tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Weilin+Göös

Weilin+Göös Oy oli suomalainen kirjankustantamo, joka perustettiin vuonna 1872 Jyväskylässä ja joka lopetti toimintansa vuonna 2011. Viime vuosinaan Weilin+Göös-konserni oli Werner Söderström Osakeyhtiön tytäryhtiö ja kuului Sanoma-konserniin. Weilin+Göös -konserniin kuuluivat Suomessa toimivat Weilin+Göös Oy ja Kustannusperintä Oy sekä Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa toimiva Bertmark Media.
Historia.
Weilin+Göösin perustivat Jyväskylässä 23. syyskuuta 1872 K. G. Göös (1837–1917) ja Alexander Georg Weilin (1823–1889). Yhtiö aloitti kustannustoiminnan jo perustamisvuonna. Aluksi Weilin+Göös julkaisi pääasiassa uskonnollisia ja oppikirjoja.
Vuonna 1950 yhtiö päätti eriyttää toimintansa almanakkojen, kalentereiden ja erilaisten paino- ja sitomotöiden tekemiseen sekä liike-elämän tarvitsemiin lomakejärjestelmiin ja -laitteisiin. Kirjakustannustoiminta jatkui vuonna 1963. Seuraavana vuonna, 1964, paljastettiin uusi, Juhani Pallasmaan suunnittelema logo. 
Yhtiössä jo 1940-luvun alusta työskennellyt ja sittemmin kauppaneuvoksen arvonimen saanut Viljo K. Ruoho oli yhtiön varatoimitusjohtaja 1962–1967 ja viimeinen toimitusjohtaja 1967–1976. Amer-tupakkayhtiön omistukseen Weilin+Göös siirtyi vuonna 1970. 1990-luvulla toteutettiin suuria saneerauksia, joiden seurauksena Weilin+Göös muuttui vuonna 1995 WSOY:n tytäryhtiöksi.
Weilin+Göös oli viime vuosinaan keskittynyt tietokirjojen ja suurteosten eli kirjasarjojen kustantamiseen, myyntiin ja markkinointiin suoraan kuluttajille. Teosten toimittaminen tapahtui WSOY:llä. Vuoden 2011 aikana yrityksen toiminnot pääosin lopetettiin, ja yritys jäi WSOY:n tuotemerkiksi.
Tämä on Elvis

Tämä on Elvis ("Elvis: That's the Way it Is") on Elvis Presleyn ensimmäinen konserttielokuva. Se julkaistiin 2000-luvun alussa uudistettuna special edition -DVD:nä.
Elokuva näyttää Elviksen ja hänen taustajoukkojensa valmistautumisen Las Vegas show'hun ja kuudesta konsertista noin tunnin mittaiseksi leikatun konsertin.
Jean-Henri d’Anglebert

Jean-Henri d'Anglebert (1. huhtikuuta 1629 – 23. huhtikuuta 1691) oli ranskalainen barokinajan säveltäjä ja klaveerinsoittaja, joka toimi Ludvig XIV:n hovissa "Chambre du Roin" klaveristina. Hän keskeisimpiä sävellyksiään on neljän klaveerisarjan kokoelma ja joukko uruille sävellettyjä fuugia.
Sola (täsmennyssivu)

Sola tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Henkilöitä.
Sola-nimisiä henkilöitä:
Karisto

Karisto Oy on suomalainen Hämeenlinnassa toimiva kirjankustantamo, joka julkaisee kotimaista ja suomennettua kaunokirjallisuutta, lasten- ja nuortenkirjallisuutta sekä tietokirjallisuutta. Karisto julkaisee noin 80 nimikettä vuodessa. Otava osti Kariston kustannustoiminnan alkuvuodesta 2020.
Historia.
Kariston kustannustoiminta alkoi vuonna 1900. Perustajina toimivat tuolloin August Boman ja Arvi A. Karlsson (myöhemmin "Karisto"). Boman myi osuutensa vuonna 1907, ja yhtiö sai nimen "Arvi A. Kariston kustannusliike". Kustannustoiminnan lisäksi Arvi A. Karisto perusti sitomoyrityksen sekä kirjekuoritehtaan. Toiminnot sulautuivat yhteen vuonna 1917, kun perustettiin "Arvi A. Karisto Osakeyhtiö."
Karisto harjoitti aiemmin myös kirjapainoliiketoimintaa. Kirjapaino myytiin marraskuussa 2012 Bookwellille, joka tiedotti joulukuussa 2012 kirjapainon lopettamisesta kevään 2013 jälkeen.
Vuonna 2012 Karisto osti autojen korjausoppaita kustantavan Alfamer Oy:n ruotsalaiselta Albinsson &amp; Sjöberg Förlags AB:ltä.
Kustannusliiketoiminta myytiin vuonna 2016 Tarusto Kustannus Oy:lle, joka jatkoi toimintaa Karisto Oy -nimellä.
Kariston tunnetuimpia kirjailijoita 2000-luvulla ovat olleet Seppo Jokinen, Kirsti Ellilä, Juha-Pekka Koskinen, Timo Sandberg ja Jukka M. Heikkilä.
Sola (Norja)

Sola () Norjan kunta Rogalandin läänissä. Kunnan asukasluku oli 28 685 vuoden 2024 alussa ja maapinta-alaa sillä on 69 neliökilometriä. Sola perustettiin vuonna 1930, kun entinen Hålandin kunta jaettiin Solaan ja Madlaan (nykyisin osa Stavangeria). Solan kuntakeskus on osa Stavanger/Sandnesin taajamaa. Kunnan muita taajamia ovat Kolnes, Hålandsmarka ja Stenebyen. Solan väkiluku on ollut kasvussa toisesta maailmansodasta lähtien.
Stavangerin lentoasema sijaitsee Solassa. Norjan kuninkaallisten ilmavoimien pelastushelikopterit operoivat lentoasemalta käsin. Yhdysvaltojen ja Norjan välisessä DCA-sopimuksessa Norja sitoutuu tarvittaessa antamaan Solan lentotukikohdan Yhdysvaltojen käyttöön. 
Media.
Paikallislehti "Solabladet" ilmestyy torstaisin.
Pääjärvi

Pääjärvi yleisnimenä tarkoittaa vesistön yleensä suurinta ja merkittävintä järveä, ks. vesistön pääjärvi. Pääjärvi erisnimenä tarkoittaa muun muassa seuraavia maantieteellisiä paikkoja:
Pääjärvi on myös sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Fiat 500

Fiat 500 on Fiatin valmistama pieni automalli. Alkuperäinen Fiat 500, Fiat Topolino, oli aikanaan yksi maailman pienimmistä autoista. Yleensä Fiat 500 tarkoittaa kuitenkin mallia Fiat 500 Nuova (myös Fiat Bambino), jonka valmistus aloitettiin vuonna 1957.
Uutta Dante Giacosan suunnittelemaa mallia mainostettiin halpana ja käytännöllisenä kaupunkiautona. Pienestä koostaan huolimatta Fiat 500 osoittautui erittäin suosituksi autoksi eri puolilla Eurooppaa, ja siitä tuli eräänlainen italialainen kultti-ikoni. Kaiken kaikkiaan autoja myytiin noin 3,6 miljoonaa kappaletta.
Fiat 500:n pieni kaksisylinterinen takamoottori oli iskutilavuudeltaan 479 kuutiosenttimetriä, teholtaan 13 hevosvoimaa ja ilmajäähdytetty. Auton pituus oli alle kolme metriä ja huippunopeus 85 km/h. Myöhempien parannusten ansiosta huippunopeus saatiin nostettua 95 kilometriin tunnissa. Fiat 500:n valmistus päättyi vuonna 1975, jolloin sen korvasi seuraaja Fiat 126. Fiat 126 ei kuitenkaan ollut koskaan yhtä suosittu kuin edeltäjänsä.
Teuvan Kulttuuritalo Orrela

Teuvan Kulttuuritalo Orrela sijaitsee Etelä-Pohjanmaalla, Teuvalla.
Historiaa.
Tontille rakennettiin alun perin rippikoulutupa vuonna 1899. Laajennus valmistui vuonna 1916, ja talossa pidettiin myös kuntakokoukset ja puolueiden ohjelmat.
Vanha talo purettiin uuden seurakuntatalon tilalta, ja se valmistui kesällä 1924. Rakennuksen suunnitteli Etelä-Pohjanmaan maanviljelysseuran rakennusmestari Frans Rekola. Huonealaltaan 750-neliömetrinen ja 19-huoneinen talo oli kirkollisten tapahtumien pitopaikka, ja sodan aikana kansanhuollon toimisto sijaitsi talon alakerrassa ja yläkerrassa Helsingistä evakuoitu postihallituksen osasto. Talossa toimi myös Räisälän kansanopisto kahteen otteeseen. Vuonna 1941 rakennus oli lavantautiepidemian aikana kulkutautisairaala.
Tontille on rakennettu vuonna 1987 muistomerkki luonnonkivestä JR 58. II pataljoonan muistolle, joka rakennuksessa muodostettiin vuonna 1941.
Väliaikaisena kirkkona.
Teuvan kirkko paloi tammikuussa 1950, ja Orrelan rakennuksesta tuli tilapäinen kirkko lähes neljän vuoden ajaksi. Historian varrella talossa on toiminut myös kansalaisopisto, yhteiskoulu, keskikoulu, ammatillinen kurssikeskus, apukoulu, lukio, kansakoulu sekä kansalaisopisto.
Vuonna 1959 rakennuksen ostanut Teuvan kunta restauroi sen alkuperäiseen kuntoonsa 2000-luvulla vajaan miljoonan euron budjetilla. Osa rahoituksesta tuli Euroopan unionilta.
Tyyne Haarla

Tyyne Elina Haarla (ent. Juntto, o.s. Kosunen, 2. marraskuuta 1892 Varkaus – 18. marraskuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Haarla valmistui teatterikoulusta 1910 ja oli kiinnitettynä Maaseututeatteriin, Tampereen Teatteriin, Kansan näyttämölle sekä Suomen Kansallisteatteriin, jossa hän teki yli 130 roolia vuosina 1923–1960.
Haarlan vanhemmat olivat tehtaanmestari August Kosunen ja Maria Kitunen. Hän kävi tyttökoulun (1910).
Teatteriuran ohella hän näytteli yli 30 kotimaisessa elokuvassa, muun muassa "Kurittomassa sukupolvessa" (1937), "Ihmiset suviyössä" -elokuvassa (1948), "Pastori Jussilaisessa" sekä "Punaisessa viivassa". Elokuvassa "Pastori Jussilainen" Haarla näytteli pastorin vaimon Eveliinan äitiä ja elokuvassa "Hilmanpäivät" Vekkulan emäntää.
Haarla näytteli Viipurin teatterissa 1910–1914, Tampereen teatterissa 1914–1915, Kansan Näyttämöllä 1915–1916 ja oli Suomen Kansallisteatterin näyttelijä vuodesta 1916 vuoteen 1958. Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1948.
Hänen ensimmäinen puolisonsa oli vuodesta 1918 toimittaja Emil Juntto (k. 1926), jonka kanssa hänellä oli kaksi lasta. Toinen puoliso oli vuodesta 1930 kirjailija Lauri Haarla, jonka kanssa hänellä oli poika, näyttelijä ja teatteriohjaaja Saulo Haarla.
Haarla on haudattu aviomiehensä Laurin ja poikansa Saulon viereen Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Sola (Polvijärvi)

Sola on kylä Polvijärven kunnan eteläosassa, Viinijärven itäpuolella. Kylä sijaitsee noin kymmenen kilometriä Polvijärven kirkonlylältä etelään; Joensuuhun on noin puolen tunnin ajomatka. Solassa on noin vakituista 200 asukasta; kesäasukkaiden aikana väkiluku kaksinkertaistuu. Perinteinen maatalousmaisema laitumineen ja niittyineen on tyypillistä. Pellot ja metsäsaarekkeet vuorottelevat, peltoaukeilla seisoo harmaita latoja.
Historiaa.
Vuonna 1960 kylässä tehdyissä kaivauksissa Suovaarassa löytyi kampakeraamisen kauden saviruukun palasia ja kuparinen rengas, jotka ovat peräisin kivikaudelta. Jälkiä asutuksesta Solassa löytyy noin ajalta 3000 eaa.
Yritystoimintaa ja palveluja.
Solan kylässä on monipuolista yrittäjyyttä matkailupalveluista teknisiin yrityksiin. 
Solassa on noin viiden kilometrin mittainen luonto- ja kulttuuripolku. Kylän eteläpuolella sijaitsevan, Viinijärveen yhteydessä olevan suojellun Solanlammen rannalla on lintujen tarkkailemista helpottava lintutorni.
Eino Jurkka

Eino Heikki Jurkka (alk. Rothström, vuoteen 1931 Juurivirta; ) oli suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja. 
Tausta.
Eino Jurkan vanhemmat olivat koristemaalari Heikki Rothström ja Rosa Saari. Hänen äitinsä oli kotoisin Jämsästä ja paikallisen kartanon tytär. Vuonna 1906 perheen sukunimi suomennettiin Juurivirraksi, joka myöhemmin lyhentyi tuttavallisemmin Jurkaksi. Näyttelijäksi Eino Jurkka päätyi sattumalta. Ollessaan junassa matkalla Jämsään opiskelemaan hän näki Helsingin Sanomien ilmoituksen, jossa etsittiin esiintyjää musiikkinäytelmään. Hän hakeutui Kaarle Halmeen johtamalle kiertueelle vuonna 1912 ja elätti itseään satunnaistöillä.
Ura.
Jurkan ensimmäinen kiinnitys oli Turun Casino-Operetissa, ja vuonna 1918 hän pääsi Helsinkiin Kansan Näyttämölle. Sieltä hän siirtyi Ouluun johtamaan alkuvaiheissaan olevaa Oulun Työväen Näyttämöä ennen Viipuriin siirtymistä. Vuodesta 1924 alkaen Jurkka toimi neljä vuotta Viipurin Näyttämön näyttelijänä ja johtajana. Hänen ohjaamastaan "Peer Gyntistä" tuli esityskautensa teatteritapaus vuonna 1926. Siinä kiteytyivät Jurkan ohjaustyölle tyypilliset keinot: tekstin rohkea työstäminen, elävä teatterinomaisuus ja olennaisuuksien taju. Lauri Haarlan historiallinen näytelmä "Velisurmaajat" muotoutui Jurkan ohjaamana alkuvoimaiseksi ja uskottavaksi.
1930-luvulla Jurkka toimi Helsingissä Koiton Näyttämön johtajana ja myöhemmin ohjaajana. Siellä hänen vahvoja ohjaustöitään olivat muun muassa "Neekeri" (1931), "Hanuumanin tytär" (1932) ja "Sudenmorsian" (1937). Näytelmien pääosassa oli hänen entinen vaimonsa Emmi Jurkka. Sotavuodet Eino Jurkka vietti Jämsässä, ja vuodesta 1942 hän toimi näyttämönjohtajana Kuusankoskella. Kaksi vuotta myöhemmin hän siirtyi johtajaksi Iisalmen Yhteisteatteriin. 
Jurkan näyttelijäntyötä on luonnehdittu moderniksi ja moniulotteiseksi. Hänen puhetapansa oli ajatusten välittämistä ja ilmaisu sisäistynyttä. Jurkan klassikoiksi nousseita roolitöitä olivat Vihtorin osa näytelmässä "Kaksi Vihtoria" Koiton Näyttämöltä sekä Leo Tolstoin "Elävän ruumiin" Fedja, jota hän näytteli ensi kerran Viipurissa 1928. Jurkka esitti Vihtoria myös "Kahden Vihtorin" elokuvaversiossa sekä "Vihtori ja Klaara"-farssissa (1939). Teatterityön ohessa Jurkka teki 1930-luvulla ja sodan aikana yhteensä kolmisenkymmentä valkokangasroolia ja ohjasi kaksi elokuvaa vuonna 1940. 
Intimiteatterissa Jurkka työskenteli heti sen perustamisesta alkaen 1950. Tuolloin jo sairauden heikentämänä hän esiintyi teatterin näytelmissä "Kummittelijoita" ja "Britannicus" vuonna 1951.
Yksityiselämä.
Jurkka oli vuodesta 1922 naimisissa näyttelijä Emmi Jurkan (o.s. Tuomi) kanssa, ja heillä oli kolme näyttelijälasta: Sakari, Vappu ja Jussi. Eino ja Emmi Jurkka ottivat avioeron vuonna 1931, mutta heidän työtoveruutensa jatkui vielä pitkään. 
Jurkan tunnettuja lapsenlapsia ovat Laura Jurkka, Mikko Jurkka, Timo Jurkka ja Ville Sandqvist.
Wangiwangi

Wangiwangi on pieni saari Indonesiassa. Se sijaitsee Sulawesin saaren itäkärjestä kaakkoon. Wangiwangi kuuluu Tukangbesin saaristoon. Saarelta on löytynyt uusi lintulaji "Zosterops sp. nov.".
Saaren väkiluku oli vuoden 1994 väestönlaskennassa 34 081, pinta-ala on 156,5 km² ja korkein kohta 274 metriä mpy. Saarelle on rakenteilla lentokenttä, jonka pitäisi valmistua viimeistään keväällä 2008. Kentän toivotaan lisäävän matkailua.
Denis Nižegorodov

Denis Gennadjevitš Nižegorodov (, s. 26. heinäkuuta 1980) on venäläinen kävelijä.
Nižegorodov saavutti 2004 Ateenan olympialaisten 50 kilometrin kävelykilpailussa hopeaa. Vuotta aikaisemmin Pariisin MM-kisoissa hän oli viides. Hän voitti maailmancupin 50 kilometriä 2006. Osakan MM-kilpailuissa 2007 hän sijoittui 50 kilometrillä neljänneksi. 
11. toukokuuta 2008 maailmancupissa Tšeboksaryssa Nižegorodov käveli 50 kilometrillä maailmanennätyksen 3.34.14. Aikaisempi virallinen maailmanennätys oli Nathan Deakesin nimissä ollut 3.35.47. Nižegorodov oli vuonna 2004 kävellyt 3.35.29 mutta sitä ei hyväksytty maailmanennätykseksi puutteellisten dopingtestien vuoksi. Nižegorodovin maailmanennätyksen rikkoi Yohann Diniz vuoden 2014 EM-kilpailuissa.
Nižegorodov voitti toisen olympiamitalinsa Pekingissä 2008. Hän sijoittui 50 kilometrin kävelyssä pronssille. Nižegorodov oli kohtuullisessa johdossa 15 kilometrin kohdalla, mutta hänet ajettiin kiinni vielä matkan aikana. Loppumatkasta Nižegorodov joutui hidastamaan vauhtiaan hieman kahden varoituksen rasittamana ja tuli maaliin kolmantena. Berliinin MM-kilpailuissa hän keskeytti 50 kilometrin kävelyn. Hän voitti saman matkan Euroopan cupin 2009 ja 2011. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän sijoittui 50 kilometrillä alun perin toiseksi (ajalla 3.42.45), mutta nousi myöhemmin maailmanmestariksi kun kilpailun alkuperäinen voittaja Sergei Bakulin hylättiin dopingin takia.
Nižegorodov on 180 senttimetriä pitkä.
Pääjärvi (Karjalan tasavalta)

Pääjärvi (karjalaksi "Piäjärvi"; ) on Koutajoen vesistöön kuuluva järvi, joka sijaitsee Venäjällä Karjalan tasavallan pohjoisosassa Louhen piirin Kiestingin kunnassa. Järveltä on Suomen rajalle linnuntietä alle 30 kilometrin matka. Pääjärven pinta-ala on 659 km² ja järven pinta on tyypillisesti 100–101 metriä merenpinnan yläpuolella. Järven vesitilavuus on 9,95 km3, keskisyvyys 15,4 metriä ja suurin syvyys 49 metriä. Pääjärven suurin pituus on 77 kilometriä ja suurin leveys noin 30 kilometriä. Järvessä on yli 30 saarta joista useat suurehkoja. Järven pintaveden lämpötila kohoaa heinäkuussa 18–19 °C:een. Järvi on jäässä marraskuusta toukokuulle. 
Pääjärven vesistöalue on laajuudeltaan 12 900 neliökilometriä. Järveen laskevista joista merkittävimmät ovat lännestä Suomen puolelta alkunsa saava Oulankajoki ja etelästä Tuoppajärvestä tuleva Sohjananjoki. Pienempiin Pääjärveen laskeviin jokiin kuuluu muiden muassa lähellä Suomen rajaa sijaitsevasta Tavajärvestä alkunsa saava Tavajoki. Pääjärvi laskee vetensä Kuntijokea myöten Kuntijärveen, josta vedet virtaavat edelleen monien järvien ja jokien kautta Koutajärveen ja sieltä edelleen Vienanmereen. 
Vienan Karjalassa sijaitseva Pääjärvi on kalaisa. Siitä pyydetään mm. siikaa, muikkua, harjusta ja kuoretta.
1960-luvulta lähtien vesivoiman vesivarasto.
Monissa lähteissä kuten useissa venäläiskartoissa järvi esitetään osana Koutajoen tekojärveä (, suom. Kuman eli Kovdan eli Koutajoen tekojärvi). Tämä synnytettiin palvelemaan vuosina 1962–1966 rakennettua vesivoimalaa. Tämän tekojärven alue kattaa myös yläjuoksun Tuoppajärven ja kattaa yhteensä 1 910 neliökilometrin pinta-alan ja voi varastoida 5,63 km3 voimantuotantoon tarkoitettua vettä. Tekojärven rakentamisen yhteydessä Pääjärven vedenpintaa nostettiin 7–9 metriä aiemmasta tasostaan, ja järven pinta-ala kasvoi 35–40 %. Tällöin monet saaret ja rannat rakennuksineen jäivät veden alle. Nykyään Pääjärven vedenpinta vaihtelee jopa 4,5 metriä säännöstelytason mukaan. 
Järven rannoilla sijainneet kylät.
Aikoinaan Pääjärven rannoilla oli muutamia huomattavia vienankarjalaisia kyliä, kuten Oulanka järven länsirannalla, Niska koillisrannalla ja Sohjanansuu eteläpäässä. Karjalais-suomalaisen sosialistisen neuvostotasavallan ajan päättymisen jälkeen 1950- ja 1960-luvuilla seurasi venäläistämistoimenpiteiden aikakausi, jolloin pieniä kyliä hävitettiin "perspektiivittömiä kyliä likvidoimalla" ja väestö määrättiin muuttamaan suurempiin keskuskyliin ja taajamiin. Nykyisin asutusta on vain Niskan kylässä. Huomattavin Pääjärven läheisyydessä olevista asutuskeskuksista on 1970-luvulla rakennettu Pääjärven taajama.
Aristeídis Konstantinídis

Aristeídis Konstantinídis () oli kreikkalainen pyöräilijä ja olympiavoittaja.
Konstantinídis kilpaili vuoden 1896 Ateenan kesäolympialaisissa maantiepyöräilyssä sekä 10 ja 100 kilometrin ratapyöräilyssä. Hän voitti 87 kilometrin matkan Ateenasta Marathónakseen ja takaisin kulkeneen maantiepyöräilykilpailun ajalla 3.22.31, vaikka kaatui ja hajotti pyöränsä pian puolimatkan jälkeen. Ratapyöräilyssä hän oli 10 kilometrillä viides ja keskeytti 100 kilometrin ajon, kuten tekivät seitsemän muutakin kilpailijaa kaikkiaan yhdeksästä osanottajasta.
Southern Man

Southern Man on kanadalaisen rock-muusikon Neil Youngin tunnetuimpia kappaleita. Se arvostelee raivoisasti Ku Klux Klania ja Yhdysvaltojen etelävaltioiden rasismia. Kappale julkaistiin Youngin albumilla "After the Gold Rush" (1970).
Southern rock -yhtye Lynyrd Skynyrd antoi vuonna 1974 "vastauksen" kappaleeseen megahitillään "Sweet Home Alabama", joka korostaa etelävaltioiden hyviä puolia.
Pekka ja Pätkä puistotäteinä

Pekka ja Pätkä puistotäteinä on Armand Lohikosken ohjaama Puupää-elokuvasarjan neljäs elokuva vuodelta 1955.
Juoni.
Pekka ja Pätkä etenevät tässäkin elokuvassa kommelluksesta toiseen. He kokeilevat useita töitä, ensin autonkorjaajana, sitten puutarhurina, maalarina, myymäläapulaisena, hengenpelastajana, ja mukaan mahtuu myös elokuvalle nimen antanut naiseksipukeutumiskohtaus, jossa he kokeilevat puistotädin ammattia. 
Mikään ei ota luonnistuakseen, sillä esimerkiksi levykaupan kuormaa purkaessaan he onnistuvat rikkomaan 1 500 kappaleen erän ”Karvarin Kalle” -nimistä rillumareiäänilevyä. Liikkeessä asioiva korkeakulttuuria harrastava merineuvos lupaa ostaa koko erän kiitokseksi inhoamansa roskaviihteen hävittämisestä.
Puistotädit tutustuvat Otto-poikaan, jonka juoppo holhooja on hylännyt oman onnensa varaan. Poika kertoo heille äitinsä kuolleen ja isänsä olevan merillä. Isä on kuitenkin palannut meriltä ja etsii poikaansa sosiaalivirkailijan avulla. Etsintöjen aikana merimies ja virkailija rakastuvat toisiinsa, ja isä ja poika löytävät toisensa.
Tuotanto.
Tässä elokuvassa Puupää-sarjaan tulee uusi hahmo, talonmies Pikkarainen, jota esittää Armas Jokio. Pikkarainen oli tosin elokuvan "Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä" käsikirjoituksessa, mutta osuutta ei kuitenkaan kuvattu. Jokio oli tätä ennen esittänyt pientä sivuosaa päivällisvieraana vuonna 1953 valmistuneessa Puupää-elokuvassa "Pekka Puupää kesälaitumilla". 
Arviot.
Aikalaiskriitikoilta elokuva sai yksimielisen tyrmäyksen lukuun ottamatta Ottoa esittävää Risto Jussilaa, jota pidettiin poikkeuksellisen luontevana lapsinäyttelijänä. 2000-luvun kriitikko Arto Pajukallio pitää elokuvaa pehmeämpänä muihin Puupää-elokuviin verrattuna, jopa pirttihirmu Justiinasta tulee lempeäsydäminen.
Pistojoki

Pistojoki () on Vienan Kemijoen vesistön lähdejoki Karjalan tasavallassa Venäjällä.
Yläpuolinen järvireitti Suomessa.
Pistojoen yläjuoksun vesireitti saa alkunsa Kuusamon ylängöltä Koillismaalla Suomen puolelta ja kulkee Kuusamonjärven, Muojärven ja Joukamojärvien kautta itään yli valtakunnanrajan. Pistojoen varsinainen pääuoma ei ulotu Suomen puolelle. Varsinainen Pistojoki alkaa vasta Joukamojärven kaakkoispuolisista pikkujärviistä. Näiden uloin osa on jo Suomen toisen maailmansodan jälkeisten rajojen ulkopuolella. Alin järvistä on Multijärvi Suomen ja Venäjän rajalla. Suomeen ulottuu Pistojen pääuoman yläpuolisen järvireitin ohella joen Venäjän puolella virtaavan pääuoman sivuhaarojen latvoja.
Pistojoen jokiosuus Venäjällä.
Venäjän puolella Pistojoen yläjuoksun jokiosuus laskee Kalevalan kansallisen piirin pohjoisosassa sijaitsevaan Pistojärven luoteisosaan. Pistojärven eteläpäästä Pistojoen alajuoksun jokiosuus jatkuu edelleen muutaman pikkujärven kautta Ylä-Kuittijärveen.
Historia.
Ennen Sallan–Kuusamon alueen luovutusta Neuvostoliitolle Pistojoen jokiosuuden ylin osa jäi Suomen alueelle.
Paul Masson

Paul Masson (30. marraskuuta 1876 Mostaganem, Algeria – 30. marraskuuta 1944) oli ranskalainen pyöräilijä.
1896 Ateenan kesäolympialaisissa Masson osallistui kolmeen kilpailuun, joista voitti jokaisen. Kahden kilometrin ratapyöräilyn hän voitti ajalla 4.58,2. Kymmenen kilometrin kilpailussa hän kävi tiukkaa taistelua maanmiestään Léon Flamengia vastaan, mutta Masson julistettiin voittajaksi alle sekunnin erolla. 333 metrin kilpailun hän voitti ajalla 24,0 sekuntia.
Oldřich Svoboda

Oldřich Svoboda (s. 28. tammikuuta 1967 Hradec Králové, Tšekkoslovakia) on uransa lopettanut maalivahti joka edusti Tšekkoslovakian jääkiekkomaajoukkuetta vuoden 1991 MM-kisoissa ja Canada Cupissa sekä 1992 olympiaturnauksessa Albertvillessä, jossa voitti pronssia. Hän oli myös mukana kevään 1992 MM-kisoissa kolmantena maalivahtina mutta ei pelannut siellä peliäkään. Tšekin Extraligassa Svoboda edusti muun muassa HC Dukla Jihlavaa, HC Ceske Budejovicea ja HC Znojemsti Orlia. Vuosina 1991–1994 Svoboda pelasi Suomessa TPS:n, Reipas Lahden ja Kokkolan Hermeksen riveissä.
Viimeiset pelinsä Svoboda pelasi kaudella 2004–2005 Tšekin 4. sarjatasolla HC Cesky Krumlovin joukkueessa.
Donovan Bailey

Donovan Bailey (s. 16. joulukuuta 1967 Manchester, Jamaika) on kanadalainen entinen pikajuoksija. Bailey muutti Kanadaan Jamaikalta 13-vuotiaana.
Ennen juoksu-uraansa Bailey pelasi baseballia. Vakavissaan hän aloitti juoksuharjoittelun 1990-luvun alussa ja jo 1995 Göteborgin MM-kisoissa hän voitti kultaa sekä sadalta metrillä että pikaviestistä. Samoilta matkoilta Bailey saavutti kultaa myös 1996 Atlantan olympialaisissa, missä hän juoksi sadalla metrillä silloisen maailmanennätysajan 9,84. 1997 Ateenan MM-kisoissa Bailey voitti jälleen kultaa Kanadan pikaviestijoukkueessa ja oli sadalla metrillä toinen.
Kesäkuussa 1997 Bailey juoksi Michael Johnsonin kanssa 150 metrin kilpailun SkyDomessa Torontossa kilpailussa, jonka oli määrä ratkaista, kumpi heistä on maailman nopein mies. Bailey voitti kilpailun, kun Johnson loukkasi lihaksensa, ja näin Bailey sai kahden miljoonan dollarin palkkion voitostaan. Seuraavina vuosina Bailey kärsi erilaisista vammoista ja loukkaantumisista eikä enää palannut entiselle tasolleen. Hän lopetti uransa vuonna 2001.
Lentiera

Lentiera (myös "Lendiera", "Lentiira"; ; ) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Mujejärven piirissä Venäjällä. Lentieran ja Lentiera-1:n taajamat sijaitsevat Lentieranjärven rannalla noin 70 kilometriä Mujejärvestä lounaaseen. Taajamissa on yhteensä 1 100 ja kunnassa 1 500 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus.
Lentieran kunnan pinta-ala on 3 240 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Mujejärven piirin Repolan, koillisessa Voloman ja Pieningän, idässä Sukkajärven ja etelässä Suojärven piirin Porajärven kuntiin sekä lännessä Suomeen. Pinta-alasta valtaosa on metsää.
Seutu kuuluu Länsi-Karjalan ylänköön, jonka maisemaa leimaavat harjut ja järvet. Kunnan alueella virtaavia jokia ovat Pieninkäjoki (ven. "Peninga"), Lieksanjoki (yläjuoksulla ven. "Lenderka"), Vaska, Muotkajoki ("Motko"), Nola, Suulajoki ("Sula"), Kjuno, Suoverkkajoki ("Šaverka"), Komarinaja, Tuulijoki ("Tula"), Voidoma, Kivi, Kondi ja Marja. Järviä ovat Lieksajärvi, Tuulijärvi, Vonkajärvi, Suulajärvi, Muotkajärvi, Kuikkaselkä, Karkiejärvi ("Kargiozero"), Luovutjärvi ja Aimojärvi ("Aimoozero"). Hyötykaivannaisiin kuuluu hiekka ja sora.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu Lentiera-1:n (ven. "Lendery-1"), Kiimanvaaran ja Muotkan taajamat sekä Lentieran ja Muotkan asemat. Asemilla ei ole vakituista asutusta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 71 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 12 % valkovenäläisiä, 10 % karjalaisia, 3 % ukrainalaisia ja 2 % suomalaisia.
Historia.
Lentieran kylä kuului aikoinaan Repolan kuntaan. Vuonna 1905 se oli osa Repolan Kiimanvaaran kyläkuntaa. Kylässä oli koulu, 11 taloa ja 96 asukasta. Ennen Tarton rauhan toteutusta vuosina 1918–1921 ja jatkosodassa 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä. 
1920-luvulla perustettiin aluksi Repolan piiriin kuulunut Lentieran kyläneuvosto, jossa vuonna 1933 oli 11 asutusta: Aimalahti, Akanvaara, Karhuvaara, Kippo, Koskiniemi, Lentiera, Luovutsaari, Maitovaara, Suula, Sulaansaari ja Suoverkka. Kyläneuvostoalueen 415 asukkaasta karjalaisia oli 349, venäläisiä 39 ja suomalaisia 27.
Liikenne, talous ja palvelut.
Lentierasta on soratiet Repolaan, Porajärven ja Mujejärven väliselle maantielle sekä Suomen rajalle (Inarin rajanylityspaikka). Taajamasta on linja-autoyhteys Repolan kautta Mujejärvelle. Suojärven ja Jyskyjärven väliseltä rautatieltä haarautuu Brusnitšnajassa sivurata Lentieran asemalle. Radalla on henkilöliikennettä Sukkajärvelle.
Kunnan tärkein yritys on Lentieran metsäteollisuuspiiri. Lentierassa toimii myös leipomo, metsänhoitoalueen konttori ja rajavartioston komendantinvirasto.
Lentieran taajamien palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus, kirjasto, paikallissairaala, urheilutalo, posti, kaksi kahvilaa ja joukko kauppoja. Siellä on myös luterilainen rukoushuone.
Nähtävyydet ja matkailu.
Lentieralla, Kiimanvaaralla ja Muotkalla on historiallisen asutuksen status. Entisen Suulaansaaren (ven. "Suloostrov") kylän lähellä on kivikautisia asuinpaikkoja. Historialliset kohteet liittyvät Venäjän sisällissotaan ja toiseen maailmansotaan. Lentierassa on hotelli ja vierasmaja, Lieksajärvellä lomakylä ja Suulaansaarella leirintäalue.
Pistojärvi (järvi)

Pistojärvi (myös Tihtojärvi, ) on Kemijoen vesistön Pistojoen reitissä oleva järvi. Se sijaitsee Kalevalan kansallisen piirin pohjoisosassa Karjalan tasavallassa Venäjällä, lähellä Suomen rajaa. Pistojärvi on 25 kilometriä pitkä. 
Pistojärveen laskee luoteesta Suomen puolelta alkunsa saavan Pistojoen yläjuoksun jokiosuus ja idästä Ohdanjärvi. Pistojärven alapuolella Pistojoki jatkaa kulkuaan Pistojärven eteläpäästä ja laskee parin pikkujärven kautta Ylä-Kuittijärveen. Pistojärven rannoilla oli aikoinaan muutama huomattava kylä kuten Pisto eli Pistojärvi, Hirvisalmi ja Ohta. Nykyisin vakituisia asukkaita ei enää ole.
Wanda Landowska

Wanda Louise Landowska (5. heinäkuuta 1879 Varsova, Puola – 16. elokuuta 1959 Connecticut, Yhdysvallat) oli puolalaissyntyinen cembalisti. Landowska vaikutti voimakkaasti 1900-luvun alkupuolella siihen, että kiinnostus cembaloa kohtaan heräsi uudelleen. Landowska opiskeli sävellystä ja tutki varhaista musiikkia sekä kosketinsoittimia ja opetti Schola Cantorumissa.
Landowska oli ensimmäinen, joka levytti Johann Sebastian Bachin Goldberg-muunnelmat cembalolla. Wanda Landowska on erityisen tunnettu Bachin, Louis Couperinin ja Jean-Philippe Rameaun tulkitsijana. Landowskalle sävellettiin hänen uransa aikana monia merkittäviä uusia cembaloteoksia, kuten Manuel de Fallan "El retablo de maese Pedro" ja cembalokonsertto sekä Francis Poulencin "Concert champêtre".
Elämäkerta.
Landowskan isä oli lakimies ja äiti kielitieteilijä, joka käänsi Mark Twainin tuotantoa puolaksi. Hän aloitti piano-opinnot nelivuotiaana ja opiskeli myöhemmin Varsovan konservatoriossa Jan Kleczynskin ja Alexander Michalowskin johdolla. Hän opiskeli myös sävellystä Berliinissä vuonna 1896 opettajanaan Heinrich Urban. Vuonna 1900 hän muutti Pariisiin, jossa toimi vuoteen 1912 asti "Schola Cantorumin" opettajana. Vuonna 1903 hän soitti ensi kertaa julkisesti cembaloa ja julkaisi miehensä kanssa vuonna 1909 "Musique ancienne" -tutkielman 17.- ja 18.-vuosisadan musiikista. Vuosina 1912–1919 Landowska toimi cembalo-opettajana Berliinin "Hochschule für Musikissä". Vuonna 1925 hän perusti koulun varhaisen musiikin tutkimiseen Saint-Leu-La-Forêtissa lähellä Pariisia.
Landowska perusti Pariisiin vuonna 1927 "École de Musique Anciennen" ja eli Ranskassa vuoteen 1940 asti, jolloin saksalaisten miehittäessä maan hän joutui juutalaisena pakenemaan Portugalin kautta Yhdysvaltoihin. Elämänsä loppuvuodet hän asui Lakevillessä, Connecticutissa.
Kimmo Vesa

Kimmo Vesa (s. 18. huhtikuuta 1973 Vantaa) on suomalainen uransa päättänyt jääkiekkomaalivahti.
Vesa oli mukana nuorten MM-kisoissa vuonna 1991. SM-liigassa hän edusti Rauman Lukkoa ja Jokereita, lisäksi hän on pelannut Ranskassa ja Ruotsissa.
Vesaa on pidetty yhtenä kaikkien aikojen kovimmista kakkosmaalivahdeista. Kaudet 2005–2009 Vesa pelasi Tanskan pääsarjassa Odensen joukkueessa, josta hän siirtyi kaudeksi 2009–2010 Jeppis HT:n riveihin. Kausi Jeppiksessä jäi kuitenkin varsin lyhyeksi ja Vesa siirtyi naapurikaupunkiin ja tuttuun Kokkolan Hermeksen joukkueeseen, jossa hän pelasi ainakin kauden loppuun saakka ollen samalla mukana nostamassa Hermekstä takaisin Suomi-sarjaan.
Tiiksjärvi (Louhen piiri)

Tiiksjärvi (karj. Tiikšenjärvi, ) on Koutajoen vesistöön kuuluva järvi Louhen piirissä Karjalan tasavallan pohjoisrajalla Venäjällä. Järven vesistön pinta-ala on 1 080 km2. Järven vesipinta-ala on 209 km2. Järven kokonaispinta-ala on 232 km² saaret mukaan lukien. Saaria on yli 340; järven rannat ovat rikkonaiset ja jyrkät. Järven pinta on 111 metriä merenpinnan yläpuolella.
Tiiksjärvi laskee pohjoiseen Nuottajärveen (Notozero) ja sieltä edelleen Koutajärveen.
Klassinen 1900-luvun alussa Pietarissa julkaistu tietosanakirja kuvaa järveä kalaisaksi. Tiiksjärven aiemmat rantakylät, Särkiniemi ja Leipäniemi ovat nykyisin autioita.
Egmont-konserni

Egmont-mediakonserni () on Egmont International Holding A/S -holdingyhtiön avulla hallittu mediakonserni. Egmontin perusti vuonna 1878 Egmont Harald Petersen. Konsernin päämaja sijaitsee Kööpenhaminassa, Tanskassa. Konsernilla on kymmenien tytär-, yhteis- ja osakkuusyritystensä kautta toimintaa 30 maassa. Konsernissa työskentelee yhteensä 6 300 työntekijää. Vuonna 2016 Egmontin liikevaihto oli 1,56 miljardia euroa.
Egmont-konsernin omistaa säätiö (Egmont Foundation), jonka voitosta osa jaetaan vuosittain hyväntekeväisyyteen. Vuodesta 1920 alkaen Egmont-säätiö on jakanut yli 230 miljoonaa euroa erityisesti lasten ja nuorten sosiaalisia ja terveydellisiä oloja tukeviin hankkeisiin. Lisäksi tukea suunnataan taiteeseen, kulttuuriin ja tutkimukseen.
Toisen maailmansodan jälkeen Egmont aloitti yhteistyön Disneyn kanssa. Vuonna 1948 yhtiö ryhtyi julkaisemaan Aku Ankka -sarjakuvalehteä ensin Ruotsissa ja vuonna 1949 myös Norjassa ja Tanskassa. Ostamalla tanskalaisen Aschehoug-kustantamon vuonna 1963 Egmont tuli mukaan myös kirjamarkkinoille.
Nykyään Egmont tuottaa viikko- ja aikakauslehtiä, sarjakuvia (suurin osa Aku Ankka -lehdessä julkaistuista sarjakuvista on toimitettu Tanskassa), kirjoja, elokuvia, televisio-ohjelmia, oppikirjoja ja pelejä.
Egmont omistaa yhdessä Sanoma Media Finlandin kanssa puoliksi Egmont Kustannuksen. Suomessa Egmont-konsernia edustavat myös elektronisen kotiviihteen jakelija ja markkinoija Oy Nordisk Film Ab sekä elokuva- ja TV-tuotantoyhtiö Nordisk Film &amp; TV.
Linford Christie

Linford Christie (s. 2. huhtikuuta 1960 Saint Andrew, Jamaika) on brittiläinen pikajuoksija, olympiavoittaja, Euroopan mestari ja Kansainyhteisön mestari. Vaikka hän on syntynyt Jamaikalla, hän edusti urheilijana Isoa-Britanniaa.
Christie voitti yllättäen 100 metrin juoksussa kultaa Stuttgartin EM-kisoissa 1986. Saman vuoden Kansainyhteisön kisoissa hän oli toinen. Rooman MM-kisoissa 1987 hän oli pronssilla. Soulin 1988 olympialaisissa Christie nousi 100 metrin tuloslistassa hopealle, kun alkuperäinen voittaja Ben Johnson jäi kiinni dopingin käytöstä. Myös Christien näytteestä löytyi kiellettyä ainetta, pseudoefedriiniä, mutta sen selitettiin liittyneen flunssalääkkeeseen.
Splitin EM-kisoissa 1990 Christie voitti toisen peräkkäisen 100 metrin Euroopan mestaruutensa. Vuoden 1991 sisäratojen MM-kisoissa hän saavutti hopeaa sekä 60:llä että 200 metrillä. Barcelonan 1992 olympialaisissa hän voitti 100 metrillä olympiakultaa ensimmäisenä britannialaisena sitten Allan Wellsin (Moskova 1980). Hän voitti 100 metrin kultaa myös Stuttgartin MM-kisoissa 1993 omalla ennätysajallaan 9,87 ja Helsingin EM-kisoissa 1994 kolmannen peräkkäisen EM-kultansa. Göteborgin MM-kisoissa 1995 hän oli kuudes. Atlantan 1996 olympialaisten finaalissa hän otti kaksi varaslähtöä, mikä johti hänen sulkemiseensa pois kilpailusta. Vuonna 1999 Christie jäi kiinni nandrolonin käytöstä, minkä jälkeen hän lopetti uransa.
Mai-HiME

Mai-HiME (舞-HiME) on Sunrise Inc. tuottama animesarja, joka esitettiin TV Tokyolla syyskuusta 2004 maaliskuuhun 2005 asti. Sarjalla on huomattavan laaja hahmokaarti, joka myös kehittyy sarjan aikana. Sarjaan on myös tuotettu toinen kausi nimellä Mai-Otome, jonka oletettavasti ainoa yhteys alkuperäiseen sarjaan on joidenkin samojen hahmojen ja elementtien esiintyminen uudelleen.
Tarina.
Mai Tokiha on keskiverto-opiskelija, joka saa pikkuveljensä Takumin kanssa stipendin kalliiseen yksityiskouluun, Fuuka-akatemiaan. Mai tekee kovasti töitä sairaan Takumin terveyden eteen, joka odottaa sydänsiirtoa ulkomailta. Fuuka-akatemia osoittautuu kuitenkin normaalista poikkeavaksi kouluksi. Kouluun on kerätty HiMEjä, epätavallisia voimia omaavia tyttöjä, joiden tehtävä koulussa näyttää aluksi olevan sen puolustaminen yliluonnollisilta voimilta. Mai saa tietää olevansa HiME, ja suhtautuu paljastukseen kielteisin tuntein. Hän tapaa lisäksi koulun muita HiMEjä, joista kukin suhtautuu voimiinsa eri tavalla ja käyttää niitä eri tarkoitukseen.
Sarjan puolivälin jälkeen HiME-tyttöjen todellinen tehtävä ja heidän voimiensa uhraus tulevat ilmi. 300 vuoden välein Fuukan maassa järjestetään HiME-karnevaali, jossa kaikki 12 HiMEä taistelevat toisiaan vastaan. Voimakkain HiME saa HiME-tähden voimat itselleen, kun taas häviäjät menettävät läheisimmän ihmisensä uhrauksena häviöstään. Tällä kertaa karnevaaliin tulee kuitenkin uusia käänteitä.
Anime.
Alku- ja loppumusiikit.
Alkumusiikki
Loppumusiikki
Manga.
Mai-HiMEstä on olemassa myös viisikirjainen manga, mutta sen juoni, alkuasetelmat, ja joissakin määrin jopa hahmojen persoonallisuudet poikkeavat animen vastaavista. Tokyopop on lisensoinut mangan englanninkielistä julkaisua varten ja ensimmäisen kirjan on arvioitu ilmestyvän vuoden 2006 lopulla.
Maurice Greene

Maurice Greene (s. 23. heinäkuuta 1974 Kansas City, Kansas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen pikajuoksija.
Pikajuoksussa Greene nousi maailman terävimmälle huipulle 1990-luvun loppupuolella. Ateenan MM-kisoissa 1997 hän voitti sadalla metrillä kultaa, vaikka ei vuotta aikaisemmin ollut päässyt Yhdysvaltain olympiajoukkueeseen. Greene voitti kultaa myös Maebashin MM-hallikisoissa 1999 60 metrillä, Sevillan MM-kisoissa sadalla ja kahdellasadalla metrillä sekä pikaviestissä. 16. kesäkuuta 1999 hän juoksi Ateenassa silloisen maailmanennätysajan 9,79 (+0,1 m/s) parantaen Donovan Baileyn edellistä maailmanennätystä 9,84 peräti viidellä sadasosalla. Aika 9,79 oli sama mihin Ben Johnson pystyi 11 vuotta aikaisemmin mutta dopingista kiinni jääneen Johnsonin ajat hylättiin myöhemmin.
Vuonna 2000 Greene voitti kaikki Kultaisen liigan sadan metrin kilpailut ja pääsi näin osingolle miljoonan dollarin kultapotista. Hän voitti kultaa myös Sydneyn olympialaisten 2000 ja Edmontonin MM-kisojen 2001 sadalla metrillä. Ateenan olympialaisissa 2004 Greene saavutti sadalla metrillä pronssia ja maansa pikaviestijoukkueessa hopeaa.
Uransa aikana Greene juoksi sata metriä virallisissa kilpailuissa ja sallituissa olosuhteissa 52 kertaa alle 10 sekunnin. Enemmän kymmenen sekunnin alituksia on vain Asafa Powellilla. Greenellä oli tapana näytellä kieltään keskittyessään juoksusuoritukseen.
Helmikuussa 2008 Greene ilmoitti lopettavansa kilpailu-uransa pohjevamman vuoksi.
Greene on juossut 60 metriä hallissa aikaan 6,39 sekuntia (Madrid 3.2.1998 ja Atlanta 3.3.2001), joka oli kyseisen matkan maailmanennätys 20 vuotta, ennen kuin vuonna 2018 Christian Coleman juoksi 6,34.
Jouni Kalliokoski

Jouni ”Moppe” Kalliokoski (s. 24. marraskuuta 1963 Hämeenlinna, Suomi) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. 
Peliurallaan hän oli Hermeksen tärkeimpiä hyökkääjiä ja pelasi myös joitakin nuorten maaotteluita. SM-liigassa Moppe ei onnistunut lyömään itseään läpi, vaikka I-divisioonassa takoikin melkoisia teholukemia.
Kimagure Orange Road

Kimagure Orange Road () on mangasarja, josta tehtiin myös anime 1980-luvulla.
Sarja on romanttinen komedia, jossa Kyosuke Kasuga ihastuu Madoka Ayukawaan. Madoka on ystävillinen kahden kesken, mutta käyttäytyy toisin muiden nähden. Samalla Kyosuke välttää pahoittamasta häneen ihastuneen Hikaru Hiyaman mieltä.
Manga on Izumi Matsumoton kirjoittama, ja se ilmestyi alun perin "Weekly Shōnen Jump" -lehdessä. Anime tehtiin Studio Pierrotilla, jossa sen ohjasi Osamu Kobayashi. Anime esitettiin 6.4.1987–7.3.1988 Japanin televisiossa. 1990-luvun puolivälissä sarjasta on tehty myös novelleja. 
Sarjasta on manga- ja animejulkaisujen lisäksi olemassa myös radiokuunnelmia sekä novelleja. Mangaa julkaistiin 18 teosta, animea 48 jaksoa, 8 OVAa, pilottijakso ja kaksi elokuvaa.
AnimEigo julkaisi sarjaa englanninkielisillä tekstityksillä ja alkuperäisellä ääniraidalla, mutta julkaisulisenssi umpeutui 31.7.2006.
Suomessa puolestaan Omaxi julkaisi vuonna 1989 sarjan alkua suomeksi jälkiäänitettynä kahden 85 minuutin pituisella VHS-kasetin verran, nimi käännettynä Superperheeksi. Dubattuja jaksoja videoilla oli yhteensä 8, mutta jaksot oli leikattu yhtenäisiksi, ilman jaksojen omia alkulauluja ja logoja, joten kun yksi jakso loppui, tuli pieni tauko ja seuraava alkoi, kuin jaksottelua ei olisi ollutkaan. Vain videoiden aluissa oli japaninkielinen alkulogo. Ensimmäisellä videolla Golden Voicen yleisääni Pertti Nieminen Kari Kosken luokkatoveria esittää Simo Salmea ja monia muita sivurooleja, kuten opettajien ja häiriköiden ääniä. Ensimmäisellä videolla Kari Koskea näyttelee Erkki Murto, kun taas toisella kasetilla häntä näyttelee Pertti Nieminen ja monia Niemisen ensimmäisellä videolla näyttelemiä miesrooleja on taas korvattu naisnäyttelijöillä. Murto ei näyttele toisella kasetilla. Kyousuke Kasugan nimi käännettiin Kari Koskeksi, Madoka Ayukawan Leena Auraksi ja Hikaru Hiyaman Linda Halmeeksi.
Kasperi (Seinäjoki)

Kasperi on kaupunginosa Seinäjoella, joka kuuluu myös samannimiseen suuralueeseen. Kaupunginosa sijaitsee noin 3–4 kilometrin päässä Seinäjoen keskustasta kaakkoon. Se jakautuu Kasperin ja Hallilanvuoren tilastoalueisiin, joissa joulukuussa 2022 asui yhteensä 3 759 henkilöä. Heistä 2 785 asui Kasperin tilastoalueella.
Kasperi on pääosin 1970- ja 1980-luvuilla rakennettu lähiö. Kaupunginosan eteläosassa sijaitsevan Hallilanvuoren viereen rakennettiin 2000-luvulla myös tämänniminen asuinalue. Kasperi on matalaa ja tasaista aluetta kuten koko Seinäjoki; ainoastaan Hallilanvuori ja Kettukallio kohoavat korkeammalle muusta maastosta.
Katujen nimet.
Kaupunginosan katujen nimien päätteenä on ”viita”, lukuun ottamatta kolmea suurta ”tietä”: Kototie, Tapiolantie ja Vuoritie. Etuosat katujen nimiin on saatu muun muassa marjoista, puista, linnuista ja Kiven "Seitsemästä veljeksestä". Kadunnimiä ovat esimerkiksi Marjaviita, Tuohiviita, Lintuviita ja Jukolanviita.
Kasperin historiaa.
Kasperi oli 1960-luvun alussa vielä täysin asumatonta, metsäistä ja soista aluetta. Seinäjoen kasvaessa kaupungiksi alkoi kiinnostus alueen rakentamisesta. Aikanaan alueen suunnitteluun haettiin esimerkkiä Espoon Tapiolasta ja alkuperäisen kaavan piirsi arkkitehti Kauko Tiihonen. Alueen nimeksi ehdotettiinkin aluksi Seinäjoen Tapiolaa, mutta lopulta kaupunginosa nimettiin alueen laidalla sijainneen Kasperi-torpan mukaan, jota isännöi siihen aikaan Kustaa Kasperi.
Kasperi rakennettiin pääosin 1970- ja 1980-lukujen aikana. Rakennuskanta koostui suurelta osin kerrostaloista, mutta myös rivi- ja omakotitaloista. Vuokrataloissa esiintyneet levottomuudet loivat Kasperille rauhattoman lähiön maineen. Kasperin asuinalueen viereen, Vuoritien eteläpuolelle Hallilanvuoren kupeeseen, rakennettiin 2000-luvulla vuoren mukaan nimetty asuinalue. Paikalliset ovat kokeneet tämän parantaneen Kasperin imagoa lapsiperheystävällisemmäksi.
Palveluja ja toimintaa.
Alueen asukasyhdistys Kasperi-Kivistö-seura perusti vuonna 1998 kohtaamispaikka Toimintojen Talon entiseen kauppakiinteistöön Kasperintorille. Sen toimintaan kuuluu muun muassa kahvila ja kirpputori. Toimintojen Talo on nähty paikallista yhteisöllisyyttä lisäävänä tekijänä ja osana lähiön identiteettiä.
Vuonna 2022 kaupunginosaan avattiin K-Supermarket, joka korvasi aiemman Kasperin K-Marketin. Kasperintorin ympäristössä sijaitsevat myös R-kioski ja 1980-luvun lopulla avattu pub-ravintola Jesperi.
Kasperissa on kaksi alakoulua ja päiväkotitoimintaa. Lintuviidan koulu ja päiväkoti sijaitsevat Kasperi-talossa, jossa on lisäksi harrastetiloja, hammashoitola ja neuvola. Sen vieressä toimii myös yksi Seinäjoen seurakunnan seurakuntakodeista.
Kasperin eteläosassa sijaitsee Hallilanvuori, joka on suosittu ulkoilukohde. Vuoren reunamilla on laavu, ulkokuntosali, pururata, koirapuisto ja pallokenttä.
Meiltähän tämä käy

Meiltähän tämä käy on Matti Kassilan ohjaama komedia vuodelta 1973. Elokuva jäi Esa Pakarisen viimeiseksi.
Elokuvassa Esa Pakarinen esittää kuuluisaa hahmoaan Severi Suhosta. Elokuvaan on liitetty lukuisia tuotantoaikanaan ajankohtaisia ilmiöitä ja henkilöitä, muun muassa matkailukeisari Kille Kiekkonen, jonka esikuvaksi on tunnistettavissa Kalevi Keihänen. Kiekkoselta tarvitaan elokuvan eräässä vaiheessa helikopteri lainaan. 
Tarina sisältää lukuisia aineksia myös vanhasta rillumarei-kulttuurista, mukana on pontikankeittoa, kovaa ryypiskelyä, saunomista, puolituhmia ralleja ja alastomien naisvartaloiden vilahtelua. Elokuvassa Kauko Helovirta esittää Ville Wållbergia, joka on tunnistettavissa Yhtyneiden Paperitehtaiden suurmieheksi Juuso Waldeniksi. 
Elokuva on kuvattu Waldenin asuinseudulla Valkeakoskella ja sen ympäristössä, muun muassa Sääksmäen sillalla, Tervasaaren tehtaalla ja Tehtaan kentällä. Monia tehdaskohtauksia kuvattiin myös Kaipolan paperitehtaassa Jämsässä.
Juoni.
Suhonen on tukkijätkä, joka savottatöiden loputtua joutuu hakeutumaan töihin metsäyhtiön tehtaille. Suhoselle osoitetaan paikka tehtaan porttivahtina, ja melkein heti syntyy konflikti sisään pyrkivän tehtaanpatruunan kanssa. Suhosta on nimittäin käsketty estää tuntemattomien pääsy alueelle. Tehtaanpatruuna Wållberg ajaa Jeepillään väkisin portin läpi. Suhoselle määrätään siirto varastolle, jossa vilkas tukkijätkä pitkästyy heti ja eroaa töistä. Paikkakunnalla Suhonen kohtaa tehtaalla työskentelevän vuosien takaisen naistuttavuutensa ja saa kuulla olevansa tämän tyttären isä. Tehtaalla töissä oleva tytär tapailee tehtaanpatruuna Wållbergin poikaa, mikä on omiaan lämmittämään Suhosen ja Wållbergin välejä. Kohta tulevat apekset ajelevat ympäriinsä Jeepillä, ja Wållberg esittelee kaupunkia. Pankinmiehet haluavat syrjäyttää tehtaanpatruunan ja saada uuden komennon tehtaaseen. Lopulta se toteutuu, kun Wållberg jää eläkkeelle.
Vastaanotto.
Aikalaisarvioissa elokuva saa monelta kiitosta. Sakari Toiviainen ("Ilta-Sanomat") pitää elokuvaa laadukkaana, sutjakkaana ja hauskana. Ruotsinkielisten lehtien kriitikoiden suhtautuminen on kuitenkin nuivaa. Eirik Udd ("Nya Pressen") löytää elokuvasta kukoistavaa halpaa komediaa.
Mikael Fränti ("Helsingin Sanomat") aistii vuonna 1981 arviossaan elokuvassa ”paljon kaupallista, väkisin pingotettua laskelmointia”. Vuonna 2014 "TV-maailman" kriitikko AP:n mukaan elokuva modernisoi tukkilaiskomediaa aihetta kunnioittaen mutta välillä tyhjääkin sutien.
Nuuskatykki

Nuuskatykki on väline, jolla laitetaan irtonuuskaa huuleen. Nuuskatykkinä voi olla apteekista saatavilla oleva lääkeruisku, josta kaiverretaan ruiskuosa pois esimerkiksi saksilla tai puukolla. Nuuskatykkien koko ilmoitetaan millilitroissa, apteekkiruiskuissa yleisimpiä kokoja ovat 2 ml, 5 ml ja 10 ml.
Icetool.
Icetool on suomalainen, metallinen, nuuskatykki irtonuuskalle. Icetoolia on saatavilla neljää eri kokoa (2 ml, 3 ml, 4 ml ja 5 ml), sekä useita eri värivaihtoehtoja (ruostumaton teräs, titaani, pinkki, vihreä, sininen, punainen, oranssi, musta ja shamppanja). Icetool-nuuskatykit valmistetaan joko ruostumattomasta teräksestä tai alumiinista. Saatavilla on myös Icetool-merkkisiä nuuskarasioita irto- ja pussinuuskalle.
Prismaster.
Prismaster on perinteinen ruotsalainen kovamuovinen nuuskatykki. Prismasteria on saatavana vain yhtä kokoa noin 3 ml:n tilavuudella. Prismaster on huomattavasti Icetoolia huokeampi vaihtoehto, maksaen vain noin 1–8 euroa myyntipaikasta riippuen.
Kanuuna.
Kanuuna on virolainen metallinen nuuskatykki. Kanuuna muistuttaa muodoiltaan Icetoolia, mutta on hieman huokeampi vaihtoehto 25 euron hinnallaan. Kanuunaa on saatavana yhtä kokoa 3 ml tilavuudella.
Janne Lehtinen (muusikko)

Janne Lehtinen (s. 9. lokakuuta 1974) on suomalainen muusikko ja laulaja. Hänet tunnetaan mm. Mummypowder-orkesterin säveltäjä-kitaristi-laulajana, Treeball-yhtyeen rumpalina ja Astrid Swanin taustayhtyeen basistina.
Janne Lehtinen on vieraillut kosketinsoittajana Apulanta-yhtyeen levyllä "Plastik" ja laulajana Hypnomen-yhtyeen levyllä "Crystal Skies" sekä soittanut koskettimia The Duplo! -yhtyeessä.
Päivätyökseen hän toimii graafisena suunnittelijana.
Matti Rintakoski

Matti Erik Rintakoski (18. syyskuuta 1924 Tampere – 28. kesäkuuta 1995) oli suomalainen jääkiekkoilija.
Rintakoski aloitti pelaajauransa SM-sarjassa Tampereen Ilveksessä, jossa pelasi hyökkääjänä. Viiden Ilveksen kautensa jälkeen Rintakoski siirtyi paikalliskilpailija TBK:hon kausien 1946–55 ajaksi. TBK vaihtoi nimensä Tapparaksi, jossa Rintakoski pelasi uransa loppuun. TBK:ssa Rintakoski siirtyi pelaamaan puolustajan paikalle ja hänestä tulikin yksi varhaisimpia suomalaisia suurpuolustajia. Rintakoski voitti SM-sarjasta 13 mitalia, joista viisi oli kultaisia ja ennätykselliset seitsemän pronssisia. Rintakosken sanotaan myös olleen ensimmäinen tai ainakin ensimmäisiä suomalaispelaajia, jotka oppivat käyttämään ns. lyöntilaukausta eli lämäriä. Tappara on aateloinut Rintakosken seuran Hall of Fame -kunniagalleriaan numerolla seitsemän.
Suomea Rintakoski edusti neljä kertaa MM-tasolla ja 1952 Oslon talviolympialaisissa. Maaotteluita Rintakoskelle kertyi 74.
Olkipaalirakentaminen

Olkipaalirakentamisella tarkoitetaan suorakaiteen muotoisten olkipaalien käyttöä rakennusten ulkoseinien rakennusaineena. Olkipaalirakentaminen on ollut perinteinen rakennustapa useissa maissa. Moderneja 1980-2000-luvuilla olkipaalitekniikalla toteutettuja asuintaloja on muun muassa Suomessa, Ruotsissa, Norjassa, Saksassa, Itävallassa, Sveitsissä, Irlannissa, Alankomaissa, USA:ssa, Kanadassa, Australiassa, Uruguayssa ja Venäjällä.
Olkipaaleja käytetään yleensä yhdessä puurungon kanssa, jolloin puurunko toimii kantavana rakenteena ja olkipaalit eristeenä. Vaihtoehtoisesti olkipaaliseinä voi olla itsekantava. Itsekantavia olkipaalirakennuksia on toteutettu muun muassa Sveitsin vuoristoalueelle Disentikseen. 
Lämmöneristyskyvyltään olkipaalirakenne sopii myös kylmiin olosuhteisiin. Olkipaalin U-kerroin, jolla mitataan lämmöneristävyyttä, on vain 0,13. Esimerkiksi passiivitalon määritelmänä on, että U-kerroin on vähemmän kuin 0,15 ja matalaenergiatalolla &gt;0,18.
Olkipaaliseinä voidaan pinnoittaa savirappauksella tai kalkki-hiekka-rappauksella. Puurunkoinen olkipaalirakennus voidaan myös vuorata puuverhouksella normaaliin tapaan. 
Pelkästään oljesta koostuvaa olkipaalia ei pidä sekoittaa "olki-savi-rakentamiseen", jossa olkea sisältävästä savimassasta muotoillaan yleensä muotin avulla kevytsaviharkko.