tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
BGM-109 Tomahawk

BGM-109 Tomahawk on pitkänkantaman jokasään risteilyohjus, joka laukaistaan sukellusveneestä tai laivasta maamaaleihin. Ohjus on erittäin tarkka ja se yltää noin 2500 kilometrin päässä oleviin kohteisiin. Nimi "Tomahawk" tulee Pohjois-Amerikan intiaanien sotakirvestä tarkoittavasta sanasta "tomahawk". 
Tomahawkista oli myös maasta laukaistava taktisella ydinkärjellä varustettu BGM-109G Gryphon. Ohjus kiellettiin INF-sopimuksessa. Ohjuksesta suunniteltiin myös lentokoneesta laukaistava versio (AGM-109H/L) mutta se ei koskaan tullut tuotantoon. Kesällä 2023 maasta laukaistava järjestelmä on otettu uudelleen suunnittelupöydälle.
Ohjus laukaistaan kiinteää ajoainetta käyttävän raketin avulla. Tämän jälkeen siivekkeet ja ohjauspinnat avautuvat ja suihkumoottori pitää lennon aikana yllä tasaista alisoonista nopeutta. Ohjuksen havaitseminen tutkalla ja muutenkin on hankalaa, koska ohjus on pienikokoinen ja lentää matalalla.
Tomahawkia käytetään kiinteisiin kohteisiin, kuten ilmapuolustus- ja viestintäkeskuksiin. Ohjus kantaa 450 kilogramman taistelukärkeä.
Ohjuksen ohjaukseen käytetään merellä inertiaohjausta ja maan päällä maan muotoja seuraavaa TERCOM-ohjausta. TERCOM (engl. "terrain contour matching") vertaa maaston korkeusvaihteluja tallennettuun karttaan selvittääkseen ohjuksen sijainnin. Tarvittaessa kurssia muutetaan kohti maalia. Lopullinen ohjaus tapahtuu optisella DSMAC ("Digital Scene Matching Area Correlation") -järjestelmällä, joka vertaa tallennettua kuvaa kohteesta varsinaiseen kohteeseen. Vuoden 1993 Block III TLAM -malleissa otettiin käyttöön GPS-paikannus.
Ohjusta käyttävät Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimat ja Yhdysvaltain merivoimat.
Ohjus on 5,56 metriä pitkä (6,25 laukaisussa), massa on 1 192,2 kilogrammaa (1 440 kg laukaisussa), sen siipiväli on 2,6 metriä ja halkaisija 51 senttimetriä. Keskinopeus on 880 km/h. Taistelukärkenä on 450 kg tavanomaista räjähdettä, rypälepommi tai 5–150 kT W80-ydinkärki (SALT-sopimus kuitenkin rajoitti ydinkärkien käyttöä risteilyohjuksissa.)
Ohjusta alettiin kehitellä vuonna 1981 ja ensimmäiset kokeet tapahtuivat vuonna 1983. Vuonna 1991 ohjusta käytettiin Persianlahden sodassa Irakissa, jossa laukaistiin 288 ohjusta.
Tomahawkeja valmistaa yhdysvaltalainen sotateollisuuden konserni Raytheon. mutta sen suunnitteli General Dynamics.
Suuruusluokka

Suuruusluokka (puhekielessä myös "kertaluokka") viittaa fysikaalisen suureen arvoon sen eksponentiaalimuodon eksponentin tarkkuudella. Suuruusluokka on pienin arvo, jolla on korotettava potenssiin lukujärjestelmän kantaluku, jotta saadaan suureen arvoa approksimoiva luku. Esimerkiksi arvo 123 033 voidaan ilmaista 1,23033 · 105, joten suuruusluokka on 5. Toisaalta ”suuruusluokkaa tuhat” merkitsee, että 103 eli tuhat, on pienin approksimaatio suureen arvolle, joka voi olla siten välillä 1 000–9 999. Suuruusluokka voidaan laskea suureen arvon logaritmin lattiafunktiolla. Tähtitieteessä tähden suuruusluokkaa sanotaan magnitudiksi.
Sea Life

Sea Life on maailman suurin yleisöakvaarioketju. Euroopan-laajuisen ketjun omistaa Merlin Entertainments. Sea Life -keskuksissa vierailee noin kuusi miljoonaa kävijää vuodessa. Ensimmäinen Sea Life avattiin 1979 Obanissa, Länsi-Skotlannissa. Sea Life -akvaarioita on nykyään yhteensä 50 kappaletta kahdeksassa maassa. Pohjoisin Sea Life -keskus sijaitsee Suomen Helsingissä ja eteläisin Uudessa-seelannissa.
Sola fide

Sola fide (latinaa, "yksin uskosta") on yksi viidestä protestanttisen uskon­puhdistuksen pää­periaatteesta. Se tarkoittaa protestanttisessa uskonpuhdistuksessa sitä, että ihminen on vanhurskas eli kelpaa Jumalalle, kun hän uskoo (Jeesuksen sovitustyöhön ja synnittömään elämään), ei omien hyvien tekojensa perusteella. Hyvät työt ovat lähimmäisiä, ei pelastusta varten. Periaate eroaa katolisesta näkemyksestä, jonka mukaan ihminen tulee vanhurskaaksi "rakkautena vaikuttavan uskon" (Gal. 5:6) kautta. Katolisen näkökulman mukaan ihminen ei voi ansaita omaa pelastustaan, mutta ihminen ei silti ole vapaa tekemästä hyvää.
Sola gratia (latinaa, "yksin armosta") on myös yksi samoista pääperiaatteista. Siinä vastapuoleksi asettuu ansio (lat. "meritum"). Uskonpuhdistajat katsoivat, että katolisessa kirkossa pyrittiin ansaitsemaan vanhurskaus, ja he opettivat sitä vastaan, että ihminen pelastuu yksin armosta (ja yksin Kristuksen ansiosta), ei omista tai pyhimysten ansioista. Katolinen kirkko opettaa myös pelastumista yksin armosta, sillä armon katsotaan synnyttävän ihmisessä sekä uskon että rakkauden, jotka yhdessä tekevät vanhurskaaksi.
Solus Christus tai solo Christo (lat. "yksin Kristus") on myös yksi samoista pääperiaatteista. Se asettaa vastakohdakseen pyhimykset, ja väittää, että ihminen tulee vanhurskaaksi yksin Kristuksen ansion, ei pyhimysten ansioiden saatikka omien ansioidensa tähden.
Lause sola fide, sola gratia, solus Christus esiintyy usein yhdessä.
Akvaariolinna

 
Akvaariolinna oli Vantaan Petikossa toiminut yleisöakvaario, jossa oli keskusterraario sekä erilaisia makean- ja meriveden akvaarioita. Se sijaitsi alueella, jossa on paljon huonekaluliikkeitä. Akvaariolinna avattiin 1983. Akvaariolinna on nykyään Suomen suurimpiin kuuluva akvaarioalan erikoismyymälä.
Akvaariolinnan alkuvuodet yleisönäyttelyineen.
Alkuperäisen Akvaariolinnan terraarioissa oli käärmeitä, liskoja, muita matelijoita ja kilpikonnia, hämähäkkejä, skorpioneja ja lintuja. Akvaariolinnassa jäljiteltiin trooppisia olosuhteita: ilma oli lämmintä ja kosteaa ja sen täytti lintujen sirkutus. Keskellä oli allas, jossa asui kaimaaneja. Altaaseen tuli puolen tunnin välein keinotekoinen sade ja koneellinen ukkosmyrsky. Yleisö pystyi seuraamaan iltapäivisin eläinten ruokintaa. Kaloja lukuun ottamatta muut yleisönäyttelyn eläimet saatiin lahjoituksina; tilat tarjoisivat kodin monelle muuten lopetusuhan alla olleelle eläimille. 
Omistajanvaihdos seurasi vuonna 2002, jolloin Siniriutta osti sen. Se oli 24-vuotisen toimintansa aikana yksi Vantaan merkittävimpiä nähtävyyksiä Tiedekeskus Heurekan jälkeen. Akvaariolinna lopetti toimintansa kesällä 2006. Omistajan mukaan näyttelyä olisi pitänyt uudistaa niin paljon, ettei se olisi ollut kannattavaa. Samassa rakennuksessa toimi Siniriutta-niminen akvaarioliike.
Nykyään Akvaariolinna on vantaan Petikossa toimiva akvaarioalan erikoismyymälä
Akvaariolinna ja sen myöhempi omistaja.
Akvaariolinna siirtyi helmikuussa 2008 uudelle yrittäjälle. Akvaariolinna oli Suomen suurimpiin kuuluva akvaarioalan erikoismyymälä, jota Suomen Akvaariotukku Oy ylläpiti Petikossa. Suomen Akvaariotukku oli Vantaan Korson suuralueen Nikinmäessä (Turskatie 5) toimiva yritys, jonka toimialana oli muu kotitaloustavaroiden tukkukauppa, ja jonka liikevaihto oli vuonna 2015 2,2 miljoonaa euroa. Yrityksen toimitusjohtaja oli Kaidi Suu ja henkilöstömäärä 9 ihmistä. Suomen Akvaariotukku Oy asetettiin konkurssiin 21.6.2021. 
Akvaariolinna jatkoi toimintaansa uuden omistajan voimin Suomen akvaariopalvelu Oy 22.6.2021 lähtien.
Sola scriptura

Sola scriptura () on latinaa, ja käsitteellä tarkoitetaan periaatetta, jonka mukaan Raamattu on kirkolle sen opin ainoa normi. Periaatetta sanotaan myös "Raamattu-periaatteeksi". 
Sola scriptura -periaate on toinen protestanttisen reformaation pääperiaatteista.
Historia.
Raamatun auktoriteetti yli muiden kirkollisten normien on vanha
ilmiö. Sen juuret ovat kaanonin muotoutumisessa, jossa tietyt kirjoitukset saivat seurakunnissa muita suuremman arvovallan. Alkuperäisessä merkityksessään sola scriptura viittasi julkiseen kiistatilanteeseen, jossa on arvioitava, mikä opetuksen sisältö on Kristuksen evankeliumin mukaista ja mikä ei.
Martti Lutherin näkemys.
Martti Lutherin mukaan käskyt, uskontunnustus ja Isä meidän -rukous ovat Raamatun lyhyt ja täydellinen tiivistelmä. Raamatuntulkinta ja oppi eivät siten ole hänen mielestään ristiriidassa keskenään.
Sola scriptura ja moderni raamatuntutkimus.
Moderni raamatuntutkimus syntyi osittain sellaisen sola scriptura -prinsiipin innoittamana, jossa sillä tarkoitetaan Raamatun erottamista kirkon perinteisestä uskosta. Katsottiin, että se antoi välineet vapauttaa Raamattu kirkollisten tulkitsijoidensa kahleista ja kuulla, mitä eri aikoina syntyneet tekstit itse halusivat sanoa niille ihmisille, joille ne oli kirjoitettu. Raamattu hajoaa siinä osiinsa, ensin juutalaiseksi Vanhaksi testamentiksi ja kristilliseksi Uudeksi testamentiksi,
sitten irrallisiksi teksteiksi, joista kukin ymmärretään
lukuisien eri traditioiden pohjalta syntyneiksi redaktioiksi. Tieteellinen tutkimus joutuu metodinsa vuoksi kyseenalaistamaan kirkon "hengellisen todellisuuden".
Kritiikki.
Professori Heikki Räisäsen mukaan Raamatussa on ongelmallisia kohtia. Luterilaisille ne ovat ongelmallisia siksi, että Raamatulla on niin merkittävä periaatteellinen asema. Ongelmista vaietaan, koska ristiriita periaatteen ja Raamatun todellisen käytön välillä on niin iso.
Vanhassa testamentissa esimerkiksi kuvataan sellaisia kansanmurhia, jotka Räisäsen mielestä kuuluisivat nykymaailmassa kansainvälisen oikeuden käsiteltäviksi. Raamatun ongelmakohtien käsitteleminen on välttämätöntä, mikäli halutaan uskottavasti puhua myös Raamatun hyvistä hedelmistä: lähimmäisenrakkaudesta, vastuusta ja oikeudenmukaisuudesta. Raamatun ristiriitojen havaitseminen voi viedä prosesseihin, jotka eivät välttämättä ole helppoja.
Tetraktys

Tetraktys () oli pythagoralaisten pyhänä pitämä kolmio, joka sisälsi kaikki maailman kuvaamiseen tarvittavat luvut yhdestä kymmeneen. Siinä oli ensimmäisellä rivillä yksi piste, toisella kaksi, kolmannella kolme ja neljännellä neljä pistettä, eli 1 + 2 + 3 + 4 = 10.
Vähä katekismus

Lutherin Vähä katekismus () on saksalaisen teologi Martti Lutherin vuonna 1529 julkaistu teos, joka oli tarkoitettu luterilaisen kristinuskon opettamisen apuvälineeksi. Luther kirjoitti Vähä katekismuksen koko perhettä ajatellen.
Teoksen synty.
1526 aloitettiin Saksin vaaliruhtinaskunnassa tarkastukset, joiden tarkoituksena oli juurruttaa uskonpuhdistuksen mukaiset opetukset ja uudistukset seurakuntiin. Näiden tarkastusten yhteydessä Luther totesi paitsi kansan, myös monien pappien olevan hyvin tietämättömiä kristinopista. Niinpä hän näki tarpeelliseksi kirjoittaa opetusta varten kirjan, joka Vähän katekismuksen muodossa valmistui 1529.
Sisältö.
Kirja noudattaa paljolti yleistä katekismus -kirjallisuuden kaavaa. Siinä on Lutherin lisäämin selityksin esitettynä 10 käskyä, apostolinen uskontunnustus sekä Isä meidän -rukous. Lisäksi siinä on selitetty sakramentit kaste ja ehtoollinen ja annetaan ohjeita ripittäytymiseen. Lopussa on myös ohjeet päivittäisistä aamu-, ruoka- ja iltarukouksista sekä huoneentaulu, johon hän on koonnut Uuden testamentin kehotuksia eri tehtävissä toimiville.
Suomessa.
Saksasta Dresdenin osavaltionkirjaston kokoelmista löytyi vuonna 2015 Rostockissa vuonna 1607 painettu suomenkielinen katekismus ja virsikirja. Sen on suomentanut pappi Simon Johannis Carelius. Kirjan nimi on "Yxi Vähä Suomenkielinen Wirsikiria", mutta virsikirjan lisäksi siinä on katekismus. Se on varhaisin kokonainen Lutherin katekismuksen suomennos. Suomentaja on omistanut sen kruununprinssi Kustaa Aadolfille.
Sarja (musiikki)

Musiikissa sarja tarkoittaa yhdelle tai useammalle instrumentille sävellettyä teoskokonaisuutta, joka tavallisesti esitetään kokonaisuudessaan. Barokin aikana käytetyn ns. tanssisarjan osat oli sävelletty samaan sävellajiin ja niiden osat perustuivat aikansa suosituihin tansseihin. Tanssisarjan osat eivät kuitenkaan olleet tanssittavaksi tarkoitettua musiikkia. Myös sanaa partita on käytetty sarjan synonyyminä. Partitan osat saattoivat olla tansseja tai "aarioita", lyhyitä laulavia kappaleita. 
Barokkisarja.
1600-luvulla Ranskassa kehittynyt barokkisarja koostui alun perin osista allemande, courante, sarabande ja gigue, vaikka sarjan kokoonpano ei koskaan täysin vakiintunut. Allemande oli alun perin saksalainen, courante ranskalainen, sarabande espanjalainen ja gigue englantilainen tanssi, mutta sarjan osina ne eivät enää olleet tanssittavissa. Erityisesti saksalaiset säveltäjät usein liittivät sarjan alkuun "overtyyrin" tai preludin. Tämän muotoista teosta kutsutaan "overtyyrisarjaksi" (joskus myös vain "overtyyriksi"). Tämän lisäksi sarjaan liitettiin usein myös muita tansseja, kuten "menuetteja", "aireja", "gavotteja" tai "bourréeta". Nämä lisätanssit esitettiin tavallisesti "alternativement", eli ensimmäinen kahdesta tanssista kerrattiin toisen tanssin jälkeen. Erityisesti ranskalaiset säveltäjät käyttivät myös karakterikappaleita, jotka viittasivat johonkin ulkomusiikilliseen aiheeseen. Sarjat saattoivat olla hyvinkin pitkiä, ja säveltäjä oletti muusikon valitsevan esitystilanteeseen sopivan kokonaisuuden.
Kaikki barokinajan merkittävät säveltäjät ovat säveltäneet sarjoja, saksalaisista esimerkiksi Bach, Händel ja Telemann, ranskalaisista esimerkiksi François Couperin, Jean-Philippe Rameau ja Marin Marais.
Barokin muuttuessa klassismin ajaksi 1700-luvun puolen välin jälkeen sarjamuoto jäi pois muodista ja korvaantui sinfonialla ja konsertolla.
Myöhempi käyttö.
1800-luvulla alettiin uudelleen käyttää termiä "sarja", mutta sillä tarkoitettiin suuremmasta teoskokonaisuudesta (esimerkiksi oopperasta tai baletista) eriytettyä orkesteriteosta, pienempimuotoisia temaattisesti toisiinsa liittyviä sävellyksiä (esimerkiksi Sibeliuksen Karelia-sarja) tai tarkoituksellisesti vanhaan muotoon sävellettyjä sarjoja, kuten esimerkiksi Claude Bollingin "Sarja huilulle ja jazzpianolle".
Sielu

Sielu tarkoittaa ihmisen ja joskus muunkin olennon tajuista, henkisten toimintojen ja ilmiöiden ylläpitäjänä toimivaa aineetonta puolta, joka usein käsitetään itsenäiseksi olioksi ja jonka monissa uskonnoissa ajatellaan lähtevän ruumiista kuolemassa ja jatkavan olemassaoloaan. Näkemystä, jonka mukaan ulkomaailmaa aistiva aineellinen keho ja ulkomaailmasta tietoinen aineeton tajunta tai sielu ovat kaksi eri asiaa, kutsutaan dualismiksi. Sielulla tarkoitetaan myös ihmisen psyykkisten toimintojen ja ilmiöiden kokonaisuutta, varsinkin kuvaannollisessa yhteydessä, ihmisen sisintä olemusta.
Käsitteen historiaa.
Raamatun mukaan ihminen on sielusta, ruumiista ja hengestä muodostuva kokonaisuus.
Muinaiskreikkalainen Platon kehitti järjestelmällisen ruumis-sielu-kahtiajaon, jakoi sielun kolmeen osaan ja yritti todistaa sielun kuolemattomuuden (Platonin teoria sielusta). Ruumiin ja sielun erottamisesta tehtiin myös kristillinen oppi, joka vallitsi kristillisten teologien piirissä keskiajalta uudelle ajalle saakka. René Descartes määritteli sielukäsityksen uudestaan 1600-luvulla. Descartes tunnetaan juuri dualismistaan, joka oletti, että sielu ja ruumis ovat erillisiä mutta keskinäisessä vuorovaikutuksessa, sekä itsenäisen, ajattelevan mielen eli sielun olemassaolon todistuksistaan ("cogito ergo sum"). Tunnettu muoto kartesiolaisuuden kritiikistä nykyajan filosofiassa on Gilbert Rylen teoksessa "The Concept of Mind" (1949). ”Koneessa olevaa aavetta” arvostelevien mukaan ihminen on ruumiillinen olento eikä aineeton sielu.
Aristoteleen mukaan sielu oli yksinkertaisesti ruumiin eläväksi tekevä muoto, jolla ei ollut ruumiista itsenäistä olemassaoloa. Hänen mukaansa ihmisten lisäksi myös kasveilla ja eläimillä oli alempitasoinen sielu. Jo stoalaisten ja epikurolaisten mukaan sielu oli täysin aineellinen, mutta toisin kuin Aristoteles, he katsoivat sen olevan silti ruumiista erillinen. Suurin osa nykyfilosofeista kieltää aineettoman sielun olemassaolon kokonaan.
Suomalaisten sielu-käsitykset.
Suomalaiset ovat alun perin ajatelleet, että ihmisellä on kaksi tai kolme sielua. "Henki" on pitänyt yllä ihmisen ruumiintoimintoja, "itse" vastasi tietoisuudesta ja "haamu ("vaihtoehtoisesti "aave", "hahmo" tai "emuu") ihmisen hyvinvoinnista. Hengen nähtiin lähtevän ruumiista ihmisen viimeisen henkäyksen mukana, mutta se ei ollut luonteeltaan persoonallinen olento, vaan eräänlainen elämänvoima. Tajunnan menettäminen on taas eräissä murteissa tulkittu "itsensä" menettämiseksi. Vielä 1900-luvulla on paikoin uskottu ettei nukkuvaa saisi herättää äkisti, sillä ihmisen sielu, "itse", saattaisi olla hänestä kaukana eikä välttämättä ehtisi löytää takaisin. Haamun poistumisen ruumiista on puolestaan katsottu johtavan ihmisen sairastumiseen, tai jos sen nähtiin liikkuvan ihmisen ruumiista irrallisena, ennenaikaiseen kuolemaan.
Panihida

Panihida (, ) on ortodoksisen jumalanpalvelusperinteen mukainen vainajien muistopalvelus. Panihida toimitetaan tavallisesti 1., 3., 9. ja 40. päivänä vainajan kuolemasta ja tämän jälkeen aina vainajan kuoleman vuosipäivänä tai nimipäivänä.
Haudalla yleisenä vainajien muistopäivänä, "muistinsuovata"na, toimitetaan yleensä lyhennetyn kaavan mukainen panihida, jota kutsutaan nimellä "litania".
Panihidan kontakki:
"Saata, oi Kristus, Sinun palvelijasi sielu lepoon pyhien joukkoon, missä ei ole kipua, ei surua eikä huokauksia, vaan on loppumaton elämä."
Suomenkielisen Panihidan ovat säveltäneet ainakin Mikko Sidoroff ja Leonid Bashmakov.
Forgotten Hope

Forgotten Hope on modifikaatio ensimmäisen persoonan ammuntapeliin "Battlefield 1942". Se laajentaa toista maailmansotaa uusilla armeijoilla, kentillä, ajoneuvoilla ja aseistuksilla. Modifikaatio tähtää historialliseen realismiin. Myös aseiden tehoa ja tarkkuutta on nostettu, vaikka täyteen realismiin modifikaatio ei perustu. "Forgotten Hope" sisältää yli 50 karttaa. Osa niistä on kehitystiimin tekemiä täysin uusia karttoja, ja osa on "Battlefield 1942:n" kartoista tehtyjä käännöksiä.
Modifikaation viimeinen versio 0.7 julkaistiin 28. lokakuuta 2005. Tämän jälkeen kehitystiimi alkoi kehittää modifikaation jatko-osaa "Forgotten Hope 2" "Battlefield 2:lle". 
Kartat.
"Forgotten Hope" sisältää yli 50 karttaa. Osa niistä ovat kehitystiimin tekemiä täysin uusia karttoja, ja osa on "Battlefield 1942:n" kartoista tehtyjä käännöksiä. "Battlefield 1942:n" kartoista tehdyt käännökset on merkitty (d):llä.
Okkasionalismi

Okkasionalismi oli 1600-luvulla filosofinen oppi, jonka mukaan Jumala huolehtii sielun ja ruumiin vuorovaikutuksesta jollain ihmiselle käsittämättömällä tavalla.
Kysymys sielun ja ruumiin vuorovaikutuksesta nousi esille etenkin René Descartesin filosofian myötä. Descartesin filosofian sisäisenä ristiriitana pidettiin usein sitä, että sielu (henki) oli toisaalta täysin eri substanssi kuin ruumis (aine), mutta silti nämä kaksi olivat kausaalisessa vuorovaikutuksessa. Okkasionalismin vastaus tähän ongelmaan on väittää, että sielun ja ruumiin vuorovaikutus on Jumalan ihme. Vastauksena ongelmaan okkasionalismi on periaatteessa selkeä, mutta se tuntuu monista vähän liiankin helpolta, ja oletus Jumalasta, joka huolehtii jokaisesta sielun ja ruumiin vuorovaikutustapahtumasta, ei välttämättä tunnu uskottavalta.
Tunnetuin okkasionalisti uuden ajan länsimaisessa filosofiassa lienee Nicolas Malebranche. Islamilaisessa filosofiassa ja teologiassa opilla on ollut laajaa kannatusta aš'hariittien koulukunnan piirissä, jonka tunnetuin edustaja lienee Al-Ghazali.
Miljoonakala

Miljoonakala ("Poecilia reticulata") on synnyttäviin hammaskarppeihin kuuluva kala. Se on yksi helppohoitoisimpia, helpoimmin lisääntyviä ja suosituimpia akvaariokaloja.
Koko ja ulkonäkö.
Miljoonakalanaaras on harmaa tai värikäs 3– jopa pitkä. Koiras on pienempi ja sillä on monivärinen pyrstö. Miljoonakalasta on jalostettu eri muotoja värityksen ja pyrstön muodon mukaan.
Alkuperä.
Kala löytyi Trinidadista, mutta se on levinnyt myöhemmin vieraslajina monille muillekin lämpimille alueille. Sitä on istutettu syömään malariasääsken toukkia. Nykyisin miljoonakaloja kasvatetaan myyntiin ulkoaltaissa muun muassa Singaporessa.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen.
Miljoonakala viihtyy ryhminä, joten mieluisin ympäristö olisi vähintään kuuden kalan parvi. Se on erittäin seurallinen kalalaji, joka tulee myös erittäin hyvin toimeen muiden kalojen kanssa. Miljoonakalat eivät yleensä nypi omenakotiloita, vaikkakin tavallista aggressiivisempia yksilöitä saattaa löytyä. Miljoonakaloista tulee myös ajan mittaan hyvinkin kesyjä.
Miljoonakala on hyvin nopea lisääntymään, mistä se on saanut nimensäkin. Jos halutaan pitkäikäisiä naaraita, naaraskaloja tulisi olla koiraisiin suhteessa 3:1, sillä koiraat härnäävät naaraita parittelun toivossa. Miljoonakalat syövät omia poikasiaan, joten poikasille on oltava tarjolla piilopaikkoja, esimerkiksi kasvitiheikköjä. Paras ratkaisu on haavia poikaset kasvatusaltaaseen tai kelluvaan poikasaltaaseen.
Poikasten sukupuolen voi erottaa jo niiden ollessa hyvin pieniä ja värittömiä. Naaraspoikasten vatsassa erottuu musta täplä, ns. raskauslaikku. Aikuisten naaraiden peräevä on muodoltaan pyöreähkö, kun taas koiraiden peräevä on noin 2 kuukauden iästä alkaen piikin muotoinen ”siitinevä”.
Noin kahden kuukauden iässä miljoonakalan poikanen on valmis lisääntymään, joten kannattaa olla varuillaan, ettei elintila akvaariossa käy liian ahtaaksi. Naaraat kantavat poikasia noin neljä viikkoa, minkä jälkeen ne synnyttävät parisen kymmentä elävää poikasta. Ruoaksi poikasille käyvät samat hiutaleet kuin muillekin kaloille, mutta ne tulee murskata pieniksi.
Miljoonakalojen jalostus on kansainvälinen harrastus, joka on tuottanut muun muassa kylkien väriltään kirjavat käärmeennahkat eli filigraanit, tummat tuxedot (”juhlapukuiset”) sekä kellertävät ”lutinot”, joilla ihopigmentin muodostus on puutteellista kuten albiinoillakin. Värimuodot näkyvät koiraissa selvemmin kuin naaraissa.
Vesiolot ja ravinto.
Miljoonakalojen veden kovuudesta ollaan erittäin monta mieltä, mutta tämän päivän kalat parhaiten sopeutuvat sellaiseen veteen, mihin ne ovat tottuneet. Jotkut harrastajat lisäävät niiden veteen myös suolaa. Veden pH tulisi olla suhteellisen neutraalia, mutta tähänkin pätee sama asia kuin veden kovuuteen. Miljoonakala ei ole kovin herkkä lämpötilalle, mikä on tehnyt siitä suositun aloittelijoiden kalan. Erikoiset jalostetut muodot eivät ole niin helppohoitoisia kuin maatiasmuodot. Veden optimaalinen lämpötila miljoonakaloille on noin 26 °C.
Neontetra

Neontetra ("Paracheirodon innesi") on eteläamerikkalainen parvikala. Se on suosittu akvaariokala.
Koko ja ulkonäkö.
Neontetrat kasvavat noin 2–3 senttiä pitkiksi ja ovat hoikkavartaloisia. Ne elävät noin 4–6 vuotta. Se on saanut nimensä neonsinisestä raidasta kyljessä. Alempana on punainen raita, mutta se ei ole lainkaan niin huomiota herättävä kuin kardinaalitetralla. Muuten vartalon väri on harmahtava. Naaraan erottaa uroksesta sen hieman suuremmasta vatsasta.
Alkuperä.
Neontetroja elää villeinä Etelä-Amerikan musta- ja kirkasvetisissä joissa Solimõesin vesistössä. Akvaariokaupoissa myytävät neontetrat ovat pääosin viljeltyjä.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen.
Neontetra on parvikala, joka liikkuu akvaarion keskikorkeudella. Neontetrojen parveen tulisi kuulua vähintään kuusi kalaa, mutta on suositeltavaa hankkia tätä suurempi parvi, sillä neontetra on pieni, parvisidonnainen ja arka kala. Isompi yhden kalalajin parvi on myös akvaarion ulkonäön kannalta näyttävämpi kuin pieni parvi. Luonnossa neontetrat liikkuvat tuhansien yksilöiden parvissa. Lehtikalat ja muut selvästi neontetraa suuremmat kalat voivat syödä näitä tetroja.
Taitava harrastaja voi saada neontetrat lisääntymään akvaariossa.
Vesiolot.
Neontetra vaatii vettä, jonka pH-arvo on 5–7 ja lämpötila 20–26 astetta. Kovuudeltaan veden tulisi olla alle 12 °dH.
Neontetra on viileänveden akvaariokala, toisin kuin sukulaisensa kardinaalitetra. Erilaisten lämpötilavaatimustensa takia neontetroja ja kardinaalitetroja ei tulisi yhdistää keskenään. Humushappojen lisääminen veteen turpeen avulla tai muilla keinoin on hyväksi. Akvaarion minimikoko on 40 litraa, johon mahtuu jo minimiparvi neontetroja, eli 6–15 yksilöä. Satalitraisessa akvaariossa voi pitää yli 30 neontetran parvea.
Yksimielisyyden ohje

Yksimielisyyden ohje eli Sovinnonkaava (), on viimeinen osa luterilaisista tunnustuskirjoista.
Kun Martti Lutherin kuoleman jälkeen syntyneet opilliset kiistat uhkasivat hävittää kaiken sisäisen rauhan Saksan luterilaisesta kirkosta, ryhtyi Tübingenin yliopiston kansleri Jakob Andreae toimeen sellaisen oppitunnustuksen aikaansaamiseksi, jonka pohjalla eri puolueet voisivat yhtyä. Saksin vaaliruhtinas August kannatti hanketta, ja niin saatiin 1577 valmiiksi laaja-alainen opinesitys. Useat Saksan ruhtinaat ja vapaakaupungit sekä 8000-9000 jumaluusoppinutta hyväksyivät Yksimielisyyden ohjeen tunnustuskirjaksi, mutta toisaalla sitä vastustettiin jyrkästi. Ruotsi-Suomessa se sai tunnustuskirjan arvon vuonna 1663 niin sanottujen synkretismikiistojen johdosta.
Dv15

Dv15 on Valtionrautateiden vuosina 1958–2004 käyttämä väliraskas dieselveturi. Lokomo ja Valmet valmistivat veturit vuosina 1958–1961 niin, että Lokomo valmisti parittomat ja Valmet parilliset numerot. Dv15-sarja oli ensimmäinen veturisarja, joka tehonsa ja luotettavuutensa puolesta syrjäytti höyryvetureita ratapihojen vaihtotöissä.
Ominaisuudet.
Dv15 oli seuraaja teknisesti ja ulkoisesti pitkälti samankaltaisille Dv11-sarjan vetureille. Samoin vuoden 2008 alussa suurimmaksi osaksi käytöstä poistunut Dv16-sarja on ominaisuuksiltaan suurelti yhtenevä. Dv15-sarjalla ajettiin myös linja-ajoa 1990-luvulle saakka.
Dv15-sarjan veturit erottaa helposti uudemmista vetureista sen höyryvetureita muistuttavasta pyörästöstä, jossa pyörät on kytketty kytkintangoin toisiinsa ja ajomoottoriin kytketty sokkoakseli pyörittää pyöriä kytkintankojen välityksellä. Yhteenkytkettyjen pyörien ansiosta veturin irtiottokyky eli kyky lähteä raskaan kuorman kanssa liikkeelle ilman ympärilyöntiä eli pyöriä vahingoittavaa paikallaan luistamista voitti monet uudemmat veturit, minkä johdosta se oli myös veturimiesten suosiossa vaihtotöissä. Sen MAN-moottorin kovaääninen ja matalalta muriseva ääni antoi leimansa suurimmilla ratapihoilla neljän vuosikymmenen ajan. Vetureita paranneltiin käyntisiltojen kaiteita korottamalla ja lisäämällä vaihtotyötä nopeuttavat, ohjaamosta hallittavat Vapiti-vaihtotyökytkimet.
Hylkääminen.
Veturit alkoivat 2000-luvun mittapuun mukaan olla työolosuhteiltaan surkeita, varaosia ei enää ollut saatavilla ja osien käyttöikä oli ylitetty, joten ylläpito oli hankalaa. Sähköistyksen laajenemisen myötä muusta käytöstä vapautuneita dieselvetureita saatettiin sijoittaa Dv15-vetureiden tilalle. VR:n käytössä olleet viimeiset Dv15-sarjan veturit hylättiin syyskuussa 2004. Viimeiseksi Dv15-vetureita oli käytössä vaihtotöissä ja päivystyksessä Turussa ja Helsingissä. UPM:lla on yhä käytössään Dv15 2000 ja Imatran veturipalvelulla veturit 1993, 2001 ja yksi numeroton veturi, joka kantaa vanhaa Vv15-sarjamerkintää. Haapamäen Museoveturiyhdistyksellä on museoituna Dv15 1991. Dv15-sarjan tilalla jatkavat nykyään Dr14- ja Dv12-veturit. Dv15-sarjan muistoksi on tehty jopa muistofilmejä.
Sienijuuri

Sienijuuri eli mykorritsa on kasvin juuren ja sienen muodostama molemmille hyödyllinen kokonaisuus, symbioosi. Sienijuuren kautta kasvit saavat maaperästä paremmin ravinteita – erityisesti fosforia – ja elävä sieni puolestaan saa kasvilta hiilihydraatteja, joita se ei pysty itse tuottamaan. Sienijuuri myös suojaa isäntäkasviaan taudinaiheuttajilta ja kuivuudelta. Mykorritsasymbioosi on enemmän tai vähemmän välttämätön noin 85–90 prosentille maailman kasvilajeista. Loput 10–15 % kasvilajeista eivät tarvitse sienijuurta ollenkaan.
Sienijuuret jaetaan kolmeen päätyyppiin: puuvartisten kasvien juuristossa esiintyviä sienijuuria kutsutaan ektomykorritsoiksi, kanervakasveilla esiintyviä erikoidimykorritsoiksi ja pääasiassa ruohomaisilla kasveilla esiintyviä arbuskelimykorritsoiksi. Sienijuuret voidaan jakaa myös sienirihmaston sijainnin mukaan karkeasti kolmeen päätyyppiin. Sisäsienijuurien ("endomykorritsa") sienirihmasto läpäisee kasvin soluseinän ja sieni muodostaa rakenteita soluseinän ja solukalvon väliin. Pintasienijuurissa ("ektomykorritsa") sienen rihmastorakenteita on kasvin soluväleissä ja juurien pinnalla. Sekatyypin sienijuurista ("ektendomykorritsa") voi löytää sekä sisä- että pintasienijuurien rakenteita.
Sienijuurityyppi voi muuttua kasvin iän ja kunnon myötä. Sen kasvu ja haarottuminen vaihtelevat myös kasvuoloista riippuen. Kalkitus ja typpilannoitus muuttavat metsämaan sienten määriä ja toimintaa. Teollisuusalueilla puiden heikompi menestyminen perustuu osaksi typpiyhdisteiden haitallisuuteen sienijuurelle.
Lehtikala

Lehtikala ("Pterophyllum scalare") on kirjoahveniin kuuluva kalalaji. Lehtikala tuotiin Euroopan akvaariomarkkinoille vuonna 1909.
Koko ja ulkonäkö.
Lehtikala on litteä ja korkea, muistuttaa muodoltaan syrjällään uivaa lehteä. Pitkät evät korostavat lehtimäisyyttä. Aikuisen kalan korkeus evineen on yleensä korkeintaan 20 cm mutta suurimmillaan jopa 40 cm. Lehtikaloista on useita värimuunnoksia.
Alkuperä.
Lehtikalat ovat kotoisin Amazonin alueelta.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen.
Lehtikala on kutuajan ulkopuolella pääsääntöisesti rauhallinen mutta saattaa syödä pienempiä kaloja ja jopa omia poikasiaan. Sitä pidetään yleensä tasakokoisten yksilöiden parvessa. Lehtikalan kanssa tulevat toimeen mm. kääpiörihmakalat.
Lehtikala voi kutea kotiakvaariossa. Mätimunat ovat halkaisijaltaan noin 1 mm ja ne kuoriutuvat 3–5 päivän kuluttua kutuhetkestä.
Vesiolot ja ravinto.
Lehtikalat suosivat vettä, jonka pH on 6–7, kovuus 5–13 dGH eli melko pehmeä ja lämpötila 24–28 °C.
Lehtikalojen akvaarion tulisi olla korkeudeltaan vähintään 50 cm ja tilavuudeltaan 250 litraa. Joissain lähteissä mainitaan akvaarion korkeuden nyrkkisäännöksi että korkeuden tulisi olla kaksi kertaa korkeimman kalan korkeus. Lehtikala pitää turvepitoisesta vedestä, joten veden olisi hyvä olla turpeen läpi suodatettua tai turveuutteella valmistettua. Nämä kalat ovat hyvin nirsoja asuinpaikastaan.
Lehtikalalle kelpaavat kaikenlaiset hiutale- ja pellettiruuat. Myös elävää ravintoa on hyvä tarjota joskus. Ne myös syövät pakasteruokaa, kuten pakastekuivattuja surviaisen toukkia. Lehtikala on melko ahne, joten asuinkumppanien on oltava tarpeeksi isoja.
Mangarevan kieli

Mangareva (omakielinen nimi: "te reo magareva") on polynesialainen kieli, jota puhutaan pääsääntöisesti Ranskan Polynesiaan kuuluvalla Mangarevan saarella. Sitä puhuu vain noin 400 ihmistä ja suurin osa osaa myös tahitia. Lukutaitoisuus mangarevan puhujien keskuudesessa on melko alhainen. Kieltä pyritään myös elvyttämään. Kieltä opetetaan jonkin verran paikallisissa alakouluissa ja sillä tuotetaan jonkin verran radio-ohjelmaa.
Mangarevaa kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Vain joitakin Raamatun osia on käännetty mangarevaksi, mutta esim. Uuden testamentin sekä kokonainen käännös puuttuu.
Lähisukukielet.
Kieli on melko läheistä sukua rarotongalle, marquesasille ja tuamotulle. Myös maorin kieli on jonkin verran yhteneväinen mangarevan kanssa, mikä kävi ilmi 1834, kun ranskalaiset lähetyssaarnaajat käyttivät maorinkielistä tulkkia kristinuskon levittämiseen.
Rapanuin ja mangarevan sanastoissa on paljon yhteistä. Tämä selittyy sillä, että polynesialaisten uskotaan jossain vaiheessa 1300-luvulla purjehtineen Pääsiäissaaren Mangarevan välillä.
Mangareva on ollut myös tahitisaation kohde, mikä johtuu siitä, että tahitinpuhujien määrä on suurempi kuin muiden Ranskan Polynesian alkuperäiskielien puhujien määrä yhteensä.
Fonologia.
Vokaalit.
Lähde:
Konsonantit.
Lähde:
Kielioppi ja sanasto.
Mangarevan perussanajärjestys on verbi-subjekti-objekti.
Lukusanat 1–10 mangarevaksi:
Ségou

Ségou on kaupunki, kunta sekä Ségoun alueen ja piirin hallinnollinen keskus Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen oikealla rannalla 235 kilometriä maan pääkaupungista Bamakosta koilliseen. Kunnassa on 130 700 asukasta (vuonna 2009).
Maantiede.
Ségoun kaupunkikunnan pinta-ala on 23,74 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Pelenganan, etelässä Sakoïban ja lännessä Sébougoun maalaiskuntiin sekä pohjoisessa Nigerjokeen. Kaupunginosia on 15: Alamissani, Angoulême, Bagadadji, Bananissabakoro, Bougoufié, Comatex, Dar Salam, Hamdallaye, Médine, Mission Catholique, Missira, Ségou Coura, Sido Soninkoura, Sokalakono ja Somono. Seudulla vallitsee kuiva Sahelin ilmasto.
Historia.
Kaupunki oli 1700-luvulta lähtien Segun bambaravaltion keskus. Se koostui alun perin neljästä kahdentoista kilometrin säteellä sijainneesta kylästä, jotka olivat Segu-Koro eli ”Vanha Ségou”, maanviljelijöiden asuttama Segu-Bugu, Segu-Kura eli ”Uusi Segou” ja kuninkaan asuinpaikkana toiminut Segu-Sikoro. Umar Tallin johtamat tukulorit valloittivat paikkakunnan vuonna 1861. Ranskalainen Eugène Mage asui siellä vuosina 1864–1866, jolloin hän arvioi Segu-Sikoron asukasluvuksi 10 000 henkeä. Ranskalaiset valtasivat kaupungin vuonna 1890. Siirtomaaviranomaiset tekivät Ségousta hallintopiirin keskuksen vuonna 1893, ja myöhemmin siitä kehittyi huomattava kauppakaupunki.
Liikenne, talous ja palvelut.
Ségoun kautta kulkee Bamakosta Moptiin ja Gaoon johtava maantie. Nigerjoella on laivaliikennettä.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, kaupankäynti ja käsityöammatit. Kaupungissa on myös tekstiili- ja elintarviketeollisuutta. Ségou on Nigerjoen ”kuollutta suistoa” keinokastelun avulla hyödyntävän Office du Nigerin keskuspaikka.
Kaupungissa on 33 ala- ja 17 yläkoulua sekä 40 koraanikoulua. Vuonna 2010 perustettu Ségoun yliopisto on Malin ensimmäinen maaseutuyliopisto. Terveyspalvelut käsittävät aluesairaalan ja kolme terveyskeskusta. Vesijohtoverkko kattaa 45 % talouksista.
Nähtävyydet ja matkailu.
Ségoun nähtävyyksiä ovat siirtomaa-arkkitehtuuria edustavat julkiset rakennukset, katolinen kirkko, muslimien hautausmaa, käsityökeskukset ja Nigerjoen rannat. Kymmenen kilometrin päässä sijaitseva Ségoukorossa on bambarakuningas Biton Coulibalyn hauta, kolme moskeijaa ja muita sudanilaistyylisiä rakennuksia. Kaupungissa on hotelleja ja muita matkailupalveluja.
Kaupungissa järjestetään vuosittain helmikuussa kulttuurifestivaali Festival sur le Niger.
Segu

Segu (myös "Ségou") oli bambaroiden muodostama valtio nykyisen Malin alueella. Se syntyi 1600-luvulla Songhain valtakunnan hajoamisen jälkeen Nigerjoen varrella sijaitsevan Ségoun kauppakaupungin ympärille.
Segun ensimmäinen merkittävä hallitsija eli "fama" oli Mamari Kulibali (hallitsi 1712–1755), joka valtasi Bamakon, Djennén ja Timbuktun. Vuosina 1766–1790 hallinnut Ngolo Diarra aloitti uuden dynastian, jonka viimeinen voimakas hallitsija oli Kaartan vuonna 1794 hävittänyt Monson Diarra (1790–1808). Umar Tallin johtamat tukulorit valtasivat Kaartan ja Macinan vastaisessa kamppailussa heikentyneen Segun vuonna 1862.
Valtion yhteiskuntarakenne koostui maata viljelevien sotureiden, käsityöläisten, kalastajien ja kauppiaiden muodostamista kastiryhmistä sekä asemaltaan erilaisista orjista. Sen talous perustui pitkälti sotiin ja orjakauppaan. Ngolo Diarran aikana koko maanviljelijäväestöstä tuli muodollisesti keskusvallan alaisia orjia. Segun hallitsijat harjoittivat bambaroiden perinteistä uskontoa, mutta suhtautuivat myötämielisesti myös islaminuskoisiin markakauppiaisiin.
Mambo (ohjelmisto)

Mambo (aikaisemmin Mambo Open Source tai MOS) on web-sivujen hallintaan tarkoitettu avoimeen lähdekoodiin perustuva sisällönhallintajärjestelmä. Sen tärkeimmät ominaisuudet ovat sivujen välimuistipuskurointi tarvittaessa, RSS-syötteet ja sivujen muuttaminen PDF:ksi.
Mambo tarvitsee Apachen, PHP:n ja MySQL:n toimiakseen.
Marko Paasikoski

Marko Juhani Paasikoski (s. 10. kesäkuuta 1978 Kemi) on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan Sonata Arctica -yhtyeestä, jossa hän soitti bassokitaraa vuosina 2000–2013.
Paasikoski oli yksi Sonata Arctican esiasteen Tricky Beansin perustajajäseniä ja soitti kitaraa yhtyeen kolmella demolla ennen eroamistaan. Hän palasi yhtyeeseen basistiksi kesällä 2000 Janne Kivilahden jätettyä yhtyeen. Ensimmäinen Sonata Arctican albumi, jolla Paasikoski soittaa, on vuonna 2001 ilmestynyt "Silence". Hän soitti myös viidellä seuraavalla albumilla, kunnes erosi yhtyeestä vuonna 2013 henkilökohtaisiin syihin vedoten. Hänet korvasi Pasi Kauppinen.
Paasikoski soittaa Ibanezin SR-sarjan bassoilla.
Wingdom

Wingdom oli suomalainen, progressiivista metallia soittava yhtye. Yhtye perustettiin vuonna 1998 ja se lopetti toimintansa 2007. Yhtye teki vain yhden albumin ja kolme suurta kiertuetta. Muuten yhtye esiintyi vain klubeilla ja baareissa. Ulkomaille yhtyettä ei koskaan saatu. Yhtyeen ainoaksi albumiksi jäänyt "Reality" julkaistiin 2005 High And Loud Oy -levy-yhtiön kautta.
Lusaka

Lusaka on Sambian pääkaupunki ja suurin kaupunki. Pääkaupunkina se on ollut Sambian itsenäistymisestä (1964) lähtien. Siellä oli vuonna 2010 noin 1,7 miljoonaa asukasta; arvio vuodelle 2018 oli 2,5 miljoonaa. Kaupungin väkiluku kasvaa nopeasti. Kaupungissa puhutaan yleisimmin englantia ja njandžaa. 
Historia.
Lusakan perustivat eurooppalaiset uudisasukkaat vuonna 1905, kun seudulle vedettiin rautatie. Hyvien liikenneyhteyksiensä ja keskeisen sijaintinsa takia siitä tuli Britannian "Pohjois-Rhodesiaksi" kutsuman siirtomaan pääkaupunki vuonna 1935. 
Vuonna 1964 Lusakasta tuli vasta itsenäistyneen Sambian pääkaupunki. Itsenäistymisen jälkeen kaupungin väkiluku on kasvanut nopeasti. Vuotta ennen itsenäistymistä, 1963, kaupungin väkiluku oli 123 146 henkilöä ja vuonna 1969 265 425 henkilöä. Itsenäistymisen jälkeen aloitettiin asuntojen rakentamisohjelma, jonka puitteissa rakennettiin ajanmukaisia asuntoja hallinnon ja kupariteollisuuden työntekijöille. Yliopisto avattiin vuonna 1966.
1. maaliskuuta 1999 Lusakassa räjäytettiin neljä pommia, joista yksi tuhosi Angolan lähetystön.
Maantiede ja ilmasto.
Lusaka sijaitsee Sambian eteläosassa noin 1300 metrin korkeudessa kalkkikivitasangolla suurten pohjoiseen (Tansaniaan), etelään, itään (Malawiin) ja länteen kulkevien valtateiden risteyksessä.
Korkean sijainnin takia siellä on varsin miellyttävä ilmasto: kesällä lämpötilat ovat 20–32 astetta, talvella 10–26 astetta. Kosteus on yleensä alle 40%.
Liikenne.
Tansanian–Sambian rata kulkee Kapiri Mposhista Lusakan pohjoispuolelta Tansaniaan Dar-es-Salaamiin. Kiinalaiset rakensivat radan 1970-luvulla.
Lentoliikenteen osalta Lusakaa palvelee Kenneth Kaundan kansainvälinen lentoasema, joka sijaitsee 27 kilometriä kaupungin keskustasta itään.
Lusakassa minibussit toimittavat julkisen liikenteen virkaa. Viralliset taksit tunnistaa oranssista raidasta.
Koulutus.
Sambian suurin yliopisto, Sambian yliopisto, sijaitsee Lusakassa. Lusakassa toimivat myös Sambian parhaimmiksi mainitut koulut, kuten kansainvälinen koulu (International School of Lusaka) ja Rhodes Park School, jota käyvät maan poliittiseen eliittiin kuuluvien perheiden lapset.
Urheilu.
Sambian jalkapallomaajoukkue pelaa kotiottelunsa Independence Stadiumilla.
Kigali

Kigali on Ruandan pääkaupunki ja suurin kaupunki. Se sijaitsee valtion keskiosissa.
Kaupungin asukasluku kasvaa erittäin nopeasti. Vuoden 2002 väestönlaskennassa kaupungissa oli 603 049 asukasta, vuoden 2010 laskennallinen arvio oli jo 1 029 000. Kaupungin pinta-ala on 730 neliökilometriä.
Maantiede.
Kigali sijaitsee Ruandan keskiosassa Ruganwa-joen varrella. Se on kasvanut neljän kukkulan alueelle. Kaupungin pohjoisosassa on slummeja, ja kaakkoispuolella on teollisuusalue. Kigalista on tieyhteydet maan kaikille neljälle rajalle. Siellä on myös lentoasema.
Sijainti korkealla ylängöllä vaikuttaa siihen, että Kigalissa on melko lauhkea ilmasto; lämpötila on koko vuoden noin 21 °C. Sateet keskittyvät kahteen sadekauteen, helmi–toukokuussa ja loka–joulukuussa. 
Historia.
Kigali perustettiin vuonna 1907 Ruandan ollessa Saksan siirtomaavallan alla osana Saksan Itä-Afrikkaa, johon kuuluivat myös nykyinen Burundi ja Tansanian manneralueet. Ruandan itsenäistyttyä vuonna 1962 Kigali valittiin pääkaupungiksi keskeisen sijaintinsa takia. Etniset jännitteet johtivat 1990-luvulla Ruandan kansanmurhaan, josta kaupunki alkoi toipua 2000-luvun puolella. 
Elinolot ja talous.
Sisämaavaltiona Ruandassa kuljetuskustannukset ovat suhteellisen kalliita, ja kaupungistumisen sekä pakolaisten palaamisen jäljiltä asuntopula on suuri. Vuonna 2012 arvioitiin, että Kigalissa tarvitaan seuraavien kymmenen vuoden aikana 30 000 uutta asuntoa. Niitä valmistuu kuitenkin vain tuhannen asunnon vuosivauhtia. Voimakkaan jälleenrakennuksen aikana Kigali on panostanut ympäristöasioihin ja esimerkiksi rajoittanut muoviroskan määrää säädöksin. Se pyrkii houkuttelemaan konferenssijärjestäjiä, matkailijoita ja sijoittajia.
Etoumbi

Etoumbi on kaupunki Cuvette Ouesten provinssissa Luoteis-Kongossa. Useimmat sen asukkaat saavat elantonsa metsästämällä paikallisessa metsässä.
Etoumbi on ollut neljän viimeaikaisen Ebola-viruksen puhkeamisen sijaintina. Tämän on uskottu saaneen aikaan paikallisten tavan syödä metsästä kuolleina löytämiensä eläinten liha pois. Vuonna 2003 kuoli 120 ihmistä viruksen päästyä irti. Vuonna 2005 viruksen irtipääsy johti kaupungin asettamiseen karanteeniin.
Oldenburg (suku)

Oldenburg on pohjoissaksalaista alkuperää oleva ruhtinassuku ja eräs Euroopan merkittävimmistä kuningassuvuista. Suku on hallinnut Tanskaa yhtäjaksoisesti vuodesta 1448 ja Norjaa vuodesta 1905. Se on hallinnut aiemmin myös muun muassa Ruotsia, Venäjää ja Kreikkaa. Saksassa sijaitsevaa Oldenburgia suku hallitsi noin vuodesta 1100 aina vuoteen 1918.
Suvun varhaisin tunnettu kantaisä oli vuoden 1100 tienoilla elänyt kreivi Egilmar I, jonka ”vanhasta linnasta” ("Olde borg") koko Oldenburgin alueen kerrotaan saaneen nimensä. Oldenburgin kreivi Dietrich eli Didrik Onnekkaan (k. 1440) vanhimmasta pojasta Kristian I:stä tuli 1448 Tanskan, 1450 Norjan ja 1457 Ruotsin kuningas. Kristian I:n poika Hannu I ja tämän poika Kristian II toimivat myös pohjoismaisina unionikuninkaina, ja Kalmarin unionin purkautumisen jälkeen suku jatkoi vallassa Tanska-Norjassa. Oldenburgin kreivin arvo periytyi Kristian I:n nuoremman veljen Gerhard VI:n jälkeläisille, kunnes tämän sukuhaaran sammuttua vuonna 1667 se siirtyi myös Tanskan kuninkaille.
Tanskan kuningas Kristian III:n nuoremmasta veljestä, Holstein-Gottorpin herttua Adolfista, polveutuu Oldenburgin suvun sivuhaara Holstein-Gottorpin suku. Tämä suku hallitsi vuosina 1751–1818 Ruotsia ja vuodesta 1796 Venäjän keisarikuntaa, tosin käyttäen Venäjällä edellisen hallitsijasuvun nimeä Romanov. Suvun venäläinen haara vaihtoi vuonna 1773 alkuperäisen herttuakuntansa Holstein-Gottorpin Tanskan kuninkaan kanssa Oldenburgiin ja lahjoitti sen toiselle Holstein-Gottorpien haaralle, joka hallitsi sitten Oldenburgia vuoteen 1918.
Kristian III:n nuoremmasta pojasta, Slesvig-Holsten-Sønderborgin herttua Hannu nuoremmasta polveutui kuusi sukuhaaraa, joista neljä sammui jo 1700-luvun alussa. Kaksi jäljelle jäänyttä sukuhaaraa olivat Augustenburg (koko nimi Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg tai Sönderborg-Augustenburg) ja Sönderborg-Beck, joka vuodesta 1825 on tunnettu nimellä Glücksburg (koko nimi Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg tai Sönderborg-Glücksburg). Oldenburgien alkuperäinen päähaara sammui vuonna 1863 Tanskan kuningas Fredrik VII:n kuollessa pojattomana, jolloin Tanskan kruunu siirtyi Glücksburgin sukuhaaraan kuuluneelle kuningas Kristian IX:lle. Suku on pysynyt vallassa Tanskassa ja hallinnut vuodesta 1905 myös Norjaa, jonka ensimmäiseksi kuninkaaksi valittiin Kristian IX:n pojanpoika Carl, hallitsijana Haakon VII. Kristian IX:n eräästä pojasta tuli puolestaan Kreikan kuningas Yrjö I. Suku hallitsi Kreikkaa vuosina 1863–1924 ja 1935–1973.
Malabo

Malabo on Päiväntasaajan Guinean pääkaupunki ja yksi harvoista pääkaupungeista, joka ei ole päämantereella. Se on Biokon saaren tärkein kaupunki ja sijaitsee saaren pohjoisrannikolla. Kaupungin satama on luonnonsatama, joka on syntynyt tulivuoren kraatteriin. Kaupungin asukasluku on kasvanut nopeasti, ja se on nyt yli 100 000. Malabo on myös Bioko Norten provinssin pääkaupunki. Ennen öljyn löytymistä tärkeimmät vientituotteet olivat kaakao, jalopuu ja kahvi.
Malabossa on ympäri vuoden päivän ylin lämpötila noin 30 °C ja yön alin noin 20 °C. Sadetta saadaan yhteensä 1890 mm vuodessa, eniten huhtikuusta lokakuuhun jatkuvan sadekauden aikana. Pilvisyys on runsasta ympäri vuoden.
Historia.
Britit perustivat Malabon vuonna 1827 nimellä Port Clarence. Kun Biokon saari palasi Espanjan haltuun vuonna 1843, Malabo nimettiin uudelleen "Santa Isabeliksi".
Kaupungista tuli Päiväntasaajan Guinean pääkaupunki vuonna 1969, ja vuonna 1973 pääkaupungin nimeksi muutettiin Malabo. Aiemmin pääkaupunkina oli ollut Bata.
Öljyn löytyminen on muuttanut kaupungin öljynporaajien vapaa-ajanviettopaikaksi, mutta sen siirtomaa-ajan perinne näkyy edelleen.
Nähtävyyksiä.
Malabon tuomiokirkko on valmistunut vuonna 1916. Se edustaa uusgoottilaista arkkitehtuuria.
Malabon yhteyteen on rakennettu Sipopon eliittikaupunginosa, johon pääsee moottoritietä lentoasemalta. Sen konferenssikeskus valmistui Afrikan unionin huippukokoukseen 2011. Sipopossa on hienoja hotelleja, golfkenttä ja laadukkaat palvelut.
San Pietro in Vincoli

San Pietro in Vincoli on kirkko Roomassa Colle Oppion kaupunginosassa. Paavi Leo I rakennutti kirkon vuonna 439 ja se korotettiin titulaarikirkon arvoon vuonna 499. Siellä säilytetään kahleita, joilla Pyhä Pietari oli perimätiedon mukaan ollut kahlehdittuna mamertiinien vankilassa. Kahleet ovat näytteillä kirkossa olevassa, lasilla varustetussa pyhäinjäännöslippaassa. Kirkko tunnetaan myös siellä olevasta Michelangelon veistämästä Mooses-patsaasta.
Bata

Bata on Päiväntasaajan Guinean suurin kaupunki. Siellä on noin 312 000 asukasta. Bata sijaitsee Litoralin provinssissa Río Munin alueella, Atlantin valtameren rannikolla. Batassa ei ole luonnonsatamaa, vaan valtamerialusten lastauslaiturit ovat vähän matkaa rannasta.
Bata oli Päiväntasaajan Guinean pääkaupunki vuoteen 1969 saakka. Silloin uudeksi pääkaupungiksi otettiin Biokon saarella sijaitseva Malabo.
Acalayong

Acalayong on kaupunki Päiväntasaajan Guinean manneralueen lounaisosassa lähellä Gabonin vastaista rajaa.
Maantiede.
Acalayong sijaitsee Päiväntasaajan Guinean manneralueen eli Río Munin lounaisosassa Mbinin kaupungista etelään lähellä Gabonin vastaista rajaa. Rajalla on Muni-niminen estuaari. Lähialue on Munin estuaarin luonnonsuojelualuetta ("Reserva Natural del Estuario del Muni").
Historia.
Gabon miehitti Acalayongia vuonna 1985 öljyn poraamiseksi. Päiväntasaajan Guinean presidentti Teodoro Nguema sai kuitenkin Gabonin lopulta luopumaan alueesta. Päiväntasaajan Guinean asevoimat iski epäselvistä syistä kaupunkiin pääsiäisenä vuonna 1994 . Saman vuoden lokakuussa paikalla pidätettiin ja kidutettiin oppositiopuolueiden jäseniä, jotka olivat saapumassa kokouksesta Gabonin Librevillestä.
Luba (Päiväntasaajan Guinea)

Luba (ent. "San Carlos") on kaupunki Päiväntasaajan Guineassa. Se sijaitsee Atlantin valtameren rannikolla, Biokon saarella ja on sen toiseksi suurin kaupunki. Kaupunki on myös Bioko Surin provinssin pääkaupunki ja sen asukasluku on 7 889. Kaupungissa on muun muassa lukuisia uimarantoja sekä siirtomaa-ajalta peräisin oleva sairaala. Luba on myös tärkeä satama, josta kuljetetaan metsätaloustuotteita.
Kisumu

Kisumu on satamakaupunki Keniassa. Se sijaitsee Victoriajärven rannikolla, maan länsiosassa. Kisumu on Kisumun piirikunnan pääkaupunki. Vuoden 2009 väestönlaskennassa Kisumussa oli 409 928 asukasta ja ympäröivässä piirikunnassa 968 909 asukasta.
Tärkeä kauppareitti Victoria-järveltä Mombasaan kulkee Kisumun kautta. Vuoteen 1977 asti Kisumun satama kuului Kenian vilkkaimpiin, mutta se hiipui ulkomaankaupan tyrehtymisen myötä. 
Kaupungissa puhuttuihin kieliin kuuluu muun muassa swahili. Suurin osa kisumulaisista on luo-heimon jäseniä.
Liechtensteinin maapäivävaalit 2001

Liechtensteinin maapäivävaalit 2001 järjestettiin 11. helmikuuta 2001. Vaalien voittajaksi nousi Edistyksellinen kansanpuolue (FBP), joka lisäsi paikkamääräänsä kolmella vuoden 1997 vaaleihin nähden. Äänestysprosentti pysyi perinteisesti korkealla, 86,7 %. Pääministeriksi nousi FBP:n Otmar Hasler. Isänmaallisen liiton vaalitappio päätti Mario Frickin hallituskauden.
Maapäivien kokoonpano kaudella 2001–2005.
Huomautuksia.
1. 17. syyskuuta 2003 edustaja Otto Büchel erosi virastaan, ja varaedustaja Alexander Marxer nousi edustajaksi. Marxerin tilalle varaedustajaksi pääsi Peter Kranz.