Benfotiamiini

Benfotiamiini on synteettinen, rasvaliukoinen, tiamiinin S-asyylijohdannainen ja epäsuoraan vitamiinitoimintoinen tiamiinin esiaste. Benfotiamiini liukenee hyvin heikosti veteen eikä sitä esiinny luonnossa. Benfotiamiini kehitettiin Japanissa 1950-luvun lopulla.
Benfotiamiinin imeytyvyys ruoansulatuselimistössä on suurempi kuin vesiliukoisella tiamiinihydrokloridilla tai -mononitraatilla. Sitä on siksi käytetty tehokkaana hoitona esimerkiksi beriberiin. Benfotiamiinia on myös tutkittu mahdollisena hoitona muun muassa tyypin 2 diabetekseen.
Benfotiamiinia myydään eri kauppanimin (mm. "Milgamma") monissa maissa, joista osa on EU:ssa. Osa näistä on yhdistelmälääkkeitä, joissa on myös metformiinia, pyridoksiinia tai syanokobalamiinia.
Kemia.
Benfotiamiinissa tiamiinin tiatsolirengas on auki ja jäljelle jääneeseen kaksoissidokseen on liittynyt tioesterinä tiobentsoehappo. Sen läheisiä johdannaisia ovat allitiamiini, fursultiamiini ja sulbutiamiini, jotka ovat disulfideja toisin benfotiamiini.
Benfotiamiini on kiteinen, väritön, hajuton, mauton ja ei merkittävissä määrin hygroskooppinen aine. Se on amfoteerinen ja pH-arvo 8 on sen isoelektrinen piste. Sen liukoisuus veteen on yli 1 g/ml pH:ssa 8 ja 0.004 g/ml pH:ssa 4. Se on heikkoliukoinen bentseeniin, kloroformiin, dioksaaniin, pyridiiniin, etanoliin ja metanoliin. Jääetikka liuottaa sitä hyvin. Se on vakaa vesiliuoksissa. Se säilyy hyvin kiehuvissa (100 °C) vesiliuoksissa monissa eri pH-arvoissa.
Farmakologia.
Benfotiamiini on tiamiinin aihiolääke. Suolistossa se defosforyloituu alkalisilla fosfataaseilla S-bentsoyylitiamiiniksi. Tämä imeytyy suoliliepeen verenkierron kautta maksaan, jossa pääosa siitä muuntuu tioesteraasien hydrolyysillä bentsoehapoksi ja tiamiiniksi ennen siirtymistään koko kehon verenkiertoon. Benfotiamiinin syönti tiettävästi ei lisää merkittävästi keskushermoston tiamiinipitoisuuksia.
Hiirille niellyn benfotiamiinin LD50 on 15 g/kg. Ihmisille yli 900 mg/vrk annokset benfotiamiamiinia nieltynä eivät tiettävästi ole haitallisia.
Tutkimus.
Hiirillä toteutetussa eläinkokeessa benfotiamiinin todettiin vaikuttavan erityisesti elimistön perifeerisissä kudoksissa ja nostavan merkittävästi sekä veren että maksan tiamiinipitoisuuksia, mutta ei aivojen. Benfotiamiinin tavoin rasvaliukoisen ja synteettisen tiamiinin esiasteen, sulbutiamiinin, on kuitenkin todettu vaikuttavan keskushermostoon, koska se pystyy läpäisemään veri-aivoesteen ja nostamaan aivojen tiamiinipitoisuutta.
Suurina ja toistuvina annoksina benfotiamiinia on tutkittu hidastavana hoitona tyypin 2 diabeteksessa ilmeneviin verenkiertoelimistön ja hermoston vaurioihin. Tähän teoreettiseen vaikutukseen on esitetty useita vaihtoehtoisia mekanismeja, joista yksi on seuraavanlainen: tiamiinipyrofosfaatti on muun muassa transketolaasin kofaktori, joka on osa pentoosifosfaattireittiä. Diabeteksessa hyperglykemia johtaa pentoosifosfaattireitillä muun muassa glyseraldehydi-3-fosfaattien, fruktoosi-6-fosfaattien ja dihydroksiasetonifosfaattien kertymään soluihin. Nämä reagoivat herkästi kehittyneiksi glykaation lopputuotteiksi (AGE), jotka vaurioittavat soluja ja kokonaisvaltaisesti verisuonten ja hermoston tapaisia kudoksia muun muassa glykatoimalla niiden proteiineja. Teorian mukaan tiamiiniylimäärä aktivoi transketolaasia alentaen siten pentoosifosfaattireitin välituotteiden ja AGE:iden tuottoa.