Jauhosavikka

Jauhosavikka ("Chenopodium album", syn. "C. viride") on monimuotoinen, yksivuotinen vihreä rikkakasvi. Laji on levinnyt erittäin laajalle ihmisasutuksen mukana. Jauhosavikan suomalaisia kutsumanimiä ovat muun muassa saviheinä, savipuoli, savipää ja saviruoho. Suomessa kasvia pidetään muinaistulokkaana, ja kasvimailla se on yleinen rikkaruoho. Kasvia on käytetty rehuksi ja hätäravinnoksi sekä kasvisravintona, mutta sen sisältämä oksaalihappo rajoittaa laajamittaista ravintokäyttöä.
Ulkonäkö ja koko.
Jauhosavikka kasvaa 10–100 senttimetriä, joskus jopa 150 senttimetriä korkeaksi. Kasvin nuoret osat ovat tavallisesti jauhoisia. Varsi on pysty, tavallisesti koko mitaltaan haarainen ja kova. Väriltään varsi on vihreä- tai punaraitainen, lehtihangat ovat usein punaisia. Kierteisesti olevat lehdet ovat usein väriltään likaisen harmaanvihreitä. Lehtilapa on kasvin keskiosissa kooltaan tavallisesti 2–7 senttimetriä ja muodoltaan vinoneliömäisen puikea, usein melko niukka- ja tylppähampainen, joskus myös ehytlaitainen. Ylempien lehtien lapa on suikea, ehytlaitainen ja usein otakärkinen. Vihreä kukinto on pitkälti lehdetön ja muodoltaan vaihteleva: se on joko tiheä ja tähkämäinen tai harsu ja terttumainen. Kukinnon sykeröt ovat usein pienehköjä ja tiheitä. Suomessa jauhosavikka kukkii heinä-syyskuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Musta siemen on vaaka-asennossa, 1,2–1,5 mm pitkä, ympärykseltään soikeahko tai lähes pyöreä, melko teräväreunainen sekä pinnaltaan sileä tai säteen suuntaan hieman uurteinen.
Jauhosavikan näköisiä lajeja ovat pohjanjauhosavikka ("Chenopodium suecicum"), punasavikka ("Chenopodium rubrum"), hyvänheikinsavikka ("Chenopodium bonus-henricus") ja kylämaltsa ("Atriplex patula").
Levinneisyys.
Jauhosavikka on levinnyt ihmisen mukana erittäin laajalle ympäri maailman lukuun ottamatta arktisimpia alueita. Laji on alkujaan lähtöisin Euraasiasta. Suomessa jauhosavikka on yleinen laji koko maassa aivan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Kemin korkeudelle saakka laji on muinaistulokas, pohjoisempana se on vakiintunut uudistulokas.
Elinympäristö.
Jauhosavikka on tyypillinen kulttuurin seuralainen ja viihtyy multavassa typpipitoisessa maassa asutuksen läheisyydessä. Sitä tavataan esimerkiksi pelloilla, puutarhoissa, pihoilla, tienvarsilla, kaatopaikoilla, joutomailla ja joskus myös rannoilla.
Rikkakasvina.
Hankalan rikkakasvin jauhosavikasta tekee sen runsas siementuotto. Pölytyksen onnistuessa yksi yksilö tuottaa noin 3 000 siementä, joiden itävyys säilyy maassa yli 10 vuotta. Tämän takia peltoneliöllä voi olla siemeniä mullassa tuhansia, joten rikkamyrkyistä huolimatta uusia taimia syntyy pelloille jatkuvasti. Useimmat rikkamyrkyt kuitenkin tehoavat hyvin kasvin torjunnassa.
Myös puutarhoissa jauhosavikka on ikävä rikkakasvi, sillä se kilpailee varsinaisten viljelykasvien kanssa viemällä syväjuurisena kasvina maasta ravinteita. Koska kasvi on yksivuotinen ja lisääntyy ainoastaan siemenistä, on tärkeätä poistaa kukinnot kasvin torjumiseksi. Muhevasta mullasta kasvi on helppo poistaa kitkemällä. Jauhosavikka ei lisäänny juuren paloista.
Käyttö.
Jauhosavikkaa on käytetty ihmisravinnoksi ja eläinten rehuksi jo pitkään. Esimerkiksi Tanskasta on löydetty jauhosavikan siemeniä parituhatta vuotta vanhoista muumioituneista suoruumiista. Pula-aikoina sen siemeniä on käytetty jauhojen jatkeena hätäruokana. Jauhosavikkaa voidaan käyttää ravinnoksi tuoreena pinaatin tapaan, salaattina tai sitä voi myös pakastaa ryöpättynä. Nitraattipitoisten kasvupaikkojen takia sen käytössä kuitenkin pitää olla varovainen. Kasvi sisältää myös runsaasti oksaalihappoa, joten se sopii huonosti esimerkiksi munuaisvikaisille. Jauhosavikan eteeriset öljyt sisältävät peroksidi-monoterpeenejä, esimerkiksi askaridolia (C10H16O2).
Jauhosavikka on sukua inkojen ruokakasvi kvinoalle ("Chenopodium quinoa").