Varma K. Turunen

Varma Kosto Turunen (17. maaliskuuta 1913 Pielisjärvi – 16. maaliskuuta 1994 Polvijärvi) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1939–1962. Hän työskenteli myös Suomen Liiketyöntekijäin Liitossa, Yleisradiossa sekä Kulutusosuuskuntien Keskusliitossa. Turunen oli toisen polven sosialidemokraatti, joka luonnehti itseään tannerilaiseksi. 1950-luvun lopussa käynnistyneen puoluehajaannuksen aikana hän edusti niin sanottuja leskisläisiä.
Elämä.
Lapsuus ja nuoruus.
Pielisjärvessä syntyneen Varma K. Turusen vanhemmat olivat työnjohtaja Otto Aleksander Turunen (1875–1920) ja Suomussalmelta kotoisin ollut Elsa Wilhelmiina Levonius (myöh. Huikuri, 1883–1949). O. A. Turunen oli kotiseutunsa työväenliikkeen johtahahmoja ja veljensä Frans Oskarin (1878–1939) kanssa yksi Pohjolan tukkityöläisten lakon organisaattoreista. Hän oli myös ehdolla vuoden 1917 eduskuntavaaleissa, mutta jäi varasijalle. Yleislakon jälkeen Turunen toimi Lieksan työväen järjestyskaartin päällikkönä. Hänet vangittiin sisällissodan alkupäivinä ja tuomittiin valtiopetoksesta kahdeksaksi vuodeksi kuritushuoneeseen. O. A. Turunen kuoli Tammisaaren pakkotyölaitoksessa espanjantautiin juuri ennen armahdustaan tammikuussa 1920 Varma K. Turusen ollessa kuusivuotias.
Varma Kosto Turunen herätti usein huomiota erikoisilla etunimillään. Turusen mukaan tyttövauvasta olisi tullut Varma Kerttu, mutta poikana hänet nimettiin kolmivuotiaana tulirokkoon kuolleen isoveljensä mukaan. Kirkkoherran kauhisteltua lapselle annettua nimeä isä vastasi sen kostavan esipolville tehdyt vääryydet, jolloin pappi varoitti koston voivan langeta myös vanhemmille. Varma K. Turunen kertoi nimen viitanneen hänen isänsä Venäjän vallan aikana kokemaan vainoon. Viimeisessä Tammisaaren vankileiriltä lähettämässään kortissa O. A. Turunen oli kehottanut poikaa muistamaan nimensä. 
Keskikoulun käytyään Turunen työskenteli vuodesta 1929 lähtien Osuusliike Oma-Avun myyjänä Joensuussa. 1930-luvulla hän esiintyi Joensuun Työväen Näyttämöllä ja soitti Keskiyö-nimisessä yhtyeessä, jossa myös Esa Pakarinen aloitti uransa. Turunen oli aluksi ythyeen rumpali, mutta toimi myöhemmin laulajana ja trumpetistina. Asepalveluksensa hän suoritti Kiviniemen varuskunnan sotilassoittokunnassa. Varusmiesaikanaan Turunen soitti hanuristi Olavi Huuskan johtamassa Hottipojat-yhtyeessä, johon kuului muun muassa Onni Laihanen.
Politiikassa.
Turunen liittyi sosialidemokraattiseen puolueeseen heti 18 vuotta täytettyään. Hän vaikutti muun muassa Joensuun sosialidemokraattisessa nuoriso-osastossa ja piirijärjestössä, kuului Joensuun Työväen Näyttämön johtokuntaan ja toimi Suomen Työväen Musiikkiliiton paikallisosaston sihteerinä. Turunen oli lahjakas puhuja ja taitava lausujana, joka kirjoitti myös itse työväenlehdissä julkaistuja runoja. Työväen akatemian kurssin suoritettuaan hän työskenteli Helsingissä Suomen Liiketyöntekijäin Liiton järjestäjänä 1938–1939. Turunen valittiin kansanedustajaksi vuonna 1939, jolloin hänestä tuli 26-vuotiaana eduskunnan nuorin jäsen. Jatkosodan aikana Turunen vieraili rintamalla kiertävänä viihdyttäjänä ja hengennostattajana eli niin sanottuna ”korsukolpörtöörinä”. Hän toimi myös Nuorten Kotkien puheenjohtajana 1943-1951 ja oli Suomen Sosialidemokraattisen Työläisnuorisoliiton varapuheenjohtaja.
Kansanedustajan tehtäviensä ohessa Turunen työskenteli Suomen Liiketyöntekijäin Liiton tiedotussihteerinä ja toimistonhoitajana 1939–1948 sekä Yleisradion esitelmäosaston apulaisosastopäällikkönä 1948–1954. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuosina 1950 ja 1956. Vuoden 1962 presidentinvaaleihin Turunen lähti Honka-liiton valitsijamiesehdokkaana, mutta Olavi Hongan luovuttua hän oli Rafael Paasion listoilla. Pudottuaan eduskunnasta samana keväänä pidetyissä vaaleissa Turunen työskenteli Kulutusosuuskuntien Keskusliiton arkistonhoitajana ja järjestöpalvelun johtajana vuoteen 1970. Eläkkeelle jäätyään Turunen muutti Polvijärven Sammakkovaaraan, jossa hän asui kuolemaansa saakka. Turunen on haudattu sukuhautaan Lieksan Mähkön hautausmaalle.