Henry de Montherlant

Henry Marie Joseph Frédéric Expedite Millon de Montherlant (20. huhtikuuta 1895 Pariisi, Ranskan kolmas tasavalta – 21. syyskuuta 1972 Pariisi) oli ranskalainen aatelinen, romaanikirjailija, esseisti, näytelmäkirjailija ja Ranskan akatemian jäsen.
Elämäkerta.
De Montherlant oli syntyisin alhaisaatelistoon kuuluvasta roomalaiskatolilaisesta katalaanitaustaisesta suvusta Picardiestä, hänen vanhempansa olivat Joseph-Marie-Charles Millon de Montherlant (1865–1914) ja Marguerite-Marie Camusat de Riancey (1872–1915), joiden ainoa lapsi hän oli. Jo pienestä pitäen suunnitteli ryhtyvänsä kirjailijaksi. Aluksi hän kirjoitti intiimiä päiväkirjaa, jonka hän kuitenkin hävitti elämänsä loppupuolella. Hänen isänsä kuoli melko nuorena ja pojan kasvatus jäi äidin huoleksi. Äidin hänelle luettavaksi antama Henryk Sienkiewiczin historiallinen romaani "Quo Vadis" antoi pojalle innostuksen kirjallisuuteen sekä ystävyyden, härkätaistelujen, Rooman ja itsemurhan teemat, joita hän kehitteli sen jälkeen koko tuotannossaan. Kun hän oli 15-vuotias, hänen vanhempansa lähettivät hänet yksin Espanjaan, missä hän sai vihkiytyä härkätaisteluun ja tappoi kaksi nuorta härkää. Hän oli myös lahjakas piirtäjä, joka usein teki alastonkuvia.
Opiskelu Lycée Janson de Sailly'ssa ja Sainte-Croix'n katolisessa sisäoppilaitoksessa Neuilly-sur-Seinessä antoi de Montherlantille teemat ainakin kahteen teokseen: "La Ville dont le prince est un enfant" (1951) sekä "Les Garçons" (1969). Hänen romaanituotantonsa on osittain autobiografista hänen käyttämänsä "alter egon" Alban de Bricoulen kautta. André Gide luonnehti hän ”kirjallisuuden herraksi”.
Henry erotettiin katolisesta Sainte-Croix de Neuillyn sisäoppilaitoksesta 5. huhtikuuta 1912, lähes 17-vuotiaana. Yhdessä viiden muun nuoren miehen kanssa hän perusti ryhmän nimeltä 'La Famille' (Perhe), eräänlaisen ritarikunnan, jonka jäsenet olivat sitoutuneet uskollisuudenvalaan ja keskinäiseen avunantoon. Ryhmään kuului Philippe Jean Giquel (1897–1977), häntä kaksi vuotta nuorempi ystävä, johon Montherlanti oli ihastunut, mutta johon hänellä ei ollut fyysistä kontaktia. Montherlantin mukaan tämä "erityinen ystävyys" oli herättänyt koulun opettajan, abbé de La Serren kiihkeän ja mustasukkaisen vastustuksen, ja hän onnistui saamaan vanhemman pojan erotetuksi. Tästä tapauksesta (ja Giquelistä) tuli Montherlantille elinikäinen pakkomielle, jota hän kuvasi näytelmässä "La Ville dont le prince est un enfant" vuonna 1952 ja romaanissaan "Les Garçons" vuonna 1969. Myöhemmin aikuisena hän palasi platoniseen ystävyyteensä Giquelin kanssa, joka kutsui kirjailijan tyttärensä Marie-Christinen kummisedäksi.
Isänsä ja äitinsä kuoltua vuosina 1914 ja 1915 hän muutti asumaan rakastavan isoäitinsä ja omalaatuisten setiensä luokse. Vuonna 1916 mobilisoiduttuaan ensimmäiseen maailmansotaan hän haavoittui ja sai kunniamerkkejä. Sotakokemustensa leimaamana hän kirjoitti omaelämäkerrallisen romaanin "Le Songe" ('Unelma') sekä hautajaislaulun "Chant funèbre pour les morts de Verdun" (Hautajaislaulu Verdunin kuolleille), jotka molemmat ylistävät sankaruutta ensimmäisen maailmansodan aikana. Hänen työnsä oli osa vuoden 1924 kesäolympialaisten taidekilpailun kirjallisuustapahtumaa.
De Montherlant oli Välimeren alueen kulttuurien suuri ihailija: Antiikin Rooma, Espanja ja arabikulttuurit olivat hänen kohteitaan. Hän teki lukuisia matkoja Välimeren alueelle. Hän myös asui muutaman vuoden Ranskan siirtomaassa Algeriassa. Hän oli nuoruudessaan ahminut Nietzschen ja Maurice Barrèsin teoksia ja löysi niistä antiikin aikakauden rohkeuden ja hyvyyden idealismia. 
Hänen varhaiset teoksensa saivat inspiraationsa henkilökohtaisista kokemuksista: "La Relève du matin" (1920) herättää henkiin hänen katolisten koulupäiviensä intensiivisen sisäisen elämän; ja "Le Songe" (1922), puoliksi omaelämäkerrallinen sotaromaani, asettaa vastakkain maskuliinisen rohkeuden ja uhrautumisen feminiinisen sentimentaalisuuden kanssa. "Les Bestiaires" (1926), romaani härkätaisteluista, kertoo hänen kuumeisesta etsinnästään löytää rauhanajan vastineita sille fyysiselle jännitykselle, sankaruudelle ja toveruudelle, jonka hän oli löytänyt rintamalta kahden vuoden palveluksensa aikana ensimmäisessä maailmansodassa.
Kun ensimmäinen maailmansota oli päättynyt de Montherlant siirtyi urheiluun, juoksun ja jalkapallon pariin. Tällöin hän kohtasi nuorisoa, joka oli ollut juoksuhaudoissa. Hän ihaili kaveruutta, atleettista vartalo sekä ystävyyttä. Montherlant ei ollut innostunut rakkaudesta eikä naisista, joiden suhteen hän oli aina puolustuskannalla. Hän kuitenkin tunkeutui naisen psykologiaan neljässä romaanissaan, jotka kuuluivat yhteisnimikkeen "Jeunes Filles" alle. 
Hän oli patriootti ja antikolonialisti kirjoittaessaan teoksen "Le songe", joka kertoi taistelijoiden rohkeudesta ja ystävyydestä. Teos sai aikaan useita artikkeleita ja teoksia, jotka vastustivat Natsi-Saksaa (1936) ja sen jälkeen teoksen "L'Équinoxe de Septembre" (1938), jonka Ranskaa miehittäneet saksalaiset kielsivät. 
Montherlantin tärkein kaunokirjallinen teos on neljän romaanin sarja, josta tuli skandaalimenestys. Pääosin kirjeinä kirjoitettu tetralogia koostuu teoksista "Les Jeunes Filles" ja "Pitié pour les femmes" (molemmat 1936), "Le Démon du bien" (1937) ja "Les Lépreuses" (1939). Tämä sarkastinen ja naisvihamielinen teos kuvaa libertiinikirjailijan ja hänen ihailevien naisuhriensa välistä suhdetta. Se ylistää kehon ja taiteellisen luomisen nautintoja samalla kun se halveksivasti hylkää naisellisen omistushalun ja tunteet.
Samankaltainen ylimielisen miehekäs näkökulma on leimallinen Montherlantin toiselle merkittävälle romaanille, "L’Histoire d’Amour de la Rose de Sablelle" (1954), joka suhtautuu erittäin kriittisesti Ranskan siirtomaahallintoon Pohjois-Afrikassa. Tämä teos ilmestyi sensuroimattomassa muodossaan vasta 30 vuotta myöhemmin vuonna 1968. 
Kirjailija joutui törmäyskurssille oman ympäristönsä ja ajan yhteiskunnan kanssa yrittäen ylittää itsensä partisaanina taistellen. Toisen maailmansodan päättymisen jälkeen hän omistautui näytelmien kirjoittamiselle. Ihmisen suuruus ja kurjuus, jotka olivat ominaisia niin naisille kuin miehillekin saivat ilmaisunsa, joko petettyinä tai kadotettuina.
Vuoden 1942 jälkeen Montherlant siirtyi teatteriin historiallisella draamalla "La Reine morte". Hänen draamatuotantojensa huipentumia ovat "Malatesta" (1946), joka sijoittuu Italian renessanssiin; "Le Maître de Santiago" (1947), joka sijoittuu Espanjan kulta-aikaan; "Port-Royal" (1954), jansenistinen draama, joka sijoittuu ranskalaiseen luostariin 1600-luvun lopulla; "La Ville dont le prince est un enfant" (1951), joka sijoittuu 1930-luvun puolivälin ranskalaiseen katoliseen oppilaitokseen; ja "La Gurere civile" (1965), joka sijoittuu Julius Caesarin ajan Roomaan. Kaikki ovat henkilödraamoja, joiden päähenkilöt pyrkivät pitämään kiinni korkeista, joskus vaarallisen paisutelluista, ihanteistaan itsestään. Ne paljastavat sekä ylpeyden ja itsehillinnän että kaksoisviehätyksen aistilliseen nautintoon ja kristinuskon ankarampiin muotoihin.
Viimeiset vuodet.
Kirjailija tuli ikääntyessään lähes sokeaksi koettuaan vakavan onnettomuuden. Roger Peyrefitten mukaan vuonna 1968 joukko nuoria hyökkäsi 72-vuotiaan Montherlantin kimppuun ja pahoinpiteli tätä elokuvateatterin ulkopuolella Pariisissa, koska hän oli kourinut yhtä heistä. Montherlant sokeutui pahoinpitelyn seurauksena toisesta silmästään. Brittiläinen kirjailija Peter Quennell, joka toimitti Montherlantin teosten käännöskokoelman muisteli, että Montherlant selitti silmävamman "kaatumisella" ja mainitsee vahvistukseksi, että Montherlant kärsi huimauksesta. Melkein sokeutuneena myöhempinä vuosinaan ja jouduttuaan Peyrefitten kaltaisten pilkkaajien kohteeksi, Montherlant ampui itseään päähän vuonna 1972 nieltyään syanidikapselin. Hän teki täydellistä sokeutumista peläten itsemurhan asunnossaan Pariisissa 23. quai Voltairella 21. syyskuuta 1972. Näin hän noudatti itse kehittämäänsä teemaa, joka oli kulkenut lävitse koko hänen tuotantonsa: ”välttääkseen ikävystymisen ja tullakseen äkisti sokeaksi”. Jean-Claude Barat ja Gabriel Matzneff siroittivat hänen tuhkansa Roomassa Forum Romanumille, Portunuksen temppeliin ja Tiberiin.
Salaisuuksien kultti.
Henry de Montherlantin elämäkerran kirjoittaja Pierre Sipriot todistelee kirjoituksissaan, että koko elämänsä ajan kirjailija kätkeytyi naamion taakse ja kehitti tämän taidon melkein taiteeksi. Hänen aatelisnimensä etuliite ja myös syntymäaika olivat väärennettyjä, sillä hän halusi olla vuoden nuorempi. Hän olisi halunnut syntyä 21. huhtikuuta, joka oli Rooman kaupungin perustamispäivä. Myös muussa yksityiselämässään de Montherlant eli kaksoiselämää, minkä on paljastanut hänen ystävänsä Roger Peyrefitte, jonka lailla hän jakoi intohimon nuoriin poikiin. Kirjailijan kuoleman jälkeen nämä elementit antavat uutta valaistusta hänen tuotantoonsa, suurentavat sitä joissain tapauksissa ja suhteellistavat joissain toisissa.
De Montherlant valittiin vuonna 1960 Ranskan akatemian jäseneksi tuolille numero 20.