tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Junabongaus

Junabongaus eli junaspottaus () on eräs raideliikenneharrastamisen muoto, joka käsittää muun muassa raideliikenteen ja kalustokierron seurantaa sekä valokuvausta. Junabongari, rautatieharrastaja ("ferroequinologisti"), voi pelkän bongauksen lisäksi harrastaa muutakin raideliikenteeseen liittyvää, erikoisina syventävinä aiheina esimerkiksi tietyntyyppiset turvalaitteet tai rautatien arkkitehtuuri. Junabongauksen taustalla on yleensä tiedonkeruuseen liittyvä aihepiirin tiedonjano. Jotkut bongaavat myös rautatieasemia.
Saksan demokraattisen tasavallan kansanarmeija

Saksan demokraattisen tasavallan kansanarmeija (, lyh. NVA, kirjaimellisesti "Kansakunnan kansanarmeija") oli Saksan demokraattisen tasavallan (DDR) vuosina 1956–1990 toimineiden asevoimien nimi.
Asevoimat perustettiin 1956 vastavoimaksi Saksan liittotasavallan Bundeswehrille. NVA:n perusta luotiin jo vuonna 1952, kun sen edeltäjä "Kasernierte Volkspolizei" (KVP) muodostettiin. Volkspolizein merellisestä osasta muodostettiin Kansanarmeijan merivoimat, joka sai vuonna 1960 virallisen nimensä Kansanlaivasto ().
NVA oli vapaaehtoisarmeija vuoden 1962 tammikuuhun asti, kunnes maassa astui voimaan yleinen asevelvollisuus. Asepalvelus kesti 18 kuukautta ja siihen olivat velvoitettuja 18–26-vuotiaat miehet. Korkeakouluopintoihin hakevalta mieheltä edellytettiin sitoutumista vähintään kolmeksi vuodeksi armeijan palvelukseen. Naiset pystyivät ilmoittautumaan vapaaehtoisiksi. Aseettomaan palvelukseen luotiin vuonna 1964 mahdollisuus rakennussotilaana (Bausoldat). Nämä joukot erotettiin normaaleista yksiköistä, jotta idealismi ei leviäisi. Aseistakieltäytyjiä vainottiin ja heiltä evättiin usein opiskelupaikka palveluksen jälkeen. Totaalikieltäytyjät olivat valtion vihollisia ja heidät tuomittiin vankeuteen Bautzenissa sijainneeseen Stasin kuritushuoneeseen.
Kansanarmeijan aseistus oli pääasiassa lähtöisin Neuvostoliitosta, ja se muodosti Neuvostoliiton etulinjan joukkojen kanssa ensimmäisen aallon mahdollisessa hyökkäyksessä Natoa vastaan. Se oli Varsovan liiton jäsenien parhaiten aseistettu armeija Neuvostoliiton jälkeen.
Vuonna 1987 kansanarmeija oli saavuttanut voimansa lakipisteen ja se koostui 175 300 sotilaasta. Arviolta puolet heistä oli ammattisotilaita ja loput suorittamassa varusmiespalvelustaan.
NVA liitettiin Bundeswehriin 1990. Suurin osa entisistä DDR:n upseereista vapautettiin kuitenkin palveluksesta ja pieni osa, lähinnä nuoria upseereita, sai liittyä Bundeswehriin, kun sotilasarvoa oli ensin alennettu yhdellä arvolla. Kasarmeja suljettiin ja neuvostokalusto poistettiin pääosin käytöstä ja tuhottiin tai myytiin ulkomaille. Suomi osti DDR:n kansanarmeijan jäännöksistä pääasiassa panssarivaunuja, mutta myös kevyitä aseita, kenttätykkejä ja raketinheittimiä.
Graavilohi

Graavilohi on pohjoismainen ruokalaji, joka valmistetaan kypsentämällä lohi kuumentamatta. Sana graavi tulee ruotsin kielen sanasta "grav", joka tarkoittaa hautaa.
Graavilohi valmistetaan laittamalla lohifileiden väliin karkeaa suolaa ja hiukan sokeria sekä usein myös muita mausteita, kuten valkopippuria, roseepippuria, viherpippuria, katajanmarjaa, tilliä tai konjakkia. Fileet kääritään pareittain nahkapuoli ulospäin ja säilytetään kylmässä 1–4 päivää. Suola pehmittää kalan lihan proteiineja ja estää kalan pilaantumisen. Graavaus on keksitty suurten kalasaaliiden säilyttämiseksi ilman kylmätiloja, mutta nykyisin graavilohta valmistetaan ja syödään sen maun takia.
Keskiajalla kalastajat valmistivat graavilohta suolaamalla ja kevyesti fermentoimalla hautaamalla kalan rantahiekkaan hieman korkean vuoroveden rajan yläpuolelle. Fermentoinnin takia alkuperäisen graavilohen haju ja maku muistuttivat enemmän hapansilakkaa kuin nykyaikaista graavilohta. Ensimmäinen kirjallinen graavilohiohje julkaistiin vuonna 1914 norjalaisen Henriette Schǿnbergin keittokirjassa "Stor Kokebok".
Japanilaisilla on vastaavanlaisia kalankäsittelytapoja, mutta erilaiset mausteet.
Imelletty perunalaatikko

Imelletty perunalaatikko (tai hämäläinen perunalaatikko tai uunituuvinki) on hämäläinen perinteinen arkiruoka, jota muualla päin Suomea syödään perinteisenä jouluruokana. Se tehdään imellyttämällä eli seisottamalla perunasosetta noin 50 °C:n lämpötilassa, jolloin perunan tärkkelys pilkkoutuu entsyymien vaikutuksesta lyhyemmiksi hiilihydraattiketjuiksi, sokereiksi. Näin syntyy tyypillinen makea maku. Tarvittaessa makeutta voidaan lisätä siirapilla.
Nimen tuuvinki tulee ruotsinkielisestä sanasta "stuvning", mikä tarkoittaa muhennosta. 
Imelletty tai muunlainen perunalaatikko tunnetaan muuallakin kuin Hämeessä, joskin perunalaatikoksi voidaan kutsua myös perunaviipaleista, lihasta ja kalasta tehtyä laatikkoruokaa. Esimerkiksi Alahärmän ja Ylihärmän pitäjäruoka "perunaloora" tarkoittaa eräänlaista silakkalaatikkoa.
1980-luvulla toteutetussa pitäjäruokaprojektissa jonkinlaisen soseutetusta perunasta tehdyn perunalaatikon tai -tuuvingin valitsivat nimikkoruoakseen Anjalankoski, Elimäki, Heinolan maalaiskunta, Hollola, Hämeenkyrö, Iitti, Järvenpää, Kalanti, Keuruu, Kihniö, Kärkölä, Lahti, Loppi, Myrskylä, Mäntsälä, Nousiainen, Nurmijärvi, Pomarkku, Pälkäne, Ruovesi, Rääkkylä, Siuntio, Somero, Suomenniemi ja Tampere.
Setsuuri

Setsuuri on hapanimelä maustettu sekaleipä. Sen nimi tulee ruotsin makeaa ja hapanta tarkoittavista sanoista söt ja sur ("sötsurt bröd"). Leivän valmistusvaiheisiin kuuluu hapatus ja imellyttäminen eli bakteeri- ja entsyymitoimintaa. Kirjallisuudessa imeläleipä mainitaan ensimmäisen kerran Daniel Jusleniuksen vuonna 1700 ilmestyneessä kirjassa "Aboa vetus et nov"a. 
Setsuurin mausteina käytetään anista, kuminaa, pomeranssinkuorta ja fenkolia. Makeutta lisätään siirapilla. Jauhot ovat sekoitus ruissihtijauhoja, kokojyvävehnäjauhoja, ohra- ja kaurajauhoja.
Leipäjuusto

Leipäjuusto eli juustoleipä on perinteisesti Pohjanmaalla, Lapissa ja Kainuussa valmistettu paistettu tuorejuusto. Tornionlaaksossa ja Länsipohjassa siitä on käytetty nimitystä kahvijuusto. Leipäjuustoa valmistettaessa kuumennettuun maitoon lisätään juoksutinta, joka erottaa valkuaismassan herasta. Massa kootaan möykyksi, josta yleensä muotoillaan litteä kiekko. Juusto paistetaan siten, että pinnalle muodostuu ruskeita pilkkuja. Paistettaessa rasva kihoaa juuston pintaan ja muodostaa konservoivan kerroksen.
Historia.
Esiteolliseen aikaan leipäjuustoa valmistettiin kesäisin ja syksyisin, kun maitoa oli saatavilla. Juusto oli juhlaruokaa, ja sitä annettiin palkaksi esimerkiksi heinäntekoväelle. Leipäjuusto kuivattiin ja säilöttiin esimerkiksi ruislaarissa jyvien seassa, missä se säilyi jopa vuosia. Kuiva, kivikova leipäjuusto pehmeni hiilloksella lämmitettäessä. Juustoa lisättiin paloina myös erilaisiin keittoruokiin.
Aikaisemmin leipäjuustoa valmistettiin paikallisissa ja alueellisissa meijereissä. Meijerikoon kasvettua leipäjuuston teollista valmistamista ei Suomessa enää jatkettu suuremmissa meijereissä, vaan se jäi lähinnä pienten yksityisten meijereiden ja juustoloiden varaan, jotka hankkivat maitonsa sopimusmaitotiloilta.
Tarjoilu.
Perinteisesti leipäjuusto tarjoiltiin vinoneliön muotoisina paloina kahvin kanssa. Päälle voi ripotella vähän sokeria. Uusperinnettä on leipäjuuston tarjoaminen lämmitettynä jälkiruoaksi lakkahillon ja joskus kerman kanssa.
Oulun yliopistollinen sairaala

Oulun yliopistollinen sairaala (OYS) on Pohjois-Pohjanmaan hyvinvointialueen ylläpitämä sairaala ja se on Pohjois-Suomen suurin sairaala, jossa työskentelee 6 900 työntekijää. OYS:ssa toimii myös Oulun alueen yhteispäivystys.
OYS sijaitsee noin kaksi kilometriä itään Oulun kaupungin keskustasta Kontinkankaan kaupunginosassa, valtateiden 4 ja 22 liittymän koillispuolella.
OYS huolehtii Pohjois-Pohjanmaan hyvinvointialueen erikoissairaanhoidosta ja koko Pohjois-Suomen erityistason sairaanhoidosta. Sosiaali- ja terveydenhuollon yhteistyöalue kattaa puolet Suomen pinta-alasta. Tällä alueella toimii yliopistollisen sairaalan lisäksi neljä keskussairaalaa. Sairaala tuottaa erityistason erikoissairaanhoitoa Kainuun, Keski-Pohjanmaan, Lapin ja Pohjois-Pohjanmaan hyvinvointialueille. OYS:ssa on potilaspaikkoja noin 800. Sairaalaa johtaa Miia Turpeinen.
Sairaalan laboratoriopalvelut tuottaa NordLab. 
Valtionneuvoston 30. maaliskuuta 2023 antama asetus 620/2023 erityistason sairaanhoidon järjestämisestä ja keskittämisestä ohjaa keskittämään valtakunnallisesti huuli- ja suulakihalkiopotilaiden kokonaishoidon suunnittelun sekä varhaisvaiheen leikkaushoidon Helsingin yliopistolliseen sairaalaan yhteistyössä Oulun yliopistollisen sairaalan kanssa. 
OYS toteuttaa Oulun yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan lääkärikoulutusta. Lisäksi se toimii muiden sosiaali- ja terveydenhuollon opiskelijiden käytännön harjoittelupaikkana. 
Sairaalan yhteydessä toimii Oulun kaupungin ylläpitämä perusopetusta tarjoava sairaalakoulu.
OYS:n yhteydessä on myös helikopterilentopaikka potilaskuljetuksia varten.
Historia.
Oulun yliopistollinen sairaala aloitti toimintansa vuonna 1973. Tuolloin nimenä oli Oulun yliopistollinen keskussairaala (OYKS). Lääketieteen opetus Oulun yliopiston lääketieteellisesä tiedekunnassa alkoi vuonna 1960. Yliopiston opetussairaalana toimi vuosina 1963–1972 Oulun lääninsairaala.
Sisäasiainministeriö järjesti keskussairaalan suunnittelusta kaikille Suomen arkkitehdeille avoimen arkkitehtikilpailun vuonna 1965. Kilpailun voittaja julkistettiin tammikuussa 1966, ja voittajaksi selviytyi arkkitehti Reino Koivula ehdotuksellaan ”Missä lintuset laulaa”. Koivulan perustama arkkitehtiyhtymä sai tehtäväkseen hoitaa sairaalan suunnittelun voittaneen ehdotuksen pohjalta. Rakennustyöt alkoivat tammikuussa 1968, ja peruskiven muurasi Suomen tasavallan presidentti Urho Kekkonen saman vuoden joulukuussa. Rakennukset valmistuivat vaiheittain niin, että viimeisenä valmistui lastentautien klinikka vuonna 1975. Sairaala vihittiin käyttöön 3. syyskuuta 1976.
Tulevaisuuden sairaala 2030.
Oulun yliopistollisessa sairaalassa on käynnissä vuonna 2019 alkanut uudistamishanke, joka kestää 2020-luvun loppuun saakka. Uusien rakennusosien valmistuessa puretaan vanhaa sairaalaa. Sairaalaan valmistuu 500 potilashuonetta, jotka ovat yhden tai kahden hengen huoneita. Tämä lisää poilaiden yksityisyyden suojaa ja ennaltaehkäisee infektioiden leviämistä.
Lipeäkala

Lipeäkala tai livekala on keskiajalta periytyvä ruokalaji, jota syödään erityisesti jouluna. Se on perinteisesti valmistettu hauesta, kuhasta tai kapakalasta, eli kuivatusta turskasta tai muista kuivatuista turskakaloista, kuten seitistä, molvasta tai koljasta. Nykyisin Suomessa ja Ruotsissa kaupattavasta lipeäkalasta 99 prosenttia on molvaa, kun taas Norjassa käytetään vieläkin 90-prosenttisesti turskaa. Syynä molvan käyttöön Suomessa on turskakantojen ehtyminen Pohjois-Norjan vesialueilta 1970-luvun lopulla. Tällöin kalastusta siirrettiin etelämmäksi, jossa oli paljon molvaa.
Kapakala pehmitetään liottamalla sitä emäksisessä lipeävedessä. Reagenssina on käytetty koivutuhkasta valmistettua potaskaa, jolla saadaan miedompi maku kuin lipeällä. Perinteisesti kapakalan on annettu liota 3–7 päivää emäksisessä liuoksessa, jolloin se pehmenee ja sen proteiinit alkavat hajota. Kalan ei saa antaa liota liian pitkään, sillä tällöin sen rasvat alkavat saippuoitua ja maku pilaantuu. Pehmennyt kala pestään juoksevassa kylmässä vedessä huolellisesti ja pakataan. Pakattu lipeäkala säilyy noin 2–3 kuukautta. 
Kaupoissa myytävä lipeäkala on käyttövalmista sellaisenaan. Kalaa ei pitäisi enää huuhdella juoksevan veden alla, vaan halutessa sen voi pikaisesti huuhtoa kastamalla kylmään veteen ennen keitinveteen laittamista. Lipeäkala keitetään (nykyisin helpoimmin mikroaaltouunissa) ja tarjotaan valkokastikkeen, maustepippurin ja imelletyn perunalaatikon kanssa. Norjalaiset söivät vuonna 2001 lipeäkalaa 2 055 tonnia.
Lipeäkalan maku on hyvin mieto, ja siksi mausteena käytetään pippuria. Koska se säilyy erinomaisesti, keskiajan kuljetus- ja säilytysolosuhteissa lipeäkala on ollut oiva proteiininlähde. Etenkin katolisena aikana, kun paaston aikana ei saanut syödä lihaa, oli lipeäkala arvostettu ruokalaji.
Tiedekeskus Tietomaa

Tiedekeskus Tietomaa on Suomen ensimmäinen tiedekeskus. Se avattiin yleisölle 29. kesäkuuta 1988. Tietomaa sijaitsee Oulun kaupungin Myllytullin kaupunginosassa, noin 700 metriä rautatieasemalta luoteeseen. Tiedekeskus toimii entisissä Veljekset Åström Oy:n nahkatehtaan voima-asemassa ja vesitornissa. Tietomaan tarkoituksena on esitellä tieteen ja tekniikan saavutuksia hauskasti ja mielenkiintoisesti kansantajuisesta näkökulmasta.
Tietomaassa on myös jättielokuvateatteri, joka esitti Suomen viimeisenä teatterina säännöllisesti 70 mm:n jättielokuvia. Elokuvat olivat niin sanottuja 8/70 mm -kopioita samoista lyhytelokuvista, joita esitetään maailmalla Imax-teattereissa. Vuodesta 2013 lähtien 3D-elokuvat on esitetty digitaalisella Barco 4K -projektorilaitteistolla.
Tiedekeskus Tietomaa on osa Museo- ja tiedekeskus Luuppia. 
Joulukuussa 1984 Oulun kaupunginhallituksen asettama työryhmä alkoi valmistella "Tietokonemaan" perustamista. Hankkeeseen pyrittiin saamaan mukaan yrityksiä, joilla oli laaja tietokoneasiantuntemus. Kesällä 1985 perustettiin Tietomaa Oy, jonka osakkeita omistivat muun muassa Oulun kaupunki, Nokia ja Valmet.
Tietomaan kävijäennätys 74 567 henkilöä on vuodelta 2008.
Tietomaa ja sen vesitorni menevät vuoden 2023 lopulla remonttiin, ja pysyvät suljettuina vuoteen 2026 saakka. Remontin jälkeen samoihin tiloihin tiedekeskuksen kanssa muuttavat Pohjois-Pohjanmaan museo ja Oulun yliopiston kanssa rakennettava luontonäyttely.
Tietomaa meni peruskorjaukseen elokuussa 2023. Sen on määrä valmistua vuoteen 2026 menessä. Tässä yhteydessä Tietomaan viereinen teatterirakennus puretaan ja sen tilalle tulee uudisrakennus. Uusi rakennus valittiin arkkitehtikilpailussa, voittaneen Loggia ehdotuksen on suunnitellut Arkkitehtitoimisto Opus &amp; Simon Mahringer. Tässä uudessa kokonaisuudessa Pohjois-Pohjanmaan museo siirtyy samoihin tiloihin tiedekeskuksen kanssa.
Rieska

Rieska tarkoittaa isossa osassa Suomea ohutta, nostattamatonta leipää, joka tehdään ilman hiivaa tai hapatusta ohrasta, kaurasta tai perunasta, joihin yleensä lisätään vehnää sitkon aikaansaamiseksi. Eri puolilla Suomea rieskalla tarkoitetaan kuitenkin eri asioita.
Suomi.
Eri maakunnissa on erilaisia rieskoja ja monet pitävät oman alueensa rieskaa ainoana oikeana. Pohjois-Pohjanmaalla rannikon ja sisämaan rieskat ovat erilaisia. Rieska-sanalla tarkoitetaan hyvin erilaisia leipiä, myös hapatettuja: esimerkiksi Kaakkois-Suomessa rieska on ohra- ja vehnäjauhosta, vedestä ja piimästä leivottu, paksu hiivaleipä. Etelä-Karjalassa happamattoman ohraleivän nimitys on vastaavasti kovaohranen tai kovaotranen ja ohuen perunakakkaran nimi taas on leposka tai lepuska. Laajemmin tunnettu tällainen hapanleipä on esimerkiksi Joutsenon rieska. Etelä-Karjalassa tunnetaan myös tattaririeska, jossa hapantaikinan jauhot ovat tattaria. Muualla Itä-Suomessa, kuten Kainuussa, Savossa ja Pohjois-Karjalassa happamatonta ohrarieskaa sanotaan nyrkkirieskaksi. Eteläsavolaisten käsitys rieskasta on ohra- tai tattarisuurimoista ja piimästä tehty leipä, jonka taikinaa turvotetaan yön yli ennen paistamista, ja joka tarjoillaan munavoin kanssa.
Lapissa rieskaksi on kutsuttu myös eräänlaista veripalttua.
Tunnbröd (Ruotsi).
Ruotsissa rieska tunnetaan nimellä "tunnbröd". Sitä saa sekä pehmeänä että kovana (kuivattuna). Tunnbrödiä leivotaan vehnä-, ruis- tai ohrajauhosta. Nostatusaineena käytetään leivinhiivaa tai hirvensarvisuolaa. Taikina kaulitaan ohueksi. Ruutukaulimella taikinan pinnasta tulee koristeellinen. Tunnbröd paistetaan perinteisesti puulämmitteisessä leivinuunissa, mutta tavallinenkin sähköleivinuuni käy.
Tunnbrödin katsotaan olevan hapansilakan välttämätön lisuke. Se soveltuu myös muiden ruokien, kuten kaalikääryleiden lisukkeeksi. Ruokalaji ”bryta” syntyy, kun kovaa tunnbrödiä murennetaan syvään lautaseen ja päälle kaadetaan maitoa. Ruokalaji nautitaan mieluiten vastakeitetyn puolukkahillon kera. Ruotsalainen ruokalaji ”dopp i gryta” valmistuu hetkessä. Vierreleipäviipaleiden annetaan imeytyä uunipaistin liemessä. Norlannissa ruokalajia kutsutaan nimellä ʼblötaʼ, ja siellä liemeen kastetaan tunnbrödpaloja.
Ruotsalaisissa nakkikioskeissa tunnbrödin päälle laitetaan perunasosetta, pari nakkia, rapusalaattia ja höystetään ketsupilla, sinapilla ja sipulilla. Lopuksi annos ”Tunnbrödsrulle” kääritään rullalle. Jämtlandissa annoksen nimi on ”Mjukstut” ja siinä on voita tai meesjuustolevitettä sekä leikkelettä. Kotonatehdyissä annoksissa täytteenä voi käyttää esimerkiksi poronkäristystä, lohta tai hapansilakkaa.
Lefse (Norja).
Norjalainen lefse on osin sukua rieskalle, ja sillä nimellä laji on levinnyt myös Amerikan pohjoismaisten siirtolaisten pariin.
Oulun Tervahiihto

Oulun Tervahiihto on maailman vanhin yhtäjaksoisesti järjestetty hiihtotapahtuma. Se järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1889 nimellä "Oulun hiihto". Sota-aikana Oulun hiihdot järjestettiin rintamalla sotilaiden kesken. Tervahiihdoksi tapahtuman nimi muutettiin vuonna 1955. Laturetki järjestetään vuosittain Oulujoen jäällä maaliskuussa. 
Tervahiihdon pääreittien pituudet ovat perinteisen ja vapaan tyylin 40 ja 70 kilometrin hiihdot sekä miehille että naisille. Näiden lisäksi on lyhyempien matkojen sarjoja, muun muassa Matkahiihto, Lasten Tervahiihto (10 kilometriä) ja Ipanasarjat (100–300 metriä).
Vuoden 2025 Tervahiihto peruttiin vähälumisuuden vuoksi. Kyseessä oli jo kolmas peruminen viiden vuoden sisään – edellisillä kerroilla syynä olivat koronapandemia (2021) ja vähälumisuus (2020).
Laskuvarjo

Laskuvarjo on laite, joka mahdollistaa (vapaan) putoamisen pysäyttämisen/hidastamisen sekä liikkumisen ilmassa eli pystysuuntaisen ja useimmiten myös vaakasuoran liikkeen hallinnan.
Tyypit.
Laskuvarjoja on kahta päätyyppiä; pallo- ja patjavarjoja (liitovarjoja). Urheilulaskuvarjokokonaisuuteen kuuluu päävarjo, varavarjo, valjaat ja varavarjon automaattilaukaisin.
Pallovarjon toiminta perustuu ilmanvastukseen. Mitä suurempi varjo, sitä suurempi on sen ilmanvastus, joka hidastaa liikettä. Useimmat nykyään käytössä olevat pallovarjot ovat jossain määrin ohjattavia, mutta myös täysin ei-ohjattavia malleja on olemassa. Pallovarjoja käytetään lähinnä erilaisiin armeijan käyttötarkoituksiin; miehistön- ja kalustonpudotuksiin. Sen etuja ovat varmatoimisuus ja helppokäyttöisyys.
Liitovarjo puolestaan toimii lentokoneen siiven tavoin ja tuottaa nostovoimaa. Kaikki liitovarjot ovat ohjattavia, ja niinpä ne ovatkin nykyisin yleisin laskuvarjotyyppi.
Historia.
Laskuvarjon perusperiaate on tunnettu jo pitkään, sillä esimerkiksi kiinalaisen Sima Qian kirjoittamassa historiateoksessa "Shiji" kuvataan, kuinka eräs keisari hyppäsi palavasta rakennuksesta ja käytti kartiomaista olkihattua hidastaakseen putoamisnopeuttansa. Kiinalaisissa käsikirjoituksissa on muita vastaavia merkintöjä, ja kruunajaisissa vuonna 1306 väitetään käytetyn laskuvarjoa, mutta tätä väitettä ei ole pystytty varmistamaan historiallisilla todisteilla. Leonardo da Vinci puoleestaan esitteli oman mallinsa, joka löytyy hänen teoksestansa "Codex Atlanticus". Hänen ei kuitenkaan tiedetä rakentaneen suunnittelemaansa laitetta.
Louis-Sébastien Lenormand oli ensimmäinen, joka esitteli julkaisesti laskuvarjon toimintaa. Hän teki näytöksensä vuonna 1783, ja muutamaa vuotta myöhemmin jotkin ranskalaiset hyppäsivät jo ilmapalloista. André-Jacques Garnerinin tiedetään olevan ensimmäinen, joka hyppi säännöllisesti. Eräässä näytöshypyssään vuonna 1802 hän hyppäsi 2 400 metrin korkeudesta.
Varhaisimmissa laskuvarjoissa oli sateenvarjojen tapaan kehikko, joka piti ne auki. 1800-luvun aikana kehitettiin kuitenkin jo taitettavia varjoja, jotka oli tehty silkistä. Telineeseen sijoitettu laite aukaisi varjon, kun hyppääjä teki hyppynsä. Laskuvarjon laukaisimet alkoivat kehittyä 1900-luvun alussa.
Ensimmäisessä maailmansodassa laskuvarjoja käyttivät erityisesti havaintopalloista pelastuvat henkilöt, mutta lentokoneissa niitä pidettiin edelleen pääsääntöisesti epäkäytännöllisinä. Toisessa maailmansodassa laskuvarjoja alettiin käyttää jo säännöllisesti. Niitä käytettiin muun muassa erikoisjoukkojen kuljettamiseen sotatoimialueelle, vaikeapääsyisten joukkojen huoltamiseen ja vakoojien saamiseksi vihollisalueille.
Nykyiset laskuvarjot on valmistettu usein nailonista, joka ei ime kosteutta ja on ilmatiivis, mutta on silti kevyt ja kestävä materiaali. Uusissa liitovarjoissa on lisäksi silikonipinnoite, joka tekee kankaan ilmaa läpäisemättömäksi, mikä parantaa varjon aerodynaamisia ominaisuuksia. Tällaisesta kankaasta käytetään nimitystä ”nollakangas” ().
Erkki Salmenhaara

Erkki Olavi Salmenhaara (12. maaliskuuta 1941 Helsinki – 19. maaliskuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä, kriitikko ja musiikintutkija.
Ura.
Tultuaan ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta vuonna 1960 Salmenhaara alkoi opiskella sävellystä Joonas Kokkosen johdolla Sibelius-Akatemiassa ja suoritti sävellysdiplomin vuonna 1963. Hän jatkoi opintojaan György Ligetin johdolla Wienissä vuonna 1963. Hän opiskeli myös musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1964. Hän laati tohtorinväitöskirjansa Ligetin musiikista Helsingin yliopistoon vuonna 1970.
Salmenhaara sävelsi kuoromusiikkia, kamarimusiikkia, pianomusiikkia, elektronista musiikkia ja oopperan "Portugalin nainen" (Robert Musilin aiheeseen). Hänen musiikkinsa luokitellaan uustonaalisuutta tai uusyksinkertaisuutta edustavaksi; Salmenhaara itse vastusti ”minimalistiksi” leimaamista. Salmenhaaralla on myös huomattava orkesterituotanto: viisi sinfoniaa, orkesterirunoelmat "Le Bateau ivre", "Suomi – Finland", "La fille en mini-jupe" ja "Illuminations", konserttoja (muun muassa käyrätorvelle, uruille, kahdelle viululle, sellolle) ja "Requiem profanum" pianolle, uruille, sopraanolle, altolle, baritonille ja orkesterille. Elektroakustista musiikkia hän sävelsi muun muassa teoksen "White Label" (1963) sekä kaksiosaisen nauhakollaasin "Information Explosion" (1967).
Salmenhaara työskenteli assistenttina (1961–1966), lehtorina (1966–1975) ja apulaisprofessorina (1975–1998) Helsingin yliopiston musiikkitieteen laitoksessa. Hänelle myönnettiin Valtion tiedonjulkistamispalkinto vuonna 1988 Leevi Madetoja -elämäkerran johdosta. "Suomen musiikin historia" 1–4 (josta Salmenhaara kirjoitti 2½ osaa) palkittiin 1996 Tieto-Finlandia-palkinnolla, ja 2001 Salmenhaara sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon. Salmenhaara toimi Suomen Säveltäjät ry:n puheenjohtajana 1974–1976 ja Suomen Sinfoniaorkesterit ry:n puheenjohtajana 1974–1978.
Salmenhaaran vuonna 1984 julkaisema Jean Sibeliuksen yksiosainen elämäkerta "Jean Sibelius" aiheutti ilmestyessään pienen skandaalin, sillä Salmenhaaran opettaja Erik Tawaststjerna väitti tämän plagioineen hänen kirjoittamaansa neliosaista Sibelius-elämäkertaa. "Helsingin Sanomien" musiikkiarvostelija Seppo Heikinheimo kirjoitti aiheesta marraskuussa 1984 paljon näkyvyyttä saaneen artikkelin Tawaststjernan otettua häneen yhteyttä. Monet pitivät väitettä liioiteltuna, sillä kyse oli vain samojen elämäkerrallisten tosiseikkojen esittämisestä. Salmenhaara osallistui myöhemmin haamukirjoittajana Tawaststjernan Sibelius-elämäkerran viimeisen, viidennen osan kirjoittamiseen, joka ilmestyi 1988.
Erkki Salmenhaara avioitui vuonna 1961 hum. kand. Anja Kososen kanssa. Heille syntyi kaksi poikaa. Pariskunta erosi vuonna 1978.
Erkki Salmenhaaran hautapaikka on Uudessa Valamossa Heinävedellä. Hän toivoi tulevansa haudatuksi samaan kalmistoon kuin ystävänsä Pentti Saarikoski.
Arkhimedeen laki

Kreikkalainen Arkhimedes (287–212 eaa.) keksi nostetta koskevan lainalaisuuden, jota kutsutaan hänen mukaansa Arkhimedeen laiksi: 
"Jos kappale on upotettu nesteeseen, neste kohdistaa kappaleeseen ylöspäin työntävän voiman, joka on yhtä suuri kuin kappaleen syrjäyttämän nesteen paino."
Arkhimedeen laki voidaan esittää matemaattisesti muodossa
formula_1
missä formula_2 on syrjäytetyn nesteen massa, formula_3 on nesteen tiheys (kg/m³), formula_4 on kappaleen upoksissa oleva tilavuus (m³) ja formula_5 on putoamiskiihtyvyys (maan pinnalla noin 9,81 m/s²). 
Ottamalla huomioon kappaleen painon formula_6 voimme laskea kappaleeseen vaikuttavan kokonaisvoiman 
formula_7
missä formula_8 on upotetun kappaleen tiheys ja formula_9 on kappaleen kokonaistilavuus. 
Tasapainotilassa, kuten kuvassa, formula_10.
Sovellutuksia.
Arkhimedeen lakia voidaan hyödyntää kappaleiden tilavuuksien ja tiheyksien mittaamisessa sekä tätä kautta myös aineiden, esimerkiksi kullan, puhtauden mittauksessa. 
Tarinan mukaan Arkhimedes paljasti nosteen avulla, että kuninkaan kultaseppä oli korvannut kuninkaan kultaisen kruunun sisuksen hopealla. Paljastus oli mahdollinen, koska kullalla ja hopealla on eri tiheydet. 
Punnitsemalla kruunu ilmassa ja sitten veteen upotettuna voidaan näiden painojen erotuksena määrittää syrjäytetyn vesimäärän paino. Tekemällä sama punnitus kultakappaleelle, voidaan määrittää kullan painon suhde kultakappaleen syrjäyttämän veden painoon. Jos tämä suhde on sama kuin kruunun ja sen syrjäyttämän vesimäärän painojen suhde, ovat kappaleiden tiheydet samat, eli kruunu on kultaa. Jos suhde on eri, on kruunu jotain muuta ainetta, esimerkiksi hopeaa.
Poronkäristys

Poronkäristys, pohjoissaameksi báistebiđus, inarinsaameksi poccuusteeikâ ja koltansaameksi ǩeäʹrstõs, on tunnetuin saamelainen ruokalaji, johon käytetään poron selkää tai paistia. Poron liha on tummaa ja vähärasvaista. Aluksi liha leikataan ohuiksi viipaleiksi – helpoimmin tämä käy, kun liha on kohmeista eli lähellä nollaa astetta. Poronkäristys paistetaan paistinpannulla rasvassa. Perinteisesti paistamiseen on käytetty kuuta eli poron talia, mutta nykyisin käytetään myös sian silavaa ja voita, terveyssyistä myös kasvirasvaa. Maustamiseen käytetään pippuria ja suolaa, ja hauduttamisen ajaksi sekaan kaadetaan hiukan vettä tai olutta. 
Poronkäristys tarjotaan perinteisesti perunasoseen ja puolukkasurvoksen tai karpaloiden kera.
Myös puolukkahilloa on tapana tarjota poronkäristyksen kanssa.
Theodosius II

Theodosius II (huhtikuu 401 – 28. heinäkuuta 450), hallitsi 408–450) Itä-Rooman keisari vuodesta 408. Hänen vanhempansa olivat Arcadius ja Aelia Eudoxia.
Theodosius kruunattiin keisariksi isänsä rinnalle jo alle yksi vuotiaana vuonna 402, mutta hän ei hallinnut ennen aikuisikäänsä. Historioitsija Prokopios kertoo Persian kuninkaan Yazdegerd I:n kasvattaneen Theodosiuksen, mutta tämä on kuitenkin epäselvää. Kun Arcadius kuoli vuonna 408 tuli Theodosiuksesta tuli ainut keisari. Theodosiuksen alkukautena valtaa käytti pretoriaaniprefekti Anthemios, joka oli ollut vaikutusvaltainen jo Arcadiuksen aikana. Hänen toimestaan rakennettiin muun muassa Konstantinopolin muurit, jotka nimettiin Theodosius II:n mukaan. Vuonna 414, Hänen siskonsa Pulcheria otti kuintekin vallan käsiinsä. Pulcheria painosti häntä uskonnollisissa asioissa ja pyrki lisäämään vaikutusvaltaansa hovissa. Vuonna 421 Theodosius meni naimisiin runoilijattaren Aelia Eudocian kanssa. Heidän tyttärensä Licinia Eudoxia meni myöhemmin naimisiin Länsi-Rooman keisarin Valentinianus III:n kanssa.
Theodosiuksen aikana kaupunkielämä Konstantinopolissa kehittyi ja kaupunki kasvoi. Theodosius perusti vuonna 425 Konstantinopoliin yliopiston, jossa opetettiin muun muassa lakia, filosofiaa, geometriaa, astronomiaa ja retoriikkaa. Vuonna 429 Theodosius määräsi koottavaksi kaikki Konstantinus Suuren jälkeen säädetyt lait. "Codex Theodosianus" valmistui vuonna 438 ja tuli olemaan perusta keisari Justinianus I:n lakikokoelmalle "Corpus iuris civilis."
Theodosius II myös sekaantui länsi-Rooman sotiin. Kun hänen setänsä Honorius kuoli vuonna 423, otti lännessä vallan usurpaattori Johannes. Theodosius lähetti armeijan Ardaburiuksen johdolla syrjäyttämään Johanneksen jossa hän onnistui ja asetti länsi-Rooman keisariksi Valentinianus III:n. 
Länsi-Rooma joutui sotaan vandaaleja vastaan vuonna 441, jolloin Theodosius II lähetti laivaston ja huomattavan määrän sotilaita lännen avuksi, jolloin kuitenkin Itä-Rooman rajat jäivät haavoittuviksi. Tämän takia persialaiset hyökkäsivät idästä. Kaksi vuotta myöhemmin kuitenkin solmittiin rauha kun Theodosius maksoi siitä ison summan. Tämän jälkeen kuitenkin hunnit alkoivat hyökkäillä Balkanille Bysantin alueille tunkeutuen aina nykyisen Bulgarian alueelle. Bysantti kuitenkin neuvotteli rauhansopimuksen hunnien kanssa vuonna 443 tai 447.
Theodosius kuoli vuonna 450 ratsastusonnettomuudessa. Koska hänellä ei ollut poikalasta tai perijää, hänen siskolleen Pulcherialle jäi tehtäväksi valita seuraava keisari. Seuraavaksi keisariksi hän valitsi Marcianuksen.
Władysław Gomułka

Władysław Gomułka (6. helmikuuta 1905 – 1. syyskuuta 1982) oli puolalainen poliitikko ja maan kommunistinen johtaja kahteen otteeseen. Hän järjesti vuoden 1941 jälkeen Puolan kommunistisen puolueen ja oli sen pääsihteeri 1943–1948. Gomulka syrjäytettiin Stalinin määräyksestä puoluelinjalta poikkeamisesta syytettynä vuonna 1948, mutta hän nousi takaisin samaan tehtävään 1956. Gomulka säilytti sitten asemansa vuoteen 1971, jolloin taloudellisen kriisitilanteen aiheuttamat levottomuudet pakottivat hänet eroamaan lopullisesti.
Elämä.
Gomułka liittyi vanhaan Puolan kommunistiseen puolueeseen (Komunistyczna Partia Polski, KPP) vuonna 1926. Hän välttyi vuoden 1938 Suuresta vainosta, jolloin useimmat (KPP) jäsenet tuhottiin Stalinin käskystä Neuvostoliitossa. Gomułkasta tuli yksi merkittävimmistä puolalaisista kommunisteista ja hän otti osaa Puolan työväenpuolueen ("Polska Partia Robotnicza") muodostamiseen vuonna 1943.
Hän oli Puolan varapääministeri väliaikaisessa hallituksessa vuosina 1945–1947. Hän oli tärkeä henkilö kommunistipuolueessa, auttoi kommunisteja manipuloimaan ja voittamaan suorassa kansanvaalissa 1946 ja Puolan vaaleissa, 1947. Gomułkasta tuli "Puolan hegemoni". Stalin suhtautui epäluuloisesti Gomułkan tapaisiin "kotikommunisteihin". Stalin syytti Gomułkaa "nationalistisista poikkeamista" vuonna 1948. Vuosina 1951–1954 Gomułka oli syrjässä Puolan yhdistyneen työväenpuolueen toiminnasta.
Stalinistisen Bolesław Bierutin kuoleman jälkeen Gomułka nousi uudelleen puolueen johtajaksi lokakuussa 1956. Hänen uudistuksensa olivat suosittuja ja hänen "puolalainen tiensä sosialismiin" tuli tunnetuksi. Palkat nousivat 50 prosentilla ja maan raskasta teollisuutta kehitettiin. Maatilojen kollektivointi peruttiin, sensuuria höllennettiin ja yhteistyö katolisen kirkon kanssa aloitettiin.. Neuvostoliiton johto kutsui Gomułkan neuvottelemaan Varsovaan Unkarin kansannousun johdosta lokakuussa 1956 . Gomułka nimitettiin Puolan yhdistyneen työväenpuolueen pääsihteeriksi. Gomułka hyväksyi virallisesti katolisen kirkon ja puolueen toisinajattelijoita (esimerkiksi Kołakowski). Hän otti osaa Varsovan liiton hyökkäykseen Tšekkoslovakiaan vuonna 1968. Samaan aikaan sensuurin tiukkeni ja opiskelijoiden ja intelligentsijan valvontaa tiukennettiin. Maaliskuussa 1968 aloitettiin juutalaisvastainen kampanja muiden Neuvostoblokin maiden tapaan Kuuden päivän sodan jälkeen vuonna 1967.
Joulukuussa 1970 telakkatyöläisten levottomuuksissa ammuttiin lukuisia ihmisiä. Gomułka pakotettiin eroamaan julkisista tehtävistään vuonna 1971. Nuorempi ja dynaamisempi Edward Gierek nousi puolueen johtoon. Gomułka pakotettiin eläkkeelle. Hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1982 Gomułkan huono maine jätettiin sivuun propagandassa ja hänen ansionsa tunnustettiin. Hänen muistelmansa julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1994.
Marcianus

Marcianus (, ; 392 – 27. tammikuuta 457) oli Itä-Rooman keisari vuodesta 450 kuolemaansa saakka. 
Marcianus syntyi Illyriassa tai Traakiassa vuonna 392. Hän palveli sotilaana Rooman armeijassa ja otti osaa taisteluihin Persiaa ja vandaaleja vastaan. Vuonna 431 hän jäi vandaalien vangiksi Hippo Regiuksen lähettyvillä. Vandaalikuningas Geiserik vapautti hänet, kun hän vannoi olla taistelematta vandaaleja vastaan. Marcianus eteni urallaan ja hänestä tuli lopulta tribuuni ja senaattori. Kun Theodosius II kuoli, tuli Marcianuksesta tämän siskon Pulcherian puoliso. Hänen vastuulleen jäi hallita hunnien hävittämää valtakuntaa. Marcianus lopetti Attilalle maksettavan veron. Koska Attila tiesi, ettei pystyisi valtaamaan Konstantinopolia, päätti hän hyökätä Galliaan.
Marcianus uudisti verotusta ja antoi asuttaa uudelleen hävitetyt alueet. Hän löi Syyriaa ja Egyptiä vastaan tehdyt hyökkäykset vuonna 452. Hänen aikanaan pidettiin myös Khalkedonin kirkolliskokous vuonna 451.
Marcianus ei tehnyt mitään auttaakseen Länsi-Roomaa hunnien hyökkäyksien aikana, eikä hän myöskään tehnyt mitään, kun vandaalit hävittivät Roomaa vuonna 455. 
Marcianus kuoli 27. tammikuuta 457 ja hänet haudattiin Pulcherian viereen Pyhien Apostolien kirkkoon Konstantinopoliin.
Vostok-rakettiperhe

Vostok ( ’itä’) oli neuvostoliittolainen maailman ensimmäinen miehitettyjä avaruusaluksia laukaiseva kantoraketti, joka kehitettiin maailman ensimmäisestä mannertenvälisestä ydinohjuksesta, R-7:stä. Sen ensilaukaisu tapahtui 22. joulukuuta 1960, ja 12. huhtikuuta 1961 se vei avaruuteen Juri Gagarinin.
Versiot.
Kantoraketin merkittävät eri versiot:
Reikäkorttikone

Reikäkorttikone on kortistojen käsittelyä helpottava sähkömekaaninen kone. Arkistoitavat tiedot oli talletettu kirjoittamalla pahvikorteille, joiden reunoissa oli pyöreitä reikiä. Reikä saattoi olla kahdessa tilassa: paikallaan tai pois leikattuna, jolloin kortin laitaan leikattiin kyseiseen kohtaan lovi. Esimerkiksi kaksi viereistä reikää kuvasivat henkilökortistossa arvoja "nainen" ja "mies", ja miesten korteista lovettiin "nainen"-kohta pois.
Kun haluttiin hakea kortiston kaikki naisia koskevat kortit, pujotettiin metallipuikko oikeaan kohtaan ja korttilaatikosta voitiin nostaa oikeat kortit puikon varassa ylös. "Mies"-kortit eivät nousseet, koska puikko sujahti kortin laidan loveen. 
Reikäkorttikoneella pystyttiin tekemään "tai"-hakuja, mutta ei "ja"-hakuja.
Suomen ensimmäiset reikäkorttikoneet hankittiin Tilastolliseen päätoimistoon (nykyinen Tilastokeskus) vuonna 1922. 1920-luvulla reikäkorttilaitteistoja hankkivat ainakin Henkivakuutusyhtiö Salama ja Vakuutusyhtiö Sampo. Kansaneläkelaitos otti ensimmäiset reikäkorttikoneensa käyttöön vuosina 1940–1941, ja sotavuosien jälkeen myös Yhdyspankki ja Postipankki hankkivat reikäkorttikoneita. Reikäkorttilaitteistojen valmistajana toimintansa aloittanut IBM perusti tytäryhtiön Suomeen vuonna 1936, ja vuonna 1952 IBM alkoi myös painaa reikäkortteja omassa painossaan Helsingissä. Vuonna 1955 noin 80 suomalaista organisaatiota käytti reikäkorttikoneita. Reikäkorttikoneita käytettiin Suomessa pienissä kirkkoherranvirastoissa ja koulujen kanslioissa vielä 1980-luvun alussa. 
Alankomaiden väestörekisterijärjestelmä oli reikäkorteilla ennen toista maailmansotaa. Niinpä natsit saattoivat pujottaa kortistoissa puikon kohtaan "Uskonto: juutalainen" ja löytää kaikkien kaupungin juutalaisten nimet ja osoitteet. Tämä jätti moniin Keski-Euroopan maihin rekisterikammon: muun muassa Yhdistyneessä kuningaskunnassa jouduttiin pitkään perustelemaan sitä, että vuoden 2002 väestönlaskennassa kysyttiin uskontoa ensimmäistä kertaa 1930-luvun jälkeen.
Reikäkortteja käytettiin myös muun muassa varhaisten tietokoneiden tiedonsyöttämiseen ja erilaisten laitteiden ohjelmointiin.
Wilhelm Reich

Wilhelm Reich (24. maaliskuuta 1897 Dobzau, Galitsia, Itävalta-Unkari – 3. marraskuuta 1957 Lewisburg, Pennsylvania, Yhdysvallat) oli itävaltalainen psykiatri. Hän tutki suurten ihmisjoukkojen psykologiaa ja kuului psykopolitiikan edelläkävijöihin. 
Reich valmistui lääketieteen tohtoriksi Wienin yliopistosta vuonna 1922. Hän oli kiinnostunut Sigmund Freudin tutkimuksista ja toimi psykoanalyytikkona Saksassa. Hän julkaisi 1927 tutkimuksen "Die Funktion des Orgasmus", joka koski seksuaalisten orgasmivaikeuksien yhteyttä neurooseihin. Hän pohti myös marxilaisuuden vaikutusta seksuaaliseen vapautumiseen. Sittemmin hänet erotettiin kansainvälisestä psykoanalyyttisesta yhdistyksestä (IPV) ja hän kehitti omaa psykologista oppiaan "orgonomiaa".
Marxilainen Reich eli 1930-luvulta lähtien maanpakolaisena Tanskassa, Ruotsissa ja Norjassa ja lopulta Yhdysvalloissa. Hän alkoi myydä kehittämiään orgonikammioita syöpäpotilaille ja tuomittiin puoskaroinnista. Hän kuoli vankeudessa vuonna 1957.
Käpy

Käpy on paljassiemenisen kasvin emikukinto. Paljassiemenisillä kasveilla on tavallisesti erilliset hedekukinnot eli hedekävyt ja emikukinnot eli emikävyt. Nimitys käpy viittaa näistä yleensä erityisesti emikäpyyn.
Käpy koostuu lapakosta eli kukintorangasta, jonka ympärillä on suomumaisia emilehtiä eli emisuomuja sekä havupuilla myös peitinsuomuja. Toisinaan näitä käpyjen osia kutsutaan kukiksi, mutta täsmällisesti määriteltynä paljassiemenisillä kasveilla ei ole kukkia. Monilla paljassiemenisillä kasveilla emisuomut tai peitinsuomut paksuuntuvat ja puutuvat käpysuomuiksi kävyn kypsyessä, mutta toisilla, kuten esimerkiksi havupuihin kuuluvilla katajilla ("Juniperus"), ne voivat muuttua meheviksi, ja muodostaa koppisiemenisten kasvien hedelmää muistuttavan mehevän kävyn.
Beherit

Beherit on suomalainen black metal -yhtye, joka perustettiin vuonna 1989. 
Beheritiä pidetään Suomen ensimmäisenä black metal -yhtyeenä. Yhtyeen viimeiset albumit eivät ole olleet enää tyyliltään black metallia vaan koskettimilla ja muilla koneilla tehtyä rituaalimusiikkia black metal -hengessä. Muutoksen syynä on, että yhtyeen vokalistina ja kitaristina toiminutta Marko Laihoa ei enää kiinnostanut metallimusiikin tekeminen. Beherit lakkasi olemasta, mutta Laiho jatkoi musiikin tekemistä. Vuonna 1999 tuli julki Suuri Shamaani -CD täynnä kosketinvoittoista ambientia. Tämän jälkeen Laiho jatkoi DJ Gamma -nimellä hardcore techno -piireissä. 
Keväällä 2009 yhtye julkaisi ensimmäisen uuden albumin (Engram) yli kymmenen vuoden tauon jälkeen. Kahdesta edellisestä, ambient-vaikutteisesta albumista (H418ov21.C, Electric Doom Synthesis) poiketen, Engram on Drawing Down The Moon -albumin tyylistä black metalia raskailla kitarasoundeilla höystettynä. 
Loppuvuodesta 2020 Beherit palasi ambient-vaikutteiseen black metalliin albumilla Bardo Exist. 
Yhtye julkaisi demon "Down There..." -nimellä The Lord Diabolus.
Ryöppäys

Ryöppääminen eli ruoka-aineen nopea keittäminen voi tapahtua kuumassa vedessä tai höyryssä kiehuttamalla. Tarkoituksena on joko pehmentää ruoka-ainetta, poistaa siitä makuhaittoja tai myrkkyjä taikka hidastaa entsyymien toimintaa. Ryöppäämisessä ruoka-aine ei ehdi kypsyä.
Kemiallisessa mielessä ryöppäys on yksikköoperaatioihin kuuluva kiinteä-nesteuutto. Ruoka-aineessa ei siis ryöpättäessä tapahdu kemiallista reaktiota, vaan sen ainesosat eriytetään fysikaalisesti toisistaan uuttamalla osa niistä veteen.
Kasvisten ryöppäys.
Monet kasvikset ryöpätään ennen pakastamista tai hapattamista, jotta entsyymitoiminta pysähtyisi ja mikrobit kuolisivat.
Sienten ryöppäys.
Tyypillisiä ryöpättäviä sieniä ovat kirpeänmakuiset rouskut. Rouskujen ryöppäämisen tarkoitus on poistaa kirpeää makua ja siihen riittää lyhyt kertaryöppäys. Tähän löytyy monenlaisia ohjeita, joissa liotus- ja ryöppäysajat vaihtelevat. Useimmat rouskut tulee ryöpätä, mutta esimerkiksi sellaisenaankin miedon makuiset leppärouskut ja kultarousku eivät vaadi ryöppäystä.
Korvasienten keittäminen.
Myrkyllinen korvasieni on käsiteltävä ryöppäämisen sijaan keittämällä avonaisessa kattilassa kaksi kertaa vähintään viisi minuuttia runsaassa vedessä, jotta hengenvaarallinen solumyrkky gyromitriini saadaan liukenemaan. Keitinvesi on siihen liuenneiden myrkkyjen takia kaadettava jokaisen keittämiskerran jälkeen pois ja sienet huuhdeltava hyvin. Riittävästä tuuletuksesta on huolehdittava. 
Muita myrkkysieniä ei tule ryöpättynä tai keitettynäkään syödä. Esimerkiksi punakärpässientä ei suositella ruokasieneksi, vaikka sen myrkyt ovat vesiliukoisia ja vähenevät keitettäessä. Sen sijaan esimerkiksi valkokärpässienen ja suippumyrkkyseitikin hengenvaaralliset myrkyt eivät häviä keittämälläkään, joten niitä ei saa missään tapauksessa syödä.
Leo I

Leo I eli Flavius Valerius Leo Augustus (401–18. tammikuuta 474) oli Itä-Rooman keisari 457–474.
Leo kruunattiin keisariksi 7. helmikuuta 457. Se oli ensimmäinen kerta, jolloin Konstantinopolin patriarkka oli mukana kruunajaisissa. Leon valitsi keisariksi armeijan komentaja Aspar, joka aluksi piti Leoa nukkehallitsijanaan. Leo onnistui kuitenkin päästä eroon Asparista, kun hän liittoutui isaurialaisten kanssa. Aspar syrjäytettiin ja murhattiin vuonna 471.
Leon tytär Ariadne meni naimisiin isaurialaisten johtajan Tarasicodissan kanssa, josta myöhemmin tuli keisari Zenon vuonna 474. 
Leon aikana hunnit ja gootit hyökkäsivät useita kertoja Balkanille, mutteivät pystyneet valtaamaan Konstantinopolia Theodosius II:n rakennuttamien muurien takia. Vuonna 467 Leo nimitti Anthemiuksen Länsi-Rooman keisariksi.
Vuonna 468 hän lähetti retkikunnan vandaaleja vastaan, mutta se kukistui Leon langon Basiliscuksen takia.
Kalttaus

Kalttaamisessa ruoka-ainetta keitetään, kunnes sen uloin kerros on valmis irrotettavaksi.
Kalttaus tarkoittaa myös kokonaisen ruhon käsittelyä karvojen poistamiseksi niin, että nahka jätetään paikoilleen – toisin kuin nylkemisessä. Esimerkiksi sian ruho kastetaan kiehuvaan veteen, minkä jälkeen karvoitus, nahan pintakerros ja niissä olleet epäpuhtaudet irtoavat helposti. Myös siipikarjan ruhot kaltataan kynimisen helpottamiseksi.
Leo II

Leo II eli Flavius Leo Augustus (467 – 10. marraskuuta 474) oli Itä-Rooman keisari vuonna 474. Hänen isänsä oli Zenon ja hänen äitinsä oli keisari Leo I:n tytär Ariadne. 
Leo I:n lähimpänä sukulaisena hänestä tuli keisari vuonna 474. Zenon hallitsi valtakuntaa poikansa ollessa vielä alaikäinen. Kun Leo kuoli vain kymmenen kuukautta sen jälkeen kun hänestä oli tullut keisari, seurasi Zenon häntä keisarina.
QQ Blue

QQ Blue oli vuosina 1986–1987 toiminut suomalainen rock-yhtye. Yhtyeen laulusolistina toimi Joe Meikle ja kitaristina aiemmin Dingon kitaristina toiminut Jonttu Virta. Meikle ja Virta perustivat yhtyeen pian Dingon vuoden 1986 hajoamisen jälkeen.
Yhtyeen basisti oli Olli-Pekka ”Patu” Ruohonen.
QQ Bluen ura jäi lyhyeksi. Se julkaisi vuonna 1987 "Crusade"-nimisen studioalbumin ja hajosi saman vuoden aikana. QQ Blue teki noin 150 esiintymistä. Yhtyeen esiintymiskielenä oli englanti.
Tiikeribarbi

Tiikeribarbi ("Puntigrus tetrazona") on särkikaloihin kuuluva kala. Se on suosittu akvaariokala.
Koko ja ulkonäkö.
Tiikeribarbilla on neljä tummaa raitaa kellertävällä pohjalla, lähisukulaislajilla viisiraitabarbilla raitoja on viisi, mistä kertovat myös tieteelliset nimet ("tetrazona" = neliraitainen, "pentazona" = viisiraitainen). Evät ovat punaiset. Kuononkärki on koiraalla punainen, minkä avulla voi erottaa aikuisten yksilöiden sukupuolet toisistaan. 
Alkuperä.
Tiikeribarbi on kotoisin Sumatran ja Borneon joki- ja järvivesistä.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen.
Tiikeribarbi on todella aktiivinen kala ja saattaa näykkiä pitkäeväisten kalojen eviä. Niitä pidetään vähintään neljän yksilön parvessa, johon muodostuu tiukka nokkimisjärjestys. Mitä suuremmassa parvessa tiikeribarbit elävät, sitä rauhallisemmin ne käyttäytyvät. Liian pienessä parvessa barbit kiusaavat usein parven pienimmän hengiltä, tai saattavat ahdistella muiden lajien kaloja.
Vesiolot ja ravinto.
Pehmeä tai keskikova vesi, pH 6,5–7,5 , lämpötila 24–26 °C, akvaarion pituus vähintään 80 cm
Iin junaturma

Iin junaturma tapahtui keskiviikkona 9. helmikuuta 2000 kello 15.04.48 Iissä, Oulun pohjoispuolella, Olhavan ja Iin liikennepaikkojen välillä rataosuudella Oulu–Tornio.
Rovaniemeltä Oulun kautta Kajaaniin matkalla ollut pikajuna P 974 ja rataa ylittämässä ollut pakettiauto törmäsivät toisiinsa vartioimattomassa Akolan metsäautotien tasoristeyksessä. Törmäyksen seurauksena juna suistui kiskoilta ja pakettiauto vaurioitui käyttökelvottomaksi.
Törmäyksessä Mercedes-Benz 307D -mallisen pakettiauton peräosa kiilautui raskaan dieselveturin alle suistaen sen ja kaikki junan neljä vaunua raiteilta. Junan nopeus oli törmäyshetkellä 120 km/h. Onnettomuudessa vakavimmin loukkaantui veturinkuljettaja, lievempiä vammoja saivat pakettiauton kuljettaja ja yhdeksän junamatkustajaa.
Yhteentörmäyksessä veturin kulkusuunnassa etummainen teli suistui heti kiskoilta. Veturi jatkoi matkaansa työntäen pakettiautoa edellään noin 25 metrin matkan ennen kuin auto sinkoutui junan oikealle puolelle. Veturin takateli pysyi kiskoilla ainakin 100 metrin matkan törmäyskohdasta, jolloin veturi suistui alas ratapenkereelle vieden ensimmäisen vaunun mukanaan.
160 metrin päässä tasoristeyksestä veturin keula törmäsi maahan, ja veturi kääntyi lähes 180 astetta keula tulosuuntaan kaatuen vasemmalle kyljelleen, ja se liukui vielä kyljellään perä edellä 25 metrin matkan ennen pysähtymistään 185 metrin päähän tasoristeyksesta ja 18 metrin päähän radasta.
Myös junan ensimmäinen vaunu kaatui kyljelleen suistuvan veturin vetäessä sen etutelin pois kiskoilta ja takaa tulevien vaunujen pakottaessa sen pois raiteilta. Loukkaantuneista matkustajista kuusi istui ensimmäisessä vaunussa. Loput kolme vaunua suistuivat kiskoilta mutta pysyivät pystyssä raiteen päällä.
Onnettomuuden seurauksena junan veturi, Dr16 nro 2814, jouduttiin pahoin vaurioituneena hylkäämään. Veturista tuli näin ollen Dr16-sarjan ensimmäinen hylätty veturi. Myös junan ensimmäinen vaunu hylättiin. Onnettomuuden kokonaiskustannukset olivat noin 20,3 miljoonaa markkaa (noin 3,4 miljoonaa euroa).
Foinikia

Foinikia (foin.: 𐤊𐤍𐤏𐤍, ) oli vuoden 2500 eaa. tienoilla perustettu talassokratia.
Väestö.
Foinikialaiset olivat Lähi-idässä itäisen Välimeren pohjukassa nykyisen Libanonin tienoilla noin 3500–146 eaa. vaikuttanut seemiläistä foinikian kieltä puhunut kansa, joka perusti myöhemmän Rooman kilpailijan Karthagon vuonna 814 eaa. suojaisaan merenlahteen. Foinikialaiset olivat läheistä sukua kanaanilaisille, ja tällä nimellä he kutsuivat myös itseään.
Foinikialaiset olivat kauppiaita ja merenkulkijoita, jotka perustivat kauppasiirtokuntia hyvinkin kauas kotimaastaan. Foinikia laajeni merelle, koska maa-alueilla oli jo muita kansoja. Toisaalta idässä oli vuoristo. Ei tiedetä, miten varhain Foinikian rannikolta on purjehdittu vaikka joidenkin teorioiden mukaan olisi purjehdittu jo neoliittisella kivikaudella. Foinikian yhdistivät maa- ja merikaupan reitit. Idästä tuli kauppatavaraa, jota voitiin myydä edelleen merikaupan välityksellä.
Foinikialaiset olivat taitavia laivanrakentajia ja merenkulkijoita. Purjehdusmatkat ulottuivat muun muassa nykyisiin Espanjaan ja ehkä Englantiin asti. Foinikialaisia siirtokuntia oli Karthagon lisäksi Kyproksella, Ródoksella, Kreetalla, Maltalla, Sisiliassa, Sardiniassa, sekä Marseillessa Etelä-Ranskassa ja Cádizissa Espanjassa.
Kaupungit.
Tunnetuimmat Foinikian kaupunkivaltiot olivat Sidon ja Tyros. Muita olivat Arvad (Aradus), Byblos eli Gubla, Ugarit, Tripoli, Batrun, Beirut ja Baalbek. Foinikian kaupunkivaltiot liittoutuivat yhteen yhteisten etujen vuoksi. Eri aikoina eri kaupunki oli johtavassa asemassa. Johdossa oli Ugarit 1600–1500, Byblos 1400–1300, Sidon 1200–1100, Tyros 1100–800 ja Tripoli viidennellä vuosisadalla (500–400) eaa.
Kuningas Salomon aikalaisen Hiramin isän Abibaalin aikana (900–800 eaa.) perustettiin kauppa-asema Kyprokselle, Sardiniaan sekä Tunisiaan Uticaan ja Hippokseen. Tyros perusti kauppa-asemia Etelä-Espanjaan Cádizin lähelle mahdollisesti jo 1100-luvulla eaa. Foinikialaisten perustama kaupunki Kyproksella oli Kition, nykyinen Lárnaka.
Uskonto.
Foinikian hallitseva uskonto oli läheistä sukua Välimeren itärannikolla Syyrian ja Palestiinan alueilla muinoin asuneiden kanaanilaisten uskonnolle. Sen ylijumala oli Ēl. Häntä aktiivisempi oli Baal, ’Herra’, joka yhdistettiin säähän ja sateeseen ja joka toi hedelmällisyyttä. Jumalattaria olivat muun muassa Athirat, Ēlin puoliso, sekä Astarte, rakkauden ja sodan raju jumalatar, Baalin sisar ja mahdollisesti myös puoliso. Baalin mahtavat vastustajat olivat Yamm sekä suuret merihirviöt Litan ja Tunnan ("Raamatun" Leviatan ja Tannin).
Minkiö

Minkiö on Jokioisten kunnan kylä Lounais-Hämeessä, kuntakeskuksen pohjoispuolella yhdystien 2813 (Humppilantie) varrella, johon suuri osa Minkiön taloista on keskittynyt. Minkiön kylään kuuluvat Kalakosken, Minkiönkylän, Nivan ja Uudenkulman kulmakunnat. Kyläalue on hajanainen ja sijaitsee peltomaiseman ympäröimänä kuntakeskuksen pohjoispuolella. Kylän läpi virtaa Jänhijoki.