tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lantaanikarbonaatti

Lantaanikarbonaatti (La2(CO3)3) on lantaani- ja karbonaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä poikkeuksellisen korkean veren fosfaatti-ionipitoisuuden laskemiseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa lantaanikarbonaatti on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee happoihin. Lantaanikarbonaatilla on useita kidevedellisiä muotoja esimerkiksi penta- ja oktahydraatit (La2(CO3)3·5H2O ja La2(CO3)3·8H2O). Lantaanikarbonaatin oktahydraatin rakenteessa lantaani- ja karbonaatti-ionit muodostavat kerrosrakenteen ja yhdisteen alkeiskoppi on ortorombinen.
Lantaanikarbonaattia valmistetaan saostamalla karbonaattien avulla lantaani-ioneja sisältävistä liuoksista. Yhdiste muodostaa komplekseja fosfaatti-ionien kanssa. Sitä käytetäänkin lääketieteessä hyperfosfatemian eli liian korkean fosfaatti-ionipitoisuuden hoitoon. Lantaanikarbonaatin haittavaikutuksina voi esiintyä ruuansulatuskanavan oireita kuten huonovointisuutta, ripulia ja oksentelua.
Manuel Tamayo y Baus

Manuel Tamayo y Baus, kirjailijanimi Joaquín Estébanez, (1829–1898) oli espanjalainen näytelmäkirjailija.
Tamayon ensimmäinen näytelmän oli "Juana de Arco" (1847), jonka hän kirjoitti Friedrich Schillerin aiheen mukaan. Sen jälkeen hän kirjoitti useita mukaelmia, kuten näytelmät "El 5 Agosto" (1848) sekä "Angela" (1852), jonka mallina oli Schillerin "Kabale und Liebe". Tamayon ensimmäinen itsenäinen teos oli "Virginia" (1853), joka on François Ponsardin tyylinen klassinen näytelmä. Se oli menestys, ja Manuel José Quintana arvioi sen aikanaan parhaaksi espanjalaiseksi tragediaksi. Tamayo teki yhteistyössä A. F. Guerran kanssa 1854 esitetyn historiallisen draaman "La ricahembra". Näytelmässä "La locura de amor" sankaritar on onneton kuningatar Johanna Mielipuoli. "Lances de hono" (1863) nostettiin kritiikeissä aikalaisdraaman korkeimmalle tasolle. Se käsittelee kaksintaisteluongelmaa katolisesta näkökulmasta. Tamayon merkittäviin teoksiin kuuluu "Un drama nuevo".
Tamayon näytelmissä psykologinen kehitys menee näytelmällisyyden edelle, ja tyyli on niukkasanaista, ilman tyhjiä fraaseja. Tamayo valittiin 1858 Espanjan akatemiaan, jonka sihteeri hänestä tuli 1874. Hän oli vuodesta 1884 Espanjan kansalliskirjaston ylikirjastonhoitaja. Tamayon kootut teokset ilmestyivät 1898–1900.
Nikon D7200

Nikon D7200 on Nikonin maaliskuussa 2015 julkaisema digitaalinen järjestelmäkamera. Siinä on 24 megapikselin APS-C-kokoinen kenno.
Nikon D7200:n edeltäjä on Nikon D7100 ja seuraaja Nikon D7500.
Ominaisuudet.
Nikon D7200:n ominaisuuksiin kuuluu 24 megapikselin kennon lisäksi kuvien ottaminen kuuden kuvan sekuntinopeudella ja ISO-herkkyydet 100–25 600. Kamerassa 3,2 tuuman näyttö ja mahdollisuus jakaa kuvia Wi-Fi:n ja NFC:n kautta. Videoita pystyy kuvaamaan FullHD-laadulla 60 kuvaa sekunnissa 1,3-kertaisella rajauksella. Kamerassa on kaksi muistikorttipaikkaa, ja sen runko on valmistettu magnesiumista. Nikon D7200 painaa akun ja muistikortin kanssa noin 765 grammaa ja ilman niitä noin 675 grammaa.
Agía Mávran linna

Agía Mávran linna () eli Santa Mauran linna (&lt; ital.) on keskiaikainen linna Lefkaksen saarella Kreikassa. Se sijaitsee saaren ”sisäänkäynnillä” saaren mantereeseen yhdistävän pengertien varrella, vajaa kaksi kilometriä koilliseen Lefkaksen kaupungista.
Historia.
Linnan ensimmäinen osa rakennettiin noin vuonna 1302. Sen rakennutti lombardialaispäällikkö Giovanni Orsini, joka sai Lefkaksen saaren valtaansa häälahjana naituaan Epeiroksen despootin Nikeforos I:n tyttären. Myöhemmin linnan haltija on vaihtunut usein. Napolilaiset valtasivat sen vuonna 1331. Vuonna 1362 linnan valtasi Kefaloniáa hallinnut Leonardo Tocco. Carlo I Tocco paransi ja laajensi linnaa vuosina 1410–1420.
Osmanit valtasivat linnan vuonna 1479. Venetsialaiset saivat sen haltuunsa vuonna 1502, mutta luovuttivat sen jo 1503 turkkilaisille vaihtokauppana Kefaloniásta. Osmanit laajensivat linnaa merkittävästi vuosina 1566–1571. Venetsialaiset valtasivat sen Francesco Morosinin johdolla vuonna 1684. Vuonna 1797 linnan valtasivat ranskalaiset, 1798 venäläiset, 1807 jälleen ranskalaiset ja 1810 britit. Linna menetti sotilaallisen merkityksensä viimeistään vuonna 1864, jolloin Lefkas ja muut Jooniansaaret liitettiin Kreikkaan. Vuonna 1888 linnassa oli tulipalo, joka tuhosi monet sen rakennuksista, ja vain harva rakennettiin uudelleen. Linnan alueella on suoritettu arkeologisia kaivauksia.
Rakennus.
Linnan nykyinen muoto on pääosin peräisin venetsialaisvallan ajalta. Rakennuksen koko on noin neliömetriä. Siinä on kolme eri puolustuslinjaa ja seitsemän bastionia. Nykyään linnan sisäänkäynti on sen länsiportista. Osmanivallan aikana linnassa oli moskeija, jonka venetsialaiset myöhemmin muuttivat kirkoksi. Linnan alueella on myös ortodoksinen Pyhälle Mauralle ("Agía Mávra") omistettu kirkko. Linnan länsimuurin päälle on rakennettu majakka.
Antimácheian linna

Antimácheian linna () on linna Kosin saarella Kreikassa. Se sijaitsee saaren keskiosissa kaakkoon Antimácheian kaupungista.
Historia.
Antimácheian linnan rakennutti Johanniittain ritarikunta vuosina 1322–1346. Se oli osa Kosin linnoitteita yhdessä Nerantzián linnan ja Palaió Pylín linnan kanssa, ja se on vartioinut erityisesti saaren etelärannikkoa sekä Kosin ja Nísyroksen välistä salmea. Osmanit piirittivät linnaa kesäkuussa 1457, mutta se kesti piirityksen. Linna kärsi suuria tuhoja maanjäristyksessä vuonna 1493, jonka jälkeen se kunnostettiin. Siihen tehtiin muutoksia vielä 1500-luvun alkupuolella. Osmaniturkkilaiset valtasivat linnan muun Kosin mukana lopulta vuonna 1522. Tämän jälkeen se oli turkkilaisten käytössä, ja siellä oli pieni varuskunta. Myös Antimácheian kylä sijaitsi aiemmin linnan muurien sisäpuolella. Linna hylättiin asumapaikkana vuonna 1840 ja varustuksena vuonna 1871.
Rakennus.
Linna on rakennettu tasangolla olevalle kukkulalle. Sen pinta-ala on noin 2,63 hehtaaria. Linnan muurit, joiden kokonaispituus on 970 metriä, seuraavat kukkulan muotoja, ja sen pohjakaava on epäsäännöllisen viisikulmion muotoinen. Luoteissivulla olevalla sisäänkäynnillä on suuri puoliympyrän muotoinen bastioni. Muureista erottuvia korkeampia torneja rakennuksessa ei ole. Linnan sisällä on kaksi kirkkoa, Pyhän Nikolaoksen ("Ágios Nikólaos") kirkko ja Pyhän Paraskevan ("Agía Paraskeví") kirkko, jotka ovat jäänteitä vanhasta Antimácheiasta. Alueella on myös vanhan kylän raunioita.
Fragkokástellon linna

Fragkokástellon linna (, ”Frankkien linna”), usein "Frangokástellon linna", myös "Castelfranco", alun perin "Ágios Nikítas" (), on linna siitä nimensä saaneessa Fragkokástellon kylässä Kreetan saarella Kreikassa.
Historia.
Linna rakennettiin alun perin vuosina 1371–1374. Sen rakensivat Kreetaa ja Chaniáa tuolloin hallinneet venetsialaiset. Sen tarkoituksena oli sekä suojella saaren etelärannikkoa merirosvoilta että hallita paikallista väestöä, joka vastusti välillä myös venetsialaisvaltaa. Linna tunnettiin alun perin nimellä "Ágios Nikítas", mikä oli paikalla varhaisemmin olleen asutuksen nimi, ja oli puolestaan peräisin paikalla olevasta Pyhälle Niketakselle omistetusta kirkosta. Myöhempi nimi on peräisin siitä, että kreikkalaiset kutsuivat kaikkia katolisia länsimaalaisia ”frankeiksi”.
Linna oli vain vähällä käytöllä venetsialaisvallan aikana ja paikoin kokonaan vailla varuskuntaa paikallisen väestön sitkeän vastustuksen vuoksi. Kerrotaan, että jo rakentamisvaiheessa sfakiálaiset purkivat yöllä sen, mitä venetsialaiset olivat päivällä rakentaneet. Venetsialaiset kunnostivat linnoitusta vielä vuosina 1593–1597 sekä viimeisen kerran vuonna 1645, jota ennen se oli ilmeisesti ollut autiona. Osmanivallan aikana linna oli uusien valloittajien käytössä. Kreetalaiset saivat vallattua sen joksikin aikaa Daskalogiánniksen johdolla vuonna 1770.
Kreikan vapaussodan aikaan 1800-luvun alussa linna oli jälleen kreetalaisten itsensä käytössä. Osmanit hyökkäsivät linnaan vuonna 1828 ja surmasivat sitä puolustaneen Chatzimichális Ntaliániksen (Daliániksen) sekä 385 tämän miestä. Miehet haudattiin Fragkokástellon rantahietikolle. Paikallisväestön mukaan vuosittain aamukasteen aikaan aina 17. toukokuuta eli verilöylyn vuosipäivänä haudatut heräävät ja marssivat linnan läpi. Tämä haamuarmeija tunnetaan nimellä "drosoulítes", joka tarkoittaa ”kasteen henkiä”. Linna kärsi suuria tuhoja osmanien hyökkäyksessä, mutta osmanit kunnostivat sen uudelleen Mustafa Naili Paššan aikana vuosina 1866–1869.
Rakennus.
Linna on suorakulmion muotoinen, ja siitä näkee, että se on rakennettu ennen tykkien ja bastionien aikakautta. Linnasta on nykyisin jäljellä lähinnä neljä suorakulmaista kulmatornia ja niitä yhdistävät seinät. Torneista lounaskulman torni on suurin ja vahvin. Linnan pääsisäänkäynti on eteläpuolelta ja toinen, pienempi kaariportilla varustettu sisäänkäynti itäsivulla. Pääsisäänkäyntiä vartioitiin lounaistornista. Suuri osa linnan nykyisistä rakenteista on peräisin sen viimeisestä osmanivaiheesta 1800-luvulta.
Ierápetran linna

Ierápetran linna eli Kástro Kalés () on linna Ierápetran kaupungissa Kreetan saarella Kreikassa.
Linna rakennettiin saaren venetsialaisella kaudella 1200-luvulla. Erään version mukaan sen olisi rakentanut genovalainen merirosvo Enrico Pescatore, joka myi sen jo pian venetsialaisille. Linna kärsi suuria tuhoja maanjäristyksessä vuonna 1508. Francesco Morosini linnoitti sen uudelleen vuonna 1626. Linna päätyi muun Ierápetran tavoin osmanien valtaan vuonna 1647. Nämä kunnostivat linnan samalla kun linnoittivat kaupunkia laajemminkin muun muassa maanpuoleisella kaupunginmuurilla. Linnan nimi "Kalés" tulee turkin sanasta "kale"/"kule", ’linna’, ’torni’.
Linna sijaitsee Ierápetran kaupungin eteläisimmässä niemenkärjessä vartioiden sen satamaa. Se on pohjakaavaltaan suorakulmainen ja siinä on torni jokaisessa kulmassa. Linna on suhteellisen pienikokoinen ja sen muurit ovat melko matalat.
Iraklionin linnoitus

Iraklionin linnoitus eli Koúlesin linnoitus ( eli Κάστρο Κουλέ, "Kástro Koulé"; ) on linnoitus Iraklionin kaupungissa Kreetan saarella Kreikassa. Se on nykyisin kaupungin symboli ja tärkeimpiä maamerkkejä.
Historia.
Linnoituksen paikalla oli varhaisempi linnoitus oletettavasti jo arabikaudella 800–900-luvuilla ja viimeistään saaren toisella bysanttilaisella kaudella 900–1200-luvuilla. Se mainitaan nimellä "Castellum Comunis". Linnoitus ilmeisesti tuhoutui maanjäristyksessä vuonna 1303. Venetsialaisvallan alussa paikalle rakennettiin pieni tornimainen linnoitus.
Nykyisin paikalla oleva linnoitus rakennettiin vuodesta 1523 alkaen Iraklionin laajamittaisten linnoitustöiden yhteydessä. Näihin linnoitustöihin kuuluivat myös muun muassa kaupunginmuurit. Linnoitus valmistui vuonna 1540. Venetsialaiset kutsuivat sitä nimillä "Rocca a Mare", "Castello a Mare" (”Merilinna”) ja "Castello".
Osmanit valtasivat linnoituksen samoin kuin muun Iraklionin vuonna 1669. Sillä ei ollut kovin suurta osaa tätä edeltäneessä Iraklionin piirityksessä vuosina 1646–1669. Linnoituksen nimi "Koúles" tulee turkin kielen linnaa ja tornia tarkoittavasta sanasta "kale". Osmanit rakensivat linnoitusta vastapäätä toisen, pienemmän linnoituksen, "Mikrós Koulés" (”Pieni Koúles”). Tämän vuoksi suurempaan linnoitukseen on viitattu myös nimellä "Mégas Koúles" (”Suuri Koúles”). Pienempi linnoitus purettiin vuonna 1936.
Nykyisin linnoituksen sisätiloja käytetään näyttelytiloina ja ulkotiloja konsertteihin.
Rakennus.
Linnoitus vartioi Iraklionin satamaa ja sijaitsee sen läntisen aallonmurtajan päässä. Se on pohjakaavaltaan suorakulmion muotoinen lukuun ottamatta sen kaakkoiskulman voimakkaasti ulkonevaa puolikaarenmuotoista osaa. Linnoituksen uloimmat muurit ovat suurimmillaan paksuudeltaan jopa yhdeksän metriä ja sisemmät muurit noin kolme metriä. Linnoituksen pääportti on sen länsisivulla. Sisältä linnoitus on kaksikerroksinen.
Lykoúrgos Logothétiksen linna

Lykoúrgos Logothétiksen linna (), myös "Lykoúrgos Logothétiksen torni" (Πύργος του Λυκούργου Logothéti, "Pýrgos tou Lykóurgou Logothéti"), on linna Pythagóreion kylässä Sámoksen saarella Kreikassa.
Historia.
Linnan paikka on toiminut linnoituskukkulana jo antiikin ajasta lähtien, ja arkaaisella kaudella siellä oli antiikin Samoksen kaupungin linnoitteita, jotka suojasivat kaupungin satamaa. Antiikin aikaisia löytöjä on myös hellenistiseltä ja roomalaiselta kaudelta. Keskiajalla linnan paikalla oli bysanttilainen linna. Se oli rakennettu 600-luvulla arabien uhan lisäännyttyä. Linna oli genovalaisten käytössä 1300-luvulla ja hylättiin vuonna 1475.
Nykyisen tornimaisen linnan rakennutti Lykoúrgos Logothétis, joka johti saaren kapinaa turkkilaisia vastaan Kreikan vapaussodan aikaan. Rakentaessa hyödynnettiin varhaisemman linnan tornin jäänteitä. Linnan rakentaminen alkoi vuonna 1824 ja se valmistui vuonna 1827.
Linna toimi alussa Logothétiksen hallinnon hallintorakennuksena saarella. Hän joutui lähtemään sieltä vuonna 1834 Sámoksen kapinan päätyttyä, koska saari ei voinut vielä liittyä itsenäistyneeseen Kreikkaan. Tämän jälkeen torni oli turkkilaisten hallussa, mutta se hylättiin vuonna 1840. Vuonna 1863 linna tuli Sámoksen ruhtinaskunnan omistukseen.
Rakennukset.
Linna sijaitsee merenrannalla Pythagóreion kylän lounaispuolella. Se koostuu tornista, jossa on korotettu pohjakerros ja sen yläpuolella kaksi muuta kerrosta. Torni on kunnostettu ja toimii nykyisin museona, joka esittelee Pythagóreion bysanttilaisaikaisia löydöksiä sekä koko saaren historiaa myöhäisantiikista 1800-luvulle.
Tornin ympärillä on varhaisempia raunioita varhaiskristilliseltä ja bysanttilaiselta ajalta. Kukkulan itäosassa on kolmen basilikakirkon jäänteet 400-luvulta. Yhden niistä arvellaan toimineen saaren piispankirkkona. Arkeologisen alueen ympärillä on bysanttilaisen linnan muuriosia. Linna oli suorakulmion muotoinen ja siinä oli neliskulmaisia ja pyöreitä torneja.
Heti tornin vieressä sijaitsee Vapahtajan kirkastumisen ("Metamórfosis tou Sotíros") kirkko, joka rakennettiin myös Logothétiksen aloitteesta vuonna 1831 tai 1833 turkkilaisista saadun meritaisteluvoiton kunniaksi.
Míthymnan linna

Míthymnan linna () eli Mólyvoksen linna (Κάστρο Μολύβου, "Kástro Molývou"; myös transl. "Mólivoksen linna") on linna Míthymnan kylässä Lesboksen saarella Kreikassa. Se sijaitsee kukkulalla heti kylän vieressä.
Historia.
Míthymnan linnakukkula toimi jo antiikin aikana Methymnan kaupungin akropoliina. Antiikin aikaisista linnoitteista on joitakin jäänteitä kukkulan eteläosassa. Paikka on ollut linnoitettu myös bysanttilaisella kaudella. Erään ehdotuksen mukaan tuolloisen linnan olisi rakennuttanut keisari Justinianus 500-luvulla. Vuodesta 1128 lähtien paikalla ollut linna oli venetsialaisten hallussa. Nämä rakensivat paikalle uuden linnan. Genovalaiset saivat linnan haltuunsa 1200-luvun lopulla, mutta se oli tuossa vaiheessa ilmeisesti tuhoutunut ja rakennettiin uudestaan vuonna 1373. Nykyisen linnan rakenteet ovat pääosin peräisin tästä rakennusvaiheesta sekä osmanivallan aikana vuoden 1462 jälkeen tehdyistä muutoksista ja laajennoksista.
Linnaa on kunnostettu useaan otteeseen 1970-luvulta lähtien.
Rakennus.
Linna on Lesboksen toiseksi suurin Mytilínin linnan jälkeen. Se on pohjakaavaltaan epäsäännöllisen monikulmion muotoinen sivujen pituuksien ollessa noin 70 metriä. Linnassa on kymmenen neliskulmaista tai pyöreää tornia, joita yhdistävät kurtiinit. Ydinlinna ("akrópyrgos") on kokonaisuuden koillisosassa. Sisällä linnanpihalla on joitakin rakennuksia, joista osa on raunioina ja osa paremmassa kunnossa, sekä suuri vesisäiliö. Sisäänkäynti linnaan tapahtuu kolmen peräkkäisen portin kautta.
Mytilínin linna

Mytilínin linna (), joskus "Mytilínin linnoitus" (Φρούριο Μυτιλήνης, "Froúrio Mytilínis"), on linna Mytilínin kaupungissa Lesboksen saarella Kreikassa.
Historia.
Mytilínin linna sijaitsee samalla paikalla, jossa sijaitsi myös antiikin Mytilenen kaupungin akropolis eli linnavuori. Linnoitus uusittiin varhaisella bysanttilaisella kaudella 500-luvulla keisari Justinianuksen aikana. Bysanttilaisesta vaiheesta on säilynyt vain vähän jäänteitä.
Vuonna 1355 linna samoin kuin koko Lesboksen saari tuli genovalaisen Gattelusion suvun haltuun, kun keisari Johannes V Palaiologos antoi sen myötäjäisinä sisarelleen Maria Palaiologinalle, jonka naitti Francesco (Francisco) Gattelusiolle. Linna kunnostettiin vuonna 1373. Se kärsi kuitenkin suuria vaurioita maanjäristyksessä jo vuonna 1384. Se kunnostettiin uudelleen sekä vahvistettiin 1400-luvun puolella. Gattelusion suvun valta kesti vuoteen 1462.
Osmanit valtasivat kaupungin ja linnan syyskuussa 1462. Linna kärsi suuria vaurioita Venetsian–Turkin sodassa vuosina 1499–1504, ja kunnostettiin tämän jälkeen. Turkkilaiset kunnostivat, laajensivat tai modernisoivat linnaa myös vuosina 1643–1644, 1756 ja 1765–1766. Linna toimi kaupungin turkkilaisen varuskunnan sijaintipaikkana vielä 1800-luvulla. Alueella oli asutusta vielä 1900-luvun puolelle saakka. Linnaa on kunnostettu muinaismuistomerkkinä 1970-luvulta lähtien.
Rakennukset ja löydökset.
Linna sijaitsee kukkulalla Mytilínin kaupungin koillispuolella olevalla niemellä sen korkeimmassa kohdassa. Niemi oli antiikin aikana ja vielä ainakin keskiajan alkupuolella saari. Linnan pinta-ala on noin kuusi hehtaaria, mikä tekee siitä yhden Välimeren alueen suurimmista. Se jakaantuu kolmeen osaan, ylälinnaan, joka sijaitsee kukkulan korkeimmalla kohdalla; keskilinnaan, joka on Gattelusion suvun rakennuttamaa; sekä alalinnaan, joka on turkkilaisten lisäämä. Monet jäljellä olevat rakennukset tai niiden rauniot ovat turkkilaisaikaisia.
Ylälinnan sisäänkäynti on kaksoisportista sen eteläsivulta. Sen sisällä on muun muassa moskeija, jonka paikalla oli genovalaisaikana Pyhän Johanneksen kirkko. Keskilinnan sisäänkäynti on toisesta portista. Sen sisällä sijaitsivat muun muassa madrasa eli koulu sekä hamam eli turkkilainen kylpylä. Muihin rakennuksiin lukeutuvat muun muassa ruutivarasto, sotilassairaala sekä suuri vesisäiliö. Alalinna suojasi erityisesti linnan pohjoisinta sisäänkäyntiä.
Linnoituskukkulan antiikin aikaisiin löytöihin lukeutuvat muun muassa Demeterin ja Koren sekä Kybelen pyhäkköjen jäänteet läheltä moskeijaa.
Náxoksen linna

Náxoksen linna eli Kástro () on venetsialaisaikainen linna Náxoksen kaupungissa eli Chórassa Náxoksen saarella Kreikassa. Se sijaitsee kukkulalla kaupungin vanhassakaupungissa, ja on säilynyt suhteellisen hyvin.
Historia.
Linna rakennettiin neljännen ristiretken jälkeen noin vuosina 1207–1250. Sen rakennutti saarta tuolloin hallinnut venetsialainen Marco Sanudo, ja se toimi Náxoksen herttuakunnan keskuksena. Linna sijaitsee samalla paikalla kuin antiikin Naksoksen kaupungin akropolis eli linnavuori.
Linnoitus ja sen rakennukset ovat säilyneet nykyaikaan suhteellisen hyvin. Linnoituksen keskellä kohonnut Sanudon torni kuitenkin tuhottiin ilmeisesti 1800-luvulla, koska se edusti saarelaisille venetsialaisvaltaa. Nykyisinkin monet linnoituksen sisäpuolella olevat rakennukset ovat katolisen kirkon omistuksessa tai venetsialaisten tai venetsialaisperäisten sukujen omistuksessa olevia yksityistaloja.
Rakennukset.
Linna on rakennettu Náxoksen vanhankaupungin keskellä olevalle noin 30 metriä merenpinnan yläpuolelle kohoavalle kukkulalle lähelle kaupungin satamaa. Se koostuu ympärysmuurista, joka muodostaa samalla linnoituksen uloimpien rakennusten ulkoseinän, sekä kulmatorneista, joita on ollut 12, mutta jotka kaikki eivät enää nykyisin erotu rakennuskokonaisuudesta kovin selvästi. Ainoa säilynyt pyöreä torni on Crispin torni. Linnoituksen keskellä kohosi niin kutsuttu Sanudon torni, josta on nykyisin jäljellä vain sen alaosa.
Linnaan johti kaupungista alun perin kolme porttia, joista kaksi on jäljellä. Pohjoisportti tunnetaan nimellä Traní Pórta, eteläportti nimellä Parapórti ja aiemmin olemassa ollut kaakkoisportti nimellä Píso Parapórti. Linnoituksen keskiosissa ovat nykyisin Náxoksen katolinen sivukatedraali Vapahtajan temppeliin­tuomisen katedraali, Panagía Theosképastin kirkko sekä entinen herttuan palatsi eli nykyinen roomalaiskatolisen arkkihiippakunnan rakennus.
Linnassa sijaitsevat myös Náxoksen herttuoiden kirkko eli katolinen Casazzan kappeli, joka tunnetaan nykyisin paremmin nimellä Neitsyt Marian perisynnittömän sikiämisen kirkko; sekä Pyhän Antonios Padovalaisen kirkko ja sen entinen fransiskaaniluostari. Linnan muissa rakennuksissa toimivat muun muassa Náxoksen arkeologinen museo, joka toimii entisessä jesuiittojen koulurakennuksessa; Náxoksen bysanttilainen museo, josta on pääsy Crispin torniin; venetsialaisen talon museo; sekä Antico Veneziano -antiikkiliike, jonka sisäosissa on käytetty neljää antiikin aikaista joonialaista pylvästä.
Niskon piirikunta

Niskon piirikunta () on yksi Ala-Karpatian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 66 589. Piirikunta on jaettu seitsemään maalaiskuntaan, jotka ovat Harasiuki, Jarocin, Jeżowe, Krzeszów, Nisko, Rudnik nad Sanem sekä Ulanów ja niissä on kylien lisäksi kolme kaupunkia; hallintokeskus Nisko, Rudnik nad Sanem ja Ulanów.
Niskon piirikunnan pinta-alasta arviolta 42,1 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Niskon piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 15,7 prosenttia.
Vuoden 2019 lopussa Niskon piirikunnassa arvioitiin olevan 66 589 asukasta, joista 50,6 prosenttia naispuolisia ja 49,4 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 67 812 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 55 750 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 16,7 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 64 prosenttia ja eläkeikäisten 19,3 prosenttia väestön keski-iän ollessa 41,4 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 617 lasta.
Nerantzián linna

Nerantzián linna (, ”Pomeranssilinna”) eli Kosin linna (Κάστρο Κω, "Kástro Ko") on linna Kosin kaupungissa Kosin saarella Kreikassa.
Historia.
Nerantzián linnan rakennutti Johanniittain ritarikunta. Se oli osa saaren linnoitteita yhdessä Antimácheian linnan ja Palaió Pylín linnan kanssa. Linnan vanhin osa on rakennettu oletettavasti 1300-luvun loppuun mennessä. Vanhimmat säilyneet osat ovat kuitenkin noin vuosilta 1437–1461, ja linnan myöhempiä osia rakennettiin vielä vuosina 1495–1514. Nerantzián linna hallitsi yhdessä vastapäisen, nykyisen Bodrumin puolen Bodrumin linnan eli Pyhän Pietarin linnan ("Ágios Pétros") kanssa Kosin ja Bodrumin välistä salmea ja merireittiä Pyhälle maalle.
Rakennus.
Linna sijaitsee Kosin kaupungin sataman suulla olevalla niemellä. Se oli alun perin saari, joka oli yhteydessa pääsaareen sillan kautta. Linna koostuu kahdesta osasta, sisälinnasta ja ulkolinnasta. Sisälinna on neliskulmainen ja sen kulmissa on suuret pyöreät tornit. Ulkolinna on suurempi ja pitää sisälinnan sisällään lukuun ottamatta merenpuoleista koillissivua, jossa muurit yhtyvät toisiinsa. Ulkolinnan muureissa on suuret bastionit. Sisä- ja ulkolinnan välissä on vallihautaa, ja ne yhdistyvät toisiinsa sillan välityksellä. Linnan rakenteissa on käytetty uudelleen paljon antiikin Kosin kaupungin rakennusten osia.
Palaió Pylín linna

Palaió Pylín linna (; transl. myös "Paleó Pilín linna") on raunioitunut keskiaikainen linna Kosin saarella Kreikassa. Se sijaitsee noin kolme kilometriä kaakkoon Pylín kylästä.
Historia.
Palaió Pylín linnan paikalla vaikuttaa olleen linnoitteita jo mykeneläisellä kaudella sekä myöhemmin antiikin aikana. Nykyinen linna on rakennettu bysanttilaisella kaudella, arviolta 1000-luvulla. Se mainitaan ensimmäisen kerran Pátmoksen Johannes Teologin luostarissa säilyneissä asiakirjoissa vuodelta 1085. Paikalla oli linnan lisäksi myös asutus, ja se oli saaren tärkeimpiä turvapaikkoja keskiajalla. Linna selvisi esimerkiksi turkkilaisten piirityksestä vuonna 1457 luoksepääsemättömyytensä ansiosta. Vuonna 1493 se kärsi vaurioita maanjäristyksessä ja kunnostettiin.
Turkkilaiset valtasivat Kosin vuonna 1523, mutta Palaió Pylín linna onnistui ainoana kapinoimaan vuonna 1526. Myöhemmin se kuitenkin antautui. Linnan myöhemmistä vaiheista ei tiedetä paljoakaan. Asutuspaikka hylättiin vuosien 1813–1830 välillä epidemian vuoksi, jonka jälkeen se on raunioitunut. Nykyisin linnanraunioita on kutsuttu nimityksellä ”Dodekanesian Mystras”, koska ne muistuttavat tätä tunnetumpaa bysanttilaista rauniokohdetta.
Rakennus.
Linna on rakennettu Díkaios-vuoren luoteisrinteessä olevalle matalammalle huipulle noin 300 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Linnoituspaikalta on hyvä näkymä saaren pohjoisrannikolle. Linnassa on kolme linnoituskehää. Ensimmäinen ympäröi kukkulan huipun, toinen ympäröi ensimmäistä laajemman alueen sen itä-, etelä- ja länsipuolelta, ja kolmas alueen ensimmäisen pohjoispuolelta. Ensimmäisessä kehässä on neljä tornia ja toisessa kolme. Raunioiden joukosta erottuu bysanttilainen noin 1100–1200-luvuilla rakennettu portti, joka on rakennettu Dodekanesialle tyypillisellä tekniikalla.
Raunioalueella on kolme kirkkoa, Pyhän Antonioksen ("Ágios Antónios") kirkko, Neitsyt Marian ("Panagía ton Kastrianón") kirkko ja Pyhien ruumiittomien (= Enkelien, "Ágioi Asómatoi") kirkko.
The Dirt – Törkytehdas

The Dirt – Törkytehdas () on vuonna 2019 ensi-iltansa saanut rockyhtye Mötley Crüesta kertova elämäkerrallinen draamakomediaelokuva, jonka on ohjannut Jeff Tremaine sekä tähdittänyt Douglas Booth, Colson Baker, Daniel Webber ja Iwan Rheon.
"The Dirt – Törkytehdas" julkaistiin Netflixissä 22. maaliskuuta 2019. Se sai kriitikoilta pääosin negatiivisen vastaanoton.
Prosfórion torni

Prosfórion torni () eli Ouranoúpolin torni (Πύργος Ουρανούπολης, "Pýrgos Ouranoúpolis") on bysanttilaisaikainen torni Ouranoúpolin kylässä Chalkidikín niemimaalla Kreikassa. Se on kylän tunnus.
Historia.
Prosfórion torni on rakennettu noin 1300-luvulla. Ensimmäinen varma tieto sen olemassaolosta on vuodelta 1344. Torni oli alun perin osa Vatopédin luostarin metokhionia nimeltä Prosforion (), ja se oli näin osa laajempaa rakennuskokonaisuutta. Tornin vaiheista historiassa tiedetään vain vähän. Thessalonikia hallinnut Johannes Palaiologos majoittui sinne vuonna 1379. Rakennus kärsi vaurioita maanjäristyksessä vuonna 1585.
Vuonna 1821 torni ilmeisesti sytytettiin tuleen. 1800-luvun jälkimmäisellä puoliskolla rakennus oli huonossa kunnossa ja asumattomana. Se kunnostettiin vuonna 1862. Vuonna 1928 torniin asettuivat asumaan Joyce ja Sidney Loch, jotka tekivät humanitaarista työtä kylän Vähästä-Aasiasta evakkoina Kreikan ja Turkin väestönvaihdon myötä tulleiden asukkaiden parissa.
Nykyisi torni on kunnostettu, ja se on Ouranoúpolin tärkein maamerkki ja symboli. Tornissa toimii museo, joka esittelee seudulta tehtyjä löydöksiä antiikin ajalta keskiajalle. Tornin vieressä olevassa "arsanáksessa" eli venesuojassa toimii Chalkidikín kristillinen näyttely.
Rakennus.
Tornissa on useita kerroksia, joista alemmat kerrokset kahta ylintä lukuun ottamatta ovat peräisin bysanttilaiselta kaudelta. Osmanivallan aikana niiden päälle rakennettiin kolme lisäkerrosta, joista kaksi alinta on säilynyt. Nykyinen katto sekä sisäpuolen puupanelointi ovat vuoden 1862 kunnostustöistä. Tornin itäsivussa on kiinni matalampi linnoitusrakennus ("barmpakás", barbakas), joka on lisätty kokonaisuuteen turkkilaisvallan aikana. Venesuoja ("arsanás") sijaitsee tornin luoteispuolella. Se on kaksikerroksinen. Rakennuskokonaisuuteen on aiemmin kuulunut myös muun muassa varastorakennuksia, eläinsuojia, öljynpuristin ja kaivo.
Fortezza

Fortezza (ital., ”Linnoitus”) voi viitata seuraaviin:
Inarinsaamenkielinen Wikipedia

Inarinsaamenkielinen Wikipedia () on Wikipedian vuonna 2020 avattu inarinsaamenkielinen versio, jossa oli yli 1 000 artikkelia jo avauspäivänä. Pohjoissaamenkielisen Wikipedian lisäksi se on toinen saamenkielinen Wikipedia. Koska inarinsaamea puhuu noin 400 ihmistä koko maailmassa, inarinsaamenkielisen Wikipedian artikkelimäärä on jo tässä vaiheessa suhteessa kielen puhujien määrään erittäin suuri. Tällä hetkellä sen artikkelimäärä on 6 050 (1.1.2025).
Historia.
Inarinsaamenkielinen Wikipedia perustettiin testiprojektina Wikimedia-hautomossa huhtikuussa 2011. Liki 10 vuotta siinä oli suunnilleen 100 artikkelia, kunnes helmikuussa 2020 artikkelien määrä lähti yhtäkkiä kasvuun. Syy tähän olivat Anarâškielâ servin järjestämät Wikipedia-illat.
Inarinsaamenkielinen Wikipedian testiprojekti pääsi hautomosta varsinaiseksi Wikipediaksi 19. lokakuuta 2020, joka sattui olemaan myös vuoden 2020 saamen kielten viikon ensimmäinen päivä. Inarinsaamenkielisen varsinaisen Wikipedian avauspäivänä artikkeleita oli jo yli 1 000. Vuoden 2020 viimeisenä päivänä inarinsaamenkielisen Wikipedian artikkelimäärä ylitti 2 000 artikkelin rajan.
Luigi Tansillo

Luigi Tansillo (1510 Venosa – 1. joulukuuta 1568 Teano) oli italialainen runoilija.
Aatelissukuinen Tansillo aloitti nuorena kunniavartiossa "I continui", joka palveli Espanjan varakuningasta Pedro Álvarez de Toledoa ja hänen poikaansa Don Garcíaa, ja tehtävässä hän matkusteli eri puolilla. Don Garcían kuoltua hän eli vaatimattomissa oloissa, jonkin aikaa "capitanona" Gaetassa.
Tansillo on useimpia muita 1500-luvun merkittäviä runoilijoita omintakeisempi. Hän kirjoitti lyyrisiä runoja, kuten sonetteja, jotka muistuttavat vähemmän Petrarcaa kuin yleensä aikalaisten runot, paimenrunoja, täynnä ylhäiselle suojelijalle suunnattuja kohteliaisuuksia, burleskin "Capitoli" Bernin tyyliin, jokseenkin ruokottoman runon nimeltä ”Il Vendemmiatore” (1532) ja sen vastineeksi hurskaan eepoksen "Le lagrime di San Pietro", jonka hän oli aloittanut nuorena ja saanut valmiiksi vähän ennen kuolemaansa. Vaikka eepos on aika yksioikoinen, se levisi laajalle useina painoksina, pitkään tosin inkvisition karsimana versiona ja vasta 1606 sellaisena kuin Tansillo sen kirjoitti. Se käännettiin espanjaksi ja ranskaksi, ja sitä mukaili Malherbe teoksessaan "Les larmes de Saint Pierre".
Pekka Timonen (virkamies)

Pekka Veikko Juhani Timonen (s. 19. kesäkuuta 1960 Imatra) on suomalainen virkamies, joka toimi oikeusministeriön kansliapäällikkönä vuosina 2018–2024. Hän on myös toiminut osastopäällikkönä valtioneuvoston kansliassa ja työ- ja elinkeinoministeriössä.
Ura.
Timonen valmistui Helsingin yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1983, oikeustieteen lisensiaatiksi vuonna 1988 ja oikeustieteen tohtoriksi vuonna 1997.
Timonen työskenteli Helsingin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa tutkimus- ja opetustehtävissä vuosina 1984–2001. Hän sai Helsingin yliopiston kauppaoikeuden dosentin arvon vuonna 1997 ja Tampereen yliopiston oikeustaloustieteen dosentin arvon vuonna 1998. Vuodesta 2024 alkaen hän on toiminut Itä-Suomen yliopiston työelämäprofessorina.
Timonen työskenteli kauppa- ja teollisuusministeriön neuvottelevana virkamiehenä vuosina 2001–2007. Hän oli valtioneuvoston kanslian omistajaohjausosaston päällikkö vuosina 2007–2012 ja työ- ja elinkeinoministeriön työelämä ja markkinat -osaston päällikkö vuosina 2013–2017 sekä työllisyys ja toimivat markkinat -osaston päällikkö vuonna 2018. Timonen toimi oikeusministeriön kansliapäällikkönä vuodesta 2018 alkaen kunnes jäi eläkkeelle 1. tammikuuta 2025. Hän on myös toiminut kilpailuneuvoston jäsenenä vuosina 1999–2002 ja markkinaoikeuden asiantuntijajäsenenä vuosina 2006–2007.
Timonen on toiminut johtotehtävissä useissa Suomen valtioyhtiöissä, kuten Inspecta Oy:n hallituksen jäsenenä 2001–2002 ja varapuheenjohtajana 2002, Rautaruukki Oyj:n hallituksen jäsenenä 2001–2005, Kauppatalo Hansel Oy:n hallituksen jäsenenä 2002–2005 ja varapuheenjohtajana 2005–2007, Neste Oil Oyj:n hallituksen jäsenenä 2005–2008, Suomen Erillisverkot Oy:n hallituksen puheenjohtajana 2007–2010, Finnair Oyj:n hallituksen jäsenenä 2008–2012 sekä Kuntarahoitus Oy:n hallituksen jäsenenä 2009–2011. Hän on myös toiminut luottamustehtävissä useissa järjestöissä, kuten Karjalainen Nuorisoliiton puheenjohtajana 1985–1989, Suomen tiedekustantajien liiton hallituksen jäsenenä 1996–1997 ja puheenjohtajana 1997–2002, Suomen Pesäpalloliiton johtokunnan jäsenenä 1999, Suomen Lakimiesliiton hallituksen jäsenenä 2002–2005 ja puheenjohtajana 2006–2007, Superpesis Oy:n hallituksen jäsenenä 2004–2005 ja varapuheenjohtajana 2005–2006 sekä Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran hallituksen jäsen. Hän on myös ollut urheilun oikeusturvalautakunnan jäsen vuodesta 2000 lähtien.
Timonen sai Suomen Leijonan komentajamerkin vuonna 2010.
Yksityiselämä.
Timonen oli vuosina 1995–2019 naimisissa professori Jaana Norion kanssa.
Julkaisuja.
Toimitteita.
Timonen on myös toimittanut KKO:n ratkaisut kommentein -vuosikirjaa vuodesta 2008 lähtien.
Juvan kartano (Espoo)

Juvan kartano () sijaitsee Niipperissä koillisessa Espoossa lähellä Vantaan rajaa. Aivan kartanon eteläpuolitse kulkee Kehä III. Juva on yksi Gammelgårdin kylän kantataloista.
Juva muodostui viimeistään 1630, jolloin kaksi tilaa yhdistettiin. Ensimmäisenä isäntänä mainitaan Erik Simonsson. Juva oli ratsupalvelustila ennen vuotta 1643, ja katselmuskirjurin palkkatila 1669. Sittemmin se toimi Uudenmaan rakuunoiden majoitusmestarin hevostilana. Talonpoikaissuvut omistivat Juvan aina 1800-luvulle. Pitkäaikainen omistaja oli vapaaherra Johan Gripenberg, joka omisti kartanon 1848–1880. Oskar W. Juslin osti Juvan 1917.
Juvan päärakennus oli alkuaan yksikerroksinen multapenkkirakennus. Toinen kerros rakennettiin 1830-luvulla, jolloin talo sai nykyisen empirehenkisen ilmeensä. Päärakennuksen eteläpuolella sijaitsee kaksi piharakennusta: luhtiaitta 1700-luvulta ja syytinkitalo vuodelta 1952. Koillispuolella on klassishenkinen vierasrakennus ja renkitupa. Vanhasta pihapiiristä erilleen rakennettiin uusi päärakennus vuonna 1960.
Juvan nimi on 1500-luvulta, ja se palautuu isännän etunimeen Juha(n). Juva-nimestä on sittemmin johdettu useita lähistöllä kulkevien katujen nimiä.
Villa Stakeudd

Villa Stakeudd (myös Staket) on hirsirakenteinen huvila Bergössä Espoon Suvisaaristossa. Arkkitehti Karl Lindahl rakennutti sen itselleen. Merenrantakukkulalla sijaitsevaa huvilaa on kuvailtu "rakennustaiteellisesti erittäin korkeatasoiseksi".
Villa Stakeudd on kaksikerroksinen ja taitekattoinen, tyyliltään Lindahlille ominaista jugendia. Valter Jung suunnitteli huvilaan jugend-tyyliset huonekalut.
Joe Scarborough

Charles Joseph ”Joe” Scarborough [skɑːrbʌroʊ] (s. 9. huhtikuuta 1963 Atlanta, Georgia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen televisioesiintyjä. 2010-luvulta alkaen hän on juontanut MSNBC-kaapelikanavalla omaa poliittista keskusteluohjelmaa ”Morning Joe” yhdessä vaimonsa Mika Brzezinskin kanssa. Hänen aiempi ohjelmansa samalla kanavalla oli ”Scarborough Country”. Ennen tv-uraansa Scarborough oli asianajaja ja poliitikko, joka edusti republikaanipuoluetta ja Floridaa Yhdysvaltain edustajainhuoneessa 1995–2001. 
2010-luvun lopulla Scarborough tuli tv-ohjelmissaan tunnetuksi presidentti Donald Trumpin ankarana kriitikkona.
Villa Dalby

Villa Dalby (myös Dahlby) on jugendhuvila Karhusuon kaupunginosan koilliskulmassa Keski-Espoossa. Professori Julius Ossian Schauman rakennutti sen omaan käyttöönsä ihannemaatilaksi Bodominjärven lounaisrannalla sijaitsevalle Rackaruddenin niemelle. Dalby on sekä rakennushistoriallisesti että historiallisesti merkittävä. Välittömästi sen eteläpuolella sijaitsee Oittaan kartano.
Villa Dalby on tyypillisintä 1900-luvun jugendia lukuisine erkkereineen, parvekkeineen ja muine ulokkeineen. Korkea kivijalka on rakennettu lohkokivistä. Pohjakaava on käytännöllinen, keskeinen tila on ensimmäisen kerroksen suuri porrashalli.
Villa Dalbyn päärakennus on harjanteella Rackaruddenin niemen itäosassa, talousrakennukset ovat niemen länsiosassa. Päärakennuksen luoteispuolella sijaitsee 13-metrinen sementtitiilestä ja betonista rakennettu vesitorni.
Villa Dalbyn puistosta tehtiin näyttävä. Se mukailee luonnonmuotoja, pengerryksiä on käytetty lähinnä sisääntuloväylän alueella. Kukka-asetelmat ja puuistutukset olivat erityisen huomion kohteena. Puistoon on vähitellen kasvanut omanlaisensa kulttuurikasvillisuus, joka lisää alueen arvoa.
Emajoen valuma-alue

Emajoen valuma-alue on Virossa ja Latviassa sijaitseva vesistöalue, johon kuuluvat Võrtsjärvi ja siihen laskevat joet, sekä sen laskujoki Emajoki ja siihen laskevat joet. Se muodostaa Narvanjoen vesistöalueen läntisen osan ja se laskee Emajokea myöten Peipsijärven länsirantaan.
Vedenjakajat.
Emajoen valuma-alueen länsiraja seuraa siellä Pärnunjoen valuma-alueen vedenjakajaa. Pohjoisessa kohoavalta Pandiveren ylängöltä laskee muutamat Emajoen sivujoista. Sieltä alas laskeutuva vedenjakaja kuuluu Mustvee jõelle ja Kullavere jõelle, jotka laskevat myös Peipsijärveen. Emajoen koillispuolella kohoaa Vooremaa, joka on houkutellut vedenjakajan sinne. Emajoen eteläpuolella laskee Peipsijärveen lisää jokia. Monet niistä laskevat alas Otepään ylängöltä, kuten tekee myös Võhandu jõgi. Tämän joen vedenjakaja on kaakkoinen raja sieltä tuleville Emajoen sivujoille. Võrtsjärvi ja sen valuma-alue jää etelässä Sakalan ylängön ja Otepään ylängön väliin. Vain Pieni Emajoki virtaa alas Otepään ylängöltä ja kääntyy ylänköjen väliin laskien sieltä pohjoista kohti ja järveen.
Sisäiset vesistöalueet.
Narvanjoen vesistöalue voidaan jakaa esimerkiksi seuraavasti: 
Emajoen vesistöalue, jonka pinta-ala on 9 740 neliökilometriä (km²), voidaan jakaa kahteen osaan. Võrtsjärven valuma-alue muodostaa ensimmäisen alueen ja loput, eli Emajoen alue, muodostaa toisen alueen. Võrtsjärven valuma-alueen pinta-ala on 3 374 km², josta 270 km² on järven vesialaa. Loput 6 586 km² kuuluu Emajoelle ja sen sivujoille.
Emajoen alue.
Emajoki alkaa Võrtsjärvestä ja virtaa lähes koko ajan kohti itää ja laskee siellä Peipsijärveen. Joki on 99 kilometriä pitkä, mutta sen pudotus on 3–4 metriä riippuen valuma-alueen vesitilanteesta. Yleensä joki virtaa hitaasti ja tulvii siksi herkästi. Siihen yhtyy yli 20 jokea, puroa, ojaa ja kraavia. Osa sivujoista ovat yhtä pitkiä kuin Emajokikin. Kymmenen suurimman joen valuma-alueiden pinta-alat tekevät yhteensä 5 700 km², joka on 86 % Emajoen alueesta. Suurimmat joet ovat Pedja jõgi (2 688 km²), Ahja jõgi (1 074 km²) ja Amme jõgi (511 km²).
Võrtsjärven valuma-alue.
Võrtsjärven valuma-alue on kolmasosa koko Emajoen valuma-alueesta. Järvi on 35 kilometriä pitkä ja 15 kilometriä leveä. Siihen laskee viisi jokea, jotka ovat Pieni Emajoki (1 380 km² ), Õhne jõgi (573 km²), Tänassilma jõgi (454 km²),Tarvastu jõgi ja Rõngu jõgi. Lisäksi siihen laskee 7 ojaa tai puroa sekä 9 peakraavia. Jokien valuma-alueiden yhteinen pinta-ala on 2 624 km², joka on 78 % koko järven valuma-alueesta.
Valtio- ja hallintojako.
Koko Emajoen alue ja suuri osa Võrtsjärven valuma-alueesta kuuluu Virolle. Ainoastaan Pienen Emajoen valuma-alueesta pieni eteläinen osaa jää Latvian puolelle. Viron alueet sisältyvät hallinnollisesti Peipsijärven alavesistöalueeseen, joka kuuluu Itä-Viron vesistöalueeseen. Latvian hallinnollisesta aluejaosta ei ole tässä tietoa.
Crysler’s Farmin taistelu

Crysler’s Farmin taistelu oli vuoden 1812 sodanaikainen taistelu Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian joukkojen välillä lähellä Morrisburgia nykyisessä Ontariossa Kanadassa 11. marraskuuta 1813. Taistelu päättyi amerikkalaisten tappioon.
Tausta.
Yhdysvaltain sotaministeri John Armstrong oli toimeenpannut syksyllä 1813 suunnitelman, jonka mukaan kaksi amerikkalaista armeijaa eteni brittien hallitsemaan Kanadaan tavoitteenaan Montréal. Brittien olisi tällöin hylättävä alueet kaupungin länsipuolella. Kenraali Wade Hamptonin armeija pysäytettiin Châteauguayn taistelussa 26. lokakuuta 1813. Toinen kenraalimajuri James Wilkinsonin komentama armeija lähti New Yorkista 17. lokakuuta ja eteni Saint Lawrence-jokea pitkin. Wilkinsonin joukot purjehtivat jokea pitkin laivoilla. Wilkinson sairastui matkan aikana ja käytettyään suuria määriä laudanumia vaivojensa hoitamiseen hän delegoi komentotehtävät prikaatinkenraali John Parker Boydille.
Amerikkalaisen armeijan perässä oli everstiluutnantti Joseph Wanton Morrisonin komentama brittijoukko, joka koostui kanadalaisista sotilaista ("voltigeur") ja brittien mohawk-liittolaisista. Boyd päätti lopulta kohdata jahtaajansa pysähtyen 10. marraskuuta. Morrison leiriytyi parin kilometrin päähän amerikkalaisista John Cryslerin omistamalla maatilalla (Crysler’s Farm) lähellä Morrisburgia nykyisessä Ontariossa.
Taistelu.
Taistelu alkoi aamulla 11. marraskuuta. Brittejä oli noin 1 169 ja amerikkalaisia 2 500. Brittien kevyt jalkaväki aloitti taistelun hyökkäyksellä amerikkalaisten asemia vastaan. Hyökkäys lyötiin takaisin ja amerikkalaiset yrittivät ylittää joukkojen välillä ollutta aukeaa. Brittien tehokkaat yhteislaukaukset musketeilla tyrehdyttivät kuitenkin amerikkalaisten etenemisyrityksen. Britit saivat tukea myös Saint Lawrencella olleilta pieneltä joukolta kapteeni William Mulcaster in johtamia tykkiveneitä. Amerikkalaisia komentanut Boyd toi omaa tykistöään ja ratsuväkeä taistelukentälle hitaasti ja niiden saapuessa hänen jalkaväkensä oli jo käyttänyt ammuksensa ja alkanut vetäytyä. Amerikkalaisen tykistön onnistui aiheuttaa vielä merkittäviä tappioita briteille, mutta se ei riittänyt enää taistelun ratkaisemiseen. Boyd päätti lopulta määrätä joukkonsa vetäytymään.
Seuraukset.
Amerikkalaiset olivat menettäneet taistelussa noin 340 kaatunutta ja haavoittunutta, sekä 100 vangiksi jäänyttä. Brittien tappiot olivat yhteensä 180–200. Amerikkalaiset vetäytyivät Cornwalliin, jossa Wilkinson sai kuulla Wade Hamptonin tappiosta Châteauguayn taistelussa. Kahden armeijan oli alun perin ollut tarkoitus liittyä toisiinsa, mutta Wilkinson päätti nyt johtaa joukkonsa takaisin Yhdysvaltoihin. Wilkinson maine komentajana kärsi huomattavan kolauksen, vaikka hän yrittikin sittemmin esittää taistelun voittonaan.
Taistelupaikka on suojeltu historiallinen kohde ja sille pystytettiin muistomerkki vuonna 1895. Alkuperäisen taistelukentän jäädessä veden alle Saint Lawrencen vesitien rakentamisen yhteydessä vuonna 1958 muistomerkki siirrettiin korkeammalle kohdalle. Paikalla on vierailijakeskus ja näyttelijät Kanadasta ja Yhdysvalloista elävöittävät taistelun vuosittain.
Françoise Demulder

Françoise Demulder (9. kesäkuuta 1947 Pariisi, Ranska – 3. syyskuuta 2008 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen sotavalokuvaaja, joka oli 1970-luvulla yksi keskeisistä naisista, jotka murtautuivat miesten hallitsemalle alalle. Hän kuvasi muun muassa Vietnamissa ja Lähi-idässä. Demulder palkittiin ensimmäisen naisena World Press Photon vuoden kuva -palkinnolla kuvasta, jonka hän otti Beirutissa Karantinan verilöylyn aikaan.
Ura.
Demulder syntyi Pariisissa vuonna 1947. Hän opiskeli filosofiaa ja työskenteli hetken mallina. Sitten hän lähti käytännössä hetken mielijohteesta poikaystävänsä kanssa Vietnamiin. He ostivat vain menolipun, ja heidän tarkoituksena oli matkustella maassa. Demulder alkoi Vietnamissa ottaa kuvia matkakulujen kattamiseksi. Demulder muisteli myöhemmin, kuinka uutis- ja kuvatoimistot halusivat kuvia Vietnamista ja hän myi noin neljä kuvaa päivässä. Demulder vei valokuviansa Associated Pressille ehkäpä 20 dollarin palkkiota vastaan. Demulder käytti hyväkseen Yhdysvaltain asevoimien avuliasta asennetta toimittajia kohtaan ja pystyi näin kiertämään maata. Hän kuvasi poikaystävänsä kanssa taisteluita moottoripyörän selästä ja armeijan helikoptereista.
Demulder jäi Saigoniin, kun lähes kaikki muut amerikkalaiset ja muut ulkomaalaiset evakuoitiin sieltä 30. huhtikuuta 1975. Hän onnistui pääsemään Itsenäisyyden palatsiin ja otti ainutlaatuisen Yhdysvallan tappioita symboloivan valokuvan, jossa Pohjois-Vietnamin panssarivaunut jyräävät palatsin portin. Kuva julkaistiin pian sanomalehdissä ympäri maailmaa.
Vietnamista Demulder päätyi Lähi-itään, jossa hän muun muassa valokuvasi Karantinan verilöylyä. Hänet palkittiin vuonna 1977 ensimmäisenä naisena World Press Photo vuoden kuva -palkinnolla. Mustavalkoisessa kuvassa palestiinalaisnainen vetoaa falangistiin Karantinan asuinalueella, jossa falangistit olivat aamulla hyökänneet palestiinalaispakolaisia vastaan, sytyttäneet useita taloja tuleen ja tappaneet satoja. Valokuva jäi lähes julkaisematta, sillä se saapui kaksi viikkoa sen ottamisen jälkeen Demulderin Gamma-kuvatoimistolle, jossa se hukkui muiden kuvien sekaan. Palattuaan Ranskaan Demulder pystyi vakuuttamaan toimittajat kuvan tärkeydestä.
Demulder murtautui 1970-luvulla Catherine Leroyn ja Christine Spenglerin kanssa sotavalokuvauksen miesvaltaiselle alalle. Demulder kuvasi Vietnamin ja Lähi-idän lisäksi Kuubassa, Pakistanissa ja Etiopiassa. Hänen kuviaan julkaistiin muun muassa "Paris Matchissa", "Timessä", "Newsweekissä" ja "Sternissä".
Sairastuminen ja viimeiset vuodet.
Demulderin leukemia diagnosoitiin vuonna 2000, ja hän eli vuodesta 2003 vuoteenomana. Hän ei ollut pitänyt taloudestaan huolta ja oli sairastuttuaan käytännössä varaton. Hänelle järjestettiin keräys, jossa oli mukana monia valokuvaajia, kuten Philip Jones Griffiths, Eric Bouvet ja Luc Delahaye, sekä gallerioita ja taiteenkerääjiä. Demulderille kerättiin hoitoja varten yli 170 000 euroa. Demulder kuoli sydänkohtaukseen 61-vuotiaana vuonna 2008.
Dirt (täsmennyssivu)

Dirt voi tarkoittaa seuraavia:
Sikorsky S-58

Sikorsky S-58 (tunnetaan sotilaskäytössä nimellä H-34) on yhdysvaltalaisen Sikorskyn valmistama kuljetushelikopteri.
Kehitystyö ja käyttö.
Sikorskyn aiemmasta S-55 mallistaan edelleen kehittämä S-58 lensi ensimmäisen kerran 8. maaliskuuta 1954. Yhdysvalloissa Sikorsky valmisti 1 821 S-58-helikopteria, Englannissa Westland Aircraft 395 ja Ranskassa Sud-Ouest 185.
Konetyypin pääasialliset käyttäjät olivat Yhdysvaltain ja sen liittolaismaiden asevoimat.
Yhdysvaltain armeijan kuljetusversio.
 Asekokeissa käytetty malli.
Esikunta-kuljetuksiin käytetty malli.
Paranneltu H-34A.
Paranneltu H-34A.
Asekokeissa käytetty malli
Esikunta-kuljetuksiin käytetty malli.
Yhdysvaltain ilmavoimille toimitettu malli.
Bundeswehrille toimitettu malli.
Yhdysvaltain merijalkaväelle toimitettu malli.
Antarktiksella käytetty UH-34.
Esikunta-kuljetuksiin käytetty UH-34D.
Kellukkeilla varustettu UH-34D.
Yhdysvaltain rannikkovartiostolle toimitettu malli.
Yhdysvaltain laivastolle toimitettu malli.
Yhdysvaltain laivastolle toimitettu sukellusveneen torjuntaan tarkoitettu malli.
YT-58-GE-moottorilla varustettu SH-34G.
SH-34G:stä muunnettu prototyyppi jokasään sukellusveneen torjuntaan.
YSH-34J:n tuotantoversio.
Harjoitus- ja kuljetusversio SH-34J:stä.
Yhdysvaltain ilmavoimille toimitettu SH-34J-malli. 
Esikunta-kuljetuksiin käytetty SH-34J-malli.
RoboCop 3 (videopeli)

RoboCop 3 on Digital Image Designin (DID) kehittämä ja Ocean Softwaren julkaisema toimintapeli, joka on julkaistu vuonna Amigalle, Atari STlle ja DOSille.
DID:n kehittämä peli käytti 3D-grafiikkaa.
Ocean julkaisi samana vuonna samalla nimellä eri alustoille tasohyppelypelejä, jotka kehitti se itse tai Probe Software (alustasta riippuen).
Peli liittyy elokuvaan "RoboCop 3".
Pelaaminen.
Pelissä on kaksi pelimoodia: "Arcade Action" sekä "Movie Adventure", joista jälkimmäisessä edellisen tehtävän tulos vaikutti seuraavaan. Tehtävien välillä on "NewsBreak" -uutiskatsauksia esittämässä seuraavaa tehtävää.
Pelissä oli viisi tehtävää. Kaksi ensimmäistä tehtävää ovat aikoinaan edistyksellisessä ensimmäisessä persoonassa, joissa RoboCop tyhjentää terroristeja toimistorakennuksesta ja splatterpunkeja slummeista. Kolmannessa tehtävässä RoboCop ajaa autolla pysäyttäen autovarkaita. Neljännessä tehtävässä lennetään rakettirepulla. Viidennessä on taisteluosio robottininjaa vastaan.
Kehitys.
Pelin kehittäjillä oli käytettävissään ainoastaan muutamia still-kuvia ja kirjoitettuja kuvauksia koska Orion Pictures piti juonen yksityiskohdat piilossa. Tästä johtuen peliä kehitettiin oletuksella, että "gyrocycle" on futuristinen moottoripyörä kun se myöhemmin paljastui olevan pikemmin "gyropack" eli rakettireppu.
Digital Image Design käytti pelissä muokattua "F29 Retaliator" -pelin pelimoottoria, jota se myöhemmin käytti myös "Epic"-pelissä.
Julkaistun pelin mukana Amiga-versiossa tuli piratismin vastaisena keinona laitteisto-dongle: joystick-porttiin asetettava pieni laite, jonka peli tarkasti olevan siellä ennen kuin suostui toimimaan. Peli kuitenkin murrettiin ja levitettiin kopioina viikkoa ennen virallista julkaisua. Dongle ei myöskään sopinut hyvin uudelleensuunnitellun Amiga 600:n porttiin.
Vastaanotto.
Pelin Amiga-versio sai "Amiga Format" -lehden arvostelussa arvosanaksi 91%.
Pelit-lehden Niko Nirvi antoi pelin Amiga-versiolle 89 pistettä sadasta.
Maud Hansson

Maud Hansson Fissoun (o.s. Hansson; 5. joulukuuta 1937 Tukholma – 1. lokakuuta 2020 Tukholma) oli ruotsalainen näyttelijä. 
Hansson näytteli 20 elokuvassa vuosina 1956–1986, muun muassa Ingmar Bergmanin ohjauksissa "Mansikkapaikka" ja "Seitsemäs sinetti". Hän esitti myös Liina-piikaa "Vaahteramäen Eemeli" -kirjoihin perustuvissa elokuvissa 1970-luvun alussa. Hän meni vuonna 1965 naimisiin kreikkalais-venäläisen näyttelijän Petros Fissounin kanssa, joka kuoli vuonna 2016.