François Michel Louvois

François-Michel Le Tellier, Louvoisin markiisi, kutsutaan usein nimellä "Louvois" (18. tammikuuta 1641 Pariisi, Ranskan kuningaskunta – 16. heinäkuuta 1691 Versailles) oli ranskalainen aatelinen, valtiomies, joka toimi sotaministerinä vuodesta 1666 lähtien ja oli vaikutusvaltaisin ministeri vuosina 1677–1691. Hän oli mukana luomassa Ludvig XIV:n sotilasmahtia yhdessä marsalkka Henri Turennen ja linnoitusarkkitehti Sébastien Le Prestre de Vaubanin kanssa.
Suku.
François-Michel oli yhden Ranskan vaikutusvaltaisimman hallintovirkamiehen, sotaministeri Michel Le Tellierin ja Élisabeth Turpinin vanhin lapsi. Hänen nuorempi veljensä Charles Maurice Le Tellier (1642–1710) oli Reimsin arkkipiispa ja merkittävä eurooppalainen bibliofiili. Hänen sisarensa Madeleine Fare Le Tellier (1645–1668) avioitui herttua Louis Marie Victor d'Aumontin kanssa. Heidän tyttärensä Monacon kruununprinsessa Louise d'Aumontin on nykyisten Monacon ruhtinaitten esi-äiti.
Avioliitto.
Hän avioitui vuonna 1662 perijätär Anne de Sauvrén, Courtenvaux’n markiisittaren kanssa. 
Heille syntyivät lapset:
Uran alku.
Hänen isänsä, sotaministeri Michel le Tellier sai Ludvig XIV ottamamaan François-Michelin sotaministeriön palvelukseen, vaikka poika oli vasta viidentoista. Tajutessaan, ettei kuningas halunnut kunnianhimoista miestä haastamaan valtaansa, Le Tellier hienovaraisesti peitteli toimiaan valmistaessaan poikaansa tilalleen sotaministeriksi. Hänen menetelmänsä oli yksinkertainen: hän johti henkilökohtaisesti François-Michelin koulutusta ja samalla kylvi kuninkaan mieleen ajatuksen, että monarkki ansaitsisi kunnian pojan hallinnollisten kykyjen tunnustamisesta. Tehtävä ei ollut helppo; François-Michel ei ollut loistava oppinut, ja hän sai vain pinnallisen koulutuksen Clermontin jesuiittakorkeakoulussa. Lisäksi hän oli nautinnonhaluinen ja vaikutti olevan hyvää vauhtia muuttumassa tuhlailevaksi. Jotta sotaministerin virka pysyisi suvusssa – François-Michel oli saanut vain perimysoikeuden vuonna 1655 – hänet oli uudistettava. Niinpä isä toi hänet sotaministeriöön ja pakotti poikansa rautaiseen kuriin, joka johti nuorukaisen kapinan partaalle. Silti hän osoittautui ahkeraksi, erittäin luottavaiseksi omiin kykyihinsä ja hänellä oli laaja kokemus sotilashallinnosta. 
Tietojensa karttuessa myös hänen asemansa kasvoi: vuonna 1662 hän sai oikeuden hoitaa isänsä tehtäviä tämän poissaollessa tai ollessa kykenemätön hoitamaan niitä. Hän paransi myös sosiaalista asemaansa naimalla Anne de Souvrén, markiisi de Courtenvaux'n tyttären vuonna 1662. Vuonna 1665 kuningas myönsi François-Michelille oikeuden hoitaa kaikkia Michel Le Tellierin toimiston tehtäviä ja allekirjoittaa kaikki paperit, mutta vain isänsä läsnäollessa. Hänen ensimmäinen tärkeä testinsä tuli Ranskan ja Espanjan välisessä devoluutio-sodassa vuosina 1667–1668 Ludvig XIV:n vaatiessa itselleen Espanjan Alankomaita, kun François-Michel seurasi kuningasta taisteluun. Vaikka sota paljasti huolestuttavan tarvikkeiden puutteen, François-Michel oppi läksynsä hyvin, ja hänen pätevyydestään tuli kiistaton. Siitä huolimatta Michel Le Tellier jatkoi poikansa ohjaamista vuoteen 1677 asti, jolloin isä otti vastaan Ranskan kanslerin viran. Siihen asti Ludvig XIV:llä oli itse asiassa kaksi sotaministeriä, isä ja poika, jotka tekivät tiivistä yhteistyötä. Poika neuvotteli isänsä kanssa tämän kuolemaan asti vuonna 1685. 
Vuonna 1672 hänestä tuli ministeri ja hänet valittiin kuninkaan neuvoston jäseneksi. Hän juonitteli pääministeri Jean-Baptiste Colbertia vastaan ja sai tämän tehtävän rakennusten, taiteiden ja käsiteollisuuden ylitarkastajana. Tämä mahdollisti hänelle Versailles'n linnan rakennustöiden johtamisen. 
François-Michel Le Tellierin menestyksekästä uraa tahrasivat kaksi tekoa: toimet jotka johtivat Nantesin ediktin kumoamiseen vuonna 1685, joka oli antanut protestanteille tiettyjä vapauksia ja toisena Pfalzin alueen tuho. Historioitsijat ovat syyttäneet Le Tellier'tä toimenpiteistä, jossa sotajoukkoja majoitettiin protestanttien kotitalouksiin tarkoituksena pakottaa nämä kääntymään roomalaiskatolilaisuuteen. Nykyinen historiantutkimus ovat kuitenkin osoittanut, ettei hän ollut vastuussa tästä toimenpiteestä. Sen sijaan ne olivat kunnianhimoisten alaistensa työtä, jotka näkivät lain kirjaimen ylittämisen johtavan kuninkaan suosioon. Vaikka Le Tellier'llä itsellään ei ollut vahvoja uskonnollisia tunteita, hän oli syyllistynyt osallisuuteen. Terävänäköisenä poliitikkona hän tunnisti Ludvig XIV:n kiinnostuksen uskonnolliseen yhtenäisyyteen ja noudatti kuninkaan toiveita. Henkilökohtaisesti hän ei pitänyt näistä menetelmistä, sillä ne kannustivat kurittomuuteen joukkojen keskuudessa. 
François-Michel Le Tellier kantoi paljon suuremman vastuun Pfalzin alueen tuhosta vuonna 1688, johon Ludvig XIV vaati itselleen oikeutta, mikä johti Augsburgin liiton sotaan. Le Tellier ei ollut koskaan pelännyt voimankäyttöä vihollisalueella, ja nyt sotilaallinen välttämättömyys näytti vaativan Reininmaan tuhoamista, jotta sitä ei voitaisi käyttää Ranskaan suuntautuvan hyökkäyksen tukikohtana. Hän edisti tärkeimpien kaupunkien Wormsin, Speyerin, Mannheimin ja Heidelbergin tuhoamista. Le Tellier ei kuitenkaan yksin voi kantaa koko syytä; myös kuningas hyväksyi toimenpiteen. 
Le Tellier’n suhde kuninkaaseen oli usein kireä, erityisesti hänen elämänsä viimeisinä vuosina. Ludvig XIV oli aina yrittänyt saada virkamiehensä toisiaan vastaan estäen palvelijoitaan tulemasta liian mahtaviksi. Pääministeri Jean-Baptiste Colbertin kuoltua vuonna 1683 Le Tellier kuitenkin alkoi hallita valtion asioita yhä enemmän. Sota näytti jatkuvan, ja jokainen sotaretki teki sotaministeristä korvaamattoman, kun taas Ludvig XIV:n kauna kasvoi Le Tellier’n vahvistuessa asemassaan. Lopulta Augsburgin liiton sodan 1689–1697 vaikeina vuosina hovissa liikkui huhuja Le Tellier’n uhkaavasta häpeästä, ja aikalaisten mukaan vasta hänen äkillinen kuolemansa heinäkuussa 1691 pelasti hänet vankeudelta Bastiljissa. Useimmat historioitsijat kuitenkin hylkäävät tämän teorian. Ludvig XIV arvosti varmasti François-Michel Le Tellier’n sotilaallisia kykyjä liian korkealle syrjäyttääkseen hänet keskellä sotaa. 
Armeijan uudelleenorganisointi.
Ministerinä Le Tellier salli aateliston vastustuksesta huolimatta ansioituneiden sotilaiden nousta armeijan hierarkiassa, vaikka he eivät olisikaan olleet korkeata syntyperää. Hän uudenaikaisti armeijan: yhtenäistämällä ja parantamalla aseistusta, kasarmien ja asevarikoiden rakentamisella vuoden 1692 jälkeen sekä palkkojen säännöllisellä maksamisella. Hän myös yritti luoda yleisen kansallisen asevelvollisuuden, mutta tässä asiassa hän koki tappion. 
Armeijan toimintaa parannettiin monin tavoin. Upseerikoulutusta tehostettiin. Asetekniikan uudistuksia olivat piilukkokivääri, pistin vakiovarusteena ja tykistön organisaation sekä tulivoiman lisääminen. Le Tellier katsoi, että armeijan kurittomuuden ja hajanaisuuden syy oli puutteellinen huolto, joten hän alkoi kehittää toimivaa huolto-organisaatiota ja miehistön oloja. Upseeriston huono palkkausjärjestelmä aiheutti myös hankaluuksia. Upseerien oli ostettava virkaan oikeuttava valtakirja, ja valtio maksoi eversteille ja kapteeneille sen mukaan, kuinka monta miestä he asettivat kruunun käyttöön. Tästä seurasi kavalluksia, väärennöksiä ja korruptiota, ja sotamiesten todellinen määrä oli paljon pienempi kuin papereiden mukaan olisi pitänyt olla. Epäkohtaa korjattiin siirtymällä kiinteisiin kuukausipalkkoihin ja ansioitumisen mukaiseen etenemiseen virkauralla. Jälkipolvet ovat todenneet, että Le Tellier oli koko Ranskan historian kyvykkäimpiä sotaministereitä.
Useimmat historioitsijat ovat antaneet hänelle kaiken kunnian Ranskan sotakoneiston kehittämisestä. Todellisuudessa hänen isänsä Michel Le Tellier oli uudistaja; François-Michel oli vain loistava hallintovirkamies, joka toteutti isänsä uudistukset. Silti François-Michel le Tellier teki työnsä hyvin. Hänen kuolemansa jälkeen Ranskan armeija pysyi yhtenä Euroopan pelottavimmista.