tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Cava de’ Tirreni

Cava de' Tirreni on kunta Campanian alueella Etelä-Italiassa noin 40 kilometriä Napolista kaakkoon. Merkittäviä elinkeinoja ovat matkailu ja teollisuus.
Maantiede ja ilmasto.
Cava de' Tirreni sijaitsee lähellä Tyrrhenanmerta viitisen kilometriä Amalfin rannikolta sisämaahan. Cava de' Tirrenin ja meren välissä sijaitsee Vietri sul Maren kunta. Salerno on välittömästi kaakossa. Alueella vallitsee välimerenilmasto kuumine kesineen ja leutoine talvineen. Vuorten ympäröimä Cava de' Tirreni on ilmastoltaan rannikkoa sateisempi.
Historia.
Cava de' Tirrenin alueen ensimmäiset asukkaat olivat etruskeihin kuulunut tyrrheenien heimo. Rooman valtakunnan aikana roomalainen aatelisto suosi aluetta virkistyskohteena. Varhaiskeskiaikana, joka Italian historiassa käsittää ajanjakson Rooman luhistumisesta toisen vuosituhannen taitteeseen, Cavan alue oli langobardien hallitseman Salernon kaupungin alaisuudessa ja se kuului Beneventon ruhtinaskuntaan. Toisen vuosituhannen alussa Cavaan perustettiin apottiluostari Abbazia territoriale della Santissima Trinità di Cava de' Tirreni, josta kehittyi yksi eteläisen Italian hengellisen elämän keskuksista. Paavi Bonifatius IX kohotti Cavan kaupungiksi 7. elokuuta 1394. Kaupungin viralliseksi nimeksi annettiin Cava, ja se muutettiin nykyiseen muotoonsa 1860-luvulla. Myöhäiskeskiaikana Cavan kaupalliseksi keskustaksi alkoi muotoutua Borgo Scacciaventi.
Matkailijat alkoivat suosia Cavaa noin vuodesta 1700 alkaen ja 1800-luvulla napolilaiset taidemaalarit innostuivat paikkakunnan vehreistä maisemista. Kaupungin maine matkailukohteena kasvoi vähitellen, ja ensimmäisen maailmansodan jälkeen sitä kutsuttiin termillä "Stazione di Soggiorno e Turismo". Liittoutuneet miehittivät Salernon seudun syyskuussa 1943 Operaatio Avalanchen yhteydessä.
Lokakuussa 1954 poikkeuksellisen voimakkaat sateet aiheuttivat tulvakatastrofin, jossa kuoli kymmeniä Cava de' Tirrenin asukkaita ja kaikkiaan 318 ihmistä Amalfin rannikkoseudulla. Irpinian maanjäristys marraskuussa 1980 vahingoitti myös Cava de' Tirreniä.
Cava de' Tirrenin merkittävin kirkko on 1500-luvulla rakennettu Duomo di Cava de' Tirreni. Kaupungin historiallisessa ydinkeskustassa on mittava katettujen jalkakäytävien verkosto. 1400- ja 1700-luvun taloja on paljon, ja barokki on laajalti edustettuna. Aukioista mainittakoon Piazza San Francesco.
Talous ja liikenne.
Cava de' Tirrenin keskeisiä elinkeinoja ovat matkailu, keraaminen teollisuus, tekstiiliteollisuus ja elintarviketeollisuus. Myös maatalous on edelleen tärkeä. Cava de' Tirrenin rautatieasema, Stazione di Cava dei Tirreni, on rataosuudella Napoli–Salerno 44,6 kilometriä Napolin päärautatieasemalta. Keskeinen moottoritieyhteys on Autostrada A 3 (Napoli–Salerno).
Kultalakkirilli

Kultalakkirilli ("Sterrhoptilus dennistouni") eli aiemmalta nimeltään kruunutimali on rilleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Kaakkois-Aasiasta.
Koko ja ulkonäkö.
Kultalakkirilli voi kasvaa noin 14 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Kultalakkirillin päälaki ja kurkku ovat väriltään keltaiset ja rinta sekä vatsa valkoiset. Linnun selkä ja siivet ovat harmahtavan vihreät.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Kultalakkirilli elää Luzonin saarella Filippiinit pohjoisosassa. Lajin elinympäristöä ovat alankojen ainavihannat metsät ja niiden reunamaiden heinikot. Kultalakkirilli rakentaa kuppimaisen pesän pensaaseen ja naaras munii kaksi munaa. Linnun pesimäkausi on huhtikuulta heinäkuulle. Kultalakkirilli luokitellaan silmälläpidettäväksi ja sen kantaa uhkaa elinympäristön häviäminen maatalouden ja kaivostoiminnan vuoksi.
Battipaglia

Battipaglia on kunta Campanian alueella Etelä-Italiassa. Se sijaitsee noin 70 kilometriä Napolista kaakkoon. Battipaglian merkittävä elinkeino on elintarviketeollisuus.
Maantiede ja ilmasto.
Battipaglia sijaitsee Selejoen tasangon (Piana del Sele) pohjoisosassa kymmenisen kilometriä Tyrrhenanmeren rannalta sisämaahan ja noin 20 kilometriä Salernosta kaakkoon. Alueella vallitsee välimerenilmasto kuumine kesineen ja leutoine talvineen. Vaikka kesäsäät ovat tyypillisesti lämpötiloiltaan ja tuulioloiltaan stabiileja, iltapäivisin saattaa esiintyä ukkoskuuroja. Vuotuinen keskilämpötila on 15,9 °C. Tammikuun keskilämpötila on 9 °C ja elokuun 23,6 °C. Pakkaset ovat harvinaisia, matalimmat mitatut lämpötilat ovat −2...−3 °C ja korkeimmat noin 40 °C.
Historia.
Ensimmäinen maininta paikannimestä Battipaglia on Robert Guiscardin asiakirjassa vuodelta 1080. Alueella oli kolme maalaiskylää ennen Battipaglian siirtokunnan perustamista 1858. Tuhoisa maanjäristys runteli Basilicataa ja Teggianoa Campanian kaakkoisosassa joulukuussa 1857, ja kyseisiltä alueilta muutti uudisasukkaita Battipagliaan. Syntyi maatalouteen perustunut siirtokunta. Battipaglia sai itsenäisen kunnan aseman 28. maaliskuuta 1929. Sen perustajaksi on mainittu Alfonso Menna. Kaupunki tuhottiin lähes täysin vuoden 1943 ilmapommituksissa. Jälleenrakennus oli ripeää, ja kaupunkiin muutti runsaasti ihmisiä työn perässä. Etenkin 1950-luvulla Battipaglia kasvoi ja teollistui nopeasti. Vuoteen 1960 mennessä se oli kehittynyt teollisuuden keskukseksi.
Battipaglian historiallista arkkitehtuuria edustaa muun muassa keskiaikainen linnoitus Castello di Battipaglia, jota kutsutaan myös nimellä Castelluccio. Hengellisistä rakennuksista mainittakoon Santuario di Santa Maria della Speranza vuodelta 1917 ja Cappella di Santa Lucia, josta on ensimmäinen maininta vuodelta 1140. Keskiaikainen on niin ikään Complesso monastico di San Mattia.
Talous ja liikenne.
Battipaglian seutu on maatalouden kannalta ihanteellista. Mittavan alkutuotannon rinnalle on kasvanut merkittävää elintarviketeollisuutta. Battipagliassa tuotetaan muun muassa juustoa nimeltä Mozzarella di Bufala Campana. Elintarviketeollisuuden ohella Battipaglian keskeisiä teollisuudenaloja ovat elektroniikkateollisuus, muoviteollisuus ja pakkausteollisuus.
Rataosuudet Battipaglia–Reggio Calabria (Ferrovia Tirrenica Meridionale) ja Battipaglia–Metaponto alkavat Battipaglian rautatieasemalta. Keskeinen moottoritieyhteys on Autostrada A 2 (Salerno–Reggio Calabria).
Neosudanilainen tyyli

 
Neosudanilainen (usein myös "neosahelilainen") tyyli on Länsi-Sudanin perinteisestä saviarkkitehtuurista vaikutteita ottanut rakennustyyli, jota sovellettiin varsinkin Ranskan Länsi-Afrikassa maailmansotien välisenä aikana.
Ranskan siirtomaavallan Afrikkaan pystyttämät rakennukset edustivat 1900-luvun vaihteeseen saakka eurooppalaisia tyylisuuntauksia. Pohjois-Afrikassa sovellettiin paikallisiin vaikutteisiin perustunutta uusmaurilaista tyyliä. Saharan eteläpuolista Afrikkaa varten syntyi 1900-luvun alussa neosudanilainen tyyli, jonka esikuvia olivat Länsi-Sudanin savirakennukset, varsinkin moskeijat ja varakkaiden kauppiaiden kaupunkitalot. Vaikutteista tärkein oli uudelleen pystytetty Djennén suurmoskeija. Tyylisuunnan ideologisen taustan muodosti ranskalaisen kolonialismin siirtyminen afrikkalaisten sulauttamispolitiikasta yhteistoiminnan periaatteeseen. Afrikkalainen kulttuuriperintö tunnustettiin, mutta siihen suhtauduttiin paternalistisen holhoavasti.
Neosudanilainen tyyli oli eurooppalainen luomus. Sen kasvualustan muodostivat Ranskan siirtomaanäyttelyiden afrikkalaiset paviljongit. Arkkitehdeistä tärkein oli Tangerissa asunut ranskalainen François Cornilleau, jonka Ranskan Länsi-Afrikan hallinto kutsui palvelukseensa. Rakennuksissa käytettiin saven asemasta betonia ja metallirakenteita, mutta ne viimeisteltiin usein okralla luomaan vaikutelmaa savannin väreistä. Toisinaan varsin mielikuvitukselliset sudanilaiset piirteet rajoittuvat julkisivun muotoihin ja koristeluun, kun taas sisätilat suunniteltiin vastaamaan rakennuksen käyttötarkoitusta.
Tyylisuuntaa sovellettiin varsinkin Ranskan Länsi-Afrikan kaupunkien julkisissa rakennuksissa ensimmäisen ja toisen maailmansodan välisenä aikana. Esimerkkejä alueen pääkaupungista Dakarista ovat Sandagan torihalli, Médinan poliklinikka, Dantecin sairaalan vanha synnytyslaitos, Malik Syn koulu, ”sudanilais-bysanttilainen” katedraali sekä alun perin hallituspalatsiksi pystytetty IFAN:in afrikkalaisen taiteen museo. Entisessä Ranskan Sudanissa tyylin edustajia ovat Bamakon kauppakamari, kaupungintalo ja keskustori Marché rose sekä Office du Nigerin hallintorakennukset Ségoussa. Burkina Fasossa neosudanilaista tyyliä edustaa Bobo-Dioulasson rautatieasema.
Neosudanilainen tyyli jäi pois muodista toisen maailmansodan jälkeen, jolloin siirryttiin koristeista riisuttuun modernistiseen kansainväliseen tyyliin. Länsisudanilainen muotokieli ja värimaailma palasi arkkitehtuuriin postmodernismin myötä 1980-luvulla varsinkin ranskalaisten suunnittelemissa Dakarin ja Niameyn julkisissa rakennuksissa. Bamakossa savirakennuksista ovat saaneet innoituksensa Malin kansallismuseo ja Länsi-Afrikan valtioiden keskuspankin tornitalo.
Sado (saari)

Sado ( tai "Sadogashima") on Japanin saari Japaninmeressä Honshūn pohjoispuolella. Se sijaitsee noin 35 kilometrin päässä Honshūn rannikolta. Saaren pinta-ala on 854,30 neliökilometriä, ja se on vinoon kännetyn H-kirjaimen muotoinen: sen muodostaa kaksi vuorijonoa, joiden väliin jää viljava Kuninakan tasanko. Saaren korkein kohta on 1 172 metriin kohoava Kinpokuvuori. Hallinnollisesti saari muodostaa Sadon kaupungin, joka kuuluu Niigatan prefektuuriin. Saaren väkiluku on toisen maailmansodan jälkeen laskenut nopeasti noin 120 000 hengestä 65 000:een vuonna 2009.
Sadon kultakaivokset on Uneascon maailmanperintökohde vuodesta 2024.
Sado (Niigata)

Sado () on Japanin kaupunki, joka käsittää Sadon saaren Chūbun tai Hokurikun alueella Niigatan prefektuurissa. Sado sijaitsee Japaninmeressä Niigatan luoteispuolella. Saaren muodostavat Ōsado- ja Kosadovuoret, joiden välissä levittäytyy Kuninakan tasanko. Sadossa on 53 477 asukasta (kesäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 855,61 neliökilometriä.
Sadon kaupunki perustettiin vuonna 2004 liittämällä yhteen kaikki Sadon saarella sijainneet kunnat: Ryōtsun kaupunki, Aikawan, Hamochin, Hatanon, Kanain, Manon, Ogin ja Sawatan maaseutukaupungit sekä Akadomarin ja Niibon kyläkunnat. Samalla Sadon piirikunta lakkautettiin. Historiallisesti Sado tunnettiin syrjäisen sijaintinsa vuoksi karkotuspaikkana, jonne lähetettiin maanpakoon muun muassa munkki Nichiren, keisari Juntoku ja näytelmäkirjailija Zeami Motokiyo. Edo-kaudella saarella toimi Sadon kultakaivos. Merkittäviä elinkeinoja ovat riisin, hedelmien, vihannesten ja siitakesienten viljely, kalastus ja osterien vesiviljely. Kaupungissa tuotetaan myös misoa.
Matkailijoita Sadoon houkuttelevat esimerkiksi kauniit luonnonalueet ja saaren kulttuuriperintö, kuten nō-teatteri. Osa kaupungin alueesta kuuluu Sadon–Yahikon–Yoneyaman puolikansallispuistoon. Sado tunnetaan myös japaniniibiksen esiintymisalueena. Ryōtsun satamaan on Niigatasta säännöllinen lauttayhteys.
Paperitarinoita

Paperitarinoita () on Parovoz-studion vuonna 2015 luoma lasten animaatiosarja. Sarja kertoo Anselmi-hirven ja Kop-kop -tikan seikkailuista Paperimaassa. Kaikki animaatiosarjassa on tehty paperista ja jokaisessa jaksossa on askarteluohje, jonka avulla katsojat voivat tehdä sarjan hahmoja tarvikkeinaan vain paperia, pahvia, sakset ja liimaa. Sarjassa on 78 jaksoa. Paperitarinat on suunnattu 3-6-vuotiaille.
Äänirooleissa.
Suomenkieliset äänet
Laulut.
Käännös: Fiable Oy
Studio: Uptempo
Alphestes

Alphestes on meriahventen (Epinephelidae) heimoon kuuluva Atlantin valtamereltä ja Tyyneltämereltä tavattava kalasuku, johon luetaan seuraavat kolme lajia:
Dermatolepis

Dermatolepis on meriahventen (Epinephelidae) heimoon kuuluva Atlantin valtamereltä, Intian valtameren länsiosasta ja Tyyneltämereltä tavattava kalasuku. Sen tyyppilaji on nahkameriahven ("Dermatolepis dermatolepis"). "Dermatolepis"-sukuun luetaan seuraavat kolme lajia:
Tähtitytöt

Tähtitytöt () on vuonna 2019 valmistunut amerikkalainen komedia, jonka on ohjannut Zara Hayes. Elokuvan pääosissa ovat Diane Keaton, Jacki Weaver, Pam Grier, Celia Weston, Alisha Boe, Phyllis Somerville, Charlie Tahan, Bruce McGill ja Rhea Perlman. Elokuva seuraa eläkeyhteisössä elävää naisryhmää, joka perustaa yhdessä cheerleading-joukkueen. STX Entertainment julkaisi elokuvan Pohjois-Amerikassa 10. toukokuuta 2019. 
Juoni.
Syöpää sairastava nainen, Martha, päättää luopua syövän jatkohoidoista ja muuttaa New Yorkista eläkeläisyhteisöön nimeltä Sun Springs. Hän tutustuu yhteisöön kuuluvaan Sheryliin, jolle hän kertoo olleensa aikanaan cheerleader. Sheryl kannustaa Marthaa aloittamaan harrastuksen uudestaan ja hetken mietittyään asiaa, Martha päättääkin aloittaa cheerleadingin jälleen. Saadakseen joukkueen kasaan, hän värvää muita yhteisön jäseniä mukaan harrastukseensa. Yhdessä he alkavat treenata kohti cheerleading-kisoja ja lopulta he päätyvätkin esiintymään kisayleisölle. 
Julkaisu.
Marraskuussa 2018 STX Entertainment hankki elokuvan levitysoikeudet 8–9 miljoonalla dollarilla.  Se julkaistiin Yhdysvalloissa 10. toukokuuta 2019 ja Suomessa heinäkuussa 2019. 
Vastaanotto.
"Tv-maailma"-lehdessä 2024 Arto Pajukallio harmitteli, miten kliseisiin ja pinnallisiin juonenkäänteisiin mainiot veteraaninäyttelijät on houkuteltu mukaan. Hän antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä. "Helsingin Sanomien" Pertti Avola taas näki Hayesin tavassa käsitellä aihettaan turhan sentimentaalisuuden välttämistä mutta silti suoraa käsittelyä vanhenemisen ja kuoleman teemoista.
James Martineau

James Martineau (1805 Norwich, Englanti – 1900 Lontoo, Englanti) oli englantilainen filosofi ja teologi. Hän kääntyi 1828 unitaariseksi papiksi ja vaikutti vuodesta 1840 sen ohessa filosofian ja kansantalouden professorina eräässä collegessa Manchesterissa ja sittemmin Lontoossa, missä hän kuoli. Martineau oli syväaatteinen ja lämminhenkinen uskonnonfilosofi. Hän on esittänyt mielipiteitään niiden kypsyneessä muodossa teoksissaan "Types of ethical theory" (1885), "A study of reli-gion" (1888) ja "The seat of authority in religion" (1890).
Martineaun sisar oli kirjailija Harriet Martineau.
Punasuumeriahven

Punasuumeriahven ("Aethaloperca rogaa") on meriahventen (Epinephelidae) heimoon kuuluva meri- ja murtovesissä elävä kalalaji. Se on sukunsa Aethaloperca ainoa laji. Craig &amp; Hastings (2007) sijoittivat lajin molekyylifylogeneettisen analyysin perusteella sukuun "Cephalopholis".
Koko ja ulkonäkö.
Punasuumeriahvenen pituus voi maksimissaan olla noin 60 senttimetriä. Sen ruumiin väritys voi vaihdella tummanruskeasta mustaan, ollen kuitenkin toisinaan oranssi, milloin sen suun sisäosat ovat punaoransseja. Pään yläpuoli on tumman punaruskea ja siinä on usein samanvärisiä raitoja tai laikkuja. Nuorilla yksilöillä on aikuisista poiketen vaaleansiniset reunat selkä- ja pyrstöevissä. Lajilla on selkäevässään 9 piikkiruotoa ja 17–18 pehmeää ruotoa. Peräevässä on kolme piikkiruotoa ja 8–9 pehmeää ruotoa.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Punasuumeriahventa tavataan indopasifisella merialueella Punaiseltamereltä Etelä-Afrikkaan asti ja itään Gilbertsaarille asti. Sitä on tavattu myös Persianlahdesta. Laji oleilee yleensä 3–60 metrin syvyydessä. Sen elinympäristöjä ovat rannikkojen riutat ja laguunit, missä ne oleilevat usein silttisen vedenpohjan yläpuolella tai riutan luolissa ja onkaloissa. Punasuumeriahventa elää myös sellaisilla riutoilla, missä ei ole tiheää korallipeitettä. Lajin pyydystäminen on kielletty Palaussa huhtikuun ja syyskuun välisenä aikana. Mikronesiassa osa osavaltioista on rajoittanut sen myyntiä.
Ravinto ja elintavat.
Punasuumeriahvenen ravintoa ovat pienet kalat ja sirkkaäyriäiset. Nuoret, alle kuuden senttimetrin mittaiset yksilöt matkivat pieniä, riutalla eläviä ei-saalistavia kaloja saalistaessaan pikkukaloja. Punasuumeriahven saavuttaa sukukypsyyden noin 35 senttimetrin mittaisena.
Lasaruslaji

Lasaruslaji on ennen hävinneeksi luullun lajin uusi löydös. Kadonneeksi luultuja lajeja, jotka kuitenkin ovat yhä hengissä löytyy kohtalaisen harvoin. 
Esimerkkejä lasaruslajeista ovat esimerkiksi yökaija ("Pezoporus occidentalis"), joka löydettiin Australian sisäosien autiomaasta 1845 ja sen viimeisen yksilön luultiin kuolleen metsästyksen seurauksena vuonna 1912, kunnes kuollut yksilö löytyi uudelleen 1990. Vuonna 2006 löytyi uusi kuollut yksilö jälleen länsi-Queenslandista. Myös Suomesta on löytynyt lasaruslajeja, esimerkiksi vuonna 2019 Lapista löytyi vesikirppulaji "Rhynchotalona latens," jonka luultiin olevan jo sukupuuttoon kuollut ja vain jääkauden jälkeisistä fossiilinäytteistä löytynyt laji.
Ploughman's lunch

Ploughman's lunch eli "kyntömiehen lounas" on englantilainen kylmänä tarjoiltava ateria. Siihen kuuluu olennaisesti leipää, juustoa (esim. Cheddar, Stilton, Wensleydale) ja raakaa sipulia; näiden lisäksi yleensä mukana on voita ja etikkavihanneksia kuten piccalillia tai kurkkusalaattia. Juomana on olutta. Sitä pidetään tyypillisenä pubiruokana.
Historia.
Leipä, olut ja juusto ovat olleet tärkeä osa brittiläistä ruokakulttuuria antiikin ajoista lähtien. Leipä ja juusto olivat Englannin maalaisten ruokavalion kulmakiviä vuosisatojen ajan, ja muodostivat heidän tärkeimmän rasvan ja proteiinin lähteensä. Sipulia käytettiin mausteena, ja siitä saatiin myös C-vitamiinia. Juusto oli proteiininlähteenä erityisen tärkeää maan eteläosissa kuten Devonissa. Nimi "Ploughman's lunch" on kuitenkin peräisin vasta 1950-luvulta, jolloin kansallinen juuston markkinointiorganisaatio Cheese Bureau alkoi markkinointikampanjan lisätäkseen juuston menekkiä säännöstelyn loputtua.
Nykyään annokseen kuuluu usein myös kylmää kinkkua, salaattia, kovaksikeitettyjä munia, sekä omena.
Sanjō (Niigata)

Sanjō () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Hokurikun alueella Niigatan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Shinano- ja Igarashijokien yhtymäkohdassa. Kaupungin alue ulottuu Niigatan tasangolta Echigovuorille ja rajautuu kaakossa Fukushiman prefektuuriin. Sanjōssa on 96 274 asukasta (kesäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 431,97 neliökilometriä.
Sanjō kehittyi Muromachi-kaudelta lähtien linnanaluskaupunkina Uesugi-klaanin vasallien, Sanjō-Nagao-klaanin hallinnassa. 1600-luvun alussa valtaan nousseen Tokugawa-sotilashallinnon daimio siirtyi kuitenkin läheiseen Nagaokaan, minkä myötä Sanjōn linna hylättiin. Edo-kaudella Sanjōsta tuli yksi maan tärkeimmistä metalliesineiden ja työkalujen valmistus- ja markkinapaikoista Mikin ja Sakain kaupunkien ohella. Pienimittakaavainen metalliteollisuus on myöhemminkin säilynyt merkittävänä elinkeinona. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Sanjō sai vuonna 1934. Kaupunki laajeni huomattavasti vuonna 2005, kun siihen liitettiin Sakaen maaseutukaupunki ja Shitadan kyläkunta. Kaupunkiin kuuluvilla maaseutualueilla tuotetaan esimerkiksi riisiä ja vihanneksia.
Sanjōn rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluu Honjō-jin buddhalainen temppeli, Hokke-koulukunnan päätemppeli, joka tunnetaan "Oni-odori"-tanssistaan. Eräs vuosittainen tapahtuma on Sanjōn leijafestivaali leijataisteluineen. Osa kaupungin alueesta kuuluu Echigo-sanzanin–Tadamin puolikansallispuistoon. Sanjōta palvelevat suurnopeusjunayhteys Jōetsu Shinkansen sekä JR Higashi-Nihonin Shin’etsu-päälinja ja Yahiko-linja.
Niilo Laaksonen

Niilo Olavi Laaksonen (10. heinäkuuta 1922 Sysmä – 25. elokuuta 2013 Tampere) oli kirvesmies, maanviljelijä, leirikeskuksenhoitaja, runoilija, kirjailija. 
Taustoja.
Laaksonen avioitui Sirkka Tellervo Leivon kanssa. Pariskunnalle syntyi kolme lasta. 
Laaksonen kävi kansakoulun, osallistui erilaisille kursseille ja harjoitti itseopiskelua. Hän ohjasi harrastajakirjoittajia 15 vuotta.
Isäntäparina Kairosmajalla.
Kansan Raamattuseuran työntekijä  Erkki Leminen sai seuralta pyynnön etsiä Lapista omaa leirikeskusta. Vuonna 1974 hän osti Pelkosenniemen kunnalta hirsikämpän Pyhäjärven rannalta. Leminen nimesi majan Kairosmajaksi.
Niilo ja Sirkka Laaksosesta tuli Kairosmajan ensimmäinen leirikeskuksen hoidosta vastaava isäntäpari. Sirkka toimi leirikeskuksen emäntänä. Heidän toimikautensa kesti alkukesästä 1974 tammikuun loppuun 1981.
Laaksosen aikana alettiin rakentaa Kairosmajan eräkämppää 1977. Kahdeksan hengen kämppä sijaitsee Pyhäjoen varrella, noin yhdeksän kilometrin päässä Kairosmajalta.
Laaksosten jälkeen isäntäpariksi 1981 tuli Kari ja Sirpa Hämäläinen. 
Kirjailijana ja runoilijana.
Viisivuotiaana lukemaan oppinut Laaksonen luki kirjoja ja kirjoitti elämänsä ajan. Runot, suomenkielinen kirjallisuus ja kulttuurivirtaukset kiinnostivat. Ensimmäisen romaanin käsikirjoitus valmistui vuonna 1956. Kustantaja palautti käsikirjoituksen korjattavaksi, mikä jäi toteuttamatta. Kolmentoista vuoden kuluttua debyyttiteos "...niinkuin mekin anteeksi annamme" julkaistiin. 1980-luvulla julkaistiin kaksi runokokoelmaa ja kaksi romaania. Viimeinen runokokoelma julkaistiin 2005.
Tottumiskysymys

Tottumiskysymys on vuonna 2019 ensi-iltansa saanut suomalainen draamakomediaelokuva. Se on koostettu kuudesta erillisestä lyhytelokuvasta, jotka seuraavat kuuden eri naisen päiviä. Elokuvan tarinat kertovat arjen kokemuksista, joista ei yleensä puhuta: siitä miten ihmiset käsittelevät vaikeita tilanteita, seksuaalista häirintää tai väkivaltaa.
"Tottumiskysymystä" edelsi yksitoista erillistä "Yksittäistapaus"-lyhytelokuvaa, joista kuusi valittiin muokattavaksi pitkäksi elokuvaksi. Lopullista elokuvaa, jonka teossa käytettävissä oli kaikki kuuteen lyhytelokuvaan kuvattu materiaali, oli lopulta tekemässä yhteistyönä seitsemän ohjaajaa. Elokuvassa on yhteensä kymmeniä suomalaisia näyttelijöitä.
Elokuva sai Jussi-gaalassa 2020 Nordisk Film -palkinnon ja oli sen lisäksi ehdolla neljässä Jussi-kategoriassa.
Ivalon terveyskeskus

Ivalon terveyskeskus on Inarin kunnan keskustaajamassa Ivalossa toimiva terveyskeskus. Se on kunnan pääterveyskeskus, jonka ohella Inarissa on terveystalo Inarin kirkonkylässä ja Sevettijärvellä. Alkuvuonna 2020 Inarin johtavana lääkärinä toimi Outi Liisanantti.
Betonirunkoinen, tiiliverhoiltu, kaksikerroksinen terveyskeskusrakennus valmistui vuonna 1973. 
Terveyskeskus päivystää ja palvelee ajanvarauksella kiireettömissä asioissa arkisin kello 8–16. Akuuttisairaanhoitoa ja päivystyspalveluja voi hätätilanteissa saada päivittäin ympärivuorokautisesti (24 h). Iltaisin, öisin ja viikonloppuna hoitotarpeesta tulee soittaa päivystävälle sairaanhoitajalle ja hoitoon tullaan vuodeosaston kautta.
Ympärivuorokautista akuuttisairaanhoitoa ja yöpäivystystä on hätätilanteissa tarjolla myös kauempana Rovaniemellä Lapin keskussairaalan päivystyksessä (Ounasrinteentie 22, Rovaniemi).
Ivalon terveyskeskus esitetään eräänä television rikosdraamasarja Ivalon tapahtumapaikoista.
Aleksandr Gusev (maahockeypelaaja)

Aleksandr Petrovitš Gusev (, 21. helmikuuta 1955 Sredneuralsk, Venäjän SFNT – 1994 Sredneuralsk, Venäjä) oli Neuvostoliittoa edustanut maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Gusev kuului Neuvostoliiton miesten maajoukkueen kokoonpanoon Moskovan kesäolympialaisissa 1980, missä maa voitti pronssia. Gusev teki olympiaturnauksessa neljä maalia.
Bijay Mohanty

Bijay Mohanty (orijaksi ବିଜୟ ମହାନ୍ତି, 8. huhtikuuta 1950 – 20. heinäkuuta 2020) oli intialainen näyttelijä, joka teki pitkän ja monipuolisen uran varsinkin orijankielisen elokuvan parissa.
Tausta ja yksityiselämä.
Mohanty syntyi Odishassa, Kendraparan piirikunnassa, Pandarin kunnassa vuonna 1950. Mohanty oli naimisissa näyttelijä Tandra Rayn kanssa. Parille syntyi yksi tytär..
Ura.
Mohanty aloitti näyttelemisen jo koulussa. Hän haki opiskelemaan National School of Drama -korkeakouluun (NSD) Delhiin. Tuolloin samassa koulussa opiskelivat myös mm. Om Puri ja Raj Babbar. Valmistuttuaan Mohanty palasi Odishaan vuonna 1975 ja ohjasi joitakin teatterinäytelmiä.. Hänen ammattiuransa alkoi vuonna 1977, jolloin hän näytteli peräti kahdessa eri elokuvassa: Chilika Tire ja Naga Phasa. Ensimmäisessä elokuvassaan Chilika Tiressa Mohanty näytteli kalastajaa, joka kamppailee paikallista mafiaa vastaan.
Näyttelemisen lisäksi Mohanty toimi professorina Utkal Sangeet Mahavidyalaya -instituutissa, josta hän eläköityi. Lisäksi hän ohjasi elokuvan nimeltä "Bhuli Huena" (1987).
Poliittinen ura.
Vuonna 2014 Mohanty liittyi Intian kongressipuolueeseen ja asettui ehdolle parlamenttivaaleissa Bhubaneswarissa. Hän ei tullut valituksi ja jätti politiikan pian sen jälkeen..
Tunnustuksia.
Mohantya pidetään yhtenä tärkeimpänä Ollywood-näyttelijänä., joka teki urallaan suuria panostuksia elokuvateollisuuteen ja kulttuurielämään. 
Joitain Mohantyn saamia palkintoja ja tunnustuksia ovat mm.:
Kuolema ja hautajaiset.
Elämänsä loppua kohti Mohanty asui tyttärensä luona Hyderabadissa ja joutui rintakipujen ja hengitysvaikeuksien vuoksi sairaalaan 26. toukokuuta sekä 6. heinäkuuta. Heinäkuun alussa hänen tilansa oli vakava, mutta vakaa.. Pandarin temppelissä järjestettiin puja, jossa paikalliset rukoilivat Mohantyn paranemisen puolesta. 
Mohanty kuoli yksityisessä Care Hospital -sairaalassa Bhubaneswarissa, jonne hänet siirrettiin 20. heinäkuuta. Hän kuoli kesken saamiensa hoitojen ja vaadittavien lääkkeiden puuttuessa..
Odishan pääministeri Naveen Patnaik myönsi Mohantyn hautajaisille poliisisaattueen ja osavaltion valtiolliset hautajaiset. Suresh Sharma, NSD:n johtaja, välitti instituutin suruvalittelun yhden sen parhaimman alumnin kuoleman johdosta 23. heinäkuuta.
Boy Story

Boy Story () on kiinalainen c-pop ja hip hop -yhtye, jonka perustivat JYP Entertainment ja Tencent vuonna 2017. Yhtye koostuu kuudesta jäsenestä, jotka ovat Hanyu, Zihao, Xin Long, Zeyu, Ming Rui ja Shuyang. Boy Story julkaisi ensimmäisen singlensä ”How Old R U” syyskuussa 2017. Boy Story julkaisi ensimmäisen EP:nsä "Enough" syyskuussa 2018.
Historia.
Ennen uran alkua.
Syyskuusta 2017 lähtien "Real! Project" Special Plan julkaistiin neljällä singlellä viralliseen debyyttiin syyskuussa 2018. Ensimmäinen single oli "How Old R U". Toinen single oli "Can't Stop", joka julkaistiin 15. joulukuuta 2017, ja kolmas "Jump Up", joka julkaistiin 30. maaliskuuta 2018. Viimeisen singlen ennen debytointia tuotti JYP:n perustaja. Viihde, Park Jin-young Kappale "Handz Up" julkaistiin 12. kesäkuuta 2018.
2018: debyyttialbumi Enough.
Boy Story teki virallisen debyyttinsä 21. syyskuuta 2018 ensimmäisellä minialbumillaan Enough, joka sisälsi kaikki debyyttiä edeltävät singlet ja debyyttikappaleen "Enough". Ryhmä julkaisi 21. lokakuuta 2018 kappaleensa "Stay Magical" (奇妙 里). Seuraavana kuukautena Boy Story esitti kappaleen "For U", joka oli omistettu BOSS:lle eli heidän faneilleen. 
2019: minialbumi I = U = WE 序.
Boy Story julkaisi paluunsa 29. maaliskuuta 2019 kappaleella "Oh My Gosh", mitä seurasi toinen paluu 26. heinäkuuta 2019 "Too Busy" -tapahtumassa yhteistyössä Jackson Wang kanssa. Boy Story julkaisi 6. tammikuuta toisen minialbuminsa "I = U = WE 序".
Diskografia.
Lauluja
Artur Tollet

Ernst Artur (Arthur) Tollet (16. heinäkuuta 1866 Turku – 31. elokuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, joka sai lääkintöneuvoksen arvonimen vuonna 1919, jolloin se myönnettiin Suomessa ensimmäisen kerran.
Henkilöhistoria.
Artur Tolletin vanhemmat olivat maistraatinsihteeri Karl Arvid Tollet ja Tilda Lovisa Jakobina Säve ja puoliso vuodesta 1895 Anna Koroleff.
Tollet tuli ylioppilaaksi Turussa ja valmistui filosofian maisteriksi 1886 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1892. Hän toimi kaupunginlääkärinä Maarianhaminassa 1893–1898 ja sotilas- ja yksityislääkärinä Helsingissä vuodesta 1898. Hän työskenteli myös kylpylälääkärinä Maarianhaminassa ja Savonlinnassa. Tollet oli Maarianhaminan ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen. Hänellä oli lisäksi useita muita luottamustehtäviä. Suomen Lääkäriliiton sihteerinä Tollet toimi 1910–1917 ja puheenjohtajana 1917–1927.
Hannu Koskivuori

Hannu Kalevi Koskivuori (6. tammikuuta 1922 Virolahti – 8. maaliskuuta 2000 Kotka) oli suomalainen yritys- ja urheilujohtaja, joka sai ensimmäisenä Suomessa liikuntaneuvoksen arvonimen, vuonna 1979. 
Henkilöhistoria.
Koskivuoren vanhemmat olivat työnjohtaja, maanviljelijä Toivo Koskivuori ja Linnea Hellin Kivelä ja puoliso vuodesta 1950 Irene Meri Virta. Keskikoulun käynyt Koskivuori oli yritysjohtaja Haminassa vuodesta 1945. Veikkauksen palveluksessa aluejohtajana Kuopiossa hän toimi 1974–1987. Urheilujohtajana ja urheilun monissa luottamustehtävissä toiminut Koskivuori oli Suomen Hiihtoliiton puheenjohtajana vuodesta 1967 vuoteen 1985, jolloin hänet kutsuttiin liiton kunniapuheenjohtajaksi. Hän toimi myös Suomen olympiakomitean varapuheenjohtajana ja SVUL:n liittovaltuuston puheenjohtajana sekä hallituksen jäsenenä, samoin kuin Kansainvälisen hiihtoliiton luottamustehtävissä. Suomen talviolympiajoukkueen ylijohtajana Koskivuori toimi viisissä eri kisoissa. Hän oli Haminan kaupunginvaltuuston jäsen 1960–1974.
Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuren ansioristin Koskivuori sai 1987. Vuonna 1985 hän itse sai ensimmäisen Hannu Koskivuori -mitalin.
Itämies

Itämies on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Sergio Higuita

Sergio Andrés Higuita García (s. 1. elokuuta 1997 Medellín) on kolumbialainen maantiepyöräilijä. Hän edusti kolumbialaista Team Manzana Postobónia 2016–2018, espanjalaista Team Euskadia alkuvuoden 2019 sekä yhdysvaltalaista EF Pro Cycling / EF Education–Nippo -joukkuetta toukokuusta 2019 vuoden 2021 loppuun. Kausilla 2022–2024 hän ajoi saksalaisessa Bora-Hansgrohessa. Vuodesta 2025 alkaen hän on edustanut kazakstanilaista XDS Astana Teamia.
Higuita voitti Becerril de la Sierraan päättyneen 18. etapin Espanjan ympäriajossa 2019. Hän voitti maantieajon Kolumbian-mestaruuden 2020 ja 2022. Hän voitti 2022 Katalonian ympäriajon 16 sekunnin erolla Richard Carapaziin.
Saavutuksia.
Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives
Vuelta Asturias, mäkikirikilpailun voitto
Tour of China I, mäkikirikilpailun voitto
Kolumbian ympäriajo, 3. etapin voitto
Volta a la Comunitat Valenciana, nuorten kilpailun voitto
Volta ao Alentejo, 5. etapin voitto
Kalifornian ympäriajo, kokonaiskilpailussa toinen
Puolan ympäriajo, kokonaiskilpailussa neljäs
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailussa 14:s, 18. etapin voitto
MM-kilpailut, alle 23-v. maantieajossa neljäs
Giro dell'Emilia, kolmas
Maantieajon Kolumbian-mestaruus
Tour Colombia, kokonaiskilpailun, nuorten kilpailun ja 4. etapin voitto
Pariisi–Nizza, kokonaiskilpailussa kolmas, nuorten kilpailun voitto
Ranskan ympäriajo, 14. etapilla kolmas
Maantieajon Kolumbian-mestaruus
Volta ao Algarve, 5. etapin voitto
Katalonian ympäriajo, kokonais- ja mäkikilpailun sekä nuorten kilpailun voitto
Liège–Bastogne–Liège, viides
Tour de Romandie, 4. etapin voitto
Sveitsin ympäriajo, kokonaiskilpailussa toinen, nuorten kilpailun voitto
Puolan ympäriajo, 3. etapin voitto
Tre Valli Varesine, toinen
Lombardian ympäriajo, neljäs
Vuelta a San Juan. kokonaiskilpailussa kolmas
GP Miguel Indurain, toinen
Baskimaan ympäriajo, kokonaiskilpailussa kuudes, 5. etapin voitto
Ranskan ympäriajo, kokonaiskilpailussa 14:s
Otto Wilhelm Masing

Otto Wilhelm Masing (1763–1830) oli virolainen pappi ja kirjailija. Masingin isä oli lukkari, ja suku on virolaista alkuperää (Masing = maasik, mansikka). Saatuaan yliopistokoulutuksen Torgaussa ja Hallessa Masing oli ensin muutaman vuoden kotiopettajana. Vuodesta 1788 lähtien kuolemaansa asti hän palveli pappina ja hoiti erilaisia papillisia luottamustoimia. Hänen sekä saksan- että etenkin vironkielinen runsas ja monipuolinen kirjallinen toimintansa on merkittävä: aapinen, katekismus ja muita hengellisiä kirjoja, laskuoppi, selontekoja viron kielen oikeinkirjoituksesta, kalentereita ynnä muuta. Masing on käännöksissään muun muassa kehittänyt viron käyttöä lakikielenä: "Tallorahwa seadus" (1820). 1821 hän alkoi toimittaa vironkielistä sanomalehteä "Maarahwa näddalaleht" ("Viron kansan viikkolehti"), jota ilmestyi numero viikossa neljänä vuotena (1821–1823 ja 1825). Tämä virolainen lehti, toinen järjestyksessä (ensimmäinen lehti syntyi ja kuoli 1806), muistuttaa sisällykseltään Reinhold von Beckerin "Turun Wiikko-Sanomia", joka näyttääkin olleen virolaisen lehden esikuvana.
Masingin ansiot viron kielen oikeinkirjoituksen kehittämisessä ovat suuret. Hän on keksinyt ja alkanut ensimmäisenä käyttää omaa merkkiä eräälle virolaiselle äänteelle, takaiselle e:lle, jota ennen oli monella eri tavalla kirjoitettu; tämä merkki on "õ". Muut Masingin ortografiset parannusyritykset eivät saaneet kannatusta, ja vasta Eduard Ahrens vakiinnutti nykyisen suomen kielen mukaisen viron oikeinkirjoituksen.
Muuttohaukat (yritys)

Muuttohaukat on muutto- ja muutospalveluihin erikoistunut muuttopalveluyhtiö. Muuttohaukat tekee toimitilan muutos-, poisto- ja kierrätyspalvelut sekä kalusteasennukset. Muuttohaukkojen toiminta rakentuu muuttopalveluun tyytyväisen asiakkaan kokemuksen myötä. Muuttohaukkojen asiakaslupaus kiteytyy tunnettuun iskulauseeseen - Muutamme käsityksesi muuttamisesta®
Muuttohaukat Oy on perustettu vuonna 1992. Aikanaan kun muuttoyrityksen perustamista suunniteltiin, yksi päätettävistä asioista oli toimintaa osuvasti kuvaavan nimen keksiminen. Lopulta asia kirkastui ja muuttoyritys sai nimensä luonnon oman muuttajan mukaan, Muuttohaukka.
Lahden Peli-Veikot

Lahden Peli-Veikot on jalkapalloilun erikoisseura, jonka historia juontaa vuoteen 1905 ja Viipuriin. Seura perustettiin tuolloin Sorvalin Veikot -nimellä ja on tätä nykyä Lahden toiseksi vanhin jalkapalloseura. 
Seura siirtyi Lahteen sotien jälkeen ja päälajiksi vakiintui samalla jalkapallo. Vuonna 1962 seuran nimi lyhennettin muotoon Veikot, vuotta myöhemmin muotoon Peli-Veikot ja lopulta 1964 nimeksi tuli Lahden Peli-Veikot.
Lahden Peli-Veikot pelasi vuosikymmeniä alemmissa divisioonissa sekä Lahden että Uudenmaan piireissä. 2000-luvun kuluessa toiminta on vakiintunut KKI-ikämiessarjoihin. Viime vuosina seura on selviytynyt KKI 45 -sarjassa ylempään loppusarjaan kausina 2015 (8.), 2018 (10.) sekä 2019 (6.). Menneen vuosikymmenen aikana seura on pelannut kausittain vaihdellen myös KKI 35 sekä KKI 40 -sarjoissa. Seura on osallistunut myös KKI SM -karsintoihin.
CFAO

CFAO (nykyään lyhenne sanoista "Corporation For Africa &amp; Overseas", aikaisemmin "Compagnie française de l’Afrique occidentale") on etupäässä Afrikassa toimiva ranskalainen monialayritys. Se myy autoja ja lääkkeitä, omistaa kauppakeskuksia ja valintamyymälöitä, tuottaa kulutustavaroita ja toimii tietotekniikka- ja energia-alalla.
Marseillelainen kauppias Charles-Auguste Verminck perusti vuonna 1852 Compagnie du Sénégal et de la côte d’Afrique -yhtiön, josta tuli Compagnie française de l’Afrique occidentale vuonna 1887. Ranskan Länsi-Afrikassa ja muissa siirtomaissa toimineen yhtiön kauppatavaroita olivat maapähkinä, kaakao, saippua, kasviöljyt, kautsu, kahvi, vuodat, tupakka ja alkoholi. CFAO:n ranskalaiset ja libanonilaiset edustajat ajoivat afrikkalaiset kauppiaat pois markkinoilta ja sitoivat maanviljelijät yhtiöön ennakkomaksuilla ja lainoilla. Yhtiön paikalliset investoinnit olivat hyvin vähäisiä.
Toisen maailmansodan jälkeen CFAO laajensi autojen ja muovituotteiden kauppaa ja perusti valintamyymälöitä Afrikkaan ja Ranskaan. Siirtomaiden itsenäistyttyä se menetti asemiaan Afrikassa. Vuonna 1990 CFAO:sta tuli osa Pinault-ryhmää ja vuodesta 2012 sen omistaa Toyota-ryhmään kuuluva Toyota Tsusho.
Shibata

Shibata () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Hokurikun alueella Niigatan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin ja Niigatan tasangon pohjoisosassa Kajijoen varrella. Kaupungin alue ulottuu Japaninmeren rannikolta Iidevuorille ja rajautuu idässä Yamagatan prefektuuriin. Shibatassa on 96 513 asukasta (kesäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 533,10 neliökilometriä.
Shibata kehittyi vuodesta 1598 lähtien Shibatan daimiokunnan pääkaupunkina ja linnanaluskaupunkina Mizoguchi-klaanin hallinnassa. Se on säilyttänyt monia linnanaluskaupungin piirteitä nykypäivään saakka. Shibatan linnan paikalle sijoitettiin ennen toista maailmansotaa keisarillisen Japanin armeijan rykmentti; nykyään alue on Japanin itsepuolustusvoimien käytössä. Kaupunkiin alkoi syntyä metalli- ja koneteollisuutta, kun sinne valmistui rautatieyhteys vuonna 1912. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Shibata sai vuonna 1947. 1960-luvulta lähtien Shibataan on sijoittunut myös elintarvike-, panimo-, kemian-, vaate- ja puuteollisuutta. Kaupunkia ympäröivä maaseutu on viljavaa, ja siellä tuotetaan riisin lisäksi vihanneksia, hedelmiä, maitoa ja sianlihaa. Vuonna 2003 Shibataan liitettiin Toyouran maaseutukaupunki, vuonna 2005 Shiunjin maaseutukaupunki ja Kajikawan kyläkunta.
Shibatan rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat Shibatan linnan jäljelle jääneet osat, Shibatan daimiokunnan "ashigaru"-jalkaväen rakennus Ashigaru-nagaya ja daimion entisen residenssin paikalla sijaitseva Shimizu-enin puutarha. Kaupungin lounaisosassa toimii Tsukioka-onsenin kuuma lähde. Osa kaupungin alueesta kuuluu Bandain–Asahin kansallispuistoon. Shibataa palvelevat JR Higashi-Nihonin Uetsu-päälinja ja Hakushin-linja.
Tuomastornit

Tuomastornit on näkötorni, joka sijaitsee Kullasvuoren ulkoilualueella Padasjoella. Näkötorni on valmistunut vuonna 2013 ja sen korkeus on noin 14 metriä. Torni on rakennettu pääosin liimapuusta, ja se on tehty kestämään suurienkin ryhmien vierailut.
Tuomastornit koostuvat kahdesta osasta: matalammasta Pikku-Tuomaksesta ja korkeammasta Iso-Tuomaksesta.
Camille Chamoun

Camille Chamoun (3. huhtikuuta 1900 Deir-el-Qamar, Libanon – 7. elokuuta 1987 Beirut, Libanon) oli Libanonin presidentti 1951–1958.
Poliittisen uransa alussa Chamoun vaikutti lähinnä maroniittikristittyjen muodostamassa Perustuslaillisessa ryhmässä. 1940-luvun lopulla Chamoun oli noussut ryhmän keskiöön. Hän pyrki presidentiksi jo 1948, mutta se ei onnistunut, sillä Bishara al-Khuri valittiin toiselle kaudelle, joten hän ryhtyi rakentamaan poliittista oppositiota. Khuri joutui syksyn 1952 yleislakon vuoksi eroamaan, ja Chamoun valittiin presidentiksi. Hänen valtakaudellaan maassa vallitsi todellinen demokratia, lehdistö oli vapaa ja poliittinen oppositio saattoi toimia, mutta hänen uudistuksensa eivät jääneet pysyviksi.
Kun muslimien tukema aseellinen kapina puhkesi Beirutissa 1958, hänen eroaan alettiin vaatia. Hän kuitenkin toimi kautensa loppuun mutta ei asettunut ehdokkaaksi toiselle kaudelle, ja lyhyen tauon jälkeen hänet valittiin 1960 parlamenttiin. Sisällissodan puhjettua 1975 hän nousi vaikutusvaltaiseen asemaan ja oli ministerinä useaan otteeseen.
Chamoun kirjoitti useita muistelmateoksia, muun muassa "Crise au Leban" (1977) ja "Mémoires et souvenirs" (1979).
Kaljaasi Georg

Kaljaasi Georg oli suomalainen kaljaasi, jonka saksalainen sukellusvene UC-57 upotti Selkämerellä Merikarvian Ouran lähistöllä 26. kesäkuuta 1917.
Sukellusvene oli 26. kesäkuuta noin kello 16 Kaijakarin pohjoispuolella, kun se kohtasi porilaisen F. A. Juseliuksen omistaman hinaaja "Martinniemen" ja taivassalolaisen Nestor Henrikssonin kaljaasi "Georgin". Hinaaja oli hinaamassa kahta tyhjää proomua Merikarvialle hakeakseen haapatukkilastin Porin tulitikkutehtaalle. Kaljasi Georg oli matkalla Merikarvialta Turkuun lastinaan tervatynnyreitä ja tyhjiä silakkalaatikoita. Hinaajassa ja proomuissa olleet miehet pakotettiin poistumaan soutuveneellä kohti Merikarviaa ja sen jälkeen saksalaiset veivät hinaajasta kaiken irtaimen köysineen ja muonavaroineen sukellusveneeseen. Lopuksi hinaajaa ja proomuja tulitettiin sukellusveneen tykillä niin että hinaaja upposi.
Tämän jälkeen kaljaasi Georgin kaksihenkinen miehistö pakotettiin poistumaan veneellä laivasta ja saksalaiset ottivat haltuunsa laivan lipun, laivapäiväkirjan ja vesiämpärin. Lopuksi kaljaasi upotettiin yhdellä tykinlaukauksella. Georgin miehistö souti sitten veneellä Ouralle, josta heidät pelastettiin. Kaljaasin lastina olleet tervatynnyrit jäivät kellumaan pinnalle ja suurin osa niistä saatiin myöhemmin otettua talteen. Martinniemen hinaamat proomut olivat myös jääneet vesilastissa kellumaan pinnalle ja ne saatiin myös pelastettua. Sukellusvene oli poistunut paikalta kohti etelää pinnalla ajaen.
Freddy Fazbear’s Pizzeria Simulator

Freddy Fazbear's Pizzeria Simulator (FFPS, Five Nights at Freddy's 6, FNaF 6) on Scott Cawthonin luoma selviytymiskauhupeli. Peli on kuudes osa Scott Cawthonin luomasta Five Nights at Freddy's-sarjasta. Peli julkaistiin 4. joulukuuta 2017 Steam-palvelussa. 
Tarina.
Michael Afton on uudistetun Fazbear Entertainment Inc. yhtiön franchise-ravintolan omistaja. Yhtiön pääkonttorit sijaitsevat Washingtonissa, Utahissa. Sijoitettuaan ravintolaan pelaajalle on jäänyt 100 dollaria, jotka hän voi käyttää uuteen ravintolaansa. Pelaajan on selviydyttävä 6 kokonaista yötä ja päivää saadakseen pelin suoritettua. 
Viimeisen yön jälkeen Scrap Baby kertoo pelaajalle, että he (Scrap Baby, Molten Freddy ja Lefty) ovat tulleet ravintolaan saamaan lahjan, ja tekemään mihin he ovat luotu (tappamaan lapsia), jotta hänen isänsä olisi ylpeä heistä. Kasettimies (varmistettu myöhemmin olevan Henry kirjasta), keskeyttää hänet, kutsuen häntä Elizabethiksi ja kertoo hänelle, että hän ja muut animatronicit ovat loukussa labyrintissa venttiileissä pizzerian sisällä. Kasettimies kertoo pelaajalle, että hän on luonut pelaajalle tien pizzeriasta ulos, mutta hänellä on tunne, että pelaaja tahtoo mieluummin jäädä pizzerian sisälle. Hän kertoo pelaajalle, että hän on myös ravintolassa ja aikoo jäädä sinne.
Kasettimies kertoo pelaajalle, että muisto ravintoloista (viitaten pizzeroihin sarjan aikaisemmista) ja siitä, mitä niissä tapahtui alkaa pikku hiljaa kadota. 
Pelissä tulee välianimaatio, jossa näkyy kun Pizzeria palaa, ja animatroniset robotit yrittävät paeta, onnistumatta siinä. Kun pizzeria palaa, kasettimies kertoo, että pizzeria oltiin luotu houkuttelemaan animatronisia robotteja, jotta niiden sisällä olevien lasten sielut saisivat rauhan. Ainut, jonka sielu ei saisi rauhaa olisi William Afton. 
Kasettimies sanoo "Helvetin syvin aukko on avautunut nielläkseen sinut. Älä anna Demonien odottaa sinua, vanha kaverini. Kasetti mies sen jälkeen puhuu lapselleen (Eniten Charlielle kirjoista), joka on lefty/marionette, sanoen hänelle "Tiesin että sinä palaisit, että hän ei katoaisi. Sinä olet aina puolustanut viattomia. Olen pahoillani että kukaan ei ollut siellä auttamassa sinua, niinkuin sinä autoit muita. En pystynyt pelastamaan sinua silloin, joten anna minun pelastaa sinut nyt. Sinun ja niiden joita sinä autoit on aika levätä. Tämä loppuu nyt meidän kaikkien osalta."
Philip Massinger

Philip Massinger (1583–1640) oli englantilainen näytelmäkirjailija, huomattavimpia Shakespearen nuorempia aikalaisia. Hän opiskeli Oxfordin yliopistossa ja vaikutti sitten Lontoossa näyttelijänä ja näytelmien kirjoittajana tukalissa oloissa.
Massinger kirjoitti enemmän Ben Jonsonia kuin Shakespearea seuraten runsaasti näytelmiä, joista useimmat yhteistyössä muiden kanssa. Niistä merkittävimpiä ovat marttyyridraama "The virgin martyr" (painettu 1622), historiallinen näytelmä "The great duke of Florence" (1627), "The city madam" (1632) ja porvarillinen huvinäytelmä "A new way to pay old debts" (1633). Massingerin näytelmien luonteet ovat yksipuolisia, mutta taiteellisen vakavasti hahmoteltuja. Hän ei edusta Shakespearen jälkeisessä draamatuotannossa vallitsevaa ammattimaisuutta.
Adolphe Mathieu

Adolphe Charles Ghislain Mathieu (1804–1876) oli belgialainen kirjailija. Hän osallistui Belgian vallankumoukseen 1830. Mathieu on kirjoittanut melkein kaikkia runoudenlajeja. Hänen teoksiaan ovat muun muassa "Poésies de clocher" (1827–1846), "Roland de Lattre" (1840), "Le guersillon" ja historiallinen teos "Le livre de la trésorerie des Chartes du Hainaut" (1842).
Mathieu opiskeli oikeustiedettä, ja vuoden 1830 vallankumouksen aikana hän suoriutui tehtävästä saada hollantilaisten varuskunta Charleroissa laskemaan aseensa. Sen jälkeen hän toimi kirjastotehtävissä ja oli useiden tieteellisten seurojen jäsen. Hän toimi kriitikkona ja harrasti arkeologiaa ja kirjoitti siinä ohessa runoja, muun muassa kärkeviä poliittisia satiireja. Kootut teokset "Oeuvres poétiques" ilmestyivät 1856.
Félix Varela

Félix Varela y Morales (20. marraskuuta 1788 Havanna – 18. helmikuuta 1853 St. Augustine) oli kuubalainen roomalaiskatolinen pappi ja Kuuban itsenäisyysliikkeen kannattaja.
Félix Varela valmistui papiksi Havannassa 23-vuotiaana. Hänet valittiin Espanjan parlamenttiin Kuuban edustajaksi vuonna 1821. Hän kannatti parlamentissa Latinalaisen Amerikan itsenäistymistä ja orjuuden lakkauttamista Kuubassa, mutta kun Ranska hyökkäsi Espanjaan vuonna 1823 ja syöksi vallasta liberaalin hallituksen, Varela joutui pakenemaan Yhdysvaltoihin. Hän asui loppuelämänsä enimmäkseen New Yorkissa ja perusti Manhattanille Jeesuksen kirkastumisen kirkon ("Church of the Transfiguration").
Vuoden 2012 pääsiäisenä roomalaiskatolinen kirkko julisti Varelan kunnianarvoisaksi (), mikä on toinen vaihe nelivaiheisessa kanonisointiprosessissa.
Mouvement national de libération de l’Azawad

Mouvement national de libération de l’Azawad eli MNLA on Malin pohjoisosan tuaregien poliittinen ja sotilaallinen järjestö.
Muammar Gaddafin turvallisuusjoukoissa palvelleet tuaregit perustivat Azawadin vapautuksen kansallisen liikkeen MNLA:n syksyllä 2011. Heistä osa kannatti itsenäisyyttä ja osa autonomiaa Malin sisällä. Järjestöä tukivat tuaregien vuonna 2010 perustama Mouvement national pour l’Azawad ja arabien Front national pour la libération de l’Azawad.
MNLA otti haltuunsa useita Malin pohjoisosien kaupunkeja ja julisti itsenäisen Azawadin valtion heinäkuussa 2012. Se muodosti islamistisen Ansar Dinen kanssa liittouman, joka pian hajosi. Sekulaari MNLA ei hyväksynyt Asar Dinen ajamaa Pohjois-Malin ”arabilaistamista” ja šarialain voimaantuloa.
MNLA:n menetettyä hallitsemansa alueen Ansar Dinelle ja muille jihadisteille se ryhtyi tunnustelemaan mahdollisuuksia poliittiseen ratkaisuun. Ranskan joukkojen lyötyä islamistit alkuvuodesta 2013 järjestö sai jälleen haltuunsa Kidalin. MNLA solmi kesäkuussa aselevon, jonka perusteella Malin armeija pääsi kaupunkiin ja YK sai tuoda alueelle rauhanturvaajia. MNLA:n suhteet Malin hallitukseen olivat riitaisat ja neuvottelut katkesivat useaan otteeseen järjestön sisäisten erimielisyyksien takia.
Marraskuussa 2013 MNLA ilmoitti yhteistyöstä Haut conseil pour l’unite de l’Azawad ja Mouvement arabe de l’Azawad (MAA) -järjestöjen kanssa. Toukokuussa 2014 puhkesi yhteenottoja Malin armeijan kanssa pääministeri Moussa Maran Kidalin-vierailuun liittyen. Armeijan vetäydyttyä solmittiin uusi tulitauko. MNLA ja MAA ottivat yhteen tammikuussa 2015. Saman vuoden kesäkuussa MNLA allekirjoitti rauhansopimuksen hallituksen kanssa.
MNLA:n pääsihteeri on Bilal Ag Acherif. Sotilasjohtajana toimii Mohamed Ag Najem ja tiedottajana Hama Ag Sid’Ahmed.
Vuolijoen kartano

Wuolijoen kartano eli Wuolijoen rustholli sijaitsee Hämeenlinnan Hauholla Vuolijoen kylässä. Kartano toimi Hella Wuolijoen kirjoittaman Niskavuori-näytelmäsarjan esikuvana. Kartano on valtakunnallisesti arvokas kulttuuriympäristö.
Historia.
Vuolijoen kantatila on Paulin rustholli, jonka 1600-luvulla omisti Paulinuksen pappissuku ja sen jälkeen Herkepeuksien suku. Jatkossa tila vaihtoi useasti omistajaa ja lopulta sen omistajiksi tuli Luopioisten talonpoikia.
Juho Erkinpoika Wuolijoki (1798–1869) alkoi isännöidä tilaa vuonna 1830. Hänen puolisonsa oli Henriika Loviisa Erkintytär (1814–1882). Heidän poikansa Juho Wuolijoki isännöi Wuolijoen tilaa 1870–1911 puolisonsa Serafina Lagervikin kanssa. Pariskunnan vanhin poika, Wäinö Wuolijoki, isännöi tilaa 1911–1947. Nuorempi poika Sulo Wuolijoki avioitui vuonna 1908 virolaisen ylioppilaan Ella Maria Murrikin (sittemmin Hella Wuolijoki) kanssa. Avioliitto päättyi eroon 1923. Myöhemmin Hella Wuolijoki kirjoitti kuuluisan Niskavuori-sarjansa käyttäen esikuvanaan Vuolijoen kartanoa ja siinä asuneita henkilöitä. 
Rakennukset.
Vuosina 1741–1886 tila oli jaettu kahteen osaan, Vanhaantaloon ja Eerontaloon. Vanhantalon päärakennuksen vanhimmat osat on rakennettu 1700-luvun lopulla. Sen suuri tupa on mahdollisesti 1830-luvulta. Rakennus on saanut klassistisen ulkoasun vuonna 1921, ja sen suunnitteli professori Carolus Lindberg. Vanhatalo on nykyinen Vuolijoen kartano. Eerontalon pitkä päärakennus on 1800-luvun keskivaiheilta. Lindberg suunnitteli myös Eerontalon korjauksen 1920-luvulla. Eerontalo on nykyään Alitalo. Harmaakivinen navetta on vuodelta 1899 ja luhtiaitta on rakennettu vuonna 1793. Vuolijoen kulttuurimaisemaan kuuluu myös Syrjäsen tilan vanha riihi.
Nykypäivä.
Wuolijoen kartanoa isännöi nykyään Erkki Wuolijoki, joka on Wäinö Wuolijoen pojanpoika ja kuudes saman suvun isäntä Wuolijoen kartanossa. Kartano on pelkästään yksityiskoti, eikä se ole avoinna yleisölle.