tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
S/S Achill

S/S Achill oli Lontoossa rekisteröity pirtulaiva, joka upposi spriilastissa Selkämerellä Säpin länsipuolella 6. elokuuta 1933. Laivan miehistö pelastettiin ohikulkeneeseen laivaan, ja osa aluksen lastista ajautui myöhemmin Suomen rannikolle.
500 tonnin "Achill" lähti Danzigista 28. heinäkuuta 1933 kohti Pohjanlahtea. Virallinen matkan päämäärä oli papereissa Ruotsin Skellefteå, mutta todellisuudessa oli tarkoitus toimittaa spriilasti Suomen rannikolle. Laiva sai matkan aikana myrskyssä vuodon useiden pohjaniittien irrottua, ja se alkoi vähitellen täyttyä vedellä niin, että sen miehistö joutui lopulta lähettämään hätämerkkejä aluksen ollessa Säpin länsipuolella Suomen aluevesien ulkopuolella.
Pohjoiseen Vaasaan matkalla ollut saksalainen höyrylaiva "Orlando" huomasikin hätämerkit ja käänsi kurssinsa kohti syvällä vedessä ajelehtivaa "Achillia". Laivan 13 hengen miehistö, joista viisi oli englantilaisia ja kahdeksan virolaisia, siirtyi tavaroineen "Orlandoon". "Achillia" yritettiin aluksi hinata kohti Suomen rannikkoa, mutta hinausköysi katkesi pian ja "Achill" jäi ajelehtimaan upoten lopulta kokonaan.
Vaasaan tultaessa "Achillin" miehistön jäsenet olivat humalassa nautittuaan matkan varrella "Achillista" mukaanottamiaan viinapulloja. Heitä kuulusteltiin merivartiolaitoksen Pohjanlahden piirin esikunnassa, mutta laivan päällikkö Fullerton piti kiinni kertomuksestaan, jonka mukaan laiva oli ollut kappaletavaralastissa matkalla Skellefteåån. Koska "Achill" oli uponnut Suomen aluevesien ulkopuolella, eivät viranomaiset voineet tehdä muuta kuin toimittaa miehistön pois maasta.
"Achillin" lastina olleita pirtukanistereita ajelehti pian Luvian saaristoon niin, että meren pinta oli paikoin niitä täynnä. Pirtua kerättiin merestä useiden päivien aikana noin 10 000 litraa, lisäksi löydettiin "Achillin" pelastusvene ja muuta laivalta peräisin olevaa esineistöä. "Achill"-laivassa arvioidaan olleen noin 80 000 litran pirtulasti, joten suurin osa lastista jäi kuitenkin laivan hylkyyn.
M/S Ceres

M/S Ceres oli suomalainen rahtilaiva, joka kallistui lastin siirryttyä ja upposi myrskyssä Selkämerellä 10. lokakuuta 1973. Onnettomuudessa hukkui aluksen päällikkö.
Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiön omistama "Ceres" oli matkalla 1 500 tonnin paperi- ja selluloosalastissa Kemistä Rostockiin Saksaan. Laivassa oli lisäksi kansilastina 240 tonnia selluloosapaaleja. Voimakkaan 20 m/s puhaltavan pohjoismyrskyn aikana tämä kansilasti pääsi liikkumaan, ja laiva alkoi kallistua. Kansilasti saatiin osittain sidotuksi uudelleen, mutta pian voimakas merenkäynti irrotti sen uudelleen, ja aaltojen virratessa kannelle lastiruuman luukkujen kansipeitteet repeytyivät irti ja myös laivan kakkosruumaan pääsi vettä sen puisten kansiluukkujen hajottua. Laivan kallistuma paheni ja päällikkö Björn Walter Hamberg päätti suunnata kurssin kohti lähintä satamaa Mäntyluodossa, jossa lasti oli tarkoitus sitoa uudestaan.
Kallistuma kasvoi kuitenkin matkan aikana niin, että alukselta lähetettiin hätäsanoma kello 10.20, ja kello 11.30 päällikkö määräsi pelastusveneet ja -lautat laskettavaksi vesille. Laivan kallistuma oli jo 40 astetta, kun 19 miehistön jäsentä pääsi siirtymään pelastusveneeseen ja lautalle. Viimeksi laivalle jääneet perämies ja päällikkö olivat jo tulleet laivan kannelle, kun päällikkö ilmoitti hakevansa vielä navigointihytistä laivan paperit. Hän ei kuitenkaan palannut kannelle, kun laiva alkoi upota kello 12 aikaan. Muu miehistö pelastettiin tunnin kuluttua paikalle saapuneeseen M/S "Seebergiin," joka kuljetti heidät Mäntyluotoon. Ruotsalainen meripelastushelikopteri ja merivartioston veneet etsivät vielä tuloksetta päällikköä merestä aina pimeän tuloon saakka.
1 763 dwt:n M/S "Ceres" oli rakennettu Hollannissa vuonna 1952. Aluksen pituus oli 76 metriä, leveys 11 metriä, syväys 4,9 metriä, koneteho 1 100 hevosvoimaa ja matkanopeus 11 solmua. Aluksessa oli kolme ruumaa, ja sen kansirakennus sijaitsi perässä.
Vasile Pușcașu

Vasile Pușcașu (s. 1956) on romanialainen entinen painija, joka kilpaili vapaapainissa 100 kilon sarjassa.
Pușcașu saavutti pronssia Los Angelesin olympiakisoista 1984. Neljä vuotta myöhemmin Soulissa hän voitti kultaa kaadettuaan finaalissa Neuvostoliiton Leri Habelovin. Kirkkaimman MM-mitalinsa Pușcașu saavutti Clermont-Ferrandista 1987 otettuaan hopeaa.
Pirta

Pirta eli kaide pitää kangaspuiden loimilangat halutulla etäisyydellä toisistaan eli pirran avulla loimeen saadaan haluttu tiheys. Pirta on luhaan kiinnitettävä (yleensä metallinen) kehikko, jossa on tasavälein ohuita säleitä eli piitä. Loimilangat pujotellaan säleiden väliin.
Pirran numero ilmaisee, kuinka monta piinrakoa on kymmenellä senttimetrillä (esim. pirta nro 40 &gt; 40 lankaa/10 cm). Jos loimen tiheydeksi halutaan esimerkiksi 4 lankaa/cm, valitaan pirta numero 40 ja pujotetaan kuhunkin rakoon yksi loimilanka. Vaihtoehtoisesti voidaan käyttää pirtaa numero 20 (kaksi loimilankaa/rako), pirtaa numero 80 (yksi loimilanka joka toiseen rakoon) jne. 
Suomen kieleen on pirrasta juontunut sanonta ”sopia jonkun pirtaan”, joka tarkoittaa jonkin sopimista jollekulle.
Gradski stadion pod Goricom

Gradski stadion pod Goricom on urheilustadion Montenegron pääkaupungissa Podgoricassa. Stadion avattiin vuonna 1945 ja sen nykyinen yleisökapasiteetti on 2000-luvulla tehtyjen laajennus- ja korjaustöiden jälkeen noin 17 000 istumapaikkaa. Stadion, kuten kaupunkikin, on saanut nimensä lähistöllä sijaitsevan kukkulan mukaan ja sen nimi tarkoittaa kirjaimellisesti ”kaupunginstadion Gorican (kukkulan) juurella”.
Stadionia käytetään pääasiassa jalkapalloiluun, ja se toimii seurajoukkue Budućnostin sekä Montenegron maajoukkueen kotistadionina. Maajoukkue pelasi stadionilla historiansa ensimmäisen ottelun 24. maaliskuuta 2007 Unkaria vastaan. Budućnostin lisäksi myös muut montenegrolaiset seurajoukkueet käyttävät stadionia pelatessaan Mestarien liigan ja Uefa-cupin otteluita, sillä se on maan ainoa Euroopan jalkapalloliiton vaatimukset täyttävä stadion.
John J. Gilligan

John Joyce Gilligan (22. maaliskuuta 1921 Cincinnati, Ohio – 26. elokuuta 2013 Cincinnati, Ohio) oli yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko, joka toimi Ohion kuvernöörinä.
Gilligan valittiin Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen vuonna 1964. Hän istui siellä vuoteen 1967, jolloin menetti paikkansa Robert Taftille. Vuosina 1971–1975 Gilligan toimi Ohion kuvernöörinä. Hän hävisi uudelleenvalinnan Jim Rhodesille.
Gilliganilla oli neljä lasta, joista yksi on Kansasin kuvernöörinä toiminut Kathleen Sebelius.
Susan Bullock

Susan Margaret Bullock (s. 9. joulukuuta 1958 Cheshire, Englanti) on brittiläinen dramaattinen sopraano. Hänen menestyksekkäin roolinsa on ollut Richard Straussin Elektra-oopperan nimirooli, jota hän on esittänyt Milanon La Scalassa, Dresdenissä, Stuttgartissa, Lontoon Covent Gardenissa ja Hongkongissa.
Bullock opiskeli Cheadle Hulme Schoolissa, Lontoon yliopiston Royal Holloway Collegessa, Kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa ja kansallisessa oopperastudiossa. Hänen kykynsä huomattiin 1984, kun hän voitti Kathleen Ferrier Award -palkinnon, minkä seurauksena hänelle tarjottiin rooleja Englannin kansallisoopperasta.
Bullock on esittänyt myös Richard Wagnerin oopperoiden Brünnhilden roolia ja Tristan ja Isolde -oopperan Isolden roolia Frankfurtin oopperassa, Venetsian La Fenicessa ja Tokion Kansallisteatterissa. Hänen ohjelmistoonsa kuuluvat myös Alban Bergin Wozzeck-oopperan Marien rooli, Giuseppe Verdin Macbeth-oopperan Lady Macbeth ja Benjamin Brittenin Peter Grimes -oopperan Ellen Orford.
Susan Bullock on laulanut usein myös monien sinfoniaorkestereiden solistina. Hän on esiintynyt Berliinin filharmonikoiden solistina Engelbert Humperdinckin oopperassa Hannu ja Kerttu ja Lontoon Filharmoniaorkesterin solistina hän lauloi Richard Wagnerin Preludin ja Lemmenkuolon Esa-Pekka Salosen johdolla. Hän on esittänyt myös Arnold Schönbergin Erwartung-teosta BBC:n sinfoniaorkesterin kanssa ja samaa teosta Suomessa Radion sinfoniaorkesterin solistina joulukuussa 2007. Ensimmäisen resitaalinsa Bullock lauloi 2005 Lontoon kuulussa kamarimusiikkisalissa Wigmore Hallissa.
Bullock on levyttänyt BBC:n sinfoniaorkesterin kanssa Ernest Chaussonin Kuningas Arthur -oopperan Genièvren roolin ja Paul Hindemithin oopperan Pyhä Susanna. Pianisti Malcolm Martineaun kanssa hän on levyttänyt Richard Wagnerin Wesendonk-laulut ja Sergei Prokofjevin Viisi Anna Ahmatovan runoa.
Jérôme Carcopino

Jérôme Carcopino (27. kesäkuuta 1881 Verneuil-sur-Avre Ranska – 17. maaliskuuta 1970 Pariisi) oli ranskalainen historioitsija ja korkea valtion virkamies, jonka toiminta Vichyn hallituksessa Ranskan natsimiehistyksen aikana on tehnyt hänestä nykyhistorioitsijain kiistelemän henkilön. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen.
Elämäkerta.
Jérôme Carcopino syntyi korsikalaista syntyperää olleen lääkärin perheeseen ja opiskeli vuodesta 1901 lähtien Pariisin École normale supérieuressa. Vuonna hän osallistui historian ja maantiedon agregaatioon, jossa hän selvisi ensimmäiselle sijalle. Hänestä tuli Ranskan roomalaisen koulun (École française de Rome) jäsen, ja niin hän vietti muutaman vuoden Roomassa. Tämän jälkeen hänet nimitettiin lehtoriksi Le Havren lyseoon, jossa hän opetti vuosina 1907–1911.
Hän toimi yhden vuoden ajan Raymond Poincarén, joka oli myös akateemikko ja Ranskan tasavallan presidentti, sihteerinä. Vuonna 1912 hänet nimitettiin Algerin yliopiston lehtoriksi. Seuraavana vuonna hän sai aseman apulaistarkastajana ja pääsi johtajaksi Algerian kansallismuseoon.
Ensimmäisen maailmansodan aikana hän palveli itäisessä armeijassa ja sai sotilaallisista ansoistaan Kunnialegioonan ristin. Sodan jälkeen hän väitteli kahdesti tohtoriksi, ja hänet määrättiin opettamaan historiaa Sorbonnen yliopistossa Pariisissa. Vuonna 1937 hänet nimitettiin ranskalaisen, Roomassa sijaitsevan tutkimusinstituutin "École française de Romen" johtajaksi.
Ranskan natsimiehityksen aikana hän vuosina 1940–1942 johti entistä korkeakouluaan "École normale supérieurea", ja samalla hän toimi, ilman erillistä nimityskirjaa, Pariisin alueen kaikkien oppilaitosten rehtorina, josta tehtävästä hänen edeltäjänsä Gustave Roussy oli joutunut eroamaan 11. marraskuuta 1940 tapahtuneiden Pariisin opiskelijamellakoiden vuoksi.
Helmikuussa 1941 hänet nimitettiin amiraali François Darlanin hallituksen opetus- ja nuorisoasiain ministeriksi. Tällöin hänen nimeensä liitettiin keskeinen arkeologisia löytöjä käsittelevä laki. Samoin hänen aikanaan tehtiin 15. elokuuta 1941 koululaitoksen uudistamiseen tähtäävä laki. Näissä toimissaan hän toteutti Vichyn hallituksen lainsäädäntöä, eritoten kaikkien juutalaisten ja vapaamuurareiden sulkemista kaikkien julkisten tehtävien ulkopuolelle.
Heti Pierre Lavalin tultua pääministeriksi Carcopino pyysi eroa tehtävistään ja palasi takaisin École normale supérieuren johtajaksi. Tällöin hän pyrki toimillaan estämään koulun oppilaiden joutumisen pakkotyöhön Saksaan.
Ranskan vapauttamisen yhteydessä Carcopino erotettiin 1944 kaikista julkisista tehtävistä. Hänet vangittiin elokuussa 1944, ja hän oli sijoitettuna samaan selliin kuin Sacha Guitry. Hän vapautui helmikuussa 1945. Korkein oikeus vapautti hänet kaikista epäilyistä 11. tammikuuta 1947, sillä hänen katsottiin tehneen palveluksia vastarintaliikkeelle. Vuonna 1951 hänelle palautettiin vanhat virat.
Jérôme Carcopino valittiin Ranskan akatemian jäseneksi 24. marraskuuta 1955, ja hän seurasi tehtävässä akateemikko André Chaumeix'tä. Vuonna 1969 Algerian arkeologinen museo nimettiin hänen mukaansa.
Bolo Yeung

Bolo Yeung (s. 3. heinäkuuta 1946 Kanton, Kiina) on kiinalainen entinen näyttelijä ja kehonrakentaja. Aiemmin syntymävuodeksi ilmoitettiin 1938. Nuoruudessaan hän oli kehonrakentaja, painonnostaja ja kuuluisa voimistaan. Hän on myös itsepuolustuslajien taitaja. Hän näytteli muun muassa Jean-Claude Van Dammen elokuvissa "Bloodsport – viimeiseen asti" (1988) ja "Kaksoisisku" (1991). 
Elämäkerta.
Yeung alkoi 10-vuotiaana harrastaa kamppailulajeja, muun muassa taijita, ja kiinnostui myöhemmin myös kehonrakennuksesta. Hän saavutti kehonrakennuksessa Mister Hongkong -tittelin, jota hän piti hallussaan kymmenen vuotta. Sittemmin 1970-luvun alussa hongkongilainen Shaw Brothers Studio elokuvayhtiö kiinnitti Yeungiin huomiota ja tarjosi hänelle näyttelijän työtä. Yeung esiintyi fyysisen olemuksensa vuoksi useimmiten roiston rooleissa. Hänen ensimmäiset elokuvat olivat "The Wandering Swordsman" ja "The Heroic Ones". Yeung esiintyi hongkongilaisten elokuvien lisäksi 1970-luvun puolessa välissä muutaman kerran japanilaisten tuotannoissa, kuten televisiosarjassa "Fight! Dragon". Vuonna 1973 Yeung esiintyi Bruce Leen kanssa elokuvassa "Lohikäärmeen kidassa" ja vuonna 1985 Sammo Hungin ja Jackie Chanin kanssa elokuvassa "My Lucky Stars – onnen lohikäärmeet". Vuonna 1988 Yeung päätyi ensimmäistä kertaa Yhdysvaltain elokuviin sitten vuoden 1973 esiinnyttyään yhdessä Jean-Claude Van Dammen kanssa elokuvassa "Bloodsport – viimeiseen asti". Kaksi vuotta myöhemmin hän esiintyi toistamiseen Van Dammen kanssa elokuvassa "Kaksoisisku", jossa Yeungilla oli edellisen tapaan roiston rooli. Sittemmin hän esiintyi koko 1990-luvun pääosin yhdysvaltalaisissa elokuvissa, kuten "Breathing Fire", "Tiger Claws", "Ironheart", "Shootfighter" ja "Shootfighter II".
Dorothy Crowfoot Hodgkin

Dorothy Mary Crowfoot Hodgkin (omaa sukua Crowfoot) (12. toukokuuta 1910 Kairo – 29. heinäkuuta 1994 Shipston-on-Stour) oli brittiläinen biokemisti ja proteiinien kristallografisen tutkimuksen pioneeri. Hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1964 tärkeiden biokemiallisten yhdisteiden röntgensädeanalyysistä.
Elämänsä neljä ensimmäistä vuotta Crowfoot Hodgkin eli Vähässä-Aasiassa. Ensimmäisen maailmansodan hän oli Britanniassa sukulaistensa hoivissa, mutta erossa vanhemmistaan. Maailmansodan jälkeen hänen äitinsä päätti jäädä perheineen Britanniaan.
18 vuoden ikäisenä Crowfoot Hodgkin aloitti kemian opiskelun Oxfordin yliopistossa. Myöhemmin hän opiskeli Cambridgen yliopistossa opettajanaan John Desmond Bernal. Siellä hän tuli tietoiseksi röntgenkristallografian mahdollisuuksista proteiinien rakenteen selvittämisessä.
Vuonna 1936 hänestä tuli tutkija Oxfordin yliopistoon ja siinä toimessa hän työskenteli aina vuoteen 1977 asti. Vuonna 1960 Crowfoot Hodgkinista tuli Royal Societyn jäsen
Crowfoot Hodgkin selvitti muun muassa seuraavien molekyylien rakenteet:
Crowfoot Hodgkin oli myös ansioritarikunnan jäsen ja hän sai Leninin kansainvälisen rauhanpalkinnon.
Hän meni naimisiin vuonna 1937 Thomas Hodgkinin kanssa.
Japanin Grand Prix 1989

Japanin Grand Prix 1989 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 22. lokakuuta 1989 Suzukan radalla Japanissa. Kilpailun voitti Benettonilla ajanut Alessandro Nannini, jolle voitto oli kauden ja koko uran ensimmäinen. 
Kisa muistetaan parhaiten maailmanmestaruudesta taistelleiden Alain Prostin ja Ayrton Sennan kolarista. Senna starttasi paalulta, mutta koska hänen lähtöruutunsa oli ns likaisella puolella rataa, Senna putosi lähdössä kakkoseksi Prostin taakse. Prost karkasi, mutta Senna sai tallikaverinsa kiinni seitsemän kierrosta ennen maalia. Senna yritti ohitusta sisäkautta shikaanissa jättämällä jarrutuksen myöhään, mutta Prost "sulki oven" ja molemmat autot jäivät siihen paikkaan. Prost keskeytti, mutta Senna jatkoi kilpailua ratavirkailijoiden työnnettyä hänen McLareninsa käyntiin. Etusiipensä hajottanut Senna vaihtoi keulan varikolla. Nannini ehti sillä välin kärkipaikalle, mutta Senna ohitti hänet kaksi kierrosta ennen maalia samassa shikaanissa, missä kolaroi Prostin kanssa. Senna hylättiin kuitenkin kilpailun jälkeen shikaanin oikaisusta kolarin jälkeen, mikä varmisti Nanninin voiton ja Prostin maailmanmestaruuden. McLaren-talli jätti tapauksesta protestin, mikä kuitenkin hylättiin.
The Valley

The Valley on Anguillan pääkaupunki ja samalla saariryhmän suurin kaupunki. Sen asukasluku oli vuonna 2011 1 067. Kaupunki sijaitsee yhdeksän metrin korkeudella merenpinnasta.
Britit rakensivat The Valleyn siirtokunnakseen 1650, ja saivat virallisesti haltuunsa koko saaren vuoteen 1690 menneessä. Ranska yritti valloittaa kaupunkia kahteen otteeseen 1745 ja 1796. Anguillan hallinto siirrettiin Saint Kittsiin 1825, minkä vuoksi The Valleyssä ei ole paljoakaan Karibianmeren alueelle tyypillistä siirtomaa-ajan arkkitehtuuria.
Hämärän rajamailla

Hämärän rajamailla () on yhdysvaltalainen televisiosarja, josta on myöhemmin tehty elokuva, radiosovituksia, teatteriesityksiä ja sarjakuvia. "Hämärän rajamailla" yhdisteli fantasian, kauhun ja tieteisfiktion tyylilajeja. Alkuperäisessä vuosina 1959–1964 esitetyssä televisiosarjassa oli 156 jaksoa. Sarjasta on tehty uusia versioita myöhemmin vuosina 1985–1989 (esitettiin nimellä "Pelon rajalla"), 1994 ja 2002–2003. Vuonna 1983 sarjan pohjalta tehtiin elokuva "Hämärän pelottavat varjot".
Sarjaa isännöi Rod Serling.
Kuvaus.
Hämärän rajamailla on tyyliltään kokoelma tarinoita, eli sarja ei siis sisällä minkäänlaista suurempaa jatkumoa, vaan jokainen jakso on oma tarinansa, omilla hahmoillaan ja ideallaan. Sarjan genret vaihtelevat paljon tieteisfiktion, kauhun, draaman, fantasian ja komedian välillä, usein yhdistellen näitä toisiinsa.
Monet jaksoista käsittelevät myöskin ihmisluonteen varjopuolia, kuten ahneutta, kateutta, itsekkyyttä, tai liiallisen ylpeyden tuomaa sokeutta. Myöskin sarjan tuotantoaikaan ajankohtaistet kriisit ovat monien jaksojen aiheina, kuten Kylmä sota ja sen ydinasepelko, tai kommunismipelko. Nämä olivat aikanaan hyvin arkoja aiheita, jonka vuoksi sarjan luoja Rod Serling peitti nämä aiheet yleensä tieteisfiktion ideoihin, pitäen ne edelleen taustalla.
Sarjan tyypillinen jakso alkaa kohtauksella, jossa katsojalle esitellään jakson keskeiset hahmot ja heidän tilanteensa. Tämän jälkeen sarjan kertoja, sekä isännöitsijä Rod Serling ilmestyy kuvaan (ensimmäistä tuotantokautta lukuun ottamatta, jossa hän on vain ääniroolissa) ja alkaa kertoa hahmoista sekä tilanteesta johon he tulevat joutumaan, käyttäen puheessaan runollisia sanontoja ja lopetten puheensa tavallisesti sarjan nimeen.
Tämän jälkeen jakso alkaa seuraamaan kuinka hahmot joutuvat konfliktiinsa, ja kuinka he yrittävät ratkaista sen tai päästä pois tilanteesta. Tavallisesti jakson viimeisten minuuttien aikana tulee juonikäänne, joka kääntää koko jakson tarinan päälaelleen.
Vastaanotto.
Sarja sai ilmestyessään erittäin positiivisen vastaanoton. Kriitikot ja katsojat ylistivät sen hyvin kirjoitettuja tarinoita, juonikäänteitä, sekä ideoita. Sama suosio jatkuu edelleen ja "Hämärän rajamailla" on jatkuvasti valittu yhdeksi kaikkien aikojen parhaimmista televisiosarjoista.
Nikola Radulović

Nikola Radulović (s. 26. huhtikuuta 1973 Zagreb, Jugoslavia) on kroatialais-italialainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija.
Radulović kuului Italian maajoukkueeseen, joka voitti hopeaa vuoden 2004 olympiakisoista Ateenassa. Hän oli mukana myös pronssia voittaneessa Italian joukkueessa EM-kilpailuissa 2003. Hän oli debytoinut maajoukkueessa edellisissä EM-kilpailuissa 2001. 
Seurajoukkueista Radulović edusti muun muassa Air Avellinoa, ASVEL Villeurbannea ja Joventut Badalonaa.
Krayzie Bone

Krayzie Bone (oik. Anthony Henderson) on Grammy-palkittu rap-artisti. Hän kuuluu Bone Thugs-N-Harmony -hip hop -kollektiiviin.
Krayzie Bone levytti hänen soolodebyyttinsä, "Thug Mentality 1999", vuonna 1998. Se julkaistiin tuplalevypaketissa, mukana suuri valikoima vierasjulkaisuja, mm. Bone Thugs-N-Harmony, The Marley Brothers, Mariah Carey, Big Punisher, Fat Joe, E-40, 8 Ball &amp; MJG, Kurupt, Treach ja Snoop Dogg. RIAA vahvisti, että albumi myi platinaa.
Palkintoja.
Grammyt:
MTV:n Musiikkivideopalkinnot:
American Music Awards:
Erkki Kerttula

Erkki Johannes Kerttula (5. marraskuuta 1909 Oulu – 4. marraskuuta 1989 Oulu) oli suomalainen miekkailija.
Kerttula edusti Suomea kaksissa olympialaisissa. Lontoossa 1948 hän osallistui florettimiekkailun joukkuekilpailuun, säilämiekkailun henkilökohtaiseen kilpailuun ja kalpamiekkailussa sekä henkilökohtaiseen kilpailuun että joukkuekilpailuun. Helsingissä 1952 hän miekkaili ainoastaan kalvalla ja sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa yhdeksänneksi. Hänen lisäkseen on henkilökohtaisessa olympiakilpailussa kymmenen parhaan joukkoon sijoittunut suomalaismiekkailijoista vain Rolf Wiik (Melbournessa 1956). Maailmanmestaruuskilpailuihin Kerttula osallistui vuosina 1951, 1953, 1954 ja 1955. Pohjoismaiden mestaruuden hän voitti kalvalla vuonna 1949.
Kotimaassa Kerttula edusti Miekka-Miehiä, jonka perustajajäsen hän oli. Hän voitti henkilökohtaisen Suomen mestaruuden floretilla yhdeksän kertaa, kalvalla neljä kertaa ja säilällä kerran. Hän oli Suomen Miekkailuliiton ensimmäinen suurmestari.
Lempinimellä "Pomo" tunnettu Kerttula toimi Suomen Miekkailuliiton sihteeri-toiminnanjohtajana vuosina 1953–1963 ja puheenjohtajana 1967–1975. Miekka-Miesten puheenjohtaja hän oli yli neljännesvuosisadan ajan.
K-PAX

K-PAX on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva, jonka on ohjannut Iain Softley. Elokuva kertoo mielenterveyspotilaasta nimeltä Prot, joka uskottelee muille tulevansa K-PAX-planeetalta. Pääosia näyttelevät Kevin Spacey (Prot) ja Jeff Bridges (psykiatri). Elokuva perustuu Gene Brewerin samannimiseen romaaniin. K-PAXin ensi-ilta oli Suomessa 8. maaliskuuta 2002.
Juoni.
Elokuvan alussa Spaceyn esittämä "Prot" ilmestyy newyorkilaiselle rautatieasemalle ja näkee läheltä ryöstön. Poliisit saapuvat paikalle ja epäilevät syylliseksi Protia, joka kertoo tulevansa ulkoavaruudesta K-PAX-nimiseltä planeetalta. Poliisit epäilevät hänen mielenterveyttään, ja Prot joutuu psykiatriselle osastolle, jossa työskentelee Bridgesin esittämä psykiatri Mark Powell. Powell saa Protin tutkittavakseen ja alkaa vähitellen kiinnostua tämän vakuuttavasti esittämistä väitteistä ja teorioista. Prot saa tähtitieteen tohtoritkin ymmälleen tietomäärästään. Päivien kuluessa laitoksella Prot kertoo päivämäärän, jolloin hän aikoo poistua Maan päältä. Tämä saa Powellin kiinnostumaan yhä enemmän Protin taustoista.
Elokuva ei yksiselitteisesti kerro kuka tai mikä Prot on, vaan jättää sen katsojan itsensä mietittäväksi.
Ilmari Vartia

Arvo Ilmari Vartia (25. elokuuta 1914 Jyväskylä – 25. toukokuuta 1951 Tukholma) oli suomalainen miekkailija. Ennen sotavuosia hän kouluttautui upseeriksi ja palveli sotavuodet tykistön upseerina. Hän kuoli miekkailukisoissa tapaturmaisesti.
Ilmari Vartia valmistui ylioppilaaksi Töölön yhteiskoulusta vuonna 1934. Sen jälkeen hän asevelvollisuuden jälkeen kävi Kadettikoulun vuosina 1936–1938. Hän palveli Kenttätykistörykmentti 1:ssä vuosina 1936–1939.
Talvisodassa Vartia palveli patterin päällikkönä Kenttätykistörykmentti 1:ssä (KTR1) Karjalankannaksella. Jatkosodassa hän toimi patteristoupseerina Kevyt Psto 14:ssa Laatokan Karjalassa ja Karjalankannaksella vuosina 1941–1942, komentajana Raskas Psto 27:ssä Karjalankannaksella ja patteriston komentajana Kenttätykistörykmentti 7:ssä (KTR7) Laatokan Karjalassa ja Lapin sodassa vuonna 1944.
Ilmari Vartia erosi armeijan palveluksesta sodan jälkeen 1945. Hän toimi sen jälkeen Lahdentaan Puu Oy:n isännöitsijänä vuosina 1946–1947 ja aloitti vuonna 1947 opinnot Teknillisessä Korkeakoulussa. 
Urheilu-ura miekkailijana.
Ilmari Vartia aloitti urheilu-uransa ennen sotia. Ensimmäisen Suomen mestaruutensa hän voitti kalpamiekkailussa 1938. Hän kilpaili nykyaikaisessa viisiottelussa Suomen edustajana maaotteluissa Ruotsia ja Saksaa vastaan.
Vartia edusti Suomea Lontoon 1948 olympialaisten kalpamiekkailussa, jossa hän karsiutui sekä henkilökohtaisen kilpailun että joukkuekilpailun alkuerissä. Kotimaassa Vartia edusti Miekka-Miehiä ja voitti kalvalla henkilökohtaisen Suomen mestaruuden vuosina 1938, 1947, 1948 ja 1949.
Vuoden 1951 maailmanmestaruuskilpailuissa Tukholmassa Vartia sai kainaloonsa kuolettavan piston tanskalaiselta vastustajaltaan Mogens Lüchowilta. Tämä tapahtuma johti miekkailun turvallisuuden parantamiseen, kun otettiin käyttöön miekkailutakin alla oleva vartalosuoja, joka suojaa miekkailijan asekäden olkapäätä ja saman puoleista kylkeä ja rintaa.
Hänen isänsä oli professori ja kouluneuvos Arvo Vartia ja hänen poikansa Pentti Vartia on Elinkeinoelämän Tutkimuslaitoksen (ETLA) ja Elinkeinoelämän valtuuskunnan (EVA) ex-toimitusjohtaja ja pojanpoikansa Antero Vartia on kansanedustaja.
Anders Sparrman

Anders Sparrman (27. helmikuuta 1748 Tensta Ruotsi – 9. elokuuta 1820 Tukholma) oli ruotsalainen luonnontieteilijä ja lintutieteilijä.
Anders Sparrmanin isä oli rovasti ja kirkkoherra Erik Sparrman ja äiti Brita Högbom.
Sparrman oli Carl von Linnén oppilas, ja hän opiskeli Uppsalan yliopistossa. Hän osallistui laivalääkärinä retkikuntaan, joka lähti 1765 tutkimusmatkalle Kiinaan. Hän palasi kahden vuoden kuluttua ja kirjoitti Kiinassa löytämistään eläimistä ja kasveista teoksen "Iter in Chinam – Resa till Kina" (1768). 1772 hän lähti mukaan James Cookin toiselle tutkimusmatkalle Johann Reinhold Forsterin apulaiseksi ja tutki Australiaa, Oseaniaa ja Etelä-Amerikkaa.
Linnén toimeksiannosta hän matkusti vuonna 1772 eteläiseen Afrikkaan, jossa hän tutki luontoa ja paikallisten asukkaiden tapoja. 1787 hän osallistui Länsi-Afrikkaan tehdylle retkelle.
Hänen päiväkirjansa julkaistiin kolmiosaisena teoksena "Resa till Goda Hopps-Udden, södra Polkretsen och omkring Jordklotet, samt Till Hottentott- och Caffer-Landen Åren 1772–1776". Hän julkaisi myös teoksen "Catalogue of the Museum Carlsonianum" (1786–1789), jossa hän muun muassa kuvailee monia lajeja, jotka hän oli kerännyt eteläisestä Afrikasta ja Tyynenmeren alueelta ja joista osa oli tieteelle tuntemattomia. Yksi sellainen oli metsävilistäjä ("Acanthisitta chloris").
1805 hän ryhtyi julkaisemaan Ruotsin linnuista lintukirjasarjaa "Svensk Ornithologie". Sarjasta ilmestyi ainoastaan ensimmäinen osa, jossa oli 68 taulua ja 44 tekstisivua.
Sparrmanilla oli useita akateemisia virkoja, muun muassa Tukholman lääketieteellisen kollegiumin professori ("professor vid Collegium medicinum i Stockholm 1790"), ja hän oli Kuninkaallisen tiedeakatemian jäsen. Hän kuoli kuitenkin köyhänä.
Hänen mukaansa on nimetty asteroidi 16646 Sparrman. Sparrman nimesi suuren määrän lintuja, muun muassa intianriippukaijan ("Loriculus vernalis").
Radio Kolme

Radio Kolme oli Nurmijärvellä toiminut suomalainen paikallisradioasema. Asema aloitti toimintansa 3. elokuuta vuonna 1987 taajuudella 102,8 MHz. Aseman perustaja ja alkuperäinen omistaja oli Seppo Sisättö, jonka Klaukkalan taajamassa sijaitsevan talon autotalliin oli rakennettu aseman ensimmäinen lähetysstudio. Aluksi lähetyksiä oli muutama tunti aamu- ja iltapäivällä. 
Myöhemmin lähetysaikaa lisättiin ja asema muutti isompiin tiloihin. Vuonna 1989 Vantaalla lyhyen aikaa taajuudella 94,9 MHz toiminut Radio Lohi sulautui Radio Kolmeen ja vuonna 1993 avattiin lähetin taajuudelle 101,8 MHz.
Radio Kolmen tarina päättyi alkusyksyllä vuonna 1996 Aamulehden Alexpressin ostettua Radio Kolmen. Aseman uudeksi nimeksi tuli Radio Alex. ja aseman koko toiminta siirrettiin Helsinkiin. Ainoaksi taajuudeksi jäi Helsinkiin Metsälän radiomastoon siirretty 94,9 MHz.
Olavi Larkas

Helge Nestor Olavi Larkas (vuoteen 1935 Lindberg, 30. syyskuuta 1913 Helsinki – 6. toukokuuta 1984 Vantaa) oli suomalainen yleisesikuntaeversti sekä nykyaikainen viisiottelija ja miekkailija.
Sotilasura.
Larkas valmistui kadettikoulusta vuonna 1937. Talvisodassa hän palveli autoupseerina ja viestiupseerina kotijoukkojen esikunnassa. Jatkosodassa hän toimi 5. divisioonan esikunnassa viestitoimiston päällikkönä, Viestipataljoona 3:n komentajana, maasotakoulun viestiopettajana ja Rajajääkäriprikaatin viestikomentajana.
Myöhemmän sotilasuransa aikana Larkas toimi muun muassa sotilasasiamiehenä Tukholmassa, Kööpenhaminassa ja Oslossa 1958–1961, Oulun sotilaspiirin päällikkönä 1962–1963, Viestirykmentin komentajana 1964–1966 sekä Pääesikunnan viestintäosaston päällikkönä 1967–1970. Eläköidyttyään sotilasuralta hän toimi Yleisradion turvallisuuspäällikkönä vuodesta 1970 alkaen.
Urheilijana.
Larkas edusti Suomea Lontoon 1948 kesäolympialaisissa. Nykyaikaisessa viisiottelussa hän toiseksi parhaana suomalaisena sijoittui viidenneksi. Kalpamiekkailun joukkuekilpailussa hän karsiutui alkuerissä. Helsingin 1952 ja Melbournen 1956 olympialaisissa Larkas toimi Suomen nykyaikaisen viisiottelujoukkueen johtajana ja Méxicossa 1968 juryn jäsenenä.
Larkas oli Suomen nykyaikaisen viisiottelun liiton päävalmentaja vuosina 1951–1953 ja 1954–1958 sekä hallituksen jäsen ja varapuheenjohtaja vuosina 1952–1959. Kansainvälisen liiton UIPM:n hallituksen jäsen hän oli vuosina 1962–1972. Kansallisella tasolla Larkas kilpaili myös suunnistuksessa, ammunnassa ja pesäpallossa.
Lars Eller

Lars Fosgaard Eller (s. 8. toukokuuta 1989 Rødovre, Tanska) on tanskalainen jääkiekkoilija ja Stanley Cup-voittaja, joka pelaa NHL-joukkue Ottawa Senatorsissa.
Aiemmin Eller pelasi Montreal Canadiensissa vuosina 2010–2016, Washington Capitalsissa,Colorado Avalanchessa ja Pittsburgh Penguinsissa vuosina 2016–2024 ja NHL:n työsulun 2012–2013 ajan SM-liigajoukkue JYPissä.
Ura.
Eller pelasi jo 15-vuotiaana Tanskassa Rødovren 19-vuotiaiden joukkueessa. Frölunda HC:n nuorisotarkkailija huomasi Ellerin taidot. Seuraavalla kaudella Eller pelasi Frölundassa 18-vuotiaiden ja 20-vuotiaiden joukkueissa. Kaudella 2006–2007 Eller oli nuorten Elitserienin paras pistemies 55 tehopisteellään ja oli auttamassa Frölundaa mestaruuteen. St. Louis Blues varasi Ellerin numerolla 13. Hän oli kaikkien pienimmällä numerolla NHL:ään varattu tanskalainen ja ensimmäinen ensimmäisellä varauskierroksella varattu tanskalainen.. Seuraavana vuonna Mikkel Bødker kuitenkin varattiin numerolla 8 Phoenix Coyotesiin.
Kaudella 2007–2008 Frölunda lähetti Ellerin hakemaan kokemusta aikuisten peleistä Allsvenskanissa pelaavaan Boråsiin. Eller pelasi kauden aikana myös Elitserienissä ja nuorten Elitserienissä, jossa voitti toisen mestaruutensa. St. Louis teki kesällä 2008 Ellerin kanssa kolmen vuoden sopimuksen. Ensimmäisen sopimuskautensa Eller pelasi kuitenkin vielä Frölundassa.
Eller siirtyi St. Louis Bluesin organisaatioon kaudeksi 2009–2010 ja debytoi NHL:ssä 5. marraskuuta 2009 Calgary Flamesia vastaan. Eller teki ottelussa myös ensimmäisen NHL-maalinsa. Yhteensä hän pelasi kauden aikana seitsemän NHL-ottelua tehoin 2+0=2. Eller teki AHL:n runkosarjan 70 ottelussa tehot 18+39=57 ja hänet valittiin tulokkaiden tähdistöön. Kauden jälkeen Eller kaupattiin Montreal Canadiensiin Ian Schultzin kanssa, kun Montreal lähetti Jaroslav Halákin St. Louisiin.
Maaliskuussa 2023 Washington Capitals kauppasi Ellerin Colorado Avalancheen vaihdossa toisen kierroksen varausvuoroon vuoden 2025 varaustilaisuudessa.
Heinäkuussa 2023 Eller teki vapaana agenttina Pittsburgh Penguinsin kanssa kahden vuoden ja yhteensä 4,9 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Marraskuussa 2024 Eller palasi Capitalsiin Penguinsin kaupattua hänet joukkueeseen vaihdossa viidennen kierroksen varausvuoroon vuoden 2025 varaustilaisuudessa ja kolmannen kierroksen varausvuoroon vuoden 2027 varaustilaisuudessa. 
Heinäkuussa 2025 Eller teki vapaana pelaajana Ottawa Senatorsin kanssa vuoden mittaisen ja 1,25 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Maajoukkueura.
Eller on pelannut Tanskan maajoukkueessa useissa nuorten arvoturnauksissa ja myös aikuisten edustusjoukkueessa. Keväällä 2006 hän pelasi 18-vuotiaiden MM-kilpailujen 1. divisioonassa. Seuraavana vuonna Eller oli nostamassa sekä 18-vuotiaiden että 20-vuotiaiden maajoukkueen 1. divisioonasta pääsarjaan.
Vuonna 2008 Eller pelasi sekä 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa että ensimmäistä kertaa aikuisten MM-turnauksessa. Tanska tippui 20-vuotiaiden kisoissa takaisin 1. divisioonaan, jossa Eller pelasi jälleen vuonna 2009.
Muuta.
Ellerin isä on Olaf Eller, joka on entinen jääkiekkoilija ja tällä hetkellä Frederikshavn White Hawksin valmentaja Tanskan liigassa.
Elgin Baylor

Elgin Gay Baylor (16. syyskuuta 1934 – 22. maaliskuuta 2021) oli yhdysvaltalainen koripalloilija, joka pelasi Los Angeles Lakersissa ja sen edeltäjässä Minneapolis Lakersissa vuosina 1958–1971. 
Baylor syntyi Washington DC:ssä. Hän pelasi ennen NBA-uraansa yliopistotasolla College of Idahossa ja Seattle Universityssa. Minneapolis Lakers valitsi Baylorin vuoden 1958 varaustilaisuudessa, ja ensimmäisellä kaudellaan 1958–1959 Baylor valittiin .
Baylor edusti Minneapolis ja Los Angeles Lakersia 14 kauden ajan. Kaudella 1962–1963 hän ylsi ensimmäisenä pelaajana viiden parhaan joukkoon neljässä eri pistekategoriassa: pisteissä, levypalloissa, syötöissä ja vapaaheittoprosentissa. Baylor ei kuitenkaan voittanut kertaakaan kauden pistetilastoa, sillä hänen parhaat kautensa osuivat Wilt Chamberlainin uran huippuvuosiin. Baylor ei voittanut myöskään NBA-mestaruutta, vaikka Lakers ylsi hänen aikanaan kahdeksan kertaa finaaleihin. Baylor valittiin 10 kertaa , ja hän pelasi 11 kertaa .
Baylor kelpuutettiin vuonna 1977 Basketball Hall of Fameen. Häntä pidetään lajinsa historian parhaimpina pelaajina, ja vuonna 2003 koripallolehti "SLAM" nimesikin hänet kaikkien aikojen 11. suurimmaksi NBA-pelaajaksi.
Mertert

Mertert () on kunta itäisessä Luxemburgissa lähellä Saksan rajaa. Se on osa Grevenmacherin kantonia. Mertertin pinta-ala on 15,25 km² ja sen asukasluku oli 4 364 (2016).
Joseph Bologna

Joseph Bologna (30. joulukuuta 1934 Brooklyn, New York – 13. elokuuta 2017 Duarte, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja käsikirjoittaja. Hän oli sukutaustaltaan italialainen ja sai katolisen kasvatuksen.
Bologna syntyi New Yorkin Brooklynissa. Hän loi pitkän uran televisiossa ja elokuvissa; jälkimmäisistä tunnetuimpia olivat "Rakastajia ja muita veijareita" (1970) ja "Riemuloma Riossa" (1984).
Käsikirjoitustyöstään Bologna sai vuonna 1971 Oscar-ehdokkuuden. Hänellä oli vaimo Renée ja poika Gabriel Bologna.
Espoon kaupunginkirjasto

Espoon kaupunginkirjasto on Espoossa toimiva yleinen kirjasto. Espoon kaupunginkirjastolla on 16 kirjastoa ja kaksi kirjastoautoa. Kirjaston johtaja on Ritva Nyberg. Espoon kaupunginkirjasto on osa Helmet-kirjastoa, joka on Espoon, Helsingin, Kauniaisten ja Vantaan kaupunginkirjastojen kokonaisuus, jolla on yhteinen kokoelmaluettelo ja yhteiset käyttösäännöt.
Espoon kaupunginkirjasto on Suomen suurimpia yleisiä kirjastoja. Vuonna 2018 Espoon kaupunginkirjaston kokoelmissa oli 748 212 nidettä ja kirjaston kokonaislainaus oli 4 178 074 lainausta. Fyysisiä käyntejä Espoon kirjastoissa tehtiin yhteensä 4 277 753.
Historia.
Yleisen kirjaston historia Espoossa alkoi 1860-luvulla Espoon kirkon sakastissa. Vuonna 1873 kirjasto siirtyi kirkon sakastista Lagstadin kansakoululle, ensin luokkahuoneeseen, myöhemmin voimistelusaliin. Vuonna 1937 Espoon kirjastolautakunta päätti jakaa Espoon kirjastolaitoksen kahtia suomenkieliseen ja ruotsinkieliseen kirjastoon. Tämän päätöksen myötä Leppävaaran piirikirjastosta tuli Espoon suomenkielinen kantakirjasto. Espoon kirjastolaitoksen yhdistyttyä vuonna 1962, suomenkielisestä kantakirjastosta tuli Espoon kaupunginkirjaston pääkirjasto. 1990-luvun lopulla Espoossa palattiin aluekirjastomalliin ja nykyään Espoon kaupunginkirjastolla ei ole pääkirjastoa. Aluekirjastot toimivat Leppävaaran, Tapiolan, Matinkylä/Olarin, Keski- ja Pohjois-Espoon ja Espoonlahden alueilla.
Pääkaupunkiseudun yleisten kirjastojen yhteistyö käynnistyi 1970-luvulla, kun Espoossa, Helsingissä, Kauniaisissa ja Vantaalla siirryttiin yhteiseen kirjastojärjestelmään ja yhteiseen kokoelmaluetteloon.
Espoon kaupunginkirjasto toimi maakuntakirjastona vuodesta 1978 vuoteen 2010 asti. Alun perin toiminta-alueena oli vuoteen 1998 Uudenmaan lääni Helsingin kaupunkia lukuun ottamatta. Vuonna 1999 maakuntakirjastojen toiminta-alueet muuttuivat vastaamaan maakuntien alueita, siten että kaikki muutokset maakuntakirjastojen alueisiin tehdyt muutokset perustuvat siitä alkaen maakuntajaon muutoksiin. Sen vuoden alussa Artjärvi ja Orimattila siirtyivät Espoon maakuntakirjastoalueesta Lahden maakuntakirjastoalueeseen. Toiminta-alue käsitti vuosina 1999–2000 Uudenmaan ja Itä-Uudenmaan maakunnat, pois lukien Helsinki. Vuoden 2001 alussa Itä-Uudenmaan seitsemän kuntaa erotettiin omaksi maakuntakirjastoalueeksi, maakuntakirjaston oikeudet siellä sai Porvoon kaupunginkirjasto. Espoon maakuntakirjaston toiminta-alue jäi käsittämään Uudenmaan maakunnan Helsinkiä lukuun ottamatta. Vuoden 2011 alussa Uudenmaan ja Itä-Uudenmaan maakunnat yhdistettiin, ja Espoon kaupunginkirjasto luopui maakuntakirjasto-oikeuksistaan. Porvoon kaupunginkirjastosta tuli siinä yhteydessä koko Uudenmaan (pl. Helsinki) maakuntakirjasto.
Vuonna 2019 Espoon kirjasto palkittiin Lontoon kirjamessuilla vuoden kirjastona, minkä useat suomalaiset viestijät ovat tulkinneet maailman parhaan kirjaston palkinnoksi.
Toimipisteet.
Espoon kaupunginkirjastolla on 16 kiinteää toimipistettä ja kaksi kirjastoautoa. Lisäksi kirjasto palvelee kotikirjaston välityksellä tuomalla aineistoa kotiin liikuntaesteisille.
Edward Bond

Edward Bond (18. heinäkuuta 1934 – 3. maaliskuuta 2024) oli brittiläinen näytelmäkirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja. 
Bond syntyi Lontoossa työläisluokan perheeseen. Hän joutui evakkoon toisen maailmansodan aikana, jätti 15-vuotiaana koulun ja palveli kaksi vuotta Britannian armeijassa. 
Bondin ensimmäinen tuotettu näytelmä esitettiin 1962, ja hänet tunnetaan muun muassa teoksesta "Saved" (1965). 
Suomeksi Bondin näytelmistä on toteutettu "Kesä" (Summer, Suomen Kansallisteatteri 1982), "Meri" (The Sea, Helsingin kaupunginteatteri 1974) sekä "Pelastettu" (Saved, Tampereen Työväen Teatteri 1966 ja Savonlinnan kaupunginteatteri 1990).
Bond kirjoitti myös oopperalibrettoja ja runoja.
Richard Briers

Richard David Briers (14. tammikuuta 1934 – 17. helmikuuta 2013) oli brittiläinen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa rooleistaan televisiosarjoissa "Marriage Lines", "The Good Life" ja "Laakson kuningas".
Briers syntyi Raynes Parkissa, Lontoon eteläisessä lähiössä. Hän opiskeli näyttelijäksi RADA:ssa. Briers tunnetaan televisioroolien lisäksi työstään teatterissa ja ääninäyttelijänä.
Briers nimettiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseeriksi vuonna 1989 ja komentajaksi 2003. Hän oli vuodesta 1958 alkaen naimisissa Ann Daviesin kanssa. Pariskunnalla oli kaksi tytärtä.
Tero Räty

Tero Räty (s. 14. huhtikuuta 1978 Valkeakoski) on suomalainen kilpauransa päättänyt kilpauimari. Hän on kotoisin Valkeakoskelta ja edusti urallaan Tampereen Uimaseuraa. Alun perin hän ui Valkeakosken Uimaseurassa. Räty lopetti kilpauransa vuonna 2007.
Räty erikoistui lyhyen radan uintimatkoille. Hänen paras saavutuksensa oli sekauintiviestin hopeamitali Helsingin lyhyen radan Euroopan-mestaruuskilpailuista 2006.
Räty ui Helsingissä 8. joulukuuta 2006 lyhyellä radalla 50 metrin selkäuinnin Suomen ennätyksen 24,44 sekuntia. Ennätys kesti lähes 12 vuotta, kunnes Niko Mäkelä alitti sen marraskuussa 2018.
August von Pelzeln

August von Pelzeln (10. toukokuuta 1825 Praha – 2. syyskuuta 1891 Oberdöbling) oli itävaltalainen lintutieteilijä.
Pelzeln työskenteli Wienin keisarillisessa museossa 40 vuoden ajan ja oli vastuussa museon nisäkäs- ja lintukokoelmista. Hän työskenteli Johann Nattererin Brasiliasta vuonna 1822 keräämien lintujen parissa ja kuvaili 343 tieteelle uutta lintulajia, muun muassa kalliovilistäjän ("Xenicus gilviventris"). Hän joutui lopettamaan työnsä museossa sairastuttuaan vakavasti.
30. huhtikuuta 1857 Pelzeln lähti maailmanympäripurjehdukselle Triestestä fregatti Novaralla ja palasi matkalta 30. elokuuta 1859. Matkasta hän laati teoksen "Reise der österreichischen Fregatte Novara um die Erde in den Jahren 1857, 1858, 1859 unter den Befehlen des Commodore B. von Wüllerstorf-Urbair (1864–1875)".
Pelzeln kirjoitti teokset "Ornithologie Brasileiras" (1871) ja "Beiträge zur Ornithologie Südafrikas" (1882).
Otto Finsch nimesi pohnpeinkottaraisen ("Aplonis pelzelni") hänen kunniakseen. Sen lisäksi hänen kunniakseen on nimetty madagaskarinuikku ("Tachybaptus pelzelnii"), ruskoelenia ("Elaenia pelzelni"), rusorintatypäkkö ("Pseudotriccus pelzelni"), vaaleapuumuura ("Thamnophilus pelzelni"), harmaavatsamuura ("Myrmeciza pelzelni"), kaitanokkakutoja ("Ploceus pelzelni") ja punavatsakerttuli ("Granatellus pelzelni").
Hans Vinjarengen

Hans Vinjarengen (20. elokuuta 1905 Nordre Land – 1. helmikuuta 1984 Oslo) oli norjalainen yhdistetyn kilpailija. Hän voitti kaksi maailmanmestaruutta ja saavutti kaksi olympiamitalia.
Vinjarengen saavutti yhdistetyssä olympiahopeaa Sankt Moritzin talviolympialaisissa 1928. Hän kaatui mäessä toisen hyppynsä ja hävisi maanmiehelleen Johan Grøttumsbråtenille. Zakopanessa 1929 ja Oslossa 1930 Vinjarengen voitti maailmanmestaruuden. Lake Placidin olympialaisissa 1932 epäonnistui hiihdossa ja saavutti pronssia kahden maanmiehensä takana. Sollefteån MM-kisoissa 1934 ja Lahden MM-kisoissa 1938 hän saavutti pronssia.
Holmenkollenin kisojen yhdistetyn Vinjarengen voitti vuosina 1930 ja 1933. Salpausselän Kisoissa hän oli ykkönen vuonna 1933.
Mäkihypyssä Vinjarengen sijoittui MM-kisoissa viidenneksi Zakopanessa 1929 ja seitsemänneksi Sollefteåssa 1934.
Nihilist

Nihilist on ruotsalainen Nicke Anderssonin Tukholmassa vuonna 1987 perustama death metal -yhtye. Suurin osa yhtyeen jäsenistä löytyi Tukholman Tunnelbanan asemilla juhlivasta metallimusiikista pitävästä joukosta, joka tunnettiin nimellä "Bajsligan". Yhtye hajosi vuonna 1989 julkaistuaan kolme demoa, joista julkaistiin vuonna 2005 kokoelma nimeltään "1987–1989".
Pian yhtyeen hajottua suurin osa jäsenistä perusti death metal -yhtye Entombedin.
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 1984

Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 1984 järjestettiin Ranskassa 12. kesäkuuta – 27. kesäkuuta 1984. Kyseessä olivat seitsemännet jalkapallon Euroopan mestaruuskilpailut. Lopputurnaukseen osallistui kahdeksan joukkuetta, joista Ranska selvisi mukaan isäntämaan ominaisuudessa, muut seitsemän maata karsintojen kautta. 
Euroopan mestaruuden voitti Ranska, joka kukisti Pariisissa pelatussa loppuottelussa Espanjan Michel Platinin ja Bruno Bellonen maaleilla 2–0. Platini teki kisoissa peräti yhdeksän maalia viidessä ottelussa.
Los Cristianos

Los Cristianos on Kanariansaariin kuuluvalla Teneriffan saarella sijaitseva kylä. Sen asukasluku on 16 883 (2006) ja se sijaitsee Aronan kunnassa. Kylän keskusta sijaitsee samannimisen lahden pohjukassa, mutta kaupunki kasvaa sisämaahan päin. 
Toisin kuin turisteja kuhisevan naapurin Playa de las Américasin, Los Cristianosin historia yltää pidemmälle kuin 1970- ja 1980-lukujen matkailuryntäykseen. Useiden vuosien ajan kylä oli hiljainen kalastajakylä. Nykyään kylä on suosittu matkailukohde ja se tarjoaa kävijöilleen kaksi hiekkarantaa sekä useita ravintoloita. Matkailijoille on tarjolla runsaasti erilaisia yöpymispaikkoja. 
Kaupungissa sortui kerrostalo huhtikuun 14. päivänä vuonna 2016. Kuolunuhrien määrästä ei ole vielä tietoa.
Boyd Alexander

Boyd Francis Alexander (16. tammikuuta 1873 – 2. huhtikuuta 1910) oli englantilainen tutkimusmatkailija, lintutieteilijä ja upseeri (luutnantti).
Boyd Alexander oli everstiluutnantti Boyd Francis Alexanderin vanhin poika. Hänen äidinisänsä oli David Wilson, joka perusti erään Intian kuuluisimmista hotelleista, Great Eastern Hotel Kalkutassa.
1897 hän johti tutkimusretken Kap Verden saarille ja 1904 Fernando Polle.
Alexander osallistui tutkimusretkelle, joka tehtiin läpi Afrikan Nigeristä Tšadjärvelle ja Niilille. Matka alkoi helmikuussa 1904 Nigerjoen suulta ja hän palasi Englantiin helmikuussa 1907. Hänellä oli kumppaneinaan veljensä Claud, joka kuoli lokakuussa 1904, kapteeni G. B. Gosling, joka kuoli Niangarassa kesäkuussa 1906 ja José Lopes. Matkastaan hän laati teoksen "From The Niger To The Nile" (1907). Vuonna 1908 Skotlannin kuninkaallinen maantieteellinen seura palkitsi hänet kultaisella mitalilla hänen 3-vuotisesta matkastaan Afrikan halki. Myös Alankomaiden Kuninkaallinen maantieteellinen seura palkitsi hänet kultamitalilla.
1909 Alexander ja Lopes purjehtivat takaisin Afrikkaan. He vierailivat Claudin haudalla Maifonissa Bornussa ja jatkoivat sitten Ouadaihin. Alexander sai surmansa selkkauksessa paikallisten asukkaiden kanssa lähellä Nyeriä. Ranskalaiset sotilaat hakivat hänen ruumiinsa ja hautasivat hänet veljensä viereen Maifoniin.
Alexander kuvaili ja nimesi lukuisia lintulajeja ja alalajeja, muun muassa harmaapääharlekiinin ("Smithornis sharpei") ja rasonkiurun ("Alauda razae").
Mark Strand

Mark Strand (11. huhtikuuta 1934 – 29. marraskuuta 2014) oli yhdysvaltalainen runoilija. Hän syntyi Prinssi Edwardin saarella, Kanadassa, ja opiskeli myös kuvataidetta.
Strand oli Yhdysvaltain taiteiden ja kirjallisuuden akatemian jäsenenä vuodesta 1981. Hän toimi "Poet Laureatena" vuosina 1990–1991.
Strand voitti vuonna 1999 runouden Pulitzer-palkinnon teoksellaan "Blizzard of One".
Gregorio Álvarez

Gregorio Conrado Álvarez Armelino (26. marraskuuta 1925 – 28. joulukuuta 2016 Montevideo) oli uruguaylainen kenraali, joka toimi maan "de facto" -presidenttinä sotilashallituksen aikana 1981–1985.
Sotilassuvusta oleva Álvarez meni Uruguayn sotilasakatemiaan 1940 ja kohosi Montevideon ratsupoliisin komentajaksi 1962. Hänet ylennettiin kenraaliksi 1971. Sotilaiden kaapattua vallan 1973 Álvarezista tuli kansallisen turvallisuusneuvoston (Consejo de Seguridad Nacional) pysyvä sihteeri. Helmikuussa 1978 hänet nimitettiin maavoimien komentajaksi.
Vuonna 1980 maa äänesti sotilashallituksen laillistamisesta ja demokratiaan palaamisesta. Álvarez pakotti turvallisuusneuvoston nimittämään hänet presidentiksi 1. syyskuuta 1981 lähtien. Hän laajensi sotilashallituksen sortotoimia Tupamaros-sissejä ja ammattiliittoja vastaan menettäen suuren kansansuosionsa ja armeijan tuen. Hän asettui ehdolle parlamentti- ja presidentinvaaleissa 1984. Julio María Sanguinettin voitettua vaalit Álvarez erosi presidentinvirasta.
Álvarez sai seuraajansa myöntämän armahduksen 1986, mutta Tabaré Vázquezin Frente Amplion marraskuun 2004 vaalivoiton jälkeen Álvarezin osuutta vallankaappaukseen ja laittomuuksiin alettiin tutkia. Joulukuussa 2007 hänet asetettiin syytteeseen sotilasvallan (1973–1985) aikana tapahtuneista katoamisista.
Álvarez tuomittiin 25 vuoden vapausrangaistukseen lokakuussa 2009.
Sapelitanssi

Sapelitanssi eli Miekkatanssi on Aram Hatšaturjanin "Gajane"-baletin viimeinen osa. Baletti valmistui vuonna 1942 ja sai ensiesityksensä samana vuonna. Tanssi muistuttaa perinteistä armenialaista kansantanssia ja ennen kaikkea sotatanssia. Sapelitanssi esitetään hyvin nopeasti. 
Alun perin sinfoniaorkesterille sävelletystä teemasta on tehty myös useita rockversioita, tunnetuimpana Dave Edmundsin tulkinta.
Tamás Molnár

Tamás Molnár (s. 2. elokuuta 1975 Szeged) on unkarilainen vesipalloilija. Hän oli vuosien ajan yksi maansa avainpelaajia lajissaan.
Molnár debytoi Unkarin maajoukkueessa vuonna 1997. Hän joukkueineen voitti olympiakultaa Sydneyssä 2000, Ateenassa 2004 ja Pekingissä 2008. Hän oli voittamassa Unkarille maailmanmestaruutta Barcelonassa 2003 sekä Euroopan-mestaruutta vuosina 1997 ja 1999.
Molnar on 193 cm pitkä. Hänet nimettiin uinnin kunniagalleriaan (International Swimming Hall of Fame) vuonna 2016.
Isar

Isar on Itävallan Tirolissa ja Saksan Baijerissa virtaava joki. Joki saa alkunsa Scharnitzin kylässä Karwendelin vuoristossa Tirolissa ja laskee Deggendorfin kaupungin lähellä Tonavaan Baijerissa. Joki on yli 260 kilometriä pitkä ja väkirikkaimmat kaupungit sen varrella ovat München, Freising ja Landshut.
Keskiajalla Isar ei virrannut Münchenin läpi vaan sen ohitse, ja tämän takia sen yli kulki vain yksi silta. 1800-luvulla kaupunkialueen laajentumisen myötä siltoja rakennettiin lisää, ja nykyään niitä on Münchenissä noin 25 kappaletta.
1850-luvun puolivälissä joen penkat suojattiin tulvien varalta koko Münchenin alueella ja vierekkäiset pienemmät virrat yhdistettiin pääuomaan. Vuonna 1854 joki tulvi erityisen pahasti katastrofaalisin seurauksin, minkä jälkeen rakennettiin Sylvensteinin tekoallas säätelemään joen pinnankorkeutta.
Tonkininlahti

Tonkininlahti (, on merenlahti Etelä-Kiinan merellä. Lahti rajoittuu lännestä Vietnamiin, pohjoisesta Kiinan kansantasavaltaan ja idästä Hainaniin. 
Punainenjoki on suurin lahteen virtaava joki. Lahti on noin 500 kilometriä pitkä ja 250 kilometriä leveä. Merialue on suhteellisen matala, enimmillään noin 70 metriä.
Tonkininlahden tärkeimmät satamat ovat Hải Phòngissa Vietnamissa ja Beihaissa Kiinassa. Lahdella tapahtui vuonna 1964 nk. Tonkininlahden tapaus, jonka myötä Yhdysvallat osallistui avoimesti Vietnamin sotaan.