Amelia Dyer

Amelia Elizabeth Dyer os. Hobley (1837 Bristol – 10. heinäkuuta 1896 Lontoo) oli englantilainen sairaanhoitaja ja sarjamurhaaja, joka tappoi arviolta 200–400 vauvaikäistä lasta lähes kolmenkymmenen vuoden aikana. Lapset päätyivät Dyerin hoidettavaksi, kun hän sai ei-toivottuja lapsia huostaansa rahallista korvausta vastaan. Dyer tuomittiin hirtettäväksi vuonna 1896.
Elämä.
Amelia Dyer syntyi vuonna 1837 Bristolissa. Dyerilla oli vaikea lapsuus, jonka aikana hän piti huolta mielisairaasta äidistään. Aikuisena hän sai sairaanhoitajan koulutuksen. Hänen kirjeensä ja asiakkaidensa raportit kuvaavat häntä ilmeikkäänä, vakuuttavana ja uskottavana.
Amelia Dyer muutti Cavershamiin Etelä-Walesista vuonna 1895 työtoverinsa Jane Smithin, Maryn ja Arthur Palmerin sekä tyttärensä ja vävynsä seurassa. Myöhemmin samana vuonna hän muutti takaisin Kensington Roadille Readingiin.
Dyerin tapana oli mainostaa vauvan adoptiota tai imetystä vastineeksi ennakkomaksusta ja lapselle sopivista vaatteista. Mainoksissaan ja asiakastapaamisissaan hän vakuutti näille olevansa kunnioitettava, naimisissa (Dyer ja hänen miehensä olivat itse asiassa eronneet) ja tarjoavansa lapselle turvallisen ja rakastavan kodin.
Todellisuudessa Dyer pisti rahat taskuunsa ja tappoi monet vauvat muutaman päivän kuluessa – hän myönsi myöhemmin tappaneensa yhden samana päivänä, kun se annettiin hänen hoitoonsa. Dyer kuristi vauvat, aina valkoisella nauhalla, kääri heidän ruumiinsa paperipakkauksiin ja -pusseihin ja heitti heidät jokeen.
Viktoriaanisen ajan englannissa oli tavallista, että aviottomien suhteiden vahinkoraskauksista syntyneitä ja vaille isän elatusta jääneitä lapsia annettiin lastenkasvattajien hoidettavaksi. Yksinhuoltajuus ja aviottomat suhteet nähtiin tuolloin häpeällisinä, eikä usein nuorilla ja köyhillä äideillä ollut todellisia mahdollisuuksia lasten elättämiseen. Epätoivoisessa tilanteessa äidit päätyivät maksamaan lapsen ylläpidosta korvauksen kasvatusvanhemmille, jotka lupasivat tarjota lapsille maksua vastaan turvallisen kodin. Todellisuudessa lapset saivat kasvattikodeissaan usein heikkoa huolenpitoa ja näkivät nälkää. Lukuisia kasvattilapsia myös kuoli joko välinpitämättömyyden tai tahallisuuden seurauksena. Pienten lasten kuolemat eivät monestikaan herättäneet viranomaisten mielenkiintoa, sillä lapsikuolleisuus oli tuolloin Englannissa hyvin korkea.
Murhat.
Kasvatusvanhemmuutensa alkuvuosina Amelia Dyer antoi hoidettavakseen saamansa lasten kuolla nälkään ja laiminlyönteihin. Hän syötti lapsille oopiumista valmistetulla laudanumilla terästettyä siirappia, jolla sai nälästä kärsivät lapset hiljaisiksi. Myöhemmin Dyer kuitenkin päätyi murhaamaan uhrinsa pian sen jälkeen, kun hän oli saanut hoitomaksun kertasuorituksena ja tuonut lapset kotiinsa. Vuonna 1879 viranomaiset Bristolissa tuomitsivat Dyerin puoleksi vuodeksi heitteillejätöstä yhdyskuntapalveluun, kun hänen hoidossaan olleiden lasten useat kuolemat herättivät erään lääkärin huomion. Dyer leimattiin kotikaupungissaan kahdesti hulluksi, vaikka oikeudenkäynnissä syyttäjä väitti onnistuneesti, että kyseessä oli ollut juoni epäilysten välttämiseksi. Tuomion jälkeen Dyer muutti toimintatapojaan. Hän hävitti uhrien ruumiit, muutti aika ajoin eri paikkakunnille ja käytti useita peitenimiä.
Lopulta Dyer jäi kiinni, kun Thames-joesta löytyi 30. maaliskuuta 1896 tyttövauvan ruumiin sisältänyt käärö, joka tunnistettiin myöhemmin Helena Fryeksi. Kääröstä löytyi suttuinen osoitelappu, jonka poliisi onnistui tutkimaan mikroskoopilla ja yhdistämään sen Dyerin asuinpaikkaan Readingissa. 
Todistajilta kerätyt todisteet ja Bristolin poliisin sähköttämät tiedot antoivat erittäin synkän kuvan Dyerin toiminnasta. Readingin kaupungin poliisin rikosetsivä Anderson ja ylikonstaapeli James asettivat hänen talonsa tarkkailuun. Heidän tiedustelutietonsa osoittivat, että Dyer pakenisi välittömästi, jos tästä tulisi epäilty, joten poliisit lähettivät nuoren naisen houkutuslinnuksi tiedustelemaan Dyerin palveluista ja järjestämään tapaamisen. Tämä ehkä auttoi etsiviä yhdistämään Dyerin vahvasti tämän liiketoimintaan tai antamalla heille tarkan ajan ja paikan Dyerin pidätyksen järjestämiseksi. Jos näin oli, suunnitelma toimi. Dyer, joka odotti uutta asiakastaan, avasi ovensa ja löysi rikosetsivä Andersonin ja ylikonstaapeli Jamesin odottamasta häntä.
Viranomaisten saavuttua Dyerin kotiin he löysivät valtavan valikoiman vauvan vaatteita ja samanlaista valkoista nauhaa, jolla jokeen heitetty vauva oli kuristettu. Lisäksi kotoa löytyi lapsen luovutusta koskevia äitien lähettämiä kirjeitä ja kuitteja lehtimainoksista, joilla Dyer oli eri nimiä käyttäen mainostanut palveluitaan. Hänet pidätettiin ja syytettiin murhasta, ja hänen vävyään Arthur Palmeria syytettiin avunannosta. Myöhemmin Thamesista löytyi kuusi Dyerin murhaamaa pikkulasta lisää, joiden kaulan ympärille oli kiedottu valkoista nauhaa.
Oikeudenkäynti ja tuomio.
Amelia Dyer puolustautui oikeudessa vetoamalla mielenvikaisuuteensa. Oikeus harkitsi tuomiota alle viisi minuuttia, ennen kuin tuomitsi Dyerin kuolemaan. Hän tunnusti vain yhden murhan. Myöhemmin on arvioitu hänen murhanneen lähes kolmenkymmenen vuoden aikana 200–400 lasta, mutta todellista uhrien määrää on vaikea arvioida. Silminnäkijät todistivat, että Dyer kuljetti kotiinsa enimmillään jopa kuusi lasta päivässä. Amelia Dyer hirtettiin Newgaten vankilassa Lontoossa 10. kesäkuuta 1896.
Seuraukset.
Dyerin tapausta seuranneina vuosina säädettiin useita parlamentin hyväksymiä lakeja, kuten "Infant life Protection Act" (1897) ja "Children’s Act" (1908). Näihin sisältyi vaatimus, jonka mukaan paikallisviranomaisille on ilmoitettava yksityiskohtaisesti ja 48 tunnin kuluessa kaikista alle 7-vuotiaan lapsen huoltajuuden muutoksista tai kuolemasta. Adoptiota ja sijaisvanhemmuusjärjestelyjä koskevia sääntöjä tiukennettiin huomattavasti, ja 'lastentarhaaminen' (engl. Baby Farming) jäi menneisyyteen.