tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Klimppisoppa

Klimppisoppa on 1800-luvun lopulta peräisin oleva eteläpohjalainen ja satakuntalainen perinneruoka. Lihana käytetään naudan luita, lapaa tai potkaa, jota keitetään juuresten ja sipulin kanssa noin kaksi tuntia, minkä jälkeen liemi siivilöidään. Lopuksi keittoon lusikoidaan palleroita eli "klimppejä" taikinasta, jossa on vehnäjauhoja ja kananmunaa sekä ehkä myös perunaa tai voita. Klimppejä keitetään kunnes ne nousevat keiton pintaan.
Samantapainen ruoka on "klimppivelli". Siinä ei välttämättä ole lihaa, vaan se voi olla makeutettu esimerkiksi rusinoilla.
Klimppisoppa tai -velli tunnetaan ympäri Suomen monella eri nimellä ja reseptillä. 1980-luvulla toteutetussa pitäjäruokaprojektissa se tai sen muunnelma nimettiin Anjalankosken, Askolan, Haapaveden, Honkajoen, Humppilan, Ilmajoen, Karijoen, Korppoon, Kortesjärven, Köyliön, Lapinjärven, Lapväärtin, Lavian, Liljendalin, Maalahden, Maksamaan, Myrskylän, Nokian, Oripään, Pattijoen, Perttelin, Pukkilan, Pyhtään, Pirttikylän, Rantasalmen, Ruotsinpyhtään, Ruukin, Teiskon, Teuvan, Tuuloksen, Urjalan, Vehkalahden, Vihannin, Vöyrin ja Ylivieskan pitäjäruoaksi.
Sianlihakastike

Sianlihakastike, arkikielessä rasvaisesta sianlihasta valmistettuna läskisoosi, on suomalainen perinneruoka, joka on valmistettu sianlihasta.
Läskisoosi oli 1960-luvulla niin suosittua, että sitä saatettiin syödä joka päivä. 
Rasvaisen sianlihan, joka on tyypillisesti siankylkeä, lisäksi läskisoosi sisältää ruskeaa kastiketta. Perinteisesti ruskean kastikkeen venhäjauhot on suurustettu rasvaisten siankylkipalojen paistemisessa sulaneessa rasvassa. Kastike maustetaan suolalla. Rapeaksi kypsennetyt sianlihanpalat ja kastike haudutetaan tämän jälkeen hiljalleen - tunnin verran - suussasulavan meheväksi. Läskisoosin kanssa tarjoillaan tyypillisesti keitettyjä perunoita tai perunamuusia ja suolakurkkua sekä haluttaessa etikkapunajuuria.
Pascale Bussières

Pascale Bussières (s. 27. heinäkuuta 1968 Montréal, Québec, Kanada) on kanadalainen näyttelijä.
Suomessa Bussièresin roolisuorituksia on nähty muun muassa televisiosarjoissa "Kartanon tytär" ("Marguerite Volant", Kanada 1996) ja Emilie ("Blanche", Kanada 1993) sekä elokuvassa "Roolipeli" ("La Répétition", 2001).
Porilainen

Porilainen on suomalainen grilliruoka, joka yleensä koostuu kahdesta paahtoleivästä ja niiden välissä olevasta noin senttimetrin paksuisesta palasta Metsästäjänmakkaraa. Metsästäjänmakkaran ja leivän lisäksi porilaisessa on raakaa sipulia hakkeena ja sinappia. Aidon Porilaisen tunnistaa oikeasta leivästä sekä oikeasta makkarasta. Aitoon Porilaiseen ei kuulu esimerkiksi kananmunaa, juustoa tai majoneesia.
Historia.
Porilaisen keksivät Helsingin yliopiston Satakuntalaisen Osakunnan opiskelijat 1950-luvulla. Sitä varten Porissa toimineessa Satakunnan osuusteurastamossa lihamestari Joel Väärti kehitti oman sipulimakkaran, joka sai myöhemmin nimekseen Metsästäjä, kun Liha-Pekka jatkoi makkaran valmistusta samalla reseptiikalla. Satakuntalainen Osakunta aloitti myöhemmin Porilaisten myymisen Kolmen sepän patsaan läheisyydessä sijainneella grillillään.
Resepti.
Aidon Porilaisen ohje Pori-seuran ja Satakunnan maakuntamuseon mukaan:
Muita porilaisissa käytettyjä täytteitä:
Huomioitavaa on, että aiemmasta aidon porilaisen reseptiikasta poiketen 2005 kirjoitetun lähteen mukaan myös alkuperäiseen kuuluisivat aiemmin mainittujen lisäksi ketsuppi, kurkkusalaatti ja hakkeen sijaan sipuli voisi olla myös renkaina.
Aito Records

Aito Records on helsinkiläinen vuonna 2000 perustettu levy-yhtiö. Aito Recordsin perustaja ja toimitusjohtaja on Pekka Lehti. Lehti on basistin urallaan esiintynyt muun muassa J. Karjalaisen, Värttinän, Dalindèon, sekä oman yhtyeensä Oudon Voiman riveissä. 
Vuonna 2007 Aito Records aloitti toimintansa myös agentuurina nimellä Aito Records &amp; Agency.
Ranya Paasonen

Ranya Paasonen (o.s. "ElRamly", s. 9. tammikuuta 1974 Madras, Intia) on suomalainen kirjailija. Hän vietti lapsuutensa isänsä kotimaassa Egyptissä sekä Intiassa, Tšadissa, Saudi-Arabiassa ja Libyassa. Vuodesta 1987 lähtien hän on asunut Helsingissä.
Paasonen valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1995 pääaineenaan seemiläiset kielet. Hän on opiskellut myös poliittista historiaa. Paasonen on myös opettanut luovaa kirjoittamista Helsingin yliopiston täydennyskoulutuskeskus Palmeniassa ja Kriittisessä Korkeakoulussa.
Vuonna 2002 ilmestyi Paasosen esikoisteos, tyttönimellä ElRamly julkaistu romaani "Auringon asema". Teos kertoo egyptiläisen Ismaelin ja suomalaisen Anun suhteesta ja yhteisestä elämästä. Kertoja on toinen heidän kahdesta tyttärestään: kahden kulttuurin välissä kasvanut tytär kertoo isänsä ja äitinsä rakkaustarinan ja kuvailee perheen elämää Egyptissä, Libyassa ja Suomessa sekä omaa itsenäistymistään. Nimellä puhutaan kirjassa vain kahdesta henkilöstä, Ismaelista ja Anusta. Tyttöjen ja intialaisen naapurin nimet jäävät mainitsematta. Kertomus liikkuu saumattomasti maasta sekä ajasta toiseen. Siinä ei tapahdu paljoa, ainoastaan tunteista kerrotaan. Paasoselle myönnettiin teoksesta Kalevi Jäntin palkinto, Runeberg-palkinto ja Kiitos kirjasta -mitali. Kirja on ilmestynyt saksaksi, latviaksi, puolaksi, ruotsiksi, tanskaksi ja unkariksi. Romaanin oikeudet on myyty myös Norjaan.
Robert Adler

Robert Adler (4. joulukuuta 1913 – 15. helmikuuta 2007) oli itävaltalaissyntyinen keksijä. 
Adler syntyi Wienissä ja sai filosofian tohtorin arvon fysiikasta Wienin yliopistossa vuonna 1937. Hän muutti Yhdysvaltoihin ja aloitti vuonna 1941 työskentelyn Zenith Electronicsin tutkimusosastolla. 
Adlerilla oli hallussaan sankka joukko yhdysvaltalaisia patentteja, mutta hänen tunnetuimpana keksintönään pysyi kuitenkin nykyaikainen langaton kaukosäädin. 
Adler jäi eläkkeelle Zenithistä vuonna 1982, mutta toimi sen teknisenä neuvonantajana aina vuoteen 1999. Hänet palkittiin vuonna 1980 Edison-mitalilla, ja hänelle myönnettiin vuonna 1997 televisioalan Emmy-palkinto. Hän menehtyi korkean iän mukanaan tuomiin sydänvaivoihin hoivakodissa Boisessa Idahossa 93-vuotiaana.
Mérida (osavaltio)

Mérida () on yksi Venezuelan osavaltioista. Osavaltion pääkaupunki on Mérida. Se sijaitsee maan länsiosissa lähellä Kolumbian rajaa.
Osavaltiossa on vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 828 592 asukasta ja sen pinta-ala on 11 300 neliökilometriä.
Klassisenkiinankielinen Wikipedia

Klassisenkiinankielinen Wikipedia (文言維基大典) on Wikipedian klassisenkiinankielinen versio. Se aloitettiin 31. heinäkuuta 2006 ja se rikkoi 2 620 artikkelin rajan helmikuussa 2012.
Assarakos

Assarakos () oli kreikkalaisessa mytologiassa Dardanian kuninkaan Trosin ja Kallirrhoen toiseksi vanhin poika. Hänen veljiään olivat Ilos ja Ganymedes, ja näiden lisäksi hänellä oli sisar Kleopatra.
Assarakos peri valtaistuimen isältään sen jälkeen kun hän hänen vanhempi veljensä Ilos päätti mieluummin hallita Iliosta, perustamaansa kaupunkia, joka myöhemmin tunnettiin Troijana. Vaimonsa Hieromnemen kanssa Assarakos sai pojan, joka sai nimen Kapys.
Brentanon koulukunta

Brentano koulukunta viittaa filosofeihin, jotka opiskelivat Franz Brentanon (1838–1917) oppilaana ja saivat tältä vaikutteita. Brentanon filosofinen ajattelu on levinnyt hyvin laajalle hänen oppilaidensa töiden ansiosta, ja sillä on ollut paljon vaikutusta nykyajan filosofiaan, mielenfilosofiaan, psykologiaan ja kognitiotieteeseen. Vaikka koulu ei koskaan ollut koulukunta perinteisessä merkityksessä, Brentano pyrki pitämään sen jotakuinkin yhtenäisenä. Brentanon kaksi tunnetuinta oppilasta, Alexius Meinong ja Edmund Husserl, kuitenkin siirtyivät lopulta yhä kauemmaksi Brentanon teorioista.
Filosofi Seppo Sajama kuvailee koulukuntaa seuraavasti: ”Kun lukee Brentanon teosten toimittajien esipuheita, tulee mieleen pikemminkin uskonnollinen lahko kuin filosofinen koulukunta.”
Koulukunnan jäseniä.
Koulukuntaan voidaan lukea kuuluneeksi muun muassa seuraavat henkilöt (suluissa paikka ja aika, jolloin he olivat Brentanon oppilaana):
Laajempi vaikutus.
Brentanon oppilaat perustivat edelleen uusia koulukuntia tai liikkeitä, ja opettivat merkittäviä oppilaita:
Sellaiset ajattelijat kuin Bertrand Russell, Roderick Chisholm, G. E. Moore, Gilbert Ryle, John Searle, Barry Smith, Kevin Mulligan, Peter Simons ja Jan Woleński ovat puolestaan levittäneet Brentanon vaikutusta analyyttiseen filosofiaan omalla tutkimuksellaan ja julkaisutoiminnallaan.
Rannikkolaulumesikko

Rannikkolaulumesikko ("Gavicalis fasciogularis") eli aiemmalta nimeltään australianmangrovemesikko on kukkien mettä imevä australialainen varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Rannikkolaulumesikko on rastaan kokoinen ja sen höyhenpuku on pääosin harmaa, vatsapuolelta vaaleampi. Siipisulat ja pyrstö ovat vihreät, silmillä on tumma naamari ja poskella keltainen kuvio.
Esiintyminen.
Rannikkolaulumesikko on kotoperäinen australialainen laji. Se elää mantereen itärannikolla yleisenä Queenslandissa ja harvalukuisena Uudessa Etelä-Walesissa. Lajin elinalueen koko on 20 000–50 000 neliökilometriä ja lajin kanta on elinvoimainen.
Lajin kantaa vaarantavat metsien hakkuut ja lisäksi sitä uhkaavat torjunta-aineet sekä maaperään joutuvat myrkyt.
Elinympäristö.
Rannikkolaulumesikon elinympäristöä ovat trooppiset ja subtrooppiset mangrovesademetsät, harvemmin muun tyyppiset metsät ja puustoiset suot. Se vierailee joskus taajamien puutarhoissa.
Ravinto.
Linnun ravintoa ovat kukkien mesi ja pienet selkärangattomat.
Laatikkoleija

Laatikkoleija on eräs leijamalli, jonka kantavuus ja nousukyky ovat parempia kuin normaalileijan.
Laatikkoleija muodostuu neljästä laatikon muotoon asetetusta rimasta; rakenne pysyy ryhdissään kahden sisäpuolelle asennetun kahdesta tietyn mallisesta rimasta tehdyn tukirakenteen avulla.
Kummastakin päästä ulottuu noin kolmannesmatkaan tuulenpitävästä ohuesta kankaasta tehty verhoilu, joka muodostaa rungon ympärille kaksi päädyistään avointa laatikkoa. Tästä tulee leijan nimikin. Verhoilu pysyy ryhdissään siten, että rimojen ympärille on rakennusvaiheessa ommeltu niitä ympäröivä kangastuppi.
Keskelle jää vastaavan kokoinen avoin tila; jotkut rakentajat liittävät tukirakenteeseen parinkymmenen sentin yläpuoliset pidennykset, joiden varaan asennetaan erilliset kapeat tukisiivet, jotka parantavat leijan ohjattavuutta ja nousukykyä. Joissakin malleissa on myös alakulmissa vastaavat joskin kapeammat siivet - näin eritoten silloin, jos leijan on tarkoitus nostaa ilmaan siihen liitettyjä mittauskojeita. Kojeet asennetaan tavallisimmin alempaan aukkoon tai sitten tukirakenteiden välille pingotettujen ohuiden vaijerien varaan keskelle leijaa.
Leijan alapuolisiin kulmiin kiinnitetään neljä silmukkaruuvia, joista vedetään noin puoli metriä pitkät erilliset metallilangat yhdeksi pisteeksi, joka on säädettävä niin että se on tarkasti leijan alapinnan keskipisteen kohdalla. Tähän pisteeseen kiinnitetään ohjauslanka; useimmiten suositaan ohutta teräsvaijeria, koska laatikkoleijan veto varsinkin kovalla tuulella on hyvin voimakas. Laatikkoleija ei myöskään tarvitse erillistä pyrstöä.
Laatikkoleija nousee hyvin jyrkästi, noin 80 asteen kulmassa. Sen kantokyky on suuri verrattuna konventionaaliseen leijaan.
Laatikkoleijaa on käytetty runsaasti ilmatieteellisten mittausten apuvälineenä; muun muassa Benjamin Franklin teki huomattavan osan ukkosta koskevista tutkimuksistaan juuri laatikkoleijan avulla.
Varsinaista keksijää on mahdoton nimetä; Kiinassa ja Japanissa leijoja on kuitenkin lennätetty jo parintuhannen vuoden ajan. Kirjallisuudessa esiintyy runsaasti väitteitä, että suurimmat näistä leijoista olisivat pystyneet jopa nostamaan ihmisen; varmaa todistetta tästä ei kuitenkaan ole olemassa, vaikka teoriassa se on mahdollista.
Paul D. Boyer

Paul Delos Boyer (31. heinäkuuta 1918 – 2. kesäkuuta 2018) oli yhdysvaltalainen tieteilijä, jolle myönnettiin vuonna 1997 Nobelin kemianpalkinto adenosiinitrifosfaatin synteesin takana olevan entsymaattisen mekanismin tutkimuksesta. Hän jakoi palkintonsa John E. Walkerin ja Jens Christian Skoun kanssa.
Boyer syntyi Provossa, Utahin osavaltiossa, ja opiskeli Provo High Schoolissa. Hän jatkoi opintojaan Brigham Youngin yliopistossa, josta hän suoritti vuonna 1939 "Bachelor of Sciencen" tutkinnon kemiasta. Hän sai stipendin Wisconsiniin.
Juuri ennen Wisconsiniin lähtöään Boyer meni naimisiin Lyda Whickerin kanssa. Parille syntyivät lapset Gail, Alexandra ja Douglas.
Boyer sai vuonna 1943 Wisconsin-Madisonin yliopistolta filosofian tohtorin arvon biokemiasta. Hänestä tuli vuonna 1963 Kalifornian yliopiston Los Angelesin kampuksen kemian ja biokemian osaston professori. Hän oli Kansallisen tiedeakatemian jäsenenä vuodesta 1970 lähtien.
Berliinin koulukunta

Berliinin koulukunta oli Berliinin yliopistossa toiminut kokeellisen psykologian koulukunta, jota johti Carl Stumpf. Stumpf oli ollut Franz Brentanon ja Rudolf Hermann Lotzen oppilas. Stumpfista tuli yliopiston professori, ja hän perusti yliopiston kokeellisen psykologian laboratorion vuonna 1893.
Stumpfin oppilaisiin ja Berliinin koulukunnan jäseniin kuuluivat muun muassa Max Wertheimer, Kurt Koffka, Wolfgang Köhler ja Kurt Lewin. Köhlerin otettua psykologian instituutin johdon vuonna 1922 Berliinin koulukunnasta tuli hahmopsykologian (Gestalt-psykologia) koulukunta.
Jens Christian Skou

Jens Christian Skou (8. lokakuuta 1918 – 28. toukokuuta 2018) oli tanskalainen kemisti ja yksi vuoden 1997 Nobelin kemianpalkinnon saajista. Hänen merkittävyytensä perustuu Na+/K+-ATPaasin löytämiseen (1957).
Skou opiskeli lääketiedettä Kööpenhaminan yliopistossa, josta hän valmistui vuonna 1944. Hän sai tohtorinarvon vuonna 1954. Hän aloitti työskentelyn Aarhusin yliopistossa vuonna 1947 ja oli siellä biofysiikan professorina vuodesta 1977. 
Skou jäi eläkkeelle Aarhusin yliopistosta vuonna 1988. Hän jakoi Nobelinsa kahden muun nykyajan merkittävimpiin kuuluvan kemistin, Paul D. Boyerin ja John E. Walkerin kanssa.
Grazin koulukunta

Grazin koulukunta oli Grazin yliopistossa toiminut kokeellisen psykologian ja objektiteorian koulukunta. Sitä johti Alexius Meinong, josta tuli yliopiston filosofian professori, ja joka perusti Grazin psykologisen instituutin vuonna 1894.
Meinongin oppilaisiin kuuluivat muiden muassa Stephan Witasek, Vittorio Benussi, R. Ameseder, Konrad Zindler, Wilhelm Maria Frankl, Eduard Martinak, Ernst Mally ja F. Weber. Koulukunnan jäseniin voidaan lukea myös Meinongin varhaisemmat oppilaat Christian von Ehrenfels, joka perusti hahmopsykologian (Gestalt-psykologia), sekä Alois Höfler ja Anton Oelzelt-Newin.
Daniela Ceccarelli

Daniela Ceccarelli (s. 25. syyskuuta 1975 Rocca Priora) on italialainen alppihiihtäjä ja olympiavoittaja.
Ceccarelli voitti yllätyksellisesti supersuurpujottelun olympiakultaa Salt Lake Cityssä 2002. Hän on voittanut kaksi maansa mestaruutta mutta ei ole olympiavoittoaan lukuun ottamatta sijoittunut arvokisoissa kymmenen parhaan joukkoon eikä voittanut yhtään maailmancupin osakilpailua.
Ceccarelli voitti Salt Lake Cityn olympialaisissa supersuurpujottelussa kultaa 0,05 sekunnin erolla Kroatian Janica Kostelićiin. Alppiyhdistetyssä hän sijoittui 15:nneksi ja syöksylaskussa 20:nneksi. Torinon olympialaisissa 2006 hän oli supersuurpujottelussa 31:s. Ceccarelli osallistui maailmanmestaruuskipailuihin neljä kertaa. Vailissa 1999 hän sijoittui supersuurpujottelussa 18:nneksi. St. Antonissa 2001 hän sijoittui supersuurpujottelussa ja alppiyhdistetyssä 15:nneksi sekä syöksylaskussa 16:nneksi. St. Moritzissa 2003 hän sijoittui syöksylaskussa 13:nneksi ja keskeytti supersuurpujottelussa. Santa Caterinassa 2005 hän oli syöksylaskussa 14:s ja alppiyhdistetty päättyi hylkäämiseen.
Ceccarelli sijoittui maailmancupissa kolme kertaa kolmen parhaan joukkoon. Hän oli joulukuussa 2001 Sankt Moritzin supersuurpujottelussa toinen, tammikuussa 2002 Cortina d’Ampezzon syöksylaskussa kolmas ja joulukuussa 2002 Val d’Isèren supersuurpujottelussa toinen. Hän sijoittui maailmancupin supersuurpujottelupisteissä parhaimmillaan kuudenneksi kaudella 2002–2003 ja seitsemänneksi kaudella 2001–2002. Maailmancupin kokonaispisteissä hän oli 16:s kaudella 2002–2003.
Ceccarellin tytär Lara Colturi edustaa alppihiihdossa Albaniaa.
Pia Raanoja

Pia Raanoja (s. 22. elokuuta 1960) on Anjalankoskelta kotoisin oleva oopperalaulaja, diplomilaulaja, musiikin maisteri ja laulupedagogi. Hänen äänialansa on sopraano.
Raanoja tuli kolmanneksi 1984 Lappeenrannan valtakunnallisissa laulukilpailuissa. Hän on valmistunut Sibelius-Akatemiasta vuonna 1987. Hän on esiintynyt muun muassa Suomen Kansallisoopperassa, Savonlinnan Oopperajuhlilla, Der Vlaamse Operassa Antwerpenissa ja suomalaisissa maakuntaoopperoissa, sekä eri orkestereiden solistina Suomessa ja ulkomailla. 
Raanoja opettaa laulua ja musiikinteoriaa. Vuodesta 2011 hän on opettanut musiikkia erityistä tukea tarvitsevien taide- ja toimintakeskuksessa Kaarisillassa. Vuosina 2007–2010 hän oli Riihimäen Naislaulajien taiteellisena johtajana.
George Shaw

George Shaw (10. joulukuuta 1751 Bierton, Buckinghamshire – 22. heinäkuuta 1813) oli englantilainen kasvi- ja eläintieteilijä.
Shaw opiskeli Magdalen Hallissa Oxfordissa, suorittaen tutkinnon (M.A.) vuonna 1772, minkä jälkeen hän aloitti lääkärinpraktiikan. Vuonna 1786 hänestä tuli Oxfordin yliopiston kasvitieteen apulaislehtori. Hän oli yksi Linnean Societyn perustajista 1788 ja sai Royal Societyn jäsenyyden 1789.
Vuonna 1791 hän sai apulaisintendentin viran British Museumin luonnonhistorialliselta osastolta. 1806 hän seurasi Edward Whitaker Grayta intendentin virassa. Hän havaitsi, että useimmat Hans Sloanen museolle toimittamat näytteet olivat hyvin huonossa kunnossa. Lääketieteellinen ja anatominen materiaali toimitettiin museoon Royal College of Surgeonsista, mutta monet täytetyistä eläimistä ja linnuista olivat pilaantuneet ja ne täytyi polttaa. Museon maksama palkka oli niin vaatimaton, että Shawn oli elääkseen pakko käyttää paljon aikaa kirjoittamiseen ja kokoelmien hoito jäi retuperälle. Hänen apulaisensa Charles Konig tuli hänen seuraajakseen hänen kuoltuaan.
Shaw julkaisi erään Englannin ensimmäisistä selvityksistä tieteellisine nimineen useista yleisistä australialaisista eläimistä teoksessaan "Zoology of New Holland" (1794). Yhtenä ensimmäisistä tiedemiehistä hän tutki vesinokkaeläintä ja julkaisi siitä ensimmäisen tieteellisen kuvauksen "The Naturalist's Miscellany"ssa 1799.
Muita julkaisuja.
Shaw kuvaili ja nimesi muun muassa punahelttamesikon ("Anthochaera carunculata"), myskilurikin ("Glossopsitta concinna") ja pikkulurikin ("Glossopsitta pusilla").
Georgi Danelija

Georgi Nikolaevitš Danelija (; 25. elokuuta 1930 Tbilisi – 4. huhtikuuta 2019 Moskova) oli georgialaissyntyinen elokuvaohjaaja, joka tuli kuuluisaksi kaikkialla Neuvostoliitossa "surullisilla komedioillaan". 
Danelija opiskeli arkkitehdiksi Moskovassa. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat "Romanssi Moskovassa" (1964), "Haukka" (1977), "Syysmaraton" (1979) ja "Kin-dza-dza!" (1986). 
Danelija on tehnyt monien elokuviensa käsikirjoitukset itse, mutta kirjoittanut myös muille ohjaajille. Hänet nimitettiin Neuvostoliiton kansantaiteilijaksi vuonna 1990.
Liikenne Vuorela

Liikenne Vuorela on miehikkäläläinen vuonna 1939 perustettu linja-autoyritys, jonka liikennöintialue on Hamina, Miehikkälä, Luumäki ja Lappeenranta. Yritys liikennöi 25 autolla.
Historia.
Liikenne Vuorela perustettiin alun perin kesällä 1939 Miehikkälässä. Ensimmäinen linja-auto liikennöi Haminan ja Suurmiehikkälän välillä, Vuonna 1978 Vuorela perusti oman matkatoimiston ryhmämatkojen järjestämistä varten niin kotimaan- kuin ulkomaankohteisiin. 2000-luvulla aloitettiin Miehikkälä-Hamina-Kotka-Helsinki- pikavuoron liikennöinti kahdesti päivässä. 
Huhtikuussa 2024 uutisoitiin pikavuoroliikenteen luopumisesta. Samalla Vuorela luopuu valtaosasta tilausajoja sekä muutamien paikallisvuorojen liikennöinnistä. Myös matkatoimisto lopetetaan. Yhtiö jatkaa muun muassa sopimusliikenteen sekä koululaisliikennöinnin harjoittamista.
Kalusto.
Liikenne Vuorelalla on Volvo-, Scania- ja Mercedes-Benz -merkkisiä linja-autoja. Autojen väritykset ovat sini-vihreä-harmaa ja kokovihreä.
The Unattractive Revolution

The Unattractive Revolution on ruotsalaisen rockyhtye Crashdïetin toinen albumi, joka julkaistiin 3. lokakuuta 2007. H. Olliver Twisted tuli korvaamaan yhtyeen alkuperäisen laulajan Dave Lepardin vuoden 2007 alussa Lepardin kuoltua vuonna 2006.
Albumi nousi Ruotsissa Sverigetopplistanin sijalle 11.
Onnenpäivä

Onnenpäivä on Kauko Röyhkä &amp; Nartun neljäs studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1983. Kannessa esittäjänä on Kauko Röyhkä, Narttu mainitaan vain takakannessa. Koska Kauko Röyhkän &amp; Nartun ensimmäiset kolme levyä eivät olleet olleet myynti- saati arvostelumenestyksiä ja lähes kaikki Röyhkän kolmen edellisen vuoden aikana tekemä oli haukuttu – mikä oli ollut tälle henkisesti raskasta aikaa – bändi päätti ottaa uudelle levylle ”vain rakkaus- ja lapsuusaiheisia lauluja, jotka eivät ärsyttäisi ketään.” Jos "Onnenpäivä" olisi haukuttu, olisi Röyhkän musiikillinen ura päättynyt siihen.
Media ja rock-piirit alkoivat levyn ilmestymisen jälkeen yhtäkkiä kehua bändiä. Vaikka levy myikin ilmestyessään vain noin 4 000 kappaletta, yhtyeestä tuli nopeasti opiskelijaklubien yleisömagneetti. Levyn ilmestymisen jälkeen Mats Huldén erosi bändistä ja Jari Paulamäki tuli tilalle. Tämä oli jo soittanut yhtyeessä "Mikki Hiiren myöhemmät vaiheet" -levyllä.
Albumista julkaistiin "Lauralle" -levyn kanssa yhteinen CD-versio vuonna 1987.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Kauko Röyhkä, ellei toisin mainittu.
Münchenin fenomenologia

Münchenin fenomenologia viittaa joukkoon filosofeja, psykologeja ja fenomenologeja, jotka työskentelivät ja suorittivat tutkimuksiaan Münchenissä 1900-luvun alkupuolella, kun Edmund Husserl julkaisi pääteoksensa "Logische Untersuchungen" (”Loogisia tutkimuksia”) ja pani alulle koko fenomenologisen liikkeen. Münchenin fenomenologien ajatuksia kuvaa nimitys ”olemusten fenomenologia”.
Historia.
Koulukunta sai alkunsa, kun osa Theodor Lippsin oppilaista, jotka olivat muodostaneet psykologisen yhdistyksen "Psychologische Verein", saivat innoitusta Husserlin teoksesta ja ottivat sen filosofian tekemisen ohjenuoraksi. Heihin lukeutuivat tunnetuimpina Adolf Reinach, Johannes Daubert ja Alexander Pfänder. Noin vuonna 1905 monet Lippsin oppilaat päättivät Daubertin johdolla jättää Münchenin ja suunnata kohti Göttingeniä opiskellakseen Husserlin oppilaana. Tähän on usein viitattu nimellä ”müncheniläisten Göttingenin valtaus”.
Vuonna 1912 Münchenin fenomenologit Reinach, Pfänder, Max Scheler ja Moritz Geiger perustivat kuuluisan "Jahrbuch für Philosophie und phänomenologische Forschung" (”Filosofisen ja fenomenologisen tutkimuksen vuosikirja”) -julkaisun, jonka päätoimittajana Husserl toimi.
Husserlin julkaistua teoksen "Ideen" vuonna 1913 monet fenomenologit ottivat kriittisen asenteen hänen uusia teorioitaan kohtaan. Monet Münchenin fenomenologian edustajat ottivat etäisyyttä Husserlin transsendentaaliseen fenomenologiaan ja pitäytyivät aiemmassa "Logische Untersuchungen" -teoksen realistisessa fenomenologiassa.
Lauralle

Lauralle on suomalaisen muusikon Kauko Röyhkän viides studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1984. Albumista julkaistiin "Onnenpäivä"-levyn kanssa yhteinen CD-versio vuonna 1987.
Lauralle-kappale.
Levyn nimikappale ”Lauralle” on edelleen toivotuimpia lauluja Röyhkän keikoilla. Röyhkä taustoittaa kappaletta vuonna 2004: Kappaleen säveltäjäksi onkin vuoden 2009 Menneisyyden taikaa etsimässä 1980–1990 -kokoelma-albumista lähtien merkitty Röyhkä ja Huldén.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Kauko Röyhkä ellei toisin mainittu.
Tétouan

Tétouan (, , ) on kaupunki Marokon pohjoisosassa. Se on Marokon ainoa Välimeren satama ja sijaitsee noin 60 kilometriä Tangerista itäkaakkoon. Se on ollut merkittävä liikennepaikka 700-luvulta alkaen, sillä liikenne Andalusiasta Marokkoon kulki sen kautta. Kun espanjalaiset karkottivat maurit maastaan, Andalusiasta tulleet siirtolaiset rakensivat ison osan siitä mikä on nykyisin Tétouanin vanhakaupunki. Se on tiivis alue ja säilynyt varsin koskemattomana. Tétouan oli Espanjan Marokon pää- ja suurin kaupunki.
Vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan kaupungissa oli noin 381 000. Vuoden 1994 väestönlaskennan mukaan asukkaita oli noin 278 000 ja vuoden 2004 väestönlaskennan mukaan noin 321 000.
Tétouanin vanhakaupunki eli medina on ollut Unescon maailmanperintöluettelon kohde vuodesta 1997.
Caroline, No

Caroline, No on Brian Wilsonin soolokappale, joka julkaistiin Beach Boysin albumilla "Pet Sounds" vuonna 1966. "Pet Soundsia" pidetäänkin miltei Wilsonin soolotyönä, sillä hän sävelsi ja tuotti levyn kaikki kappaleet itse sekä suunnitteli laajat orkesteriosuudet ja sovitukselliset kokonaisuudet, kun muut yhtyeen jäsenet olivat kiertueella.
"Caroline, No" on hidas balladi, jonka Brian Wilson teki viestiksi Caroline-nimiselle naiselle. Kappale alkaa riveillä "Where did your long hair go, Where is the girl I used to know", joilla Wilson viittaa naisen luonteen muuttumiseen. Kappaleessa on surullinen melodia ja rikas sovitus, ja siitä on muodostunut yksi "Pet Soundsin" tunnetuimmista sävelmistä. "Caroline, No" soi Pet Soundsin viimeisenä kappaleena päättyen psykedeeliseen ääniefektiin, jossa kuullaan Brian Wilsonin koiran haukkumista ja saapuvan junan ääntä. Wilson on sanonut kappaleen olevan oma suosikkinsa levyllä.
Maa on voimaa

Maa on voimaa on Kauko Röyhkän &amp; Nartun kuudes studioalbumi. Se julkaistiin sekä LP- että CD-formaatissa vuonna 1985. Jälkimmäinen sisältää myös singlekappaleet ”Paska kaupunki” ja ”Tuhlausta”. 
Lauralle-levyn siivittämän keikkasuosion vuoksi Kauko Röyhkä &amp; Narttu sai kuulla olevansa tyttöjen bändi. Vastavetona bändi päätti tehdä seuraavasta levystä rankemman ”eli enemmän tylyä rokkia ja kyynisiä sanoituksia”. Bändi oli viimein saavuttanut sellaisen aseman, jossa se saattoi ylpeillä pohjoisilla juurillaan. 
Levyn kansikuvaksi Mattila ja Röyhkä etsivät ensin halpaa, luontoaiheista maalausta ”joka olisi jollakin sopivan epämääräisellä tavalla tuonut mieleen vanhan ajan pohjoisen.” Mattila näki kuitenkin Ilta-Sanomissa jutun kahdesta oululaispojasta, jotka olivat pelastaneet vammaisen hukkumasta tulvaojaan. Valokuvan toinen poika oli näyttänut jurolta ja umpimieliselta ja takkikin oli kuin suoraan 1960-luvulta. Takakanneksi päätyi Pellon Orajärven kartta, koska Röyhkän poikavuosien innoittaja kirjailija Timo K. Mukka oli Orajärveltä kotoisin.
Albumista julkaistiin remasteroitu CD-versio vuonna 2000.
Kappaleet.
Sävellykset ja sanoitukset Kauko Röyhkä, sovitukset Kauko Röyhkä &amp; Narttu.
Frances Dafoe

 
Frances Helen Dafoe CM, O.Ont (17. joulukuuta 1929 Toronto – 23. syyskuuta 2016) oli kanadalainen taitoluistelija. Hän kilpaili 1950-luvulla parinsa Norris Bowdenin kanssa. Pari saavutti paitsi maailman-, Pohjois-Amerikan- ja Kanadan-mestaruudet, myös hopeamitalin vuoden Cortina d’Ampezzon talviolympialaisissa 1956. 
Dafoesta tehtiin vuonna 1991 Order of Canadan jäsen. Dafoe kuuluu myös Canadian Sports Hall of Fameen, Canadian Olympic Hall of Fameen ja Skate Canada Hall of Fameen.
Dafoe kuoli 86-vuotiaana 23. syyskuuta 2016.
Ohraryynipuuro

Ohraryynipuuro on puuro, joka valmistetaan hauduttamalla ohraryynejä maidossa. Ryynit liotetaan ensin vedessä, mutta silti kokonaisista ryyneistä tehdyn puuron hauduttaminen kestää useita tunteja. Rikotuista ohrasuurimoista puuro valmistuu nopeammin. 
Ohraryynipuuro on suomalaisen joulupuuron alkuperäinen ja ikivanha versio. Puuro oli ennen keitettävä ryyneistä, sillä jauhopuuron uskottiin tuovan katovuoden. Ryynipuuro taas takasi hyvän sadon. Riisipuuro syrjäytti ohraryynipuuron joulupuurona 1800-luvulla.
Punahelttamesikko

Punahelttamesikko ("Anthochaera carunculata") on naakan kokoinen, mettä syövä australialainen varpuslintu. Alun perin lajin kuvaili englantilainen John White kirjoituksessaan "Journal of a Voyage to New South Wales" (1790).
Koko ja ulkonäkö.
Punahelttamesikon pituus on noin 35 cm ja se on mesikoiden heimon suurikokoisia lajeja. Höyhenpuku on vatsapuolelta pähkinähakkimaisen harmaanruskean ja valkoisen kirjava, yläpuolelta kirvismäisen viiruinen. Vatsassa sillä on keltainen laikku ja kaulan sivuilla erikoinen pieni vaaleanpunainen heltta. Silmät ovat punaiset.
Esiintyminen.
Laji esiintyy vain Australiassa, idästä Uudesta Etelä-Walesista Länsi-Australian lounaisosiin ja Tasmaniaan. Lajin esiintymisalueen koko on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja sen kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö.
Laji elää avoimissa metsissä ja myös asutuksen tuntumassa.
Lisääntyminen.
Punahelttamesikon pesä on risuista ja lehdistä laadittu ja sijaitsee 2–16 metriä maanpinnan yläpuolella. Munia on yleensä kaksi tai kolme. Pesällään se voi olla hyvin aggressiivinen muita lintuja ja ihmisiä kohtaan.
Ravinto.
Meden lisäksi punahelttamesikko syö hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia sekä marjoja ja hedelmiä.
Ambohimanga

Ambohimanga on kuninkaallinen rauniokukkula Madagaskarin saarella, 21 kilometriä Antananarivon kaupungista pohjoiseen. Siellä on hautapaikkoja ja kaupungin rauniot. Madagaskarilaiset pitävät kukkulaa valtionsa syntypaikkana, joten sillä on tärkeä kansallinen merkitys. Kukkula on Unescon maailmanperintökohde. 
Ambohimangan kuninkaallinen kukkula on poikkeuksellinen todiste Madagaskarin keskiosissa 1400- ja 1800-lukujen välillä kehittyneestä sivilisaatiosta sekä siihen läheisesti liittyneistä kulttuurisista ja hengellisistä perinteistä, kuninkaiden ja esi-isien kultista. Ambohimanga teki Madagaskarista modernin valtion, joka on ollut kansainvälisesti tunnustettu vuodesta 1817 lähtien. Siihen liittyy voimakkaita tunteita, jotka liittyvät paikan pyhään luonteeseen sen kunnioitettujen kuninkaallisten hautojen, lukuisten pyhien paikkojen (lähteet, pyhät altaat ja metsät, uhrikivet) ja majesteettisten kuninkaallisten puiden kautta.
Ambohimanga oli Madagaskarin kuningaskunnan uskonnollinen pääkaupunki ja pyhä kaupunki 1800-luvulla, ja kuninkaallinen kukkula oli sen hallitsijoiden hautapaikka. Paikassa on säilynyt arkeologisia todisteita aiemmasta vallan ja oikeudenkäytön harjoittamisesta. Se on edelleen monien madagaskarilaisten uskonnollisten menojen keskus. 
Ambohimangan kuninkaallinen kukkula käsittää linnoitusjärjestelmän, jossa on useita ojia ja neljätoista linnoitettua kiviporttia. Kaupunkiin liittyy keskusaukio (Fidasiana), kuninkaallisia puita, oikeustalo ja muita luonnollisia tai rakennettuja kulttipaikkoja. Kuninkaallinen kaupunki käsittää kaksi palatsia ja pienen paviljongin, "härkäkuopan", kaksi pyhää allasta ja neljä kuninkaallista hautaa. Lisäksi suojeltu alue suojelee jäänteitä primaarimetsästä, jossa on säilynyt lukuisia kotoperäisiä ja lääkekasvilajeja.
Siirtomaakaudella ranskalaiset hajoittivat kuninkaalliset haudat, mutta itsenäisyyden aikana kuninkaallisten jäänteet haudattiin sinne uudelleen.
Klaus Haapaniemi

Klaus Haapaniemi (s. 1970 Helsinki) on suomalainen kuvittaja ja suunnittelija, joka asuu Berliinissä. Hän on valmistunut Lahden Muotoiluinstituutista graafiseksi suunnittelijaksi. Haapaniemi valittiin vuoden graafikoksi 2008. 
Haapaniemi on tehnyt töitä niin suomalaisille yrityksille, kuten Marimekko ja Iittala, kuin ulkomaisillekin tuotemerkeille, esimerkiksi Dieselille ja Levi’sille. Hän on tehnyt sarjakuvia ja kuvittanut Rosa Liksomin tarinoita kokoelmiin "Giants" ja "Neko". Hän on toiminut italialaisen muotitalon Bantamin luovana johtajana.
Kansainvälinen trenditoimisto WGSN pitää häntä ”yhtenä aikamme merkittävimmistä nousevista suunnittelijoista ja kuvittajista”.
Tyyliinsä Haapaniemi on saanut vaikutteita paitsi suomalaisesta perinteestä ja Kalevalasta, myös slaavilaisesta ja japanilaisesta kulttuurista. Hän sanoo ideoidensa synnystä: ”Olen keksinyt uudestaan klassiset kuviot, sellaiset tyylit kuin venäläinen avantgarde, joka perustuu hyvin geometriseen muotokieleen.” Hän sanoo myös että ideoita syntyy kadulla kävellessä mutta toisaalta niiden juuret ovat hänen lapsuudessaan. Hänen suosikkejaan pohjoismaisista suunnittelijoista ovat Alvar Aalto, Oiva Toikka ja Tove Jansson.
Rosvopaisti

Rosvopaisti on suomalainen ruoka. Paistin voi valmistaa lähes minkä eläimen lihasta tahansa, kuten sian, naudan, lampaan, poron tai hirven lihasta.
Rosvopaisti kypsennetään noin puolen metrin syvyisessä kuopassa. Kuopan pohjalle ja reunoille asetellaan kiviä, joiden päälle tehdään nuotio. Tulen annetaan palaa reippaana noin 3–4 tuntia, minkä jälkeen hiillos lapioidaan pois ja paisti asetetaan kuoppaan. Paisti on ensin kääritty märkään voipaperiin, runsaaseen folioon ja vielä märkään sanomalehtikerrokseen (pari kokonaista lehteä).
Nostoverkon käyttö helpottaa paistin nostoa ehjänä montusta. Paisti peitetään noin 5 sentin kerroksella hiekkaa, jonka päälle hiillos kaadetaan. Tulta pidetään yllä vielä jokunen tunti. Paistoaika on noin puolitoista tuntia per kilo, vähintään. Rosvopaistin valmistus vie kaikkiaan noin 8–12 tuntia, riippuen paistin koosta. 
Kirjailija Veikko Huovinen teki työläästi valmistettavan rosvopaistin nykyaikana kuuluisaksi kirjoittamalla humoristisen kirjan "Lampaansyöjät", jonka perusteella tehtiin Seppo Huunosen ohjaama samanniminen elokuva. Huovinen sai inspiraationsa Hotelli Tornin lehdestä, jossa haastateltiin suomalaista Hjalmar Frontia. Hän oli asunut Ulko-Mongoliassa ja oppinut kertomansa mukaan valmistustavan siellä. 
Rosvopaistia tehdään Suomessa pienehköjen kesätapahtumien juhlaruoaksi. Muun muassa ruoanlaiton opettamiseen erikoistuneet Martat tekevät rosvopaistia.
Klaus Rifbjerg

Klaus Rifbjerg (15. joulukuuta 1931 Amager, Tanska – 4. huhtikuuta 2015 Kööpenhamina Tanska) oli tanskalainen kirjailija, toimittaja ja kriitikko. Hän oli vuodesta 1967 Tanskan akatemian jäsen.
Rifbjerg syntyi Kööpenhaminassa. Hän opiskeli englannin kieltä ja kirjallisuutta Kööpenhaminassa sekä vuoden ajan Princetonin yliopistossa Yhdysvalloissa. Vuonna 1955 hän alkoi työskennellä käsikirjoittajana tanskalaisessa elokuvayhtiössä. Samalla hän toimi useiden lehtien kirjallisuus- ja teatterikriitikkona. Hänen läpimurtoteoksensa oli sukupolviromaani "Den kroniske uskyld" (1958), joka osoitti kirjoittajan taiturimaisen kielenkäyttökyvyn ja josta on tehty myös elokuvaversio. Hän oli kriitikkona muun muassa "Politikenissa" 1956–1964.
Kirjailijana Rifbjerg julkaisi runoteoksia, romaaneita ja näytelmiä. Hänen runouteen keskittynyt kautensa oli vuosina 1956–1967. Monet tämän kauden teokset käsittelevät nuoruuden teemoja. Romaani- ja novellikausi alkoi vuoden 1958 läpimurtoteoksesta ja toi esille psykologiset asetelmat, komiikan ja rakkauden. 1970-luvulla hänen tuotantosa sai yhteiskunnallisia sävyjä. Romaani "Lena Jørgensen" vuodelta 1972 on realistinen kuvaus 1970-luvun työläisympäristöstä.
Näytelmäkirjailijana Rifbjerg pyrki aluksi 1960-luvulla uudistamaan revyytaidetta ja kuvaamaan kaunistelematta aikansa ihmisten käyttäytymistä eri tilanteissa. Reyystä hän siirtyi 1960-luvun puolivälissä käsikirjoittamaan musikaaleja. Vuonna 1970 ilmestynyt puhenäytelmä "År" kuvaa tanskalaisperheen elämää toisen maailmansodan saksalaismiehityksessä. Lisäksi Rifbjerg on tehnyt elokuvakäsikirjoituksia.
Angel Down

Angel Down on laulaja Sebastian Bachin viides sooloalbumi, joka julkaistiin 20. marraskuuta 2007.
Albumi debytoi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalla 191.
Palo (Kokkola)

Palo on kylä Kokkolan kaupungin pohjoispuolella. Se rajautuu valtatiehen 8, Perhonjokeen, Puntusharjuun ja mereen jokisuussa. Palon naapurikyliä ovat valtatien toisella puolella Jokilaakso, Puntusharjun takana Rytimäki ja joen toisella puolella Rödsö.
Palo oli vielä vuonna 2000 rauhallinen maalaiskylä, mutta kaavoituksen, asfaltin ja katuvalaistuksen myötä rauhallinen kylätie on vilkastunut. Palossa on myös Jokilaakson koulu.
Mackenzie Bowell

Mackenzie Bowell (27. joulukuuta 1823 – 10. joulukuuta 1917) oli Kanadan viides pääministeri 21. joulukuuta 1894 – 27. huhtikuuta 1896. Hän syntyi Englannissa ja muutti vuonna 1833 perheensä mukana Kanadaan, jossa työskenteli myöhemmin Bellevillen kaupungin sanomalehdessä.
Anna Sorainen

Anna Leena Ståhle (ent. Sorainen, o.s. Savela, s. 1972) on suomalainen televisiotoimittaja, yrittäjä, viestintäkonsultti ja televisiojuontaja. Hän toimi Viestintä Ground Oy -nimisen viestintätoimiston toimitusjohtajana ja ProCom - Viestinnän ammattilaiset ry:n johtokunnan puheenjohtajana vuoden 2011 loppuun asti. Ståhle on koulutukseltaan toimittaja. Hän opiskeli Tampereen yliopistossa tiedotusoppia vuosina 1991–1998.
Ura.
Sorainen oli 1990-luvun alussa Yleisradion urheilutoimituksen ensimmäinen naistoimittaja. Hän teki töitä noin kymmenen vuotta Yleisradion ja Nelosen urheilu- ja ajankohtaistoimittajana.
Vuosina 2001–2005 Sorainen toimi Suomen Olympiakomitean viestintäpäällikönä. Sen jälkeen hän ryhtyi Kimi Räikkösen PR- ja mediakonsultiksi. Tässä tehtävässä Sorainen toimi noin vuoden ajan.
Vuosina 2005–2007 Sorainen toimi media- ja markkinointiyritys Publicis Helsinki Oy:ssä viestinnästä ja sponsoroinnista vastaavana johtajana.
Yksityiselämä.
Anna Sorainen oli seitsemän vuotta naimisissa Samuel Soraisen kanssa ja heillä on kaksi poikaa. Sorainen puhuu sujuvasti englantia ja ranskaa.
Dipolimomentti

Dipolimomentti voi tarkoittaa seuraavia:
Tytti Paavolainen

Tytti Helena Irmeli Paavolainen (o.s. Korhonen; 12. helmikuuta 1937 – 1. marraskuuta 2008 Helsinki) toimi Yleisradiossa lasteohjelmien radiotoimittajana vuosina 1966–1992.
Paavolainen teki päätyönään kirjoihin perustuvia radio-ohjelmia lapsille. Ensimmäisen äänikirjan "Kuka lohduttaisi Nyytiä?" hän luki vuonna 1971. Hänet tunnettiin persoonallisesta kirjan tulkinnastaan. Paavolainen oli opiskellut yliopistossa lausuntaa ja puhetekniikkaa, sekä oli ollut mukana Ylioppilasteatterissa. Hän on lukenut muun muassa kaikki Elina Karjalaisen "Uppo-Nalle"- ja Tove Janssonin Muumi-kirjat.
Tytti Paavolainen sai Suomen arvostelijain liiton vuosittain jakaman palkinnon Kritiikin Kannukset -palkinnon vuonna 1971.
Hän oli näyttelijä Sara Paavolaisen äiti.
Sean Stewart

Sean Stewart (s. 2. kesäkuuta 1965, Lubbock, Texas) on yhdysvaltalais-kanadalainen science fiction- ja fantasiakirjailija. Hänen romaaneistaan on suomennettu "Matkijalintu" (1998) ja "Kehä" (2004).
Stewart on myös suunnitellut vuorovaikutteista fiktiota muun muassa Microsoftin ja Nine Inch Nails -yhtyeen mainoskampanjoihin. Yhdessä Jordan Weismanin kanssa tehty "Cathyn kirja" (2006) yhdistelee erilaisia kerronnan muotoja ja laajentaa tarinan sivujen ulkopuolelle. Kirja sisältää piirroksia sekä irtotaskun, jossa on tapahtumiin liittyvää oheisaineistoa.
Roadhawks

Roadhawks on Hawkwindin kokoelma-albumi vuodelta 1976. Se käsittää vuodet 1970-1975. Kokoelman on koostanut yhtyeen johtohahmo, kitaristi-laulaja Dave Brock. Albumin kappaleet on miksattu yhteen, väleillä ei ole taukoa. Albumia ei ole julkaistu virallisesti CD-muodossa. Alkuperäisen painoksen mukana tuli "Roadhawks"-posteri.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Dōgen

Dōgen Zenji (; 19. tammikuuta 1200 Kioto – 22. syyskuuta 1253 Kioto) oli japanilainen filosofi ja zenbuddhalaisen sōtō-koulukunnan perustaja. Hänen katsotaan tuoneen kyseisen suuntauksen Kiinasta. Dōgen oli aikansa uskonnollisen elämän keskeisiä hahmoja.
Dōgen syntyi aatelisperheeseen, mutta joutui orvoksi seitsemänvuotiaana. Hän opiskeli buddhalaisuutta Tendai-lahkon temppelissä Hieivuorella ja teki vuosina 1223–1227 opintomatkan Kiinaan, jossa hän tutustui zenmeditaatioon ja saavutti valaistumisen. Palattuaan Japaniin hän levitti tietämystä zenistä ja vietti viimeiset vuotensa Eihei-jin temppelissä Fukuin lähistöllä.
Dōgenin pääteos on yli 20 vuoden aikana muotonsa saanut "Shōbōgenzō", jossa on 95 kappaletta. Hän kirjoitti myös monia muita teoksia.
Janne Tähkä

Janne Tähkä (s. 27. syyskuuta 1970) on suomalainen salibandyn entinen ammattilaispelaaja. Hänen pelipaikkansa oli virallisesti puolustaja. Hän on edustanut muun muassa Team Botby'tä, HIFK:ta, Josbaa, SSV:tä ja SPV:tä. Hänet tunnettiin näyttävistä ilmaveiveistä, jossa pallo ei irtoa mailan lavasta, vaikka lapa nouseekin lattiasta. Tähkä nousi nopeasti lajinsa huipuksi, vaikka aloitti lajin pelaamisen vasta 24-vuotiaana. Tätä ennen Tähkä pelasi jääkiekkoa 17-vuotiaaksi asti ja sen jälkeen kaukalopalloa muun muassa MK-67:ssä.
Pikku enkeli

Pikku enkeli on suomalaisen muusikon Kauko Röyhkän seitsemäs studioalbumi. Se julkaistiin sekä LP-, C-kasetti- että CD-formaatissa vuonna 1986. Viimeksi mainittu sisältää lisäksi live-osuuden, joka on kahta viimeistä kappaletta lukuun ottamatta sisällytetty myös Röyhkän samana vuonna julkaisemalle "Kulta-aika"-kokoelmalle. Näistä jälkimmäinen, ”Kotona taas”, on mukana yhtyeen "Olennainen välittyy" -livealbumilla. C-kasetti (Euros Records SIC-1029) sisälsi bonuskappaleet ”Paska kaupunki” ja ”Tuhlausta”. Kaksi edellä mainittua sekä ”Kovat pojat” julkaistiin alun perin "Paska kaupunki" -ep:llä. 
Albumista julkaistiin vuonna 2000 remasteroitu CD-versio, jossa ei ole bonusraitoja.
Levyn kansikuvassa Jukka-Pekka on äitinsä kanssa Tuiran uimarannalla Oulussa.
Kappaleet.
Sävellykset ja sanoitukset Kauko Röyhkä, paitsi A2 ”Laulujen nainen” säv. ja san. Kauko Röyhkä ja Maritta Kuula. Sovitukset Kauko Röyhkä &amp; Narttu.
Artur Sirk

Artur Sirk (25. syyskuuta 1900 – 2. elokuuta 1937) oli Viron vapaussoturiliikkeen johtajia.
Sirk otti osaa Viron vapaussotaan ja pysyi armeijassa aina vuoteen 1926, jolloin ryhtyi lakimieheksi. Vuonna 1929 hän perusti oikeistoradikaalin Viron vapaussotureiden liiton kenraali Andres Larkan kanssa. 1930-luvulla liike alkoi vaatia siirtymistä vahvan johtajan malliin. Vapsien kannatus kasvoi ja näytti siltä että Larka valittaisiin vuoden 1934 vaaleissa Viron "riigivanemiksi". Tuolloin Konstantin Päts käytti uusi valtaoikeuksiaan ja julisti maan poikkeustilaan ja lykkäsi vaaleja. Vapsien johtajat vangittiin ja tuomittiin lyhyisiin vankeusrangaistuksiin.
Sirk pakeni 11. marraskuuta 1934 Tallinnan vankilasta vanginvartijan avustuksella. Pakonsa jälkeen Sirk ilmoittautui Suomen viranomisille Helsingissä 5. joulukuuta 1934. Oman ilmoituksensa hän oli tullut Suomeen moottoriveneellä Riiasta 3. joulukuuta. Suomessa hän juoni mm. Sinimustat-liikkeen johtohahmojen kanssa vallankaappausta Pätsin syrjäyttämiseksi. Yritys keskeytyi kun Viron agentit saivat siitä vihiä ja pidättivät suunnittelijat.
Sirk lähti Suomesta ja asettui lopulta Luxemburgin. Hän kuoli pudottuaan Echternachissa hotellihuoneen ikkunasta. Luxemburgin viranomaiset totesivat syyn itsemurhaksi. Useat virolaiset historioitsijat uskovat Viron agenttien olleen asialla. Artur Sirk haudattiin 9. lokakuuta 1937 Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle ja hänen ruumiinsa siunauksen toimitti Elias Simojoki. Hauta sijaitsee Hietaniemen alueen 28. korttelin 4. rivissä. Marraskuussa 1937 Ajan Suunta-lehden tuonti Viroon kiellettiin kahden vuoden ajaksi. Syynä oli lehden kirjoittelu Sirkin kuoleman yhteydessä.
Artur Sirk oli Tarton Yliopiston korporaatio (osakunta) Korp! Sakalan jäsen. Coetus (jäseneksi) 1922-2.
Kulta-aika (albumi)

Kulta-aika on suomalaisen muusikon Kauko Röyhkän toinen kokoelmalevy. Se julkaistiin vuonna 1986. Levyllä oleva live-osuus löytyy myös Röyhkän samana vuonna julkaistulta "Pikku enkeli" -albumilta.
Albumista julkaistiin remasteroitu CD-versio vuonna 1990.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Kauko Röyhkä sekä sovittanut Kauko Röyhkä ja Narttu, ellei toisin mainittu. D-puolen kappaleet on äänitetty livenä Tampereen Yo-talolla 3. heinäkuuta 1986.
Nicolas Chamfort

Sébastien-Roch Nicolas de Chamfort (6. huhtikuuta 1741 – 13. huhtikuuta 1794) oli aforismeistaan tunnettu ranskalainen kirjailija. Hän istui Ranskan akatemiassa (6. tuoli) vuodesta 1781 itsemurhaansa 1794.
Chamfort palveli ensin innokkaasti Ranskan vallankumousta, työskenteli Emmanuel-Joseph Sieyèsin ja Mirabeaun kanssa, joutui sittemmin vankeuteen ja kuoli itsemurhayrityksen seurauksista. Chamfort oli kuuluisa henkevästä ja sukkelasta puhetavastaan, hän oli muuten sairaalloisen tunteikas, ylpeä ja kyyninen ihmisvihaaja. Ylen eroottisella elämällään − hän rakasti samalla kertaa neljää ylhäistä naista − hän tärveli terveytensä ja oli jo 40-vuotiaana ruumiillisesti ja henkisesti elähtänyt. Vuonna 1781 hän tuli Ranskan akatemian jäseneksi.
Chamfortin teoksista murhenäytelmä "Mustapha et Zéangir" (1777) on täynnä liikuttavia kohtia, mutta muuten keskinkertainen. Hänen muista teoksistaan on mainittava hänen kuolemansa jälkeen ilmestynyt "Pensées, maximes, anecdotes, dialogues" (1803). Hänen teoksensa julkaisi Pierre-Louis Ginguené (1795, 4 nidettä) ja Pierre René Auguis (1824−1825, 5 nidettä).
Atsinananan sademetsät

Atsinananan sademetsät Madagaskarin itäosassa ovat Unescon maailmanperintökohde. Ne levittäytyvät kuuteen kansallispuistoon. Metsät ovat tärkeä jäänne Madagaskarin luonnon ja geologian historiasta. Saari on irtautunut Afrikan mantereesta yli 60 miljoonaa vuotta sitten, ja sen kasvi- ja eläinkunta on kehittynyt siitä lähtien eristyksissä. Atsinananan metsissä 80–90 prosenttia lajeista on endeemisiä. Metsissä elää monia uhanalaisia eläinlajeja, muun muassa ainakin 25 eri makilajia. Alueen eläinlajeista 72 on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton uhanalaisten lajien luettelossa.
Maailmanperintökohteeseen kuuluu 13 erilistä aluetta, jotka kuuluvat seuraaviin kansallispuistoihin
Kansallispuistojen ulkopuolella suurin osa Madagaskarin metsistä on jo hakattu – alkuperäisestä metsäalasta on jäljellä enää 8,5 prosenttia ja siitä suurin osa kuuluu Atsinananan kansallispuistoihin.
Iivari Ellilä

Iivari Johannes Ellilä (käytti Saksassa nimeä Elling), (1. joulukuuta 1892 Kuivaniemi – 18. huhtikuuta 1918 Vesilahti) oli suomalainen filosofian ylioppilas ja jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat poliisikonstaapeli Lauri Juho Ellilä ja Liisa Jääskö. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta klassisesta lyseosta vuonna 1913 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opiskelujaan hän jatkoi Helsingin yliopiston maanviljelys-taloudellisella osastolla vuosina 1913–1914.
Jääkäriaika.
Ellilä liittyi vapaaehtoisena Pfadfinder-kurssille Saksassa jääkärikoulutusta antavaan yksikköön, joka myöhemmin nimettiin Jääkäripataljoona 27:ksi. Hän kirjautui Holsteinissa sijaitsevalle leirialueelle Lockstedt lageriin 8. maaliskuuta 1915 ja hänet sijoitettiin 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1915 4. komppaniaan. Hän otti osaa asemasotaan Misse-joella ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluihin. Rintamakomennuksen jälkeen hän suoritti sotakoulun A-kurssilla Libaussa vuonna 1917.
"Katso myös: Suomen sisällissota"
Suomen sisällissota.
Ellilä organisoi tammikuussa 1918 Kuivaniemellä Mursun talosta käsin Suomen sisällissotaan (Ellilän katsantokannan mukaan vapaussotaan) pienen joukon miehiä. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana yliluutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä 2. Krenatöörirykmentin 2. Savon pataljoonan 1. komppaniaan, jonka mukana otti osaa taisteluihin Vilppulassa, Lylyssä, Korkeakoskella, Moisiossa (Lempäälä), Tampereella ja Vesilahdella, missä kaatui taistelussa 18. huhtikuuta 1918 ja kuollessaan hän oli naimaton ja kirjoilla Kuivaniemellä. Hän menehtyi kiväärin kuulasta kaulaan ja hänet on haudattu Kuivaniemen hautausmaan kirkkotarhaan.
Ellilän muistoksi.
Kuivaniemen sankarihautausmaalle on pystytetty muistomerkki Ellilälle jonka Kuivaniemen kunnanvaltuusto kustansi (3 000 markkaa) 24.3.1919 tekemällä päätöksellä. Muistomerkin teksti kuuluu:&lt;br&gt;
”"Jääkäri-yliluutnantti Iivari Johannes Ellilä"&lt;br&gt;
"Syntynyt Kuivaniemellä 18 1/12 92, Kaatui vapaustaistelussa Vesilahdella 19 18/4 18."&lt;br&gt;
"Muistosi elää!"&lt;br&gt;
"Sankari nukkuvi työnsä hän täytti"&lt;br&gt;
"Kunnian kentillä kuntonsa näytti"&lt;br&gt;
"Sankaritekoja tehdä hän ehti"&lt;br&gt;
"Urho tää uljan, reipas ja rehti"”
Joka kesä Kuivaniemen Kotiseutuyhdistys laskee seppeleen Ellilän haudalle.
Kalle Ekvall

Kalle Edvin Ekvall (22. tammikuuta 1890 Tyrvää – 28. maaliskuuta 1918 Messukylä) oli suomalainen jääkärivaravääpeli. Hän oli käynyt kansakoulun ja työskenteli Tyrväällä työmiehenä ennen jääkäriksi Saksaan lähtöään. Hänen äitinsä oli Karoliina Fredrika Ekvall.
Ekvall kirjautui Saksaan jääkäripataljoona 27:ään Lockstedtin leirille pioneerikomppaniaan 9. maaliskuuta 1916. Hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan Saksan itärintamalla Misse-joen, Aa-joen ja Riianlahden taisteluissa. Riianlahden taisteluissa hän haavoittui 25. marraskuuta 1916. Hänen ylennettiin Hilfsgruppenführeriksi 31. toukokuuta 1917 ja jääkärivaravääpeliksi 11. helmikuuta 1918. Suomeen hän saapui jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918, Vaasaan.
Suomen sisällissodassa hän palveli joukkueenjohtajana 6. jääkäripataljoonan 2. komppaniassa, jonka riveissä hän kaatui Kalevankankaalla Tampereen valtauksen yhteydessä. Kuollessaan hän oli naimaton ja kirjoilla Tyrväällä. Hänet on haudattu Tyrvään vanhalle hautausmaalle valkoisten sankarihautaan.