Lännenelokuva

Lännenelokuva, myös western tai lännenfilmi, on elokuvan lajityyppi, johon lukeutuvien elokuvien tapahtumat yleisen määritelmän mukaan sijoittuvat vuosiin 1840–1900 tietyllä maantieteellisellä alueella, yleensä Pohjois-Amerikkaan Mississippistä länteen. Lännenelokuvissa käsitellään usein villin lännen rauhattomia aikoja revolverisankareineen ja intiaaneineen.
Lännenelokuvan genreen on luettu myös tyylillisesti samankaltaisia elokuvia, jotka eivät sijoitu Pohjois-Amerikan länteen.
Lännenelokuva on osa laajempaa westernin eli lännentarinoiden genreä, johon kuuluu myös lännenkirjallisuus.
Vuoteen 2005 mennessä oli erään laskelman mukaan Hollywoodissa tehty 7000 lännenelokuvaa ja muissa maissa, pääasiassa Euroopassa, noin 5000 lännenelokuvaa.
Piirteitä.
Lännenelokuvien tapahtumat sijoittuvat yleisen määritelmän mukaan vuosiin 1840–1900 tietyllä maantieteellisellä alueella, yleensä Pohjois-Amerikkaan Mississippistä länteen. Useimmat lännenelokuvat sijoittuvat villin lännen kulta-aikaan 1800-luvun viimeisille vuosikymmenille. Niiden lisäksi on joitain lännenelokuvia, jotka sijoittuvat Yhdysvaltain sisällissodan aikaan 1860-luvulla tai villin lännen katoamisen vuosiin 1800-luvun lopussa. Myös 1910-luvulle Meksikon vallankumouksen päiviin sijoittuvia lännenelokuvia on tehty.
Lännenelokuvan juoni käsittelee tyypillisesti lain ja järjestyksen ylläpitämistä Yhdysvaltain läntisellä rajaseudulla. Tarina kuvaa usein arkkityyppistä konfliktia, esimerkiksi kahden miehen, hyvän ja pahan, uudisasukkaiden ja intiaanien, lain ja laittomuuden, järjestyksenvalvojan ja revolverisankarin, tai maanviljelijän ja teollisuusmiehen välillä. Sankarina voi esiintyä esimerkiksi paikallinen lainvalvoja, upseeri, cowboy, maatilallinen tai revolverisankari. Sankari on tyypillisesti miehekäs, suoraselkäinen, kunniallinen, itsenäinen ja rohkea sekä taitava käsittelemään asetta ja hevosta. Hänellä on usein luotettavia apureita. Tarinoissa esiintyy usein ammuskelua, tappeluita, takaa-ajoja, rikollisia ja vihamielisiä intiaaneja. Toistuvia visuaalisia elementtejä ja tapahtumapaikkoja ovat esimerkiksi lännenmaisemat, pikkukaupungit ja intiaanikylät, saluunat, putkat, maatilat, hevoset, karjalaumat, postivaunut, lassot, revolverit, korttipelurit, prostituoidut, hirttäjäiset ja aikakauden mukaiset vaatteet.
Lännenelokuvat romantisoivat ja mytologisoivat villiä länttä eri tavoin, eikä niissä ole aina tietoisestikaan pyritty esittämään aikakautta realistisesti. Esimerkiksi elokuvien cowboy on nähty kreikkalaisen tragedian sankarina tai keskiajan ritariromaanin ritarina eikä pelkkänä raskaan työn raatajana. Myös kuuluisien lainsuojattomien ja sheriffien kuten Billy the Kidin, Jesse Jamesin ja Wyatt Earpin kuva elokuvissa on poikennut huomattavasti todellisuudesta.
Historia.
Amerikan lännenelokuvat.
Lännenelokuvia tehtiin runsaasti jo mykkäelokuvien ajalla. Ensimmäisenä lännenelokuvana pidetään yleisesti Edwin S. Porterin vuonna 1903 ohjaamaa "Suurta junaryöstöä". D. W. Griffith ohjasi sarjan suosittuja lännenelokuvia 1910-luvulla, ja näyttelijöistä suosioon nousivat Bronco Billy Anderson, William S. Hart ja Tom Mix. Suurin osa 1920-luvulta 1940-luvulle tehdyistä lännenelokuvista oli halpatuotantoja ja juoneltaan kaavamaisia.
Ensimmäinen eeppinen lännenelokuva äänielokuvan ajalta on Raoul Walshin "Suuri lännen tie" (1930), jota seurasivat esimerkiksi "Cimarron" (1931), "Ei mikään enkeli" (1939) sekä John Fordin "Hyökkäys erämaassa" (1939), jonka pääosassa on useiden lännenelokuvien päätähti John Wayne. 1930-luvulta 1950-luvulle suosittu lännenelokuvien hahmo oli "laulava cowboy", jota esittivät esimerkiksi Gene Autry, Tex Ritter ja Roy Rogers.
Eeppisen lännenelokuvan kultakautta olivat 1940- ja 1950-luvut. Esimerkkeinä tuon ajan klassikoista voi mainita elokuvat "Kuolemantuomiopaikka" (1942), "Sheriffi" (1952), "Etäisten laaksojen mies" (1953), "Johnny Guitar" (1954), "Etsijät" (1956) ja "Rio Bravo" (1959).
Merkittävät ohjaajat kuten John Ford, Howard Hawks, Anthony Mann, Michael Curtiz, Fritz Lang, William A. Wellman ja King Vidor ohjasivat useita laadukkaita lännenelokuvia, joissa näkyvät laaja taiteellinen itseilmaisu ja aiempaa vahvempi historiallinen realismi. 1950-luvun lännenelokuvissa käsitellään hienostuneella otteella monenlaisia teemoja, ja niiden päähahmot ovat aiempaa moniulotteisempia. 1960-luvulla psykologian ja motivaation korostaminen jatkuivat lännenelokuvassa, mutta siihen tuli myös suorasti kuvattua väkivaltaa (esim. Sam Peckinpahin ohjaama "Hurja joukko"). Menestyneimpiä italialaisten elokuvatudioiden 1960-luvulla tuottamia niin sanottuja spagettiwesterneitä ovat Sergio Leonen ohjaamat ja Clint Eastwoodin tähdittämät elokuvat (ks. dollaritrilogia).
Intiaanit nähtiin lännenelokuvissa aina 1950-luvulle asti lähes pelkästään uhkana, kasvottomana esteenä valkoisen miehen kulttuurin voittokululle. Heitä tyypillisesti väheksyttiin, ei niinkään halveksuttu. Intiaanit alettiin nähdä uudella tavalla 1960-luvulta alkaen. Heitä romantisoitiin edelleen, mutta heitä alettiin käsitellä tasapuolisesti valkoisiin nähden. Intiaaneihin myötätuntoisesti suhtautuva elokuva on esimerkiksi Arthur Pennin "Pieni suuri mies" (1970).
Lännenelokuvien suosio oli laskenut 1970-luvulle tultaessa, ja 1980-luvulla niitä ei Yhdysvalloissa enää tuotettu juuri lainkaan. 1980-luvun merkittävimpiä lännenelokuvia olivat "Kalpea ratsastaja" ja "Silverado", jotka molemmat valmistuivat vuonna 1985. Muutoin lännenelokuvien tilalle olivat tulleet avaruuselokuvat, joissa onkin paljon lännenelokuvien elementtejä. Harvoja 1900-luvun lopun menestyneitä lännenelokuvia olivat "Tanssii susien kanssa" (1990), "Armoton" (1992) ja "Tombstone" (1993).
2000-luvulla lännenelokuvien suosio on jälleen kasvanut, ja on valmistunut monia suosittuja sekä kriitikoidenkin ylistämiä lännenelokuvia, kuten "Armoton maa" (2003), "" (2007), "Jesse Jamesin salamurha pelkuri Robert Fordin toimesta" (2007), Coenin veljesten ohjaamat "Kova kuin kivi" (2010) ja "The Ballad of Buster Scruggs" (2018) sekä Quentin Tarantinon "Django Unchained" (2012). Pitkän linjan elokuvakriitikko Pertti Avola toteaa lännenelokuvan historiaa käsittelevässä teoksessaan, että "western näyttää elävän jonkinlaista pientä renessanssia 2010-luvun puolivälissä".
Itäwesternit.
Lännenelokuvia tuotettiin myös sosialistisissa maissa. Näitä kuvailevia termejä ovat muun muassa osternit, derkkuwesternit, punaiset westernit ja unkarilaisten lännenelokuvien kohdalla gulassiwesternit. Tšekkoslovakiassa Oldřich Lipský parodioi vuonna 1964 lännenelokuvia musiikkikomediallaan "Limonádový Joe". Itä-Saksassa DEFA tuotti toistakymmentä lännenelokuvaa, joiden ideologisena painotuksena oli kuvata intiaanit sorron ja kolonialismin kohteina. Etenkin Neuvostoliiton alueella tuotettiin lännenelokuviksi luettavia teoksia, joissa tapahtumat sijoitettiin maan Aasian puoleisiin osiin. Tunnetuimpia on Vladimir Motylin ohjaama "Aavikon laki" vuodelta 1970.
Kurosawan samuraielokuvat.
Japanilaisen Akira Kurosawan samuraielokuvat "Seitsemän samuraita" (1954) ja "Yojimbo – onnensoturi" (1961) ottivat inspiraationsa lännenelokuvista.
Suomen lännenelokuvat.
Suomessa lännenelokuvia ovat mukailleet esimerkiksi Riina Hyytiän "", Aarne Tarkaksen "Villi Pohjola", "Villin Pohjolan kulta" ja "Villin Pohjolan salattu laakso" -elokuvat sekä Spede Pasasen huumorilänkkärit "Speedy Gonzales – noin 7 veljeksen poika" ja "Hirttämättömät".