tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Keltaisten turbaanien kapina

Keltaisten turbaanien kapina oli nykyisen Kiinan alueella tapahtunut Han-dynastian aikainen kapina, joka alkoi vuonna 184 ja päättyi vuonna 204. Se oli yhteydessä lopulta Han-dynastian tuhoutumiseen ja hajoamiseen kolmeksi kuningaskunnaksi vuonna 220. Han-dynastian keisareina toimivat silloin Lingdi, joka kuoli vuonna 189, sekä Xiandi.
Taolaisuutta kannattavan lahkon perustaja velho Zhang Jiao toi uskontonsa kungfutselaiseen Hanin hoviin, mutta sitä ei hyväksytty. Yhtenä syynä oli se, että taolaisuudessa pyrittiin tasa-arvoon. Aikaisemmin Zhang Jiao oli saanut "Rauhan tie" -kirjan eräältä mystikolta. "Rauhan tietä" hän opetti joillekin kyläläisille taikatempuilla havainnollistaen. Zhang Jiao sai satoja tuhansia seuraajia, minkä seurauksena puhkesi kapina Hanien ja Zhangin välillä. Zhangin seuraajat pitivät keltaista otsanauhaa kunnioituksen osoituksena Zhangia kohtaan. Zhang Jiao sai apua veljiltään Zhang Baolta ja Zhang Liangilta. Keltaisten turbaanien kapina kuitenkin tukahdutettiin verisesti yhdessä vuodessa. Zhangit kuolivat, mutta sotilaallinen ryhmä Keltaisia turbaaneja jäi. He eivät olleet enää uhka Hanille.
Zhang Jiaon alkuperäinen nimi oli Zhang Jue. Veljensäkin vaihtoivat nimensä: Zhang Ba Zhang Baoksi ja Zhang Lian Zhang Liangiksi. Heidät ja kapinan lopulta kukisti sotaherra Cao Cao viimeistään vuonna 215.
Vasaramäki

Vasaramäki () on Turun kaupunginosa, joka sijaitsee noin kolme kilometriä keskustasta kaakkoon. Vasaramäen asuntokanta koostuu lähinnä rivi- ja omakotitaloista, mutta sen reunoilla on myös kerrostaloja. Vasaramäen kaupunginosaa rajaavat Hippoksentie, Uudenmaantie, Skarppakullantie sekä Lemminkäisenkatu. Vasaramäessä sijaitsevat Rakuunatien päiväkoti, Vasaramäen koulun Lehmustien yksikkö (alakoulu) ja Puistokoulun yksikkö (yläkoulu). Samassa kiinteistössä Vasaramäen koulun Lehmustien yksikön kanssa sijaitsee myös Vasaramäen kirjasto. Alueen päivittäistavarakauppa on K-Market Lehmustie. Vasaramäen apteekki palvelee Kivikartiontiellä Luolavuoren kaupunginosan puolella. 
Vasaramäellä on yhteistä rajaa Kupittaan, Itäharjun, Kurjenmäen, Luolavuoren, Peltolan, Skanssin ja Huhkolan kaupunginosien kanssa.
Alue tunnetaan funkkis-korttelistaan ja Erik Bryggmanin suunnittelemasta entisestä seurakuntatalosta. Hautausmaantien eteläpuolisessa mäessä sijaitsevaa kerrostaloaluetta ovat suunnitelleet mm. Bryggmanin avustajana aikanaan toiminut professori, arkkitehti Pekka Pitkänen sekä Turun asemakaava-arkkitehtina toiminut Olavi Laisaari. Alueella toimii aktiivinen Vasaramäen omakotiyhdistys. Se on perustettu vuonna 1946, ja tällä hetkellä sen puheenjohtajana toimii Tomi Viitanen.
Kaupunginosan nimi juontaa juurensa kauppias C. G. Hammariin, joka vuokrasi alueelta maata vuosina 1823–1826. Hänen mukaansa alue sai ruotsinkielisen nimen Hammarbacka, joka on käännetty suomeksi Vasaramäeksi. Hänen mukaansa on nimetty myös Uudenmaantien rinnalla kulkeva pienempi katu, joka oli alun perin suunniteltu muun muassa raitiovaunujen käyttöön. 
Vasaramäen alueella on useita puisto- ja metsäalueita sekä Turun hautausmaa. Alueella on myös ollut Yleisradion Vasaramäen radioasema, jonka toiminta kuitenkin loppui vuonna 1988, kun toinenkin radiomasto purettiin.
Liikenneyhteydet Vasaramäkeen.
Vasaramäkeen kulkee tällä hetkellä toistakymmentä bussilinjaa:
Bjørn Wirkola

Bjørn Tore Wirkola (s. 4. elokuuta 1943 Alattio) on norjalainen mäkihyppääjä, joka voitti 1960-luvun jälkipuoliskolla kaksi maailmanmestaruutta ja kolme kertaa Keski-Euroopan mäkiviikon sekä pelasi kansallisella huipulla jalkapalloa. Wirkola on sukujuuriltaan kveeni.Wirkolan isoisän isoäiti Maria Pruntsi oli syntynyt Kemissä 1831 ja isoisän isoisä Erkki Wirkkula Iissä 1832.
Wirkola voitti Oslon MM-kilpailuissa 1966 maailmanmestaruuden sekä normaali- että suurmäessä. Olympialaisissa hän sijoittui parhaimmillaan neljänneksi normaalimäessä Grenoblessa 1968. Innsbruckin olympialaisissa 1964 hän oli yhdistetyssä hiihdossa yhdestoista ja suurmäessä 16:s. Sapporon olympialaisissa 1972 hän jäi suurmäessä 37:nneksi. Wirkola voitti Keski-Euroopan mäkiviikon kolme kertaa peräkkäin vuosina 1967–1969 sekä sijoittui toiseksi vuonna 1965 ja kolmanneksi vuonna 1966. Hän paransi mäkihypyn pituusmaailmanennätystä viisi kertaa: pisin hyppy kantoi 162 metriä Planicassa 1969.
Wirkola pelasi myös jalkapalloa. Hän edusti uransa aikana Altaa ja Rosenborgia. Rosenborgin riveissä hän voitti sekä liiga- että cup-mestaruuden.
Prerafaeliitit

Prerafaeliitit (, PRF) oli Englannissa 1800-luvun loppupuolella vaikuttanut taiteilijaryhmä. Englantilaisista taidemaalareista, runoilijoista ja kriitikoista koostuneen ryhmän perustivat vuonna 1848 John Everett Millais, Dante Gabriel Rossetti ja William Holman Hunt, jotka olivat myös ryhmän huomattavimpia edustajia. Prerafaeliittien esikuvina olivat ennen kaikkea Italian 1400-luvun taiteilijat ja heidän tuotantonsa. Tähän viittasi ryhmän nimi "prerafaeliitit", Rafaelia edeltävät. 
Ryhmä piti itseään uudistusliikkeenä. Sen jäsenet olivat ihanteellisia ja kumoushenkisiä. Ryhmä vastusti vulgaaria materialismia ja tuolloin vallinnutta akateemista taidetta, jota he pitivät kaavamaisena ja hengettömänä kikkailuna. Heidän mielestään varsinkin Rafaelin klassisilla asetelmilla ja tyylikkäillä sommitelmilla oli ollut taiteen akateemista opetusta turmeleva vaikutus, vaikka he arvostivatkin Rafaelin teknistä taituruutta. Erityisesti he vastustivat Englannin kuninkaallisen taideakatemian () perustajan Sir Joshua Reynoldsin vaikutusvaltaa. 
Prerafaeliitit halusivat maalaustaiteessa palata 1400-luvun italialaisten ja flaamilaisten taiteilijoiden, varhaisrenessanssin yltäkylläisiin yksityiskohtiin, voimakkaisiin väreihin ja taidokkaisiin sommitelmiin. He julkaisivat omaa aikakauslehteä, "The Germiä". Ryhmän henkisenä oppimestarina oli John Ruskin.
Neljä periaatetta.
Veljeskunnan, joksi taiteilijaryhmä kutsui itseään, varhaisia perusperiaatteita olivat seuraavat neljä julkilausumaa:
Periaatteet ovat tietoisesti epädogmaattisia, sillä veljeskunta halusi korostaa yksittäisten taiteilijoiden henkilökohtaista vastuuta omista ideoistaan ja niiden toteutuksesta. Romantiikan vaikutuksen alaisina he uskoivat vapauden ja vastuun olevan erottamattomia. Heitä kuitenkin kiinnosti erityisesti keskiaikainen kulttuuri, sillä he uskoivat sen hallussa olleen hengellisen ja luovan yhtenäisyyden, joka oli sittemmin menetetty.
Ryhmä oli hyvin tietoinen oman aikansa yhteiskunnallisista ongelmista, ja tuotti lukuisia maalauksia viktoriaanisen yhteiskunnan epäkohdista, erityisesti naisten sorretusta asemasta. Eturivissä tässä asiassa toimi Dante Gabriel Rossetti. Toisaalta naiset kuvattiin pyhimyksinä, enkelimäisinä vaimoina ja hienostuneina leideinä, toisaalta langenneina naisina, noitina ja seireeneinä. 
Voimakkaimman jälkivaikutuksen ryhmän jäsenistä jätti William Morris. Hän oli arkkitehti, maalari, kirjailija ja taideteollisuuden uudistaja. Hän kapinoi arkiesineiden kaupallista sarjatuotantoa vastaan. Se synnytti käyttöesineiden uudistusta ajavan "Arts and Crafts" -liikkeen. Morris pettyi kuitenkin liikkeen saavutuksiin, sillä se ei hyödyttänyt alempia sosiaaliluokkia. Loppuvuosinaan hän omistautui käsityöperiaatteella toimivaan kirjapainoon ja vanhojen rakennusten suojeluun. Morrisin pyrkimyksistä kehittyi seuraavan sukupolven piirissä kansallisromanttinen tyylisuunta.
Frenckellin kirjapaino

Frenckellin Kirjapaino Oy oli suomalainen vuonna 1642 perustettu kirjapaino. Yritys hakeutui konkurssiin vuonna 2008. Painotalo sijaitsi Espoon Suomenojalla ja työllisti 40 henkilöä. Frenckellin kirjapaino oli konkurssiin mennessään Suomen vanhin yritys. Paino keskittyi yritysten painotuotteisiin, muun muassa vuosikertomuksiin ja muihin yritysjulkaisuihin. 
Yrityksen viimeinen toimitusjohtaja, Berndt von Frenckell, oli yhdeksättä polvea Frenckelleitä yrityksessä. Ensimmäinen Frenckell tuli Suomeen kirjapainoalan opiskelijana Saksasta Gutenberg-yliopistosta.
Kirjapainon perusti 1642 Ruotsista muuttanut kirjakauppias Peder Wald Turun akatemian yhteyteen. Paino siirtyi Johan Christoffer Frenckellille noin sata vuotta myöhemmin, ja hänen jälkeensä vastuun otti hänen poikansa Johan Christoffer. Kun kolmas saman niminen tuli 1814 yrityksen osaomistajaksi, sen nimeksi tuli J. C. Frenckell &amp; Son.. Se oli 1700-luvulla vahva kulttuurivaikuttaja ja painoi Suomen ensimmäistä sanomalehteä sekä myöhemmin muun muassa ensimmäisen Kalevalan ja monia Runebergin teoksia. Myöhemmin yrityksessä painettiin muun muassa osakekirjoja ja postimerkkejä.
Yritys jätti konkurssihakemuksensa 29. elokuuta 2008. Toimitusjohtaja Berndt von Frenckellin mukaan ongelmana oli likviditeetin puute, alan hinnat olivat olleet liian huonoja ja tilauskirjapainojen välinen kilpailu erittäin kovaa. Konkurssin jälkeen Suomen vanhimmaksi yritykseksi tuli vuonna 1649 perustettu Fiskars.
Aero Airlines

Aero Airlines AS oli Finnairin vuonna 2000 Viroon perustama lentoyhtiö, jonka kotikenttänä oli Tallinnan lentoasema. Yhtiö perustettiin, jotta voitaisiin hyödyntää edullisempaa virolaista palkkatasoa. Tavoitteeseen ei kuitenkaan koskaan aivan päästy, minkä seurauksena kustannustaso jäi liian korkeaksi eikä toimintaa saatu niin kannattavaksi, että tarpeellinen investointiohjelma uusiin koneisiin olisi ollut taloudellisesti toteutettavissa. Kaikki yhtiön lennot lennettiin Helsinkiin tai Helsingistä. 
Parhaimpina vuosinaan 2005 ja 2006 yhtiö kuljetti yhteensä 1,5 miljoonaa matkustajaa ja lensi 60 lentoa joka päivä yhdeksällä koneellaan. Aeron laivastoon kuului viimeksi kaksi Finnairilta käytöstä poistunutta ATR 72 -potkuriturbiinikonetta, joilla se lensi lyhyitä Suomen sisäisiä lentoja sekä näiden lisäksi Tallinnaan. Yhdeksän konetta siirtyi vähitellen Aerolle, ja vuonna 2004 ne rekisteröitiin Viroon.
Yhtiön viimeinen lento AY3116 (ohjaamomiehistönä kapteeni Raine Lankila ja perämies Janne Lehtola, matkustamossa Siiri Rebbase ja Kati Oks sekä 54 matkustajaa) Tallinnasta Helsinkiin 6.1.2008 oli samalla Finnairin viimeinen potkuriturbiinikonelento. Sittemmin ATR-liikennettä ovat jatkaneet Finnairin osaomistamat Finncomm Airlines ja Norra.
Vahva yhteistyö Finnairin kanssa näkyi mm. siten, että kaikki Aeron lennot lennettiin Finnairin lentoyhtiökoodeilla. Lisäksi lentojen aikataulut oli suunniteltu toimimaan jatkoyhteyksinä Finnairin ulkomaanlentojen kanssa.
Historia.
Yhtiö perustettiin vuonna 2000, ja se lensi ensimmäisen lentonsa 31.3.2002, ensisijaisena tavoitteenaan operoida Suomesta Baltian maihin. Toimiluvan lentoliikenteen harjoittamiseen se sai Viron ilmailuviranomaiselta syksyllä 2001. Toimitusjohtajana toimi kuuden vuoden ajan Tommi Aaltonen. Enimmillään henkilöstöä oli noin 200, joista kolmasosa oli vuokratyövoimaa.
Nimi "Aero" juontaa juurensa vuoteen 1923, jolloin perustettiin Aero Oy (nyk. Finnair). Nimi otettiin käyttöön uudestaan, kun nykyinen Aero Airlines perustettiin.
Finnair päätti lopettaa yhtiön toiminnan helmikuussa 2007. Alasajon syynä oli Aeron luopuminen kaikista koneistaan ja se, että toimintaa ei ole koskaan saatu niin kannattavaksi, että investoiminen uusiin koneisiin olisi taloudellisesti järkevää. Aero lopetti toimintansa 7.1.2008, minkä jälkeen koneet myytiin ulkomaille. Osa Aerolta poistuvista lennoista korvattiin Finnairin omilla Embraer 170- ja 190 -koneilla, mutta suurin osa reiteistä siirtyi Finncomm Airlines -yhtiön operoitaviksi.
Reittikohteet.
Joulukuussa 2007:
Bischofshofen

Bischofshofen on kaupunki ja talviurheilukeskus Salzachin laaksossa Alpeilla, Itävallan keskiosissa Salzburgin osavaltiossa.
Bischofshofen sijaitsee matalimmillaan 544 ja korkeimmillaan 1 250 metriä merenpinnan tason yläpuolella. Sen pinta-ala on 49,61 neliökilometriä ja asukasluku oli vuoden 2019 arvion mukaan 10 574.
Bischofshofenissa hypätään viimeinen perinteikkään Keski-Euroopan mäkiviikon neljästä osakilpailusta. Lisäksi Bischofchofenissa järjestettiin vuoden 1999 hiihdon MM-kilpailujen suurmäen mäkikilpailut.
Mistakes

__EISISLUETT__
Mistakes oli vuosina 1980–1982 toiminut Pave Maijasen johtama suomalainen rockyhtye. Yhtye tunnettiin myös nimellä Pave's Mistakes. Yhtyeen tunnetuin kappale on hitiksi noussut "Pidä huolta".
Mistakesin ensimmäisen albumin kaikki kappaleet olivat englanninkielisiä. Vuonna 1981 singlenä julkaistu "Pidä huolta" oli Pave Maijasen ensimmäinen suomenkielinen sanoitus, ja siitä tuli saman vuoden suurimpia hittejä. Kappaleessa kuuluvat uuden aallon ja punkin vaikutteet. Mistakesin toisen albumin sanoituksista puolet ovat englanniksi ja puolet suomeksi. 
Yhtyeessä soittivat Pave Maijasen lisäksi Jyrki "Muta" Manninen (kitara), Risto Hankala (basso) ja Jan Noponen (rummut).
Kvasikuu

Kvasikuu (yleisemmin kvasisatelliitti) on kappale, jonka kiertoaika tähden ympäri on usean kierroksen ajan sama kuin jonkin planeetan, mutta jonka radan epäkeskisyys on erilainen kuin planeetalla. Kvasikuu kiertää täten osan kiertoradastaan tähden ympäri lähempänä ja osan kauempana kuin planeetta. Muista 1:1-keskiliikeresonanssiradoista kvasikuurata eroaa siinä, että kappaleen rataelementeistä keskiliike ja keskilongitudi ovat koko ajan likimain samat kuin itse planeetalla. Planeetalta katsottuna kvasikuu tekee kierroksen planeetan ympäri aina yhden planeetan vuoden aikana, mutta retrogradiseen suuntaan, siis planeetan kiertosuuntaa vastaan. Oikeista kuista kvasikuut eroavat siinä, että niiden kiertoradat sijaitsevat planeetan Hillin pallon ulkopuolella ja ovat aina epävakaita.
Nimityksen "kvasikuu" ottivat käyttöön suomalainen tähtitieteilijä Seppo Mikkola ja kanadalainen Kimmo Innanen artikkelissaan vuonna 1997. Yleisemmin kvasisatelliitti voi viitata luonnolliseen tai keinotekoiseen satelliittiin.
Maan kvasikuita.
Maapalloa seuraa joitain asteroideja, jotka kiertävät planeettaamme lähes samalla radalla Auringon ympäri. Näistä voi muodostua Maan kvasikuita. Tällä hetkellä ainoat kappaleet, joita voidaan kutsua kvasikuiksi, ovat asteroidit 164207 Cardea, , , sekä poikkeuksellisen vakaalla kvasikuuradalla liikkuva 469219 Kamo`oalewa (aikaisemmin: ). Vuodesta 1996 vuoteen 2006 saakka asteroidin rata oli Maan kvasikuurata. on luultavasti lähtöisin Kuuhun kohdistuneen törmäyksen aiheuttamista kimpaleista. Asteroidi 164207 Cardea liikkuu normaalisti niin sanotulla hevosenkenkäradalla, mutta on viimeiset 500 vuotta ollut Maan kvasikuu. Tilanne jatkuu samanlaisena seuraavat 500 vuotta. Myös asteroidi :n rata Maan läheisyydessä vaihtelee ajoittain hevosenkenkä- ja kvasikuuradan välillä.
Asteroidi , joka tällä hetkellä liikkuu Maan radan tuntumassa hevosenkenkäradalla, siirtyy kvasikuuradalle 500 vuoden kuluttua.
Asteroidi 3753 Cruithne liikkuu myös satunnaisin väliajoin Maan kvasikuuradalla, mutta tavallisesti se kulkee hevosenkenkärataa myöten.
Kamo`oalewa "kiertää" Maata 38–100 Kuun etäisyyden päässä.
Muiden Aurinkokunnan kappaleiden kvasikuut.
Asteroidi 2002 VE68 on Venuksen kvasikuu ja löytöjärjestyksessään ensimmäinen kvasikuuradalta tavattu kohde.
Transneptunisiin kohteisiin lukeutuva liikkuu Neptunuksen läheisyydessä kvasikuuradalla.
Plutino on kääpiöplaneetta 134340 Pluton tilapäinen kvasikuu Myös kääpiöplaneetta 1 Cereksen ja asteroidi 4 Vestan ratojen läheisyydessä liikkuu kappaleita, jotka päätyvät ajoittain näiden kvasikuuradoille.
Raimo Heino

Raimo Isma Heino (13. syyskuuta 1932 Helsinki – 30. marraskuuta 1995) oli suomalainen kuvanveistäjä ja kuvaamataidon opettaja. 
Henkilöhistoria.
Heinon vanhemmat olivat faktori Paavo Johannes Heino ja Aune Ellen Hellqvist, ja puoliso vuodesta 1957 taidemaalari Marja Kuoppamäki. Heino tuli ylioppilaaksi 1952, kävi Suomen Taideakatemian koulun 1954–1957 ja valmistui kuvaamataidon opettajaksi Taideteollisesta oppilaitoksesta 1963. Hän toimi kuvaamataidon, piirustuksen ja kuvasommittelun opettajana useissa eri oppilaitoksissa vuodesta 1960 vuoteen 1991 asti.
Taiteellinen tuotanto.
Heinon tunnetuin teos lienee lakan marjoja ja kukkia kuvaava reliefi, joka on kuvattuna suomalaiseen kahden euron kolikkoon. Hänen muita tunnettuja teoksiaan ovat muun muassa Keravalla kirkon oven ylle tehty reliefi apostoleista ja Hämeenlinnassa teknillisen koulun pihalla oleva teräsveistos "Konerytmi". Heino suunnitteli myös paljon mitaleita ja juhlarahoja. Hän sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1985, valtion 15-vuotinen taiteilija-apuraha hänelle myönnettiin 1982.
Teoksia.
Heinon teoksia ovat muun muassa seuraavat:
Heikki Hietamies

Heikki Juhani Hietamies (s. 1. heinäkuuta 1933 Lappeenranta) on suomalainen toimittaja, juontaja ja kirjailija. Hän on tehnyt uraa toimittajana aikakauslehdissä ja televisiossa. Parhaiten hänet muistetaan useiden musiikkiohjelmien ja -kilpailuiden juontajana. 1980-luvulta lähtien hän on kirjoittanut myös romaaneja ja television fiktiokäsikirjoituksia.
Työura.
Hietamies valmistui kauppateknikoksi 1958 ja mainoshoitajaksi 1962. Hän toimi Yleisradiossa aluetoimittajana 1968–1970 ja Mainostelevisiossa 1970–1973 viihdepäällikkönä. Aikakauslehdistä hän on työskennellyt toimittajana "Katsossa" 1973–1979 ja "Avussa" 1979–1998. Lisäksi hän on ollut "Apu"-kerhon vetäjä. 
Hietamies juonsi television "Lauantaitansseja" vuosina 1976–1985. Tätä viikoittain esitettyä ohjelmaa seurasi parhaimmillaan jopa puolitoista miljoonaa katsojaa. Esko Mustosen kanssa Hietamies juonsi 1977—1988 Lappeenrannan humppafestivaaleja. Tuolloin hänet alettiin tuntea koko kansan "Humppa-Heikkinä". 
Tangomarkkinoita Hietamies juonsi tapahtuman alusta asti vuodesta 1985 aina vuoteen 1999. Näiden 15 vuoden kunniaksi hänelle myönnettiin vuonna 2010 Tango Finlandia -palkinto. Hietamies luonnehti palkintoa vastaanottaessaan käsitystään juontajan roolista näin: 
Hietamies on juontanut myös Vihreät Niityt -iskelmätapahtuman yhteydessä vuodesta 1999 asti käytyä Toivo Kärki -laulukilpailua. Parhaimmillaan hän teki aktiiviurallaan jopa parisataa juontoa vuodessa eri puolilla Suomea.
Heikki Hietamies on kirjoittanut 22 kirjaa. Ensimmäiset, 1980-luvun alussa julkaistut teokset olivat humoristisia, mutta "Sotapoika"-romaanista (1986) lähtien tuotanto on käynyt vakavammaksi. Hänen romaaniensa pohjalta on tehty Markku Onttosen ohjaama tv-elokuva "Sotapoika" (MTV, 1992) ja Klaus Härön ohjaama elokuva "Äideistä parhain" (2005). 
Yksityiselämä.
Hietamies on Laila Hirvisaaren (ent. Laila Hietamies) entinen puoliso ja Eve Hietamiehen isä. Hän on laatinut yhdessä tyttärensä kanssa televisiosarjojen käsikirjoituksia.
Valdas Adamkus

Valdas V. Adamkus (s. "Valdemaras Adamkevičius", 3. marraskuuta 1926) oli Liettuan presidentti vuosina 1998–2003 sekä 2004–2009. Vuonna 2003 hän hävisi vaalit Rolandas Paksasille, joka poistettiin virasta parlamentin päätöksellä virkavirheen vuoksi. Adamkus valittiin tämän jälkeen uudelleen. Toisen maailmansodan aikana Saksaan paennut Adamkus teki uransa Yhdysvaltain liittovaltion ympäristönsuojeluviraston (EPA) palveluksessa ja muutti eläkkeelle jäätyään takaisin Liettuaan.
Varhainen elämä.
Adamkus syntyi tiukan katoliseen perheeseen Kaunasissa Liettuassa. Ollessaan nuori hän osallistui vastarintaan Puna-armeijaa vastaan ja perhe pakeni Saksaan toisen maailmansodan aikana. Sodan jälkeen Adamkus opiskeli Münchenin yliopistossa ennen muuttoa Yhdysvaltoihin vuonna 1949. 
Hän palveli Yhdysvaltain armeijan tiedustelussa 1950-luvulla. Asuessaan Chicagossa Adamkus oli töissä mm. autotehtaassa ja valmistui vuonna 1960 insinööriksi Illinoisin teknillisestä instituutista.
Ura ympäristönsuojeluvirastossa.
Adamkus meni Yhdysvaltain ympäristönsuojeluviraston (EPA) palvelukseen vuonna 1970, viraston perustamisen jälkeen, ja vuonna 1981 presidentti Ronald Reagan nimitti hänet aluetarkastajaksi. Adamkus oli vastuussa ympäristöohjelmista Illinoisin, Indianan, Michiganin, Minnesotan, Ohion ja Wisconsinin alueella. Vuonna 1985 presidentti Reagan myönsi Adamkusille korkeimman valtion virkamiehelle jaettavan kunniamerkin. Adamkus toimi ympäristönsuojeluviraston palveluksessa vuoteen 1997 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle.
Hän pääsi vierailemaan Liettuassa vuonna 1972 konferenssiedustajiston mukana.
Presidenttiys.
Pian jätettyään työnsä liittovaltion palveluksessa, Adamkus muutti takaisin synnyinmaahansa Liettuaan. Päätettyään pyrkiä maan presidentiksi, hän kävi läpi oikeuskiistan, sillä hänen vaalikelpoisuutensa kyseenalaistettiin pitkän ulkomailla vietetyn ajanjakson jälkeen. Oikeus kuitenkin päätti jutun Adamkusin eduksi ja hän pääsi presidenttiehdokkaaksi luovuttuaan virallisesti Yhdysvaltain kansalaisuudesta. 
Adamkus osallistui vuoden 1998 presidentinvaaleihin ja voitti vaalien toisella kierroksella vastaehdokkaansa hyvin niukasti; Adamkus sai 50,37 % äänistä ja vastaehdokas Arturas Paulauskas 49,63 %. Adamkus pyrki jatkokaudelle vuoden 2003 vaaleissa, mutta hävisi yllättäen toisella kierroksella Rolandas Paksasille. Vain vuosi vaalien jälkeen Liettuan parlamentti kuitenkin erotti Paksasin, koska perustuslakituomioistuin oli tulkinnut tämän rikkoneen maan perustuslakia; vuoden 2005 lopulla Liettuan korkein oikeus kuitenkin hylkäsi Paksasia vastaan nostetut syytteet. Adamkus oli ehdokkaana kesän 2004 ennenaikaisissa presidentinvaaleissa ja tuli valituksi 52,1 prosentin ääniosuudella vastaehdokkaan Kazimira Prunskienen jäädessä 47,9 prosenttiin.
Presidenttinä Adamkus käytti veto-oikeuttaan estämään parlamentin säätämän lain, joka olisi kieltänyt homoudesta kertomisen mm. kouluissa.
Rahanlyönti

Rahanlyönti on kolikoiden valmistamista metallista.
Muinaisessa Kreikassa jokaisella kaupunkivaltiolla oli oma kolikkopajansa. Rooman valtakunnassa kolikoita käytettiin propagandan ja viestinnän välineenä: uusi keisari tuli tunnetuksi, kun hänen kasvokuvansa lyötiin kolikoihin, jotka levisivät läpi koko valtakunnan.
Ensimmäiset kolikot tehtiin vasaroimalla: lyömällä kovalla iskulla kaksi muottia pehmeähkön metallilevyn molemmille puolille. Tämä oli pääasiallinen kolikoiden valmistusmenetelmä noin vuodesta 1000 eaa. alkaen 1600-luvulle asti. Vasaroitujen kolikoiden koko vaihtelee. Joissakin kulttuureissa, lähinnä Aasiassa, tehtiin kolikoita myös valamalla.
Puhtaat kulta ja hopea ovat liian pehmeitä pysyäkseen kolikon muodossa, siksi kultaan lisättiin hopeaa ja pronssia, hopeaan pronssia ja pronssiin lyijyä ja sinkkiä. Muottien piti olla kovempaa metallia kuin kolikkoaihioiden. Kultakolikot lyötiin pronssimuoteilla, hopea- ja pronssikolikot rautamuoteilla.
Rahanlyönti Suomessa.
Ensimmäisiä kertoja Suomessa lyötiin kolikkoja jo rautakaudella. Nämä olivat ulkomaisten rahojen kopioita.
Ruotsin vallan aikaan Suomessa tarvittiin rahapaja, kun kuninkaalle piti maksaa veroja rahalla eikä luontaistuotteilla. Ensimmäiset Suomessa järjestelmällisesti valmistetut kolikot ovat 1400-luvulta Turusta. 1500-luvun puolivälissä alettiin käyttää yksinomaan Ruotsissa lyötyjä kruunuja, ja sittemmin myös Venäjän kolikoita Suomen siirryttyä Venäjän osaksi vuonna 1809. Oma rahapaja tehtiin Suomeen uudelleen vasta 1864.
Majel Barrett

Majel Barrett-Roddenberry (aik. "Majel Leigh Hudec", 23. helmikuuta 1932 Cleveland, Ohio, Yhdysvallat – 18. joulukuuta 2008 Bel Air, Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt "Star Trek" -sarjoissa ja -elokuvissa. Barrett oli naimisissa "Star Trek" -brändin luojan Gene Roddenberryn kanssa.
Barrett on dubannut "Star Trek" -sarjojen tietokoneiden ääninä. Lisäksi hän on ainoa näyttelijä, joka on esiintynyt viidessä "Star Trek" -sarjassa: "Star Trek" (1966), "Star Trek – uusi sukupolvi" (1987), ' (1993), ' (1995) ja "" (2001). Lisäksi hän näytteli useimmissa "Star Trek" -elokuvissa ja "Star Trek–animaatiosarjassa". Barrett on saanut lempinimen ”Rouva "Star Trek"” (”The First Lady of Star Trek”)
Barrett näytteli "Babylon 5" televisiosarjan yhdessä jaksossa edesmenneen Centaurin keisarin ennustustaitoista puolisoa.
Sokraatikot

Sokraatikoilla tarkoitetaan Sokrateen oppilaita. Sokrates ei itse perustanut omaa filosofista koulukuntaa, mutta hänen oppilaansa perustivat lukuisia sokraattisia koulukuntia, joista kehittyivät myöhemmin lähes kaikki kreikkalaisen filosofian suurimmat koulukunnat, tai ainakin Sokrateen vaikutus välittyi niihin erilaisten opettaja-oppilas-ketjujen kautta.
Sokrateen tunnetuimmat oppilaat olivat Platon, Ksenofon ja Antisthenes. Platonia ei kuitenkaan useimmiten lasketa varsinaiseksi sokraatikoksi eikä hänen Akatemiaansa lueta sokraattisten koulujen joukkoon. Antiikin aikana Platonia pidettiin kuitenkin pitkään yhtenä sokraatikkona muiden joukossa eikä häntä pidetty aina edes sokraatikoista tärkeimpänä tai edes Sokrateen perinnön varsinaisena jatkajana samassa määrin kuin muita sokraatikkoja — hänen ei ole yleensä katsottu kuuluneen Sokrateen varsinaiseen sisäpiiriin.
Eräs yhteinen piirre sokraatikoille oli se, että he kirjoittivat lukuisia sokraattisia dialogeja, joissa totuutta etsittiin sokraattista menetelmää käyttäen.
Sokraatikkoja.
Sokraatikkoja on tutkinut erityisesti Gabriele Giannantoni teoksessaan "Socratis et Socraticorum Reliquiae". Hän luettelee yhteensä noin seitsemänkymmentä sokraatikkoa.
Merkittävimmät sokraatikot olivat:
Sokraattiset koulukunnat.
Sokrateen kuoleman ja sitä seuranneen n. 150 vuoden aikana useat kreikkalaiset filosofiset koulukunnat esittivät olevansa Sokrateen ainoita oikeita perillisiä. Koulujen perustajat olivat yleensä Sokrateen välittömiä oppilaita, ja myöhemmät johtajat heidän oppilaitaan alenevassa opettaja-oppilas -ketjussa.
Tärkeimmät sokraattisista koulukunnista olivat Antistheneen perustama kyyninen koulukunta, Aristippoksen perustama kyreneläinen koulukunta ja Eukleideen perustama megaralainen koulukunta. Megaralaisesta koulukunnasta erkaantui myöhemmin megaralaisen Eubulideen oppilaan Kleinomakhoksen perustama dialektinen koulukunta. Lisäksi Faidon perusti elisläisen koulukunnan, josta on kuitenkin säilynyt vain vähän tietoja.
Sokraattiset koulukunnat keskittyivät Sokrateen tavoin etiikkaan ja jatkoivat hänen aloittamaansa hyveen etsintää, mutta päätyivät osittain hyvin erilaisiin ratkaisuihin. Esimerkiksi kyynikoiden mielestä olemassaolon perimmäinen tarkoitus oli juuri hyve, ei nautinto, kyreneläisten mielestä taas nautinto oli kaikkein suurin hyvä ja nimenomaan ruumiillisessa muodossa. Osa sokraattisista koulukunnista suhtautuikin toisiinsa vihamielisesti. Etiikan lisäksi jotkut sokraatikot pohtivat dialektisten periaatteiden seurauksia logiikalle ja metafysiikalle.
Sokraattiset koulukunnat vaikuttivat erityisesti hellenistisen filosofian koulukuntiin, stoalaisiin, epikurolaisiin ja skeptikoihin. Stoalaisuus kehittyi kyynisyyden pohjalle ja megaralaisuus puolestaan vaikutti skeptisyyteen. Kyreneläisyyttä ja epikurolaisuutta puolestaan yhdistää hedonismi, vaikkakin kyreneläisyys vaikutti epikurolaisuuteen enemmänkin negatiivisesti, kiistakumppanina.
Kahden keikka

Kahden keikka () on saksalainen televisiosarja, joka kertoo rikoksia selvittävästä asianajaja–yksityisetsivä-kaksikosta. Sarjan aloitusjakso esitettiin saksalaisella ZDF:n televisiokanavalla 11. syyskuuta 1981 ja Suomessa sitä on esitetty Yle TV2:lla vuodesta 1983. Sarjaa on kuvattu yhteensä yli 300 jaksoa. "Kahden keikka" siirtyi Yle TV1:n ohjelmistoon muiden saksalaisdekkareiden tavoin alkuvuodesta 2014.
Sarjan viimeinen jakso esitettiin Saksassa 29. maaliskuuta 2013. Suomessa viimeinen jakso "Viimeiset sanat" () esitettiin 18. tammikuuta 2015.
Sarjan tapahtumat sijoittuvat Frankfurtiin, jossa rikoksia, useimmiten murhia, selvittelevät sarjassa alusta asti ollut yksityisetsivä, entinen poliisi Josef Matula (Claus Theo Gärtner) ja hänen työparinaan vuodesta 2000 lähtien toiminut asianajaja Markus Lessing (Paul Frielinghaus).
Ennen Lessingiä Matulan työnantajana oli kolme muuta asianajajaa:
Sarjassa oli lähes alusta asti mukana myös asianajajatoimiston sihteeri Helga Sommer (Renate Kohn). Hänen tilalleen astui vuonna 2008 Kristin Wernstedt (Caroline Grothgar).
Josef Matulan tapa ratkaista ongelmat on usein suoraviivainen, mikä on poikkeavaa verrattuna muihin suosittuihin saman aikakauden saksalaisiin poliisisarjoihin, kuten "Vanha kettu" ja "Derrick". Matulan menetelmät eivät aina ole täysin lain kirjaimen mukaisia. Rajoja rikkoen hän pukeutuu yleensä farkkuihin ja hiukan pieneltä näyttävään nahkatakkiin, eikä suinkaan ajele muiden poliisisarjojen rikosetsivien tavoin saksalaisella BMW:llä vaan Alfa Romeolla. Tohtori Lessingillä sen sijaan on Mercedes.
Sarjan tunnussävelmän on luonut Klaus Doldinger.
TV2 esitti sarjan uusintoja ensimmäisestä jaksosta alkaen 29. maaliskuuta 2010 – 23. elokuuta 2010 sekä syyskaudella 2011. Uusintakierros jäi viimeksi tauolle, koska TV2:n ohjelmaprofiilia uudistettiin voimakkaasti 2012. Uusintapakettiin kuuluvat loput 15 jaksoa piti alun perin esittää vuoden 2012 aikana, mutta niiden esittäminen siirtyi suunnitellusta ja jatkui 3. heinäkuuta 2014 TV1:llä.
Sarjalle kasvot antanutta Matulaa yli kolmen vuosikymmenen ajan näytellyt Gärtner jäi lopulta eläkkeelle vuonna 2013.
Vuoden 2014 maaliskuusta lähtien Saksassa esitettiin uusia jaksoja, jossa Wanja Mues esittää yksityisetsivä Leo Oswaldia ja Antoine Monot asianajaja Benjamin Hornbergia. Uutta sarjaa on esitetty myös Suomessa vuodesta 2014 nimellä "Kahden keikka – vaaralliset yhdessä".
"Kahden keikka" muussa populaarikulttuurissa.
Perttu Lepän ohjaamassa elokuvassa "Helmiä ja sikoja" oli kohtauksia, joissa Hirvosen perhe katsoo televisiosta "Kahden keikka" -televisiosarjaa. Heillä oli tapana veikata, kuinka monta kertaa päähenkilö Matula ”saa turpaansa”.
Isoviiva

 
Isoviiva eli samanarvonviiva, myös isaritmi tai isopleetti, kahden muuttujan funktiolle on käyrä, joka yhdistää pisteet, joissa funktiolla on sama arvo.
Funktion gradientti on aina kohtisuorassa isoviivoihin nähden – maastossa vesi valuu korkeuskäyrien poikki.
Isoviivakartat ja vyöhykekartat.
Isoviivakartta eli viivasymbolikartta on kartta, johon on piirretty isoviivoja – tunnetuin tällainen on topografinen kartta, jossa maaston korkeuskäyrät tai myös vesialueen syvyyskäyrät ovat korkeuden tai syvyyden isoviivoja maantieteellisen sijainnin funktiona.
Vyöhykekartta perustuu viivasymbolikarttaan niin, että samanarvonkäyrien välit kuvataan alueina. Tällaisia ovat esimerkiksi korkeysvyöhykekartat ja syvyysvyöhykekartat. 
Käyttö meteorologiassa.
Meteorologiassa käytetään useita erilaisia isoviivoja:
Suureen muutoksen samanarvonviivaille saadaan nimet, kun etuliite "iso" vaihdetaan muotoon "isallo": esimerkiksi ilmanpaineen muutoksen samanarvon viiva on "isallobaari", lämpötilan "isallotermi".
Käyttö maantieteessä.
Nimitystä isopleetti käytetään maantieteessä käyristä, jotka kuvaavat muuttujaa, jota ei voida mitata tietystä pisteestä, vaan joka voidaan laskea ainoastaan tietyltä alueelta. Esimerkkinä tällaisesta on väestöntiheys, joka voidaan laskea alueyksikön väkiluvun suhteena sen pinta-alaan. Tällöin jokainen laskettu arvo oletetaan muuttujan arvoksi alueyksikön keskipisteessä ja samanarvon käyrät voidaan piirtää interpoloimalla. Isopleettikartan periaatetta voidaan verrata koropleettikartan periaatteeseen. Absoluuttisia arvoja, kuten alueen väkiluku, ei voi eikä pidä esittää isopleetti- tai koropleettikartoilla. 
Nimitystä isaritmi käytetään käyristä, jotka kuvaavat muuttujaa, josta saatu data on pistemäistä, kuten korkeus, syvyys, lämpötila jne. Tällöin kartta on "isometrinen" erotuksena "isopleettisestä" kartasta.
IF Drott

Idrottsföreningen Drott (IF Drott) on vuonna 1921 perustettu pietarsaarelainen urheiluseura. Seuran lajit ovat keilailu, lentopallo, voimistelu ja yleisurheilu. Drottin puheenjohtaja on Monica Grankulla-Häggblom.
Seuralla oli aikaisemmin toimintaa jalkapallossa, ja seura voitti vuonna 1957 lajissa miesten Suomen Cupin. Vuonna 1966 Drott lopetti toimintansa jalkapallossa ja sen tilalle perustettiin FF Jaro.
G-piste

G-piste (engl. "G-spot" tai "Gräfenberg spot") on naisen emättimen etuseinämässä oleva herkkä alue, jonka väitetään olevan erityisen erogeeninen. G-piste sijaitsee suurin piirtein häpyluun tason ja kohdunkaulan puolivälissä. Sen nimesivät John Perry ja Beverly Whipple tutkija Ernst Gräfenbergin mukaan, joka kirjoitti aiheesta 1950-luvulla.
G-piste on virtsaputken suuntainen ja lähellä sitä. Kun G-pistettä kosketetaan emättimen kautta sormilla, nainen saattaa tuntea aluksi virtsaamisen tarvetta. Pidempi kosketus saattaa alkaa tuntua miellyttävältä, vaikkakaan kaikki naiset eivät pidä siitä.
Jotkut naiset kertovat saavansa orgasmin ainoastaan G-pisteen stimuloinnilla. Syntynyt orgasmi tuntuu syvällä koko kehossa. Sen aikana kohtu laskeutuu kohti emätintä, joten se on erilainen kuin klitoriksen eli häpykielen stimuloinnilla syntyvä orgasmi, jolloin emättimen pohja laajenee.
Jotkut naiset ovat kertoneet, että heillä on vaikeuksia paikallistaa omaa G-pistettään itse, mutta he tuntevat sen, kun kumppani stimuloi sitä. Tämä tapahtuu helpoimmin yhdynnässä, kun nainen on päällä tai mies takana, jolloin miehen siitin koskettaa G-pistettä.
Joidenkin tutkijoiden mukaan G-piste on selvästikin olemassa. Kaikki tutkijat eivät kuitenkaan ole onnistuneet paikallistamaan sitä, joten aihe on hieman kiistanalainen. On mahdollista, että kaikilla naisilla sitä ei ole. On myös esitetty, että G-piste ei olisikaan mikään yksittäinen, erillinen hermopäätetihentymä, vaan se olisikin vain kiihottuessa paisunutta häpykieltä, joka ulottuu emättimen reunalle saakka.
Ferdinand I (Itävalta)

Ferdinand I Hyväntahtoinen (, , ; 19. huhtikuuta 1793, Wien, Itävallan arkkiherttuakunta – 29. kesäkuuta 1875, Praha, Itävalta-Unkari) oli Itävallan keisari sekä Unkarin, Böömin ja Lombardia-Venetsian kuningas vuosina 1835–1848. Vallankumouksen puhjettua hän joutui joulukuussa 1848 luopumaan kruunusta veljenpoikansa Frans Joosefin hyväksi.
Suku.
Ferdinand oli keisari Frans I:n ja Napolin ja Sisilian prinsessa Maria Teresan vanhin poika. Hän tuli keisariksi isänsä jälkeen vuonna 1835. Hänet kruunattiin viimeisenä Habsburgina Böömin kuninkaaksi vuonna 1836 ja Lombardia-Venetsian kuninkaaksi vuonna 1838. Vaikka Ferdinand oli henkisesti kehitysvammainen ja sairasti epilepsiaa, hänet asetettiin silti valtaistuimelle laillisen perimyksen säilyttämiseksi. Myös Ferdinandin nuorin sisar Maria Anna oli henkisesti kehitysvammainen.
Ferdinandia ei julistettu kykenemättömäksi hallitsemaan valtakuntaa, mutta todellista valtaa käytti ministeri Klemens von Metternichin ja Habsburg-suvun muiden edustajien muodostama ”salainen valtiokonferenssi” () eli tosiasiallinen sijaishallitus. Ferdinand sai jopa 20 epileptistä kohtausta päivässä, mikä rajoitti vakavasti hänen kykyään hallita tehokkaasti.
Ferdinand piti täysin ymmärrettävää päiväkirjaa, pystyi keskustelemaan ja hänellä oli terävä huumorintaju. 
Avioliitto.
Ferdinand naitettiin vuonna 1831 Sardinian prinsessa Maria Annalle (1803–1884), joskaan liitto ei ehkä täyttänyt avioliiton tunnusmerkkejä, vaan vaimo oli ennemminkin Ferdinandin hoitaja. He eivät saaneet lapsia.
Vallankumous 1848.
Vuoden 1848 vallankumous ei syttynyt niinkään Ferdinandia kuin hänen vanhoillisia neuvonantajiaan vastaan. Kertoman mukaan Ferdinand kysyi Klemens von Metternichiltä, miksi ihmiset meluavat kadulla, johon valtiokansleri vastasi ”Heillä on siellä vallankumous, Teidän Majesteettinne”. Ferdinand kysyi tämän jälkeen: ”Niin, mutta saavatko he tehdä niin?” 
Von Metternich pakeni maasta ja Ferdinand luopui kruunusta veljenpoikansa Frans Joosef I:n hyväksi 2. joulukuuta 1848. Ferdinand asui sen jälkeen Prahan linnassa, jossa hän kuoli 82-vuotiaana vuonna 1875. Hänet on haudattu Wienin Kapusiinikirkkoon, Habsburg-suvun Keisarilliseen kryptaan.
Mandalay

Mandalay on Myanmarin toiseksi suurin kaupunki. Sen asukasluku oli noin 897 000 vuonna 2011. Se on Mandalayn alueen pääkaupunki ja sijaitsee Iravadijoen itärannalla maan kuivassa keskiosassa. Mandalay sijaitsee 716 kilometriä pohjoiseen Myanmarin suurimmasta kaupungista Yangônista, josta on kaupunkiin rautatieyhteys. Mandalaysta rata haarautuu edelleen Lashioon ja Myitkyinaan. Kaupungissa on lisäksi lentoasema ja merkittävä jokisatama. Mandalay on Myanmarin pohjoisosan kaupan, teollisuuden ja kulttuurin keskus. Siellä on muun muassa yliopisto sekä silkki-, metalli-, elintarvike- ja käsityöteollisuutta, kuten jaden hiontaa, tulitikkujen valmistusta ja hopeatöitä. Kaupunki toimii maan uskonnollisena keskuksena; siellä on useita luostareita ja yli 700 pagodaa.
Burman kuningas Mindon Min perusti Mandalayn vuonna 1857 maan pääkaupungiksi, jona se oli vuosina 1860–1885 kolmanteen Burman sotaan asti, jolloin britit valloittivat Burman siirtomaakseen siirtäen pääkaupungin Yangôniin. Kaupunki rakennettiin asumattomalle alueelle 236-metrisen Mandalay-kukkulan juureen Buddhan tekemän ennustuksen perusteella, jonka mukaan kyseisellä paikalla tulisi olemaan buddhalaisuuden metropoli uskonnon 2 400-vuotisen historian kunniaksi.
Toisen maailmansodan aikana japanilaiset miehittivät kaupungin, ja se tuhoutui liittoutuneiden piirityksessä lähes kokonaan.
Kuvagalleria.
&lt;br&gt;
Luettelo auringonkaltaisista tähdistä

Auringon lähellä olevaan muutaman kymmenen valovuoden säteiseen tilaan mahtuu runsaasti enemmän tai vähemmän aurinkoa muistuttavia tähtiä.
Seuraaviin taulukoihin on sisällytetty pääsarjan tähtiä tai alijättiläisiä spektriluokista F5-K5. 
Auringonkaltaisia ja melkein auringonkaltaisia tähtiä spektriluokittelussa.
Laajalti ottaen auringonkaltaisia tähtiä ovat spektriluokkien F5 -- K5 pääsarjan tähdet.
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1924

Vuoden 1924 talviolympialaisten ohjelmassa oli yhteensä neljä maastohiihdon, mäkihypyn ja yhdistetyn kilpailua. Kilpailut toimivat samalla myös ensimmäisinä pohjoismaisten hiihtolajien maailmanmestaruuskilpailuina.
Maastohiihto.
18 km.
Päivämäärä: 2. helmikuuta
50 km.
Päivämäärä: 30. tammikuuta 
Yhdistetty.
Päivämäärä: 30. tammikuuta 
Mäkihyppy.
Päivämäärä: 25. tammikuuta
Pronssimitalisti Haugen sai mitalinsa vasta vuonna 1974, kun kilpailun järjestäjien tekemä laskuvirhe oli paljastunut. Alun perin pronssimitali annettiin norjalaiselle Thorleif Haugille, kun hänen pisteikseen oli laskettu virheellisesti 18,000.
Iljušin Il-76

Iljušin Il-76 () on neuvostoliittolainen kuljetuslentokone. Konetyyppi on laajassa käytössä eri maissa. Venäjällä se on liittovaltiotasoisesta palo- ja pelastustoiminnasta vastaavan hätätilaministeriön sekä puolustusministeriön käyttämä konetyyppi.
Sitä käytetään myös leasing-pohjalta Yhdistyneiden kansakuntien avustustoiminnan kuljetusoperaatioissa. Koneesta on olemassa erilaisia sotilasversioita ja myös ilmasammutukseen käytettävä tyyppi, jota on kokeiltu muun muassa Yhdysvalloissa metsäpalojen sammutukseen. Lentokoneesta on olemassa myös tutkavalvontatyyppi Berijev A-50.
Kaakkois-Euroopan puolustusministeriöt käyttävät sitä myös Afganistanin kuljetuksiin, kuten myös Neuvostoliiton armeijan 1979–1991.
Siviili-ilmailussa konetyyppiä käyttävät muun muassa Aeroflot, Iraqi Airways, Libyan Arab Airlines, Syrian Arab Airlines, Reem Air, Volga-Dnepr, Silk Way ja UNHAS. Sotilaskäytössä Il-76 on muun muassa Algerialla, Azerbaidžanilla, Valko-Venäjällä, Tšekillä, Intialla, Iranilla, Irakilla, Libyalla, Korean demokraattisella kansantasavallalla, Venäjällä, Syyrialla ja Ukrainalla.
Konetyypin kehitys ja tuotanto.
Il-76 suunniteltiin korvaamaan Antonov An-12. Vuonna 1967 määriteltiin vaatimukset mitkä koneen tulisi täyttää. Tärkeimmiksi ominaisuuksiksi katsottiin 40 tonnin hyötykuorma ja yli 5 000 kilometrin toimintamatka. Toiminta huonoilta kentiltä ja haastavissa ilmasto-olosuhteissa oli myös tärkeä suunnitteluperuste. Ensilentonsa Il-76 lensi maaliskuussa 1971.
Koneiden valmistus aloitettiin 1971 Taškentin ilmailutuotantoyhtymässä Uzbekistanin neuvostotasavallan pääkaupungissa Taškentissa. Myöhemmin tuotanto siirrettiin Venäjälle Uljanovskiin. Noin 860 perusversiota valmistettiin vuoteen 1990 mennessä. Myöhemmin kehitettyä modernisoituja versioita (MF ja TF) ei valmistettu kovinkaan paljoa johtuen lähinnä Venäjän Ilmavoimien huonosta rahoituksesta 1990-luvulla. Il-76MF-prototyyppi lensi ensimmäisen kerran 1. elokuuta 1995. Koko tuotanto lopetettiin ennen 1990-luvun loppua.
Jatkokehitelmät.
Vuodesta 2004 eteenpäin on siviilikäytössä olevia yksilöitä modernisoitu Il-76TD-90VD-versioiksi. Merkittävin uudistus on uudemmat PS-90-moottorit. Uudet moottorit mahdollistavat koneiden operoinnin, vaikka Euroopan melusäädökset ovat huomattavasti kiristyneet.
Vuonna 2010 julkistettiin uuden modernisoidun version kehittämisestä ja uuden tuotantolinjan avaamisesta Uljanovskiin Venäjälle. 2013 Venäjän sotilasmateriaalin vientitoimisto ilmoitti, että Kiina on tilannut 12 kappaletta uusia Il-76MD-koneita. 29. huhtikuuta 2015 kerrottiin, että Venäjän ilmavoimat ovat vastaanottaneet ensimmäisen uuden Il-76MD-90A-mallisen koneen Uljanoskin Aviastar-SP-tuotantolaitokselta. Luovutettu kone on ensimmäinen 2012 tilatusta 39 koneen sarjasta.
Koneesta on kehitetty lukuisia erilaisia erikoisversioita: Ilmatankkaukseen, vesipommittajaksi, Mainstay AEW&amp;C (vrt. AWACS), arktisten alueiden tukikone ja monia yksittäisiä kapean sektorin erikoistehtäväkoneita.
Regeneraatio

Regeneraatiolla tarkoitetaan kudosten tai elinten, usein menetetyn raajan, uudelleen kasvamista. Hyvä esimerkki regeneraatiosta on sisiliskon häntä, joka kasvaa takaisin mentyään poikki. Regeneraatiota esiintyy paljon esimerkiksi selkärangattomilla eläimillä, kuten lattanoilla ja meritähdillä, mutta myös sammakkoeläimillä ja matelijoilla. Hyönteisillä ja muilla niveljalkaisilla regeneraatiota esiintyy vain nahanluonnin yhteydessä. 
Nisäkkäillä regeneraatiota ei esiinny kuin tietyissä kudoksissa. Evoluutiossa regeneraatio on korvautunut arpeutumisella. Eräät salamanterit kykenevät kasvattamaan uudelleen kokonaisia raajoja.
Pekingin ilmailu- ja avaruusmuseo

Pekingin ilmailu- ja avaruusmuseo () sijaitsee Pekingissä Haidianin kaupunginosassa. Sitä suurempi Kiinan ilmailumuseo sijaitsee 60 kilometrin päässä kaupungista Kiinan muurin suuntaan.
Museo liittyy Kiinan ilmailuteollisuusyhdistykseen. Se sijaitsee Pekingin ilmailu- ja avaruustekniikan yliopiston kampuksella. Vuonna 1985 perustettu ja 25. lokakuuta 1986 yleisölle avattu museo on Kiinan ensimmäinen ilmailumuseo, joka alun perin koottiin vain opiskelijoita varten.
Sen näyttelytilat ovat kooltaan 9 700 m2. Hallitiloja on 600 m2. Esillä on pääosin kiinalaisia lentokoneita, mutta myös lentokonemoottoreita, kiinalainen (?) the models Thunderbolt 2-ohjus ja mallinen kiinalaisesta tietoliikennesatelliitista vuodelta 1984.
Näyttely kuvaa Kiinan ilmailuteollisuuden kehityksen. Näyttelyyn kuuluu myös ultrakevyitä lentokoneita, Bee No. 2, Bee No. 3 ja Umbrella Wing No. 5. Yhdessä näyttelyhallissa on savukaasulla virtausmekaniikkaa demonstroiva tuulitunneli. 
Näyttelyyn kuluu myös amerikkalaisia lentokoneita, P-51 Model Wild Horse, P-47 Lightning, P-61 Black Widow, C-47 (DC-3) ja Model AT-6. Neuvostoliittolaisia koneita ovat IL-14, BO-2 (?), TU-2, IL-10, LA-9 ja LA-11, JAK-11, JAK-17 ja JAK-18.
Kiinassa valmistettuja koneita ovat Jian-7 (MiG-21), Jian-6 (MiG-19), MiG-17, MiG-15 ja MiG-15 BIS, MiG-9 ja miehittämätön tiedustelukone 147H. 
Erityisen harvinaisiin museokoneisiin kuuluvat Mosquito ja P-61.
Kiinan ilmailumuseo

Kiinan ilmailumuseo () sijaitsee Xiao Tang -kukkulan ympärillä ja osittain sen sisällä noin 60 kilometriä pohjoiseen Pekingistä Kiinassa. Pekingissä Haidian kaupunginosassa sijaitsee pienempi Pekingin ilmailumuseo.
Kiinan ilmailumuseon ulkomaanyhteyksissä käytettävä nimi on Kiinan ilmailumuseo, kun taas Kiinan sisäisesti sen virallinen nimi on Ilmavoimien ilmailumuseo johtuen siitä, että museota ylläpitää Kansan vapautusarmeijan ilmavoimat. Kiinalaiset kutsuvat museota Datangshanin (tai Changpingin) ilmailumuseoksi. Museo avattiin yleisölle 11. marraskuuta 1989, koska Kansan vapautusarmeijan perustamisesta oli tuolloin kulunut 40 vuotta.
Museossa on runsaasti hävittäjälentokoneita ja pommittajia. Museon teema keskittyy pääasiassa Korean sodassa kiinalaisten vapaaehtoisten lentäjien MiG-15-hävittäjillä saavuttamaan menestykseen yhdysvaltalaisista vastustajistaan. Museon ulko-osastolla on suuria pommituskoneita sekä runsaasti Korean sodan aikaisia MiG-15-hävittäjiä, joita Korean demokraattisen kansantasavallan ilmavoimissa ohjasivat kiinalaiset vapaaehtoiset ilmavoittoja saavuttaen.
Mäen sisällä on suuri lentokonehalli, jossa on runsaasti vanhoja hävittäjätyyppejä, muun muassa Pakistanin ilmavoimien lahjoittama F-86 Sabre, jota yhdysvaltalaiset käyttivät MiG-15:ä vastaan todettuaan potkurikonetyypit tehottomiksi Korean sodassa. Mäen sisällä olevassa lentokonehallissa on myös lentokone, josta Zhou Enlain tuhka siroteltiin, minkä vuoksi lentokone ikään kuin on myös Kiinan kansantasavallan entisen pääministerin muistomerkki, jota muistetaan kukilla.
Näyttelyssä on myös runsaasti Kiinan kansantasavallan saamia tai lisenssillä valmistamia konetyyppejä, minkä vuoksi museo tarjoaa verrattain hyvän näkökulman 1940- ja 1950-luvun neuvostoliittolaisiin sotilaslentokoneisiin.
Putkimiina PM-43 ja PM-68

Putkimiinat PM-43 ja PM-68 ovat Suomessa valmistettuja sirpalevaikutteisia jalkaväkimiinoja. Lyhenne PM tarkoittaa "putkimiinaa" ja numerot 43 ja 68 miinojen valmistuksen aloitusvuotta. 
Suomen liityttyä jalkaväkimiinat kieltävään Ottawan miinakieltosopimukseen putkimiinat poistuivat Puolustusvoimien käytöstä. Ottawan sopimuksen mukaisesti Puolustusvoimat on hävittänyt suurimman osan putkimiinoista. Ottawan sopimuksen mukaan Puolustusvoimat on kuitenkin säilyttänyt pienen määrän putkimiinoja ja niiden sytyttimiä miinanraivaamiskoulutusta varten. 
Putkimiina 43 (PM-43).
Teollisesti valmistettujen jalkaväki- ja panssarimiinojen valmistus alkoi Suomessa talvisodan jälkeen. Jatkosodan aikana vuosina 1941-1944 Suomessa kehitettiin useita uusia jalkaväkimiinamalleja, joista yksi oli putkimiina 43 (PM-43).
Putkimiina 43:n runko on valettua rautaa. Rungon valussa olevat uurteet toimivat esisirpalointina, joka vakauttaa miinan sirpalekuvion muodostumista ja tehostaa siten miinan sirpalevaikutusta. Miinan rungossa on 180 grammaa trotyyliä. Miinan alkuperäinen räjäytin, tai nalliosa, koostui iskusytytyksellä toimivasta nallista, nahasta valmistetusta tiivisteestä sekä bakeliitista valmistetusta sytyttimen kiinnitysosasta. Vetosytytin kiinnitettiin kierteillä räjäyttimeen.Toisen maailmansodan aikainen vetosytytin korvattiin 1980-luvun puolivälissä uudella vetosytytin 86:lla. 
Iskusytyttimen avulla putkimiina 43 voitiin laukaista ansalangan avulla tai tähysteisesti vetolangan avulla. Miina voitiin kiinnittää esimerkiksi rautalangan avulla puunrunkoon, tai sitä voitiin käyttää esimerkiksi rakennusten ansoittamiseen.
Putkimiina 68 (PM68).
Suomalaisen suluttamisen nopea kehittäminen 1960-luvulla johti putkimiina 68 kehitettämiseen. PM 68 on viimeiseksi jäänyt Suomessa kehitetty putkimiinamalli. Putkimiina 68 otettiin käyttöön vuonna 1968. Vetosytyttimellä toimivaa putkimiina 68 voitiin laukaista ansalangan avulla tai tähysteisesti vetolangan avulla. Miina voitiin kiinnittää esimerkiksi rautalangan avulla puunrunkoon, tai sitä voitiin käyttää esimerkiksi rakennusten ansoittamiseen. 1980-luvun puolivälissä putkimiina 68:n alkuperäinen vetosytytyin korvattiin vetosytytin 86:a.Vetosytytin 86 korvattiin myöhemmin vetosytytin 95:llä, jolloin miinan nimeksi muodostui putkimiina 68/95 (PM68/95).
Putkimiina 68:n runko on valmistettu jousiteräksestä. Miinan rungossa on 180 grammaa trotyyliä. Miinan kokonaispaino on 900 grammaa. Sirpaleet ovat tappavia 15 metriin asti ja haavoittavat 30-50 metriin saakka. Putkimiina 68 on tehokkaampi kuin putkimiina 43, sillä sen jousiteräksestä valmistettu runko muodostaa räjähtäessään suurempia ja tasalaatuisempia sirpaleita, kuin valuraudasta valmistetun putkimiina 43:n runko.