tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Gudrun Zapf-von Hesse

Gudrun Zapf-von Hesse (2. tammikuuta 1918 Schwerin Saksa – 13. joulukuuta 2019) oli saksalainen typografi, kalligrafi ja kirjansitoja. Hän voitti vuonna 1991 Fredrick W. Goudy -palkinnon. Hän oli useiden kirjaintyyppien luoja sekä printtimediassa että tietokoneympäristössä. Gudrun Zapf-von Hesse sai kirjansitomiskoulutuksensa professori Otto Dorfnerilta Weimarissa. Zapf-von Hesse oli naimisissa kirjainmuotoilija Hermann Zapfin kanssa.
Historia.
Ammattiuransa kirjansidonnassa von Hesse aloitti Weimarissa professori Otto Dorfnerin alaisuudessa. Tuona aikana hän aloitti kalligrafian opiskelun käyttäen hyväkseen Rudolf Kochin ja Edward Johnstonin kirjoja. Kirjansidonnan maisterin tutkinnon jälkeen hän työskenteli lyhyesti Berliinissä, koska hän halusi oppia kirjan kustantamista Johannes Boehlandilta. Tuon jälkeen (1946–1955) von Hesse pyöritti omaa kirjansidontastudiota Frankfurtissa ja samalla opetti kirjan kustantamista Frankfurtin taideinstituutissa.
Ensimmäiset kirjaintyyppinsä von Hesse suunnitteli D. Stempel AG -yritykselle Frankfurtissa vuonna 1948: "The Diotima", "Diotima Italic", "Ariadne Initials" ja otsikkofontti "Smaragd (Emerald)", joista tehtiin metallimuotit vuosina 1951–1954. Myöhemmin nämä kirjaintyypit siirrettiin myös uudelle linotyyppiteknologialle.
Seuraavina vuosina Gudrun Zapf-von Hesse suunnitteli useita muita kirjaintyyppejä, kuten "Shakespeare Roman" ja Italic erikoisfonteiksi Hallmark Cards Inc -yritykselle Kansas Cityyn, ja Carmina-fontin Bitstream Inc. -yritykselle Cambridgessa Massachusettsissa, joita seurasi Nofret ja Christiana H. Berthold AG -yritykselle Berliinissä ja Alcuin ja Colombine Script URW:lle Hampurissa.
1991 Gudrun Zapf-von Hesse palkittiin työstään Frederic W. Goudy -palkinnolla, arvostetulla kirja- ja kirjaindesignpalkinnolla Yhdysvalloissa.
Kirjallisuutta.
by Hans Adolf Halbey
Uccle

Uccle (ranskaksi) eli Ukkel (hollanniksi) on kunta Brysselin alueella Belgiassa. Kunnassa on 81 000 asukasta (2015) ja sen pinta-ala on 22,9 neliökilometriä.
Uccle sijaitsee suhteellisen lähellä keskustaa kaupnungin eteläosassa, ja on pitkään ollut yksi Brysselin vauraimmista alueista.
Belgian Ilmatieteen laitos RMI sijaitsee Ucclessa.
Oiva Tuomela

Oiva Olavi Tuomela (29. heinäkuuta 1919 Iitti – 1. maaliskuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari. 
Kersantti Tuomela palveli jatkosodassa kranaatinheitinjoukkueen tulenjohtoaliupseerina Jalkaväkirykmentti 25:ssä. Hänet nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 1. elokuuta 1943 numerolla 121. Nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa vapaaehtoinen osallistuminen partioretkeen sekä rohkeat ja päättäväiset taistelusuoritukset. Sodan jälkeen Tuomela työskenteli asunto-osakeyhtiön talonmiehenä.
Tuomelalle kuulunut Mannerheim-risti n:o 121 tuli myyntiin Huutokauppatalo Hagelstamin 24. toukokuuta 2014 järjestämään huutokauppaan.
Tulipunaruusut

Tulipunaruusut on vuonna 1972 perustettu yhtye, jonka ensimmäinen laulusolisti oli Onni Toivola. 
Historia.
Yhtyeen alkuperäisjäsenet olivat kotoisin Riihimäen ja Hämeenlinnan seudulta. Vuonna 1976 Onni Toivolan tilalle tuli Raimo Piipponen ja samana vuonna ilmestyi yhtyeen ensimmäinen pitkäsoittoalbumi. Vuonna 1977 yhtye solmi levytyssopimuksen Finnlevyn kanssa ja sai levytettäväkseen Toivo Kärjen ja Juha Vainion kappaleen "Karjalan Marjaana", josta tuli yleisön suosikki ja yksi Kärjen viimeisistä suurmenestyksistä. Yhtyeestä käytettiinkin nimeä Raimo Piipponen &amp; Tulipunaruusut. Vuonna 1977 järjestetyillä Lappeenrannan humppafestivaaleilla yhtye saavutti toisen sijan Suomen humppamestaruuskilpailussa. Vuonna 1979 Tulipunaruusujen jäseninä olivat Raimo Piipponen (laulu), Heimo Ketola (harmonikka), Kari Teräväinen (saksofoni), Risto Rekola (trumpetti), Timo Laaksonen (basso) ja Juha Nyqvist (rummut). Raimo Piipposen ja Tulipunaruusujen viimeinen yhteinen albumi ilmestyi vuonna 1985.
Vuonna 1986 Raimo Piipposen ja Tulipunaruusujen tiet erosivat Piipposen siirtyessä uuteen Havanna-orkesteriin, ja Tulipunaruusujen laulusolistiksi tuli kolmen vuoden ajaksi Lasse Laakso. Samalla yhtyeen nimi muutettiin Tulipunaruusut-muotoon, jossa se on sittemmin pysynyt riippumatta siitä, kuka kulloinkin on ollut yhtyeen laulusolistina. Solistin tehtäviä ovat Laakson jälkeen hoitaneet eri henkilöt, vähän aikaa sitä hoiti Markus joka tunnettiin paremmin soolourastaan. Vuonna 1991 vuoroon siirtyi Leo Louhivaara, joka oli vuonna 1989 sijoittunut kolmanneksi tangokuninkuuskilvassa Seinäjoen Tangomarkkinoilla. Vuodesta 1992 alkaen laulusolistina on ollut Rainer Laamanen, joka teki levyjä 1970-luvun alkuvuosina nimellä Sebastian. Tulipunaruusut esiintyy nykyisin nelijäsenisenä, ja alkuperäisistä jäsenistä on mukana enää saksofonisti Kari Teräväinen.
Tulipunaruusut-yhtye ilmoitti elokuun alussa 2020 jäävänsä pitkälle keikkatauolle ja suunnitteli paluuta maaliskuulle 2021.
Shadow King

Shadow King oli lyhytikäiseksi jäänyt hard rock -yhtye, jonka muodostivat kitaristi Vivian Campbell, laulaja Lou Gramm, basisti Bruce Turgon ja rumpali Kevin Valentine. Yhtyeen ainoa albumijulkaisu oli vuoden 1991 "Shadow King". Vaikka kiertuekin oli suunnitteilla, yhtye ehti esiintyä yhdessä vain kerran ennen hajoamistaan.
Yhtyeen synty.
Foreignerin laulajan Lou Grammin julkaistua toisen soololevynsä "Long Hard Lookin" vuonna 1990 hän ja yhtyekaveri Bruce Turgon alkoivat kehitellä materiaalia uudelle albumille. Levyn piti alun perin olla Grammin soolo, mutta jossakin vaiheessa heistä alkoi tuntua siltä, että levy toimisi paremmin oikean yhtyeen voimin. Gramm ja Turgon jatkoivat uusien kappaleiden kirjoittamista ja esiäänitystä sekä järjestivät koesoittoja rumpalille ja kitaristille. Gramm ehdotti kitaristiksi muun muassa Diossa ja Whitesnakessa soittanutta Vivian Campbelliä, jonka kanssa hän oli jo työskennellyt ensimmäisellä soololevyllään. Levy-yhtiö Atlantic ehdotti rumpalin paikalle Kevin Valentinea. Koesoittojen jälkeen yhtyeen kokoonpano oli päätetty.
Shadow King.
Nelikon ensimmäinen projekti yhtyeenä oli äänittää kappale ”One Dream” seikkailuelokuva "Highlander 2 – Paluun" (1991) soundtrackille. Tämän jälkeen varattiin studioaikaa albumin nauhoittamiseen. Pääosa materiaalista oli Grammin ja Turgonin käsialaa, tosin oli puhetta myös myöhemmin yhtyeeseen liittyneiden Campbellin ja Valentinen suuremmasta osuudesta seuraavalla albumilla.
Yhtyeen nimi lähti Grammin ehdotuksesta ja sen katsottiin kuvastavan sitä, että kaikki jäsenet olivat aikaisemmin soittaneet suuryhtyeiden varjossa () ja olivat nyt valmiita astumaan esiin varjoista. Levy ilmestyi loppuvuodesta 1991. Kansainvälisesti julkaistu singlevalinta ”I Want You” sai Atlanticin tuella niin radio- kuin videosoittoakin. Suunnitteilla oli myös Britannian ja Yhdysvallat kattava kiertue, joka olisi päättynyt keväällä 1992. Ensimmäinen, MTV Europen Headbanger's Ballin kattavasti mainostama konsertti oli Lontoon Astoria-teatterissa 13. joulukuuta 1991 (mukana konsertissa oli losangelesiläinen sessiokosketinsoittaja Rick Serrate). Tämä ensimmäinen esiintyminen yhdessä jäi kuitenkin myös heidän viimeisekseen. Jäsenet ymmärsivät, ettei ”keinotekoisesti” koottu yhtye toiminut lavalla.
Hajoaminen ja myöhemmät vaiheet.
Hieman konsertin jälkeen yhtyeen jäsenet tulivat omiin johtopäätöksiinsä Shadow Kingin tulevaisuudesta. Turgon päätti mieluummin keskittyä Grammin sooloprojektiin kuin Shadow Kingiin. Vaikka taustalla kiertueen Amerikan-osuutta koetettiinkin edelleen järjestää, Campbell ilmoitti jättävänsä yhtyeen. Jonkin aikaa eli suunnitelma kysyä kitaristiksi Mister Misterissä soittanutta Steve Ferrisiä, mutta lopulta kiertue peruttiin ja yhtyeen tie tuli päätökseensä.
Gramm ja Turgon jatkoivat yhteistyötään ja alkoivat työskennellä Grammin uuden soololevyn parissa. Campbell liittyi Def Leppardiin täyttämään huumeisiin menehtyneen Steve Clarkin paikkaa. Valentine liittyi hard rock -yhtye Cinderellan kokoonpanoon heidän vuoden 1994 "Still Climbing" -kiertueelleen.
The Phantom Agony

The Phantom Agony () on sinfoninen metalliyhtye Epican debyyttialbumi, joka ilmestyi 2003.
Albumi nousi Alankomaissa MegaCharts-listan kahdeksannelle sijalle, ja pysyi listalla yhteensä kuusi viikkoa.
Consign to Oblivion

Consign to Oblivion on sinfonisen metalliyhtye Epican toinen levy, joka julkaistiin 21. huhtikuuta 2005. Albumin lyriikoissa käsitellään muun muassa mayojen korkeakulttuuria. Kappaleella ”Trois vierges” vierailee Kamelotin laulusolisti Roy Khan.
Albumi nousi Alankomaissa MegaCharts-listan sijalle 12, ja pysyi listalla yhteensä 8 viikkoa.
The Divine Conspiracy

The Divine Conspiracy on sinfonisen metalliyhtye Epican albumi kolmas studioalbumi. Se julkaistiin Yhdysvalloissa 28. elokuuta 2007, ja viikkoa myöhemmin 7. syyskuuta 2007 Euroopassa. Se on yhtyeen ensimmäinen konseptialbumi ja käsittelee järjestäytyneitä uskontoja. Albumilla vierailevat God Dethronedin rumpali Ariën van Weesenbeek ja After Foreverin Sander Gommans.
Albumi nousi Alankomaissa MegaCharts-listan yhdeksännelle sijalle.
Guitarrón

Guitarrón (augmentatiivi espanjan kielen sanasta "guitarra", kirjamellisesti "suuri kitara") on latinalaisessa Amerikassa käytetty kielisoitin. Eri maissa on erityyppisiä guitarróneja.
Argentiinalainen guitarrón.
Argentiinalainen guitarrón on kitaraa suurempi soitin ja siinä käytetään erilaista viritystä kuin tavallisessa kitarassa.
Chileläinen guitarrón.
Chileläinen guitarrón on kielisoitin, jossa kieliä on 25 tai enemmän.
Meksikolainen guitarrón.
Meksikolainen guitarrón on kuusikielinen, suuri bassoinstrumentti. Se on luultavasti kehitetty Meksikossa 1800- ja 1900-luvuilla korvaamaan harppu, jota käytettiin vanhoina aikoina bassona, ja se pohjautuu espanjalaiseen 1500-luvun "bajo de uñaan". Se muistuttaa muodoltaan kitaraa mutta on paljon suurempi, leveämpi ja sen otelauta on suhteellisen lyhyt. Siinä on kuusi kieltä, jotka ovat kitarasta poikkeavat, ja niitä soitetaan näppäilemällä kahta kerrallaan oktaavin intervallilla, jotta saataisiin lisää voimaa ääneen. Kielet viritetään A D G C E A, jossa ylä-A viritetään oktaavia ylemmäksi kuin ala-A.
Perinteinen käyttö.
Guitarrónia käytetään meksikolaisissa mariachiorkestereissa. Yleensä mariachiorkesterit koostuvat vähintään kahdesta viulusta, kahdesta trumpetista, yhdestä espanjalaisesta kitarasta, ja vihuelasta (korkeaääninen, viisikielinen kitara), ja näiden lisäksi guitarrónista. Guitarrónin etuna esimerkiksi kontrabassoon verrattuna on sen kannettavuus soittamisen aikana. Suuren koon ansiosta äänen voimakkuus riittää pienissä soitannoissa ilman sähköistä lisävahvistusta.
Valmistus.
Guitarróneja valmistetaan Meksikossa käsityönä. Eräs valmistuspaikoista on Michoacánin osavaltiossa sijaitseva Paracho.
Jatkokehitelmät.
Guitarrón oli inspiraationa Ernie Ballin vuonna 1972 kehittämään akustiseen bassokitaraan.
Markus (laulaja)

Markus (oikealta nimeltä Markku Leander Tranberg, 2. toukokuuta 1950 Ylitornio – tammikuu 2024) oli suomalainen laulaja ja kitaristi. Vuonna 1969 hän otti osaa "Intro"-lehden Iskelmäjahti-kilpailuun ja eteni Kemin osakilpailuvoiton kautta loppukilpailuun, jossa sijoittui toiseksi ja levytysura käynnistyi kappaleella "Viimeinen kevät". 
Tranberg aloitti muusikon uransa 12-vuotiaana kotikylällään Ylitornion Kaulinrannalla. Hän vaikutti Finnpop Five -yhtyeessä ja oli pellolais-ylitorniolaisen Intro-yhtyeen ensimmäinen solisti, jonka paikan otti Tarja Ylitalo hänen muutettuaan etelään. Alkuperäiseen Introon kuuluivat Tranbergin lisäksi rumpali Heikki Vaaraniemi ja Ylitalon veljekset basisti Osmo ja hanuristi Tuomo. 
Tranbergin varsinainen läpimurto tapahtui loppukesästä 1970, kun Simon &amp; Garfunkelin tunnetuksi tekemä eteläamerikkalainen sävelmä "Vain kotka lentää aurinkoon" valloitti Tranbergin suomenkielisenä versiona radion "Lista"-ohjelman kärkipaikan ja sen lisäksi kolmanneksi äänestettiin singlen B-puoli, Toivo Kärjen-Juha Vainion ”Jos vielä oot vapaa”. Sovittaja oli Nacke Johansson. Single oli vuoden 1970 kuudenneksi myydyin.
Muutaman Finnlevy-singlen jälkeen Tranberg siirtyi Matti ja Teppo Ruohosen talliin ja levytti albumit "Sydän yhtyi sydämeen" ja "Sain hyvän tunteen". Jälkimmäiselle tallennetulla kappaleella "Suoraan sydämeen" Tranberg osallistui vuonna 1985 "Kevään Sävel" -iskelmäkilpailuun.
1980-luvun lopulla Tranberg toimi muutaman vuoden Tulipunaruusut-yhtyeen solistina ja levytti albumin "Kadotettu nuoruus." Keikkailu jatkui edelleen soolona ja kahdeksan vuotta Pispalan Sälli &amp; Sinirytmi -yhtyeessä.
Tranberg asui vuosikymmeniä Tampereella. Vuonna 2001 hän levytti singlen, joka sisältää valssit ”Neidonryöstö” ja "Siuronsalmen Sanna”. Viimeksi hän vieraili studiossa vuonna 2010 ja teki Taivalkunta Beatissä soittaneen muusikon Jasu Mäntylän johdolla uuden version vanhasta kappaleestaan ”Jos vielä oot vapaa”.
Tranberg kuoli 73-vuotiaana pitkään sairastettuaan. Hänet on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle Tampereelle.
Erkki Rautio (sellisti)

Erkki Ilmari Rautio (s. 5. lokakuuta 1931 Helsinki) on suomalainen sellotaiteilija. Hän on opiskellut sellonsoittoa Helsingissä Yrjö Selinin, Roomassa vuonna 1955 Enrico Mainardin ja Pariisissa vuonna 1956 Pierre Fournier’n johdolla. Hän on kansainvälisesti tunnettu ja menestyneimpiä suomalaisia instrumentalisteja maailmalla, ja toimiessaan Sibelius-Akatemian professorina hän on vaikuttanut merkittävästi suomalaisen sellotaiteen kehitykseen.
Rautio on toiminut 1957–1959 Helsingin kaupunginorkesterin sellonsoittajana ja 1959–1965 Oulun musiikkiopiston sellonsoiton opettajana. Hän hoiti 1965–1994 sellonsoiton professuuria Sibelius-Akatemiassa ja oli akatemian rehtori 1990–1993.
Erkki Rautio on pitänyt konsertteja ja mestarikursseja kotimaassa ja ulkomailla. Klassisen musiikin ohella hän on esittänyt kantaesityksiä. Hän on toiminut kansainvälisten kilpailujen tuomaristossa. Hän on levyttänyt yhdessä Izumi Tatenon kanssa duo-levyjä.
Raution ensimmäinen puoliso oli Heidi (Adalheid) Rautio o.s. Mörike (1935–1999) ja toinen puoliso on Sari Rantanen. Hänen poikiaan ovat taidemaalari Ilmari Rautio ja pianisti Martti Rautio. Hänen veljiään olivat säveltäjä Matti Rautio ja viulisti ja kapellimestari Paavo Rautio.
Olli Aulanko

Olli Sakari Aulanko (30. elokuuta 1921 Helsinki – 30. huhtikuuta 1964 Valkeakoski) oli suomalainen panssariässä, kansanedustaja ja Mannerheim-ristin ritari. 
Aulanko palveli jatkosodassa Panssaridivisioonan Rynnäkkötykkipataljoonassa vaunun- ja joukkueenjohtajana. Kannaksen suurhyökkäyksen aikana käydyn Kuuterselän taistelun tekojen perusteella luutnantti Aulanko nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 26. kesäkuuta 1944 numerolla 133. Nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa joukkueen johtaminen rohkeasti ja taitavasti. Sodan jälkeen Aulanko toimi Päivölän kansanopiston johtajana vuosina 1949–1964 sekä kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1958–1964 edustaen Hämeen läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän työskenteli myös Sääksmäen kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Presidentin valitsijamiehenä Aulanko oli vuosien 1956 ja 1962 vaaleissa. Hän kuoli vuonna 1964. Oppiarvoltaan hän oli valtiotieteen maisteri.
Aulanko joutui tiedotusvälineissä kovan arvostelun kohteeksi kun hän alkoholia nautittuaan törmäsi autollaan kylätiellä pyöräilijään ja pakeni paikalta. Mannerheim-ristin ritareista matrikkelin tehneen kirjailija Seppo Porvalin mukaan Aulanko murtui tapauksen jälkeen henkisesti, ryhtyi raivoraittiiksi ja alkoi tehdä ylipitkiä juoksu- ja hiihtolenkkejä kunnes sai sydänkohtauksen ja kuoli. Aulangon tilalle eduskuntaan tuli varatuomari Timo Mäki.
Aulanko esiintyy Mauri Sariolan varhaisteoksessa "Joka tuulen kylvää..." nimellä Olavi Aulamo, Sariola itse nimellä Esko Arra. Olli Aulanko ja Mauri Sariola olivat läheiset ystävät jo kouluajoista lähtien. Sariola lähetti jokaisen uuden teoksensa Aulangolle omistuskirjoituksin. Myös ympäristöfilosofi Pentti Linkola kuului Olli Aulangon ystäväpiiriin.
Heikki Jartti

Heikki Ilmari Jartti (22. tammikuuta 1887 Virrat – 17. tammikuuta 1951 Pihlajavesi) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja kirjailija.
Virtain Hauhuunkylän Jartissa syntyneen Heikki Jartin vanhemmat olivat maanviljelijä Robert Emanuel Jartti ja Keuruulta kotoisin ollut Johanna Harjula. Jartti valmistui kansakoulunopettajaksi Rauman seminaarista vuonna 1911 ja toimi sen opettajana Pihlajaveden aseman kansakoulussa vuoteen 1925 saakka jolloin hän ryhtyi päätoimiseksi kirjailijaksi. 
Jartin kirjallinen tuotanto alkoi näytelmillä joista ensimmäisenä ilmestyi 1920 näytelmä "Opettajan emännöitsijä". Vuonna 1922 Jartti julkaisi ensimmäisen romaaninsa "Pimeässä erehtyy" joka sai arvostelijoilta hyvän vastaanoton. Myös seuraava Jartin romaani 1923 ilmestynyt "Herra Johtaja" oli arvostelumenestys. Jartti sai Alfred Kordelinin säätiöltä 7500 markan apurahan ja useita pienempiä rahapalkintoja muun muassa Suomen Kuvalehden novellikilpailusta. Jartti ryhtyi päätoimiseksi kirjailijaksi tämän menestyksen kannustamana ja kirjoitti vuosien 1926-1937 välillä pääteoksensa ns. "Saunakirjat" ("Joulusaunassa 1-3" ja "Juhannussaunassa"), joissa Jartti kuvasi humoristisesti hyvin tuntemaansa pohjoishämäläistä maalaiselämää. 
Ryhtyessään kirjailijaksi Jartti myi rakenteilla olleen Piilo-nimisen talonsa ja muutti Artjärvelle, jossa hän asui pienessä Fiinula -nimisessä mökissä nuoremman veljensä kodin lähellä. Seuraavana keväänä Jartti muutti toisen veljensä luo Virtain Ala-Herraselle, jossa hän teki kirjallisia töitä jopa 18 tuntia päivässä ja kirjoitti muun muassa "Herra Johtaja"-romaaninsa siellä kolmeen kertaan. Jartin kirjallinen luomiskausi päättyi 1930-luvun lopulla ja viimeiset vuotensa Jartti vietti Pihlajavedellä Kömin talossa asuneiden sisariensa luona. Jartti kuoli tammikuussa 1951 ja hänet on haudattu Pihlajaveden uudelle hautausmaalle.
Jartin syntymän satavuotispäivänä 1987 paljastettiin hänen muistolaattansa, joka on Pihlajaveden ala-asteen seinässä.
Ali Hassan Salameh

Ali Hassan Salameh (; 1. huhtikuuta 1941 – 22. tammikuuta 1979) oli palestiinalainen terroristi, jota Mossad piti Musta syyskuu -terroristijärjestön aivoina ja vastuussa Münchenin verilöylystä vuoden 1972 kesäolympialaisissa.
Palestiinalaiset eivät myöntäneet virallisesti Salamehin jäsenyyttä Mustassa syyskuussa, koska Salameh oli eräs Jasser Arafatin luottomiehistä eikä PLO:ta haluttu liittää kansainvälisestä terrorismista tunnettuun Mustaan syyskuuhun.
Elämäkerta.
Salameh syntyi palestiinalaisessa Qulanin kaupungissa rikkaaseen perheeseen. Hänen isänsä Shaykh Hassan Salameh kuoli vuoden 1948 sodassa Israelia vastaan Jaffassa. Salameh opiskeli Itä-Saksassa ja sai luultavasti sotilaallisen koulutuksensa Kairossa ja Moskovassa.
Ali Hassan oli hyvin kiistanalainen henkilö palestiinalaisten keskuudessa. Hän sai lempinimen Punainen prinssi, koska hän eli hyvin vaurasta "playboy"-elämää. Hänen elämäänsä kuuluivat naiset, urheiluautot, diskot, yökerhot sekä baarit.
Hassan oli tuttu näky Beirutin hiekkarannoilla ja hotellien uima-altaissa monien naisten kanssa. Vuonna 1978 hän nai Georgina Rizkin, vuoden 1971 Miss Libanonin. Salamehia kritisoitiin ylellisestä elämäntavastaan samalla kun sadat palestiinalaiset pakolaiset kärsivät elintarvike- ja terveydenhuollon surkeasta tilasta. Vaikka Salamehin hautajaisissa oli satoja ihmisiä, monet pitivät häntä liian länsimaalaisena etenkin elämäntavaltaan. Monet palestiinalaiset järjestöt eivät katsoneet Salamehia hyvällä ja pitivät häntä liian modernina ihmisenä.
Münchenin verilöylyn jälkeen vuonna 1972, jossa kuoli 11 israelilaista siviiliurheilijaa Mossad alkoi jahdata Salamehia iskujen pääarkkitehtina.
Salamehin löytämistä vaikeutti hänen jatkuva liikkumisensa sekä tiheä väärien passien vaihto ja niiden käyttö. Mossad löysi Salamehin vihdoin Beirutista ja järjesti tämän kuoleman 22. tammikuuta vuonna 1979.
Salameh oli myös CIA:n ja PLO:n salainen kontakti kuolemaansa asti. Hän lupasi olla surmaamatta amerikkalaisia jos nämä tukevat häntä taloudellisesti ja poliittisesti. Salameh lupasi myös suojella Yhdysvaltain kansalaisia Beirutissa.
Kuolema.
Salameh kuoli 22. tammikuuta vuonna 1979 Beirutissa autopommi-iskussa, jonka takana oli Israelin tiedustelupalvelu Mossad. Mossad luultavasti palkkasi englantilaisen Erika Chambersin, jonka tuli seurustella Salamehin kanssa ja järjestää tämän kuolema. Chambers esiintyi olevansa erään säätiön edustaja, joka tukee pakolaisleirien asukkaita humanitaarisesti. Salameh ja Chambers tapasivat Beirutin satamassa. Chambers oppi Salamehin päivittäisen rutiinin ja järjesti autopommi-iskun Salamehin saattueen käyttämän kadun varrelle. Salameh ja neljä henkivartijaa saivat iskussa surmansa.
Budolajien suomalaiset kattojärjestöt

Suomessa toimivien budōlajien kattojärjestöt.
Suomen kendoseurojen keskusliitto.
Suomen kendoseurojen keskusliitto on suomalaisten kendoseurojen kattojärjestö. Kendoliiton lajivalikoimaan kuuluvat kendō, ZNKR iaidō ja ZNKR jōdō. Liittoon kuului 2007 alussa 19 kendoseuraa, joista kaikissa harjoitellaan kendoa, mutta iaidōa ja jōdōa vain joissain. Tuhannen jäsenen raja Suomen kendoseurojen keskusliitossa meni rikki vuoden 2009 syksyllä. Suomen kendoseurojen keskusliitto on jäsenenä sekä Euroopan kendoliitossa että kansainvälisessä kendoliitossa.
Suomen aikidoliitto.
Suomen aikidoliitossa oli vuonna 2007 57 jäsenseuraa. Kaikkiaan 3 041 lisenssin maksanutta jäsentä, joista 1 106 henkeä oli alle 19-vuotiaita (36 %) ja 850 henkeä oli naisia (28 %). Suomen aikidoliitto ry on myös rekisteröityjen liikuntayhdistysten: Suomen Liikunta ja Urheilu ry SLU:n jäsen sekä Nuori Suomi ry jäsen.
Suomen aikidoliitto on saanut vuosina 2018–2023 Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustusta liikuntaa edistävien järjestöjen toimintaan yhteensä noin 345 000 euroa. Vuosittainen tuki on ollut vuodesta 2021 lähtien 60 000 euroa.
Suomen karateliitto.
Suomen karateliiton perustamiskokous pidettiin Helsingissä 6. joulukuuta 1969. Tuolloin liiton hallitukseen valittiin Kari Kuula, Lasse nieminen, Taisto Raumala, Ilkka Rautavirta, Vesa Reilimo ja Lasse Siurala. Ensimmäisenä puheenjohtajana toimi Siurala, sihteerinä Raumala ja toiminnanjohtajana Kuula. 
Suomen judoliitto.
Suomen judoliitto ry on vuonna 1958 perustettu rekisteröity yhdistys. Suomen judoliitossa oli 2008 noin 12 500 aktiivia jäsentä kaikkiaan 118 judoseurassa. Suomen judoliitto ry on myös Suomen Liikunta ja Urheilu ry SLU:n jäsen sekä Suomen Olympiakomitean ja Nuori Suomi ry jäsen. Suomen judoliitto on Euroopan judoliiton ja kansainvälisen judoliiton jäsen.
Suomen iaidoliitto.
Suomen iaidoliitto on perustettu 11/1986. Liiton puheenjohtajana on perustamisesta asti toiminut Jukka Helminen. Suomen iaidoliiton jäseninä on kaksitoista suomalaista iaidoseuraa ja Suomen Musō Shinden-ryū-yhdistys. 
Suomen kyudoliitto.
Suomen kyudoliittoon on suomalaisten kyudōseurojen kattojärjestö. Suomen kyudoliittoon kuuluu seitsemän suomalaista kyudō-seuraa, ja se on jäsenenä Euroopan kyudoliitossa ja kansainvälisessä kyudoliitossa.
Indian Institute of Space Science and Technology

Indian Institute of Space Science and Technology (IIST; ) on Intiaan 14. syyskuuta 2007 perustettu avaruustutkimuksen ja -teknologian akateeminen oppilaitos, joka sijaitsee Thiruvananthapuramissa.
Sen taustana on Intian vuosia jatkunut pula tämän alan osaajista tilanteessa, jossa kokeneet rakenne- ja elektroniikkasuunnittelijat siirtyvät aloille, joilla palkat ovat suuremmat kuin suppealla avaruusteollisuussektorilla.
Oppilaitoksen vihki käyttöön tohtori G. Madhavan Nair, joka on Intian avaruusjärjestön ISROn hallituksen puheenjohtaja. Instituutin ensimmäinen johtaja on tohtori B. N. Suresh.
Se kouluttaa alan kandidaatteja ja maistereita.
Juhani Turpeenniemi

Juhani Turpeenniemi (22. elokuuta 1932 Rovaniemi – 2. joulukuuta 2020) oli suomalainen jääpalloilija.
Puolustajana pelannut Juhani ”Kirre” Turpeenniemi osallistui neljiin MM-kisoihin ja saavutti hopeaa 1957 ja 1963 sekä pronssia 1961. Hän pelasi yhteensä 31 maaottelua.
Suomen mestaruuden Turpeenniemi voitti Oulun Palloseuran riveissä 1953, 1956 ja 1960–64. Hän oli ensimmäinen suomalainen, joka pelasi Ruotsin jääpallosarjoissa.
Toivo Alavirta

Toivo Villiam Alavirta (synt. Ahlström, 27. kesäkuuta 1890 Tammela – 23. kesäkuuta 1940 Ust-Vym) oli suomalainen toimittaja ja sosialidemokraattisen puolueen kansanedustaja. Vuoden 1918 sisällissodan jälkeen hän pakeni Neuvosto-Venäjälle ja kuoli myöhemmin vankileirillä Stalinin vainojen yhteydessä.
Elämä.
Varhaiset vuodet.
Alavirran vanhemmat olivat tehdastyöläinen Kasimir Ahlström ja Henriika Flink. Hän kävi kansa- ja kauppakoulun, työskentellen sen jälkeen 1906–1912 kirjanpitäjänä Oy Finlayson Ab:n Forssan tehtailla ja vuoteen 1918 saakka "Hämeen Voiman" aluetoimittajana Forssassa. Sosialidemokraattiseen puolueeseen Alavirta liittyi 1906 ja eduskuntaan hänet valittiin vuonna 1917 Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä.
Aika Neuvostoliitossa.
Suomen sisällissodan aikana Alavirta toimi punaisten hallinnossa ja "Suomen Kansanvaltuuskunnan Tiedonantajan" toimittajana. Sodan jälkeen hän pakeni Neuvosto-Venäjälle, missä Alavirta oli aluksi suomalaisille pakolaisille perustetun Buin siirtolan konttoripäällikkönä. Samalla Alavirta liittyi Suomen Kommunistiseen Puolueeseen ja oli myöhemmin myös Neuvostoliiton kommunistisen puolueen jäsen. Leningradissa Alavirta työskenteli Suomalaisen Kustannusosuuskunta Kirjan johtajana sekä "Vapaus"-lehden toimittajana. Hän oli myös SKP:n keskuskomitean sihteeri ja myöhemmin hänet valittiin sen puheenjohtajaksi.
Vuonna 1927 Alavirta sai Santeri Nuortevalta luvan muuttaa Karjalan tasavaltaan, missä hän työskenteli Petroskoissa ilmestyneen "Punaisen Kartjalan" toimittajana. Samana vuonna hänestä tuli Karjalan tasavallan toimeenpanevan keskuskomitean puheenjohtaja ja lisäksi Alavirta valittiin vuonna 1934 NKP:n Uhtuan piirikomitean sihteeriksi. Vuotta myöhemmin hänet erotettiin Petroskoin kaupunkikomitean päätöksellä NKP:sta ”kansallisen kiihkoilun” vuoksi, jonka jälkeen Alavirta toimi 1935–1937 Petroskoin puoluekoulun johtajana. Vielä ennen pidätystään hän ehti työskentelemään suksitehtaassa.
Vankeus ja kuolema.
Alavirta pidätettiin 23. elokuuta 1937 syytettynä vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta toiminnasta. Hän sai kahdeksan vuoden tuomion, jota Alavirta passitettiin suorittamaan Ust-Vymin vankileirille Komin tasavaltaan. Hän kuoli leirillä vuonna 1940. Alavirta rehabilitoitiin Stalinin kuoleman jälkeen 1955.
Perhe.
Toivo Alavirran puoliso oli Hanna Anderson (s. 1894). Perheeseen syntyi poika ja tytär.
Nastopoli

Nastopoli oli toisen asteen koulutuskeskus, jossa tarjottiin sekä lukiokoulutusta että ammatillista opetusta. Nastopoli sijaitsee Nastolan Rakokivessä. Nastopoli toimi osana Koulutuskeskus Salpausta. Nastopolin opetus lopetettiin vuosina 2016-2021 siirtämällä opetustoiminta pois Nastolasta Lahteen. 
Ammatillisella puolella pystyi opiskelemaan muovia tai elektroniikka- ja tietoliikenneasentajaksi. Syksystä 2016 lähtien Nastopoliin ei otettu enää uusia ammatillisten koulutuksen opiskelijoita. 
Nastopolin lukiopuolella (Rakokiventie 2, 15550 Nastola) saattoi erikoistua tekniikkapainotteiselle linjalle normaalilukion lisäksi. Nastopolin lukio siirtyi Lahden kaupungin lukioksi 1.8.2016 alkaen ja Lahden lyseon lukion rehtori toimi myös Nastopolin lukion rehtorina. Vuonna 2018 uutisoitiin lukiokoulutuksen lakkauttamisesta Nastopolissa. Nastopolin viimeiset lukiolaiset valmistuvat kevätlukukaudella 2021.
Rafael Sabatini

Rafael Sabatini (29. huhtikuuta 1875 Jesi, Italia – 13. helmikuuta 1950 Adelboden, Sveitsi) oli italialais-brittiläinen kirjailija, joka kirjoitti romanttisia seikkailuromaaneja.
Sabatini oppi nuorena useita kieliä isänsä ja synnyinmaansa kielen italian lisäksi. Asettuessaan seitsemäntoistavuotiaana vakituisesti Englantiin hän hallitsi jo viisi kieltä, joihin pian lisäsi kuudennen, englannin. Ryhtyessään kirjoittamaan hän valitsi kielekseen englannin, sillä hänen sanojensa mukaan: ”Parhaat tarinat kirjoitetaan englanniksi.”
Sabatinin ensimmäinen romaani ilmestyi 1902, mutta vasta lähes kaksikymmentä vuotta kestäneen työskentelyn jälkeen hän kirjoitti menestysromaaninsa "Scaramouche" vuonna 1921. Pian sitä seurasi lähes yhtä suosittu "Kapteeni Blood" ("Captain Blood"), jonka jälkeen hänen aiemmin julkaistuja teoksiaan ryhdyttiin julkaisemaan uudelleen nopeassa tahdissa. Uudelleen julkaistuista teoksista ehkä suosituin oli "Merihaukka" ("The Sea-Hawk"), joka ilmestyi 1915.
Sabatini oli tuottelias kirjailija, jolta julkaistiin romaaneja melkein vuoden välein. Vaikka myöhemmät kirjat eivät saavuttaneetkaan "Scaramouchen" tai "Kapteeni Bloodin" veroista jättisuosiota, niillä silti oli vakiintunut lukijakunta, joka tiesi voivansa luottaa tarinoiden laatuun.
1940-luvulla hän joutui hidastamaan kirjoittamistahtia vakavan sairauden vuoksi, mutta hän ei lopettanut kokonaan. Hän kuoli Sveitsissä helmikuussa 1950. Hänen hautakiveensä on kaiverrettu teksti: "He was born with a gift of laughter and a sense that the world was mad" ('Hänellä oli syntyessään naurun lahja ja tieto siitä, että maailma oli hullu'), joka on hänen kuuluisimman teoksensa "Scaramouchen" ensimmäinen lause.
Monien romaanien tarinoista on tehty elokuvia, kuten "Scaramouche – säilän sankari" ja "Kapteeni Blood".
Helka Hynninen

Helka Hynninen (o.s. Kolari, 21. toukokuuta 1930 Vesanto – 29. toukokuuta 2017 Mikkeli) oli suomalainen laulaja ja sanoittaja. Hän oli maatilan emäntä kunnes vuonna 1976 teki musiikillisen läpimurtonsa. Hynninen teki useita kymmeniä esiintymismatkoja Yhdysvaltoihin muun muassa New Yorkiin ja Floridan Lake Worthiin. Hänen tunnetuimpia kappaleitaan ovat ”Lapsuusajan maisemissa”, ”Tyttären valssi” ja ”Hirvimiesten humppa”.
Elämä ja ura.
Varhaisemmat vaiheet.
Helka Hynninen syntyi Vesannolla, Pohjois-Savossa vuonna 1930. Hän esiintyi ensimmäisen kerran jo kolmevuotiaana sukulaisilleen ja myöhemmin myös monissa koulun juhlissa. Sotien aikaan Hynninen sairasti vaikean tuberkuloosin mutta toipui siitä, joskin sairauden takia hän joutui jättämään kansakoulunopettajan opinnot. Hän oli emäntä Matiskalan tilalla Mikkelin maalaiskunnassa, Hiirolan kylässä. Hän toimi myös Mikkelin maalaiskunnan kunnanvaltuustossa, jossa hänen ajamiaan uudistuksia olivat esimerkiksi välipalat kunnan koulujen oppilaille, kunnan urheilukentän uudelleenrakennus ja valaistun pururadan tekeminen.
Laulajan ura.
Helka Hynninen ei ollut valtakunnallisesti tunnettu ennen vuotta 1976, mutta kotiseudullaan Vesannon ympäristössä hänet oli kuitenkin tunnettu vuosikymmenien ajan hyvänä laulajana. Hynnisen läpimurto tapahtui 12. syyskuuta 1976 Yleisradion 50-vuotisjuhlakonserttissa, jossa hän esitti laulun ”Lapsuusajan maisemissa”. Heti konsertin jälkeen tuottaja Rauno Lehtinen ehdotti Hynniselle levytyssopimusta. Pian ilmestyi hänen ensimmäinen albuminsa "Helka Hynninen Hiirolasta". Konserttiin hän pääsi mukaan tutustuttuaan Niilo Tarvajärveen. Hynninen oli mukana Tarvajärven Laatikkoleikeissä esiintymässä ja laulamassa. Hynninen ja Tarvajärvi olivat ystäviä aina Tarvajärven kuolemaan, vuoteen 2002 saakka.
Hynninen oli myös tuottelias sanoittaja, joka ammensi laulujensa aiheet elämänpiiristään. Kesällä 1980 Hynnisen ura sai uuden käänteen, kun hän pääsi esiintymään amerikansuomalaisille Lake Worthiin, Floridaan ja New Yorkin Imatra Halliin. Hän kävikin Yhdysvalloissa esiintymässä kymmeniä kertoja – vuoteen 2004 mennessä jo 57 kertaa – ja esiintyi Suomi-Seuran kutsumana muun muassa Atlantan kesäolympialaisissa vuonna 1996. Erityisenä suosikkina Hynnisen ohjelmistosta amerikansuomalaiset ovat pitäneet kaihoista kappaletta "Lapsuusajan maisemissa", koska laulussa kerrotaan kaipauksesta lapsuuden ympäristöihin. Toinen suosikeista on "Florida's tango", jota on Hynniseltä useita kertoja Floridassa käydessään pyydetty esittämään uudestaan. Floridan Lantanassa hänen kantakonserttipaikka oli Suomi Talo. Hynninen esitti hengellistä musiikkia myös Lake Worthin Pyhän Andreaan luterilaisessa kirkossa. Viimeisinä vuosinaan hän esiintyi pääasiassa eläkeläisten ja sotaveteraanien tilaisuuksissa sekä sairaaloissa ja kirkoissa. 
Hynnisen musiikkitilaisuuksissa hengellisellä musiikilla oli hyvin tärkeä osa. Hynnisen hengellinen levy "Hiljaisin hetkin" koostuu kirkkovuoden merkkipäiviin liittyvistä hengellisistä lauluista. Hynnisen aviomies Lassi Hynninen säesti esityksissä vaimoaan harmonikalla.
Helka Hynninen kuoli lyhyen sairauden murtamana keväällä 2017 Mikkelissä.
Naiivi realismi

Naiivi realismi eli suora realismi on arkijärjen mukainen havaitsemisen teoria. Naiivin realismin mukaan havaitsemme asiat sellaisina kuin ne todellisuudessa ovat. Esimerkiksi elektronit ovat oikeasti olemassa, eivätkä ne ole vain teoreettinen käsite, jolla selitetään havaintoja.
Naiivi ja tieteellinen realismi.
Naiivin realismin mukaan maailma on sellainen kuin miltä se näyttää arkijärjen valossa. Kaikki havaitut oliot koostuvat aineesta, niillä on avaruudellinen ulottuvuus, ja niillä on ominaisuuksia kuten koko, muoto, koostumus, väri, tuoksu, maku jne. Nämä ominaisuudet havaitaan yleensä oikein. Asioita katsoessamme ja koskiessamme näemme ja tunnemme ne oikein, ja siksi havaitsemme ne sellaisina kuin ne "todellisuudessa" ovat. Oliot noudattavat fysiikan lakeja ja säilyttävät kaikki ominaisuutensa riippumatta siitä, onko joku havaitsemassa ne vai ei.
Naiivi realismi eroaa tieteellisestä realismista, joka katsoo, että todellisuus sisältää vain ne ominaisuudet jotka esiintyvät sen tieteellisessä kuvauksessa. Näin todellisuus ei sisällä sellaisia ominaisuuksia kuin värejä itsessään, vaan sen sijaan olioita, jotka heijastavat pintarakenteensa ominaisuuksien ansiosta valon tiettyjä aallonpituuksia. Naiivi realisti sen sijaan sanoisi, että olioilla todellakin on sellainen ominaisuus kuin väri, jonka niillä havaitsemme. Esimerkiksi John Locke oli tieteellinen realisti, kun hän katsoi, että todellisuus käsittää vain ne primaariset ominaisuudet, jotka esiintyvät korpuskulaariteorian mukaisessa maailmankuvassa, ja että muut ominaisuudet ovat vain subjektiivisia, koska ne riippuvat ne havaitsevasta havaitsijasta.
Naiivin realismin ongelmia.
Naiivia realismia on usein vastustettu erityisesti perustuen samasta asiasta saataviin ristiriitaisiin havaintoihin (esimerkiksi Bertrand Russellin "Filosofian ongelmat"). Sama olio voi vaikuttaa eri henkilöille erilaiselta, tai jopa samalle henkilölle eri aikoina. Omenat voivat vaikuttaa punaisilta päivällä, mutta harmailta hämärässä. Siksi omena ei voi "todellisuudessa" (tai sisimmältään, tai objektiivisesti) olla punainen, se vain vaikuttaa punaiselta tietyissä havainto-olosuhteissa.
Jotkut kriitikot, kuten Myles Burnyeat (”Conflicting Appearances”, 1979), ovat kuitenkin hylänneet tällaisen kritiikin epäoleellisena. Jos väittäisi, ettei jollakin voi todellisuudessa olla jotain ominaisuutta jos se vaikuttaa erilaiselta eri aikoina, eri näkökulmista tai eri olosuhteissa, se olisi loogisesti sama kuin jos väittäisi, ettei jollakin voi todellisuudessa olla jotain ominaisuutta ellei sillä vaikuta olevan tuo ominaisuus "aina". Tästä seuraisi, että meidän olisi tehtävä johtopäätös, jonka mukaan kepin joka on todella suora tulisi kaikissa olosuhteissa näyttää suoralta. Tämä on kuitenkin selvästi epätotta: jokainen hyväksyisi, että suora keppi voi näyttää taitetulta vedessä, mutta kukaan ei ajattele, että se johtuisi siitä, ettei keppi ole todellisuudessa suora. Siksi havainnon ristiriitaisuuteen perustuva argumentti on pätemätön.
Kalle Korhonen (kansanedustaja)

Kaarlo (Kalle) Korhonen (27. joulukuuta 1878 Säräisniemi – 11. helmikuuta 1938 Karhumäki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1917–1918. Sisällissodan jälkeen Korhonen asui Neuvostoliitossa, jossa hän kuoli Stalinin vainojen uhrina vuonna 1938.
Elämä.
Nykyisen Vaalan kunnan Veneheitossa syntyneen Korhosen vanhemmat olivat puuseppä Eero Korhonen ja Eeva Kustaava Leinonen. Kansakoulun käytyään hän työskenteli renkinä ja myöhemmin maanviljelijänä kotikylässään. Vuonna 1902 Korhonen liittyi sosialidemokraattiseen puolueeseen, jossa hän toimi muun muassa puhujana sekä piirijärjestön puheenjohtajana. Korhonen valittiin kansanedustajaksi vuoden 1916 eduskuntavaaleissa. Sisällissodan käynnistyttyä Korhonen työskenteli kansanvaltuuskunnan maatalousasiainosastossa ja hän oli myös Työväen pääneuvoston varajäsen. 
Korhonen lähetettiin kansanvaltuuskunnan tehtävissä Pietariin, jonne hän jäi sodan päättyessä. Neuvosto-Venäjällä Korhonen työskenteli aluksi Airo-nimisen kommuunin puheenjohtajana Kostromassa. Vuonna 1920 Korhonen muutti Neuvosto-Karjalaan, jossa hän oli uittomiehenä Suunujoella, radanvartijana Vienan Kemissä sekä Uhtuan piirin maa-asiainosaston virkailijana. Vuodesta 1923 lähtien Korhonen asui Uhtualla, jossa hän työskenteli nuorisokoulun talousasiain hoitajana 1923–1930, valtiontilan talousosaston johtajana 1930–1932 ja nuorisokoulun johtajana 1932–1936. Vuosina 1936–1937 Korhonen työskenteli Venäjän kulttuurintutkimusinstituutin Uhtuan osastossa.
Korhonen erotettiin Neuvostoliiton kommunistisesta puolueesta vuonna 1935 ja vangittiin marraskuussa 1937 vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta toiminnasta syytettynä. Tammikuussa 1938 Korhonen sai kuolemantuomion artikla 58:n nojalla ja hänet teloitettiin 11. helmikuuta Sandarmohissa. Korhonen rehabilitoitiin vuonna 1988.
Perhe.
Korhosen puoliso ensimmäinen puoliso oli Hilma Vilhelmiina Nissinaho, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1902. Nissinaho jäi sisällissodan jälkeen Suomeen. Pariskunnalla oli kasvattitytär. Korhosen toinen puoliso oli Neuvostoliitossa Anna Jeremevna (s. 1906), jonka kanssa hänellä oli poika.
Christian Danner

Christian Danner (s. 4. huhtikuuta 1958 München, Länsi-Saksa) on saksalainen autourheilija. Hän osallistui urallaan yhteensä 47 Formula 1 -osakilpailuun, joissa hän saavutti neljä MM-pistettä.
Danner voitti kaudella 1985 ensimmäistä kertaa järjestetyn Formula 3000 -sarjan mestaruuden ja sai samana vuonna mahdollisuuden osallistua kahteen Formula 1 -kilpailuun Zakspeedin autolla. Dannerin F1-uran parhaaksi saavutukseksi jäi hänen viimeisellä kaudellaan ajama neljäs sija Yhdysvaltain GP:sta.
F1-uran jälkeen Danner on osallistunut muun muassa Champ Car -sarjaan, DTM:ään ja Grand Prix Mastersiin. Hän toimii myös saksalaisen RTL-kanavan F1-lähetysten kommentaattorina. Nykyään hän ajaa Speedcar-sarjassa.
Emil Tabell

Emil Johannes Tabell eli Eemeli Lehtokivi (; 17. huhtikuuta 1899 Kiuruvesi – 7. joulukuuta 1937 Leningrad) oli suomalainen sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustaja ja Neuvostoliiton suomenkielisten lehtien toimittaja.
Tabellin vanhemmat olivat suutari Jaakko Heikki Tabell ja Anna Augusta Glad. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli sitten jalkinetyöntekijänä ja sahatyömiehenä Kemin maalaiskunnassa. Suomen sisällissodan jälkeen 1918 Tabell tuomittiin vankeuteen poliittisista syistä. Vapauduttuaan vankilasta Tabell toimi Karihaaran työväentalon vahtimestarina ja oli sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustaja vuosina 1924–1926 ja 1927–1930 edustaen Oulun läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän oli myös Kemin maalaiskunnan kunnanvaltuuston jäsenenä. 
Lapuan liikkeen edustajat kyyditsivät 25. kesäkuuta 1930 Ouluun matkalla olleen Tabellin Kuusamon kautta Neuvostoliittoon. Siellä Tabell otti nimekseen Lehtokivi. Hän opiskeli Leningradissa Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa vuosina 1931–1934 ja suoritti Petroskoin jääkäripataljoonan reservikomentajakurssin vuonna 1933. Vuodesta 1934 lähtien hän toimi Vapaus, Rintama ja Punainen Karjala -lehtien toimittajana Leningradissa sekä Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopiston kirjallisuuden ja sanomalehtityön opettajana. Lehtokivi vangittiin Stalinin puhdistusten yhteydessä 30. lokakuuta 1937, tuomittiin kuolemaan syytettynä vastavallankumouksellisesta toiminnasta ja ammuttiin. Hänen maineensa palautettiin vuonna 1957. Hänet on luultavasti haudattu Levassovan hautausmaalle Pietariin.
Tabell-Lehtokivi oli naimisissa vuodesta 1922 Eeva Johanna Hartikaisen kanssa. Hänen perheensä, vaimo ja kaksi pientä tytärtä jäivät Suomeen muilutuksen yhteydessä, mutta hekin muuttivat pian Neuvosto-Karjalaan.
Oili Vainio

Oili Vainio (oik. Vainio-Roine) (21. lokakuuta 1940 Helsinki – 15. marraskuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen iskelmälaulaja, jonka paras menestys sattui 1960-luvun alkupuolelle. Hän varttui Mäntsälässä Kaanaan kylässä ja teki ensimmäisen keikkansa 16-vuotiaana paikallisen kyläorkesterin solistina. Vuonna 1960 hän pääsi Esko Könösen yhtyeen solistiksi. Veljensä, hanuristi Taito Vainion kautta hän pääsi vuonna 1961 koelauluun ja sai Toivo Kärjen vakuuttumaan taidoistaan, mikä johti ensimmäiseen levytykseen. Oili Vainion tunnetuin levytys on saksalainen tango "Tanssin sun kanssasi aamuun"" ("), jonka hän levytti vuonna 1962. Samana vuonna Vainio meni Musiikki-Fazerin palvelukseen ja vähensi keikkailuaan. 1960-luvun kuluessa hän levytti 13 Toivo Kärjen sävellystä, useimmat näistä tangoja, ja Reino Helismaan sanoittamia, esimerkiksi "Tämän illan tango" ja "Katso, jo nousee kuu". 1960-luvun lopulta lähtien hän keskittyi perhe-elämään. Viimeiset levytyksensä hän teki vuonna 1974 ja lopetti samalla myös keikkailun. Sen jälkeen hän jatkoi kuorolaulun parissa. Hän levytti kaikkiaan 28 laulua 13 vuoden aikana. Varsinaisen työuransa Oili Vainio teki virkailijana liikenneministeriössä.
1960-luvun lopulla Oili Vainio muodosti vähän aikaa esiintyneen Kolmiapila-trion Sirkka Keiskin ja Iris Raution kanssa. Toivo Kärki kaavaili kokoonpanoa Metro-tyttöjen seuraajaksi, mutta ajankohta ei ollut enää otollinen ja Kolmiapila jäi levyttäväksi televisioprojektiksi ehtimättä lainkaan tanssilavoille. Trion levytykset supistuivat kahteen vuosina 1967 ja 1968 julkaistuun singlelevyyn. Levytetyistä kappaleista kaksi oli valsseja ja toiset kaksi tangoja.
Nikula v. Suomi

Nikula vastaan Suomi oli Euroopan Ihmisoikeustuomioistuimen käsiteltävänä ollut sananvapauden loukkaustapaus (nro. 31611/96) vuonna 2002. Tapaus on saanut huomiota muun muassa alan kansainvälisissä käytännön ja tieteellisissä julkaisuissa.
Helsinkiläinen juristi Anne Nikula oli tuomittu maksamaan syyttäjälle korvauksia herjauksesta. Taustalla oli tapaus, jossa Nikula oli toiminut syytetyn puolustusasianajajana. Syyttäjä oli kutsunut todistajaksi henkilön, joka aiemmin oli ollut syytteessä petoksesta syytetyn kanssaepäilty, ja aiemmin todistajana ollut henkilö oli pantu syytteeseen, joten Nikulan päämies ei voinut kuulla tätä todistajana. Nikula oli kutsunut syyttäjän menettelyä kaksinkertaiseksi roolimanipulaatioksi ja virkavallan väärinkäyttämiseksi. Suomen korkein oikeus oli katsonut Nikulan syyllistyneen syyttäjän kunnianloukkaukseen.
Ihmisoikeustuomioistuimen mukaan Suomen valtio oli tuomitessaan Nikulan herjauksesta loukannut Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10. artiklaa, jonka mukaan sananvapaus on turvattava. EIT-jutun loppuvaiheessa asiaan osallistui "amicus curiaen" roolissa kansainvälinen ihmisoikeusjärjestö Interights ja juristeja muun muassa Kanadasta, Britanniasta, Belgiasta, Ranskasta, Australiasta ja Etelä-Afrikasta.
Tuomioistuin päätti äänin 5–2, että Nikulalle oli maksettava korvausta epäsuorasta vahingosta 5 042 euroa, taloudellisesta vahingosta 1 900 euroa ja kuluja 6 500 euroa.
Caran d’Ache

Caran d’Ache (oik. Emmanuel Poiré; 6. marraskuuta 1858 Moskova – 25. helmikuuta 1909 Pariisi) oli ranskalainen pilapiirtäjä ja kuvittaja. Taiteilijanimi Caran d’Ache tulee venäjänkielisestä sanasta Карандаш ("karandash") eli lyijykynä.
Moskovassa syntynyt Poiré opiskeli synnyinkaupungissaan, mutta muutti Pariisiin, jossa hänestä tuli suosittu aikakauslehtien kuvittaja. Hän kuului ensimmäisiin, jotka tekivät sanomalehtistrippejä, muutamasta kuvasta muodostuvia sarjakuvakertomuksia. Hänen tyyliinsä vaikuttivat voimakkaasti saksalaiset piirtäjät Wilhelm Busch ja Adolf Oberländer.
Tunturi City

Tunturi City on Tunturipyörä Oy:n valmistama yksivaihteinen mopomalli. Sen ensimmäinen vuosimalli oli 1979. Tunturin tarkoitus oli tehdä kevyt kaupunkimopedi Puch Maxin tyyliin. City edusti "tankkaa ja aja" -periaatetta ja oli siitä syystä yksinkertainen kokonaisuus. Cityn voimanlähde oli Puch E50 1-vaihteinen automaattimoottori. Mopo on kaksitahtinen ja siinä on kolmen ja puolen litran bensatankki. 
Mopedin valmistus lopetettiin vuonna 1985. Moposta on myös uudempi versio, jossa on voimanlähteenä Morini M101K-moottori. Vakioina molempien Cityjen huippunopeus jäi vain 40km/h.
Oakley (yritys)

Oakley on yhdysvaltalainen lähinnä valmistamistaan aurinkolaseista tunnettu yritys. Yritys valmistaa myös muun muassa kelloja, vaatteita, laukkuja, kenkiä sekä silmälaseja. Yrityksen pääkonttori sijaitsee Kaliforniassa. 21. heinäkuuta 2007 Italialainen Luxottica ilmoitti suunnitelmasta fuusioitua Oakleyn kanssa. Sopimuksen arvoksi on ilmoitettu 2,1 miljardia dollaria, ja se saatettiin loppuun vuoden 2007 aikana. Luxottican merkkejä ovat mm. Ray-Ban, Persol ja Vogue. 
Oakleyn tunnusmerkkinä on lasien sankoihin sijoitettu 'O'-logo. Vaatteissaan ja joissakin muissa tarvikkeissa Oakley käyttää pääkallologoa. Muotitietoisille suunnatuissa malleissa, kuten Gascan, on 'tavanomaisesta O'-logosta muokattu kulmikkaampi versio. Oakleyn tuotteiden muotoilu on futuristinen. 
Kuten monet merkkituotteet, myös Oakley kärsii väärennöksistä, joista käytetään toisinaan nimitystä "Foakleys".
Oakleyn pääjohtajana toimii Jim Jannard, ja hän omistaa noin 68 % yhtiön osakkeista. Jannard oletettavasti nimesi yrityksen Englanninsetterinsä Oakleyn mukaan.
Historia.
Jim Jannard perusti Oakleyn vuonna 1975. Alussa yritys myi motocross-pyörissä käytettäviä kädensijoja. Vuonna 1980 Oakley valmisti ensimmäiset aurinkolasinsa ja antoi mallille nimen "O-Frame". 1984 Oakley toi markkinoille mallin "Factory Pilot", jossa oli muovilinssit, ja jota käytti muun muassa Ranskan ympäriajon voittaja Greg LeMond. Pian tämän jälkeen Oakley laajensi valikoimaansa ja toi markkinoille "Blades", "Razor Blades", "Frogskins" sekä "Mumbos" -mallit.
Pekka Haarla

Pekka Rafael (Pekka R.) Haarla (3. toukokuuta 1923 Tampere – 29. elokuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen toimitusjohtaja, konsuli ja kokoomuksen kansanedustaja.
Elämä.
Haarlan vanhemmat olivat tehtaanjohtaja Eino Toivo Rafael Haarla ja Elma Kaarin Laurila ja hänen isoisänsä oli tunnettu teollisuusmies Rafael Haarla. Haarla pääsi ylioppilaaksi 1942 Tampereen suomalaisesta yhteiskoulusta ja valmistui ekonomiksi 1946 Helsingin kauppakorkeakoulusta ja paperi-insinööriksi (Bachelor of Science) Syracusen yliopistosta Yhdysvalloissa 1950. 1950-luvulla hän oli perustamassa Tampereen nuorkauppakamaria.
Haarla toimi Haarlan paperitehdas Oy:ssä käyttöinsinöörinä ja konttoripäällikkönä 1950–1961 ja toimitusjohtajana 1961–1964 sekä 1971–1977. Hän oli myös Haarla &amp; Co Internationalin toimitusjohtajana vuosina 1960–1974. Haarla oli välillä Suomen teollisuuden keskusvaliokunnan pääsihteerinä Helsingissä 1964–1971. Haarla toimi myös Itävallan konsulina Tampereella vuosina 1975–1977. Hän sai konsulin arvonimen 1995. Haarla oli kokoomuksen kansanedustajana 1966–1972 edustaen Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamies vuoden 1968 presidentinvaaleissa. 
Haarlan tehtaat yhdistyivät UPM:n kanssa vuonna 1976, ja Pekka Haarla jäi pois paperitehtaan palveluksesta vuonna 1977. Hän asettui perheineen Pariisiin aloittaen uuden elämän poliittisena toimittajana. Hän kirjoitti Uuteen Suomeen, Kauppalehteen ja Aamulehteen Ranskan politiikasta ja taloudesta. Tämän jälkeen hän jatkoi kirjeenvaihtajana vielä Washingtonissa ja Genevessä.
Yksityiselämä.
Haarla oli naimisissa vuodesta 1946 Ulla Mai Camilla Takkulan kanssa. Perheessä on neljä tytärtä.