tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
M/S Regina Baltica

M/S Regina Baltica () on Rederi AB Sallyn Wärtsilän telakalta "M/S Viking Song" -nimisenä tilaama matkustaja-autolautta. Tämän jälkeen alus liikennöi useilla eri nimillä ja reiteillä, kunnes se myytiin Tallinkille ja sai nykyisen nimensä. 2010-luvulla alus on ollut vuokrattuna usealle eri taholle ja toiminut muun muassa kelluvana hotellina. Vuodesta 2017 lähtien aluksen on omistanut espanjalainen Balearia-varustamo.
Laivan sisaralus oli "M/S Viking Saga", jonka runko käytettiin nykyisen "M/S Celestyal Crystalin" rakentamiseen alkuperäisen aluksen tuhouduttua telakalla tulipalossa.
Kansikuvaus.
Tiedot ovat Viking Linen ajoilta.
Käyttöhistoria.
"M/S Viking Song" toimitettiin Pernon telakalta Viking Linelle loppukesästä 1980. Alus asetettiin Helsinki–Tukholma-reitille. Tässä tehtävässä "Viking Song" palveli aina vuoden 1985 keväälle asti, jolloin SF-Linen vasta valmistunut "M/S Mariella" korvasi sen.
Aluksen siirryttyä pois Helsinki–Tukholma-reitiltä se myytiin norjalaiselle Fred Olson Lines -varustamolle, ja sen liikennöinti loppui Suomen lipun alla toukokuussa 1985. Lyhyen telakkakäynnin jälkeen alus siirtyi Norjaan palvelemaan uutta omistajaansa nimellä "Braemar". Tämän jälkeen alus palveli Baltic Linen alaisuudessa nimillä "Anna Karenina" ja "Anna K". 
Nykyään alus tunnetaan nimellä "M/S Regina Baltica"; se oli Tallinkin omistuksessa ja liikennöi toukokuuhun 2010 saakka reitillä Riika–Tukholma. Alus aikarahdattiin Acciona Trasmediterranea -yhtiölle kesäkuusta 2010 alkaen. Se seilasi Välimerellä Almería–Nador-reittiä Afrikan ja Euroopan välillä.
Vuodesta 2012 vuoteen 2017 alus oli vuokrattuna kelluvaksi hotelliksi useille eri tahoille. Tallink myi "Regina Baltican" Sweoffshore Ltd:lle vuonna 2015.
Helmikuussa 2017 alus myytiin espanjalaiselle Balearia Eurolineas Maritimas -varustamolle, joka liikennöi aluksella reitillä Valencia–Mostaganem. Alus on rekisteröity Kyproksen lipun alle, kotisatamanaan Limassol. Alus säilytti kuitenkin Tallinkin ajalta peräisin olevan nimensä.
Robert I

Robert I (865 – 15. kesäkuuta 923) oli toinen Robertien-dynastiaan kuulunut frankkien kuningas vuosina 922–923. Hän oli Anjoun kreivin Robert Vahvan toinen poika sekä Pariisin kreivin ja frankkien aiemman kuninkaan Eudes I:n nuorempi veli.
Valmistautuminen.
Kuningas Eudes I nimitti nuoremman veljensä useiden kreivikuntien haltijaksi, yksi niistä oli Pariisi. Samoin hänet nimettiin useiden luostareiden johtajaksi eli abbé "in commendam". Robert sai itselleen myös Ranskan herttuan arvon ja alueet, ja tämä oli sotilaallisesti erityisen tärkeä alue. 
Isoveljensä Eudes I:n kuoleman jälkeen vuonna 898 hän ei vaatinut kruunua itselleen, vaan kunnioitti tehtyä sopimusta ja hyväksyi karolinkikuninkaan Kaarle Yksinkertaisen tulemisen frankkien kuninkaaksi. Uusi kuningas kuitenkin tunnusti Robertin arvon ja aseman. Hän sai tehtäväkseen puolustaa koko pohjoista Ranskaa viikinkien hyökkäyksiä vastaan.
Nousu valtaan.
Rauhanomainen tila Robertin ja Kaarle Yksinkertaisen välillä kesti vuoteen 921 saakka, eli 23 vuotta Eudesin kuoleman jälkeen. Korkea papisto ja valtakunnan herrat riitaantuivat Kaarle Yksinkertaisen kanssa ja eritoten tämän tavasta suosia Haganon kreiviä. Kaikkein vaikutusvaltaisimpien ja sotilaallisesti vahvimpien aatelisten kanssa Robert nousi kapinaan Kaarlea vastaan.
Kapinan ja taistelun seurauksena Kaarle pakeni Lothringeniin. Tämän seurauksena Robert voideltiin ja kruunattiin frankkien kuninkaaksi 29. kesäkuuta 922. 
Kaarle kokosi itselleen suuren armeijan ja lähti hankkimaan takaisin menettämäänsä kruunua. Soissonsin taistelussa 15. kesäkuuta 923 Robertin joukot voittivat ja Kaarle pakeni paikalta, mutta Robert itse kuoli taistelun aikana. Eräiden lähteiden mukaan hän olisi hävinnyt kaksintaistelussa Kaarle Yksinkertaiselle, mutta totuus lienee, että hän sai surmansa tavallisten sotilaiden aseesta.
Robertin perintö.
Robert I:n hallituskausi jäi hyvin lyhyeksi ja siksi hänen suunnitelmansa eivät ehtineet käydä toteen. Hän oli panostanut erityisesti avioliittojen myötä tapahtuvaan vallan pysymiseen. Hän oli itse mennyt naimisiin Kaarle Suuren jälkeläisen Béatrix Vermandoisilaisen kanssa, ja tyttärensä hän puolestaan naitti Burgundin herttualle Rudolfille.
Robert I oli toinen kaikkiaan kolmesta Robertien-dynastiaan luettavasta frankkien hallitsijasta. Hänen jälkeensä hallitsijaksi tuli viimeinen Robertien-dynastian hallitsija, hänen tyttärensä Emmen aviopuoliso Rudolf, Burgundin herttua. Rudolfia kuninkaaksi seurasi karolingeihin kuulunut Ludvig IV. Muutamaa vuosikymmentä myöhemmin Robertin pojan, Hugo Suuren, poika Hugo Capet nousi valtaistuimelle 987. Hänestä lasketaan alkaneen niin sanottu kapetingien dynastia.
Édouard Daladier

Édouard Daladier (18. kesäkuuta 1884 – 10. lokakuuta 1970) oli ranskalainen poliitikko, joka tunnetaan erityisesti siitä, että hän toimi maan pääministerinä toisen maailmansodan syttyessä. Pääministerinä häntä seurasi Paul Reynaud.
Vuosina 1924–1928 Daladier oli ministerinä useissa Ranskan koalitiohallituksissa. Daladierilla oli myös merkittävä rooli Ranskan radikaalipuolueen ja sosialistipuolueen erossa vuonna 1926. Myöhemmin Daladierista tuli merkittävä hahmo radikaalipuolueessa ja hänestä tuli pääministeri ensimmäisen kerran vuonna 1933 ja uudestaan vuonna 1934 muutamaksi viikoksi Ranskan oikeistomellakoiden aikana. Nämä mellakat johtivat radikaalipuolueen joutumiseen pois vallasta. 
Daladierista tuli sotaministeri vuonna 1936 ja myöhemmin pääministeri 10. huhtikuuta 1938. Daladierin pääministerikauden aikana tehtiin nk. Münchenin sopimus, jossa Ranska perääntyi velvoitteistaan puolustaa Tšekkoslovakiaa. Saksan hyökättyä Puolaan vuonna 1939 Daladier vastusti sodan julistamista, mutta joutui kuitenkin taipumaan. Ranska julisti sodan Saksaa vastaan 3. syyskuuta 1939. Daladier ajoi Suomen tukemista talvisodassa vahvistaakseen hallituksensa asemaa ja erosi pääministerin tehtävistä tukihankkeen epäonnistuttua maaliskuussa vuonna 1940. Daladier pakeni Marokkoon, mutta hänet pidätettiin ja Vichyn hallitus tuomitsi hänet maanpetoksesta. Sodan loppuajan Daladier oli saksalaisten sotavanki.
Sodan jälkeen Daladier oli Ranskan parlamentin jäsen ja hänet tunnettiin erityisesti Charles de Gaullen vastustajana.
Lindholm

Lindholm tarkoittaa seuraavia
Sukunimi.
Lindholm on ruotsinkielinen sukunimi, jonka merkitys on "lehmussaari." Se on ollut Suomessa yleisin ei-suomalainen sukunimi.
Dodgeball – boltsit pelissä

Dodgeball – boltsit pelissä on yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 2004. Elokuvan ohjasi Rawson Marshall Thurber, ja sen pääosissa esiintyvät Vince Vaughn ja Ben Stiller. Stiller ja Christine Taylor ovat naimisissa ja heillä on kaksi lasta, "Dodgeball" oli heidän toinen yhteinen elokuvansa, jota ennen he esiintyivät elokuvassa "Zoolander". 
Lance Armstrong, Chuck Norris, David Hasselhoff ja William Shatner esiintyvät elokuvassa cameorooleissa.
Juoni.
Elokuva kertoo Peter LaFleurista joka omistaa pienen kuntosalin. LaFleurin kuntosalin vieressä on White Goodmanin omistama suosittu sekä arvostettu huippukuntosali joka vetää Peteriltä asiakkaat. Peter elää velkakierteessä ja jos hän ei pysty maksamaan laskujaan hänen salinsa ulosotetaan ja salin oikeudet siirtyisivät lopulta Goodmanille. Peterillä on kuitenkin apunaan pieni ryhmä salinsa asiakkaita jotka ovat valmiita auttamaan Peteriä laskujen maksamisessa. He huomaavat lehdestä ilmoituksen polttopalloturnauksesta, jonka pääpalkintona on 50 000 dollaria. Voittosummalla he pystyisivät kuittamaan laskut ja pelastamaan salin. He ilmoittautuvat mukaan, mutta myös Goodman kuulee tästä ja ilmoittautuu omien miehiensä kanssa kisaan mukaan.
Arvioita.
"Turun Sanomien" Päivi Valotien mukaan "Dodgeball" on typerä ja toteutukseltaan televisiomainen pölhökomedia, jonka juoni on sekä ennakoitava, pitkästyttävä että piinallisen lapsellinen. Hänestä sen juonikuviot ovat urheiluelokuvasta, mutta ne on istutettu ääliökomedian formaattiin jotta mukaan on voitu ympätä alapäähuumoria, aivan tarpeetonta mäiskintää ja liioiteltuja karikatyyrihahmoja.
Action Comics

Action Comics on yhdysvaltalaisen DC Comicsin julkaisema sarjakuvalehti. Sen ensimmäinen numero ilmestyi 1. kesäkuuta 1938. Lehti ylitti ensimmäisenä ns. supersankari-sarjakuvalehtenä 800 numeron rajan vuonna 2003, ja se on "Detective Comicsin" (Batman-lehti) ohella yksi maailman pitkäkestoisimmista sarjakuvajulkaisuista. Vaikka lehdessä on vuosien mittaan esiintynyt runsaasti erilaisia hahmoja, sitä on 1940-luvulta lähtien pidetty pääasiallisesti Teräsmies-lehtenä (Teräsmies oli ensimmäinen lehdessä esiintynyt sarjakuvahahmo).
22. helmikuuta 2010 lehden ensimmäinen numero huutokaupattiin miljoonan dollarin hintaan.
Vuonna 2013 hyväkuntoinen "Action Comics" -lehden ensimmäinen numero arvioitiin jo kahden miljoonan dollarin arvoiseksi; lehden ensimmäinen numero onkin nykyään arvokkain yksittäinen sarjakuvajulkaisu.
Rudolf (Ranska)

Rudolf I (k. 15. tammikuuta 936) oli Burgundin herttua vuosina 921–923 ja nykyistä Ranskaa edeltäneen Länsi-Frankian kuningas vuosina 923–936.
Tausta.
Burgundi on perinteisesti ollut sekä frankkien että myös Ranskan keskeisiä maakuntia ja sen herttuat tai kuninkaat ovat olleet vahvoja vallankäyttäjiä. Vuonna 921 Rudolf seurasi isäänsä Rikhard Oikeamielistä Burgundin herttuana. Hänen asemansa valtakunnassa oli erinomaisen vahva, sillä hän oli naimisissa Emma Ranskalaisen kanssa, joka oli Hugo Suuren sisar ja frankkien kuninkaan Robert I:n tytär.
Nousu valtaan.
Robert I:n kuoltua Soissonsin taistelussa frankkiaateliset valitsivat Rudolfin kuninkaaksi. On todennäköistä, että hänen lankonsa Hugo Suuri ei ollut kiinnostunut jättämään hallitsemiaan alueita ja käytti siksi vaikutusvaltaansa valtakunnan herroihin kruunun pysymiseksi perheen sisällä. Poikkeuksellisesti Rudolf voideltiin ja kruunattiin frankkien kuninkaaksi Soissonsissa 13. heinäkuuta 923. 
Yhdessä vaimonsa Emman sukulaisen, Vermandoisin Herbert II:n kanssa Rudolf pani viralta karolingihallitsija Kaarle Yksinkertaisen, joka kuoli vankeudessa vuonna 929. Tämän jälkeen hänen oli pidettävä aisoissa vanha avustajansa Herbert II, joka pyrki voimakkaasti saamaan lisää valtaa itselleen. Siksi Herbert II pyysi apua Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan saksilaiseen sukuun kuuluneelta hallitsijalta Henrik I Linnustajalta ja Ylä-Burgundin kuninkaalta Rudolf II:lta.
Valtakausi.
Rudolf joutui taistelemaan unkarilaisia vastaan vuonna 926 ja normanneja vastaan vuonna 930, vaikka hänellä oli tukenaan vuonna 911 tehty Sait-Clair-sur-Epten sopimus, jolla viikinkipäällikkö Rollosta tehtiin Normandian herttua vastineeksi viikinkien hävitysretkien lopettamisesta frankkien alueille.
Myös Rudolfin hallitsijaksi valinneiden niin sanottujen läänitysruhtinaiden kanssa oli vaikeuksia, eritoten Akvitanian ja Katalonian herttuoiden kanssa, tosin heidän suhteensa Rudolf pystyi palauttamaan valtansa. Hän menetti kuitenkin hallinnastaan koko Provencen. Ruhtinaista oli tullut entistä itsenäisempiä, ja he olivat muun muassa ryhtyneet lyömään omaa rahaansa vastoin kuninkaallista yksinoikeutta. Lopulta Rudolfin oli liittouduttava lankonsa Hugo Suuren kanssa entistä tukijaansa Herbert II:ta vastaan.
Rudolfin jälkeen.
Kolmentoista vaikean ja tuskaisan hallitusvuoden jälkeen Rudolf kuoli Auxerressä 15. tammikuuta 936. Hänellä ei ollut jälkeläisiä, joille vallan olisi voinut siirtää. Burgundin herttuakunta periytyi siten hänen veljelleen Hugo Mustalle. Useiden historioitsijoiden mielestä kuninkuus oli niin aliarvostettua, ettei se kiinnostanut ketään vakavasti otettavaa ehdokasta.
Hugo Suuri kutsui vapautuneen valtaistuimen haltijaksi Englannista Kaarle Yksinkertaisen pojan Ludvigin. Näin Hugo esti Herbert II:n pääsyn kuninkaaksi, sillä tämä oli Lothringenin herttuan ja Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan hallitsijan Henrik I:n kanssa valloittanut takaisin läänitysmaat, joihin oikeudet häneltä kruunu oli aikaisemmin peruuttanut.
Veijo Pasanen

Veijo Antero Pasanen (14. lokakuuta 1930 Muuruvesi – 17. helmikuuta 1988 Tampere) oli suomalainen näyttelijä ja ohjaaja.
Ura.
Pasasen pääasiallinen työpaikka oli koko hänen uransa ajan Tampereen Työväen Teatteri, jossa hän esiintyi muun muassa Tolarina "Tukkijoella", August Strindberginä "Tribadien yössä", Vanjana "Vanja-enossa" ja Eetu Salinina "Suutari Salinin perinnössä". 1980-luvun puolessavälissä Pasanen vieraili myös Kansallisteatterissa.
Pasanen muistetaan kenties parhaiten "Pikku Kakkosen" Sirkuspelle Hermannina sekä "Pertsa ja Kilu" -televisiosarjan Manki-konnana. Hän näytteli myös suosituissa "Heikki ja Kaija"- sekä "Rintamäkeläiset" -sarjoissa, joissa hän toimi myös ohjaajana yhdessä Pertti Nättilän kanssa.
Vuonna 2010 Pelle Hermanni valittiin Ylen ja "Meidän perhe" -lehden äänestyksessä kaikkien aikojen lastenohjelmaksi.
Veijo Pasanen esitti televisiosarjassa "Rintamäkeläiset" Anttia.
Muita osia olivat "Olemme kaikki syyllisiä" -elokuvan miespääosa (1954), "Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin" -elokuvan asemapäällikkö Veijo Viirimäki (1971) sekä "Siunatun hulluuden" yläkansakoulunopettaja Wilhelm Horsma (1975).
Pasanen palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1986.
Yksityiselämä.
Pasasella on yksi lapsi vaimonsa Marjatta Pasasen o.s. Liljan kanssa.
Veijo Pasanen oli Pertti "Spede" Pasasen kaukainen sukulainen eli 7. polven serkku. Veijo Pasanen on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle vanhaan muistolehtoon Tampereelle.
Kuolema.
Pasanen kuoli sydäninfarktiin helmikuussa 1988 kaksi päivää viimeiseksi jääneen "Pelle Hermannin" jakson kuvausten jälkeen. Pasasen kuoleman jälkeen Pelle Hermannin ”äitiliini” Raili Veivo jatkoi omassa Äitiliini-nimisessä tv-sarjassaan 1989–1990, mutta kuoli helmikuussa vuonna 1993, viisi vuotta Pasasta myöhemmin. Vuonna 1992 Pelle Hermanni -vainaan jatkajaksi yritettiin tehdä Tommi Auvisesta oppisopimuspelle Niko, mutta ohjelma lopetettiin kymmenen jakson jälkeen.
Iloko

Iloko (omakielinen nimi: "ilokano") on Filippiinien kolmanneksi puhutuin kieli. Se kuuluu austronesialaisten kielten malaijilaispolynesialaiseen kieliryhmään. Kieltä puhuu äidinkielenään noin seitsemän miljoonaa ihmistä. Suurin osa puhujista asuu Luzonin saarella. Lisäksi kielen puhujat muodostavat merkittävän vähemmistön Havaijilla, jossa osavaltion laskelmien mukaan on 54 000 ilokon puhujaa. 
Ilokolla on kaksi murretta, pohjois- ja etelämurre. Ne eroavat toisistaan lähinnä ääntämiseltään. Kielessä on lainasanoja muun muassa espanjasta ja englannista. 
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. 
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde: 
Vokaalit.
Lähde:
Minangkabaut

Minangkabaut on indonesialainen etninen ryhmä. Länsi-Sumatralla elää noin neljä miljoonaa minangkabauta ja muualla Indonesiassa noin kolme miljoonaa lisää. Minangkabaut puhuvat minangkabaun kieltä ja ovat suurimmilta osin muslimeja. Heidän kielensä kuuluu austronesialaisiin kieliin. 
Ryhmän sukujärjestelmä on matrilineaarinen. Näin muodostuvasta ryhmästä käytetään minangkabaun kielistä sanaa "suku". Järjestelmä oli ristiriidassa islaminuskon patrilineaarisen järjestelmän kanssa. 
Kun Indonesia islamisoitui, minangkabautien alueella syntyi vahvasti järjestyneitä suufilaisia veljeskuntia, jotka saivat aikaan konflikteja pyrkiessään saamaan islamilaiset normit voimaan. Vuonna 1803 alkoi kansalaissota, missä wahhabilaiset minangkabautit pyrkivät yhteiskunnan uudistamiseen "šarian" pohjalta. Vaikka hollantilaiset kukistivat liikkeen, minangkabautien keskuuteen jäi lakikeskeisen ja oikeaoppisen islamin ihanne.
Padang

Padang on kaupunki Sumatran saarella Indonesiassa. Se on Länsi-Sumatran provinssin pääkaupunki ja samalla suurin kaupunki. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2015 väestönlaskennan mukaan 901 305. Samana vuonna 0–14-vuotiaiden osuus oli 27,6 prosenttia. Suurin osa asukkaista puhuu minangkabaun kieltä. Padangissa sijaitseva Teluk Bayur on Sumatran länsirannikon suurin satama.
Kaupungin lähellä sijaitsee Minangkabaun kansainvälinen lentoasema.
Ivan Bilibin

Ivan Jakovlevitš Bilibin (, 16. elokuuta 1876 Seppälä, Venäjä – 7. helmikuuta 1942 Leningrad, Venäjä) oli venäläinen kuvittaja ja lavastetaiteilija. Hän osallistui muun muassa Mir Iskusstva (Taiteen maailma) -järjestön sekä Ballets russes’n toimintaan. Koko uransa ajan Bilibin sai töilleen aiheita ja innoitusta slaavilaisesta kansanperinteestä.
Ivan Bilibin syntyi Pietarin lähistöllä Seppälänkylässä. Hän opiskeli Münchenissä Anton Aschben taidekoulussa ja jatkoi opintojaan Ilja Repinin johdolla Pietarissa. Vuosina 1902–1904 Bilibin matkusteli Venäjällä kansanperinnettä keräämässä ja ihastui sen vanhaan puuarkkitehtuuriin sekä kansansatuihin. Toinen merkittävästi hänen taiteeseensa vaikuttanut tekijä olivat japanilaiset puupiirrokset. Lisäksi kuvissa on havaittavissa ikonitaiteen ja jugendin vaikutusta.
Bilibin julkaisi mainetta saavuttaneen kuvituksensa venäläisiin kansansatuihin vuonna 1899, ja hänen suosiotaan ja tunnettuuttaan kuvastaa hyvin se, että jokainen hänen kuvittamansa kirja lahjoitettiin juhlallisesti keisariperheen lapsille aina vallankumoukseen asti.
Vuoden 1905 vallankumouksen aikaan hän toimitti vallankumouksellisia sarjakuvia, ja hänet pidätettiin tsaari Nikolai II:sta laatimiensa pilapiirrosten takia. Bilibinin ensimmäinen työ lavastetaiteilijana oli säveltäjä Modest Musorgskin "Boris Godunov" -oopperan pukujen ja lavasteiden suunnittelu. Hän piirsi asuja balettitanssija Anna Pavlovalle "Venäläisiä tansseja" varten.
Vallankumouksen jälkeen Bilibin tunsi olonsa Venäjällä epämukavaksi ja muutti ulkomaille. Vietettyään lyhyen aikaa Kairossa ja Aleksandriassa hän asettui Pariisiin vuonna 1925 ja alkoi koristella yksityiskartanoita ja ortodoksisia kirkkoja sekä tehdä lavasteita pariisilaisteattereille. Samalla hän jatkoi työtään kirjagrafiikan alalla kuvittamalla muun muassa Tuhannen ja yhden yön tarinoita sekä Hans Christian Andersenin ja Grimmin veljesten satuja.
Bilibin kaipasi kuitenkin kotimaataan ja lähti Neuvostoliittoon viimeisteltyään Neuvostoliiton suurlähetystön vuonna 1936. Hän sai graafisen alan professuurin ja luennoi Neuvostoliiton taideakatemiassa vuoteen 1941 saakka. Bilibin kuoli keuhkokuumeeseen 7. helmikuuta 1942 Leningradin piirityksen aikana Taideakatemian kellarissa, jonne hän oli siirtynyt kotinsa tuhouduttua.
Samuel Roos

Samuel Roos (1. tammikuuta 1792 Eurajoki – 14. marraskuuta 1878 Vehmaa) oli lääkäri ja kirjailija sekä suomen kielen kehittäjä.
Henkilötietoja.
Roosin vanhemmat olivat Rikantilan Nurkin talollinen Juhana Juhananpoika (Nurkki) ja Liisa Tuomaantytär. Hän kävi Porin triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1811. Roos opiskeli Turun akatemiassa ja valmistui ensin filosofian kandidaatiksi vuonna 1817 ja sitten lääketieteen kandidaatiksi ja filosofian maisteriksi 1819, lääketieteen lisensiaatiksi 1821 sekä lääketieteen tohtoriksi 1832. Hänestä tuli riemumaisteri 1869.
Roos avioitui vuonna 1823 Maria Lovisa Rindellin (21. maaliskuuta 1793 Masku – 6. huhtikuuta 1865 Vehmaa) kanssa. Heillä oli seitsemän lasta: Alfred Brynolf, Carl Didrik, Ebba Fredrika, Gustava Hildur, Ida Johanna, Karolina Lovisa ja Maria Nanna.
Roos on haudattu Vehmaan kirkon hautausmaalle. Eurajoen kunnantalon edustalla on vuonna 1992 pystytetty Roosin muistomerkki.
Lääkäri.
Lääketieteen ja kirurgian tohtorin arvo Roosille myönnettiin vuonna 1832. Samana vuonna hän erosi Kajaanin piirilääkärin virasta, johon oli tullut 1823 ja jossa Roosin seuraaja oli Elias Lönnrot. Vuosina 1832–1840 Roos toimi Karjalan piirilääkärinä Joensuussa, minkä jälkeen hän oli ensin kaupunginlääkärinä Raumalla 1839–1842 ja sitten yksityislääkärinä Mynämäellä ja vuodesta 1842 Vehmaalla, jossa hän harjoitti myös maanviljelyä.
Kielitieteilijä, kirjailija ja kääntäjä.
Roosin intohimona oli suomen kielen kehittäminen. Tunnetuin hänen keksimänsä uudissana on "sähkö" (vuodelta 1845). Muita hänen sepittämiään sanoja ovat "havainto", "hiilihappo" ja "lämpö" (1845). Lisäksi hän otti uudessa merkityksessä käyttöön sanat "kaasu", "kasvi", "kehittää", "luode" (pakovesi), "särmä" ja "vuoksi" (nousuvesi).
Hänen ensimmäinen kielitieteellinen julkaisunsa oli "Johdatus Sanain oikeaan kirjoittamiseen" vuodelta 1851. Muut julkaisut käsittelivät lääketiedettä (esimerkiksi väitöskirja "Casus Lithiaseos" vuodelta 1827), maataloutta ja kotitaloutta.
Roos julkaisi myös kirjeoppaan "Muutamia Neuvoja ja Johdatuksia Lähetyskirjain tekemiseen" (1855) sekä kaksiosaisen lastenhoidon oppaan "Kristillinen ja terveellinen lasten kasvattaminen" (1856, 1857).
Lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu useita käännöksiä, kuten runomuotoinen "Phaidron, Auguston vapautetun, Aisopolaisia satuja" vuodelta 1860 sekä Otto Ulen kysymysten ja vastausten muotoon laatima luonnonoppi "Minkätähden ja Sentähden"' vuodelta 1845.
Esa Pakarinen Junior

Esa Pakarinen junior (s. 12. joulukuuta 1947 Varkaus) on suomalainen näyttelijä. Hän on "Pekka Puupää" -rooleistaan tunnetun näyttelijä Esa Pakarisen poika. Isänsä tavoin Esa Pakarinen junior on näytellyt kotimaisissa elokuvissa. Pakarinen on vaikuttanut erityisesti suomalaisen nukketeatterin kehitykseen sekä näyttelijänä että ohjaajana.
Valmistuttuaan Teatterikoulusta Pakarinen työskenteli ensin Joensuun kaupunginteatterissa, jonka johtajana oli tuolloin Jouko Turkka. Sen jälkeen hän siirtyi KOM-teatteriin ja myöhemmin Kotkan ja Helsingin kaupunginteattereihin. Draamateatterikauden jälkeen Pakarinen suuntautui nukketeatteriin. Hän oli vakituinen vierailija nukketeatteri Vihreässä Omenassa, jonka mukana hän kierteli myös ulkomailla. Vuonna 1989 Pakarinen muutti takaisin Varkauteen, jossa hän esitti itse soolonukketeatteria mutta teki nukketeatteria myös vierailuohjauksina muun muassa Jyväskylän Huoneteatterille. Sittemmin hän kuitenkin palasi Helsinkiin, jossa on vieraillut muun muassa Unga Teaternissa. Pakarinen on myös opiskellut vyöhyketerapeutiksi.
Pakarinen on ollut myös tekemässä useita lastenohjelmia kuten Hapsiaista. Hän on ollut Ristijärven Nuori Teatteri -teatterikoulutustapahtuman ohjaajana lähes joka vuosi.
Pakariselle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2014.
El Corte Inglés

El Corte Inglés (suom. "englantilainen leikkaus") on espanjalainen vähittäiskauppaketju.
Yhtiön liikevaihto vuonna 2016 oli 15,5 miljardia euroa, josta tavarataloketjun osuus oli 9,7 miljardia euroa. Tavarataloja on yhteensä yli 90 eri puolilla maata (2017).
El Corte Inglésin tytäryhtiöitä ovat muun muassa Viajes El Corte Inglés (matkatoimisto), Hipercor (hypermarketketju), Supercor (supermarketketju), Informática el Corte Inglés (IT-palvelut), Sfera (muotivaate- ja kosmetiikkaketju), BriCor (kodintavara- ja puutarhaketju) sekä Óptica 2000 (optikkoketju). Financiera El Corte Inglés on rahoitusyhtiö, joka toimii yhteistyössä Santander-pankin kanssa. Tytäryhtiöistä Viajes El Corte Inglés, Informática el Corte Inglés ja Sfera toimivat myös Espanjan ulkopuolella.
Yhtiön perusti vuonna 1934 Ramón Areces, joka omisti räätälinliikkeen Madridin Calle Preciadosilla. Arecesin kuoltua vuonna 1989 hänen seuraajakseen nimettiin Isidoro Álvarez, josta tuli pian yksi Espanjan vaikutusvaltaisimmista henkilöistä. Vuonna 1995 El Corte Inglés osti ainoan merkittävän kilpailijansa, Galerias Preciadosin. Vuonna 2001 avattiin ensimmäinen Espanjan ulkopuolinen liike Lissabonissa, Portugalissa. Toinen Portugalin tavarataloista sijaitsee Vila Nova de Gaiassa, Porton metropolialueella (2014).
Mikseri.net

Mikseri.net on suomalainen musiikkiportaali, joka sisältää ilmaista suomalaista mp3-muodossa olevaa musiikkia. Se on Suomen suurin ilmaisen musiikin Internet-jakelija ja yhteisö. Vuonna 2005 sivuston taustalle perustettiin osakeyhtiö Mikseri Finland Oy. Mikseri.net siirtyi Rohea Oy:n omistukseen vuonna 2009. Mikseri Finland Oy:n omistivat vuosina 2012-2022 PopMedia Oy enemmistöosuudella ja Rohea Oy vähemmistöosakkaana, jonka jälkeen Mikseri.net myytiin uudelle omistajalle. 
Mikseri.net perustuu siihen, että artistit voivat lähettää sinne kappaleitaan MP3-muodossa ilmaiseksi kaikkien kuunneltavaksi. Rekisteröityneet käyttäjät voivat luoda omia projektejaan, arvostella ja kommentoida kappaleita, sekä kirjoittaa forumille tai pikaviestinä suoraan toisille käyttäjille. Mikseri.net on myös järjestänyt yhdessä Universal Musicin kanssa kaksi kilpailua, joissa parhaiksi valitut osallistujat ovat päässeet "Greatest Bits" -levylle. Mikseri.net:in sivuilla toimi koekäytössä MikseriWiki joka oli GFDL-lisensoitu käyttäjien muokattavissa oleva avoin musiikkitietopankki. Ominaisuus kuitenkin lakkautettiin.
Mikseri.netiin rekisteröityminen on ilmaista. Sivustolla on myös maksullinen Goldmember-jäsenyys, joka on tarkoitettu käyttäjille, jotka haluavat tukea Mikseri.netiä. Goldmemberin etuihin kuuluu esimerkiksi, ettei lähetettävien MP3-tiedostojen bittivirtaa rajoiteta.
Entisistä Mikseri.netin artisteista levytyssopimuksen ovat saaneet muun muassa Uniklubi, Happoradio,@junkmail, Chorale, Steen1, Pyhimys, Stella, Kivimetsän Druidi, Piru Kange ja Dirty Licks.
Historia.
Idean Mikseri.netistä sai joulukuussa 2000 Arto Aaltonen. Mukana ideoinnissa oli myös Miikka Koivuniemi. Ensimmäinen versio julkaistiin puolivuotisen kehitystyön jälkeen 27. toukokuuta 2001.
Luistin

Luistimet ovat luistelua varten suunnitellut kengät, joiden pohjissa on tätä tarkoitusta varten terät. 
Historia.
Manchester Metropolitan -yliopiston tutkimuksen mukaan eteläinen Suomi sopisi parhaiten luistinten keksimisalueeksi. Vanhimmat Pohjois-Euroopasta löydetyt eläimen luista valmistetut luistimet on ajoitettu 5000 vuoden päähän. Luistinten keksimiseen uskotaan johtaneen sen, että ne helpottivat liikkumista ja siten elannon hankkimista. Federico Formentin ja Alberto Minettin johtaman tutkimusryhmän mukaan Suomen asukkaat pystyivät hyödyntämään keksintöä pitkään muita paremmin hyväkseen.. Tulos perustuu matemaattiseen malliin, jonka mukaan Suomen oloissa luusta tehtyjen luistinten käyttö vähentää energiankulutusta 10 %. Norjassa vastaava säästö on 3 % ja Ruotsissa, Saksassa sekä Alankomaissa alle prosentti. Väitettä tukee myös se, että eteläisessä Suomessa on tiheimmin järviä sadan neliökilometrin alueella. 
Tuolloin luistimilla olisi liikuttu eteenpäin sauvojen avulla. Luistimilla ei potkittu vauhtia. Museoviraston mukaan Suomesta ei tiettävästi kuitenkaan ole löydetty kivikautisia luistimia.
Brittiläisen tietosanakirja Encyclopædia Britannican mukaan luistelu keksittiin todennäköisimmin Skandinaviassa noin 1 000 eaa. Luistimien terät valmistettiin hirven, härän, poron tai muiden eläinten luista. Tarkalleen ei tiedetä, koska metallinen terä tuli luistimiin, mutta varhaiset alankomaalaiset piirrokset kuvaavat metalliterällä varustettuja luistimia. 1800-luvun loppuun mennessä luistimissa oli puiset jalansijat, joihin oli kiinnitetty metalliset terät, sekä nahkaiset kiinnitysremmit. Luistinta kehitti merkittävästi yhdysvaltalainen E. W. Bushnell vuonna 1850, jolloin hän esitteli ensimmäisenä kokoteräksiset luistimet. Taitoluistimien kärjessä olevat piikit kehitettiin vuoden 1900 jälkeen. Piikit auttavat tiettyjen hyppyjen tekemisessä.
Luistimien toiminta.
Toistaiseksi ei ole kyetty selittämään, miksi luistimet toimivat. Yleinen luulo on, että luistelu on mahdollista, koska luistimien terä aiheuttaa jäähän paineen, jonka ansiosta jään sulamispiste alenee ja jää sulaa. Tutkimuksissa on kuitenkin todettu, ettei paine kasva niin suureksi että se alentaisi jään sulamispistettä tarpeeksi. Toinen selitys on, että terän ja jään välinen kitka sulattaa jään hetkeksi ja luistimet liikkuisivat sulan vesipatsaan päällä.
Lawrencen yliopiston emeritusprofessori Robert M. Rosenbergin "Physics Today" -lehteen vuoden 2005 joulukuussa kirjoittaman artikkelin mukaan jään pinnan molekyylit voivat väreillä, sillä niiden yläpuolella ei ole jäätyneitä molekyylejä, jotka pitäisivät ne paikoillaan. Rosenbergin teorian mukaan jään pinnan liukkaus johtuu sen väreilevistä molekyyleistä, jotka käyttäytyvät nesteen tavoin.
Luistintyypit.
Luistimia on eri tarkoitukseen erityyppisiä:
Pekko Aikamiespoika

Pekko Aikamiespoika on Timo Koivusalon luoma ja esittämä komediahahmo 1990-luvulta. Pekko esiintyi ensimmäisen kerran televisiossa kertomassa vitsejä Yle TV2-kanavan viihdeohjelmassa Kansanhuvit. Pekko on myös tehnyt cameoroolin elokuvassa "Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies" (1998), joka jäi hahmon viimeiseksi esiintymiseksi valkokankaalla.
Televisiosarja.
Pekko sai oman kahdeksanosaisen televisiosarjan "Pekko Aikamiespoika" alkuvuodesta 1993. Sarjan ohjasi Visa Mäkinen. Kaikki viisi Pekko-elokuvaa on nähty myös televisiosarjaversioina Yle TV2-kanavalla. 
Elokuvat.
Visa Mäkinen olisi halunnut tehdä hahmosta elokuvan, mutta ei päässyt Koivusalon kanssa yhteisymmärrykseen hahmon oikeuksista, jotka koskivat aiemmin tehtyä "Pekko"-televisiosarjaa. Koivusalo teki elokuvan lopulta ilman Mäkistä. Ensimmäinen elokuva "Pekko Aikamiespojan poikamiesaika" valmistui vuonna 1993. Viimeisin Pekko-elokuva "Pekko ja unissakävelijä" on vuodelta 1997.
Ensimmäisen Pekko-elokuvan, "Pekko Aikamiespojan poikamiesaika", ohjasi Sina Kujansuu. Elokuva esitettiin seuraavana vuonna kahdeksanosaisena, laajennettuna televisiosarjana, jossa itse elokuvaan kuulumattomat kohtaukset oli kuvattu jälkikäteen. Seuraavan neljän vuoden aikana Timo Koivusalo ohjasi ja käsikirjoitti neljä muuta Pekko-elokuvaa: "Pekko ja poika" (1994), "Pekko ja massahurmaaja" (1995), "Pekko ja muukalainen" (1996) sekä "Pekko ja unissakävelijä (1997)". Nämä neljä elokuvaa on esitetty neliosaisina televisiosarjoina ensi-iltaa seuraavana vuonna Yle TV2 -kanavalla.
Elokuvien keskeinen tapahtumapaikka on Keski-Suomessa sijaitseva kuvitteellinen Tyräahon kylä.
Oheistuotteet.
Koivusalo on myös tehnyt aiheeseen liittyviä oheistuotteita, kuten "Pekko"- ja "Pekko 2" -nimiset vitsikasetit, musiikkialbumin "Pekko Aikamiespoika" (1992) sekä romaanin "Pekko ja Outolintu" (1997).
Janne Hurme

Janne Petteri Hurme (s. 27. marraskuuta 1973) on suomalainen laulaja–muusikko. 
Hurmeen ura alkoi rock-muusikkona 1980- ja 1990-lukujen taitteessa. Läpimurtonsa hän teki iskelmälaulajana vuonna 1995 kappaleella "Kirje" joka oli käännösiskelmä sarajevolaisyhtye Hari Mata Harin vuoden 1990 hitistä "Strah me da te volim". Muita Hurmeen esittämiä tunnettuja kappaleita ovat muun muassa "Tinasormus", "Postikortti" ja "Elämän malja".
Hurme toimii hard rock -musiikkia esittävän Human Temple -yhtyeen laulajana. Hänen vakituinen taustayhtyeensä on Power of Cover.
Hurme on laulanut myös Dream Asylum -yhtyeessä, joka ei ole enää toiminnassa.
Vuonna 2014 Hurme oli mukana Hausmyllyn uusintaversiossa "Aurinko"-biisistä, josta tehtiin myös musiikkivideo.
Hurme oli yksi Vapauspuolueen ehdokkaista vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Varsinais-Suomen vaalipiirissä ja hän sai 43 ääntä.
Vuoden 2017 kuntavaaleissa Hurme oli ehdokkaana Perussuomalaisten listalta Turun kaupunginvaltuustoon ja sai 62 ääntä. Kuntavaalikampanjan aikana Hurme ylitti uutiskynnyksen kutsuttuaan Facebookissa maahanmuuttajamiestä "idiootti geelitukaksi" ja "apinaksi". Perussuomalaisten kansanedustaja Kike Elomaa järkyttyi Hurmeen sanoista ja tuomitsi Hurmeen käytöksen julkisesti, mutta Turun Perussuomalaiset ry:n puheenjohtaja Tuomas Tähti puolusti Hurmeen kuntavaaliehdokkuutta.
Yksityiselämä.
Hurme avioitui ruotsalaisen Annica-etunimisen naisen kanssa heinäkuussa 2017. Hän oli aiemmin naimisissa Sari Hurmeen kanssa, josta erosi vuonna 2012. Heillä on yhteinen poika.
Festivaali

Festivaali on yleensä säännöllisesti pidettävä juhla, kuten elokuva- tai musiikkifestivaali. Sana on peräisin latinan sanasta "festīvus", joka tarkoittaa ”juhlallinen”.
Tunnettuja festivaaleja.
Tunnettuja festivaaleja Suomessa ovat esimerkiksi Ankkarock, Down By The Laituri, Flow Festival, Helsingin juhlaviikot, Ilosaarirock, Imatra Big Band Festival, Kotkan meripäivät, Maata näkyvissä -festarit, Nummirock, Pori Jazz, Provinssirock, Qstock, Raumanmeren juhannus, Ruisrock, Sauna Open Air, Savonlinnan oopperajuhlat, Simerock, Tuska Open Air Metal Festival, Weekend Festival ja Blockfest.
Katsastus (elokuva)

Katsastus on Matti Ijäksen ohjaama, vuonna 1988 valmistunut tv-elokuva, joka perustuu Joni Skiftesvikin novelleihin "Vanha mies", "Näprääjä" ja "Katsastus". Kaksi ensiksi mainittua novellia on julkaistu kokoelmassa "Puhalluskukkapoika" "ja" "taivaankorjaaja" (1983) ja viimeinen kokoelmassa "Tuulen poika" (1985). Kaikki novellit on julkaistu yhteiskokoelmissa "Viltteri ja Mallu" (2003) ja "Katsastus" (2010).
"Katsastus" ensiesitettiin Ylen Televisioteatterin 1990-luvun vaihteessa tuottamassa Kunnon kino -sarjassa. 
Elokuvan päähenkilöitä ovat pohjoissuomalaiset kaverukset, kolmekymppinen Viltteri (Vesa Vierikko) ja nelikymppinen Öövini (Sulevi Peltola), sekä Viltterin vaimo Mallu (Kaija Pakarinen) ja Mallun veli Junnu (Markku Maalismaa). Elokuvan alussa Viltteri ja Mallu menevät naimisiin ja saavat lapsen, ja Öövinikin joutuu kohtaamaan keski-ikäistymisensä. Viltterin auton katsastusreissusta kehittyy pienimuotoinen road movie Ruotsiin ja takaisin. Elokuva on kuvattu Torniojokilaaksossa ja Helsingin seudulla.
"Katsastus" on noussut harvojen suomalaisten kulttielokuvien joukkoon. Elokuvan varsinainen teema on vanheneminen, mutta sen käsitteleminen poikamaisen uhon kautta on tuonut elokuvalle ystäviä erityisesti nuorten miesten joukosta.
Teema-kanavan yleisöäänestyksessä marraskuussa 2008 "Katsastus" valittiin 1980-luvun suosituimmaksi tv-ohjelmaksi. Elokuvan kaupallinen DVD-tallenne tuli myyntiin helmikuussa 2010. Skiftesvik on kirjoittanut "Katsastuksen" myös näytelmäksi. Sen kantaesitys oli Oulun kaupunginteatterissa syksyllä 2010 Tuomo Aitan ohjaamana. Näytelmä on sisällöltään laajempi kuin tv-elokuva. Oulun jälkeen näytelmää on esitetty mm. Lahden kaupunginteatterissa, Haminan teatterissa, Kuusankosken teatterissa ja Ykspihlajan Työväen Näyttämöllä Kokkolassa. Kesäteatterit mukaan lukien näytelmää on esitetty yli kymmenessä teatterissa.
Kjell Hallbing

Kjell Hallbing (5. marraskuuta 1934 Bærum, Norja – 6. toukokuuta 2004 Tønsberg, Norja) oli norjalainen kirjailija. 
Ura.
Hallbing kirjoitti elämänsä aikana yhteensä 160 kirjaa, joista suosituimmiksi nousivat salanimellä Louis Masterson kirjoitetut, Texas Rangerista ja myöhemmin liittovaltion šeriffistä Morgan Kanesta kertovat lännenkirjat. Kaiken kaikkiaan Morgan Kane -kirjoja ilmestyi 83 (joista suomennettu 80). Hän on käyttänyt myös salanimiä Ward Cameron, Leo Manning, Lee Morgan ja Colin Hawkins sekä omaa nimeään. 
Hallbing aloitti kirjoittamisen harrastuksena pankkityönsä ohessa, mutta myöhemmin siitä tuli hänelle täysipäiväinen ammatti. Hänen ensimmäinen kirjansa oli vuonna 1961 omalla nimellä julkaistu teos "Ubåt-kontakt", ja samana vuonna hän kirjoitti myös ensimmäisen Villiin länteen sijoittuvan teoksen "Portrett av en revolvermann".
Hallbing on Norjan kaikkien aikojen suosituin kirjailija. Hänen teoksiaan on myyty kaikkiaan yli 22 miljoonaa kappaletta, joista Morgan Kane -kirjoja jo yksistään Norjassa yli 11 miljoonaa. Teoksia on julkaistu muun muassa Ruotsissa, Suomessa, Tanskassa, Islannissa, Puolassa, Saksassa, Espanjassa, Ranskassa, Alankomaissa ja Isossa-Britanniassa sekä myöhemmin sähköisinä E-kirjoina Yhdysvalloissa.
Terri Schiavo

Terri Schiavo (3. joulukuuta 1963 – 31. maaliskuuta 2005) oli floridalainen nainen, joka muodostui Yhdysvalloissa passiivisen eutanasian ennakkotapaukseksi.
Schiavo sai sydänkohtauksen kotonaan 26. helmikuuta 1990. Hänet saatiin elvytettyä, mutta hapenpuutteen vuoksi sai massiivisen aivovaurion ja joutui koomaan. Kaksi ja puoli kuukautta koomaan vajoamisen jälkeen hänen todettiin olevan vegetatiivisessa tilassa ilman mahdollisuutta tulla koskaan tajuihinsa.
Schiavon huoltajaksi oli nimetty hänen aviomiehensä, Michael Schiavo. Terri kärsi ennen sydänkohtaustaan syömishäiriöstä, jota hänen lääkärinsä eivät huomioineet. 1992 lopussa Michael haastoi sairaalan hoitovirheestä ja voitti 700 000 dollaria vaimonsa hoitoon ja 300 000 dollaria sen lisäksi. Muutamaa kuukautta tämän jälkeen Terrin vanhemmat, Robertin ja Mary yrittävät tuloksetta saada Michaelin huoltajuuden kumottua.
1998 Michael anoi vaimonsa ruokintakoneen irrottamista. Anomus hyväksyttiin vasta 11. helmikuuta 2000. 24. huhtikuuta 2001 Terri viimein irrotettiin koneista. Vain kaksi päivää myöhemmin tuomari määräsi, että Schiavo on palautettava kiinni koneeseen.
Michael kävi 1990-luvun lopulta alkaen Terrin vanhempien kanssa oikeustaistelua irrottaa Schiavo häntä pitäneestä ruokintakoneesta. Oikeustaistelu rikkoi osallistujien välit ja sai lopulta poliittisia piirteitä ja maailmanlaajuista huomiota. Huolimatta liittovaltion korkeimman oikeuden pyynnöistä paikallinen oikeus päätyi ratkaisuun, jonka mukaan ruokintaletku voitiin irrottaa. Letku irrotettiin 18. maaliskuuta 2005, Schiavo kuoli lopulta 31. maaliskuuta 2005.
Enrico Caruso

Enrico Caruso (25. helmikuuta 1873 Napoli – 2. elokuuta 1921 Napoli) oli yksi kaikkien aikojen kuuluisimmista tenoreista oopperan historiassa. Caruso oli myös suosituin laulaja kaksikymmentä vuotta 1900-luvun alussa ja yksi äänitetyn musiikin pioneereista. Hän oli myös hyvä näyttelijä.
Uransa aikana hänen äänensä tallennettiin noin 230 äänilevyyn. Laulajana hän ansaitsi yli miljoona Yhdysvaltain dollaria.
Samaan aikaan kun Caruso lauloi maailman arvostetuimmissa oopperataloissa mukaan lukien La Scala Milanossa ja Covent Garden Lontoossa, hän on parhaiten tunnettu New Yorkin Metropolitan-oopperan johtavana mieslaulajana 16 vuoden ajalta.
Elämäntyö.
Italialainen Caruso syntyi Napolissa ja hän aloitti uransa samaisessa kaupungissa vuonna 1894. Sen jälkeen hän konsertoi muun muassa Pietarissa, Buenos Airesissa ja Lontoossa. Hän kohtasi suuren menestyksen seuraavana vuonna Milanossa. Siellä hän teki ensimmäisen levytyksensä vuonna 1902. Vuonna 1903 hän meni New Yorkiin laulamaan Metropolitan-oopperaan, minne hän teki myös elinikäisen kiinnityksen. Näytäntökausien välillä hän teki vierailuja Etelä- ja Pohjois-Amerikkaan sekä Eurooppaan.
Caruson ohjelmistoon kuului noin 60 oopperaa, pääasiassa italiankielisiä, joskin hän lauloi myös ranskaksi ja englanniksi vahvalla italialaisella korostuksella. Hänen valikoimiinsa kuului 500 laulua aina klassista italialaisista lauluista tuon ajan suosittuihin lauluihin. Hän oli yksi ensimmäisistä laulajatähdistä, joka teki lukuisia levytyksiä, ja hän myös ylitti miljoonan myydyn levyn rajan levyllä Canion aaria "Vesti La Giubba" oopperasta "Pajatso".
Hänen tähtiroolejaan oopperoissa olivat "Pajatso" Canio, "Lemmenjuoman" Nemorino, "Carmenin" Don Josè sekä "Toscan" Cavaradossi.
Caruso nautti elämästä, ruoasta, viinistä ja sikareista. Hän oli avulias ja ystävällinen. Maailmansodan aikana hän esiintyi lukuisissa hyväntekeväisyyskonserteissa.
Caruso kuoli vuonna 1921 ja hänet haudattiin Napoliin. Vuonna 1986 italialainen muusikko Lucio Dalla sävelsi laulun ”Caruso” kunnianosoitukseksi oopperalaulajaa kohtaan. Laulusta tuli suosittu ympäri maailmaa.
ITA Tuuli

ITA Tuuli oli Suomen merivoimien ilmatyynyaluksen prototyyppi, joka liittyi Laivue 2000:n hankintaan.
Valmistus.
"Tuuli" valmistui vuonna 2002 Aker Finnyardsin Rauman telakalla.
Aluksen pituus oli 27,4 metriä ja sen leveys 15,4 metriä. Propulsiojärjestelmä koostui kahdesta kaasuturbiinista, jotka käyttivät kahta suulakkeeseen sijoitettua ilmapotkuria, nostopuhaltimia sekä keulaohjailupuhaltimia. Noin 6 000 kilowatin järjestelmä mahdollisti yli 50 solmun nopeuden. Pääaseistuksena olivat meritorjuntaohjukset tai vaihtoehtoisesti miinat ja torpedot sekä ilmatorjunta-aseet. Aluksen hinta ilman aseistusta oli noin 13,5 miljoonaa euroa ja suunniteltu käyttöikä 25-30 vuotta.
Käyttö.
Ilmatyynyaluksia oli tarkoitus käyttää nopeasti liikkuvina, kaikkina vuodenaikoina toimimaan kykenevinä ohjuslavetteina. Merivoimien mukaan alus täytti ja jopa ylitti kaikki sille asetetut vaatimukset, mutta suunnitelmasta luovuttiin merivoimien tehtävien painopisteen muuttuessa suorasta iskukyvystä meriliikenteen suojaamiseen. Meriliikenteen suojaamiseen pitkän toiminta-ajan omaavat kiinteärunkoiset ohjusveneet sopivat paremmin, joten toukokuussa 2003 uudeksi kokoonpanoksi päätettiin neljä Hamina-luokan ohjusvenettä.
Vuonna 2003 puolustusministeriö valtuutti merivoimat myymään ilmatyynyaluksen varusteineen. Syksyllä 2005 alus oli ostajaehdokkaiden koeajossa Suomenlahdella, mutta kauppoja ei syntynyt. Alus päätettiin 2013 romuttaa ja romutettiin vuotta myöhemmin.
Brandon Routh

Brandon James Routh (s. 9. lokakuuta 1979 Des Moines, Iowa) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja entinen malli. Parhaiten hänet tunnetaan roolistaan Teräsmiehenä elokuvassa "Superman Returns".
Lapsuus ja nuoruus.
Routh syntyi Des Moinessa, Iowassa. Nuoruutensa hän varttui lähellä Norwalkia. Hänen vanhempansa ovat nimeltään Katie ja Ron ja hänellä on kolme sisarusta. Hänen vanhempi sisarensa Sara on laulaja ja säveltäjä. 
Routh oli nuorena kiinnostunut näyttelemisestä ja esiintyi useissa Norwalkin teatterin näytelmissä. High schoolin jälkeen hän opiskeli vähän aikaa kirjallisuutta Iowan yliopistossa, mutta uusia näyttelijöitä etsivän Patrick Pacan (kykytoimisto Nassif &amp; Pacas) vaatimuksesta hän keskeytti opintonsa ja liittyi vuonna 1999 IMTA:han (International Model and Talent Association).
Ura.
Routh esiintyi ensimmäisen kerran televisiossa ABC:n sarjassa "Odd Man Out" (1999), jota seurasi vierailuroolit sarjoissa "Gilmoren tytöt" ja "Undressed". Vuosina 2001–2002 Brandon näytteli Seth Andersonia sarjassa "One Life to Live", minkä jälkeen vuorossa olivat esiintymiset vierailevana näyttelijänä sarjoissa "Todistettavasti syyllinen" (2003) ja "Will &amp; Grace". Ensimmäisessä elokuvassaan "Karla" (2005) Brandon näyttelee Tim Petersiä.
Pitkän hakuprosessin jälkeen tuotantoyhtiö Warner Brothers ilmoitti virallisesti 22. lokakuuta 2004 valinneensa 190-senttisen Routhin näyttelemään pääroolia Bryan Singerin ohjaamassa elokuvassa "Superman Returns". Routh oli ensimmäinen valkokankaan Teräsmies sitten vuoden 1987, jolloin Christopher Reeve näytteli hahmoa elokuvassa "Teräsmies ja uhka auringosta".
Vuodesta 2014 lähtien Routh on näytellyt Ray Palmeria eli Atomia The CW -verkon televisiosarjoissa, alkuun "Arrow’ssa" ja myöhemmin "Legends of Tomorrow’ssa". Hän on vieraillut myös "The Flashissa".
FK Zenit Pietari

FK Zenit (, "Futbolnyi klub Zenit Sankt-Peterburg") on pietarilainen jalkapalloseura, joka pelaa Venäjän korkeimmalla sarjatasolla Venäjän Valioliigassa. Zenit on Venäjän menestyneimpiä seuroja ja voittanut kymmenen liigamestaruutensa lisäksi UEFA Cupin vuonna 2007–08 ja UEFA Super Cupin vuonna 2008.
FK Zenit oli 1980-luvulle asti keskitasoinen jalkapalloseura, mutta nousi merkittäväksi toimijaksi Neuvostoliiton viimeisinä vuosina. Venäjän kansallisen mestaruussarjan alettua Zenit kilpaili Moskovan suurseurojen kanssa, mutta menestys vakiintui erityisesti 2000-luvun alussa. Vuodesta 2007 lähtien Zenit on ollut yksi Venäjän parhaista seuroista ja kiistatta maan menestynein seura Moskovan ulkopuolella.
Zenitin suurin omistaja on valtiollinen öljy- ja maakaasukonserni Gazprom.
Vuodesta 2017 lähtien Zenitin kotistadionina on toiminut Krestovskyi Stadion.
Historia.
Jalkapalloseura perustettiin vuonna 1925 Leningradin metallurgisen tehtaan työntekijöiden joukkueeksi. Vuoteen 1940 seuran nimi oli "Stalinets" (). Vuonna 1940 Leningradin tehdas siirtyi osaksi sotateollisuutta, ja sen urheilutoiminta siirtyi osaksi Zenit-seuraa. Tuolloin, joukkueen pelatessa kakkosdivisioonassa, myös jalkapallojoukkueen nimi muutettiin. Sodan jälkeen seura siirtyi LOMO-optiikkatehtaan omistukseen, ja 1990 siitä tuli itsenäinen kaupungin omistama seura. Joulukuussa 2005 enemmistö seurasta siirtyi öljy- ja maakaasukonserni Gazpromin omistukseen. Gazpromin suunnitelmissa on rakentaa joukkueelle uusi stadion ja kehittää myös muita olosuhteita sekä junioritoimintaa.
Vuonna 1944 Zenit voitti Neuvostoliiton cupin, mutta sen jälkeen menestys on ollut keskinkertaista. Vuonna 1967 Zenit sijoittui sarjassa viimeiseksi, mutta ei pudonnut alemmalle sarjaportaalle, koska päättävien elimien mielestä olisi ollut epäsoveliasta pudottaa leningradilainen joukkue lokakuun vallankumouksen 50-vuotisjuhlavuonna.
Vasta 1980-luvulla Zenit saavutti suurempaa menestystä voittamalla vuonna 1980 pronssimitalin, ja viimein, vuonna 1984 ensimmäisen mestaruutensa.
Vuonna 1992 pelattiin Venäjän liigan ensimmäinen kausi, ja Zenit putosi heti alemmalle sarjatasolle. Vuonna 1996 se nousi takaisin pääsarjaan. Vuonna 1999 se voitti Venäjän cupin, sijoittui 2001 liigassa kolmanneksi, pääsi cupin finaaliin vuonna 2002, sijoittui liigassa kakkoseksi vuonna 2003 ja voitti samana vuonna liigacupin. 11. marraskuuta 2007 Zenit voitti Venäjän-mestaruuden.
Zenit selviytyi kaudella 2007–2008 UEFA Cupin loppuotteluun voittamalla välierissä Bayern Münchenin yhteismaalein 5–1. City of Manchester -stadionilla pelatussa loppuottelussa Zenit voitti skotlantilaisen Rangersin Igor Denisovin ja Konstantin Zyrjanovin maaleilla 2–0, ja saavutti historiansa ensimmäisen eurocup-mestaruuden. Myöhemmin vuonna 2008 Zenit voitti Euroopan Supercupissa Manchester Unitedin maalein 2–1.
Zenit vieraili syksyllä 1953 Suomessa. Se saapui Suomeen 28. lokakuuta ja pelasi 1. marraskuuta Helsingin joukkuetta vastaan ottelun, jonka se voitti 0–2. Se voitti myös 4. marraskuuta Tampereen joukkueen 1–6 ja 8. marraskuuta Vaasan 0–4.
Venäjän Valioliiga

Venäjän Valioliiga (, lyhennettynä RFPL, suomeksi yleensä vain Venäjän liiga) on Venäjän jalkapallon korkein sarjataso. 
Sarjaan osallistuu 16 joukkuetta, joista kauden lopulla kaksi vähiten pisteitä kerännyttä putoaa 1. divisioonaan ja päinvastoin 1. divisioonan kaksi parasta joukkuetta nousee pääsarjaan. 
Venäjän jalkapallon mestaruudesta on pelattu vuodesta 1992 saakka, josta lähtien korkein sarjataso oli 1. divisioona (Первый Дивизион) vuoteen 2001 saakka. Vuonna 2002 perustettiin erillinen liiga samaan tapaan kuin Englannin Valioliiga. 
Venäjän Valioliiga on keskivahva eurooppalainen jalkapallosarja. Sarja sijoittui UEFA:n maapistevertailussa sijalle 22. ajanjaksolla 2020–2024.
Teatro alla Scala

Il Teatro alla Scala (usein La Scala) on kuuluisa oopperatalo Milanossa, Italiassa. Nykyisellä paikallaan La Scala on järjestyksessä toinen teatteri. Ensimmäinen muinainen Teatteri Ducale tuhoutui tulipalossa karnevaaligaalan jälkeen 1776. 
Uusi teatteri rakennettiin Santa Maria alla Scalan kirkon paikalle, josta myös nykyinen teatteri sai nimensä. Teatteri valmistui 3. elokuuta 1778 nimellä "Nuovo Regio Ducal Teatro alla Scala". Avajaisia juhlisti Salierin "L’Europa riconosciuta".
La Scalan näyttämöä valaisivat alun perin 84 öljylamppua, minkä lisäksi teatterin muissa tiloissa oli tuhat lamppua. Tulipalon vaaran vähentämiseksi joihinkin huoneisiin oli varastoitu satoja vesisankoja. Aikanaan öljylamput korvattiin kaasulampuilla, jotka vaihtuivat sähkövaloihin vuonna 1883. 
Nykyinen julkisivu on peräisin vuoden 1907 korjauksesta. Toisen maailmansodan aikana La Scala kärsi vaurioita lentopommeista. Sodan jälkeen La Scala korjattiin ja avattiin uudelleen 11. toukokuuta 1946 kapellimestari Arturo Toscaninin johdolla.
La Scalassa on pidetty monen oopperan ensiesitys. Oopperalla oli erikoinen suhde Giuseppe Verdiin. Usean vuoden ajan Verdi ei sallinut töidensä esitystä teatterissa, koska orkesteri oli muuttanut joltakin osin hänen musiikkiaan.
La Scalassa on myös museo, Museo teatrale alla Scala, jonne on pääsy teatterin aulasta. Museossa on nähtävillä kokoelma maalauksia, piirroksia, patsaita, pukuja ja muuta materiaalia oopperaan liittyen.
La Scalan esityskausi alkaa perinteisesti 7. joulukuuta pyhän Ambrosiuksen päivänä. Ambrosius on Milanon suojeluspyhimys. Jokainen esitys päättyy ennen keskiyötä, minkä vuoksi pitkät oopperaesitykset alkavat tavanomaista aikaisemmin. Pääsylipun haltijaa ei päästetä sisälle esityksen aloittamisen jälkeen.
La Scalan perinteisiin kuuluu esittää Beethovenin hautajaismarssi tyhjälle salille oopperan johtajan kuoleman jälkeen. Perinne alkoi 1957.