tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Maarit (albumi)

Maarit on suomalaisen laulaja Maarit Hurmerinnan debyyttialbumi. Se julkaistiin vuonna 1973.
Levyn ovat tuottaneet Love Recordsille Otto Donner, Måns Groundstroem ja Atte Blom. Äänitys on tehty Finnvox Studioilla vuonna 1973 ja äänittäjinä ovat toimineet Erkki Hyvönen ja Paul Jyrälä. CD-masteroinnin on tehnyt Mika Jussila Finnvoxilla vuonna 1991. Levykannen on tehnyt Anita Westin/SAFTRA.
Maaritin lisäksi levyllä ovat mukana Otto Donnerin kuorot ja studio-orkesteri, Jim Pembroken ja Jukka Gustavsonin yhtyeet sekä Isokynä Lindholmin ja Pekka Järvisen rockbändit.
Tunturikirjosiipi

Tunturikirjosiipi ("Pyrgus andromedae") on paksupääperhosten heimoon kuuluva perhoslaji. Se on elinympäristövaatimuksiltaan tunturien ja vuoristojen perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Muiden "Pyrgus"-suvun lajien tapaan tunturikirjosiiven siivissä on ruskealla pohjalla selkeärajaisia, muodoltaan nelikulmaisia valkoisia pilkkuja. Takasiiven yläpinnassa minkäänlaisia pilkkuja ei pientä pitkänomaista keskitäplää lukuun ottamatta ole, mikä erottaa tunturikirjosiiven monista lähisukulaisistaan, ei kuitenkaan kaikista. Etusiiven tyvi on vaaleakarvainen. Siipien alapinnat ovat vihertävän tai kellertävän ruskeat, valkotäpläiset. Takasiiven alapinnan poikki kulkee katkonainen vaalea juova, jonka keskivaiheilla sisäreunassa on likimain suorakulmainen lovi. Siipiripset ovat valkeat, suonten kohdilta tummat. Siipien kärkiväli on 27–29 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Tunturikirjosiipiä tavataan Suomessa vain Enontekiön suurtuntureilla ja muualla Pohjoismaissa Ruotsin ja Norjan tuntureilla. Etelämpänä Euroopassa laji elää Alppien, Pyreneiden, Karpaattien ja Dalmatian vuoristoalueilla. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun lopusta heinäkuun puoleen väliin.
Elinympäristö ja elintavat.
Tunturikirjosiipi elää nimensä mukaisesti tuntureissa ja vuoristoissa. Sitä tavataan vuoristoniityillä, tunturikankailla koivuvyöhykkeen yläosassa ja jopa paljakalla. Useimmin sen tapaa yksitellen tunturien kukkaniityiltä, yleensä kalkkivaikutteisilla alueilla. Vain harvoin perhosia on pienellä alalla useita. Tunturikirjosiipi viihtyy aurinkoisilla, mutta tuulensuojaisilla paikoilla ja lepää usein paljaalla kalliolla siivet sivuille levitettyinä. Perhonen on arka ja lentää nopeasti.
Lajin elintavat tunnetaan hyvin puutteellisesti. Naaras munii lehtien alapinnoille ja osa toukista kehittyy hyvin nopeasti koteloituen jo noin kuukauden kuluttua ja talvehtivat koteloina. Sen sijaan osa toukista on hidaskasvuisia ja talvehtivat toukkana kaksi kertaa. Alpeilla havaittu vuorovuotisuus perhosten esiintymisessä viittaa kehityksen olevan siellä aina kaksivuotinen. Toukkia ei ole tavattu Suomessa.
Suomessa tunturikirjosiipi on vuoden 2010 uhanalaisarvioinnissa luokiteltu silmälläpidettäväksi (NT)
Ravintokasvi.
Toukan ravintokasvi on tuntematon. Sellaiseksi on arveltu hanhikkeja ("Potentilla"), tunturipoimulehteä ("Alchemilla glomerulans"), mutta perhosen on nähty munivan lapinvuokolle ("Dryas octopetala") joka myös selittäisi perhosen levinneisyyden Alpeilla muninta on havaittu myös rätvänällä ("Potentilla erecta") ja kasvatetut toukat ovat kelpuuttaneet ravinnokseen ahomansikan ("Fragaria vesca").
Siivet saan

Siivet saan on suomalaisen laulaja Maarit Hurmerinnan kolmas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1978.
Kappaleet.
B-puoli.
Nimikappale on versio Minnie Ripertonin kappaleesta "Reasons". "Helmet kyynelten" on alun perin Jackson Brownen
"Here Come Those Tears Again". "Istun tässä pöydässä taas" on käännös Otis Reddingin hitistä "Sittin' On The Dock of The Bay."
Marraskuun lauluja II

Marraskuun lauluja II on Viikatteen seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 31. lokakuuta 2007. Levy on julkaistu normaalin CD-formaatin (RA141, RA141SP) lisäksi myös tuplavinyylinä (LONG-021), joka sisältää myös edellisen pitkäsoiton, "Marraskuun lauluja I" ja c-kasettina (LONG020). Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 5.
"Marraskuun lauluja II":lta julkaistiin ensimmäinen single "Me olemme myöhäiset" 12. syyskuuta 2007. Singlen bonusraitana on albumille sisältymätön kappale "Mintun ja Vernerin häävalssi". Singlen nimikkokappaleesta tehtiin myös musiikkivideo, jossa nähdään mm. Kai Lehtinen sheriffinä.
Levyn kappale ”Ensimmäinen runo” on cover-versio Amorphiksen "Tales from the Thousand Lakes" -albumin kappaleesta ”In the Beginning”.
"Marraskuun lauluja I" edusti musiikillisesti Viikatteen nopeatempoisempaa ja aggressiivisempaa puolta, "Marraskuun lauluja II" taas on yleisilmeeltään hitaampi, raskaampi ja melankolisempi kuin edeltäjänsä. 
Kappaleet.
Sanoitukset Kaarle Viikate, ellei toisin mainita.
Nykyajan lapsi

Nykyajan lapsi on suomalaislaulaja Maaritin neljäs studioalbumi vuodelta 1980. Albumin tunnetuimpiin kappaleisiin lukeutuu levyn avausraita ”Hymypoika”, joka julkaistiin singlenä yhdessä B-puolen ensimmäisen kappaleen ”Maailmaan” kanssa.
Albumi menestyi hyvin ja nousi kolmen viikon ajaksi Suomen listaykköseksi. Kultalevyraja ylittyi samana vuonna ja sitä on myyty vuoteen 2013 mennessä noin 25 000 kappaletta.
Albumi julkaistiin Finnlevyn Dig It -levymerkillä LP-levynä ja C-kasettina. C-kasettipainos julkaistiin vuonna 1981. Vuonna 2001 Warner Music Finland julkaisi levystä remasteroidun CD-levypainoksen.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sovittanut Sami Hurmerinta.
The Last Vegas

The Last Vegas on yhdysvaltalainen hard rock -yhtye.
Ääni.
The Last Vegas tavoittelee soittotyylillään 1970-luvun hard rockia.
Yhtye julkaisi ensimmäisen albuminsa "Lick 'em and Leave 'em" 2003 ja levystä tuli heti menestys. Siitä lähtien The Last Vegas on keikkaillut useasti monien artistien kanssa, mukaan lukien Black Stone Cherry, Jackyl, Crossfade, Buckcherry, Urge Overkill, Nashville Pussy, Local H, Roky Erickson, My Life With The Thrill Kill Kult ja muita.
Nukun radio päällä

Nukun radio päällä on suomalaisen laulaja Maarit Hurmerinnan 6. studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1983.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet sovittanut Sami Hurmerinta, ellei toisin mainittu.
Hurrikaani Frances

Hurrikaani Frances oli kuudes nimetty trooppinen myrsky vuoden 2004 Atlantin hurrikaanikaudella ja tuon kauden neljäs trooppinen hirmumyrsky. Saffirin–Simpsonin hurrikaaniasteikolla se luokiteltiin toiseksi korkeimpaan eli 4. luokkaan. Myrsky aiheutti tuhoja Floridassa samoilla alueilla kuin Hurrikaani Charley vain kolme viikkoa aikaisemmin.
Hurrikaanin aiheuttamat tuhot.
Francesin lasketaan aiheuttaneen suoraan seitsemän ihmisen kuoleman: yhden Bahamalla, yhden Ohiossa ja viiden Floridassa. Välilliset vaikutukset surmasivat nelisenkymmentä muuta ihmistä, useimmat heistä Floridassa. Aineelliset vahingot olivat mittavat: vakuutusyhtiöiden raporteista voidaan laskea rakennusvaurioiden summaksi yhdeksän miljardia silloista Yhdysvaltain dollaria. Erityisen kallista tuhoa tuli Cape Canaveralin avaruuskeskuksen alueella.
Philadelphia Toboggan Company

Philadelphia Toboggan Company (nyk. Philadelphia Toboggan Coasters) on maailman vanhin yhä toiminnassa oleva vuoristoratoja valmistava yritys. Yrityksen perustivat vuonna 1904 Henry Auchy ja Chester Albright, ja sen päämaja on Hatfieldissä Pennsylvaniassa.
Yritys valmisti useita huvipuistolaitteita, kuten karuselleja ja puisia vuoristoratoja. Sen karusellit olivat arvostettuja yksityiskohtaisten kaiverrustensa ja tyylikkään koristelunsa ansiosta. Tunnetuimpia yhtiön palveluksessa olleita kaivertajia olivat Daniel Müller, John Zalar ja Frank Carretta. Yhtiön karuselleja, joita valmistettiin kaikkiaan 87 kappaletta vuosina 1904–1934, on yhä toiminnassa Yhdysvalloissa.
Vuonna 1991 yhtiö vaihtoi nimekseen "Philadelphia Toboggan Coasters". Nykyään sitä johtaa Tom Rebbie, ja yritys valmistaa ja entisöi pääasiassa vuoristoratoja.
Tuuli ja taivas

Tuuli ja taivas on suomalaislaulaja Maarit Hurmerinnan seitsemäs, vuonna 1986 julkaistu studioalbumi.
Brittney Wilson

Brittney Meriah Wilson (s. 26. maaliskuuta 1991 Chilliwack, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen näyttelijä, joka on ollut neljä kertaa Young Artist -ehdokkaana.
Ura.
Wilson aloitti näyttelijänuransa 6-vuotiaana ja on esiintynyt yli 30 televisio- ja radiomainoksissa. Roolisuorituksista Wilson onkin saanut jo yhteensä kuusi ehdokkuutta ja kenties tunnetuin rooli on Myra tv-sarjassa "Romeo!". Ennen "Romeo!"-sarjaa hän esiintyi usein televisiosarjoissa vierailevissa rooleissa. Kuitenkin "Romeo!"-sarjan aikana Wilson esiintyi elokuvissa kuten "Zolar", "Best Friends" ja "Chasing Christmas".
Näyttelyn ohella Wilson on tehnyt muutamia dubbausrooleja animesarjoihin kuten "Hamtaro" ja "Inuyasha". Varsinaisia äänirooleja hän on tehnyt muun muassa "Polly and the Pockets" -sarjaan, josta Wilson sai Young Artist -ehdokkuuden, sekä "Johnny Test", jossa hän ääninäytteli sarjan päähahmon siskoa Mary Testiä.
Wilson on myös toiminut laulajana ja on pyrkimässä levytysuralle.
Jotain on mulla mielessäni

Jotain on mulla mielessäni on suomalaisen laulaja Maarit Hurmerinnan 9. studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1990.
Levystä julkaistiin remasteroitu CD-versio 10. syyskuuta 2007. Sillä on bonuskappaleina kolme maxisingle-raitaa.
Raymond Legrand

Raymond Legrand (1908 Pariisi – 1974 Pariisi) oli ranskalainen orkesterinjohtaja ja säveltäjä. Hän oli säveltäjä Gabriel Faurén oppilas ja jo varhain teki tunnetuksi itsensä töillä, jotka käsittelivät harmonisointia, instrumentointia ja orkestrointia.
Hän sävelsi myös runsaasti varieteemusiikkia sovittaen musiikkia Ray Venturan orkesterille, aina siihen saakka kun hän perusti oman orkesterina. Hänen oman orkesterina solisteina esiintyivät monet myöhemmät kuuluisuudet, kuten Irène de Trébert, Maurice Chevalier, Georges Guétary ja Tino Rossi.
Legrand tuli tunnetuksi myös elokuvien musiikin tekijänä. Tunnetuin lienee "Mademoiselle Swing", jonka ohjaksi Richard Pottier vuonna 1942.
Raymond Legrandin ensimmäisestä avioliitosta Marcelle der Mikaelian, Jacques Héllan sisaren, kanssa hänelle syntyi poika Michel Legrand, josta tuli isäänsäkin kuuluisampi säveltäjä. Toisen avioliittonsa Raymond Legrand solmi sihteerinsä ja orkesterinsa laulajan Colette Renardin kanssa.
Gambling with the Devil

Gambling with the Devil on power metal -yhtye Helloweenin 31. lokakuuta 2007 julkaistu kahdestoista studioalbumi.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 34.
Singlet.
Single julkaistiin CD-formaatissa ainoastaan Japanissa. Muualla sen voi ostaa vain internet-latauksena.
Michael Melchior

Michael Melchior (, s. 31. tammikuuta 1954 Kööpenhamina, Tanska) on tanskalaissyntyinen rabbi ja israelilainen poliitikko. Hän on naimisissa ja hänellä on viisi lasta.
Melchior edustaa työväenpuolueen kanssa liittoutunutta Meimadia, ja hänet valittiin Knessetiin ensimmäisen kerran 1999. Hän on koulutus- ja kulttuurivaliokunnan puheenjohtaja. Hän oli sosiaali- ja diaspora-asioiden ministeri vuodesta 1999, sen jälkeen apulaisulkoministeri vuoteen 2002. Vuonna 2005 hän oli opetus-, kulttuuri- ja urheiluministeri ja sen jälkeen sosiaali- ja diaspora-asioiden ministeri.
László Bodrogi

László Bodrogi (s. 11. joulukuuta 1976 Budapest) on unkarilaissyntyinen maantiepyöräilijä, joka on vuodesta 2008 lähtien ollut Ranskan kansalainen. Hän on asunut Ranskassa 1990-luvun alusta ja myös hänen vaimonsa on ranskalainen. Hän kilpaili ammattilaisena 2000–2012.
Tempoajon erikoismiehenä tunnettu Bodrogi voitti MM-kilpailujen aika-ajossa pronssia Plouayssa vuonna 2000 sekä hopeaa Stuttgartissa 2007.
Timo Mikkilä

Timo Mikkilä (16. lokakuuta 1912 Lahti – 18. tammikuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen pianotaiteilija ja professori. Hänet tunnetaan myös arvostettuna pedagogina.
Mikkilän ensiesiintyminen tapahtui Helsingissä vuonna 1932. Hän opiskeli ensin vuosina 1928–1930 yksityisesti ja sitten vuosina 1930–1932 Helsingin konservatoriossa. Siellä hän opiskeli Martti Paavolan johdolla. Hän piti ensikonserttinsa Helsingissä vuonna 1932, ja sen jälkeen hän opiskeli Pariisissa usean vuoden ajan. Mikkilä opetti pianonsoittoa Sibelius-Akatemiassa vuosina 1938–1948; vuosina 1955–1975 hän toimi siellä pianonsoiton professorina.
Hänet palkittiin vuonna 1953 Pro Finlandia -mitalilla.
Timo Mikkilän kolmas puoliso oli viulutaiteilija Seija Salmiala, professori ja poliitikko Bruno Salmialan adoptiotytär. Lapsia on viisi kahdesta aiemmasta avioliitosta.
Timo Mikkilä kuoli sairaalassa Helsingissä 93-vuotiaana tammikuussa 2006. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Brian McClair

Brian John McClair (s. 8. joulukuuta 1963 Bellshill, Skotlanti) on skotlantilainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelasi vuosina 1987–1998 Manchester Unitedissa 398 ottelua. Lempinimellä "Choccy" tunnettu skotti edusti urallaan myös Motherwellia ja Celticia. Myöhemmin hän on toiminut Manchester Unitedin nuorisoakatemian managerina.
McClair siirtyi Manchester Unitediin Celticista vuonna 1987, ja pelasi ensimmäisen ottelunsa 15. elokuuta 1987 Southamptonia vastaan. Ensimmäisellä kaudella McClair teki 24 liigamaalia. Hän on ensimmäinen Manchester Unitedin pelaaja George Bestin jälkeen, joka on kaudessa pystynyt rikkomaan 20 liigamaalin rajan. Manchester Unitedissa McClair oli voittamassa neljää Valioliigamestaruutta, kolmea FA Cupin voittoa, yhtä liigacupia ja Cup voittajien Cupia.
Skotlannin maajoukkuetta McClair edusti 27 kertaa ja teki kaksi maalia.
Rami Eskelinen

Rami Kalevi Eskelinen (s. 14. elokuuta 1967 Helsinki) on suomalainen rumpali, joka soitti muun muassa jazzyhtye Trio Töykeissä.
Eskelinen aloitti rumpujensoiton muusikkoisänsä innostamana. Vuonna 1982 hän aloitti opiskelun Oulunkylän pop- &amp; jazzkonservatoriossa ja soitti kesäisin muun muassa Tapani Kansan ja Meiju Suvaksen yhtyeissä. Valmistuttuaan vuonna 1988 Oulunkylän pop- &amp; jazzkonservatoriosta hän siirtyi jatko-opintoihin Sibelius-Akatemiaan ja samana vuonna perustettiin Trio Töykeät. Vuodesta 1990 vuoteen 1993 Eskelinen opiskeli Yhdysvalloissa New Yorkin Manhattan School of Musicissa.
Trio Töykeiden lisäksi Eskelinen on soittanut muun muassa Espoo Big Bandissa, Big Bad Familyssä sekä Jukka Gustavsonin ja Laura Sippolan yhtyeissä. Ulkomaisista muusikoista hän on soittanut muun muassa pianisti Gil Evansin ja trumpetisti Lew Soloffin yhtyeissä. Hän on opettanut rumpujen soittoa Espoon pop- &amp; jazzopisto Ebelissä vuodesta 1996.
Eerik Siikasaari

Eerik Jari Siikasaari (s. 8. lokakuuta 1957) on suomalainen basisti. Hän on soittanut muun muassa jazzyhtye Trio Töykeissä.
Siikasaari aloitti musiikkiharrastuksen kuusivuotiaana pianonsoitolla. 12-vuotiaana hän vaihtoi sähköbassoon ja neljä vuotta myöhemmin kontrabassoon. Hän opiskeli Pop &amp; Jazz Konservatoriossa sekä Sibelius-Akatemiassa. Trio Töykeiden lisäksi Siikasaari on soittanut muun muassa Jukkis Uotila Quartetissa, Seppo Paakkunaisen Karelia-yhtyeessä, Jukka Perkon ja Jukka Linkolan yhtyeissä, Espoo Big Bandissa, Perkon ja Severi Pyysalon Poppoossa sekä Heikki Virtasen ja Teppo Hauta-ahon kanssa Töölö Bass Trio -yhtyeessä.
Siikasaari sai vuoden 1995 Yrjö-palkinnon. Hän on Suomen Jazzlegenda nro 30. Siikasaari on opettanut bassonsoittoa Espoon pop- &amp; jazz-opisto Ebelissä vuodesta 1996. Hänelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2021.
The Giant Leap

The Giant Leap on vuonna 2005 Helsingissä perustettu melodinen rock-yhtye. Yhtyeeseen kuuluvat Petri Somer, Sebastian Rejman ja Sami Lehto.
The Giant Leap muokkautui nykyiseen muotoonsa, kun perustajajäsenet Rejman ja Somer tutustuivat Lehtoon kesällä 2005. Rejman ja Somer vastaavat kappaleiden kirjoittamisesta ja Lehto kappaleiden sovitus- ja tuotantopuolesta. Yhtyeen kaikilla jäsenillä on vuosien musiikillinen tausta. 
The Giant Leapin musiikki sijoittuu melodisen rockin ja powerpopin välimaastoon sekoittaen eri tyylilajeja aina soulista countryyn. Yhtyeen syksyllä 2007 julkaistun esikoisalbumin kappaleet ovat syntyneet vuosien varrella.
Yhtyeen ensimmäinen single "All In My Head" jaettiin radioille toukokuun lopussa, ja se nousi kesällä 2007 radioiden yhdeksi soitetuimmista kappaleista. Elokuussa kappale oli parhaimmillaan Suomen toiseksi soitetuin kappale.
Yhtyeen toinen single "Somebody Else" jaettiin radioille 17. syyskuuta 2007, ja kappaleeseen tehtiin myös musiikkivideo. 
Yhtyeen kaksi ensimmäistä singleä löytyvät 31. lokakuuta 2007 julkaistulta "Another Day Rising" -albumilta.
7. joulukuuta 2007 yhtye toimi Bryan Adamsin lämmittelijänä hänen Suomen-keikallaan. Yhtyeen laulaja Rejman nähtiin keväällä 2010 luotsaamassa Helsingin kuoroa Nelosen "Kuorosota"-ohjelmassa.
Yhtyeen toinen albumi "The Giant Leap" ilmestyi 3. maaliskuuta 2010.
Yhtye on tällä hetkellä keikkatauolla Rejmanin tehdessä juontokeikkoja. Sen lisäksi hän tekee musiikkia nykyään myös Sebastian &amp; The 4th Line Band -yhtyeen riveissä.
Astiahuilu

Astiahuilu kuuluu maapallon vanhimpiin soittimiin. Se oli tunnettu jo kivikaudella ja vanhoissa korkeakulttuureissa kaikkialla maailmassa. Materiaali voi olla keramiikkaa, posliinia, sarvea, puuta, muovia. Tavataan myös näkinkengästä ja hedelmänkuoresta, kuten kookospähkinästä ja kalebassista valmitettuja huiluja. 
Ääni.
Kuten muissakin huilusoittimissa, ilmavirta kulkee joko huulten ohjaamana tai äänikanavaa pitkin aukossa olevaan särmään, joka halkaisee ilmavirran. Ilmavirta alkaa värähdellä ja tuottaa äänen.
Astiahuilun pohjasävelen korkeus riippuu ilmakammion tilavuudesta. Pieni huilu tuottaa korkeita ääniä, suuri matalia. Huilun kyljissä olevia sormireikiä avaamalla tuotetaan useampia ääniä. Yksinkertaisimmissa pilleissä on vain 0–3 sormiaukkoa. Useampireikäisillä voidaan tuottaa jopa 1,5 oktaavin asteikko. Sormituksia on monenlaisia, huilun rakentaja voi luoda omansa. Tunnetuin on italialaisen Donatin keksimä 10 -reikäinen okariina, joka tuottaa diatonisen asteikon.
Useimmiten astiahuilu on tyypiltään tulppakanavahuilu, jossa ohut kanava johtaa ilman särmään ; vertaa: nokkahuilu. Astiahuilu voi olla myös reunahuilun kaltainen; vertaa: panhuilu. Soitinsystemaattisesti ääni syntyy astiahuilussa kuten vihellys. Mikäli astiahuilun ilmakanavan tilavuus on portaattomasti säädettävissä (kuten viheltäessä), luetaan astiahuilu liukuhuiluihin.
Astiahuiluihin luetaan mm.:
New Zealand Idol

NZ Idol on uusiseelantilainen versio brittiläisestä "Pop Idol" -televisio-ohjelmaformaatista.
Ohjelman on tuottanut FremantleMedia. Uudessa-Seelannissa on järjestetty kolme Idol-kautta.
Ensimmäisen kauden voitti Ben Lummis (2004), toisen Rosita Vai (2005) ja kolmannen Matthew Saunoa (2006).
Kenneth Matthews

Kenneth "Ken" Joseph Matthews (21. kesäkuuta 1934 Birmingham, Englanti – 2. kesäkuuta 2019) oli brittiläinen kilpakävelijä, jonka kilpailumatkana oli 20 kilometriä.
Matthews voitti olympiakultaa Tokion kesäolympialaisissa 1964 20 kilometrillä. Tuolloin hän teki uuden silloisen olympiaennätyksen 1.29.34. Pari vuotta aikaisemmin (1962) hän voitti Euroopan-mestaruuskilpailuissa Belgradissa 20 kilometrillä, joten hän oli yksi ennakkosuosikeista voittamaan olympialaisissa. Hän voitti kahdesti 20 kilometrin kävelyn maailmancupin: Luganossa 1961 ajalla 1.30.55 ja Varesessa 1963 ajalla 1.30.11 .
Hänelle myönnettiin olympiamenestyksestään 14 vuotta myöhemmin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan arvonimi MBE (Brittiläisen imperiumin jäsen).
The Burning (Thunderstonen albumi)

The Burning on power metal -yhtye Thunderstonen vuonna 2004 julkaistu toinen studioalbumi.
Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 13.
Gustav Dentzel

Gustav A. Dentzel (9. elokuuta 1846 – 1909) oli saksalaissyntyinen, sittemmin Yhdysvaltoihin muuttanut karusellinvalmistaja, joka oli alan pioneereja Yhdysvalloissa. Dentzelien perheyrityksen valmistamat suuret, käsin puusta kaiverretut näyttävät karusellit olivat jo omana aikanaan hyvin arvostettuja. Niistä enää parikymmentä on toiminnassa Yhdysvalloissa.
Dentzel oli oppinut puusepän ammatin isältään Michael Dentzeliltä, jolla oli kokemusta myös karusellien valmistuksesta. 1860-luvun alussa Gustav lähti Yhdysvaltoihin, jonne oli muuttanut hänen veljistään jo kolme, ja asettui Philadelphiaan. Ensimmäinen karuselli oli niin suuri menestys, että Dentzel perusti muutamaa vuotta myöhemmin oman yrityksen, G.A. Dentzel Steam and Horse Power Carousel Companyn. Aluksi karusellit olivat yksinkertaisia ketjukaruselleja, joita pyöritettiin käsin. Vähitellen yritystoiminta laajeni ja Dentzel palkkasi palvelukseensa useita työntekijöitä, joista ensimmäisiä oli John Müller. Müllerin kuoleman jälkeen hänen kaksi poikaansa, Daniel ja Alfred, jäivät Dentzelin hoiviin. Danielista tuli sittemmin erittäin taitava ja tunnettu karusellinkaivertaja. Veljekset kuitenkin jättivät Dentzelin perustaakseen oman yrityksen, eikä Dentzel myöhemmin enää suostunut palkkaamaan heitä uudelleen palvelukseensa. Toinen tunnettu Dentzelin palveluksessa ollut kaivertaja oli Italiasta saapunut rutiköyhä puuseppä Salvatore Cernigliaro, joka siirtyi myöhemmin Philadelphia Toboggan Companyn leipiin.
Gustav Dentzelillä ja hänen vaimollaan Marylla oli viisi lasta. Dentzel kuoli vuonna 1909, minkä jälkeen liiketoimintaa jatkoi hänen poikansa William Dentzel. Hän palkkasi Müllerin veljekset takaisin yhtiön palvelukseen. Laman myötä karusellien kysyntä väheni, ja William Dentzelin kuoltua vuonna 1928 Philadelphia Toboggan Company osti Dentzelin yrityksen irtaimiston. Jälkeläiset William Henry Dentzel II ja William Henry Dentzel III ovat kuitenkin jatkaneet suvun karuselliperinteitä valmistamalla joitakin pieniä karuselleja. William Henry Dentzel III on valmistanut muun muassa aurinkovoimalla toimivia karuselleja.
Ming-Na Wen

Ming-Na Wen (s. 20. marraskuuta 1963 Coloane, Macao), myös Ming-Na, Ming Na, Ming Na Wen tai Ming Wen; on macaolais-yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan ennen kaikkea lääkäri Jing-Mei ”Deb” Chenin roolista televisiosarjassa "Teho-osasto" sekä "Mulan"-piirroselokuvien nimiosan ääninäyttelijänä. Syksystä 2013 lähtien hän on esiintynyt yhdessä pääosista televisiosarjassa "S.H.I.E.L.D. Agentit".
Ming-Na on syntynyt Macaossa, josta hän muutti Hongkongiin ja nelivuotiaana isäpuolensa kotimaahan Yhdysvaltoihin. Hän opiskeli teatteria Carnegie Mellon -yliopistossa. Uransa alulla Ming-Na näytteli teatterin ohella esimerkiksi saippuasarjassa "As the World Turns" vuosina 1988–1991 sekä elokuvissa "Ilon ja onnen tarinat" (1993) ja "Street Fighter" (1994). Vuonna 1995 hän sai roolin "Teho-osastosta". Ming-Na näytteli sarjassa sen ensimmäisellä tuotantokaudella ja palasi viiden vuoden tauon jälkeen kuudennelle kaudelle vuonna 2000. Hän poistui sarjasta 11. kaudella vuonna 2004.
Ming-Na on ollut vuodesta 1995 lähtien naimisissa näyttelijä Eric Michael Zeen kanssa. Heidän tyttärensä Michaela Zee on toiminut ääninäyttelijänä muutamissa Disney Channelin animaatiosarjoissa.
BGM-71 TOW

BGM-71 TOW on yhdysvaltalainen panssarintorjuntaohjus, jonka kehitti Hughes Aircraft Company 1960-luvun lopulla. TOW tulee sanoista "Tube launched, Optically tracked, Wire command link guided."
TOW:n valmistus aloitettiin vuonna 1968 ja se otettiin käyttöön vuonna 1970. Ohjus on yksi yleisimmin käytettävistä panssarintorjuntaohjuksista maailmassa. Nykyisin tuotettavat TOW:t pystyvät lävistämään kaikkien tällä hetkellä tunnettujen panssarivaunujen panssarin. Suomessa Puolustusvoimien käyttämä järjestelmä on saanut nimen PstOhj 83 M.
Ohjuksen seuraava merkittävä kehitysaskel oli IITOW (Improved TOW) tai BGM-71C, jonka Yhdysvaltain asevoimat sai käyttöönsä 1976. Panssarinläpäisyä on merkittävästi parannettu.
Tuhkakeskiviikko

Tuhkakeskiviikko () on läntisen kristikunnan kirkkovuodessa juhla, joka aloittaa pääsiäistä edeltävän 40 päivän paastonajan. Tuhkakeskiviikko on kirkkovuodessa laskiaissunnuntaita seuraava keskiviikko, joka samalla lopettaa paastoa edeltävän karnevaali- tai laskiaisajan. Paastonaika jatkuu tuhkakeskiviikosta lankalauantaihin. Tuhkakeskiviikon ja pääsiäislauantain väliin jää, nämä päivät mukaan luettuina, 46 päivää, mutta paastopäivien lukumääräksi tulee 40, koska paastonajan sunnuntait ja palmusunnuntai eivät ole paastopäiviä. 40 päivän paastonaika muistuttaa Jeesuksen paastosta autiomaassa ennen hänen julkisen toimintansa alkua. Sen tarkoituksena on valmistaa kristittyjä pääsiäisen viettoon, auttaa heitä miettimään syntejään ja puutteitaan sekä tekemään niistä parannusta kehottaen heitä samalla lähimmäisenrakkauden tekoihin. 
Tuhkakeskiviikon liturgia.
Tuhkakeskiviikko on saanut nimensä lännen kirkossa 1000-luvulla alkaneesta tavasta sirotella paastonajan aluksi ylleen tuhkaa katumuksen ja parannuksen merkiksi. 1100-luvulla tuli tavaksi, että sirottelussa käytetty tuhka tehtiin polttamalla edellisen vuoden palmusunnuntaina siunatut palmunoksat. 
Nykyään katolisessa kirkossa diakoni tai pappi piirtää tavallisimmin tuhkan ja öljyn tai veden seoksella ristin katumuksentekijän otsaan lausuen samalla sanat: ”Tehkää parannus ja uskokaa evankeliumi” () tai ”Muista, ihminen, että olet tomua ja tomuksi sinun pitää jälleen tuleman” (vrt. ). Mahdollista on toki sekin, että tuhkaa ripotellaan katumuksentekijän päähän. 
Tuhkakeskiviikon tekstit ja rukoukset puhuvat parannuksesta ja katumuksesta, ja jumalanpalvelus on tämän teeman sävyttämä. Liturgisena värinä on violetti, katumuksen väri.
Tuhkakeskiviikko eri uskontokunnissa.
Katolisessa kirkossa tuhkakeskiviikko on pitkäperjantain ohella ainut velvoittava paasto- ja abstinenssipäivä. Kaikkia täysi-ikäisiä katolilaisia, joiden terveys sen sallii, velvoittaa tällöin kirkon käsky pidättäytyä liharuokien nauttimisesta ja paastota nauttimalla päivässä vain yksi ateria.
Luterilaisuudessa tuhkakeskiviikon viettäminen käytännössä lakkasi uskonpuhdistuksen jälkeen, mutta 1900-luvun jälkipuoliskolla tapa on uudestaan alkanut elpyä. Nykyisin voimassa olevassa Suomen luterilaisen kirkon kirkkokäsikirjassa on tekstit ja rukoukset tuhkakeskiviikkoa varten sekä ohjeet juhlan viettämiseksi. Myös luterilaisessa messussa pappi voi katumuksen vertauskuvaksi piirtää tuhkalla ristin seurakuntalaisten otsaan sanoen: ”Ota vastaan katumuksen merkki.”
Idän kristillisyydessä tuhkakeskiviikkoa ei vietetä, koska siellä paastonaika on alkanut jo laskiaissunnuntain (eli sovintosunnuntain) iltana.
M/S Finnfighter

M/S Finnfighter () on ruotsalaisen Rederi AB Transatlanticin omistukseen rekisteröity ro-lo-alus (ro-ro- ja lo-lo-aluksen yhdistelmä). Alus on rakennettu vuonna 2001 Stocznia Gdynia, S.A. -nimisellä telakalla, Gdyniassa, Puolassa. "Finnfighter" on rekisteröity Ruotsin lipun alle ja sen kotisatama on Helsingborg. 
Finnfighterin sisaraluksia ovat M/S Oranjeborg, M/S TransWood ja M/S TransPine.
Käyttöhistoria.
Aluksen tilasi suomalainen Palkkiyhtymä. Joulukuussa 2001 alus luovutettiin Nedd Investmentsin omistukseen, joka rahtasi aluksen B&amp;N Nordsjöfraktille. Finnfighter rekisteröitiin Ruotsin lipun alle ja sen kotisatamaksi tuli Skärhamn. Tämän jälkeen F-ships aloitti liikennöinnin Finnfighterillä, välillä Suomi–Yhdysvallat. Vuonna 2004 Gorthons Lines osti laivan ja rekisteröi sen Helsingborgiin.
Maaliskuussa 2005 Finnfighter rekisteröitiin Rederi AB Transatlanticin omistukseen. Helmikuussa 2006 alus meni Blohm + Vossin telakalle Hampuriin Saksaan pidennettäväksi.
Aliens versus Predator (videopeli)

Aliens versus Predator on Rebellion Developmentsin kehittämä ja Fox Interactiven julkaisema tieteismaailmaan sijoittuva ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Peli julkaistiin vuonna 1999 Microsoft Windowsille ja OS X:lle. Rebellion antoi pelin lähdekoodin jakeluun vuonna 2001, jonka jälkeen siitä tehtiin epävirallinen Linux-versio. 
Peli pohjautuu löyhästi samannimiseen sarjakuvaan, jota julkaisee DC Comics. Pelissä on kolme kampanjaa: Predator, Alien ja Colonial Marine (siirtokuntien merijalkaväki). Kaikki kampanjat nivoutuvat tavalla tai toisella yhteen, mutta niiden päämäärät ovat erilaiset.
Pelaaminen.
Kampanjat.
Predatorin tehtävänä on etsiä käsiinsä ja surmata alien-kuningatar saadakseen suunnattomasti kunniaa yhteisössään. Siinä sivussa predator teurastaa lukemattomasti alieneita, merijalkaväen sotilaita ja epäonnisia siviileitä. Predatorin pitää myös pelastaa vangittu klaanitoverinsa ihmisten tutkimuskeskuksesta. Predatorin kampanjaan kuuluu myös elokuvista tuttu elementti, eli surmattujen vihollisten kallojen kerääminen. Kerätyt kallot avaavat uusia koodeja, jotka muuttavat pelikokemusta. 
Alienin kampanjan tarkoituksena on suojella kuningatarta ja yhdyskuntaa ihmisiltä ja predatoreilta. Alien on ketterä ja nopea, voi kiivetä seinillä ja hypätä useita kymmeniä metrejä ja repiä vihollisensa palasiksi hetkessä. Aseina sillä on häntä, kynnet ja hampaat. Alien näkee pimeässä Navigation Sense:n avulla. Normaalinäöllä pelattaessa alienin näkökentässä olevia ihmisiä ympäröi sininen ja predatoreja vihreä feromoniaura.
Sotilaan tehtävänä on selviytyä hengissä ja surmata alien-kuningatar. Sotilaan kentät koostuvat ahtaista käytävistä, pimeistä huoneista ja vilkkuvista valoista ja on tunnelmaltaan hyvin ahdistava. Sotilas ei kestä juuri mitään, vaan menehtyy helposti vammoihinsa. Sotilaan valtti ovatkin raskaat aseet. Pelissä on kolme vaikeusastetta: training, realistic ja director’s cut. Pelin läpäistyään pelaaja pääsee pelaamaan lisäkenttiä esimerkiksi Alienin kenttiä predatorilla tai sotilaalla. Kenttiä saa lisää läpäisemällä pelin vaikeammilla asetuksilla.
Jatko-osa ja sovitukset.
Pelillä on myös Monolithin kehittämä jatko-osa "Aliens versus Predator 2", jonka Sierra ja Fox Interactive julkaisivat vuonna 2001. Molemmat pelit ovat saaneet pääasiassa hyviä arvioita pelisivustoilta ja alan lehdiltä. "Aliens versus Predator 2" sai vuonna 2002 nimellä "" julkaistun laajennuksen. Vuonna 2010 "Aliens versus Predator" pelisarjaan julkaistiin kolmas osa "Aliens vs. Predator".
Penkkiurheilu

Penkkiurheilu on urheilun seuraamista.
Perinteisesti arvolatautunut käsite.
Urheiluliikkeessä ja myös liikuntatieteessä penkkiurheilu on perinteisesti käsitetty passiiviseksi, moraalisesti paremman ”oikean urheilun” vastakohdaksi ja korostettu aktiivisen urheilun kansanterveydellisiä vaikutuksia. Urheilua seuraava henkilö eli penkkiurheilija on voitu kuvata jopa stereotyyppisesti olutta keskimäärin liikaa nauttivaksi henkilöksi, niin sanotuksi sohvaperunaksi, joka vain passiivisesti odottaa urheilun seuraamisen aiheuttamaa jännitystä tapahtuvaksi. Onpa urheilua seuraavaan yleisöön liitetty jopa huligaanijoukonkin leimaa, pohjautuen erityisesti jalkapallokatsomoissa viime vuosikymmeninä esiintyneisiin levottomuuksiin.
Vuonna 1994 kaksi yhdysvaltalaista tutkijaa väitti, että television urheilu vastaa miehisessä kulttuurissa naisten saippuaoopperaa. Viestintätutkija Veijo Hietala kirjoitti aiheesta: ”Ja kun ajatellaan urheilun kansallista ja poliittista panostusta, asia saattaa tuntua vieläkin oudommalta: tähän yksinkertaiseen saippuaoopperaan satsattaville rahasummille on huomattavasti helpompi saada yksimielinen kansallinen hyväksyntä kuin vaikkapa maataloustukiaisille.”
Penkkiurheilun syitä.
Penkkiurheilun harrastuneisuus korreloi aiemman aktiiviurheilun harrastuneisuuden kanssa, kun henkilö ikääntyy. Kuitenkin ilmiötä ja sen merkitystä on tutkittu vähän. Penkkiurheilusta on osittain tullut lähes pop-musiikkiin verrattava populaarikulttuurin ilmiö, jossa urheilijoilla voi jopa olla omat faninsa siinä missä viihdetaiteilijoillakin. Muun elämyshakuisuuden ohella ilmiön on nähty vallanneen alaa jopa uskonnon korvaajana ihmisten arjessa.
Penkkiurheilun laajuus.
Suomalaisten tutkimusten mukaan lähes puolet suomalaisista seuraa jotensakin aktiivisesti jotakin urheilua paikan päällä, kentän reunalla tai vaikkapa ladun varrella. Eräs pitkään vallinnut harhaluulo on ollut, että penkkiurheilija olisi kiinnostunut urheilusta ylipäätään. Suomalaisen tutkimuksen mukaan kilpaurheilusta kiinnostuneista henkilöistä kaksi kolmasosaa oli seurannut paikan päällä vain yhtä lajia, 25 % kahta lajia, ja vain 7 % suomalaisista oli seurannut useampaa kuin kahta lajia. Penkkiurheilu on siis lajeittain varsin eriytynyttä.
Maltan muinaiskulttuuri

Maltan muinaiskulttuuri on Maltan saarille Välimeren muista kulttuureista vuosisatojen aikana levinnyt muinainen kulttuuri. Maltalla on ajanjaksolla 4000–2500 eaa. rakennettuja rakennelmia. Näin vanhoista kulttuureista ei ole säilynyt kirjoituksia, joten päätelmät Maltan kivikautisesta kulttuurista perustuvat puhtaasti arkeologisiin löytöihin.
On väitetty, että Maltan poikkeuksellisen runsaat löydöt perustuvat saarten maaperään, josta on voitu nostaa rakennukseen sopivaa hiekkakiveä mielin määrin hyödyntämättä muinaismuistoja, ja sen vuoksi kivikautiset temppelit ovat säilyneet hajottamattomina. Niin tai näin, Maltan kivikautisen kulttuurin saavutuksille ei tunneta vastinetta muualta maailmasta.
Merkittävimmät ja parhaiten säilyneet muinaistemppelit ovat Tarxien Vallettan lähistöllä ja Haqar Quim (arabiaa, ) saaren lounaisrannikolla sekä maanalainen luolasto Hal Saflienin hypogeum lähellä satamaa. Muita merkittäviä muinaismuistoja ovat Mnadrjan, Kordin, Ta' Hagratin, Skorban ja Borg In-Nadurin temppelit Maltan pääsaarella ja Ġgantijan rauniot Gozon saarella. Maltan kivikautiset temppelit on yleensä rakennettu kolmi- tai viisilehtisen apilan muotoon, Tarxienin ja Hagar Quimin suurissa temppeleissä on jopa kuudesta seitsemään osiota. Samanmuotoisia rakennelmia ei ole tavattu muualta maailmasta.
Maltan temppeleitä väitetään maailman vanhimmiksi vapaasti seisoviksi kivirakennelmiksi. Niistä aikaisimmat ovat melko yksinkertaisia kuoppahautoja, joista vanhimmat ovat noin kahdeksan tuhatta vuotta vanhoja. Kivikautisen kulttuurin kukoistuskautena noin 3000–2500 eaa. rakennetuille suurimmille temppeleille ei tunneta vastineita muualta maailmasta. Vaikuttaa siltä, että kivikautinen kukoistus on päättynyt äkillisesti noin 2500 eaa. ja Malta on ollut tyystin asumaton 2500–1000 eaa., kunnes se on pronssikaudella asutettu uudelleen Apenniinien niemimaalta, Sisiliasta ja kauempaa aina Foinikiasta asti.
Maltan muinaiskulttuuriin liittyy myös muita erikoisia piirteitä. Lähes kaikki säilyneet veistokset kuvaavat nykykatsannon mukaan ylettömän lihavia naisia. Hypogeumiin haudatuista useista tuhansista vainajista vain yksi on kyetty tunnistamaan mieheksi. Lisäksi kivikautiselta ajalta ei ole säilynyt jänistä suuremman eläimen tappamiseen sopivia aseita.
Edellä mainittujen seikkojen vuoksi Malta on saavuttanut kulttimainetta jonkinlaisen alkuperäisen matriarkaalisen ja rauhanomaisen kulttuurin alkukotina. Onkin kiistämätöntä, että esimerkiksi Mnadrjan temppeli on rakennettu pikemminkin kaunista näköalaa kuin helppoa puolustettavuutta ajatellen. Näin vanhoista ajoista puheen ollen on kuitenkin vaikea tietää, onko Malta ollut vain eristetty rauhanomainen saareke keskellä sotaista merta vai onko se itse asiassa vain ainoa olosuhteiden oikusta säilynyt esimerkki siitä, millaista elämä on 6 000 vuotta sitten ollut laajemmallakin alueella.
Tomas Tranströmer

Tomas Gösta Tranströmer (15. huhtikuuta 1931 Tukholma – 26. maaliskuuta 2015 Tukholma) oli ruotsalainen prosaisti ja runoilija. Hänet palkittiin Nobelin kirjallisuuspalkinnolla 2011, Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnolla 1990, Neustadtin kansainvälisellä kirjallisuuspalkinnolla 1990 ja Ruotsin akatemian pohjoismaisella palkinnolla 1991.
Ura.
Tranströmer asui lapsuutensa Tukholmassa ja valmistui psykologiksi Tukholman yliopistosta vuonna 1956. Vuodesta 1966 alkaen hän asui Västeråsissa ja työskenteli aluksi psykologina nuorisorikollisia hoitavassa laitoksessa. Hän aloitti kirjoittamisen 13-vuotiaana ja julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa nimellä "17 dikter" vuonna 1954. Siitä tuli arvostelu- ja myyntimenestys. Tranströmerin alkukauden runoudelle on ominaista antiikin säemuotojen kuten tertsiinien ja silosäkeiden käyttö. Hänen pyrkimyksensä rytmikkyyteen ilmenee myöhemmin hänen vapaamittaisessakin runoudessaan. Hän sai arvostetun aseman sukupolvensa runoilijoiden keskuudessa kokoelmilla "Hemligheter på vägen" (1958) ja "Den halvfärdiga himlen" (1962). Seuraavilla vuosikymmenillä hän julkaisi myös proosarunoja. Hän jatkoi kirjoittamista vuoteen 2004 saakka. 
Tranströmer sai vaikutteita tuotantoonsa Ruotsin nelikymmenlukulaisilta, ranskalaisen surrealismin kuvailmaisusta, suomenruotsalaiselta modernismilta ja erityisesti Gunnar Björlingiltä. Hänen silosäkeidensä esikuvana oli T. S. Eliotin "Four Quartets" (1943). Tranströmeriä on luonnehdittu mystikoksi, joka tutkii ja tulkitsee arvoituksellisia asioita. Myöhemmässä tuotannossa tulee mukaan myös sosiaalinen ulottuvuus, johon heijastuu tekijän kokemus ammattipsykologina.
Tranströmer julkaisi lyhyen omaelämäkertansa vuonna 1993. Aivoverenkiertohäiriö vuonna 1990 vaikeutti hänen puhettaan. 
Tranströmer palkittiin kaunokirjallisuuden August-palkinnolla vuonna 1996 teoksestaan "Sorgegondolen", 1996 (suom. "Surugondoli", 1997). Hän sai Nobelin kirjallisuuden palkinnon vuonna 2011. Palkinnon perustelujen mukaan ”hänen tiiviisti pakatut, läpikuultavat kuvansa avaavat tuoreen näkymän todellisuuteen”.
Tranströmerin runoja on käännetty yli 60 kielelle. Hänen tuotantonsa suomentaja Caj Westerberg sai työstään vuonna 2012 Yleisradion Kääntäjäkarhu-palkinnon.
Neilos

Neilos () oli kreikkalaisessa mytologiassa egyptiläinen jokijumala ja Niilin henkilöitymä. Hänen kerrottiin olleen Okeanoksen ja Tehthyksen poika, jolla oli useita jälkeläisiä. Heistä mainitaan Memfis, Ankhinoe, Anippe ja Khione, jonka tämä sai Kallirrhoen kanssa.
Vaikka Neilos onkin toinen ainoastaan kahdesta Pohjois-Afrikan joesta, joille kreikkalaisessa mytologiassa on henkilöitymä, hänen merkityksensä tarustossa on vähäinen.
Iiro Tarkki

Iiro Johannes Tarkki (s. 1. heinäkuuta 1985 Rauma) on entinen suomalainen jääkiekkomaalivahti. Hän pelasi ensimmäisen SM-liigaottelunsa Rauman Lukossa ja edusti myös Saimaan Palloa, Espoo Bluesia ja Oulun Kärppiä. Hän pelasi kauteen 2015–2016 päättyneellä urallaan myös Ruotsin liigassa ja KHL:ssä sekä yhden ottelun NHL:ssä. Maaotteluita hänelle kertyi 29.
Ura.
Seurajoukkueissa.
Tarkki on Rauman Lukon kasvatti. Kaudeksi 2004–2005 Tarkki siirtyi Mestis-joukkue Kokkolan Hermekseen. Tarkki jäi Kokkolassa kakkosmaalivahdiksi Kimmo Vesan taakse ja siirtyi loppukaudesta toiseen Mestis-joukkueeseen, Haukkoihin. Kauden 2005-2006 Tarkki pelasi Rauman Lukon SM-Liiga- ja A-juniorijoukkueissa, kaudeksi 2006–2007 Tarkki sai hyvien harjoitusotteluiden jälkeen paikan Savonlinnan Pallokerhosta. Joulukuussa 2006 Tarkki kävi myös SM-liigassa pelaamassa Saimaan Pallossa, jonka maalivahdit kärsivät loukkaantumisista. Ensimmäisessä kokonaisessa liigaottelussaan Tarkki kohtasi isoveljensä Tuomas Tarkin, joka pelasi Oulun Kärppien maalilla. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun veljekset kohtasivat maalivahteina toisensa SM-liigassa.
Tarkki sai kahden vuoden sopimuksen SaiPaan ennen kautta . Tarkki pelasi SaiPassa kahden kauden ajan ja nousi liigan parhaimmistoon. Hän siirtyi keväällä 2009 kaksivuotisella sopimuksella Bluesiin. 
Kaudeksi 2011-2012 Tarkin oli tarkoitus siirtyä Kärppiin, mutta päättikin lähteä Anaheim Ducksin organisaatioon.
Tarkki pelasi yhden kauden Pohjois-Amerikassa. Hän pääsi pelaamaan Ducksissa kaksi erää Columbus Blue Jacketsia vastaan 8. tammikuuta 2012, kun joukkueessa oli maalivahtien loukkaantumisia. Pääosa kaudesta meni kuitenkin AHL:ssa, Ducksin farmijoukkueessa Syracuse Crunchissa. Tarkki siirtyi kauden jälkeen KHL-seura Salavat Julajev Ufaan.
Uran lopettaminen.
Tarkki ilmoitti yllättäen 31.12.2015 lopettavansa uransa. Tarkki sanoi tiedotteessaan: "Jääkiekko on ollut iso osa elämääni, mutta se on myös vaatinut tiettyä uhrautumista. Ammattiurheilu edellyttää sisäistä paloa. Pitkään harkittuani olen päättänyt siirtyä uusien haasteiden pariin. Jatkossa pystyn antamaan myös perheelleni enemmän aikaa."
Maajoukkueessa.
Tarkki on ollut Suomen maajoukkueessa 29 A-maaottelussa. Ensimmäisen maaottelunsa Tarkki pelasi Latviaa vastaan Riiassa huhtikuussa 2008. Tarkki valittiin maailmanmestaruuskilpailuihin 2010 Suomen kolmanneksi maalivahdiksi.
Werner Åström

Werner Johannes Åström (30. syyskuuta 1885 Oulu – 22. huhtikuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Hän maalasi pehmeästi muotoillen mutta värikkäästi idyllisen rauhallisia interiöörejä, levollisia alastonkuvia ja rehevän valoisia kesämaisemia.
Åström kävi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1903–1904 ja harjoitti sen jälkeen taideopintoja muun muassa Pariisissa Académie Colarossissa ja Académie Ransonissa 1905–1906 sekä 1909–1911. Hän toimi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun johtajaopettajana 1917–1918 ja opettajana 1926–1940 sekä Helsingin yliopiston piirustussalin vt. opettajana 1925–1926 ja 1929.
Åström debytoi Helsingissä 1907. Vuonna 1917 hän voitti ensimmäisen palkinnon dukaattikilpailussa. Vuosina 1920–1924 Åström asui Vaasassa, Lapualla ja Vimpelissä. Hänen maalaustensa kohteena oli tavallista kansaa Marraskuun ryhmän ihanteiden mukaisesti. Tältä ajalta on esimerkiksi maalaus "Talvi-ikkuna" (1920). Hänen teoksiaan on muun muassa Kansallisgallerian kokoelmissa.
Åströmille myönnettiin Pro Finlandia -mitali (1954) ja valtion taiteilijaeläke. Hän kuoli 93-vuotiaana Helsingissä 22. huhtikuuta 1979.
Évreux

Évreux on ranskalainen kaupunkikunta, joka sijaitsee Euren departementissa Haute-Normandien alueella. Kaupungissa sijaitsee myös hiippakunnan keskus ja piispanistuin.
Etymologia.
Kaupungin nimi johtuu alueella asuneesta "eburovices"-kelttiheimosta. Nimi oli ensin muodossa "Mediolanum Aulercorum", mutta tämän vaiheen jälkeen nimeksi tuli "Eburovices" eli juuri kelttien aikaan. Keskiajalla nimi muuttui muotoon "Ebroicum". Nimi tarkoittaa kirjaimellisesti käännettynä "he jotka voittavat marjakuusen avulla", sillä "eburo" oli vanhassa keltinkielessä if eli marjakuusi, joka puolestaan toimi keihäiden materiaalina. 
Maantiede.
Évreux’n kaupunki sijaitsee Itonjoen varrella ja keskellä laajaa maanviljelystasankoa, joka hyvin kuvaa kaupungin maisemaa. Kaupungin lähistöllä on myös laaja metsä, joka kantaa kaupungin nimeä.
Kaupungin kehittäminen on ollut pysähdyksissä, sillä se ei ole minkään valtaväylän varrella. Sinne tulee vain toisen luokan kansallinen tie, joka johtaa Rouenistä Orléansiin. Myöskään TGV-junat eivät käy Évreux’ssa. Kaupungin lentokenttä on vaatimaton, eikä sinne ole kaupallista liikennettä. Koska kaupungissa ei ole juuri työpaikkoja, asukkaat käyvät päivittäin töissä pääasiassa joko Pariisissa tai Rouenissa.
Historia.
Antiikin aika.
Évreux'n kaupunki on perustettu ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Kaupunki oli éburovices-kelttien alueen hallinnollinen pääkaupunki. Kelttien pyhä palvelupaikka sijaitsi viiden kilometrin päässä kaupungista.
Kaupungissa oli antiikin aikana lukuisia julkisia rakennuksia, kuten teatteri, forum ja kylpylät. Kaupunki sijaitsi maanteiden risteyksessä, mikä vaikutti alueen kaupankäynnin menestyksellisyyteen. Esiin kaivetulla hautausmaalla sijainneet uurnat puolestaan kertovat alueen asukkaiden laajoista yhteyksistä kelttiläisen alueen eri puolille sekä eri puolille Eurooppaa. 
200-luvun lopulla, barbaarien ryöstöretkien aikakaudella, kaupunki sai suojakseen ympärysmuurit, joista osa on vielä nykyisinkin jäljellä ja osana kaupunginmuseota. 
Keskiaika.
Taurin Évreuxlaista kutsutaan Évreux’n ensimmäiseksi piispaksi, ja hänen arvellaan eläneen noin vuosina 375–425. Hänen oletetaan kastaneen alueen asukkaat kristinuskoon. Kaupungista tuli kreivin ja myös piispanistuimen sijoituspaikka kuitenkin vasta vuonna 962. Englannin kuningas Henrik I joukkoineen ryösti kaupungin 1129, ja Ranskan kuningas Filip II Augustus joukkoineen poltti kaupungin 1194.
Satavuotisen sodan aikana Englannin Henrik V valloitti kaupungin vuonna 1419, mutta vuonna 1440 kaupunki palautui jälleen Ranskan suvereniteetin alaisuuteen, ja tästä kuuluu kunnia Robert de Flocquesille.
Nykyaika.
Vuonna 1793 François Buzot yritti epätoivoisesti tehdä kaupungista vallankumouksen konventin vastaisen toiminnan keskusta. 
Toisen maailmansodan aikana kaupunki kärsi merkittäviä tuhoja, ja myöhemmin suurin osa kaupungin keskustasta jouduttiin rakentamaan uudelleen. Kaupungin kehitys pysähtyi kuitenkin 1970-luvulla, vaikka sinne oli saatu uutta teollista toimintaa. Näin kaupungista on tullut eräs Pariisin suurmetropolin asumalähiöistä.
Christian Keller

Christian Keller (s. 3. elokuuta 1972 Essen, Nordrhein-Westfalen) on entinen saksalainen uimari, joka edusti kotimaataan kolmissa olympialaisissa, alkaen vuodesta 1992. Vuoden 1996 kesäolympialaisissa Keller voitti pronssia 4x200 metrin vapaauintiviestissä. Aikaisemmin hän oli jo voittanut lyhyellä radalla MM-kultaa 200 metrin sekauinnissa Palma de Mallorcalla 1993, ja EM-kultaa pitkällä radalla 4x200 metrin vapaauintiviestissä Wienissä 1995. Toisen EM-kultansa Keller voitti neljä vuotta myöhemmin samalla matkalla Istanbulissa 1999. Lisäksi hän voitti uransa aikana lukuisia muita mitaleja. 
Keller voitti 1980-luvun lopulla useita mestaruuksia juniorien EM-kilpailuissa. Hänet valittiin kahdesti Saksan parhaaksi miesuimariksi, vuosina 1994 ja 1995.
Marian Woronin

Marian Jerzy Woronin (s. 13. elokuuta 1956 Grodzisk Mazowiecki, Puola) on entinen puolalainen pikajuoksija. Hän kilpaili enimmäkseen 100 metrin juoksussa.
Woronin edusti Puolaa kesäolympialaisissa 1980 Moskovassa ja saavutti olympiahopeaa 4 × 100 metrin viestijuoksussa joukkueessa, jonka muut jäsenet olivat Zenon Licznerski, Leszek Dunecki ja Krzysztof Zwolinski. Hän voitti 4 × 100 metrin viestijuoksussa Euroopan mestaruuden 1978 ja EM-pronssia 100 metrin juoksussa Ateenan EM-kisoissa 1982. Hänen ennätyksensä sadalla metrillä on vuonna 1984 juostu 10,00 s. Ennätysjuoksun tarkka aika oli 9,992 sekuntia. Woronin oli vuoteen 2010 saakka nopein sallituissa oloissa sähköajanotolla sata metriä juossut eurooppalaisperäinen valkoihoinen. Heinäkuussa 2010 ranskalainen Christophe Lemaitre juoksi ajan 9,98 s.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Woronin voitti 60 metrillä Euroopan mestaruuden vuosina 1979, 1980, 1981, 1982 ja 1987 sekä pronssia vuonna 1977.
Joe South

Joe South (syntyjään Joseph Alfred Souter 28. helmikuuta 1940 Atlanta, Georgia – 5. syyskuuta 2012) oli yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä, kitaristi ja levyjen tuottaja.
Elämä ja ura.
South aloitti uransa countrymuusikkona. Hän esiintyi Atlantan radiossa ja liittyi Pete Draken yhtyeeseen vuonna 1957. Seuraavana vuonna hän julkaisi humoristisen singlen ”The Purple People Eater Meets the Witch Doctor”. Hän toimi sessiomuusikkona Nashvillessä ja Muscle Shoalsissa ja soitti esimerkiksi Simon &amp; Garfunkelin albumilla "Sounds of Silence" ja Bob Dylanin albumilla "Blonde on Blonde". Studiotyönsä ohella South kirjoitti lauluja, kuten Deep Purplen esittämän ”Hush” ja Billy Joe Royalin ”Down in the Boondocks”.
South alkoi julkaista omaa materiaaliaan vuonna 1968. Hän sai Grammy-palkinnon kappaleestaan ”Games People Play” vuonna 1969. Vuonna 1971 Lynn Anderson sai hitin Southin kappaleella ”(I Never Promised You a) Rose Garden”.
South jäi tauolle musiikista vuonna 1971 kun hänen veljensä oli tehnyt itsemurhan. Hän teki lyhytaikaisen paluun vuonna 1975 mutta jätti levytykset ja esiintymiset pian sen jälkeen. Hän esiintyi jälleen Lontoossa vuonna 1994 ja jatkoi myöhemmin musiikin julkaisemista.
South otettiin vuonna 1979 Nashville Songwriters Hall of Fameen ja 13. syyskuuta 2003 Georgia Music Hall of Fameen.
South kuoli kotonaan Georgiassa syyskuussa 2012.