tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Heliografia

Heliografia (, aurinkopiirros) on ranskalaisen keksijän Joseph Nicéphore Niépcen kehittämä maailman ensimmäinen menetelmä pysyvän valokuvan luomiseksi. Niépce otti vanhimman säilyneen valokuvan, "Näkymä ikkunasta Le Grasissa", vuonna 1826 käyttäen camera obscuraa ja 25,8 × 29 cm:n kokoista öljykäsiteltyä bitumilla pinnoitettua tinalevyä. Kun levy huuhdeltiin laventeliöljyllä, ainoastaan auringonvalosta kovettunut osa, "itse kuva", jäi jäljelle. Ensimmäisen säilyneen kuvan valottamiseen meni kahdeksan tuntia, minkä vuoksi aurinko paistaa kuvassa molemmista suunnista, ja varjot heittyvät kahteen suuntaan.
Niépce oli askarrellut valokuvauksen parissa jo vuodesta 1816 kokeillen erilaisia valonherkkiä kemikaaleja. Näiden varhaisten kokeiluiden tulokset eivät olleet pysyviä, sillä hän ei onnistunut kuvan kiinnittämisessä, joten kuvat haalistuivat nopeasti häviten näkyvistä.
Niépcen kuoltua 1833 hänen työtään jatkoi Louis Daguerre, joka 1839 julkaisi heliografiaan ja Niépcen havaintoihin perustuvan, mutta huomattavasti kehittyneemmän dagerrotypian.
Milton Berle

Mendel Berlinger eli Milton Berle (12. heinäkuuta 1908 – 27. maaliskuuta 2002) oli yhdysvaltalainen koomikko ja näyttelijä. Hän nousi laajaan kuuluisuuteen juontamalla vuosina 1948–1955 televisiossa "Texaco Star Theater" -show’ta. Hän esiintyi myös Broadwaylla ja lukuisissa elokuvissa, joista ensimmäisessä jo vuonna 1914.
Berle pääsi lapsena opiskelemaan Manhattanin Professional Children’s Schooliin. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella, ja hänet on otettu myös California Hall of Fameen.
Berle pysyi henkisesti vireänä vanhuuteensa saakka. Huhtikuussa 2001 julkisuuteen tuli tieto hänen sairastamastaan suolistosyövästä. Hän kuoli Los Angelesissa 93-vuotiaana maaliskuussa 2002.
Antrea (Viipurin piiri)

Antrea eli Kamennogorsk on kaupunkikunta () ja samanniminen, kuntakeskuksena toimiva kaupunki Viipurin piirin pohjoisosassa Leningradin alueella Venäjällä. Antrean kaupunkikunta käsittää alueen Viipurin kaupungin pohjoispuolelta Vuoksen molemmin puolin. Lännessä se rajoittuu Suomen rajaan, pohjoisessa Karjalan tasavaltaan ja idässä Käkisalmen piiriin. Sen naapurikuntia ovat luoteessa Enso (Svetogorsk) sekä Suomen puolella Lappeenranta ja Rautjärvi, pohjoisessa Karjalan tasavallan puolella Hiitola, idässä Käkisalmen piirin puolella Kaarlahti ja Räisälä, etelässä Kähäri, Viipuri ja Tienhaara.
Taajamat.
Antrean eli Kamennogorskin kaupungin lisäksi kaupunkikuntaan kuuluvat seuraavat maaseututaajamat:
Elinkeinot.
Antreassa on suuria harmaan graniitin louhoksia, joita hyödyntää seitsemän kiviteollisuusyritystä. Kaupungissa on myös kaksi paperitehdasta. Vanhempi, kirjapainopaperia tuottava perustettiin entisen suomalaisen sokeritehtaan tiloihin. Uudempi tehdas tuottaa WC-paperia ja on ruotsalaisomistuksessa.
Historia.
Antrean kaupunkikunta sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella ja se käsittää suunnilleen Suomen luovuttamat Antrean ja Vuoksenrannan kunnat, sekä osia Viipurin maalaiskunnasta, Nuijamaasta, Kirvusta ja Rautjärvestä. Antrean nykyinen kaupunki sijaitsee entisen Antrean kirkonkylän - asemanseudun paikalla.
Antrean kaupunkikunta muodostettiin 1. tammikuuta 2006 yhdistämällä Antrean kaupunki sekä Sairalan, Kavantsaaren ja Sokkalan kylähallinnot.
Heikki Lehmusto

Heikki Jaakko Lehmusto (s. 17. helmikuuta 1947 Oulu) on suomalainen entinen yritysjohtaja, media-alan vaikuttaja, hallitusammattilainen ja pakinoitsija.
Lehmusto pääsi ylioppilaasi Munkkiniemen yhteiskoulusta. Oikeustieteen kandidaatiksi opiskellut Lehmusto toimi opiskeluaikoina Sanoma-osakeyhtiössä toimittajana ja valmistuttuaan Yhtyneitten Kuvalehtien lakimiehenä.
Yritysjohtajana.
Vuosina 1977–1980 Lehmusto työskenteli Kirjapaino Kannan ja vuosina 1980–1986 silloisen Insinöörilehdet Oy:n toimitusjohtajana. 
Heikki Lehmusto toimi Kolmostelevision toimitusjohtajana yhtiön alusta 1986 vuoden 1993 alkuun asti, jolloin Oy Kolmostelevisio Ab ja MTV Oy yhdistettiin televisiokanava MTV3:ksi. Kolmostelevision jälkeen hän siirtyi pörssiyhtiö Fazer Musiikki Oy:n toimitusjohtajaksi. Kun Fazer oli myyty Time Warnerille, Lehmustosta tuli 1994 Yleisradion televisiotoiminnan johtaja ja yhtiön hallituksen jäsen, jossa tehtävässä oli vuoteen 2001 saakka.
Yleisradiosta Lehmusto siirtyi 2001 Silja Oyj:n varatoimitusjohtajaksi, josta hänen oli määrä siirtyä seuraavan vuoden lopussa eläkkeelle jäävän toimitusjohtajan tilalle. Syksyllä 2002 yhtiön omistajat päättivät kuitenkin valita hänen tilalleen Antti Pankakosken. 
Johtajauransa ohella Lehmusto toimi hallituksen jäsenenä muun muassa Oy Dipoli Ab:ssä, Gummerus-kustantamossa, A-lehdissä ja Veikkauksessa. Lehmusto on myös osakkaana hallitusammattilaisten yhteisössä Boardman Oy:ssä, jossa hän on luonut kolmannen sektorin hallitusammattilaisten suurtapahtuman Pro Bono -seminaarin. 
Lehmusto on ollut Tennisliiton puheenjohtaja vuosina 1992–1995. Hän on toiminut Savonlinnan oopperajuhlien hallituksen puheenjohtajana 1994–2003. Vuonna 2022 hän on Finnpanel Oy:n hallituksen puheenjohtaja ja Sovelto Oyj:n hallituksen jäsen.
Heikki Lehmusto harrastaa kirjoittamista. Yhdessä Kalle Isokallion kanssa hän on koonnut vuosittaista "Suomen parhaat vitsit" -kirjaa nimimerkeillä Henrik Muste ja Kari Kallis. He ovat tiettävästi myös Tekniikka &amp; Talous -lehdessä julkaistavien "Perusinsinööri Veijo Miettisen" pakinoiden takana. Entisenä ketjupolttajana Lehmusto kirjoitti opaskirjan tupakoinnin lopettamisesta muille kaltaisilleen.
Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut 2002

23. jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut pelattiin Malissa 19. tammikuuta – 10. helmikuuta 2002. Turnauksen voitti Kamerun, jolle mestaruus oli neljäs.
Pelipaikat.
Turnauksen ottelut pelataan kuudessa eri kaupungissa.
Maalipörssi.
3 maalia
2 maalia
Miquel Soler

Miquel Soler Sarasols (s. 16. maaliskuuta 1965 Girona, Espanja) on espanjalainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen valmentaja.
Soler oli pelipaikaltaan puolustaja, välillä hän pelasi myös keskikenttäpelaajana. Soler edusti pelaajauransa aikana useaa Espanjan pääsarjajoukkuetta, joista nimekkäimmät olivat Barcelona ja Real Madrid.
Ura.
Seurajoukkue.
Soler on Espanyolin junioriakatemian kasvatteja. Edustusjoukkueessa hän teki ensiesiintymisensä kaudella 1983–1984. Neljännellä kaudellaan Katalonialaisten riveissä joukkue sijoittui sarjakauden loppuvaiheen päätteeksi kolmanneksi. Soler pelasi kaudella 41 ottelua ja teki niissä kaksi maalia. Hän oli mukana myös kun Espanyol eteni vuoden 1988 UEFA Cupin loppuotteluun. Espanyol kuitenkin hävisi loppuottelun rangaistuspotkukilpailussa saksalaiselle Bayer Leverkusenille.
Espanyolista Soler siirtyi paikallisvastustaja Barcelonan riveihin. Hän oli mukana voittamassa Cup-voittajien cupia heti ensimmäisellä kaudellaan. Vuonna 1991 hän siirtyi Atlético Madridiin. Joukkueessa hän voitti uransa toisen Copa del Reyn. Kauden jälkeen Soler palasi Barcelonaan.
Kahden hyvin sujuneen Sevilla-kauden jälkeen hän siirtyi Real Madridin riveihin. Solerilla oli kuitenkin vaikeuksia vakuuttaa paikkansa joukkueen avauskokoonpanossa. Ennen pelaajauransa päätöstä Soler pelasi viimeiset viisi kautta Mallorcan riveissä. Soler pelasi urallaan yhteensä 504 pääsarjaottelua ja teki niissä 12 maalia.
Maajoukkue.
Hän pelasi yhteensä 9 maaottelua ja oli mukana vuoden 1988 jalkapallon EM-kilpailuissa.
Kinotour

Kinotour on kiertävä elokuvateatteri Varsinais-Suomessa. Se järjestää elokuvanäytäntöjä kunnissa, joissa ei ole omaa elokuvateatteria. Näytännöt ovat pääosin lastenelokuvia, joita esitetään julkisissa yleisötiloissa ja kouluissa. Kinotour järjestää elokuville myös suuria ulkoilmanäytäntöjä.
Kinotour esittää elokuvia ainakin Naantalissa, Kyrössä, Liedossa, Marttilassa, Nousiaisissa, Piikkiössä, Taivassalossa, Koski Tl:ssä, Oripäässä, Mynämäellä, Säkylässä, Ypäjällä, Karkkilassa ja Aurassa. Kinotourilla on ollut esitystoimintaa yli 20 kunnassa. Kinotour oli mukana Karkkilassa syksyllä 2017 järjestetyillä elokuvafestivaaleilla, jonka muita yhteistyötahoja olivat Elokuvakerho Kino Iglu, Karkkilan nuoriso- ja kulttuuritoimi ja työväenopisto, Lukeva ry, mediapaja Werstas, Ruukinpaja, Lyhty ry ja Sodankylän elokuvajuhlat. 
Kinotour on perustettu vuonna 1998 ja sen omistaa Kino Events Finland Oy.
Seepramalawinahven

Seepramalawinahven ("Maylandia zebra") on afrikkalaisessa Malawijärvessä laajalti elävä endeeminen kirjoahvenlaji. Laji soveltuu myös akvaariossa pidettäväksi.
Koko ja ulkonäkö.
Koiras on hieman naarasta suurempi ja voi kasvaa yli 11 cm:n pituiseksi. Koiras on väriltään keltainen ja naaras vaaleahko.
Käyttäytyminen.
Seepramalawinahvenet elävät mieluiten kivipohjan läheisyydessä. Koiraat puolustavat erityisesti reviiriinsä kuuluvia luolia, joissa lisääntyminen tapahtuu.
Vesiolot ja ravinto.
Seepramalawinahvenet viihtyvät vedessä, jonka lämpötila on 22–28 °C ja pH noin 8. Laji käyttää ravintonaan levää, kasveja ja eläinplanktonia
Raynaud’n oire

Raynaud’n oire eli Raynaud’n ilmiö eli valkosormisuus on verenkiertoelinten sairaus, jossa verenkierto estyy pienimmissä valtimoissa niiden kouristuksen vuoksi jaloissa, käsissä, poskissa tai korvissa yleensä symmetrisesti. Oireen ensimmäisessä vaiheessa oireena on ihon kalpeus, joka muuttuu keltaisuudeksi tai sinisyydeksi, sekä tunnottomuus. Verenkierron palatessa iho alkaa punoittaa. Raynaud’n oireen toisessa vaiheessa oireina ovat äkilliset kuoliot, jotka johtuvat valtimoiden tukkeutumisesta. Raynaud’n oireen määritteli ensimmäisen kerran ranskalainen lääkäri Maurice Raynaud vuonna 1862. Raynaud’n oireen diagnosointi kuuluu lääkärille.
Raynaud’n oireen voivat laukaista kylmyys, tiheäjaksoista tärinää aiheuttavien työkoneiden käyttö tai tunne-elämän häiriöt. Laukaisevana tekijänä voi olla muun muassa myös puristus tartuttaessa esineisiin tai niitä kannettaessa. Oireiden taustalla voi provosoivan tekijän lisäksi olla muu tekijä, kuten valtimotulehdus, valtimoa painava ylimääräinen kylkiluu, hermohalvaus, sopimaton lääkitys ja/tai tupakointi. Hoitona käytetään oireita provosoivien tekijöiden välttämistä, muiden tekijöiden poistamista ja potilaan oireiden vuoksi tunteman pelon lievittämistä.
Raynaud’n oireen kesto on noin 15–30 minuuttia, jos laukaiseva tekijä poistetaan ja elimistö pidetään lämpimänä. Käsien verenkierto palautuu parhaiten, kun käsiä pidetään lämpiminä, alhaalla ja rentoina puristamattomissa käsineissä. Lääkäriin on otettava yhteyttä, jos oireet eivät poistu lämmittämällä. Mikäli taustalla ei ole muuta tekijää, Raynaud’n oiretta pidetään hankalana mutta vaarattomana.
Erkki Kario

Erkki Johannes Kario (18. kesäkuuta 1919 Helsinki – 13. toukokuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen päätoimittaja. Hän toimi Kirkko ja kaupungin päätoimittajana 1954–1967, Kirkon tiedotuskeskuksen johtajana 1967–1977 ja Kotimaa-lehden päätoimittajana 1977–1983.
Kario opiskeli teologiaa, mutta kirkon tiedotus ja journalismi veivät hänet mukanaan ennen valmistumista. Karion kirjoittamia kirjoja ovat muun muassa "Taistelu johtolangasta" (1954) ja "Papin rikos" (1968), joka herätti aikanaan huomiota julkisuudessa ja on käännetty ruotsiksi, norjaksi, tanskaksi, puolaksi ja saksaksi. Kario oli myös mukana toimittamassa pappiskaskukokoelmaa "Totta toinen puoli" (1963).
Kario oli keskeisenä vaikuttajana, kun luterilaisen kirkon tiedotustoiminta alkoi kehittyä kohti nykyaikaa. Hänen aikanaan Kotimaa saavutti historiansa suurimman levikin, yli 80 000.
Ernst Günther Schenck

Ernst Günther Schenck (3. lokakuuta 1904 Marburg – 21. joulukuuta 1998 Aachen) oli saksalainen lääkäri, joka toisen maailmansodan viimeisinä päivinä työskenteli Berliinissä ja kirjoitti kokemuksistaan useita kirjoja. Vuonna 1944 hänet ylennettiin Obersturmbannführeriksi (everstiluutnantti) ja seuraavana vuonna Standartenführeriksi (eversti).
Isänsä ammattia seurannut Schenck valmistui lääkäriksi vuonna 1930 ja toimi tämän jälkeen apulaislääkärina Ludolf-Krehl-klinikalla Heidelbergissa. Vuosina 1931–1934 hän toimi Kaiser-Wilfelm-Institutin lääketieteellisen tutkimuksen yliassistenttina. Kansallissosialistien valtaannousun ("Machtergreifung") myötä hän liittyi SA-joukkoihin vuonna 1933. Vuonna 1934 hänestä tuli ylilääkäri. Kansallissosialistisen puolueen jäsenyyden hän otti vuonna 1937 liittyen samalla useisiin eri puolueen järjestöihin, kuten NS-Ärztebund, NS-Dozentenbund, Deutsche Arbeitsfrontt, NS-Volkswohlfahrt ja Reichsluftschutzbund. Vuonna 1940 Schenk liittyi Waffen-SS:ään. Sodan aikana hän työskenteli muun muassa Dachaun keskitysleirin suurella yrttitarhalla, jonka yli 200 000 lääkekasvista valmistettiin esimerkiksi vitamiinituotteita Waffen-SS:lle. Vuonna 1943 hän kehitti proteiinimakkaran SS:n eturintaman joukkoja varten. Tuotteen testeissä Mauthausenin keskitysleirillä kuoli 370 aliravittua vankia nälkäturvotukseen.
Sodan loppupuolella Schenck työskenteli vapaaehtoisena Berliinissä valtakunnankansliassa Führerbunkerin läheisyyteen tehdyssä tilapäissairaalassa. Vaikka hän ei ollut saanut kirurgin koulutusta hän oli mukana monissa suurissa leikkauksissa yhtenä avustajistaan Hitlerin henkilökohtainen lääkäri tohtori Werner Haase. Haase, jolla oli enemmän kirurgikokemusta, oli tuberkuloosin heikentämä. 
Länsi-Saksa ei sallinut Schenckin harjoittaa ammattiaan, joten sotavankeudesta palaamisen jälkeen Schenck toimi lääketeollisuuden palveluksesa.
Elokuvat.
Schenkiä ovat elokuvissa esittäneet:
Monissa Perikato-elokuvan arvioissa on kiinnitetty huomiota siihen, että elokuvassa Schenck kuvataan sankarina huolimatta sodanaikaisesta toiminnastaan ”SS-tohtorina”.
Erik Pöysti

Erik Pöysti (17. syyskuuta 1849 Antrea – 8. maaliskuuta 1919 Iisalmi) oli suomalainen maanviljelijä ja maallikkosaarnaaja, joka toimi 1800-luvun lopulla valtiopäivämiehenä ja 1900-luvun alussa Suomalaisen puolueen kansanedustajana.
Pöystin vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Pöysti ja Helena Peltonen. Hän oli vuodesta 1879 lähtien naimisissa Maria Elisabet Mohkan kanssa. Pöysti opiskeli vuosina 1868–1872 Lähetyskoulussa ja suoritti saarnalupatutkinnon 1872. Pöysti oli myös kuunteluoppilaana Jyväskylän seminaarissa. Pöysti toimi opettajana Jääskessä 1872–1880 ja oli maanviljelijänä 1878–1898. Myöhemmin hän oli ensin Suomalaisen merimieslähetyksen apulaisena Lontoossa 1897–1898 ja sitten maallikkosaarnaajana Suomessa 1898–1907. Pöysti oli talonpoikaissäädyssä Jääsken tuomiokunnan edustaja 1882, 1885, 1888, 1891 ja 1897. Pöysti kuului vuoden 1899 suureen lähetystöön Jääsken edustajana. Hän oli Suomalaisen puolueen kansanedustajana 1908–1909, edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Pöysti oli myös Jääsken kuntakokouksen puheenjohtaja ja kirkolliskokouksen jäsen.
Plutarkhos Ateenalainen

Plutarkhos Ateenalainen (; n. 350–430) oli antiikin kreikkalainen uusplatonilainen filosofi, joka opetti Ateenassa 400-luvulla. Hän perusti Platonin Akatemian uudelleen ja toimi sen johtajana. Hän kirjoitti kommentaareja Platonin ja Aristoteleen teoksiin, painottaen yhtäläisyyksiä heidän välillään.
Elämä.
Plutarkhos oli Nestorioksen poika ja Hierioksen ja Asklepigenian isä. Ateenan uusplatonismin alkuperää ei tunneta, mutta Plutarkhos nähdään yleensä sinä henkilönä, joka perusti Akatemian uudelleen sen uusplatonilaisessa muodossa. Plutarkhos ja hänen seuraajansa esittivät itsensä Iamblikhoksen oppilaina, ja hänen kauttaan Porfyrioksen ja Plotinoksen oppilaina. Plutarkhoksen omiin oppilaisiin kuuluivat Syrianos, joka seurasi häntä koulun johdossa, sekä Proklos. Hänen lapsensa opiskelivat myös Akatemiassa.
Filosofia.
Plutarkhoksen perusajatuksia oli, että Aristoteleen teosten opiskelun tulee edeltää Platonin teosten opiskelua, ja että oppilaan tulee oppia ymmärtämään ne keskeiset kohdat, joissa Aristoteles ja Platon ovat samaa mieltä. Tämä päämääränään hän kirjoitti kommentaarin Aristoteleen teokseen "Sielusta". Kommentaari oli merkittävin panos aristoteeliseen kirjallisuuteen sitten Aleksanteri Afrodisiaslaisen aikojen. Hän kirjoitti myös kommentaarin Platonin "Timaiokseen". Syrianos ja muut koulun oppilaat seurasivat Plutarkhoksen esimerkkiä. Tämä antiikin filosofian loppuaikojen synkretismi saavutti huippunsa Prokloksen ajattelussa.
Psykologiassa Plutarkhos katsoi, että järki on kaiken tietoisuuden perusta. Hän sijoitti aistimisen ja ajattelun kykyjen väliin mielikuvituksen sielunkyvyn, jonka hän katsoi toimivan aistimisen stimuloimana. Se tarjoaa raaka-aineiston järjen käsiteltäväksi. Järki on läsnä lapsissa toimintakyvyttömänä potentiaalina, aikuisissa aistimisen ja mielikuvituksen tuottaman tiedon käsittelijänä, ja puhtaana aktuaalisuutena se on transsendentaalia tai puhdasta ymmärrystä Jumalasta.
Plutarkhos katsoi, että sielu on sidottu ruumiiseen mielikuvituksen ja aistimisen kautta. Hän oli perehtynyt koulunsa teurgisiin perinteisiin ja uskoi, samoin kuin Iamblikhos, että ihmisen sielu voi yhdistyä jumaluuteen teurgisten riittien kautta.
Sikstus Rönnberg

Sikstus Rönnberg (6. elokuuta 1861 Tammela – 30. elokuuta 1919 Perniö) oli suomalainen rakennusmestari ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuonna 1919.
Elämä.
Tammelan Letkussa syntyneen Sikstus Rönnbergin vanhemmat olivat Porvoon Vanhamoisiosta kotoisin ollut maanvuokraaja Karl Gustaf Rönnberg (1799-1890) ja Gustava Juhontytär Hurtig (s. 1836). Hän oli muonamiehenä Perniössä vuodesta 1880 lähtien, mutta ryhtyi myöhemmin salvumieheksi ja lopulta rakennusurakoitsijaksi. 
Metsänojan kylässä asunut Rönnberg oli itseoppinut rakennusmestari, joka tunnetaan erityisesti Perniöön suunnittelemistaan työväentaloista. Hänen piirtämiään ovat Perniön aseman työväentalo (1910), Mathildedalin työväentalo (1913) ja Vihiniemen työväentalo (1919). Rönneberg suunnitteli myös Tuohitun kansakoulun (1912) ja Ylikulman rukoushuoneen (1915). Lisäksi hän on urakoinut muun muassa 1904 valmistuneen Korttilan kansakoulun.
Rönnberg vaikutti työväenliikeessä 1900-luvun alkuvuosista lähtien. Hän oli Perniön työväenyhdistyksen perustajajäseniä ja osallistui muun muassa vuoden 1906 Oulun puoluekokoukseen. Rönnberg valittiin kansanedustajaksi huhtikuussa 1919, mutta hän ehti hoitamaan tehtäväänsä vain viiden kuukauden ajan ennen kuolemaansa saman vuoden elokuussa. Rönnbergin tilalle eduskuntaan nousi Kalle Aalto. Hän oli myös Perniön kuntakokouksen puheenjohtaja sekä kunnanvaltuuston jäsen. Rönnberg on haudattu Perniön uudelle hautausmaalle.
Perhe.
Sikstus Rönnbergin puoliso oli perniöläinen Olga Kristina Selin (1861-1932), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1885. Pariskunnalla oli kolme lasta.
Kristian von Alfthan

Kristian Axel von Alfthan (1. maaliskuuta 1864 Oulu – 13. maaliskuuta 1919 Helsinki) oli suomenruotsalainen ylilääkäri ja vapaaherra. Hän oli valtiopäivämiehenä 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa ja hän toimi myös RKP:n kansanedustajana ensimmäisissä eduskunnissa.
Von Alfthanin vanhemmat olivat kuvernööri, vapaaherra George von Alfthan ja Ebba Mathilda Geschwend. Hän pääsi ylioppilaaksi 1882 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1885. Hänestä tuli lääketieteen kandidaatti 1887, lääketieteen lisensiaatti 1892 sekä lääketieteen ja kirurgian tohtori 1904. Von Alfthan toimi Helsingin yliopiston anatomisen laitoksen vt. assistenttina 1892–1900 ja Naantalin kylpylaitoksen ylilääkärinä 1893–1919. Hänet ylennettiin lääkintämajuriksi 1918.
Von Alfthan oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1891, 1894, 1897, 1899, 1904–1905 ja 1905–1906. Hän oli kansanedustajana 1907–1909 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä ja kuului Ruotsalaisen kansanpuolueen keskushallitukseen. Von Alfthan oli ruotsalaisen kansanpuolueen puoluesihteerinä 1906–1913.
Kristian von Alfthan oli naimisissa vuodesta 1887 Elise Alfthanin kanssa. Hän menehtyi sairastuttuaan Viron vapaussodassa I Suomalaisen Vapaajoukon lääkärinä keuhkokuumeeseen.
Edla Lyytinen

Edla Lyytinen (o.s. Julkunen, 1. lokakuuta 1874 Kuopion mlk – 21. toukokuuta 1919 Ruokolahti) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuonna 1919.
Elämä.
Lyytinen syntyi Kuopion maalaiskunnan Kasurilassa piika Wilhelmiina Julkusen aviottomana lapsena. Hän vaikutti sosialidemokraattisessa työväenliikkeessä 1900-luvun vaihteesta lähtien. Lyytinen toimi muun muassa Talikkalan työväenyhdistyksen naisosaston puheenjohtajana ja kuului Viipurin sosialidemokraattiseen naisyhdistykseen. Hän osallistui myös sosialidemokraattisen naisliiton edustajakokouksiin.
Lyytinen valittiin kansanedustajaksi maaliskuun 1919 eduskuntavaaleissa, mutta hän ehti hoitamaan tehtäväänsä vain puolentoista kuukauden ajan. Lyytinen kuoli tulirokkoon kotonaan Ruokolahden Tainionkoskella 44-vuotiaana toukokuussa 1919. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi Pekka Tonteri.
Perhe.
Lyytisen puoliso oli koneenhoitaja Aron Lyytinen, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1893. Pariskunta asui Lappeenrannassa, Viipurissa ja vuodesta 1910 lähtien Ruokolahdella. Lehtitietojen mukaan Aron Lyytinen sekä pariskunnan poika Paavo kuolivat sisällissodan yhteydessä.
Kalle Häkkinen

Kaarle Fredrik (Kalle Riettu, K. R.) Häkkinen (28. tammikuuta 1878 Ruovesi – 25. kesäkuuta 1919 Ruovesi) oli suomalainen agronomi ja tilanomistaja joka toimi valtiopäivämiehenä sekä myöhemmin suomalaisen puolueen ja kokoomuksen kansanedustajana.
Häkkisen vanhemmat olivat maanviljelijä Juha Eemeli Häkkinen ja Matilda Juusentytär. Hän pääsi ylioppilaaksi 1898 ja valmistui agronomiksi 1900. Häkkinen oli tilanomistajana Ruovedellä 1898–1919 ja toimi Ruoveden säästöpankin esimiehenä 1909–1919. 
Häkkinen oli Ruoveden tuomiokunnan edustajana valtiopäivillä talonpoikaissäädyssä 1904–1905 ja 1905–1906. Hän oli suomalaisen puolueen ja joulukuusta 1918 kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1917–1919 edustaen Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä. Häkkinen toimi myös Ruoveden kuntakokouksen esimiehenä ja Ruoveden kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Hän kuului Karjakunnan ja Tampereen Osake-Pankin hallintoneuvostoon sekä Aamulehden johtokuntaan.
Kalle Häkkinen oli naimisissa vuodesta 1906 kansanedustaja Hilja Maria (Maija) Pelttarin (ent. Helenius) kanssa.
Tristan Lahaye

Tristan Lahaye (s. 16. helmikuuta 1983 Juvisy-sur-Orge) on ranskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edusti Belgian Jupiler Pro Leaguessa KV Kortrijkia kaudella 2008–2009 sekä sitä ennen ja sen jälkeen pääasiassa Ranskan Ligue 2:ssa AS Beauvais Oisea, SO Romorantinaisia, FC Sèteä, Amiensia, Châteaurouxia, Grenoblea ja Chamois Niortaisia.
Residentti

Residentti (, istumaan jäävä) on tiettyä paikkaa hallitseva tai paikassa asuva henkilö. Residentti tarkoitti 1700–1900-luvuilla myös virkamiestä, joka edusti hallitusta sen alusmaassa. Tätä nimitystä käytettiin muun muassa Yhdistyneen kuningaskunnan protektoraattien korkeimmasta hallintovirkamiehestä ja Alankomaiden Itä-Intian piirihallituksen esimiehestä. Epävirallisesti nimitystä on käytetty Neuvostoliiton tiedustelupalvelun korkeimmista virkamiehistä.
Residentti voi tarkoittaa vieraassa maassa pitkään työskentelevää vakoojaa tai vakoiluoperaatiotukikohdan päällikköä. Tällaisen tukikohdan nimitys on venäjäksi (, ('residenssi')), ja sen päällikkö on venäjäksi ().
Kenraaliresidentti.
Kenraaliresidentti () oli aiemmin Pohjois-Afrikassa sijainneiden Ranskan siirtomaiden korkein hallintoviranomainen.
Carl Sanmark

Carl Samuel Sanmark (10. lokakuuta 1894 Oulu – 27. marraskuuta 1938 Kööpenhamina, Tanska) oli Helsingin ruotsalaisen yhteiskoulun rehtori ja RKP:n kansanedustaja.
Sanmarkin vanhemmat olivat kartanonomistaja Arvid Sanmark ja Emilia Helena Sofia Antell. Hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1913 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1923 ja filosofian maisteriksi 1926. Sanmark oli Helsingin yliopiston kirjaston amanuenssina 1917–1925 ja Helsingin ruotsalaisessa yhteiskoulussa historian ja maantieteen opettajana ja rehtorina 1925–1938. Sanmark teki arkistotutkimuksia Skandinavian maissa ja hän otti osaa useihin pohjoismaisiin historiakongresseihin.
Sanmark oli kansanedustajana 1929–1930 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Hän kuului Ruotsalaisen kansanpuolueen keskushallitukseen vuodesta 1929 alkaen ja oli Suomen yksityiskoulujen opettajayhdistyksen keskushallituksen varapuheenjohtajana.
Sanmark kuoli sydänkohtaukseen ollessaan ulkomaanmatkalla Kööpenhaminassa marraskuun lopulla 1938.
Carl Sanmark oli naimisissa Anita Charlotta von Troilin kanssa.
Juho Kaakinen

Juho Eino Kaakinen (20. heinäkuuta 1896 Lumijoki – 10. huhtikuuta 1938 Lumijoki) oli suomalainen maanviljelijä ja Maalaisliiton kansanedustaja.
Kaakisen vanhemmat olivat talollinen Kaarlo Kaakinen ja Kreeta Okkonen. Hän kävi kansakoulun ja kansanopiston ja toimi sitten maanviljelijänä Lumijoella. Kaakinen oli "Voima Oy Pöyryn" toimitusjohtajana 1923–1938, Lumijoen osuuskassan kirjanpitäjänä 1924–1932 sekä 10 vuoden ajan "Lumijoen sähköosuuskunnan" toimitusjohtajana.
Kaakinen oli kansanedustajana 1937–1938 edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän tuli eduskuntaan 23. helmikuuta 1937 presidentiksi valitun Kyösti Kallion tilalle. Kaakinen kuoli kesken edustajakautensa ja hänen tilalleen eduskuntaan tuli Maalaisliiton Pentti Kiiskinen. Kaakinen oli presidentin valitsijamies vuoden 1937 presidentinvaaleissa ja hän oli myös Lumijoen kunnanvaltuuston puheenjohtajana.
Kaakinen oli Maalaisliiton piirijärjestön puheenjohtaja ja sanomalehti Liiton hallintoneuvoston ja johtokunnan puheenjohtaja.
Juho Kaakinen oli naimisissa vuodesta 1923 Lyyli Katariina Hiltulan kanssa.
Hassan El Mouataz

Hassan el-Mouataz (s. 21. syyskuuta 1981 Rabat) on marokkolainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on edustanut mm. belgialaista KSC Lokerenia, jota ennen hän on pelannut FAR Rabatissa. 
Mouataz on pelannut urallaan kuusi maaottelua, joissa hän on tehnyt kaksi maalia.
Volokolamsk

Volokolamsk () on kaupunki Moskovan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Lama-jokeen laskevan Gorodenka-joen rannalla 130 kilometriä Moskovasta luoteeseen. Kaupungin läpi kulkee Moskovasta Latvian rajalle suuntautuva M9-valtatie. Eteläpuolella on Moskovan ja Riian välinen rautatie (Volokolamskin asema). Kaupunki on Volokolamskin piirin keskus. Asukkaita on 23 600 henkeä (vuonna 2010).
Volokolamsk on Moskovan alueen vanhimpia kaupunkeja. Se tunnetaan vuodesta 1135 lähtien nimillä "Volok na Lame", "Volok Lamski". Novgorodilaiset perustivat sen Lama-joen kannakselle (ven. "volok"), jonka kautta kulki Volgan ja Okan vesistöjen välinen tärkeä kauppareitti. 1400-luvulta lähtien se kuului Moskovan ruhtinaskuntaan. Vuosina 1462–1513 kaupunki oli Volokolamskin lääniruhtinaskunnan keskus. Vuonna 1781 Volokolamskista tuli Moskovan lääniin kuulunut kihlakuntakaupunki. Toisen maailmansodan aikana loka-joulukuussa 1941 kaupunki oli saksalaisten miehittämä. Seudulla käytiin ankaria taisteluja Moskovaan suuntautuneen hyökkäyksen pysäyttämiseksi.
Nykyään Volokolamsk on maatalousalueen keskus, jossa toimii lähinnä elintarviketeollisuutta. Kaupunki on rakennettu purojen ja rotkojen erottamille kukkuloille. Keskustassa Gorodnja-joen mutkassa sijaitsee entinen maalinnoitus, jossa on vuosina 1462–1494 rakennettu Ylösnousemuksen katedraali. Kirkkoa ympäröivät 1800-luvun alun klassistiset rakennukset. Linnoituksen länsipuolella on moskovalaista barokkityyliä edustava Pokrovan kirkko vuodelta 1695. Kaupungin itäosassa sijaitsee vuonna 1535 rakennettu Neitsyt Marian syntymän kirkko. 1950-luvulta lähtien Volokolamskin etelä- ja lounaispuolelle on rakennettu uusia asuinalueita.
Volokolamskissa toimii historiallis-arkkitehtoninen museo. Kahdenkymmenen kilometrin päässä kaupungista sijaitsee 1400-luvun lopulla perustettu Josifo-Volokolamskin luostari.
Bronnitsy

Bronnitsy () on kaupunki Moskovan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Moskvajoen rannalla 52 kilometriä Moskovan kaupungista kaakkoon. Kaupungin läpi kulkee Moskovan ja Tšeljabinskin välinen M5-valtatie. Bronnitsyn rautatieasema sijaitsee 11 kilometriä kaupungista koilliseen. Asukkaita on 18 900 henkeä (vuonna 2010).
Bronnitsyn kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1453. 1600-luvulla paikkakunnalla oli tsaarin hovin kartano hevossiittoloineen. Pietari I:n aikana kylä kuului ruhtinas Aleksandr Menšikoville, myöhemmin se palautui jälleen hoville. Vuonna 1781 Bronnitsysta tuli samannimisen Moskovan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Paikallisen kaupan lisäksi se palveli Moskovan ja Kolomnan välisen kauppareitin liikennettä.
Nykyään Bronnitsyssa on lähinnä pienteollisuutta. Maantien varrelle levittäytynyt kaupunki on säilyttänyt maalaismaisen luonteensa koristeellisine puutaloineen. Keskusaukiolla on vuosina 1696–1705 rakennettu moskovalaista barokkityyliä edustava Arkkienkeli Mikaelin kirkko, klassistinen Jerusalemin kirkko ja empiretyylinen ratsuväkirykmentin kasarmirakennus.
August Isaksson

Jakob August (J. Aug.) Isaksson (16. kesäkuuta 1886 Uudenkaupungin maalaiskunta – 11. heinäkuuta 1929 Vaasa) oli suomalainen toimittaja ja Sosialistisen työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmän kansanedustaja 1920-luvulla.
Isakssonin vanhemmat olivat torppari Isak Damskata ja Maria Johansdotter. Hän kävi kansakoulun ja toimi sitten kirjaltajana, kirjapainonjohtajana ja toimittajana Vaasassa. Isaksson oli Österbottens Folkbladin vastaavana toimittajana 1908–1914, 1917–1918 sekä 1920–1923 (jolloin lehden nimi oli Folkbladet) ja Nya Folkbladetin päätoimittajana Vaasassa 1927.
Isaksson oli kansanedustajana 1924–1929 edustaen 1924–1927 Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä ja 1927–1929 Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Hän oli myös Vaasan kaupunginvaltuuston ja rahatoimikamarin jäsenenä.
August Isaksson oli naimisissa vuodesta 1907 Ester Irene Janssonin kanssa.
Saint-Loup-de-Varennes

Saint-Loup-de-Varennes on Ranskan kunta Saône-et-Loiren departementissa Burgundi-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee kuusi kilometriä etelään Chalon-sur-Saônesta. Kunnan pinta-ala on 8,32 neliökilometriä ja siellä on arviolta 1 156 asukasta (vuonna 2016).
Heliografian keksijän ja valokuvauksen pioneerin Nicéphore Niépcen kotitila "Le Gras" sijaitsi Saint-Loup-de-Varennesissa, jossa hän otti maailman vanhimman jälkimaailmalle säilyneen valokuvan 1826.
Avi Strool

Avi Strool (, s. 18. syyskuuta 1980) on israelilais-romanialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa belgialaista KSC Lokerenia, jota ennen hän on pelannut Maccabi Tel Avivissa ja Maccabi Netanyassa. 
Strool on pelannut urallaan Israelin alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa yhden ottelun ja aikuisten maajoukkueessa kuusi ottelua.
Veikko J. Rytkönen

Veikko Johannes Rytkönen (19. kesäkuuta 1924 Iisalmen maalaiskunta – 8. syyskuuta 2003 Iisalmi) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SKDL:n kansanedustajana vuosina 1958–1975 ja 1978–1983.
Elämä.
Veikko J. Rytkösen vanhemmat olivat kirvesmies Juho Petter Rytkönen ja Lyydi Kumpulainen. Kansakoulun käytyään hän teki vuodesta 1937 lähtien maa- ja metsätaloustöitä kotiseudullaan. Vuonna 1952 Rytkönen suoritti Sirola-opiston kurssin. Älykkäänä ja hyvänä puhujana tunnettu Rytkönen nousi nopeasti kansandemokraattisessa liikkeessä ja 1958 hänet valittiin kansanedustajaksi. SKP:n keskuskomiteaan Rytkönen kuului vuosina 1969–1970.
Rytkönen istui kansanedustajana yhtäjaksoisesti vuoteen 1975 saakka ja nousi eduskuntaan jälleen helmikuussa 1978 Aarne Pulkkisen kuoltua. Presidentin valitsijamies hän oli vuosien 1962 ja 1968 presidentinvaaleissa. Rytkönen oli myös Iisalmen kaupunginvaltuuston varapuheenjohtaja sekä Iisalmen maalaiskunnan kunnanvaltuuston puheenjohtaja. Lisäksi hän vaikutti muun muassa Osuusliike Ylä-Savon hallintoneuvostossa sekä Pienviljelijäin liiton piiritoimikunnassa.
Lupsakkaaksi ja yhteistyökykyiseksi kuvailtu Rytkönen tunnettiin myös reippaasta alkoholinkäytöstään. Lasse Lehtisen kirjan "Minä ja Kekkonen" mukaan hän toimi rahapulan vuoksi Suojelupoliisin tiedonantajana SKP:n sisällä. Lehtinen väittää KGB:n päässeen asiasta selville ja kuulustelleen Rytköstä vuonna 1972 Moskovassa eduskunnan parlamenttivaltuuskunnan palatessa Pohjois-Koreasta. Vuonna 1982 lehdistö irvaili Rytkösen ahtaasta asunnosta, kun hän oli ilmoittanut kotiosoitteekseen postilokeron saadakseen kahden asuinpaikan kuluihin myönnettävää päivärahaa.
Perhe.
Veikko J. Rytkösen ensimmäinen puoliso oli Martta Kärkkäinen vuosina 1948–1978. Heillä oli kolme poikaa. Avioeron jälkeen Rytkönen meni naimisiin konttoristi Raili Vikmanin kanssa 1979.
Nenälävistys

Nenälävistys on nenän ihoon tai rustoon tehty lävistys. Nenälävistys on yleisimpiä lävistyksiä korvalävistyksen jälkeen. Nenälävistys paranee 2-6 kuukaudessa. Lävistysjälki häviää useimmiten 1½ – 3 kuukaudessa.
Sierainlävistys.
Sierainlävistys on lävistystapa, joka liitetään usein Intiaan. Pohjois-Intiassa suositaan vasemman ja Etelä-Intiassa oikean sieraimen ulko-osaa; näihin kohtiin tehdyn lävistyksen uskotaan helpottavan synnytystä. Ayurvedalainen lääketieto yhdistää kyseisen sijainnin naisen sukuelimiin. Intiassa lävistyksiä pidettiin kauneuden ja sosiaalisen statuksen merkkeinä ja kunnioituksena avioliiton Parvati-jumalatarta kohtaan 1500-luvulla. Nenälävistykset ovat yhä suosittuja Pakistanissa, Intiassa ja Bangladeshissa. Se on suosittu myös keski-idän maissa ja arabimaissa. Pakistanissa lävistys tehdään vain pienellä timantilla renkaan sijaan. Muiden lävistysten tapaan sierainlävistys on viime vuosikymmeninä saavuttanut suosiota teollisuusmaissa. Lävistykset tulivat hippikulttuuriin 1960- ja 1970-luvuilla. Tämän jälkeen punk-kulttuuri ja sen seuraajat 1980- ja 1990-luvuilla omaksuivat tämän lävistystyypin. Nykyään sierainlävistys on suosittu Yhdysvalloissa, Kanadassa, Australiassa sekä Karibianmeren ja Euroopan maissa, missä kumpi tahansa sierain lävistetään. Sekä miehillä että naisilla on sierainlävistyksiä, mutta ne ovat yleisempiä naisilla.
Septum-lävistys.
Septum-lävistys eli nenän väliseinän lävistys on sierainlävistystä harvinaisempi. Vastoin yleisiä oletuksia, lävistystä ei tehdä nenän väliseinään vaan sitä alempaan ihoon. Lävistykseen käytetään yleensä 14 ga:n (1,6 mm) kokoista korua, mutta se venytetään usein isommaksi. Nenän poikki kulkee useita hermoja, joten lävistys voi olla kivulias. Septum-lävistys paranee puolentoista-kolmen kuukauden sisällä riippuen yksilöstä. Suurempaan koruun vaihtamisen ei tulisi koskaan sattua. Lävistystä tulisi venyttää vain millimetrin kerrallaan, ja on suositeltavaa odottaa ainakin kuukausi venytysten välissä. Noin 8 mm:n venytyksen jälkeen rusto alkaa painua nenän kattoa kohden, mikä voi olla epämukavaa.
Septum-lävistykset olivat suosittuja eräiden Yhdysvaltain alueen intiaanien keskuudessa: esimerkiksi shawnee-johtajilla Tecumseh ja Tenskwatawa oli sellaiset.
Nenänvarren lävistys.
Nenänvarren lävistys eli bridge-lävistys tehdään nenänvarteen silmien välissä olevaan ihoon. On olemassa mahdollisuus, että bridge-lävistys kasvaa ulos.
Kymnaasi

Kymnaasi (&lt; , "gymnasion", voimailusali) on aiemmin lukiosta käytetty nimitys, jota käytetään edelleen muun muassa Virossa. Kymnaasi tarkoitti erityisesti sellaista lukiota, jossa klassisilla kielillä, eli kreikalla ja latinalla, oli tärkeä osa. Saksassa kymnaaseiksi nimitettiin jokaista julkista oppilaitosta, jonka käyneillä oli oikeus päästä yliopistoon. Myös Itävallassa, Unkarissa ja Venäjällä oli kymnaaseja. Suomen ensimmäiset kymnaasit perustettiin Turkuun 1630 ja Viipuriin 1641.
Suomessa 1843 säädetty koulujärjestys nimitti kymnaasiksi alemman ja ylemmän alkeiskoulun kolmeluokkaista jatkokoulua. Koulujärjestelmä ja käytetyt nimitykset pysyivät samoina vuoden 1856 kymnaasi- ja koulujärjestyksessä. Kymnaasi-nimitys poistui vuoden 1872 koulujärjestyksen myötä, sillä siinä alkeiskoulu ja kymnaasi yhdistettiin yhtenäiseksi yliopistoon johtavaksi 7-luokkaiseksi lyseoksi.
Frank Rosenthal

Frank Lawrence "Lefty" Rosenthal (12. kesäkuuta 1929 Chicago, Illinois – 13. lokakuuta 2008 Miami Beach, Florida) oli yhdysvaltalainen kasinojohtaja ja urheiluvedonlyöjä. Hot dog -kioskin pitäjänä aloittanut Rosenthal johti 1970-luvulla neljää kasinoa Las Vegasissa (Stardust, Fremont, Hacienda ja Marina) ilman osavaltion lupaa. Vuonna 1976 Rosenthal sai oikeustaistelun jälkeen oikeuden johtaa kasinoita, kunnes vuonna 1988 Nevadan osavaltio pani hänet "mustalle listalleen". Tämä epäsi Rosenthalilta oikeuden vierailla nevadalaisilla kasinoilla tai johtaa niitä.
1970-luvulla Frank Rosenthal toimi television "Frank Rosenthal Show'n" isäntänä. Stardust Hotel &amp; Casinolta lähetetyssä ohjelmassa vierailivat muun muassa Frank Sinatra, O.J. Simpson, Muhammed Ali, Tommy Lasorda, Billy Martin, Jim Brown, Dick Butkus, Siegfried &amp; Roy ja Bob Hope.
Martin Scorsesen elokuvan Casino Robert de Niron esittämä päähenkilö Sam "Ace" Rothstein perustuu Rosenthalin elämään. Rosenthalin mafiakumppanin Anthony Spilotron hahmoa vastasi elokuvassa Joe Pescin esittämä Nicky Santoro.
Tommi Uschanov

Tommi Petteri Uschanov (s. 27. maaliskuuta 1975 Kontiolahti) on suomalainen tietokirjailija ja kääntäjä.
Uschanov valmistui ylioppilaaksi vuonna 1994 Joensuun normaalikoulun lukiosta ja on opiskellut teoreettista filosofiaa Helsingin yliopistossa. Vuodesta 2002 Uschanov on ollut freelance-kääntäjä ja kustannustoimittaja.
Vuonna 2008 Uschanov julkaisi Teos-kustantamon Teesi-pamflettisarjassa teoksen "Mikä vasemmistoa vaivaa?" Vuonna 2010 ilmestyi Teoksen kustantamana "Suuri kaalihuijaus" ja vuonna 2012 "Miksi Suomi on Suomi". Vuodesta 2013 Uschanov on ollut "Helsingin Sanomien" kolumnisti. Lokakuussa 2015 ilmestyi hänen kulttuuripessimismin historiaa käsittelevä teoksensa "Hätä on tarpeen". Teos oli ehdolla Vuoden tiedekirja -palkinnon 2015 saajaksi.
Syksyllä 2012 Uschanov piti Tampereen yliopiston Urpo Harva -luennon aiheesta ”Salainen ja julkinen Suomi”. Long Play -verkkojulkaisussa ovat ilmestyneet Uschanovin artikkelit "Tämä on Amerikka" (2013), "Minä ja Juhana Vartiainen" (2015), "Vangin dilemma" (2015) sekä "Pelottelusurma" (2018).
Uschanovin käännöstöihin kuuluvat muun muassa Guy Debordin teos "Spektaakkelin yhteiskunta" (2005), Wolfram Eilenbergerin "Taikurien aika: Filosofian suuri vuosikymmen 1919–1929" (2019) ja Benjamin Carter Hettin "Demokratian kuolema: Kuinka Hitler nousi valtaan" (2019). Vuonna 2022 Uschanoville myönnettiin J. A. Hollon palkinto Wolfram Eilenbergerin teoksen "Vapauden tuli" suomennoksesta.
Đồng Xoàin taistelu

Đồng Xoàin taistelu oli yksi ensimmäisistä suurista taisteluista Vietnamin sodan alkuvaiheessa.
Taistelu alkoi yöllä 10. kesäkuuta, kun Vietkongin 272. ja 273. rykmentit alkoivat tulittaa kranaatinheittimillä ja käsiaseilla bunkkereita ja konekivääripesäkkeitä. Puolustuslinjojen sorruttua vänrikki Charles Quincey Williams käski miestensä suojautua leirin komentopaikkaan. Yhdysvaltain ja Etelä-Vietnamin ilmavoimat alkoivat pommittaa Vietkongin asemia napalmilla. Vietkongin jatkaessa hyökkäystään Bell UH-1-helikopteri nousi ilmaan Tan Son Nhatin lentoasemalta mukanaan miehiä Etelä-Vietnamin armeijan 5. divisioonasta. Ilmatorjuntatuli esti helikoptereita lähestymästä ja Etelä-Vietnamin joukot kärsivät raskaita tappioita.
Prosessointivahvistus

Prosessointivahvistus saadaan kun signaali-kohina suhdetta prosessoitavassa signaalissa verrataan signaali-kohina suhteeseen prosessoimattomassa signaalissa. Yleisimmin tämä suhde ilmaistaan desibeleillä (dB). Esimerkiksi jos 1 kHz signaali on levinnyt 100 kHz alueelle, prosessivahvistus esitettäisiin 100 000/1 000 = 100 eli 10 log 10(100) = 20 dB.
Hajaspektrisissä järjestelmissä pyritään vaikuttamaan signaalivahvistukseen, signaali-kohina suhteeseen ja signaalin muotoon, että saataisiin mahdollisimman tarkasti haluttu signaali häiriöttömänä. Prosessointivahvistusta tulee kasvattaa häiriöitten vaikuttaessa signaaliin, jotta lähetettyyn viesti ei tule virheitä. Vahvistuksen nostamisen edellytyksenä on suurempi levityskerroin eli pidempi koodi. Suurempi levityskerroin hidastaa tiedonsiirtonopeutta.
Lehtomäkiminttu

Lehtomäkiminttu eli mäkiminttu ("Clinopodium vulgare" synonyymeja "Satureja vulgaris", "Calamintha vulgaris", "Calamintha clinopodium") on monivuotinen, ruohovartinen huulikukkaiskasvi. Sen on perinteisesti katsottu kuuluvan laajasti käsitettyyn sukuun "Satureja", josta on käytetty suomenkielistä nimeä käenmintut. Tällöin siitä on käytetty myös nimiä punainen käenminttu tai yleinen käenminttu. Tämä suku on ehdotettu jaettavaksi eri tavoin, minkä seurauksena mäkimintusta on käytetty myös useita tieteellisiä nimiä.
Ulkonäkö.
Mäkiminttu muodostaa maarönsyjen avulla harvoja kasvustoja. Yksittäiset varret ovat yleensä haarattomia ja 20–60 cm pitkiä, joskus pitempiäkin. Varret ovat pystyjä, mutta voivat varsinkin pidemmiksi kasvettuaan painua tyveltä maanmyötäisiksi. Lyhytruotiset lehdet ovat huulikukkaiskasvien tapaan vastakkain varressa. Lehdet ovat 2–4 cm:n pituisia ja muodoltaan puikeita. Lehtien kärki on pyöreähkö ja reunat lähes ehyet, enintään heikosti hampaiset. Varret ja lehdet ovat pehmeäkarvaisia. Kukat ovat viuhkoina varren yläosan lehtihangoissa niin, että latvaan ja ylimpien lehtiparien yhteyteen muodostuu yhdestä neljään valekiehkurakukintoa. Ne ovat puolipallomaisia, tiheitä ja runsaskukkaisia. Yleensä kuitenkin vain muutama kukka kerrallaan on avoinna. Kukkien verhiö on tyveltä kapea ja käyrätorvinen. Sen laide on kaksihuulinen; ylähuulessa on kolme ja alahuulessa kaksi pitkää ja teräväkärkistä liuskaa. Myös verhiö on pehmeäkarvainen. Teriö on noin puolentoista senttimetrin pituinen. Sen tyviosa on suora ja torvimainen. Teriön ylähuuli on lyhyt ja litteä. Teriö on väriltään vaaleanpunainen.
Levinneisyys.
Mäkiminttu on Keski- ja Etelä-Euroopan laji, jonka levinneisyysalue ulottuu vain Fennoskandian etelä- ja keskiosissa jonkin verran havumetsävyöhykkeen puolelle. Etelässä sitä esiintyy Afrikan pohjoisosassa rannikon tuntumassa. Idässä lajin alue ulottuu Etelä-Uralille ja toisaalta Etelä-Venäjän arojen eteläpuolitse vuoristoissa Mustanmeren rantojen, Kaukasuksen ja Pohjois-Iranin kautta Pamirille ja Himalajan länsiosaan. Pohjoisempana Siperiassa lajia esiintyy muutamilla alueilla ihmisen mukana sinne levinneenä. Itä-Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa esiintyy muotoja, joita pidetään samaan lajiin kuuluvina muunnoksina.
Suomessa mäkiminttu kasvaa lehdoissa, varsinkin niiden reunoissa ja aukkopaikoilla, lehtomaisissa kangasmetsissä, ahoilla ja kedoilla. Se on kalkinsuosija. Lajin esiintymisalue on Suomessa melko selvästi kaksiosainen, yhtäältä lounaassa varsinkin Ahvenanmaalla, mutta myös rannikon lähellä Etelä-Satakunnasta Uudellemaalle, toisaalta Itä-Suomen sisämaassa, varsinkin Etelä-Savossa. Yksittäisiä havaintoja on pohjoisessa Pirkanmaalle ja Pohjois-Savoon asti. Mäkiminttu on Suomessa alkuperäinen laji, jonka luontaisia kasvupaikkoja ovat ilmeisesti olleet kuivahkot lehdot, erityisesti rinnelehdot, joissa usein on kivien ja kallioiden vuoksi luonnostaan ketomaisia, valoisia aukkopaikkoja. Lounais-Suomessa se kasvaa erityisesti lehtoniityillä. Itä-Suomessa se on hyötynyt kaskiviljelystä ja metsälaidunnuksesta, jotka ovat synnyttäneet sille sopivia valoisia ja melko avoimia, mutta reheviä ahoja ja hakamaita.
Ketokäenminttu

Ketokäenminttu ("Clinopodium acinos", synonyymejä "Acinos arvensis", "Calamintha acinos" ja "Satureja acinos") on yksivuotinen tai lyhytikäinen monivuotinen, ruohovartinen huulikukkaiskasvi. Sen on perinteisesti katsottu kuuluvan laajasti käsitettyyn sukuun "Satureja", josta on tällöin käytetty suomenkielistä nimeä käenmintut. Tämä suku on ehdotettu jaettavaksi eri tavoin, minkä seurauksena ketokäenmintusta on käytetty myös useita muita tieteellisiä nimiä.
Ulkonäkö.
Ketokäenminttu on 10–30 senttimetriä korkea, hento, mutta jäykkä- ja melko pystyvartinen ruoho. Lyhyestä maavarresta nousee tavallisesti useita varsia, jotka saattavat haaroa tyviosastaan. Lyhytruotiset lehdet ovat huulikukkaiskasvien tapaan vastakkain varressa. Lehdet ovat 1–1,5 cm:n pituisia ja muodoltaan suikeita, puikeita tai soikeita. Lehtien reuna on harvahampainen. Varret ja lehdet ovat lyhytkarvaisia. Kukat ovat viuhkoina varren yläosan lehtihangoissa niin, että jokaisen lehtiparin yläpuolelle muodostuu yleensä kuusikukkainen, ratasmainen valekiehkura. Kukkien verhiö on tyveltä alapuolelta pullea ja käyrätorvinen. Sen suuosa on ahdas, ja laide on kaksihuulinen siten, että ylähuulessa on kolme ja alahuulessa kaksi teräväkärkistä liuskaa. Verhiö on siirottavakarvainen. Teriö on noin senttimetrin pituinen. Sen tyviosa on suora ja torvimainen. Teriön ylähuuli on lyhyt ja litteä. Teriö on väriltään punertavan sininen. Alahuulessa on valkea kuvio.
Levinneisyys.
Lähes koko Eurooppa kuuluu ketokäenmintun levinneisyysalueeseen. Se kuitenkin puuttuu tai esiintyy vain satunnaisena Pohjois-Venäjällä ja Fennoskandian pohjoisosassa, lännessä mereisimmillä rannikkoalueilla ja etelässä välimerenkasvillisuuden alueella. Idässä yhtenäinen levinneisyysalue ulottuu Volgalle ja Donin alajuoksulle. Jonkin verran erillisiä esiintymisalueita ovat Atlasvuoret Pohjois-Afrikassa ja Kaukasus. Ihmisen mukana levinneenä ketokäenminttua esiintyy Pohjois-Amerikan itäosassa ja muutamilla paikoilla Aasiassa.
Elinympäristö.
Suomessa ketokäenminttu kasvaa kallioilla ja muilla kuivuutensa vuoksi kohtalaisen avoimina ja ohuthumuksisina pysyvillä paikoilla, kuten kedoilla ja harjun rinteillä. Se on kuitenkin kalkinsuosija eikä menesty aivan karuimmilla kasvupaikoilla. Ketokäenminttu on Etelä-Suomessa alkuperäinen laji, mutta se hyötyy ihmisen toiminnasta ainakin silloin, kun se lisää kasvipeitteen aukkoisuutta. Lajia esiintyy etelässä Etelä-Satakunnan, Etelä-Hämeen, Etelä-Savon tasalle. Yksittäisiä havaintoja kasvista on pohjoisempanakin, Pohjois-Savossa ja erillisenä Perämeren rannikolla saakka.
Emma Juslin

Emma Juslin (s. 1985 Porvoo) on suomenruotsalainen kirjailija. Hän on työskennellyt muun muassa toimittajana "Borgåbladetissa."
Šeksnan piiri

Šeksnan piiri () on paikallinen itsehallintoalue Vologdan alueella Venäjällä. Vuonna 1965 perustetun piirin pinta-ala on 2 500 neliökilometriä ja asukkaita on 35 200 henkeä.
Sijainti ja luonto.
Šeksnan piiri sijaitsee Vologdan alueen eteläosassa. Idässä se rajoittuu Vologdan piiriin, etelässä ja lännessä Tšerepovetsin piiriin sekä pohjoisessa Kirillovin piiriin. Pohjoisesta etelään seudun lävistävät Šeksnan ja Rybinskin tekoaltaat. Piirin alueella sijaitsee Šelomovskoje-suon rauhoitusalue ja Okunevo-järven luonnonmuistomerkki. 
Hallinto.
Piirin hallinnollinen keskus on Šeksnan kaupunkimainen taajama. Lisäksi siihen kuuluu Tšobsaran kaupunkimainen taajama sekä 15 maalaiskuntaa: Domšinskoje (keskuspaikka Nesterovo), Fominskoje, Jeremejevskoje (Knjaže), Jeršovo, Jurotškino, Kamešnik, Ljubomirovo, Nifantovo, Nikolskoje (Progress), Ramenje, Sizma, Tšaromskoje, Tšurovskoje, Ugolskoje (Pokrovskoje) ja Železnodorožnoje (Patša).
Piirin päämies on Vjatšeslav Lopunin.
Liikenne.
Piirin läpi kulkevat Vologdan ja Uuden Laatokan välinen maantie, Pietari–Vologda-rautatie (Šeksnan, Tšobsaran ja Šelomovon asemat) sekä Volgan–Itämeren vesitie.
Talous.
Metsä- ja elintarviketeollisuus muodostavat kumpikin puolet piirin teollisuustuotannosta. Metsäteollisuus tuottaa kuitu- ja lastulevyjä sekä sahatavaraa. Elintarviketeollisuus valmistaa maito-, liha- ja viljatuotteita. Piirissä toimii myös pellavanjalostuslaitos.
Piirin alueella on 18 maatalousyritystä ja 8 yksityistilaa. Maatalous on keskittynyt siipikarjan ja maidon sekä rehuviljan tuotantoon. Maatalousyrityksistä huomattavin on broilerintuotantoon erikoistunut Šeksnan suurkanala.
Kulttuuri.
Piirissä toimii 25 yleissivistävää koulua, joista 8 on keskikouluja. Šeksnassa on ammattikoulu. Kulttuurilaitoksia ovat piirin kulttuuritalo ja keskuskirjasto haaraosastoineen, lasten taidekoulu, historian ja kulttuurin keskus, kansanperinnekeskus, kansanteatteri ja Tšobsaran musiikkikoulu.
Šeksnassa ja Sizmassa on Venäjän ortodoksisen kirkon seurakunnat, Šeksnassa toimii myös helluntaiseurakunta. Šeksnassa ilmestyy piirilehti Zvezda ja yksityinen Šeksnenskaja gazeta.
Aasianuuttukyyhky

Aasianuuttukyyhky ("Columba eversmanni") on aasialainen kyyhkylintu, joka on luokiteltu vaarantuneeksi.
Aasianuuttukyyhky on kooltaan noin 30 senttimetriä. Väriltään se on harmaa ja hieman rusehtava. Silmät ja silmärenkaat ovat keltaiset.
Lajin kannan kooksi arvioidaan 15 000–30 000 yksilöä, ja se elää Keski-Aasiassa arviolta 3,1 miljoonan neliökilometrin alueella. Aasianuuttukyyhky pesii Afganistanissa, Iranin koillisosassa, Kazakstanin eteläosissa, Kiinan luoteisosassa, Kirgisiassa, Tadžikistanissa, Turkmenistanissa ja Uzbekistanissa. Laji talvehtii Pakistanissa ja Intian luoteisosassa.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut aasianuuttukyyhkyn vaarantuneeksi lajiksi. Sitä uhkaavat metsästys ja muutokset elinalueilla.