Venäjän paperiteollisuus

Venäjän paperiteollisuus ei ole määrällisesti laajaa verrattuna Venäjän federaation suuriin metsävaroihin. Venäjän federaation alueella on 22 % maailman metsävaroista. Koko metsäteollisuus työllistää noin 900 000 ihmistä, koska puunkorjuu ei ole kovin koneellista.
Toissijainen neuvostoteollisuudenala.
Neuvostoliiton aikana paperiteollisuudella ei ollut merkittävää asemaa verrattuna kaivos-, metalli- ja konepajateollisuuteen, mitkä tuottivat sekä infrastruktuuria että verrattain laajalle puolustusvoimalle puolustusvälineet. Neuvostoliiton aikana teollisuus kuului pääosin eri tasoisten valtakunnallisten ja alueellisten ministeriöiden haltuun, Neuvostoliiton purkauduttua metsäteollisuusministeriön ohjaukseen kuuluvia tehtaita siirrettiin ensiksi liittovaltion omaisuuskomitealle yksityistettäviksi, minkä jälkeen monet niistä siirtyivät rahoitusyhtiöiden omistukseen taloudellisesti vaikeasta tilanteesta johtuen melko vaatimattomasta arvosta.
Yksityistämisen aika.
Kun tehtaissa olisi pitänyt ryhtyä suorittamaan investointeja ja johtamaan niitä teollisesti alalle tyypillisellä tavalla, ei alan kannattavuus kyennyt takaamaan investoinneille tuottoja. Monet vanhat ja pienet tehtaat ajautuivat vararikkoon ja suurimmat vaihtoivat jälleen toisessa aallossa omistajaa. Lopulta toimialalle alkoi muodostua tavanomainen konsernirakenne.
Vähäiset uusinvestoinnit.
Yli kymmeneen vuoteen ei Venäjälle ole hankittu kokonaan uutta huomattavaa kartonki- tai paperikonetta. Suomalainen paperikonevienti loppui bilateraalikaupan mukana. Suurin paperikone, mitä Neuvostoliiton purkautumisen jälkeen on Venäjälle toimitettu, on Balahnan paperitehtaan leveä sanomalehtipaperikone 1994. Kapeista koneista viimeinen oli Viipurin paperitehtaan kapea hienopaperikone 1995. Molemmat koneet toimitti saksalainen Voith.
Länsiyhtiöiden odottava kanta.
Paperin, kartongin tai selluloosan vienti ei ollut ollut Neuvostoliitossa metalliteollisuuteen verrattava painopisteala, minkä vuoksi sen ja koko metsäteollisuuden ketjun nostaminen uudelle tasolle on ollut keskustelunalainen asia. Suomessa on noudatettu ruotsalaisesimerkkeihin vetoamalla varovaisuutta investoinneissa, mitkä ovat suuntautuneet lähinnä pakkausteollisuuden puolella. Perusteluna on ollut myös se, ettei Venäjä ole ollut valmis solmimaan investointisuojasopimusta. Merkittäviä tehtaita Venäjällä ulkomaalaisista omistavat eteläafrikkalainen Mondi ja yhdysvaltalainen International Paper. Suomen metsäteollisuus tuo raakapuustaan (2005) 26 % ulkomailta, mistä 80 % tulee Venäjältä.
Luoteis-Venäjä painopisteenä.
Luoteis-Venäjän teollisesta tuotannosta kuitenkin Karjalassa metsäsektorin osuus on puolet, Arkangelin alueella 40 % ja neljännes Komissa. Luoteis-Venäjän osuus Venäjän kansantulosta on 10 %. Luoteis-Venäjällä kaadetaan 40 % kaadettavaksi sallitusta puusta. Alueella tuotetaan kolmannes Venäjän raakapuusta, neljännes sahatavarasta sekä 60 % selluloosasta, paperista ja kartongista.
Jalostusarvoa Venäjälle aluksi sahaamalla.
Selluloosa- tai paperitehdasta riskittömämpi tapa nostaa jalostusastetta toisessa maassa on perustaa saha. Suomalaiset metsäyhtiöt ovat ryhtyneet jalostusasteen nostamiseen Venäjällä vain siirtämällä vanhoja tai perustamalla uusia sahoja Venäjälle. 
UPM-Kymmenellä on Pestovossa saha. Stora Enso:lla on saha Impilahdessa, minkä kaltaisen toisen se perusti myös Nebolšiin Novgorodin alueelle. Metsä-Botnia (jonka omistajat ovat M-real Oyj, Metsäliitto Osuuskunta ja UPM-Kymmene Oyj) perusti kuusta raaka-aineenaan käyttävän OOO Svir Timberin Leningradin alueelle Podporožeen, joka käynnistyi kesällä 2006.
Suomalaiseen paperiteollisuuteen liittymättömistä yrityksistä Koskisen Oy perustaa 2007 sahan Vologdan alueelle Šeksnaan. Juuri ennen joulua 2006 Ruukki Group ilmoitti sellutehtaan rakentamisesta Kostroman alueelle. Yhtiö oli jo kesällä julkaissut rakentavansa sahan ko. alueelle.
Suuri metsäkeskustelu.
Venäjällä on käyty poliittista keskustelua raaka-aineviennistä ja jalostusarvoa halutaan parannettavaksi. Tämän vuoksi Venäjä on nostanut puun vientimaksua tehdäkseen puunjalostuksen Venäjällä kannattavammaksi suoraan raaka-ainevientiin verrattuna. Merkittäviä tuloja Venäjän liittovaltio saa kuitenkin pääasiassa vientimaksuilla öljystä. Historiallisesti puunkaatamisen ja tukkina viemisen jälkeen seuraava vaihtoehto on tehdä siitä sahatavaraa. Toisessa vaiheessa sanomalehtipaperia ja lopuksi valmistusmenetelmältään vaativampaa hienopaperia, missä jalostusarvo on korkein.
Puutullit.
Jotta Venäjälle saataisiin metsäteollisuuden puuttuvia investointeja, ryhtyi Venäjän federaatio asettamaan öljyn kaltaisia vientitulleja raakapuun viennille. Puutullit lisääntyvät 50 euroon kuutiometriltä puuta 1. tammikuuta 2009, minkä uskotaan käytännössä pysäyttävän raakapuun viennin Venäjältä ulkomaille. Puutullien uskotaan lisäävän jonkin verran raakapuun maailmanmarkkinahintaa sekä samalla romahduttavan puunhintaa Venäjällä sekä joiksikin vuoksiksi aiheuttavan nykyistä suurempia hakkuusäästöjä. Joidenkin Venäjän federaation alueiden uskotaan ajautuvan taloudellisiin vaikeuksiin siksi, ettei raakapuuta voida viedä enää niin kuin ennen, mutta alueelle ei saada kovinkaan nopeasti jalostavaa teollisuutta: sahoja, selluloosatehtaita, paperitehtaita ja kartonkitehtaita, jotka voisivat jatkojalostaa nykyisin ulkomaille vietävän raakapuun nykyisin määrin.
Konsernoituminen.
Teolliset konsernit.
1990-lopulla alkoi konsernoituminen, mistä ensimmäisenä esimerkkinä oli Ilim Pulp, mihin kuuluvat muun muassa Pietarin kartonkitehdas, Kotlaksen paperitehdas ja myöhemmin myös Ust-Ilimskin sellutehdas. 
Ilim Pulp.
Ilim Pulp oli alun perin Kotlaksen paperitehtaan myynnistä vastaava yhtiö, mille meni myös tehtaan omistajuus. Siitä alettiin muodostaa konsernia ostamalla siihen Pietarin kartonkitehdas. Myös ulkomaiset konsernit ostivat venäläistehtaita. Ruotsalainen AssiDoman osti Segežan säkkipaperitehtaan pakkausteollisuudessa myös Venäjällä jo toiminut TetraLaval Enson kartonki- ja hienopaperitehtaan.
AssiDoman.
Segežan säkkipaperitehdas ajautui 1998 konkurssitilaan, koska sillä oli vanhoja velkoja taakkanaan ja koska tehtaaseen investoiminen haluttiin rahoittaa pääasiassa hankkimalla erittäin laajoja hakkuuoikeuksia, mitä Venäjän federaatio ei ollut valmis myöntämään. AssiDomanin omistama velkainen Segežabumprom meni konkurssiin myös veroveloista ja lähinnä Karjalan tasavallan hallituksen vahvalla myötävaikutuksella tehdasta perustettiin jatkamaan uusi yhtiö.
Tetra Laval ja International Paper.
Tetra Laval osti Enson kaupungissa sijaitsevan paperitehtaan lähinnä saadakseen sen kartonkikoneen tuotannon nestepakkauskartonkina Venäjällä sijaitseville pakkaustehtailleen, Konsernina ei ollut valmis investoimaan etupainoisesti tehtaaseen ulkomaisista rahoituslähteistä. OAO Svetogorsk puolestaan oli tappiollinen yritys Tetra Lavalille. Koko yrityksen kannattavuus perustui pääosin suuren hienopaperikoneen käyttöasteen nostamiseen kapasiteettiinsa ja paperin laadun parantaminen yhä korkeampiin kopiopaperiluokkiin. Lyhyen omistuksen jälkeen Tetra Laval myi myös tämän tehtaan yhdysvaltalaisella International Paperille, joka aikaisempina vuosina oli hankkinut Euroopasta tehtaita Britanniasta, Ranskasta, Saksasta ja Puolasta.
Mondi.
Saksalaiset ostivat osuuden Balahnan sanomalehtipaperitehtaasta, minkä he myivät myöhemmin venäläisille. Syktyvkarin paperitehtaan osti lopulta eteläafrikkalainen Mondi-konserni, joka omistaa Saksassa Neusiedlerin.
Oligarkit.
Vuosien 1996–1998 vahvan ruplan talouspolitiikka, mikä piti reaalikorot korkeina tarkoituksena poistaa nopea inflaatio johti kotimarkkinalamaan siinä määrin, että paperitehtaisen oli vaikea saada tuotantoaan kaupaksi Venäjällä. Käyttöasteen laskettua puoleen suurimmilla ja kehittyneimmilläkin tehtailla muodostui tarpeeksi avata vientiä Lähinnä sanomalehtipaperin vienti aukesi paperiagenttien toimesta Etelä-Amerikkaan ja kolmannen maailman maihin siksi, että alussa länsieurooppalaiset laatuvaatimukset olivat vaikeita täyttää. Vuonna 1998 ruplan devalvoituminen yli 70 %:lla jätti runsaasti varoja yrityksiin ja ne kykenivät saavuttamaan tavanomaisen käyttöasteen viennillä sen muututtua erittäin kannattavaksi.
Devalvoitumisen johdosta erityisesti raaka-aineiden ja puolivalmisteiden vienti alkoi kannattaa. Tämä tuotti ylijäämään erityisesti kaivosteollisuudessa, mikä saattoi ryhtyä ostamaan myös muiden alojen yrityksiä. Niistä tuli kannattavia yrityksiä omistettaviksi, mikä johti siihen, että oligarkeiksi kutsutut liikemiehet ryhtyivät järjestelemään myös kaivos- ja metallialalla hankittua varallisuuden avulla järjestelemään myös pienempiä toimialoja konsernimuotoon. Ilim Pulp Kotlaksen paperitehtaalla ja Ust-Ilimskin sellutehtaalla sekä Arkangelin kartonkitehdas ovat vastustaneet tällaista kehitystä.
Tehtaita.
Ilim Pulp ei käytä tuotannollisten tytäryritystensä englanninkielisillä verkkosivuilla yritysmuototunnusta. OAO tarkoittaa tavanomaista osakeyhtiötä, kun taas ZAO tarkoittaa suljettua osakeyhtiötä, missä on sopimuksenvaraisia yhtiöosuuksia. OAO:n käännös englanniksi on JSC, kun taas ZAO voidaan erottaa OAO:sta kirjoittamalla CJSC eli Closed type Joint Stock Company.
OOO on rajavastuuyhtiö, minkä omistusosuudet on tarkoitettu melko pysyviksi. OOO:ia voivat olla niin holdingyhtiöt kuin myös eräänlaisiksi edustustoiksi tai osastoiksi katsottavat osakeyhtiön toimielimet, missä edustuston päälliköllä on oikeus tehdä vastuita vain rajavastuuyhtiön taseen määrään asti, ei omistavaa osakeyhtiötä sitoen.
Historia.
Keisarikunnan aika.
Päätöksen Venäjän ensimmäisestä paperitehtaasta Krasnoje seloon teki Pietari Suuri 1709. Sen rakentaminen aloitettiin 1714 ja se kuului amiraliteetille, joka tarvitsi laivastoa varten paperia. 1786 ruhtinas J. A. Kozlovski perusti Troitskin paperitehtaan. 1811 kielsi Aleksanteri I tuontipaperin käytön senaatissa ja ministeriöissä. 1830-luvulla rajoitettiin korkealaatuisen paperin tuontia, mikä johti tehtaiden perustamiseen Venäjälle. 1840 brittiläisen George Roberin ja venäläisen A. I. Varguninin perustama paperitehdas tuotti ensimmäiset Venäjän kirjoituspaperit.
Vuoteen 1861 mennessä Venäjällä oli 60 pientä paperitehdasta ja vuosisadan loppuun mennessä jo noin 200, joiden kapasiteetti oli yhteensä 100 ttn paperia. Ala työllisti 25 000 ihmistä ja Venäjän osuus paperin maailmantuotannosta oli 2,6 %.
Neuvostoaika.
Neuvostoliitossa sanomalehtipaperin tarve kasvoi, kun lukutaito yleistyi neuvostovallan myötä. Jos 1913 Venäjällä käytettiin paperia 2,7 kg asukasta kohden vuodessa niin viisivuotissuunnittelun alkuun mennessä, vuosina 1927–1928 oli kulutus jo 3,5 kg asukasta kohden vuodessa. Paperiteollisuus yli kaksinkertaisti tuotantonsa kolmessa vuodessa. Paperin kulutus ei ollut 1926–1927 kuin 6,8 % suurempi kuin ensimmäistä maailmansotaa edeltäneenä vuotena 1913. Tuolloin 40 % paperista tuotiin ulkomailta, 1926–1927 enää 25 %.
Sanomalehtipaperista vuosina 1926–1927 97 % tuli ulkomailta, mikä aleni 80 %:iin 1927–1928, kun uusia tehtaita avattiin. Merkittävät uudet tehtaat olivat Balahnassa ja Kontupohjassa. 1928 perustettiin Säästroin paperitehdas.
Vuoden 1928 loppuun mennessä ensimmäistä kertaa kaikki neuvostoliittolaiset lehdet kyettiin painamaan neuvostoliittolaiselle paperille. Balahnan tehdas tuotti 60 ttn sanomalehtipaperia vuodessa 1930–1931.
Neuvostoliiton paperin-, kartongin- ja selluloosantuotanto.
Venäjän paperintuonti oli ollut 157 400 ttn 1913, Neuvostoliiton 1925–1926 141 400 ttn ja 1926–1927 107 856 tn. Rakennetut tehtaat pystyivät tuottamaan 1930–1931 yhteensä 75 000 tn lisää paperia, mikä oli kuusinkertaisesti sotaa edeltänyt määrä. 
Ennen sotaa 1938 perustettiin tehdas Segežaan ja Arkangeliin Solombalan selluloosatehdas sekä 1940 Arkengelin kupeeseen Novodvinskiin tehdas. Vuonna 1940 sai Neuvostoliitto Suomelta 1921 perustetun Pitkärannan selluloosatehtaan ja Viipurin 1926 perustetun paperitehtaan.
Neuvosto-Viroon perustettiin 1953 kolmella pienellä ensimmäisen maailmansodan aikaisella Keski-Euroopalla tuodulla Voith-paperikoneella säkkipaperitehdas.
Toisen maailmansodan aiheuttamien tappioiden vuoksi paperiteollisuuden sotaa edeltäneen tuotannon saavuttamiseen meni miltei kymmenen vuotta. Voimakkaasti paperiteollisuutta ryhdyttiin laajentamaan 1960-luvun puolivälistä 1970-luvulle. Suuri osa hankituista paperikoneista oli suomalaisia tai saksalaisia. Poikkeuksina Kontupohjan neljäs ja seitsemäs paperikone, jotka olivat brittiläisiä Black Clawsoneita sekä OAO Solikamskbumpromin Mitsubishi-Beloitit. Yhdysvaltalainen Beloit oli yhteistyössä Japanissa Mitsubishi Heavy Industriesin kanssa.
Tuotanto.
 
 
Suuret viejät.
Vaikka Venäjällä on pieni paperiteollisuus verrattuna maan mittaviin metsävaroihin, silti myös paperiteollisuudessa on Venäjän mittakaavassa merkittäviä vientiyrityksiä. Kommersantin viikkolehden entisten toimittajien perustama Expert-talouslehti julkaisee vuosittain listan sadasta Venäjän suurimmasta vientiyrityksestä.