listiä Portinkin, mutta Storm havaitsi, ettei tämä ollut Raatelija ja pysäytti Wolverinen. X-miehet asettuivat asumaan Raatelijoilta valtaamaansa kaupunkiin ja tekivät siitä uuden tukikohtansa. Portti tarjoutui käyttämään voimiaan Ryhmä-X:n palveluksessa ja siirtää ryhmän paikasta toiseen Tajunnan antamien telepaattisten ohjeiden perusteella.
Portista on siten tullut arvoituksellinen Ryhmä-X:n epävirallinen jäsen. Hän ei tiettävästi koskaan puhu, vaan istuu kaiket päivät mietiskellen kalliollaan.
Murano

Murano on saari Venetsiassa, Italiassa. Se on kuuluisa Muranon lasista ja sen ympärille muodostuneesta vuosisatoja vanhasta lasiteollisuudesta. Saarelle on hyvät yhteydet Piazza San Marcolta, josta saarelle kulkee vaporettoja (vesibusseja) ja vesitakseja. Saarella on 1100-luvulta lähtien ollut tuomiokirkko.
Lasia on valmistettu Venetsiassa 900-luvulta lähtien. Avouunit olivat kuitenkin suuri tulipaloriski, joten lasitehtaat siirrettiin 1200-luvun lopulla dogen määräyksestä Muranon saarelle, jonne kerääntyneet lasinpuhaltajat varjelivat tarkoin ammattisalaisuuksiaan.
Portti (lehti)

Portti on 1982 aloittanut science fictionia ja fantasiaa käsittelevä erikoislehti, jossa julkaistaan artikkeleita, kirja-arvosteluja elokuva-arvosteluja ja novelleja. Lehteä julkaisee Tampereen Science Fiction Seura ry. Lehden vastaava toimittaja on Raimo Nikkonen. Lehti ilmestyy neljä kertaa vuodessa. Lehti järjestää myös vuosittain novellikilpailun, johon saapuu vuosittain satoja novelleja. Kilpailun pääpalkinto on 2 000 euroa. 
Portin novellikilpailun voittajat.
Lisätietoja-kohdassa mainittu mahdollinen uudelleenjulkaisu kirjassa tai laajennus romaaniksi.
Ingo Schwichtenberg

Ingo ”Mr. Smile” Schwichtenberg (18. toukokuuta 1965 – 8. maaliskuuta 1995) oli saksalainen muusikko ja yksi vuonna 1984 perustetun power metal -yhtye Helloweenin perustajista. Hän oli yhtyeen rumpali. Vuonna 1993 Schwichtenberg joutui jättämään Helloweenin sairastumisensa ja huumeongelmiensa takia. Hän teki itsemurhan vuonna 1995 hyppäämällä paikallisjunan alle. Hän oli kärsinyt skitsofreniasta joitakin vuosia.
Elämäkerta.
Schwichtenberg syntyi vuonna 1965 Hampurissa, Saksassa varakkaaseen perheeseen. Perheen ainoana lapsena hänellä ei ollut ongelmia koulumaksujen kanssa. 
Vuonna 1979 Schwichtenberg kävi, tuolloin 14-vuotiaana, klarinetti-tunneilla ja soitti folkmusiikkia koulun bändissä, mutta kokeili myös rumpuja. Seuraavana vuonna hänen isänsä osti hänelle rumpusetin ja hän ystävystyi kitaraa soittavan Kai Hansenin kanssa. Hansen pyysi häntä rumpaliksi Gentry-nimiseen yhtyeeseensä. Schwichtenberg tuli mukaan yhtyeeseen, jossa olivat myös Markus Grosskopf, joka soitti bassokitaraa, ja Piet Sielck, joka lauloi. Yhtye nimettiin uudelleen Second Helliksi. Schwichtenberg pukeutui nahkatakkiin ja kasvatti pitkän tukan. Hän rahoitti itse opintojaan Second Hellistä saatujen keikkatulojen avulla.
Vuonna 1982 yhtyeen nimi muutettiin Iron Fistiksi ja Michael Weikathista tuli toinen kitaristi. Vuonna 1984 nimi muuttui vielä Helloweeniksi. Schwichtenberg keksi nimen katsottuaan elokuvan "Halloween". Yhtye aloitti keikkailun Hampurin pienillä klubeilla ja julkaisi mini-lp:n seuraavana vuonna.
27-vuotiaana Schwichtenberg masentui syvästi ja alkoi käyttäytyä omituisesti. Hän käytti runsaasti alkoholia, kokaiinia ja hasista. Hänen tyttöystävänsä jätti hänet löydettyään kokaiinin. Helloweenin lähdettyä kiertueelle markkinoimaan "Chameleon"-albumiaan yhtyeen jäsenet huomasivat, että Schwichtenbergillä ei ollut kaikki hyvin. Kiertue-elämä oli hyvin stressaavaa. Hän alkoi puhua sekavia ja saattoi lopettaa soittamisen kesken esityksen jääden kuuntelemaan päänsisäisiä ääniään. Hiroshimassa hän romahti täysin kesken esityksen ja hänet vietiin sairaalaan. Hänellä diagnosoitiin skitsofrenia. Sairautta esiintyy myös hänen suvussaan. Schwichtenberg ei ottanut lääkitystään säännöllisesti, sillä hän sanoi, että halusi itse parantaa itsensä jollain keinolla. Hänet erotettiin yhtyeestä, kunnes hän ottaisi psykoosilääkkeensä ja hoitaisi päihderiippuvuutensa kuntoon.
Schwichtenberg ei kestänyt istua kotona. Hän teki itsemurhan 29-vuotiaana maaliskuussa 1995 hyppäämällä paikallisjunan alle.
Markus Grosskopf

Markus Großkopf (s. 21. syyskuuta 1965 Hampuri) on saksalainen muusikko. Hän oli vuonna 1984 yksi power metal -yhtye Helloweenin perustajista. Grosskopf toimii yhtyeessä basistina. Hän on myös esiintynyt muutamilla muiden Helloweenin jäsenten sooloalbumeilla.
Rhodos

Rhodos (, , ) tai Rhode (, ) voi viitata seuraaviin:
Äidinkieli

Äidinkieli on kieli, jonka ihminen oppii ensimmäisenä kielenään vuorovaikutuksessa toisten ihmisten kanssa. Lapsella äidinkielen oppiminen tapahtuu samanaikaisesti ympäristöön ja kulttuuriin sosiaalistumisen kanssa. Yleisen käsityksen mukaan ihminen oppii normaalisti äidinkielensä muoto- ja lauserakenteen neljänteen ikävuoteen mennessä. Toisaalta ihminen oppii käyttämään äidinkieltään uusissa tehtävissä ja tilanteissa, samoin kuin uusia sanoja, koko elämänsä ajan. Samassa merkityksessä voidaan käyttää myös termiä "ensikieli", joka on täsmällisempi siinä mielessä, että ihmisen ensimmäisenä oppima kieli ei välttämättä ole hänen äitinsä kieli.
Äidinkieli ei ole käsitteenä täysin yksiselitteinen, sillä ihminen voi kasvaa kaksikielisessä ympäristössä ja oppia jo varhaislapsuudessaan rinnakkain kaksi kieltä. Yleensä kuitenkin kaksikielisillä ihmisillä kielet ovat toiminnallisesti eri asemissa, eli jompaakumpaa käytetään enemmän tietyissä tilanteissa tai ympäristöissä. Äidinkielen omaksumisen voidaan katsoa alkavan jo ennen syntymää, kun sikiön aivot ja kuulo ovat kehittyneet riittävästi. Eräiden kaksikielisyyden tutkijoiden mukaan lapsen tulisikin kuulla kahta kieltä viimeistään ensimmäisistä elinviikoista lähtien, jotta kielet olisivat täysin samanarvoisia. Kaksivuotiaasta alkaen opittu kieli on jo selvästi toinen kieli.
Michiganjärvi

Michiganjärvi () on yksi viidestä Pohjois-Amerikan Isoistajärvestä. Sitä ympäröivät Indianan, Illinoisin, Wisconsinin ja Michiganin osavaltiot.
Michiganjärvi on ainoa Isoistajärvistä, joka on kokonaisuudessaan Yhdysvaltojen rajojen sisäpuolella, kaikki muut järvet ulottuvat myös Kanadan puolelle. Sen pinta-ala on 57 800 km², joten se on maailman viidenneksi suurin järvi. Järven syvin kohta on 282 metriä ja se sisältää 4 920 km³ vettä. Järven pinta on 177 metriä merenpinnan yläpuolella, saman verran kuin Huronjärvellä, jonka Mackinacsalmi yhdistää Michiganjärveen. Saman pinnankorkeuden ja yhteyden vuoksi niitä pidetään toisinaan samana järvenä. Tällöin ne muodostavat maailman suurimman makeavetisen järven. Aikaisemmin Michiganjärveä kutsuttiin toisinaan Illinoisjärveksi.
Järven lounaisranta on erittäin teollistunutta aluetta. Noin 12 miljoonaa ihmistä asuu järven rannoilla. Suurimmat Michiganjärven rannalla sijaitsevat kaupungit ovat Chicago ja Milwaukee.
Michiganjärven suurin saari on pohjoisosan Beaver Island.
Vikram Sarabhai

Vikram Ambalal Sarabhai (12. elokuuta 1919 – 31. joulukuuta 1971) oli intialainen fyysikko. Hän aloitti Intian avaruustutkimuksen ja osallistui maansa ydinohjelman käynnistämiseen. 
Nuoruus.
Vikram Sarabhai syntyi Ahmedabadassa, Intiassa, varakkaaseen yrittäjäperheeseen. Ambalal ja Sarla Devin perheeseen syntyi yhteensä kahdeksan lasta.
Hän suoritti "Tripos degree"-tutkinnon Englannissa Cambridgen St John's Collegessa vuonna 1940 ja väitteli tohtoriksi Cambridgen yliopistossa Englannissa 1947.
Ura.
Hän tutki kosmista säteilyä Nobel-palkitun fyysikon Chandrasekhara Ramanin alaisuudessa Indian Institute of Science:ssa (IISc), Bangaloressa 1941–1945. Hän perusti Auringon ja kosmisen säteilyn tutkimusasemia eri puolille Intiaa. Hän oli perustamassa Physical Research Laboratory:n (PRL) Ahmedabadiin vuonna 1947. Hän työskenteli kyseisessä laboratoriossa vuoteen 1965 asti.
Kun Homi Bhabha kuoli, Sarabhai jatkoi hänen työtään Intian atomienergiakomissiossa. A. P. J. Abdul Kalam, Intian presidentti vuodesta 2002, työskenteli Sarabhain kanssa.
Samaan aikaan tutkimustyönsä kanssa hän huolehti perheyrityksistä, jotka toimivat mm. tekstiili- ja lääketeollisuudessa.
Intian avaruusohjelma.
Hän aloitti Intian avaruusohjelman ja oli perustamassa Intian avaruusjärjestöä (ISRO). Tämä tapahtui Intian atomienergiaohjelman puitteissa. Hän toimi kansallisen avaruustutkimuskomitean puheenjohtajana. 
Bhabha tuki Sarabhaita Intian ensimmäisten rakettikeskusten perustamisessa. Ensimmäinen keskus oli 1962 perustettu Thumbassa Arabianmeren rannikolla, lähellä päiväntasaajaa. 
Sarabhai aloitti ranskalaisten "Centaure"-luotainrakettien valmistuksen Intiassa. 21. marraskuuta 1963 on Intian avaruusajan alkuhetkenä pidetty päivä. Tuolloin laukaistiin amerikkalainen "Nike-Apache"-luotainraketti Thumbasta 200 km:n korkeuteen. 
1967 Intia laukaisi oman luotainraketin, Rohini 75 -raketin (halkaisija 75 mm). Myöhemmin Rohini 560B oli 10 m korkea luotainraketti. Vuodesta 1969 alkaen Intia valmisti rakettien ajoaineen itse.
Intian avaruustoimintaan hän pyysi Japanin avaruustoiminnan isää Hideo Itokawaa neuvonantajaksi, mikä toteutui 1965–1967.
Yhteistyössä NASA:n kanssa Sarabhai aloitti Satellite Instructional Television Experiment (SITE) kokeilun, joka kesti heinäkuusta 1975 heinäkuuhun 1976. Siinä käytettiin NASAn tietoliikennesatelliitteja.
Sarabhai alkoi kehittää intialaista satelliittia. Aryabhata I laukaistiin Kapustin Jarista, Neuvostoliitosta vuonna 1975, osana Interkosmos-ohjelmaa.
Yksityiselämä.
Sarabhai oli naimisissa klassisen tanssijan Mrinalini (Swaminathan) Sarabhain kanssa. Heille syntyi poika Karthikeya, ja tytär Mallika, joka on myös tanssija.
Vikram Sarabhai kuoli verrattain nuorena, 52-vuotiaana 31. joulukuuta 1971.
Adam Gottlob Oehlenschläger

Adam Gottlob Oehlenschläger (14. marraskuuta 1779 – 20. tammikuuta 1850) oli tanskalainen kirjailija ja vuodesta 1810 Kööpenhaminan yliopiston estetiikan professori.
Näyttelijän töiden ja lakiopintojen jälkeen hän matkusteli Euroopassa 1805–1809. Saksassa hän tutustui runoilijoista Goetheen ja Ludwig Tieckiin ja Ranskassa rouva Staëlin luona muun muassa Benjamin Constantiniin. Ranskasta hän päätyi Italiaan, josta palasi 1809 Tanskaan.
Oehlenschlägerin teoksia ovat muun muassa runokokoelma "Digte", romanttinen satunäytelmä "Aladdin", murhenäytelmät "Hakon Jarl", "Baldur hin gode, Axel og Valborg" (suom. "Aksel ja Walpuri", 1875) ja romanssisikermä "Helge".
Oehlenschlägerin merkitys Tanskan kirjallisuudessa on hyvin suuri. Hän muun muassa käänsi ensimmäisenä huomiota muinaisaikaan ja skandinaavisiin jumaluustaruihin.
Oehlenschläger on 1819 kirjoittanut tekstin Tanskan kansallislauluun "Der er et yndigt land". Yksi hänen kirjoittamansa runo on virtenä Tanskan kirkon virsikirjassa virsi 537 "Lær mig, o skov, at visne glad sekä Ruotsin kirkon virsikirjassa virsi 304 "Lär mig, du skog, att vissna glad", Niilo Rauhalan 1996 suomentamana: "Tahtoisin kerran kuihtua". Virsi sisältyi Oehlenschlägerin kirjoittamaan romanttiseen kertomukseen Eremiten vuodelta 1813.
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut

Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut ("UEFA Euro") on Euroopan jalkapalloliiton (Uefa) järjestämä jalkapalloturnaus, johon Euroopan parhaat miesten jalkapallomaajoukkueet kokoontuvat joka neljäs vuosi kamppailemaan Euroopan-mestaruudesta.
Aluksi lopputurnaukseen selviytyi neljä maata, vuodesta 1980 kahdeksan ja vuodesta 1996 mukana on ollut 16 joukkuetta. Vuonna 2016 joukkueiden määrä nostettiin 24:een. Historian saatossa menestyksekkäin maa on ollut Espanja (neljä mestaruutta).
Uefan jäseninä eivät ole valtiot, vaan lajiliitot eri alueilla. Esimerkiksi Britannian neljällä osalla – Englannilla, Skotlannilla, Walesilla ja Pohjois-Irlannilla – sekä Britannialle kuuluvalla Gibraltarilla on omat jalkapalloliittonsa, -sarjansa ja -maajoukkueensa, kuten myös Tanskalle kuuluvilla Färsaarilla.
EM-kilpailujen kiertopalkinto on nimeltään Henri Delaunay -pokaali.
Iso Karhujärvi

Iso Karhujärvi () on Kanadan Luoteisterritorioiden suurin järvi ja Pohjois-Amerikan neljänneksi suurin järvi. Järvi sijaitsee pohjoisella napapiirillä 186 metrin korkeudella merenpinnasta ja on osa Mackenziejoen vesistöä. Iso Karhujärvi on erämaa-alueella, ja Délįne on ainoa sen rannalla oleva asutuskeskus. Aiemmin asutusta oli enemmän, kun seudulta kaivettiin pikivälkettä.
Maantiede.
Iso Karhujärvi on epäsäännöllisen muotoinen järvi, ja sen keskialtaasta erkanee eri suuntiin viisi pitkää haaraa, Keithin-, McVicarin-, McTavishin-, Deasen- ja Smithinlahdet.Iso Karhujärven allas muodostui viimeisen jääkauden aikana, mutta altaaseen on sen jälkeen vaikuttanut maankohoaminen.
Iso Karhujärvi sijaitsee napapiirillä Luoteisterritorioiden luoteisosissa. Se laskee Mackenziejokeen Great Bear River -joen kautta. Järveen laskee useita jokia, muun muassa Camselljoki, jota kautta Isoon Karhujärveen liittyy sen eteläpuolelta pitkä pienempien järvien ketju. Järvi on vuosittain jäässä noin kahdeksan kuukautta ja vapautuu jäistä usein vasta heinäkuussa. Iso Karhujärven pinta-ala on 31 153 neliökilometriä ja sen tilavuus 2 236 kuutiokilometriä. Se on pinta-alaltaan suurin kokonaan Kanadan puolella oleva järvi ja Pohjois-Amerikan neljänneksi ja koko maailman kahdeksanneksi suurin järvi. Järvellä on 2 719 kilometriä rantaviivaa.
Järvi on keskellä laajoja erämaita, ja sen pohjoiset ja läntiset haarat ulottuvat tundra-alueelle. Itäranta puolestaan on Kanadan kilven alueelle. Etelä- ja länsirannat ovat metsäisiä, ja siellä kasvaa käppyräisiä kuusia.
Historia.
Eurooppalaiset löysivät Ison Karhujärven vasta 1700-luvulla, kun Peter Pond sai tietää vuosina 1783–1784 sen sijainnin. Turkiskauppa saapui alueelle noin vuonna 1800. John Franklinin löytöretken aikana 1825–1826 Keithinlahden rannalla perustettiin Fort Franklin. John Richardson tutki 1800-luvulla järven pohjoisrantaa, Peter Warren Dease vietti 1837–1838 talven Fort Confidencessa ja Robert Bell tutki alueen geologiaa vuonna 1900.
Asutukset olivat seudulla tilapäisiä, kunnes vuonna 1930 alueelta löydettiin radiumia ja uraania sisältävää pikivälkettä. Järven itärannalla perustettiin 1933 Port Radium. Malmivarannot käytettiin nopeasti loppuun, ja alueelta kaivettua malmia päätyi muun muassa Yhdysvaltain toisessa maailmansodassa käyttämiin atomipommeihin. Pikivälkevarantojen ehdyttyä alueen asutukset autioituivat. Nykyään ainoa asutuskeskus on Délįne. Kylässä asuu 650 ihmistä.
Valkovenäläinen (kirja)

Valkovenäläinen on Reijo Mäen kahdeskymmenes Vares-dekkari. Teos on ilmestynyt vuonna 2009. Kirjan nimi on kaksiselitteinen, toisaalta se viittaa kirjassa esiintyvään valkotukkaiseen venäläismieheen, toisaalta drinkkiin nimeltä valkovenäläinen.
Kirkkoihin ja uskontoihin varsin kriittisesti suhtautuva Mäki sai kirjaan aiheen itseensä kohdistuneesta tappouhkauksesta, joka tosin ei ollut ensimmäinen: "Hän tulee palamaan helvetin tulessa ennen kuin vuosi on päättynyt, ellei käänny uskoon".
Mäen omia näkemyksiä kuvastaen kirjojen henkilöt esittävät kyynisiä kommentteja uskonnosta ja uskomuksista, mikä Mäen mukaan on herättänyt pahaa verta joissakin piireissä. Uhkausten hän arvelee tulleen niistä piireistä.
Tarina lähtee liikkeelle kun fiktiivinen dekkarikirjailija Juhani Oxbacka tapetaan varjoisalla rantapolulla. Yksityisetsivä Jussi Vares ja kolmikon kaksi muuta jäsentä, kirjailija Luusalmi ja pastori Alanen, ovat läsnä Oxbackan siunaustilaisuudessa Turun hautausmaan Ylösnousemuskappelissa.
Arvomaailmaltaan Mäen näköinen mutta Mäkeä renttumaisempaa elämää viettävä, lain rajamailla liikkuva Jussi Vares ryhtyy tutkimaan kirjailija Oxbackan kuolemaa tämän kustantajan pyynnöstä. Uhrin sotkuinen yksityiselämä tekee myös Vareksen tutkimuksista sotkuisen vyyhdin, sillä mikään ei ole sitä miltä ensi katsomalta näyttää, ja vielä ratkaisujen viime hetkellä Vareskin joutuu hengenvaaraan.
Teoksen henkilögalleriassa esiintyvät alamaailman edustajina Samuli Sekametsä ja Icke Istid sekä rajan takaa Venäjältä tullut Valkovenäläinen. Uskovaisen muotokuvana Mäki esittää kirjassa Nokian herätyksen karismaattisen pastorin Ilari Steenin, jota hän itse luonnehtii amerikkalaisten kaapelikanavien hikisten saarnamiesten suomalaisversioksi.
Kriitikko luonnehtii Mäen kirjoja suomalaisen mieheyden barometriksi, ja kirja "Valkovenäläinen" jatkaa hänen mukaansa tutulla tyylillä: "Reijo Mäki on edelleen ihanasti tirisevää kirjallista grillimakkaraa."
Franz Berwald

Franz Adolf Berwald (23. heinäkuuta 1796, Tukholma – 3. huhtikuuta 1868, Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä. Hän oli Ruotsin huomattavimpia säveltäjiä ja hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa neljä sinfoniaa (muun muassa "Symphonie sérieuse" ja "Symphonie singulière"), kaksi oopperaa (muun muassa "Estrella de Soria") ja kaksi operettia sekä kantaatteja ja orkesterikappaleita.
Berwald toimi uransa alussa Tukholman hovikapellin viulistina, mutta ryhtyi sitten muiden ammattien pariin, lääkintävoimistelijaksi ja Sandön lasitehtaan isännöitsijäksi. Hannu-Ilari Lampila on luonnehtinut Berwaldin sävellystyyliä aikaansa nähden edistykselliseksi riitasointuineen ja vahvoine rytmeineen, viileän älylliseksi pikemminkin kuin romanttisen tunnevoimaiseksi. Lampilan mukaan Berwald oli Pohjoismaiden merkittävin sinfonikko ennen Jean Sibeliusta.
Berwaldin mukaan on nimetty Tukholmaan 1970-luvun jälkipuoliskolla rakennettu Ruotsin radion sinfoniaorkesterin konserttisali Berwaldhallen.
Hans Hartwig von Beseler

Hans Hartwig von Beseler (27. huhtikuuta 1850, Greifswald – 20. joulukuuta 1921, Neubabelsberg, Saksa) oli saksalainen kenraalieversti.
Hans Beseler liittyi Preussin armeijaan vuonna 1868. Hän osallistui Ranskan-Preussin sotaan 1870–1871. Hän palveli keisarikunnan armeijassa vuoteen 1910, jolloin hän jäi eläkkeelle, ja samana vuonna keisari Vilhelm II aateloi hänet. Kaksi vuotta myöhemmin Beseler sai paikan Preussin herrainhuoneesta. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua hänet kutsuttiin jälleen palvelukseen III reserviarmeijakunnan komentajaksi. Länsirintamalla hän johti Antwerpenin piiritystä, ja kaupunki antautui 10. lokakuuta 1914. Keväällä 1915 hänet siirrettiin itärintamalle, jossa hänestä syksyllä tehtiin sodan loppuajaksi Saksan miehittämän Puolan kenraalikuvernööri. Sodan jälkeen Beseleriä arvosteltiin liiallisesta myöntyvyydestä puolalaisten suhteen.
Walter Besant

Walter Besant (14. elokuuta 1836 – 9. kesäkuuta 1901), Sir, oli englantilainen kirjailija ja historioitsija.
Aiemmin naisoikeusaktivisti, myöhemmin teosofiaan keskittynyt Annie Besant oli hänen veljensä vaimo.
Besant syntyi Portsmouthissa ja kouluttautui Lontoon King’s Collegessa sekä Christ’s Collegessa Cambridgessa. Hän oli muutamia vuosia professorina Mauritiuksella, mutta hermoromahdus sai hänet alistumaan ja hän palasi takaisin Englantiin. Vuonna 1868 Besant julkaisi kirjan "Studies in French Poetry".
Kolme vuotta myöhemmin hän aloitti yhteistyön James Ricen kanssa. Keskeisimmät yhteiset tuotokset olivat "Ready-money Mortiboy" (1872) ja "The Golden Butterfly" (1876). Molemmat, erityisesti jälkimmäinen, olivat menestyksekkäitä. Yhteistyö päättyi Ricen kuolemaan vuonna 1882.
Besant jatkoi kirjoittamista Ricen kuoltua ja kirjoitti romaanit "All in a Garden Fair", "Dorothy Forster", "Children of Gibeon" ja "All Sorts and Conditions of Men". Kahdella viimeiseksi mainitulla romaanillaan Besant pyrki hätkähdyttämään ihmisiä aistimaan elämän vaikeuden köyhimpien ihmisten keskuudessa. Kaunokirjallisuuden lisäksi hän kirjoitti paljon historiasta.
Muita Besantin ja Ricen yhdessä kirjoittamia teoksia ovat "My Little Girl", "With Harp and Crown", "This Son of Vulcan", "The Monks of Thelema", "By Celia’s Arbour" ja "The Chaplain of the Fleet". Yksin Besant kirjoitti teokset "The Ivory Gate", "Beyond the Dreams of Avarice", "The Master Craftsman" ja "The Fourth Generation". "London under the Stuarts" ja "London under the Tudors" ovat historiallisia romaaneja.
Bernhard von Beskow

Bernhard von Beskow (1796–1868) oli ruotsalainen runoilija. Hän ihannoi runoissaan ("Sveriges anor" y. m.) mahtipontisin sanoin isänmaansa suuria muistoja. Hän on kirjoittanut muistopuheita runoilijoista. Hänet aateloitiin vuonna 1826 ja korotettiin vapaaherraksi vuonna 1843.