tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tarso Marques

Tarso Anibal Santanna Marques (s. 19. tammikuuta 1976 Curitiba, Brasilia) on brasilialainen autourheilija. Hän osallistui 26 Formula 1 -sarjan Grand Prix -kilpailuun kausilla 1996, 1997 ja 2001. Hän ajoi kaikki kautensa Minardilla, eikä hän saavuttanut yhtään MM-pistettä.
Marques on ajanut myös Champ Car -sarjassa ja ajaa nykyään Brasiliassa vakioautoilla.
Uran alku.
Viiden karting-vuoden jälkeen Marques kilpaili Formula Chevrolet -sarjassa kotimaassaan Brasiliassa ollessaan vasta 16-vuotias. Hän voitti mestaruuden heti ensi yrittämällään. Kaudeksi 1993 hän siirtyi Formula 3 Sudamericana -sarjaan ja myöhemmin Euroopan Formula 3000 -sarjaan. Hänestä tuli nuorin molemmissa sarjoissa voittanut kuljettaja.
Formula 1 -ura.
Marques pääsi kaudella 1996 kilpailemaan ensimmäistä kertaa Formula 1 -sarjassa. Kyseisellä kaudella hän ajoi osallistui kahteen osakilpailuun Minardin ratissa. Lisäksi kaudella 1997 hän korvasi Prost-talliin siirtynyttä Jarno Trullia Kanadan GP:stä lähtien. Vuodeksi 1999 Marques siirtyi kilpailemaan CART-sarjaan.
Kaudeksi 2001 Marques palasi F1-sarjaan. Hän ajoi Minardilla Fernando Alonson tallikaverina. Kausi loppui Marquesin osalta jo Belgian GP:n jälkeen, kun malesialainen Alex Yoong korvasi hänet. Kyseisellä kaudella Marques oli kahdesti yhdeksäs, jotka jäivät hänen parhaaksi sijoikseen. Kausi jäi Marquesin viimeiseksi F1:ssä, eikä hän näin ollen ajanut yhtään kokonaista kautta sarjassa. 
Ura F1:n jälkeen.
Marques ajoi vuosina 2004 ja 2005 Champ Car -sarjassa, jota edeltäneessä CART-sarjassa hän oli ajanut jo vuosina 1999 ja 2000. Hän ajoi FIA GT Championship -sarjassa Ferraria kolmessa kilpailussa. Hän saavutti kymmenen pistettä. Kaudet 2006 - 2018 Marques kilpaili Brasilian Touring car -sarjassa.
Maaliskuussa 2022 Marquesin piti kilpailla Yhdysvalloissa NASCAR-sarjassa Team Stance Racingin Ford Mustangilla, mutta häntä ei päästetty suoraan pääluokkaan. Sen vuoksi tiimi ilmoitti hänet NASCAR Xfinity Seriesin kilpailuun Indianapolisin katuradalle. Marques sen paremmin kuin koko tiimikään eivät ilmestyneet kilpailupaikalle eikä heistä ole sen jälkeen kuultu.
Stian Aarstad

Stian Aarstad oli sinfonista black metalin soittavan Dimmu Borgirin kosketinsoittaja ja pianisti vuosina 1993–1997. Jouduttuaan lähtemään yhtyeestä selvittääkseen asioitaan Norjan armeijakutsuntojen kanssa hän liittyi black metalia soittavaan Enthral-yhtyeeseen ennen sen ensimmäistä täyspitkää, mutta erosi yhtyeestä kolmannen albumin tuotantoaikoihin. Hän työskentelee nykyään ääniteknikkona.
Kustavilaisuus

Kustavilaisuudella tai kustavilaisella tyylillä () tarkoitetaan ruotsalaista uusklassismia, joka vaikutti kuningas Kustaa III:n (hallitsi 1771–1792) ja hänen poikansa Kustaa IV Aadolfin (hallitsi 1796–1809) hallintokausilla eli kustavilaisella ajalla. Kustavilainen tyyli, joka on nimetty kuningas Kustaa III:n mukaan, voidaan karkeasti jakaa kolmeen vaiheeseen: varhaiskustavilaiseen, kustavilaiseen ja myöhäiskustavilaiseen tyyliin. 
Tyylillä tarkoitetaan arkkitehtuuri-, sisustus- ja taidekäsityötyyliä.
Kustavilaisen tyylin vaiheet.
"Varhaiskustavilainen arkkitehtuurityyli" (1760-luku–1785) alkoi sen jälkeen, kun ruotsalaiset arkkitehdit saivat 1740- ja 1750-luvuilla Ranskaan ja Italiaan tekemillään matkoilla vaikutteita eurooppalaisesta uusklassismista. Keskeinen varhaiskustavilaisuuden vaikuttaja oli ruotsalainen arkkitehti ja yli-intendentti Carl Fredrik Adelcrantz. Adelcrantzin suunnittelema Vaasan hovioikeudentalo (1786), nykyinen Mustasaaren kirkko, on huomattavin varhaiskustavilaisuuden edustaja Suomessa.
"Kustavilainen arkkitehtuurityyli" (1785–1795) alkoi kuningas Kustaa III:n 1783–1784 tekemän Italian matkan jälkeen. Tyyliä kuvaa ankaran yksinkertainen klassinen arkkitehtuurityyli. Kustavilaisen tyylin tärkein vaikuttaja on Louis Jean Desprez, jonka Kustaa III tapasi matkallaan Roomassa ja palkkasi hoviarkkitehdikseen. Louis Jean Desprezin suunnittelema Hämeenlinnan kirkko (1798) on kustavilaisuuden tyylipuhtaimpia edustajia Suomessa.
"Myöhäiskustavilainen arkkitehtuurityyli" (1795–1816) alkoi kuningas Kustaa III:n kuoleman jälkeen ja vaikutti erityisesti Kustaa IV Aadolfin valtakaudella 1796–1809. Myöhäiskustavilaisuudessa tyyli muuttui vieläkin pelkistetymmäksi, ja sitä kuvaa varsinkin julkisivujen selkeys ja koruttomuus. Suunnittelussa otettiin huomioon käytännöllisyys, hyödyllisyys ja taloudellinen järkevyys. Interiöörit saattoivat sen sijaan olla koristellumpia. Carl Christoffer Gjörwellin suunnittelema Turun Akatemiatalo (1817) on huomattavimpia esimerkkejä myöhäiskustavilaisuudesta Suomessa. Sen julkisivussa ei ole pylväikköjä eikä ornamentteja, vaan pelkkä päätykolmio.
Matti Varstala

Matti Varstala (ent. Villman; 31. lokakuuta 1919 Vaasa – 25. kesäkuuta 1944 Konkkala) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 26. Hän oli naimisissa ja hänellä oli yksi lapsi. 
Vänrikki Varstala nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 16. lokakuuta 1941. Hänet ylennettiin luutnantiksi 31. toukokuuta 1942 Varstala toimi jatkosodassa joukkueenjohtajana ja kaatui 25. kesäkuuta 1944.
Ritariksi nimittämistä koskevissa perusteissa mainittiin seuraava:
Varstalan kaatumisesta kertoo muistelman muodossa alikersantti Pohjola (JR 48:n I pataljoona) Paavo Rintalan kokoamassa teoksessa "Sodan ja rauhan äänet". 
Varstalan kaatumisesta kerrotaan myös Antti Niemisen kirjassa "Tie Tali-Ihantalaan : Konekiväärimiehen päiväkirja 1941–1944."
Nappulakenkä

Nappulakenkä on urheilijoiden, etenkin rugbyä ja jalkapalloa harrastavien käyttämä jalkine. Nimitys tulee kenkien pohjaan lisätyistä ulokkeista, joiden on tarkoitus lisätä pitoa. Nappuloita on sekä kiinteitä että irrotettavia, ja käytetyt nappulat riippuvat pelialustasta ja sääolosuhteista. Esimerkiksi hiekka- ja nurmikentälle ja märälle nurmelle on omat nappulansa.
Nappulakenkävalmistajia ovat muun muassa Adidas, Nike, Puma ja Umbro.
On myös jalkapallokenkiä, jotka on tarkoitettu futsaliin eli sisäjalkapalloon.
Ahti Heino

Ahti Heino (20. syyskuuta 1921, Koivisto – 14. tammikuuta 1942, Krivi) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 27. Siviiliammatiltaan hän oli maanviljelijä.
Sotamies, konepistoolimies Heino sai Mannerheim-ristin ritarin arvon 19. lokakuuta 1941. Jatkosodassa hän palveli jalkaväkirykmentti 5:n toisen pataljoonan viidennessä komppaniassa. Hänet ylennettiin korpraaliksi 10. tammikuuta 1942. Heino kaatui 14. tammikuuta 1942 Krivillä. Heino oli nuorin ritari, joka kaatui. Hän kaatui 20-vuotiaana. Hän oli myös ensimmäinen kaatunut ritari, jonka kuolema pystyttiin varmasti todistamaan.
Mannerheim-ristin perustelut.
”"Ylipäällikkö on pvm:llä 19.10.41 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi sotamies Ahti Heinon, joka sodan alusta alkaen on toiminut komppaniansa iskuryhmän kp.ampujana, ollen kaikissa komppanian hyökkäyksissä ensimmäisenä vihollisen kimpussa. 26.8.41 [Talissa] hän, komppanian hyökätessä vihollisen haupitsipatteriin, esitti ratkaisevaa osaa vihollisen tuhoamisessa. 21.9.41 komppanian ollessa puolustuksessa [Villavaarassa], hän, naapuripataljoonan selvittäessä muodostunutta mottia, liittyi oma-aloitteisesti hyökkäykseen toimien erittäin reippaasti ja rohkeasti hyökäten kp. kädessä ensimmäisenä ja täten ratkaisevalla hetkellä, jolloin hyökkäys oli muuten tyrehtymäisillään, veti vieraan pataljoonan perässään voitokkaaseen ratkaisuun, itse vaikeasti haavoittuen".”
Kauko Vilanti

Kauko Johannes Vilanti (1. marraskuuta 1915 Iisalmi – 20. maaliskuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 190. Komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 9:ssä toiminut Vilanti nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 10. helmikuuta 1945. Vilanti oli nimityshetkellä sotilasarvoltaan kapteeni. 
Mannerheim-ristin virallisissa nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa Vilannin toiminta kiväärikomppanian päällikkönä vaikealla ja vastuunalaisella lohkolla sekä henkilökohtainen johtaminen vaikeimmissa paikoissa. Lisäksi Vilantia kuvaillaan suomalaisen upseerin perikuvaksi; tarmokkaaksi, sitkeäksi, erittäin rohkeaksi ja oma-aloitteiseksi.
Toivo Korhonen (Mannerheim-ristin ritari)

Toivo Johannes Korhonen (14. toukokuuta 1916 Kuopion maalaiskunta – 22. syyskuuta 1969 Vehmersalmi) oli suomalainen kapteeni, kaukopartiomies, toiminnanjohtaja ja Mannerheim-ristin ritari numero 187. Mannerheim-risti hänelle myönnettiin 10. helmikuuta 1945.
Jatkosodassa hän hankki arvokkaita vihollistietoja 64 kaukopartiomatkallaan n. 3400 kilometriä. Niissä tuhottiin 109 vihollista, siepattiin viisi vankia ja tuhottiin paljon kalustoa. 
Jatkosodan alussa Korhonen toimi Osasto Seitamon (JR 52) tiedusteluosaston johtajana. Elokuussa 1941 Korhosesta tuli 14. divisioonan joukkueenjohtaja divisioonan kaukopartiossa, ja kesällä 1943 hän sai vänrikiksi ylennettynä 14. divisioonan koko kaukopartio-osaston johtajuuden Eino Penttilän jälkeen. Joulukuussa 1943 hän haavoittui oman yksikön majoitusalueella tapahtuneessa räjähdysonnettomuudessa, jossa hän menetti toisen silmänsä. Vaikka Korhonen toimi kaukopartio-osaston johtajana vain seitsemän kuukautta, oli hän pisimpään osastossa palvellut kaukopartioupseeri.
Jouko Kiiskinen

Jouko Paavo Olli Kiiskinen (21. marraskuuta 1918 Rantasalmi – 30. joulukuuta 1985 Espoo) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 186. Kapteeni Kiiskinen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 10. helmikuuta 1945. Myöhemmin hän loi uran valtion virkamiehenä.
Rantasalmen kunnankirjurin poika Jouko Kiiskinen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1936. Talvisodassa Kiiskinen toimi Savonlinnan suojeluskuntapiirin esikunnassa toimistoupseerina sekä joukkueenjohtajana Polkupyöräpataljoona 6:ssa. Jatkosodassa alkuvaiheessa Tyrjän taisteluiden jälkeen 8. elokuuta 1941 silloinen luutnantti Jouko Kiiskinen sai I/JR 7:n kolmannen komppanian päällikkyyden, jota tehtävää hän hoitikin menestyksekkäästi haavoittumiseensa saakka. Luutnantti Kiiskisen saatua mainitun komppanian päällikkyyden (sen menetettyä aiemmin muutaman tunnin kuluessa peräti viisi komppanianpäällikköä ja ollessa liki hajoamaisillaan) hän kykeni nopeasti muodostamaan siitä ensiluokkaisen taisteluyksikön, joka toimi useasti JR 7:n ns. kärkikomppaniana. Hyökkäysvaiheen aikana vuonna 1941 luutnantti J. Kiiskinen sai muun muassa purkautumassa olleen motin joukoille pitämällään "venäjänkielisellä" puheella yli 300 vastustajaa antautumaan.
Kannaksen suurhyökkäyksen aikana vuonna 1944 kapteeni J. Kiiskisen komppania toimi lukuisia kertoja menestyksekkästi muun muassa vastahyökkäyksissä ja puolustuksessa jopa tilanteissa, joissa puna-armeijan panssarivaunujen oli onnistunut kiertää komppanian selustaan.
Perusteluissaan ritarinimitykselle 2. divisioonan komentaja A.E. Martola mainitseen mm., että kapteeni Kiiskinen haavoituttuaan molempiin jalkoihin ilmoitti tapahtumasta rauhallisesti esimiehelleen, mutta jatkoi komppaniansa johtamista, kunnes taistelun kriittinen vaihe oli sivuutettu ja hän pystyi poistumaan tarvitsemaansa hoitoon. 
Kiiskinen palveli sodan jälkeen toimistoupseerina Kotkan ja Helsingin sotilaspiirien esikunnissa ja viimeksi pääesikunnassa, vuodet 1950–1955. Myöhemmin hän siirtyi siviiliuralle valtion virkamieheksi. Vuosina 1955–1963 Kiiskinen toimi virastotarkastajana Valtiovarainministeriössä, 1963–1965 järjestelyelimen päällikkönä Kulkulaitosministeriössä ja Autorekisterikeskuksen johtajana 1966–1981.
Carl Fredrik Adelcrantz

Carl Fredrik Adelcrantz (30. tammikuuta 1716 Tukholma, Ruotsi – 17. maaliskuuta 1796 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen arkkitehti ja vapaaherra. Hänen vanhempansa olivat Göran Josuæ Adelcrantz ja Anna Maria Köhnmann. C. F. Adelcrantz tunnetaan keskeisenä vaikuttajana varhaiskustavilaisessa arkkitehtityylissä.
Työuransa C. F. Adelcrantz aloitti isän toivomuksesta virkamiehenä. Vasta isänsä kuoltua 1739, lähti hän Ranskaan ja Italiaan neljäksi vuodeksi opiskelemaan taiteita. Tultuaan takaisin valvoi hän yhdessä Carl Hårlemanin kanssa Nicodemus Tessin nuoremman suunnitteleman Tukholman kuninkaallisen linnan rakennustöiden loppuunsaattamista.
Seuraavina vuosina C. F. Adelcrantzin ura lähti jyrkkään nousuun. Vuonna 1750 hänestä tuli hovi-intendentti, vuonna 1757 yli-intendentti ja vuonna 1766 hänet korotettiin vapaaherraksi.
C. F. Adelcrantzin merkittävimpiä luomuksia ovat Drottningholmin linnateatteri (1766), Kiinalainen paviljonki (1769), Aadolf Fredrikin kirkko (1774) ja Kustaa III:n aikana rakennetteu Ruotsin kuninkaallinen ooppera (1782), joka kuitenkin purettiin 1891 nykyisen tieltä. Suomeen hän on myös suunnitellut Vaasan hovioikeuden talon (1786), joka muutettiin Vaasan palon jälkeen Mustasaaren kirkoksi.
C. F. Adelcrantzin sisarenpoika ja oppilas oli Carl Fredrik Sundvall.
Antti Hänninen

Antti Vilho Valmis Voitto Hänninen (20. marraskuuta 1904 – 10. tammikuuta 1969) oli suomalainen majuri ja Mannerheim-ristin ritari numero 185. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 10. helmikuuta 1945.
Jatkosodassa Hänninen toimi Jalkaväkirykmentti 57:n II pataljoonan komentajana alusta loppuun. Hän niitti mainetta hyökkäysvaiheen aikana Simpeleen läpimurrossa, Elisenvaaran valtauksessa ja Kilpolan taisteluissa.
Jatkosodan vetäytymisvaiheen aikana Hänninen johti pataljoonaansa ensin menestyksekkäästi viivystystaisteluissa. Ratkaisuhetkillä pataljoona osallistui Äyräpään sillan puolustukseen 2. divisioonalle alistettuna 7.–9.7.1944 ja heti perään Panssaridivisioonalle alistettuna Vuosalmen torjuntataistelussa.
Jatkosodan päätyttyä Hänninen johti asekätkentää Pohjois-Satakunnan suojeluskuntapiirissä asemapaikkanaan Kankaanpää. Hän oli jutun vuoksi pidätettynä 15 kuukautta, minkä jälkeen hänet tuomittiin 14 kuukaudeksi vankeuteen. 
Sotavuosien jälkeen Hänninen työskenteli muun muassa Karhulan-Kymin Säästöpankin toimitusjohtajana.
Nakano (Tokio)

Nakano () on yksi Japanin pääkaupungin Tokion erillisalueista. Se sijaitsee sisämaassa kaupungin länsiosassa Tokion keisarillisen palatsin länsipuolella ja rajautuu Neriman, Shibuyan, Shinjukun, Suginamin ja Toshiman erillisalueisiin. Nakanossa on 327 879 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 15,59 neliökilometriä.
Aluejako.
Nakanon erillisalueella on 19 kaupunginosaa, jotka jakautuvat yhteensä 85 osa-alueeseen (). Yhteen kaupunginosaan kuuluu kahdesta kuuteen osa-aluetta.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet.
Nakano sijaitsee aivan vilkkaan Shinjukun alueen länsipuolella ja on pääasiassa asuinaluetta. Alueen läpi virtaa useita jokia, joista merkittävimpiin kuuluu Kanda.
Deianeira

Deianeira (, ) oli kreikkalaisessa mytologiassa Herakleen kolmas vaimo.
Deianeira oli Althaian ja Oineuksen, Kalydonin kuninkaan, tytär ja Meleagroksen sisar. Hänen isänsä lupasi hänet kauhistuttavannäköiselle jokijumala Akhelookselle, mutta Deianeira itse ei halunnut olla missään tekemisissä härkää muistuttavan sulhasehdokkaansa kanssa. Herakleen ja Akhelooksen välillä syntyikin kamppailu Deianeiran kädestä, ja sen aikana Akheloos muutti muotonsa häräksi ja käärmeeksi. Herakles kuitenkin sai kukistettua Akhelooksen maahan ja katkaistua tältä toisen sarvista ja voitti siten oikeuden saada Deianeira puolisokseen.
Hyginuksen version mukaan Deianeira olisi ollut Deksamenoksen, Olenoksen kuninkaan, tytär. Herakleen rikottua lupauksensa naida tämä kentauri Eurytion oli pyytänyt Deianeiraa vaimokseen, johon isä oli peloissaan suostunut. Hääpäivänä Herakles kuitenkin keskeytti menot tappaen kentaurin ja vieden kihlattunsa takaisin kotiin. Tämä versio on kuitenkin ristiriitainen toisten kertomusten kanssa, joissa Herakleen kerrotaan tappaneen Eurytionin Hippolyteen tai Mnesimakheen vuoksi.
Deianeira tunnetaan kuitenkin parhaiten osuudestaan tarinassa Nessoksen viitasta. Kentauri Nessos kantoi selässään matkalaisia Euenos-joen yli maksua vastaan. Ollessaan matkalla maanpakoon Herakles ja Deianeira saapuivat joelle. Herakles antoi vaimonsa Nessoksen kuljetettavaksi, mutta hän itse lähti kahlaamaan joen yli. Kesken matkaa Nessos kuitenkin yritti maata väkisin Deianeiran, ja Herakleen kuultua huudon hän ampui Hydran vereen kastetun nuolen suoraan kentaurin sydämeen tämän noustua takaisin maalle. Kuoleva Nessos kertoi Deianeiralle, että mikäli tämä halusi valmistaa lemmenjuoman Heraklesta varten, tämän tulisi sekoittaa hänen siementään ja nuolen tekemästä haavasta valuvaa verta keskenään. Deianeira tekikin näin ja myöhemmin, kun hän sai kuulla Herakleen ihastuneen Ioleen, hän sekoitti tekemänsä seoksen Herakleen paitaan toivoen tämän elvyttävän miehensä rakkauden itseensä. Herakleen palvelijan Likhaan haettua paidan Deianeira huomasi maahan tippuneiden pisaroiden alkavan palaa auringon osuessa niihin. Tajutessaan Nessoksen valehdelleen hänelle hän kauhuissaan lähetti miehen estämään Heraklesta pukemasta paitaa päällensä. Herakles oli kuitenkin ehtinyt jo pukea paidan ylleen ja siinä oleva myrkky oli jo alkanut hitaasti vaikuttamaan ja polttamaan hänen ihoaan, jolloin hän tuskan käydessä sietämättömäksi heittäytyi hautarovioon hyläten siten kuolevaisen elämänsä. Herakleen kohtalosta aiheuttavasta häpeästä johtuen Deianeira päätti itse päivänsä.
Näytelmänä tunnetuin esitys Deianeiran kohtalosta on Sofokleen tragedia "Trakhiin naiset".
Nerima

Nerima () on yksi Japanin pääkaupungin Tokion erillisalueista. Se sijaitsee sisämaassa kaupungin pohjoisosassa Tokion keisarillisen palatsin luoteispuolella ja rajautuu Itabashin, Nakanon, Suginamin ja Toshiman erillisalueisiin, Tokion metropolin Musashinon ja Nishi-Tōkyōn kaupunkeihin sekä Saitaman prefektuurin Wakōn, Asakan ja Niizan kaupunkeihin. Nerimassa on 726 809 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 48,08 neliökilometriä.
Aluejako.
Neriman erillisalueella on 46 kaupunginosaa, jotka jakautuvat yhteensä 202 osa-alueeseen (). Yhteen kaupunginosaan kuuluu yhdestä yhdeksään osa-aluetta.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet.
Nerima on pääasiassa asuinaluetta, mutta alueella on myös eniten maatalousmaata kaikista Tokion erillisalueista. Nerimassa sijaitsee useita anime-tuotantoyhtiöitä, kuten Toei Animation, Mushi Production ja Anime International Company.
Brandon (artisti)

Brandon Bauer (s. 31. lokakuuta 1984 Tallahassee, Florida, Yhdysvallat) on Helsingissä asuva hip hop -artisti.
Nuoruus.
Brandon muutti äitinsä mukana Suomeen lapsena. Hän kävi peruskoulun Helsingin Käpylässä. Muun ohella hän harrasti korkeushyppyä Helsingin Kisa-Veikoissa ja otti osaa nuorten SM-kisoihin.
Ura.
Vuonna 2004 Elastinen tarjosi Brandonille levytyssopimusta Rähinä Recordsin uuden alalevymerkin Alarm Entertainmentin kanssa. Jo samana kesänä Alarm Entertainment julkaisi Brandonin ensimmäisen äänitteen nimeltään "This Town: The Mixtape".
Brandonin ensimmäinen täyspitkä albumi "The Outcome" julkaistiin 17. elokuuta 2005. Vierailijoina albumilla ovat muun muassa Elastinen, Boy Mike ja Mike Mechanix ruotsalaisesta Spotrunnazista.
Brandon on vieraillut mm. Signmarkin, Boy Miken ja Luminaten julkaisuilla. Hän on ollut myös mukana DJ Mike Lawryn sekä DJ K2:n ja Skemin mixtapeilla. Brandon on lämmitellyt mm. The Gamen, Lloyd Banksin, D12:n, Afu-Ran ja De La Soulin Suomen keikoilla.
Brandon kirjoitti yhteistyössä Signmarkin kanssa Signmarkin "Breaking the Rules" -albumin kappaleet ja antoi äänensä levylle.
Päivästtoiseen

Päivästtoiseen on suomalaisen rap-yhtye Kapasiteettiyksikön esikoisalbumi, joka julkaistiin Warner Music Finlandin kautta 27. helmikuuta 2001. Albumilta lohkaistiin singlet "Etenee", "4elementtii", "Heineidit" ja "A-Ay!", jolla on mukana norjalainen rap-artisti Diaz. Viimeksi mainitusta kappaleesta on tehty myös musiikkivideo. Albumin tuotannosta vastasivat Ääretön, Elastinen, Wretch, Hawk, Kkassi ja Iso H.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 11.
Kappaleet.
Levyn ensimmäisessä kappaleessa "Valuuttaintro", kuullaan yhtyeen lisäksi Jussi Valuuttaa. Kappale "Hei neidit" oli alun perin Uniikin idea, jota Ääretön ja Tasapaino eivät aluksi halunneet toteuttaa.
Ōta (Tokio)

Ōta () on yksi Japanin pääkaupungin Tokion erillisalueista. Se sijaitsee Tokionlahden rannalla kaupungin eteläosassa Tokion keisarillisen palatsin eteläpuolella ja rajautuu Kōtōn, Meguron, Setagayan ja Shinagawan erillisalueisiin sekä Kanagawan prefektuurin Kawasakin kaupunkiin. Kawasakin vastaisen rajan muodostaa Tamajoki. Ōtassa on 722 099 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 60,75 neliökilometriä.
Tokion kansainvälinen lentoasema (Hanedan lentoasema) sijaitsee Ōtassa. Useilla yhtiöillä on pääkonttorinsa alueella: niihin kuuluvat esimerkiksi Canon, Namco ja Sega.
Aluejako.
Ōtan erillisalueella on 61 kaupunginosaa, jotka jakautuvat yhteensä 216 osa-alueeseen (). Yhteen kaupunginosaan kuuluu yhdestä kahdeksaan osa-aluetta.
Lauri Äijö

Lauri Alfred Äijö (17. toukokuuta 1917 Kauhajoki – 20. tammikuuta 2004 Mikkeli) oli Suomen ilmavoimien tähystäjä ja Mannerheim-ristin ritari. Äijö lensi jatko- ja Lapin sodassa pommikoneen tähystäjänä kaikkiaan 110 sotalentoa. Luutnantti Äijö nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944 numerolla 182, viimeisenä Suomen ilmavoimien 19:stä ritarista. Hän oli myös viimeisenä elossa ollut lentäjäritari. 
Elämä ja ura.
Äijö syntyi Kauhajoella, Etelä-Pohjanmaalla, maanviljelijä Alfred Äijön ja Maria Pakkalan perheeseen. Äijön puoliso vuodesta 1948 oli merkonomi Anja Eliina Moilanen. Äijö kirjoitti ylioppilaaksi Kauhajoen yhteislyseosta vuonna 1938, jonka jälkeen hän astui suorittamaan asepalvelustaan 3. lokakuuta 1938 Kenttätykistörykmentti 3:een Viipuriin. Äijö siirtyi vapaaehtoisena tykistöstä ilmavoimiin, Kauhavan ilmasotakouluun, jossa hän suoritti Tähystäjäkurssi 2:n. Kurssi loppui juuri ennen kuin talvisota päättyi, ja vänrikiksi ylennetty Äijö siirrettiin reserviin 6. toukokuuta 1940. 
Jatkosodan alkaessa Äijö komennettiin Lentolaivue 44:ään 17. kesäkuuta 1941. Hän lensi Bristol Blenheim -pommikoneen tähystäjänä 13. toukokuuta 1942 asti, jolloin hänet komennettiin Lentolaivue 48:n yhteydessä toimivaan erilliseen valokuvauslentueeseen (Lentue Ahtiainen). Joulukuussa 1942 hänet komennettiin takaisin Lentolaivue 44:ään, jossa hän lensi sodan loppuun Junkers Ju 88 -koneen tähystäjänä. Hänet kotiutettiin 25. marraskuuta 1944. Luutnantti Äijö nimitettiin ilmavoimien komentajan 7. heinäkuuta 1944 tekemän nimitysesityksen perusteella Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944. 
Siviilissä Äijö jatkoi keskeytyneitä opintojaan valmistuen maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi. Hän toimi vuoteen 1980 asti Savo-Karjalan Meijeriliiton toiminnanjohtajana. Äijö ylennettiin reservissä kapteeniksi 6. joulukuuta 1968. Maanviljelysneuvoksen arvonimi myönnettiin Äijölle vuonna 1978. Äijö osallistui myös Mannerheim-ristin ritarien Säätiön toimintaan ollen säätiön valtuuskunnan varajäsen vuosina 1976–77, hallituksen varajäsen vuosina 1977–87 sekä jäsen vuodesta 1987 aina kuolemaansa vuonna 2004 asti.
Tauno Suhonen

Tauno Suhonen (18. helmikuuta 1918 Tuupovaara – 7. joulukuuta 1999 Tuupovaara) oli panostaja ja Mannerheim-ristin ritari numero 179. 
Suhonen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944. Sotilasarvoltaan Suhonen oli sodan aikana korpraali ja toimi konepistoolimiehenä ja ryhmänjohtajana. 
Hänet ylennettiin reservissä alikersantiksi 10. maaliskuuta 1966. Hän osallistui jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana Syvärin sillanpääaseman muodostamiseen johtamalla hyökkäystä Lotinanpellossa ja myöhempiin viivytystaisteluihin ampuen henkilökohtaisesti 30 vihollista hänen ryhmänsä murtautuessa ulos saartorenkaasta. Esityksen tehnyt Jalkaväkirykmentti 9:n komentajan viransijainen everstiluutnantti Viljo Laakso toteaa esityksessään: "Korpraali Suhonen on osoittautunut esimerkillisen rohkeaksi taistelijaksi ja partionjohtajaksi".
Nessos

Nessos (, ) oli kreikkalaisessa mytologiassa tunnettu kentauri, jonka Herakles tappoi jousellaan, ja jonka myrkytetty veri puolestaan tappoi myöhemmin Herakleen. Hän oli Iksionin ja Nefelen, pilven, jälkeläinen.
Nessos osallistui kentaurien ja lapiittien väliseen taisteluun, jonka aikana hänelle ennustettiin hänen oma kohtalonsa kuolla Herakleksen jousesta. Myöhemmin hänestä tuli lautturi Euenos-joelle.
Nessos tunnetaan parhaiten osuudestaan tarinasta Nessoksen viitasta. Ollessaan matkalla maanpakoon Herakles ja Deianeira saapuivat joelle. Herakles antoi vaimonsa Nessoksen kuljetettavaksi, mutta hän itse lähti kahlaamaan joen yli. Kesken matkaa Nessos kuitenkin yritti maata väkisin Deianeiran, ja Herakleksen kuultua huudon hän ampui Hydran vereen kastetun nuolen suoraan kentaurin sydämeen tämän noustua takaisin maalle. Kuoleva Nessos kertoi Deianeiralle, että mikäli tämä halusi valmistaa lemmenjuoman Heraklesta varten, tämän tulisi sekoittaa hänen siementään ja nuolen tekemästä haavasta valuvaa verta keskenään. Deianeira tekikin näin, ja myöhemmin, kun hän sai kuulla Herakleen ihastuneen Ioleen, hän sekoitti tekemänsä seoksen Herakleksen viittaan toivoen tämän elvyttävän miehensä rakkauden itseensä. Herakleen palvelijan Likhaan haettua paidan Deianeira huomasi maahan tippuneiden pisaroiden alkavan palaa auringon osuessa niihin. Tajutessaan Nessoksen valehdelleen hänelle hän kauhuissaan lähetti miehen estämään Heraklesta pukemasta viittaa päällensä. Herakles oli kuitenkin ehtinyt jo pukea sen ylleen, ja siinä oleva myrkky oli jo alkanut hitaasti vaikuttamaan ja polttamaan hänen ihoaan, jolloin hän tuskan käydessä sietämättömäksi heittäytyy hautarovioon polttaen itsensä mieluummin elävältä.
Nessoksen viitta, esikuvansa mukaisesti, merkitsee kielikuvana sitoutumista tuhoon johtavaan tavoitteeseen – mahdollisesti petoksen uhrina – josta on mahdotonta enää myöhemmin päästä irti.
China National Petroleum Corporation

China National Petroleum Corporation (CNPC) () on Kiinan kansantasavallan kansallinen öljy- ja kaasuyhtiö. Tämä erittäin suuri yhtiö harjoittaa tytäryhtiöineen öljynetsintä-, -poraus- ja jalostustoimintaa. Vuoden 2017 Fortune Global 500 -listalla yhtiö luokiteltiin 262,5 miljardin dollarin liikevaihtonsa perusteella maailman neljänneksi suurimmaksi julkisesti noteeratuksi yhtiöksi.
Konserniyhtiöllä oli vuoden 2016 lopussa yhteensä 1,4 miljoonaa työntekijää.
CNPC:n öljyreservit ovat noin 3,7 miljarda barrelia, ja kotimaista toimintaa hoitaa pörssiissä noteerattu PetroChina. CNPC:llä on hankkeita monissa maissa, kuten Azerbaidžanissa, Indonesiassa, Kanadassa, Myanmarissa, Omanissa, Perussa, Sudanissa, Thaimaassa, Turkmenistanissa ja Venezuelassa.
CNPC aloitti lokakuussa 2004 putken rakentamisen Keski-Aasiasta Xinjiangiin. Elokuussa 2005 CNPC:n ilmoitettiin olevan halukas ostamaan PetroKazakhstanin 4,2 miljardilla Yhdysvaltain dollarilla. 26. lokakuuta 2005 kanadalainen tuomioistuin torjui LUKoilin vaatimuksen torjua kauppa, minkä jälkeen kauppa toteutui.
Valter Sipiläinen

Valter Sipiläinen (29. tammikuuta 1923 Muolaa – 29. joulukuuta 1995 Kauniainen) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 178. Jalkaväkirykmentti 2:ssa taistelulähettinä palvellut sotamies.
Sipiläinen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944. Hänet ylennettiin korpraaliksi 6. joulukuuta 1968. Siviiliammatiltaan hän oli maanviljelijä ja koneenhoitaja.
Arvo Pentti

Arvo Veikko Pentti (13. helmikuuta 1915 Hämeenkyrö – 1. helmikuuta 1986 Hämeenkyrö) oli suomalainen keskustalainen poliitikko, everstiluutnantti, ja Mannerheim-ristin ritari numero 29 alkaen 19. lokakuuta 1941. Myöhemmin hän toimi puolustusministerinä ja suojelupoliisin päällikkönä.
Elämä.
Maanviljelijä Pentti toimi kansanedustajana 1958–1970 ja hoiti neljästi puolustusministerin tehtäviä. Supon päällikkö hänestä tuli 1972.
Pentti osallistui asekätkentään toimimalla kätkennän johtajana Etelä-Satakunnan suojeluskuntapiirissä asemapaikkanaan Vammala. Hän oli pidätettynä 22 kuukautta, minkä jälkeen hänet tuomittiin kahdeksaksi kuukaudeksi ehdolliseen. 
Pentin puoliso oli Margrethe Marie Pentti (o.s. Torp), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1942. Heidän poikansa Klaus Pentti (s. 1943) oli keskustan kansanedustajana 2003–2011. Arvo Pentin muistolaatta on kiinnitetty Hämeenkyrön kunnantalon seinään.
KGB-suhde.
KGB:n arkistohoitajan taltioiman Mitrohinin arkiston mukaan peitenimelle ”Mauri” myönnettiin rahasumma, 150 000 markkaa, yhteistyöstä KGB:n kanssa Nato-maiden tiedustelupalvelujen toiminnan paljastamiseksi. On arvioitu, että ”Maurin” liikkeet vastaisivat Pentin liikkeitä hänen toimiessaan Supon päällikkönä. Ei kuitenkaan tiedetä varmasti, että Pentti olisi koskaan vastaanottanut KGB:ltä raportissa mainittua summaa. Supon vastavakoilu näki KGB:n agenttien ja Pentin tapaamisia, jotka tämä myönsikin. Tähän liittyy KGB:tä 20 vuotta avustaneen tullihallituksen yliaktuaarin Olavi Pihlmanin pidätys, jonka jälkeen Pentin ja KGB:n suhteet viilenivät.
Vennolan I hallitus

Vennolan ensimmäinen hallitus oli Suomen tasavallan viides hallitus, joka työskenteli 213 päivän ajan 15. elokuuta 1919 – 15. maaliskuuta 1920. Vennolan ensimmäinen hallitus oli Juho Vennolan johtama, Maalaisliiton ja Edistyspuolueen muodostama keskustalainen vähemmistöhallitus sekä ensimmäinen tasavallan presidentin nimittämä hallitus.
Helsingin yliopiston kansantaloustieteen professori Juho Vennola yritti aluksi muodostaa yleisporvarillisen enemmistöhallituksen edeltäjänsä Kaarlo Castrénin tavoin. Valtiomuototaistelun ja presidentinvaalin jättämät arvet eivät kuitenkaan olleet umpeutuneet, joten Ruotsalainen kansanpuolue kieltäytyi tulemasta hallitukseen. Myös Kokoomus jäi Vennolan taivutteluista huolimatta oppositioon. Näin K. J. Ståhlbergin presidenttikauden ensimmäisestä hallituksesta tuli edeltäjäänsä nähden muutosten hallitus, vaikka presidentti ei toivonutkaan näin käyvän. Edellisen hallituksen ministereistä tehtävässään jatkoi ulkoministeri Rudolf Holsti.
Uusi hallitus joutui käsittelemään jo aikaisemmin kiistaa aiheuttanutta kysymystä sotaväen ylipäällikön viran haltijasta. Hallitus asettui kenraalimajuri Karl Fredrik Wilkaman kannalle, mikä merkitsi varovaisempaa ja vähemmän sotaisaa suhtautumista Venäjän sisällissotaan. Lokakuun 1919 lopussa hallitus torjui kenraali Nikolai Judenitšin ja Luoteis-Venäjän valkoisen hallituksen pyynnön hyökkäyksestä Pietariin. Hallituksen kantaan vaikutti se, että Venäjän valkoisen luoteisen rintaman komentaja, amiraali Aleksandr Koltšak ei tunnustanut Suomen itsenäisyyttä. 
Hallituksen toimikaudella juhlistettiin joulukuun kuudetta päivää ensimmäisen kerran Suomen itsenäisyyspäivänä. Samoin uudistettiin asetusta ylioppilastutkinnosta siten, että jokainen ylioppilaskokelas suoritti tutkinnon omassa koulussaan tarvitsematta enää sitä varten matkustaa Helsingin yliopistoon. Tammikuussa 1920 annettiin ensimmäinen punavankien armahduslaki, jonka nojalla vapautettiin kaksi kolmasosaa vajaasta 4 000 vangista ja palautettiin kansalaisluottamus noin 40 000 entiselle punakaartilaiselle.
Vennolan II hallitus

Vennolan II hallitus työskenteli 419 päivän ajan 9. huhtikuuta 1921 – 2. kesäkuuta 1922. Se oli järjestykseltään Suomen 7. hallitus. Vennolan II hallitus oli Juho Vennolan johtama, Maalaisliiton ja Edistyspuolueen muodostama keskustalainen vähemmistöhallitus.
Vennolan toinen hallitus keskittyi toimikaudellaan ulkopolitiikkaan. Viimeisten Itä-Karjalaan siirtyneiden sissien palattua Suomeen sekä Sallan ja Savukosken kuntien alueilla sattuneen niin sanotun läskikapinan rauettua Suomi ja Neuvosto-Venäjä allekirjoittivat sopimuksen rajarauhan turvaamisesta. Kysymys Ahvenanmaan asemasta ratkesi Kansainliiton annettua Suomelle myönteiseen päätökseen ja eduskunnan hyväksyttyä sitä vastaavat lait. Lisäksi separatistien vangitut johtomiehet Julius Sundblom ja Carl Björkman armahdettiin.
Sotaministeri Onni Hämäläinen joutui eroamaan virastaan suojeluskuntaselkkauksen vuoksi ja hänen tilalleen tuli kenraali Bruno Jalander. Vuosien 1921–1922 sisäpoliittinen kriisi johti lopulta siihen, että hallituksen sisäministeri Heikki Ritavuori ammuttiin kotiovelleen Helsingissä 14. helmikuuta 1922. Ampuja Ernst Tandefelt toimi ilmeisesti yksin, vaikka liikkeellä oli kulkupuheita myös laajemmasta salaliitosta.
Hallitus joutui eroamaan, koska sen ulkoasiainministeri Rudolf Holsti oli allekirjoittanut reunavaltiopolitiikkaa tarkoittavan Varsovan sopimuksen, jota eduskunta kieltäytyi ratifioimasta. Näin ollen hallitus joutui eroamaan eduskunnan luottamuksen puutteen vuoksi ja Suomeen nimitettiin Suomen tasavallan itsenäisyyden ajan ensimmäinen virkamieshallitus.
Cajanderin I hallitus

Cajanderin I hallitus oli Aimo Kaarlo Cajanderin johtama virkamieshallitus, joka toimi 165 päivän ajan 2. kesäkuuta 1922 – 14. marraskuuta 1922. Cajanderin I hallitus oli Suomen kahdeksas hallitus.
Edeltäneen Vennolan toisen hallituksen ulkoministeri Rudolf Holsti joutui eroamaan saatuaan eduskunnalta epäluottamuslauseen sen jälkeen, kun hän oli allekirjoittanut Suomen puolesta Varsovan sopimuksen, joka olisi sitonut Suomen niin sanottuun reunavaltiopolitiikkaan. Ulkoministerin ero merkitsi Holstille lojaalin pääministeri Juho Vennolan mukaan koko hallituksen eroa. Vennolan hallituksen erottua ei saatu syntymään uutta poliittista hallitusta, koska poliitikkojen katseet olivat jo enemmän lähestyvissä eduskuntavaaleissa kuin hallitusvastuun kantamisessa. Uuden hallituksen muodosti lopulta metsähallituksen pääjohtaja ja Metsäntutkimuslaitoksen perustaja Aimo Cajander.
Parlamentarismista poiketen Cajanderin hallitus ei jättänyt paikkaansa täytettäväksi eduskuntavaalien 1922 jälkeen.
Cajanderin hallituksen lyhytikäisyydestä huolimatta sen toimikaudella pantiin toimeen tai hyväksyttiin joukko tärkeitä lakeja. Aviottomat lapset saivat tasa-arvoisen aseman muiden lasten kanssa, ja kuntiin nimettiin lastenvalvojat valvomaan aviottomien lasten ja heidän äitiensä etuja. Uusi asevelvollisuuslaki määräsi varusmiespalveluksen pituudeksi yhden vuoden. Maantieliikenteen vilkastuessa määrättiin autoasetuksen nojalla kaikki autot ja moottoripyörät rekisteröinti- ja katsastusvelvollisuuden alaisiksi. Uudistuksista tärkein ja kiistellyin oli Lex Kallioksi ristitty asutuslaki, joka mahdollisti uusien tilojen muodostamisen ja niiden luovuttamisen tilattomalle väestölle valtion myöntämien lainojen ja tarvittaessa pakkolunastusten turvin.
Cajanderin II hallitus

Cajanderin II hallitus oli Aimo Kaarlo Cajanderin johtama virkamieshallitus, joka toimi 18. tammikuuta 1924 – 31. toukokuuta 1924 eli toimi 135 päivän ajan. Cajanderin I hallitus oli Suomen kymmenes hallitus.
Cajanderin hallitus seurasi Kallion ensimmäistä hallitusta, jonka ministerit presidentti K. J. Ståhlberg vapautti tehtävistään eduskunnan hajottamisen yhteydessä tammikuussa 1924. Eduskunnan hajottaminen oli seuraus Sosialistisen Työväenpuolueen kansanedustajien elokuussa 1923 tapahtuneesta vangitsemisesta. Eduskuntavaalit toimitettiin 1. ja 2. huhtikuuta 1924, ja uusi poliittinen hallitus astui toimeensa professori Lauri Ingmanin johdolla toukokuun lopussa. Cajanderin hallituksen aikana asetettiin puolustusneuvosto tasavallan presidentin ylimmäksi neuvottelukunnaksi maanpuolustuskysymyksissä.
Agusta A129 Mangusta

Agusta A129 Mangusta on Leonardon valmistama taisteluhelikopteri. Se on ensimmäinen Euroopan unionissa suunniteltu ja valmistettu taisteluhelikopteri.
Yleistietoa.
Agusta A129 Mangustan suunnittelu alkoi vuonna 1978, kun helikoptereita valmistava italialainen Agusta-yhtiö sai Italian armeijalta pyynnön rakentaa taisteluhelikopteri. Helikoptereita rakennettiin viisi prototyyppiä, joista ensimmäinen suoritti ensilentonsa 15. syyskuuta 1983. Vuonna 2000 Agusta ja brittiläinen Westland fuusioituivat AgustaWestlandiksi omistajakonsernien Finmeccanican ja GKN:n solmiman sopimuksen ansiosta, ja vuonna 2016 koko konsernin nimeksi tuli Leonardo.
Käyttäjät.
Toistaiseksi A129 Mangusta on ainoastaan Italian asevoimienn käytössä, Helikopteria on käytetty myös Yhdistyneiden kansakuntien rauhanturvaoperaatioissa Angolassa ja Somaliassa. Turkin asevoimat neuvotteli AgustaWestlandin kanssa taistelukopterien ostamisesta, mutta päätyi kehittämään oman T-129 Atak -helikopterinsa Turkish Aerospace Industriesin ja silloisen AgustaWestlandin yhteistyönä.
Aseistus ja varustus.
A129 Mangustan pääasiallisena tehtävänä on panssarintorjunta, minkä vuoksi sen voi aseistaa AGM-114 Hellfire - ja BGM-71 TOW -panssarintorjuntaohjuksilla. Jotta kopteri kykenisi puolustamaan itseään suihkuhävittäjiltä, Agusta A129 Mangustan voi varustaa myös FIM-92 Stinger- ja Matra Mistral -ilmatorjuntaohjuksilla. Erilaisten ohjusten ohella vakiovarustukseen kuuluu konetykki.
Kopterin avioniikkaan kuuluvat tutka, pimeänäkölaitteisto ja nykyaikaiset sensorijärjestelmät. Miehistöön lukeutuvat lentäjä ja ampuja.
Ingmanin II hallitus

Ingmanin II hallitus oli Lauri Ingmanin johtama porvarillinen enemmistöhallitus, joka työskenteli 31. toukokuuta 1924 – 31. maaliskuuta 1925 eli yhteensä 305 päivää. Hallituksen muodostivat Maalaisliitto, Kokoomus, RKP ja Kansallinen Edistyspuolue. Ingmanin II hallitus oli järjestyksessä Suomen 11. hallitus.
Huhtikuussa 1924 pidetyissä ennenaikaisissa eduskuntavaaleissa vasemmisto menetti porvaripuolueille kaksi paikkaa. Vaalien jälkeen porvaripuolueet pääsivät nopeasti yhteisymmärrykseen uuden hallituksen pohjasta, ja kokoomuslainen Helsingin yliopiston teologian professori Lauri Ingman muodosti uuden hallituksen. Yleinen poliittinen virtaus näytti vievän oikealle, ja Sosialistisen Työväenpuolueen kohtalon jälkeen sosialidemokraatit alkoivat pelätä joutuvansa äärioikeiston painostuksen kohteeksi. Kaiken julkisen sosialismin vastaiset äänet voimistuivatkin, ja niiden vahvimmaksi puhetorveksi nousi Suomen Suojelusliitto. Niinpä SDP omaksui aikaisempaa jyrkemmän oppositioasenteen.
Hallitus sai eduskunnassa läpi puolustusmäärärahojen korotuksen ja veronalennuksia. Valtion eläkkeensaajien määrän kasvattaminen johti siihen, että Maalaisliiton ministerit erosivat, ja hallituksesta tuli alkuperäistä oikeistolaisempi. Ingmanin hallitus jätti paikkansa vuoden 1925 presidentinvaalin jälkeen.
Rangellin hallitus

Rangellin hallitus oli Suomen tasavallan 25. hallitus. Se oli Jukka Rangellin johtama koalitiohallitus, joka työskenteli 3. tammikuuta 1941 – 5. maaliskuuta 1943 yhteensä 790 päivän ajan. Hallituksen muodostivat Maalaisliitto, Kokoomus, Edistyspuolue, Suomen sosialidemokraattinen puolue, Ruotsalainen kansanpuolue ja Isänmaallinen kansanliike.
Edellinen pääministeri Risto Ryti oli tullut valituksi uudeksi tasavallan presidentiksi joulukuussa 1940 ja hän antoi uuden hallituksen muodostamisen hyvän ystävänsä, Suomen Pankin johtokunnan jäsenen Jukka Rangellin tehtäväksi. Rangellilla ei kuitenkaan ollut sanottavaa poliittista eikä varsinkaan ulkopoliittista kokemusta. Ulkoministerinä jatkoi RKP:n Rolf Witting ja muutoinkin hallitus oli kokoonpanoltaan paljolti edeltäjänsä kaltainen. Suurin muutos hallituspohjaan oli Isänmaallisen kansanliikkeen mukaantulo Helsingin yliopiston taloushistorian professori Vilho Annalan saadessa toisen kulkulaitosministerin salkun.
Rangellin hallitus joutui heti vaikeuksiin evakkoja koskevan pika-asutuslain ja vastikemaakysymyksen osalta. Vastakkain olivat käytännössä maalaisliitto ja RKP. Koska ratkaisu ei tyydyttänyt RKP:tä, sisäministeri Ernst von Born erosi jo keväällä 1941 hallituksesta. 
Hallituksesta tuli jatkosodan hallitus, ja se leimautui vahvasti saksalaissuuntautuneeksi. Ernst von Bornin tilalle toukokuussa 1941 sisäministeriksi tullut kokoomuslainen ammattiministeri Toivo Horelli teki jopa päätöksen Saksan alueilta paenneiden juutalaisten luovuttamisesta saksalaisille. Luovutukset lopetettiin kuitenkin muun muassa sosiaaliministeri Karl-August Fagerholmin painostuksesta.
Kauppa- ja teollisuusministeriksi tuli heinäkuussa 1941 SDP:n vahva hahmo Väinö Tanner, joka oli elokuussa 1940 joutunut Neuvostoliiton painostuksesta eroamaan edeltäneen Rytin hallituksen kansanhuoltoministerin paikalta. Toukokuussa 1942 Tanner siirtyi Mauno Pekkalan paikalle valtiovarainministeriksi. Tannerin seuraajaksi kauppa- ja teollisuusministerinä tuli OTK:n johtaja Uuno Takki, joka oli siitä lähtien valtioneuvoston jäsenenä yhtäjaksoisesti lähes kahdeksan vuotta maaliskuuhun 1950 saakka.
Hallituksen ero liittyi Rytin presidenttikauden päättymiseen maaliskuussa 1943. Erotessaan Rangellin hallitus oli noussut hallitusten ikätilaston kolmannelle sijalle Kivimäen hallituksen ja Cajanderin kolmannen hallituksen jälkeen.
Bolintin-Vale

Bolintin-Vale on kaupunki Romaniassa Giurgiunin piirikunnassa. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 12 929. Kaupungin väestö koostuu pääasiassa romanialaisista, mutta kaupungissa asuu vankka romanivähemmistö.
Tarimin allas

Tarimin allas () on maanpinnan painautuma Tarim-joen laaksossa Kiinan kansantasavallan Xinjiangissa. Sen pinta-ala on 920 000 neliökilometriä. Altaan keskellä on Taklimakanin hiekka-aavikko ja pohjoisreunalla Turfanin hautavajoama, joka ulottuu merenpinnan alapuolelle.
Allasta ympäröivät etelässä Kunlun-vuoret ja pohjoisessa Tienšanin vuoret. Alueen reunoilla on kaupunkeja sekä niitä yhdistävä tie.
Tarimin allas on Kiinan suurin öljyn- ja kaasuntuotantoalue, ja sieltä on löydetty 30 öljy- ja kaasukenttää. Energiateollisuuden keskus alueella on Korlan kaupunki.
Tarimin muumiot.
Tarimin altaalta on löytynyt satoja pronssikautisia muumioita, joiden asusteet ja DNA osoittavat niiden olevan eurooppalaista alkuperää. Muumiolöydön teki ruotsalainen arkeologi Folke Bergman vuonna 1934. Hänen uiguurisukuinen oppaansa Ördek kertoi hänelle kokonaisesta muumioiden hautausmaasta. Aluksi siitä erottui satojen maahan juntattujen paalujen metsä. Paalut olivat hautojen merkkinä. Muumioiden tausta jäi tuolloin selvittämättä.
Vuonna 2000 kiinalaistutkijat lähtivät selvittämään Bergmanin tietoja. Alueelta löydettiin kaikkiaan 167 muumionhautaa. Ruumiit oli haudattu ylösalaisin käännettyjen veneiden alle. Haudoissa oli ruokaa ja muita hauta-antimia, jotka osoittivat, että haudatut tunsivat karjanhoidon. Muumioiden DNA-näytteet viittasivat ihmisiin, joita nykyään elää Itä-Euroopassa ja Siperiassa. Professori Viktor Mair on esittänyt teorian, että kyseinen kansa hajaantui 2000-luvulla eaa. vaeltamaan eri suuntiin, niin että nykyiset eurooppalaiset lähtivät länteen ja tämä kansa itään. Idässä kansa asettui eristyksissä olleelle Tarimin altaalle, joka tuolloin oli vehreä alue.
Gießen

Gießen on vanha yliopistokaupunki Saksan Hessenin osavaltiossa. Gießen on samannimisen piirikunnan pääkaupunki ja se sijaitsee 50 kilometriä Frankfurt am Mainista pohjoiseen. Kaupunki on tunnettu suurten moottoriteiden risteyskohtana. Gießenin läpi virtaa Lahnjoki.
Kesäkuussa 2021 Gießenin väkiluku oli 90 381 ja sen pinta-ala oli 72,6 neliökilometriä.
Historia.
Gießeniin perustettiin aatelislinna vuonna 1152. Vielä sitäkin vanhempi maininta on Wieseck-nimisestä nykyisestä kaupunginosasta vuodelta 775. 1500-luvulla alue kuului Hessenin-Marburgin maakreivikuntaan ("Landgraf") ja 1600-luvulla Hessenin-Darmstadtin maakreivikuntaan, jotka olivat osa Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa. Kaupungin yliopisto on perustettu 1607. Toisen maailmansodan aikana kaupunki tuhoutui pahoin liittoutuneiden pommituksissa. Alueella oli Buchenwaldin keskitysleirin alaleiri.
Vuoden 1977 alussa Gießen ja läheinen Wetzlarin kaupunki yhdistettiin 14 muun kunnan kanssa Lahnin kaupungiksi. Järjestely purettiin vuonna 1979 ja kaupungit ovat taas erilliset.
Yliopisto.
Gießenin yliopistolla on pitkät perinteet. Viralliselta nimeltään se on Justus-Liebig-Universität Gießen. Se on saanut nimensä Justus von Liebigin mukaan, joka tuli tunnetuksi maatalouskemian uranuurtajana. Myös radiologian kehittäjä Wilhelm Röntgen toimi yliopistossa jonkin aikaa. Hänen hautansa on Gießenin vanhalla hautausmaalla. Suomalaisittain yliopisto on tunnettu siitä, että Arvo Ylppö on yliopiston kunniatohtori. Monet suomalaiset ovat opiskelleet ja opiskelevat Gießenin yliopistossa. Suosituimpia opiskelijavaihdon aineita ovat eläinlääketiede ja hammaslääketiede.
Ystävyyskaupungit.
Lähde:
Forests of Witchery

Forests of Witchery on Thy Serpentin debyyttialbumi. 
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt Thy Serpent.
Christcrusher

Christcrusher on Thy Serpentin toinen ja viimeisin pitkäsoitto. Levyllä soittavat trio Tenetz-Azhemin-Agathon.
Hiili Hiilesmaa

Kai Hiili Markus Hiilesmaa (s. joulukuu 1966 Helsinki) on suomalainen muusikko, tuottaja, miksaaja ja äänittäjä. Hän on tuottanut useiden kansainvälisesti menestyneiden yhtyeiden kuten The 69 Eyesin, Apocalyptican, HIMin, Lordin, Moonspellin, Negativen, Ensiferumin ja Sentencedin julkaisuja.
Tuottamisen ohella Hiilesmaa on soittanut rumpuja Road Crew’ssä sekä Kypck:ssä ja koskettimia Itä-Saksassa. Nykyään hän toimii The Skreppersin laulajana.
Beninin jalkapallomaajoukkue

Beninin jalkapallomaajoukkue on Beninin kansallinen edustusjoukkue jalkapallossa. Joukkuetta hallinnoi Beninin jalkapalloliitto ("Fédération Béninoise de Football"). Benin ei ole kertaakaan esiintynyt jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa. Afrikan-mestaruuskilpailuissa se on pelannut neljä kertaa, ensimmäisen kerran vuonna 2004, jolloin se hävisi kaikki alkulohko-ottelunsa ja teki vain yhden maalin. Vuoden 2019 Afrikan-mestaruuskilpailuissa Benin ylsi puolivälieriin.
Jean Arthur

Jean Arthur (oik. Gladys Georgianna Greene, 17. lokakuuta 1900 – 19. kesäkuuta 1991) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän kuului aikansa suosituimpiin komedienneihin. Hänet tunnettiin käheästä äänestään, joka korosti hänen viehättävyyttän ja älyään.
Hän aloitti uransa jo mykän elokuvan kaudella. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli "Kuohuvaa verta" ("Cameo Kirby", 1923). Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat mm. "Mr. Deeds tulee kaupunkiin" ("Mr. Deeds Goes to Town", 1936), "Komedia meistä ihmisistä" ("You Can't Take It with You", 1938), "Mr. Smith lähtee Washingtoniin" ("Mr. Smith Goes to Washington", 1939) ja "Berliinin raunioitten keskellä" ("A Foreign Affair", 1948). "Etäisten laaksojen mies" ("Shane", 1953) jäi hänen viimeiseksi elokuvakseen. Hän kuului Frank Capran suosikkinäyttelijöihin, jonka kanssa hän teki monta elokuvaa. Elokuvauransa jälkeen hän palasi Broadwaylle. Hänellä on tähti elokuvaurastaan Hollywood Walk of Famella.
Filmografia.
1930-luvun lopulla Jean Arthur lauloi radiossa “Once in a While” -kappaleen, jota säesti Jan Garber &amp; His Orchestra, mutta lähetyksen tarkkaa ajankohtaa ei tunneta.
Kuolemankello

Kuolemankello ("Hadrobregmus pertinax") on jumilaji, jonka elinympäristö on lahoava puu. Aikuinen kuolemankello on musta ja noin 4–5 mm pitkä. Etuselän takanurkissa on keltaiset karvatupsut. Toukat ovat noin 5 mm pitkiä, vaaleita ja käyriä. Toukat elävät lahoavassa puussa. Toukkavaihe kestää useita vuosia.
Kuolemankellon nimi tulee kellon tikitystä muistuttavasta äänestä, joka syntyy kun uros iskee päätään puuta vasten. Äänen tarkoitus on naaraiden houkuttaminen.
Kuolemankellot ovat pahimpia rakennusten tuhohyönteisiä Suomessa. Ne kestävät pakkasta, joten talon talveksi kylmilleen jättäminen ei tapa niitä. Koska kuolemankellot elävät vain lahoavassa puussa, niiden esiintyminen talon rakenteissa on viite kosteusvaurioista. Kosteusvaurioiden korjaaminen hävittää myös kuolemankellot.
Surfacing

Surfacing on kanadalaisen Sarah McLachlanin studioalbumi vuodelta 1997. Sen tuotti Pierre Marchand. 
"Surfacing" oli menestys ja nousi listojen ensimmäiselle tai toiselle sijalle useissa maissa, Kanadan lisäksi mm. Yhdysvalloissa. 
"Surfacing"-albumilta julkaistiin singleinä ”Building a Mystery” (1997), "Sweet Surrender" (1998), "Adia" (1998), "Angel" (1999) ja "I Love You" (2000). Vaikka "Angel" sävellettiin alun perin heroiinin yliannostukseen menehtyneen Jonathan Melvoinin muistolle, se sai laajalti uuden merkityksen 9/11-iskujen jälkeen 2001. 
Kaikki "Surfacing"-albumin laulut ovat Sarah McLachlanin, Pierre Marchandin ja Colleen Wolstenholmen käsialaa.