tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
W. C. Fields

W. C. Fields (oik. William Claude Dukenfield, 29. tammikuuta 1880 Darby, Pennsylvania – 25. joulukuuta 1946 Pasadena, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen koomikko, joka esiintyi ensin vaudevillessa ja teatterissa, ja vuodesta 1930 alkaen äänielokuvissa.
Fields oli yksi aikansa suosituimmista elokuvakoomikoista. Hänen todellisuutta vastaava roolihahmonsa tunnetaan nasaaliäänestään, epäsosiaalisuudestaan ja persoudestaan alkoholille.
Elämä ja ura.
Fields syntyi vuonna 1880 Pennsylvaniassa. Hän muutti pois kotoa 18-vuotiaana ja aloitti uran vaudevillessa koomisena jonglöörinä. Fields kiersi vaudevillen mukana maailmaa ja esiintyi muun muassa Pariisin Folies Bergèressä. Liityttyään Ziegfeld Follies -ryhmään vuonna 1915 hän lisäsi esitykseensä myös sanallista huumoria. Fields esiintyi Folliesissa vuoteen 1921 saakka ja satunnaisesti sen jälkeen aina vuoteen 1925 asti. Hänen roolisuorituksensa Broadway-musiikkikomediassa "Poppy" (1923) teki hänestä tunnetun näyttelijän.
Fields oli aloittanut mykkäelokuvissa esiintymisen jo vuonna 1915. Hänen elokuvauransa lähti kuitenkin varsinaisesti käyntiin vasta äänielokuvan tulon myötä lyhytelokuvalla "The Golf Specialist" (1930). Vuosina 1932–1933 Fields esiintyi neljässä Mack Sennettin lyhytkomediassa, joissa hän viimeisteli elokuvakoomikon hahmonsa.
Vuosina 1933–1938 Fields teki Paramountille sarjan hyvin menestyneitä pitkiä elokuvia. Fields sai kirjoittaa useimpien elokuviensa käsikirjoitukset itse. Hän esitti joko leuhkaa huijarityyppiä tai vaimonsa nalkutuksesta kärsivää aviomiestä. Hänen hahmonsa olivat persoja alkoholille, puhuivat karkeuksia eivätkä voineet sietää lapsia tai koiria.
Fieldsin alkoholismi ja sairastelu johtivat siihen, että Paramount jätti hänet vuonna 1938. Esiinnyttyään välillä suositussa radio-ohjelmassa "The Chase and Sanborn Hour" Fields toipui niin, että pystyi jatkamaan näyttelemistä Universalilla vuodesta 1939 alkaen. Hän ehti tehdä vielä muutaman menestyskomedian ennen kuolemaansa vuonna 1946.
Baritonitorvi

Baritonitorvi tai pelkkä baritoni (, tai "euphonium", joka on tarkasti ottaen hieman eri soitin) on vaskisoitinperheen baritoniääni. Se muistuttaa eniten tuubaa. Baritonitorven ääniala on oktaavin tuuban äänialaa korkeampi ja se on myös tuubaa pienikokoisempi. Soittimen toinen nimi "eufonium" tulee kreikasta ja tarkoittaa kauniisti soivaa.
Historia.
Baritonitorvi on kehittynyt Adolphe Saxin saxhorn-soittimista samalla tavalla tuuban kanssa. Maakohtaisia eroja on. Niin sanotut saksalaiset baritonitorvet eli munabaritonit ovat ovaalinmuotoisia, sylinteriventtiilisiä ja ääneltään terävämpiä, yhdysvaltalaiset soittimet taas ovat pumppuventtiilisiä, laajamensuurisempia ja tummempia ääneltään. Brittiläinen perinne suosii pumppuventtiilisiä ja raskaampia mutta samalla hieman pienempiä instrumentteja.
Baritonitorvea kutsutaan myös keisaritorveksi Venäjän keisari Aleksanteri III:n mukaan, joka oli innokas baritoninsoiton harrastaja.
Soittimen rakenne.
Baritonitorvi on rakenteeltaan tuuban kaltainen. Siinä on yleensä neljä venttiiliä, ja se on viritykseltään oktaavin B-vireistä trumpettia matalampi. Baritonitorvelle kirjoitetaan useimmiten joko transponoidulle diskanttiavaimelle tai transponoimattomalle bassoavaimelle. Soittimen ääniala on noin iso fis– c3. Baritonitorven ääni on pehmeä ja pyöreä. Suukappale on samankokoinen kuin pasuunan suukappale.
Eufonium.
Useissa maissa baritonitorvi ja eufonium on luokiteltu eri soittimiksi, joiden suurin ero on lähinnä putken muodossa: Eufoniumin putki avautuu kartiomaisesti kuten tuubassa, minkä ansiosta eufoniumin ääni on baritonitorvea tummempi ja pehmeämpi.
Käyttö.
Baritonitorvi ei kuulu sinfoniaorkesterin vakiosoittimiin, eikä sinfonisessa materiaalissa sille ole kovin paljon käyttöä. Kuuluisia esimerkkejä baritonitorven käytöstä sinfoniaorkesterissa ovat esimerkiksi Richard Straussin Don Quixote ja Ein Heldenleben, sekä Gustav Holstin Planeetat. Puhallinorkestereissa baritonitorvea käytetään laajasti.
Mikojan-Gurevitš MiG-3

Mikojan-Gurevitš MiG-3 (Микоян-Гуревич МиГ-3) on Neuvostoliiton toisen maailmansodan aikainen hävittäjälentokone ja yksi maan parhaista luokassaan. Se oli kehitetty MiG-1-hävittäjästä pyrkimyksenä korjata edeltäjänsä huonoa ohjattavuutta.
Tarkoitus ja käyttö.
MiG-3 oli suunniteltu suurten korkeuksien hävittäjäksi. Se ei ollut edukseen matalissa ja keskikorkeuksissa, joissa ilmataistelut käytiin Venäjän taivaalla. Havaittuaan koneen puutteet ilmataistelussa lentäjät välttivät myös neuvostoliittolaisessa lentokoulutuksessa suosittua kaartotaistelua ja käyttivät niin sanottua heiluritaktiikkaa syöksy-tulitus-syöksy pois tai ylösveto saavutetulla nopeudella. Näin käytettynä nopeutta hyödyntämällä kone oli tehokas muun muassa Suomen ilmavoimien käyttämää Brewster F2A -hävittäjää vastaan.
Koneella oli taipumus kiertoon laskeuduttaessa – tämä johtui moottorin suuresta massasta suhteessa rungon pituuteen, mikä heikensi pituusvakavuutta. Tätä oli pyritty korjaamaan lisätyllä siiven V-kulmalla MiG-1:een verrattuna.
Maaliskuussa 1941 valmistui päivittäin kymmenen MiG-3-konetta. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 valmiina oli 1 200 MiG-3-hävittäjää.
Moskovan taistelussa MiG-3-hävittäjälentäjät saavuttivat runsaasti ilmavoittoja saksalaisista pommikoneista. Sodan pakottavassa yleistilanteessa koneeseen asennettiin myös kiskot RS-82-raketteja varten auttamaan maavoimien suorassa tukemisessa, vaikka kone ei soveltunutkaan rynnäkkötehtäviin. MiG-3:ia ammuttiin alas 1432. 
Konetta ei enää kehitetty, koska sen käyttämät Mikulin-moottorit varattiin Iljušin Il-2 -maataistelukoneen tuotantoon. Siinä kokeiltiin Švetsov AŠ-82 -tähtimoottoria, mutta tämä versio ei tarjonnut parempaa suorituskykyä kuin mitä samaa moottoria käyttävällä Lavotškin La-5:llä jo oli.
Pääosa MiG-koneista vedettiin pois etulinjan tehtävistä vuoden 1943 tienoilla. Tunnetuin tyypillä lentänyt on Aleksandr Pokryškin, joka oli liittoutuneiden johtava hävittäjä-ässä.
Suomi ja MiG-3.
Vuonna 1942 Suomi neuvotteli Saksan kanssa 22 MiG-3-sotasaaliskoneen ostamisesta. Koneet tilattiin joulukuussa 1942. Koneiden toimitukset viivästyivät, ja suomalaisten tiedusteltua toukokuussa 1943 syytä tähän saksalaiset ilmoittivat kone-erän tuhoutuneen ilmapommituksessa.
Afuchê

Afuchê on brasilialaista alkuperää oleva idiofoneihin kuuluva lyömäsoitin. Se on helistin, joka on yleensä tehty hedelmän tai kookospähkinän kuoresta, ja se päällystetään verkolla joka on tehty siemenistä. Soitinta käytetään erityisesti samba-musiikissa. Afuchên käyttö on nykyään harvinaistunut, mutta sen katsotaan olevan cabasa-nimisen soittimen edeltäjä.
Kastraattilaulaja

Kastraattilaulaja on mieslaulaja, jolta on tämän sopraano- tai alttoäänen säilyttämiseksi kastraatiossa poistettu molemmat kivekset. Leikkaamattomilla miehillä kivesten tuottamat sukupuolihormonit aiheuttavat normaalisti murrosiässä äänenmurroksen. Kastraatti kasvaa keholtaan aikuisen mittoihin, mutta hänellä on ikuisesti alle murrosikäisen pojan ääni, sillä kurkunpää jää esipuberteettiseen tilaan. Kastraatit ovat siis eunukkeja. Kastraattilaulajissa yhdistyi nais- ja lapsityypillinen korkea ääni ja miehen keuhkojen tilavuus sekä miehen lihasvoima.
Kastraattilaulajia tehtiin Italiassa vuosisatojen ajan, koska naisten ei annettu laulaa kirkossa kristillisessä Italiassa. Kirkkokuorot täytettiin tästä kiellosta johtuen miespuolisilla. Selitykseksi on tarjottu Apostoli Paavalin Raamatusta löytyvää mainintaa siitä, että naisten tulee olla hiljaa. Kastraattilaulajat olivat erityisesti italialainen ilmiö; siellä tapa aloitettiin 1500-luvun lopulla. Alkusysäyksen tapa sai Rooman Sikstuksen kappelin monimutkaisen kirkkomusiikin tarpeista. Toisen sysäyksen tapa sai 1600-luvulla oopperan tarpeista. Pojat kastroitiin 7–9 vuoden ikäisinä. Kastraatit olivat 1600- ja 1700-lukujen eurooppalaisessa musiikkielämässä hyvin yleisiä ja nauttivat usein suurta arvostusta. Sikstuksen kappelissa kastraattilaulajat lauloivat vuoteen 1903 asti.
Historian kuuluisimmat kastraattilaulajat ovat Farinelli, Senesino ja Caffarelli. Käytäntö kiellettiin myöhemmin, ja viimeinen kastraattilaulaja, Alessandro Moreschi, kuoli vuonna 1922. Moreschi on ainoa kastraattilaulaja, jonka äänestä on tallenteita, sillä hän ehti eläessään levyttää. Moreschin tallenteista hänen ääntään on kuvailtu sopraanoääneksi, joka on hieman paksumpi kuin yleensä naisilla. Tunnetuimmista kastraattilaulajista Farinellia on kuvailtu sopraanoksi ja Senesinoa sekä Caffarellia altoiksi (mezzosopraano).
Kastraatioperinteen kieltämisen jälkeen vanhaa musiikkia esittäessä on tullut ongelmaksi se, miten alun perin sopraano- tai alttoäänille kirjoitetut miesroolit tulisi miehittää. 1900-luvulla oli pitkään tyypillistä, että kastraattiosat transponoitiin tavallisille miesten äänialoille. Myöhemmin on tullut vallalle näkemys, että äänialan muuttaminen rikkoo kappaleen rakenteen. Tämä on tärkeää esimerkiksi barokin oopperoiden rakkausduetoissa, jotka usein oli kirjoitettu samalle äänialalle. Siksi nykyään kastraattiosissa käytetään mieluummin naislaulajaa tai kontratenoria. Tosin falsetin käyttäminen tuottaa erilaisen soinnin kuin alkuperäinen kastraattiääni.
The Game (Queenin albumi)

The Game on Queen-yhtyeen 30. kesäkuuta 1980 julkaisema albumi. Se oli Queenin ensimmäinen levy, jossa käytettiin syntetisaattoreita. Albumin kappaleet "Play The Game", "Save Me", "Another One Bites the Dust" ja "Crazy Little Thing Called Love" julkaistiin myös singleinä. 
Kappaleet.
Vuonna 1991 uudelleenjulkaistu Hollywood Recordsin CD-versio sisältää myös bonusraidan:
Julkaisuformaatit.
Albumi julkaistiin alun perin vinyylilevynä ja c-kasettina. Vuonna 1986 albumi julkaistiin ensimmäisen kerran cd-levynä, ja uudelleen Mercuryn kuolinvuonna 1991 uudelleensovitetun bonuskappaleen kera. Vuonna 2003 levy julkaistiin Yhdysvalloissa audio-dvd:nä.
Maisema-arkkitehti

Maisema-arkkitehti on ympäristösuunnittelun ammattilainen, jonka erikoisalana on maisema-arkkitehtuurin koko kenttä. 
Maisema-arkkitehdin tutkinto () on teknillistieteellinen yliopistossa suoritettava ylempi korkeakoulututkinto. Suomessa maisema-arkkitehteja kouluttaa Aalto-yliopiston Taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun arkkitehtuurin laitos Espoossa. Opinnot voivat painottua yhdyskuntasuunnitteluun, maiseman suunnitteluun ja rakentamiseen tai maiseman suunnitteluun ja hoitoon. Jatkotutkintona maisema-arkkitehdit voivat suorittaa tekniikan lisensiaatin ja tekniikan tohtorin tutkinnot. 
Maisema-arkkitehdin päätavoitteena on löytää tasapaino maisema-arkkitehdin roolille toisaalta luonnon suojelijana ja ekologisten kysymysten asiantuntijana, toisaalta maiseman taiteellisena suunnittelijana. Maisema-arkkitehti pyrkii sovittamaan ihmisen ja luonnon toimintaa toisiinsa, luomaan uutta maisemaa ja hoitamaan vanhaa. 
Maisema-arkkitehtuurissa tarkastelun kohteena on ihmisen ympäristö kokonaisuudessaan ulottuen ympäristönsuojelun ja maan käytön kysymyksistä aina kaupunkiaukioiden ja katujen suunnitteluun asti. Maisemasuunnitelma voi olla piha- tai puutarhasuunnitelma, mutta yhtä hyvin kokonaisen kunnan kattava viherverkoston suunnitelma.
Esimerkkejä maisema-arkkitehdin tehtävistä:
Maanmittari

Maanmittarilla tarkoitetaan henkilöä, joka suorittaa maanmittausta tai jolla on alan koulutus.
Tällaisia henkilöitä valmistuu useista kouluista eri asteilta ja nimikkeillä. Ammattioppilaitoksesta valmistuu kartoittajia. Ammattikorkeakoulusta valmistuneista käytetään nimeä maanmittausinsinööri (AMK). Aikaisemmin on valmistunut myös maanmittausteknikoita ja maanmittausmekaanikoita. Lisäksi alaa opetetaan Teknillisessä korkeakoulussa.
Maanmittarin työtehtävät voivat liittyä kartoituksen lisäksi esimerkiksi kaukokartoitukseen, geodesiaan, kiinteistö- tai paikkatieto-asioihin.
Suomen varhaiset maanmittarit.
Vuonna 1628 Kuningas Kustaa II Adolf antoi valtakunnan päämatemaatikko Andreas Bureukselle tehtäväksi maantieteellisten karttojen laatimisen nykyisen Suomen alueesta. Tästä alkoi maanmittaustoiminta Suomessa. Buren kouluttamat maanmittarit kartoittivat vuodesta 1633 alkaen muun muassa tärkeitä kauppareittejä ja tekivät karttoihinsa merkintöjä maatilojen veronkantokyvystä ja alueen luonnonvaroista.
Lääketieteelliset yliopistotutkinnot

Lääketieteellistä tutkintoa vaaditaan lääkärin ammatin harjoittamiseen.
Iso-Britannia.
Isossa-Britanniassa lääkärin ammattia saa harjoittaa "Bachelor of Medicine" - tai "Bachelor of Surgery" -tutkinnon (’lääketieteen kandidaatti’ ja ’kirurgian kandidaatti’, MB ja BS) suorittanut. Muita lääkäreitä paitsi kirurgeja kuitenkin puhutellaan nimityksellä "Doctor" (’tohtori’). 
Italia.
Lääketieteellinen tutkinto on kuudessa vuodessa suoritettava 360 opintopisteen laajuinen "Laurea specialistica in Medicina e Chirurgia". Tutkinto on yksiportainen.
Suomi.
Lääketieteen lisensiaatin (lyh. "lääket. lis." ja "LL"; , lyh. "med. lic." ja "ML") tutkintoon (ylempi korkeakoulututkinto) vaaditaan 360 opintopisteen opintoja. Opinnot kestävät kuusi vuotta. Lääketieteessä ei ole alempaa korkeakoulututkintoa, vaan lääketieteen koulutusohjelma on Suomessa yksiportainen. Lääketieteen opiskelija saa kuitenkin lääketieteen kandidaatin (lyh. "lääket. kand." ja "LK"; , lyh. "med. kand." ja "MK") arvonimen suoritettuaan tietyn määrän opintoja.
Lääketieteen tohtorin (lyh. "lääket. toht." ja "LT", , lyh. "med. dr." ja "MD") tutkintoon (jatkotutkinto) vaaditaan väitöskirjaa ja jatko-opintoja (Helsingin yliopistossa 40–60 opintopistettä). Tutkinto oli aiemmin nimeltään lääketieteen ja kirurgian tohtori (lyh. "lääket. ja kir. toht." ja "LKT"). Nykyisin lääketieteen ja kirurgian tohtorin arvo myönnetään vain Helsingin yliopistossa promovoiduille lääketieteen tohtoreille.
Puhekielessä lääkäristä käytetty nimitys tohtori ei välttämättä liity lääkärin oppiarvoon.
Yhdysvallat.
Lääketieteelliset korkeakoulut Yhdysvalloissa myöntävät "Doctor of Medicine" -oppiarvoja (’lääketieteen tohtori’, MD). Tutkinnon saa, kun on suorittanut yliopistossa noin neljän vuoden esiammatillisen koulutuksen ja neljän vuoden lääketieteen opinnot. 
On mahdollista osallistua tutkimusprojektiin ja kirjoittaa väitöskirja opintojen aikana. Tällöin valmistuu yliopistosta riippuen esimerkiksi kunniamaininnalla "MD with Thesis" (’lääketieteen tohtori väitöskirjalla’).
Tietotyö

Tietotyö on tiedon parissa tehtyä työtä. Tietotyön vastakohdaksi asetetaan usein fyysinen, "suorittava" työ.
Akateemisessa kirjallisuudessa tietotyötä on tutkittu useilla tieteenaloilla: taloustieteissä, sosiologiassa ja psykologiassa, tietojärjestelmätieteessä, työterveystieteissä sekä organisaatio- ja informaatiotutkimuksen aloilla.
Kirjallisuudessa tietotyö (josta joskus myös käytetään synonyymiä tietointensiivinen työ) on määritelty asiayhteyden mukaan hyvinkin eri tavoin. Esimerkiksi Suomen itsenäisyyden juhlarahaston Sitran ”Tietointensiivinen työ” -hankkeessa päädyttiin tutkimusalan hyvin laaja-alaiseen määrittelyyn:
”Tietointensiiviselle työlle tunnusomaista ovat tiedon vastaanottamiseen, käsittelyyn ja uuden tiedon tuottamiseen liittyvät työn vaatimukset. Tietointensiivistä työtä tehdään usein tieto- ja viestintäteknologian avulla ja työlle ominaista on osaamisen suuri merkitys yksittäisten työntekijöiden, työryhmien ja työorganisaatioiden tasolla.” 
Tietotyöllä siis viitataan kehitystrendiin, jonka mukaan perinteinen ruumiillinen tai suorittava työ on suurelta osin korvautunut paitsi korkeaa koulutusta myös tiedon ja uuden tietotekniikan hallintaa edellyttävillä tehtävillä.
Ritariperhonen

Ritariperhonen ("Papilio machaon") on apollo- ja ritariperhosten (Papilionidae) heimoon kuuluva päiväperhoslaji. Se on yksi Suomen suurimmista päiväperhosista.
Koko ja ulkonäkö.
Ritariperhosen siipien kärkiväli on 7,6–9,3 cm. Yläpuolelta se on pääasiassa keltaisen ja mustan kirjava. Takasiivissä on myös sinistä ja punaiset täplät. Pitkät kapeat kannukset takaosassa ovat ritariperhoselle ja sen lähisukulaisille tunnusomaiset.
Lajin toukka on täysikasvuisena vihreä ja siinä on mustaoransseja kuvioita.
Kotelovaiheessa ritariperhonen näyttää käpristyneeltä lehdeltä.
Levinneisyys.
Ritariperhosen levinneisyysalue on huomattavan laaja. Se kattaa suuren osan Eurooppaa ja Aasiaa. Lisäksi ritariperhosta tavataan Pohjois-Afrikassa ja Pohjois-Amerikan länsi- ja keskiosissa. Suomessa sitä esiintyy koko maassa pohjoisimpaan Lappiin asti.
Elinympäristö ja ravinto.
Ritariperhosta tavataan vuoristoisilla alueilla ja rannikkoseuduilla. Sen tyypillisimpiä elinympäristöjä ovat kosteikot, kukkaniityt, metsänreunat ja suot.
Toukkavaiheessa ritariperhosen on syötävä runsaasti sarjakukkaiskasveja, kuten karhunputkea, kerätäkseen kylliksi energiaa nahanluonteja ja lopullista muodonmuutosta varten. Lyhyillä, vahvoilla leuoillaan se jauhaa ravintokasvin lehtiä useiden päivien ajan miltei tauotta. Nautittu kasviaines sisältää myrkyllisiä yhdisteitä, jotka kerääntyvät toukan ruumiiseen ja suojaavat sitä linnuilta ja muilta pedoilta.
Aikuinen ritariperhonen käyttää ravinnokseen mettä.
Lisääntyminen.
Naaras munii munansa erilaisten sarjakukkaisten tuoreimmille lehdille, etenkin luhtasuoputkelle ja karhunputkelle. Ritariperhosen munat ovat vaaleanvihreitä, sileitä ja läpimitaltaan noin 1 mm.
Shamisen

Shamisen () eli samisen on banjon tapainen japanilainen kolmikielinen kielisoitin. Sen edeltäjä on kiinalainen sanxian. Shamisenin esimuoto, käärmeennahkakalvoinen "jabisen" (蛇皮線) kulkeutui Okinawalta päin Japaniin 1560-luvulla. Lukuisten rakenteellisten muutosten jälkeen soitin saavutti kansansuosion. Sillä säestettiin kansanlauluja, runonlaulantaa ja sen soiton opiskelu kuuluu yhä geishojen perusopetukseen. Shamisen on myös yksi tärkeimmistä kabukiteatterin soittimista. 
Rakenne.
Käyttötarkoituksen mukaan shamisenin rakenne voi hieman vaihdella. "Nagauta"-shamisen (長唄三味線) on ohutkaulainen ja suhteellisen kevytrakenteinen. "Gidayū"-shamisenin (義太夫三味線) kaula on paksumpi ja kaikukoppa hieman isompi. Koillis-Japanissa kehittynyt Gidayu-shamisenia muistuttava melko painavarakenteinen "tsugaru"-shamisen (津軽三味線) on nykyään nuorisonkin keskuudessa varsin suosittu.
Soittimen kaikukoppa on parikymmentä senttiä pitkä neliömäinen "rumpu", ja se on valmistettu neljästä punaveripihkapuun eli padouk-puun ("Pterocarpus macrocarpus") kappaleesta. Kaula on hyvin ohut ja kolmisen kertaa kaikukoppaa pitempi. Erikoista pitkän kaulan rakenteessa on, että kuljettamisen helpottamiseksi se voidaan liitoskohtien kohdalta katkaista kolmeen osaan ja tarvittaessa taas koota ennalleen. Halpojen harjoitussoittimien kaula on tehty yhdestä puusta, eikä siinä ole liitoskohtia. Soittimen kokonaispituus on noin 94 senttiä. Kaula on valmistettu intianpalisanterista tai punaisesta santelipuusta. Harjoitussoittimien kaula on tavallisesti pehmeämpää padoukia. Perinteisesti shamisenin kaikukopan kalvot ovat kissan tai koiran nahkaa, mutta nykyään valmistetaan myös synteettisiä kalvoja. Shamisenin kielet on yleensä tehty silkistä ja nykyään varsinkin ylin kieli myös nailonista. Viritystapit on valmistettu tavallisesti eebenpuusta (mustapuu = Diospyros-lajit), josta myös viulun otelauta ja viritystapit yleisimmin valmistetaan. Soitinta soitetaan bachi-nimisellä puisella, norsunluusta valmistetulla tai muovisella kämmenessä pidettävällä isolla plektralla, jota pidellään niin, että pikkusormi ja peukalo jäävät yhdelle, muut sormet plektran kahvan toiselle puolelle. Vasemman käden peukalonhankaan pujotetaan virkattu tai muusta neulekudoksesta valmistettu suojus, jotta kämmen liukuisi pehmeästi kaulaa pitkin asemien vaihdoissa. 
Ääni.
Shamisenin ääni muistuttaa hieman banjon sointia, mutta sawarin ansiosta soittimen ääni kuulostaa myös intialaisen sitarin ääneltä. Shamisenin 1. ja 2. kieli ylittävät kaulan yläpäässä yläsatulan, mutta alin kieli ohittaa sen. Alinta kieltä näppäiltäessä tai sen resonoidessa muiden kielten äänen kanssa se koskettaa virityskotelon reunaa ja muodostaa surisevan äänen. Shamisenin yleisimmät viritykset tunnetaan nimillä: honchōshi (本調子), ni-agari (二上がり) ja san-sagari (三下がり).
Pikalajittelu

Pikalajittelu (quicksort) on C. A. R. Hoaren vuonna 1961 julkaisema epävakaa lajittelualgoritmi, jossa joukosta valitaan tietty alkio vertailukohdaksi. Tätä alkiota nimitetään sarana-alkioksi (pivot), koska se yhdistää aineiston eri osat. Muut alkiot lajitellaan kahteen ryhmään sarana-alkiota käyttäen (esimerkiksi alkiota pienemmät ja suuremmat/yhtäsuuret), joille rekursiivisesti toistetaan sama ryhmittely uudella sarana-alkiolla.
Algoritmin pseudokoodi.
Algoritmin pseudokoodi:
Esimerkkitoteutus C-kielellä.
Esimerkkikoodi lajittelee mitä tahansa alkioita sisältävän taulukon järjestykseen (ei-vähenevä järjestys). Muuttuja "tab" on taulukon ensimmäisen alkion osoite, "ts" taulukon alkioiden lukumäärä (tai lajiteltavien alkioiden haluttu lukumäärä), "vs" taulukon alkion koko tavuina, "cmp" vertailufunktion osoite ja "swap" funktio taulukon kahden alkion paikkojen vaihtamiseksi. Sarana-alkiona (pivot) toimii taulukon ensimmäinen alkio (jonka indeksi on 0). 
void quicksort(void *tab, int ts, int vs, int (*cmp)(void *a, void *b)) {
 register int i;
 register int j;
 register char *ctab;
 ctab = (char *)tab;
 if (tab != NULL &amp;&amp; ts &gt; 1 &amp;&amp; vs &gt; 0) {
 i = 1;
 j = ts - 1;
 while (i &lt;= j) {
 if ((*cmp)(ctab, ctab + i * vs) &gt; 0)
 i++;
 else
 swap(ctab + i * vs, ctab + vs * j--, vs);
 swap(ctab, ctab + (i - 1) * vs, vs);
 quicksort(ctab, i - 1, vs, cmp);
 quicksort(ctab + i * vs, ts - i, vs, cmp);
void swap(void *a, void *b, int vs) {
 register char c;
 register int i;
 if (a != b) {
 i = -1;
 while (++i &lt; vs) {
 c = *((char *)a + i);
 *((char *)a + i) = *((char *)b + i);
 *((char *)b + i) = c;
Esimerkkitoteutus Python-kielellä.
Esimerkkikoodi lajittelee kokonaislukuja sisältävän listan ei-vähenevään järjestykseen. Muuttuja "l" on lista, "f" listan sen alkion indeksinumero, josta lähtien lajittelu halutaan tehdä, ja "length" lajiteltavaksi haluttujen alkioiden lukumäärä. Cmp-funktiota laajentamalla voidaan lajittelu toteuttaa myös sellaisille listoille, joissa on muunkin tyyppisiä alkioita kuin kokonaislukuja.
def cmp(a, b):
 return a &gt; b
def quicksort(l, f, length):
 if length &gt; 1:
 i = 1
 j = length - 1
 while i &lt;= j:
 if cmp(l[f], l[f + i]) == True:
 i += 1
 else:
 l[f + i], l[f + j] = l[f + j], l[f + i]
 j -= 1
 l[f], l[f + i - 1] = l[f + i - 1], l[f]
 quicksort(l, f, i - 1)
 quicksort(l, f + i, length - i)
Aika- ja tilavaatimus.
Yleinen pikalajittelu vaatii keskimäärin formula_1 vertailua, mutta pahimmassa tapauksessa formula_2, jos järjestettävät alkiot ovat jo valmiiksi järjestyksessä. Pikalajittelu on kevyt ja nopea lähes kaikilla suorittimilla, mikä tekee siitä nopeamman kuin muut formula_1 -algoritmit. Pikalajittelun tilavaatimus on formula_4 keskimäärin ja formula_5 pahimmassa tapauksessa. Pikalajittelun pahimman tilanteen välttämiseksi voidaan siihen liittää algoritmi, joka ennen järjestämistä sekoittaa järjestettävät alkiot epäjärjestykseen.
Maria-Gamla Stan

Maria-Gamla Stan oli yksi Tukholman kunnan kaupunginosa-alueista ("stadsdelsområde"). Se sijaitsi sisäkaupungissa ("Innerstaden"). Kaupunginosa-alue lakkasi olemasta 1. tammikuuta vuonna 2007 kun se ja Katarina-Sofian kaupunginosa-alue yhdistyivät uudeksi Södermalmin kaupunginosa-alueeksi.
Vuonna 2004 Maria-Gamla Stanissa oli noin 62 000 asukasta, ja sen pinta-ala oli 4,62 km². Kaupunginosa-alueeseen kuuluivat kaupunginosat Gamla stan, Riddarholmen, Långholmen, Reimersholme ja osa Södermalmia (Götgatanin länsipuolelle jäävät osat). Lisäksi Maria-Gamla Staniin kuului Årstan kaupunginosaan kuuluva saariryhmä Årsta holmar.
Kylmähaude

Kylmähaude auttaa tyrehdyttämään esimerkiksi viisaudenhampaan poiston aiheuttamaa verenvuotoa ja laskemaan toimenpiteestä aiheutuvaa turvotusta. Kylmähauteeksi kelpaa jääpussi, kylmävesikääre tai vaikka pakastevihannespussi. Hauteen ympärille kuitenkin kannattaa laittaa ohut pyyhe, ettei saa paleltumaa. Samasta syystä kylmähaudetta ei pidä pitää ihoa vasten puolta tuntia kauempaa yhdellä kertaa. Kylmähauteen lisäksi puoli-istuva asento auttaa verenvuodon tyrehdyttämisessä. Ei kuitenkaan kannata käydä täysin makaavaan asentoon, ettei verenvuoto aiheuta tukehtumisvaaraa. 
Muita käyttötarkoituksia.
Urheiluvammat.
Urheilun jälkeen lihaksia voi särkeä niin, että täytyy käyttää kylmähaudetta.
Paleltuma

Paleltuma on tila, jossa iholle tai muille kehonosille koituu vaurioita, kun ne joutuvat tekemisiin erittäin kylmän ilman tai esineen kanssa.
Riskitekijät.
Paleltuman riskiä lisäävät −20 asteen lämpötila, tuuli ja vaatteiden kostuminen. Paleltumille voivat herkistää myös ääreisverenkiertoa muuttavat lääkkeet, kuten beetasalpaajat, sekä tupakointi ja sairaudet, kuten valtimoahtaumat.
Lievä paleltuma voi kovassa pakkasessa ja tuulessa syntyä muutamassa minuutissa kehon ääreisosiin, kuten sormiin, varpaisiin tai nenään.
Oireet.
Paikallisessa paleltumassa ruumiinosa altistuu kylmälle, jolloin sen lämpötila laskee niin alas, että kudoksissa alkaa tapahtua nesteen jäätymistä. Oireita ovat pistely, tunnottomuus ja värin muutokset, mutta myös rakkuloita voi nousta.
Jos iho jäähtyy lähelle nollaa astetta, seuraa kudosvaurio. Paleltumaan liittyvä kudostuho syntyy suurimmaksi osaksi sulamisvaiheessa tulehdusreaktion seurauksena.
Yleensä paleltumaa seuraa ihon värjäytyminen tummemmaksi tai erittäin vaaleaksi, ja sen lisäksi ihoa polttelee tai kutittaa, alue on osaksi tai kokonaan tunnoton, ja joissain tapauksissa paleltuma aiheuttaa erittäin kovaa kipua. Iho, joka on paleltuman vaurioittama, muuttuu parissa tunnissa tummaksi. Jos iho on täysin tuhoutunut, se muistuttaa palanutta ihoa ja on irtonainen ja täysin mustunut. Pahimmissa tapauksissa paleltuma vahingoittaa hermoja tai verisuonia, mistä voi seurata kuolio. Näissä tapauksissa ainoa mahdollisuus estää kuolion laajeneminen saattaa olla amputaatio.
Paleltumaa voi edeltää kivun katoaminen ihon viilennyttyä noin seitsemään asteeseen, minkä johdosta paleltumaa ei aina huomaa ajoissa.
Paleltumavammojen jälkioireiksi voi jäädä tuntohäiriöitä, nivelkipuja, liikahikoilua ja kylmänarkuutta.
Kylmävesivamma eli immersiovamma (juoksuhautajalka).
Kylmävesivamma eli immersiovamma syntyy erityisesti jalkaan pitkäaikaisen kylmän ja kostean altistuksen seurauksena. Huonontuneen verenkierron seurauksena jalka lämmitettäessä turpoaa ja punoittaa. 
Kosteuden ja viileyden aiheuttamaa juoksuhautajalkaa ei lasketa varsinaiseksi paleltumaksi, koska se kehittyy jo 0–10 asteessa. Tämä voi tapahtua jo tunneissa, etenkin liikkumattomuuden ja puristavien jalkineiden vaikutuksesta.
Ensiapu ja hoitoon toimittaminen.
Jos paleltuneen henkilön ruumiinlämpö ei kokonaisuudessaan ole alentunut, pelkän paleltuman hoito riittää. Paleltunutta aluetta lämmitetään nopeasti 37–40-asteisessa vedessä noin 20–30 minuutin ajan. Tämä voi aiheuttaa kovaa kipua, jota voidaan hoitaa esimerkiksi ibuprofeenilla. Aluetta ei saa hieroa eikä hangata. Paleltuneelle annetaan lämmintä juotavaa, mutta tupakointia ja alkoholin käyttöä tulee välttää hoidon aikana.
Paleltunut on syytä toimittaa hoitoon, jos tunto, lämpö ja ihonväri eivät ole palanneet tunnissa, jos iholle on noussut rakkuloita tai jos paleltunut alue on laaja.
Ehkäisy.
Paleltumavammoja ehkäistään riittävällä ja kosteutta eristävällä vaatetuksella sekä välttämällä nestehukkaa. Lieväkin nestevaje lisää paleltumavaaraa huomattavasti, sillä vaje heikentää kehon ääreisosien kudosten verenkiertoa. Pakkasvoiteet sen sijaan saattavat lisätä paleltumariskiä.
Memnon

Memnon () voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Andrei Gromyko

Andrei Andrejevitš Gromyko (; , 18. heinäkuuta 1909 Venäjän keisarikunta, nykyinen Valko-Venäjä – 2. heinäkuuta 1989 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko, Neuvostoliiton ulkoministerinä vuosina 1957–1985 ja Korkeimman neuvoston puheenjohtajana 1985–1988.
Elämä.
Gromyko syntyi Venäjän keisarikunnan Mogiljovin kuvernementin Gomelin kihlakunnan Staryja Hramykin kylässä talonpoikaisperheeseen.
Gromyko valmistui Moskovan kansantaloudellisesta instituutista. Tämän jälkeen hän työskenteli ulkoasiainkansankomissariaatin palveluksessa. Gromyko meni ulkoministeriöön Stalinin puhdistusten jälkeen vuonna 1939. Hänet lähetettiin pian Yhdysvaltoihin, missä hän työskenteli Neuvostoliiton lähetystössä vuoteen 1943 asti, jolloin hänet nimitettiin Neuvostoliiton suurlähettilääksi Yhdysvaltoihin. Gromykolla oli tärkeä tehtävä suunniteltaessa sodanaikaista yhteistyötä Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välillä, ja hän järjesti maiden tapaamista Jaltan konferenssissa vuonna 1943. Hänet tunnettiin tiukkana neuvottelijana. Lännessä hän sai kutsumanimet "Mr. Njet" (”herra ei”) tai toveri Njet, mikä kuvasi hänen neuvottelutyyliään.
Gromykosta tuli Neuvostoliiton edustaja YK:n turvallisuusneuvostossa 1946 ja hän työskenteli tehtävässä vuoteen 1948 saakka. Hänet valittiin 1946 Neuvostoliiton apulaisulkoministeriksi. Gromyko neuvotteli 18. tammikuuta 1950 Moskovassa länsivaltojen lähettiläiden kanssa Itävallan rauhansopimuksesta. Hän työskenteli lyhyen ajan suurlähettiläänä Isossa-Britanniassa vuosina 1952–1953, minkä jälkeen hän siirtyi takaisin Neuvostoliittoon. Gromykosta tuli Neuvostoliiton ulkoministeri vuonna 1957. Gromyko oli avainhenkilö vuoden 1962 Kuuban ohjuskriisissä, jonka aikana hän keskusteli Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedyn kanssa. Gromyko oli myös neuvottelemassa aserajoitussopimuksista, erityisesti ABM-ohjusten rajoitussopimuksista, ydinkoekieltosopimuksista, SALT I ja SALT II ja INF (keskimatkan ohjusten) rajoitussopimuksista ja START-rajoitussopimuksista (strategisten aseiden). Gromyko oli liennytyspolitiikan toteuttaja supervaltojen välillä ja oli aktiivisesti sopimassa suhteita Länsi-Saksan kanssa.
Gromykon seuraajaksi ulkoministeriksi tuli Eduard Ševardnadze. Gromyko valittiin politbyroohon vuonna 1973, ja viimein hänet valittiin Korkeimman neuvoston puheenjohtajaksi vuonna 1985. Virka oli kuitenkin muodollinen, ja hän oli pakotettu eroamaan näkemystensä vuoksi Gorbatšovin aikana vuonna 1988. Gromyko kuoli Moskovassa vuonna 1989.
Pohjanmesisieni

Pohjanmesisieni eli mesisieni ("Armillaria borealis") on yleisin Suomessa esiintyvistä neljästä "Armillaria mellea" -ryhmän mesisienilajista. Se kasvaa yleensä tuppaina lahokannoissa tai -puissa. Sieni saattaa kasvaa myös maassa, mutta tällöin se on useimmiten yhteydessä lahoaviin juuriin. Sen 5–10 cm leveä, kellanruskea, säikeinen ja harvasuomuinen lakki on kupera ja laakea. Vaaleanruskeassa, sitkeässä jalassa on selvä rengas. Eräät mesisienilajit tuottavat biologisesti valoa, ne hohtavat pimeässä. Suomen sienistä pimeässä hohtaa pohjanmesisienen lisäksi nuijamesisieni.
Mesisieni on lois- ja lahottajasieni. Se iskee eläviin puihin, joissa kasvaa loisena ja lopulta tappaa puun myrkyllään. Tästä se jatkaa lahottaen puuainesta. Mesisieni on eräs Suomen merkittävimpiä tuhosieniä. Sen itiöemät kehittyvät elo-lokakuussa.
Mesisieni tunnetaan lisäksi hyvänä ruokasienenä. Ainoastaan sen nuoret lakit kerätään, ja koska tiedetään vanhojen ja raakoina syötyjen lakkien aiheuttavan joillekin vatsavaivoja, on lakit syytä ryöpätä. Tärkeää on huomioida myös se, että jotkin mesisienen kaltaiset kantosienet ovat myrkyllisiä.
Eviran listauksessa suositelluista ruokasienistä (kauppasienet) eri mesisienilajeja ei eroteta toisistaan, vaan ne käsitellään yhtenä ryhmänä. 
Eniten mesisienet muistuttavat pörhösuomuhelokkaa ("Pholiota squarrosa"), mutta saattaa joskus erehdyttävästi muistuttaa myös koivunkantosientä ("Kuehneromyces mutabilis").
Arto Merisaari

Arto Allan Merisaari (18. maaliskuuta 1940 Aura – 3. lokakuuta 1978 Siilinjärvi) oli suomalainen poliitikko ja SKDL:n kansanedustaja vuosina 1975–1978. Hänet valittiin eduskuntaan Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä 11 910 äänellä.
Merisaari oli koulutukseltaan oikeustieteen kandidaatti, ja hän oli vuodesta 1964 naimisissa Tuula Kaarina Jalavan kanssa. Hänen vanhempansa olivat aputyömies Aarne Allan Merisaari ja Toini Esteri Jaakkola. Merisaari sai surmansa Rissalan lentoturmassa. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi Joel Hongisto.
Kansanedustajana Merisaari toimi muun muassa perustuslakivaliokunnassa, valtiovarainvaliokunnassa ja Kansaneläkelaitoksen valtuutettuna. Hän työskenteli myös SKDL:n paikallishallintoasiain tiedotussihteerinä vuonna 1968, Turun kaupungin kiinteistö- ja rakennuslautakunnan apulaissihteerinä vuodesta 1968 vuoteen 1978 ja kaavoitus- ja rakennusasiain neuvottelukunnassa. Vuonna 1978 hänet valittiin myös presidentin valitsijamieheksi. Hän oli lisäksi Turun kaupunginvaltuuston jäsen, SKDL:n Varsinais-Suomen piirin puheenjohtaja, Varsinais-Suomen seutukaavaliiton liittovaltuuston ja Turun ylioppilaskyläsäätiön hallituksen jäsen. Sotilasarvoltaan hän oli luutnantti.
Dolgaanin kieli

Dolgaanin kieli (omakielinen nimi: долган тыла, "dolgan tıla") on Venäjällä Pohjois-Siperiassa asuvien dolgaanien puhuma turkkilainen kieli.
Dolgaanit asuvat Krasnojarskin aluepiirin Taimyrin piirin Dudinkan ja Hatangan kunnissa sekä Jakutian Anabarin piirissä. Vuonna 1989 Venäjällä laskettiin olevan 6 600 dolgaania ja 5 500 dolgaanin kielen puhujaa. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan dolgaaneja oli 7 300 ja dolgaanin puhujia 4 900 henkeä. Samana vuonna 93,1 % dolgaaneista osasi venäjää. Väestönlaskennan yleiset tulokset antavat jonkin verran vääristyneen kuvan kielitilanteesta: Taimyrin dolgaaneista (4 300 henkeä) 78,8 % ilmoittaa puhuvansa dolgaanin kieltä, mutta Jakutiassa (1 300 henkeä) ainoastaan 3,2 %. Jakutian dolgaaneista 95,7 % osaa jakuuttia ja 80,5 % venäjää. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on vain 1 100 dolgaanin puhujaa.
Kielen pohjana on jakuutti, jonka venäläisiin ja alueen alkuperäiskansoihin sekoittuneet evenkiheimot omaksuivat 1600–1700 -lukujen vaihteessa. Pitkällisen erilliskehityksen tuloksena on syntynyt omia piirteitä, jotka näkyvät varsinkin sanastossa. Kielellisesti dolgaania voidaan pitää jakuutin murteena, mutta puhujien erillisen kansallisen identiteetin perusteella se katsotaan nykyään itsenäiseksi kieleksi.
Vuonna 1933 ilmestyi dolgaaneille tarkoitettu jakuutinkielinen aapinen, mutta jakuutinkielisestä kouluopetuksesta luovuttiin pian. Dolgaanin kirjakieli luotiin vasta 1970-luvun lopussa. Se perustuu kyrilliseen kirjaimistoon ja Hatangan murteisiin. Kielellä on julkaistu oppikirjoja ja jonkin verran alkuperäistä kaunokirjallisuutta. Sitä opetetaan aineena viidessä koulussa. Opettajia koulutetaan Herzenin pedagogisessa yliopistossa Pietarissa. Piirin sanomalehti "Taimyr" julkaisee dolgaaninkielisiä sivuja ja kieltä käytetään myös radiossa.
Dolgaania voidaan pitää uhanalaisena kielenä, mutta sen asema yhteisön sisäisen kanssakäymisen välineenä on toistaiseksi melko vakaa.
Helsingin medialukio

Helsingin medialukio (vuoteen 2010 asti Koillis-Helsingin lukio) on lukio Tapulikaupungissa. Se syntyi vuonna 2005, kun Pohjois-Helsingin, Malmin ja Suutarilan lukiot yhdistettiin. Medialukio toimii Pohjois-Helsingin lukion entisissä tiloissa.
Vuonna 2023 lukiossa opiskeli noin 950 opiskelijaa, ja se on yksi Helsingin suurimmista lukioista. Kouluun otetaan opiskelijoita vuosittain noin 270, joista kuusikymmentä medialinjalle. Helsingin medialukiossa voi opiskella pitkinä kielinä englantia ja ruotsia, lyhyinä kielinä espanjaa, ranskaa, saksaa ja venäjää. Medialukiossa voi suorittaa median, kuvataiteen, musiikin ja liikunnan lukiodiplomin. Media- ja yhteiskuntapainotteiseen opetukseen haetaan peruskoulun päättötodistuksen painotetulla keskiarvolla.
Helsingin medialukiossa on muun muassa ammattitason televisiostudio, joka vastaa laadultaan Suomen suurimpien televisiokanavien toimitiloja. Lukiosta löytyy myös radiotyöasema, joka on opiskelijoiden käytössä.
Koulurakennuksen vanhin osa on valmistunut vuonna 1964, minkä jälkeen sitä on laajennettu vuosina 1967, 1981 ja 2004. Vuosina 2018–2020 rakennuksen vanhoja osia korjattiin ilmanlaadun ja energiatehokkuuden parantamiseksi.
Taideteos

Taideteos on ihmisen tekemä objekti tai esitys, jolla on esteettistä merkitystä ja oma todellisuutensa. Taideteos on uniikki eli ainutkertainen ja aito, korvaamaton.
Taideteos on puhtaan esteettisen vaikutuksen tai jonkin merkityksen symbolisen esittämisen vuoksi valmistettu teos, jolla ei ole pääasiallista käytännön sovellusta. Perinteisinä taideteoksina on pidetty musiikkikappaleita, maalauksia, veistoksia ja kirjallisia tuotoksia, kuten romaaneja ja runoja, mutta 1800-luvun jälkeen on syntynyt uusia taideteoslajeja, kuten elokuva, valokuvaus ja tietokonepelit.
Taideteos tekijänoikeuslaissa.
Teos.
Tekijänoikeuslaissa mainitaan sekä sana teos, että taideteos. Teos on Suomen tekijänoikeuslain tarkoittama ihmisen eli tekijän itsenäinen ja omaperäinen luomistyön tuote sen tekotavasta ja ilmenemismuodosta riippumatta. Teos on varsinaisen tekijänoikeussuojan, teossuojan, kohde. 
Taideteos.
Tekijänoikeuslaissa taideteos viittaa kuvataiteen teoksiin, joiden käyttämisestä säädetään lain 25 pykälässä. Julkistetuista taideteoksista saa lain mukaan ottaa tekstiin liittyviä kuvia arvostelevaan tai tieteelliseen esitykseen, sekä sanomalehteen tai aikakauskirjaan selostettaessa päiväntapahtumaa, edellyttäen ettei teosta ole valmistettu sanomalehdessä tai aikakauskirjassa toisinnettavaksi.
Kun taideteoksen kappale on tekijän suostumuksella myyty tai muutoin pysyvästi luovutettu, taideteoksen saa sisällyttää valokuvaan, elokuvaan tai televisio-ohjelmaan, jos toisintamisella on valokuvassa, elokuvassa tai televisio-ohjelmassa toisarvoinen merkitys.
Taideteoksen käyttämisestä luettelossa ja tiedotuksessa tekijänoikeuslaissa todetaan, että kokoelmaan, näytteille pannun tai myytäväksi tarjottavan taideteoksen saa kuvata näyttelyä tai myyntiä koskevaan tiedotukseen taikka painamalla, valokopioimalla tai muulla vastaavalla menetelmällä valmistettuun luetteloon. Taideteoksesta, joka sisältyy kokoelmaan tai näytteillä olevasta tai myytäväksi tarjottavasta taideteoksesta, että kokoelman ylläpitäjä, näytteille asettaja tai myyjä saa laissa säädetyn sopimuslisenssin nojalla valmistaa kappaleita muissakin kuin pykälän momentissa tarkoitetuissa tapauksissa ja käyttää siten valmistettuja kappaleita yleisölle välittämiseen muulla tavalla kuin radiossa tai televisiossa lähettämällä. Tämä ei kuitenkaan koske taideteosta, jonka tekijä on kieltänyt kappaleen valmistamisen tai teoksen välittämisen.
Tekijänoikeuslain mukaan taideteoksen kuvaaminen on sallittua, jos teos on pysyvästi sijoitettu julkiselle paikalle tai sen välittömään läheisyyteen. Jos taideteos on kuvan pääaihe, kuvaa ei saa käyttää ansiotarkoituksessa. Tekstiin liittyvän kuvan saa kuitenkin ottaa sanomalehteen tai aikakauskirjaan.
Déjà-vu

Déjà-vu (myös déjà vu ; ranskaa, suomeksi 'jo nähty') eli entiselämys tarkoittaa hämmentävää ja vahvaa tuttuuden tunnetta jossakin tilanteessa. Henkilö tuntee varmasti kokeneensa nykyisen tilanteen jo aiemminkin, vaikka usein tietääkin sen mahdottomaksi.
Historia.
Käsitteen nimesi déjà-vuksi ensimmäisen kerran ranskalainen filosofi ja parapsykologi Émile Boirac kirjeessään vuonna 1876, ja F. L. Arnaud toi nimityksen tieteelliseen käyttöön vuonna 1896. Aikaisemmin ilmiöön oli viitattu ainakin nimellä "promnesia".
Yleisyys.
Ihmisistä 60–70 prosenttia kertoo kokeneensa déjà-vu-ilmiön ainakin kerran. Ilmiö on keskimääräistä yleisempi koulutetuilla ja korkeassa sosioekonomisessa asemassa olevilla ihmisillä, jotka matkustelevat paljon. Déjà-vu-kokemukset ovat yleisimmillään 15–25 vuoden iässä, minkä jälkeen ne harvenevat jyrkästi.
Déjà-vu -kokemukset näyttävät olevan yhteydessä stressiin ja uupumukseen, ja niitä voi esiintyä fyysisen tai psyykkisen rasituksen jälkeen iltaisin tai rankan alkoholinkäytön jälkeen.
Selityksiä.
Déjà-vulle on tarjottu useita selityksiä, jotka saattavat vaikuttaa samanaikaisestikin. Havaintopsykologi Jukka Häkkisen mukaan ilmiö saattaa johtua siitä, että kaksi tiedonkäsittelyvirtaa etenee hetken aikaa erilaista vauhtia. "Missä"-tieto tuleekin poikkeuksellisesti perille vasta "mikä"-tiedon jälkeen, minkä seurauksena ihmisen valtaa tuttuuden tunne.
Déjà-vu saattaa myös muistuttaa kokijaa jostain aiemmin nähdystä mutta jo unohdetusta elämyksestä, jota hän ei kuitenkaan osaa liittää alkuperäiseen yhteyteensä.
Myös ihmisen tarkkaavaisuustason muutos saattaa aiheuttaa saman tilanteen käsittelemisen kahteen kertaan eri tietoisuuden tasoilla, mikä aiheuttaa tunteen sen elämisestä kahteen kertaan.
Parapsykologiset selitykset.
Déjà-vu liitetään usein yliluonnollisiin kykyihin, kuten ennaltatietämiseen tai selvänäköisyyteen, ja niitä käytetään parapsykologisten väitteiden todisteina. Ilmiö liitetään usein uniin tai sillä perustellaan aikaisempien elämien olemassaoloa.
Yhteys sairauksiin.
Déjà-vu ei yleensä ole sairauden merkki. Déjà-vu saattaa kuitenkin ennakoida kohtauksen alkamista temporaalilohkon epilepsiaa kärsivällä. Skitsofreenikon déjà-vu saattaa kestää useita tunteja.
Tundravikla

Tundravikla ("Calidris subruficollis", aiemmin "Tryngites subruficollis") on pieni rantalintu, Suomeen harvoin eksyvä muuttolintu. Sen vanha nimi oli alaskanvikla. Lajin nimesi Louis Jean Pierre Vieillot 1819.
Ulkonäkö ja koko.
Pituus 18–21 cm, siipien kärkiväli 32–47 cm, paino 50–94 g, keskimäärin 71 g. Muistuttaa ulkonäöltään lähinnä hyvin pientä suokukkoa, mutta tarkempi tarkastelu useimmiten erottaa viklan tästä lajista. Pieni kahlaaja, noin suosirrin kokoluokkaa. Silmä on suuri ja musta ja nokka lyhyt suora tikkunokka, ruumis on kauttaaltaan kellansävyinen ja mustalla vipevöity. Siipien alapinnat kirkkaanvalkeat. Usein peloton. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Levinneisyys.
Tundravikla pesii Pohjois-Amerikan tundralla Alaskasta Länsi-Kanadaan, sekä Venäjällä Vrangelinsaarella ja mahdollisesti Tšuktšien niemimaalla. Se talvehtii Etelä-Amerikassa, varsinkin Argentiinassa ja Paraguaylla. Maailman populaation koko on noin 550 000 yksilöä. Lajin kanta on vaarantunut Muuttomatkallaan se harhautuu säännöllisesti Länsi-Eurooppaan.
Suomessa tundravikla on lähes vuosittainen harhailija. Se on havaittu Suomessa hyväksytysti vuoden 2024 loppuun mennessä 43 kertaa. 
Elinympäristö.
Pesii tundran soilla, usein kaukana merestä. Muuttoaikana kaikenlaisilla kosteilla avomailla, mm. rannoilla ja lyhytheinäisillä niityillä. Myös sänki- ja mullospelloissa.
Lisääntyminen.
Tundravikla pesii maassa ja tekee neljä munaa.
Ravinto.
Tundravikla syö hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia.
Viihdelehti Stara

Viihdelehti Stara on suomalainen viihdealan verkkomedia, joka aloitti toimintansa vuoden 2003 lopussa. Julkaisussa käsitellään pop- ja rock-musiikkia, matkailua, lifestyleä, elokuvia ja pelejä. Lisäksi julkaisussa on suomalaisten ja ulkomaisten tähtien haastatteluja. Parissa vuodessa julkaisun verkkoversio Stara.fi kasvoi yhdeksi Suomen luetuimmista viihdemedioista verkossa, ja viikoittainen lukijamäärä ylitti 100 000 rajan helmikuussa 2008. Vuodesta 2006 alkaen Stara oli myös aikakauslehti, jonka julkaiseminen kuitenkin sittemmin loppui. Staran verkkosivusto tavoittaa 1,24 mijoonaa eri lukijaa kuukaudessa (maaliskuu 2022).
Julkaisun päätoimittaja on Jocka Träskbäck. Toimituksella on kolme vakituista toimittajaa ja lisäksi verkkomedia työllistää useita freelancereita. Staran tunnettuja brändejä ovat myös Mister Pop ja Miss Pop -äänestykset Suomen komeimmasta ja kauneimmasta poptähdestä.
Aikakauslehti.
Vuoden 2003 toukokuussa lanseerattiin myös "Stara"-aikakauslehti, jonka levikki oli aluksi 15 000 kappaletta. Lehdestä tuli vuoden 2008 keväällä myös S-iltaravintoloiden asiakaslehti ja levikki kasvoi samalla 30 000 kappaleeseen, joten Stara oli yksi maan suurimmista viihdealan aikakauslehdistä. Lehden saattoi tilata liittymällä S-iltaravintoloiden kanta-asiakkaaksi. Se ei ollut irtonumeromyynnissä.
Blogit.
Vuonna 2014 Stara Media Oy osti osuuden BlogBook Finland Oy:n osakekannasta, ja Stara aloitti yhteistyön blogisivusto Blogbookin kanssa. Blogbookin blogikirjoituksia julkaistiin myös Stara-kaupunkilehdessä.
Televisio-ohjelma ja podcastit.
Vuonna 2007 esitettiin ensimmäiset Stara-nimiset televisio-ohjelmat Pirkanmaan Kaupunkitelevisiossa ja sittemmin ohjelmaa ryhdyttiin esittämään maanlaajuisesti myös Diggari-kaapelitelevisiokanavalla, jonka peittoalueella oli 700 000 kotitaloutta.
Stara aloitti ensimmäisenä Suomessa kaupalliset podcast -lähetykset elokuussa 2005. Ensimmäisen mainoskatkollisen podcastin Stara julkaisi 7. lokakuuta 2005. Silloin kansainvälinen musiikkikanava Music Television mainosti historiansa ensimmäisen kerran podcastissä. Julkaisu alkoi tuottaa ensimmäisenä Suomessa kaupallisia videopodcasteja 9.5.2007. Ensimmäiset jaksot käsittelivät Helsingin Euroviisuja. Maaliskuussa 2008 Starasta tuli ensimmäinen suomalainen media, jonka videot otettiin mukaan Nokia Video Center -ohjelmiston Euroopan katalogiin ja sitä kautta matkapuhelimiin. Kesällä 2008 julkaistiin Suomen ensimmäinen mainoskatkollinen videopodcast, kun mainostajana oli Hartwall Jaffa.
Isolokki

Isolokki "(Larus hyperboreus)" on arktisten merialueiden isokokoinen lokki.
Koko ja ulkonäkö.
Isolokki on hiukan isompi ja varsinkin vankkarakenteisempi kuin harmaalokki. Aikuisen höyhenpuku on pääosin valkoinen, sen siivet ovat päältä vaaleanharmaat, nokka on keltainen ja siinä on punainen kärkitäplä. Nuori lintu on vaaleanruskean kirjava ja sen nokka punertava, mustakärkinen. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Linnun pituus on 62–68 cm, siipien kärkiväli 150–165 cm ja paino 1,0–2,7 kg. Ääni muistuttaa harmaalokin pilkallista nauravaa kiljahtelua.
Esiintyminen.
Isolokki pesii arktisilla alueilla sekä Aasiassa, Euroopassa että Pohjois-Amerikassa. Euroopassa se pesii Islannissa, Huippuvuorilla, Novaja Zemljalla, Kaninin niemimaalla ja muilla arktisilla saarilla. Lajin elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaatio on kooltaan 200 000–2 000 000 yksilöä. Se talvehtii Pohjois-Atlantilla ja Tyynenmeren pohjoisosissa. Suomessa lajia tavataan merialueilla säännöllisesti lähinnä talvisin.
Elinympäristö.
Pesimäaikana isolokit elävät rannikoiden ja järvien saarilla ja riutoilla, paikoin myös tundralla. Lisääntymisajan ulkopuolella ne kiertelevät rannikoita, vieraillen satamissa ja kaatopaikoilla, harvemmin sisämaassa. Talvisin esiintyy pienissä määrin sisämaan suurilla järvillä.
Lisääntyminen.
Isolokki on yksiavioinen ja pesii sekä yhdyskunnittain että yksittäispareina. Se rakentaa pesänsä kalliolle tai maahan, joskus jäälle tai lumeen. Naaras munii tavallisesti kolme munaa, joita molemmat puolisot hautovat yhteensä neljä viikkoa. Emot hoitavat yhdessä myös poikasia, jotka ovat lentokykyisiä kuuden tai seitsemän viikon ikäisinä.
Ravinto.
Isolokki on kaikkiruokainen ja sen ruokavalio vaihtelee suuresti sisältäen kaloja, nilviäisiä, äyriäisiä, merimatoja, merisiilejä, hyönteisiä, lintuja, munia, marjoja, merilevää, haaskoja ja jätteitä.
Kaitanokkalokki

Kaitanokkalokki ("Larus genei") on keskikokoinen, Suomessa hyvin harvinainen lokki.
Koko ja ulkonäkö.
Kaitanokkalokki on vähän naurulokkia isompi ja kapeanokkaisempi. Sen pituus on 42–44 cm, siipien kärkiväli 100–110 cm ja paino noin 250–350 g. Sen höyhenpeite on valkoinen, rinta on kesäasussa punertava. Nuorten yksilöiden pyrstöpuolessa on tumma raita ja siivissä tummat läikät. Jalat, nokka ja silmärengas ovat tummanpunaiset. Pää ja kaula ovat pitkänmuotoiset. 
Levinneisyys.
Kaitanokkalokki pesii Euroopassa pieninä paikallisina esiintyminä Espanjassa, eteläisessä Ranskassa, Sardiniassa, Adrianmeren pohjukassa, Mustanmerenn pohjoisrannikolla ja Kaukasiassa. Muualla se pesii Turkin keskiosissa, Niilin suistossa, Persianlahden rannikolla, Mauritaniassa ja muutamin paikoin Keski-Aasiassa. Sen eslinympäristön ala on 100 000–1 000 000 neliökilometriä ja maailman populaation koko on 300 000–410 000 yksilöä. Laji on paikkalintu esiintymisalueen eteläosissa ja muuttolintu alueen pohjoisosissa, ja se talvehtii pääasiassa Välimeren maissa, Arabian niemimaan rannikoilla ja Intiassa. Suomessa laji on havaittu vuoden 2024 loppuun mennessä hyväksytysti yhden kerran, Porin Yyterissä 1993.
Elinympäristö.
Laji pesii yhdyskunnittain matalilla, laakeilla rannoilla merellä, järvillä ja joilla. Se suosii tiirayhdyskuntia. Pesimäajan ulkopuolella se vaeltelee rannikoilla, paikoin satamissa ja sisämaan vesistöissä, sekä usein kaukana avomerellä.
Lisääntyminen.
Kaitanokkalokki munii tavallisesti kaksi tai kolme munaa maassa olevaan pesään. Haudonta kestää noin 22 päivää ja molemmat emot osallistuvat haudontaan, samoin kuin poikasten hoitoon. Laji pesii vain kerran kesässä. 
Ravinto.
Saalistaa kaloja ja pieniä selkärangattomia veden pinnasta ja rantavedestä. Ruokailee tavallisesti suurina parvina.