tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Henri Meilhac

Henri Meilhac (1831–1897) oli ranskalainen huvinäytelmänkirjoittaja. Hän toimi aluksi pilapiirtäjänä. Kuvia selittäviä nokkeluuksia kirjoittaessaan hän kiinnostui kirjallisuudesta ja teatterista. Hänen esikoisnäytelmänsä oli yksinäytöksinen "La Sarabande du Cardinal", mutta ensimmäinen menestysnäytelmä oli, sekin yksinäytöksinen, "L’autographe", joka tekee pilkkaa tekijänsä turhamaisuudesta.
Parhaimmillaan Meilhac oli työskennellessään Ludovic Halévyn kanssa, varsinkin operettilibretistinä. Heidän yhteisistä libretoistaan merkittäviä ovat varsinkin "La belle Hélène" (1865), "Barbe bleue" (1866), "La vie parisienne" (1868), "La grandeduchesse de Gérolstein" (1867), "Les brigands" (1869) ja myös komediat "Fanny Lear" (1868) ja Pariisin tapoja kuvaava näytelmä "Frou-frou" (1869). Philippe Gillen kanssa hän kirjoitti libreton Massenet'n oopperaan "Manon" (1884). Omissa nimissään hän kirjoitti huvinäytelmiä vasta myöhemmin. Parhaimpia niitä on "Ma cousine" vuodelta 1890. Meilhacin tuotannolle ominaisia piirteitä ovat tarkka huomiokyky ja nokkeluudet.
Silikoosi

Silikoosi on pölykeuhkosairaus, joka johtuu piidioksidi- eli silikapölyn hengittämisestä. Silikoosi on yleensä ammattisairaus, sillä silikapölylle altistutaan tyypillisesti käsiteltäessä silikaa sisältäviä kivimateriaaleja tietynlaisissa ammateissa. Silikoosi on yleisintä rakennusalalla. Silikoosia ei voida parantaa. Se on aikaa myöden oireiltaan paheneva sairaus, joka alkaa oireilemaan tyypillisesti 15–20 vuoden kuluttua silikapölyaltistuksesta. Silikoosin oireita ovat muun muassa jatkuva yskä ja hengitysvaikeudet. Vakavana silikoosi voi johtaa kuolemaan. Silikoosi myös lisää muun muassa keuhkosyöpäriskiä.
Silikoosilta voi silikapölyn välttämisen lisäksi välttyä muun muassa käyttämällä pölyisessä ympäristössä sopivia hengityssuojaimia ja suosimalla märkätyöskentelyä pölyä tuottavan kuivatyöskentelyn sijaan.
Oireet.
Usein tapahtuvat altistukset suurille silikapölypitoisuuksille aiheuttavat oireiltaan vakavan silikoosin. Silikoosi ilmenee tällöin myös nopeammin, kuin jos pölypitoisuudet ovat matalia ja altistus pölylle on lyhytaikaista. Silikoosit jaetaan altistuksesta oireiden ilmenemiseen kuluneen ajan mukaan krooniseen, kiihtyneeseen ja akuuttiin silikoosiin.
Krooninen silikoosi on silikooseista yleisin. Se kehittyy vähintään 10 vuoden jälkeen altistuksesta silikapölylle. Krooniseen silikoosiin liittyvät silikapölypitoisuudet ovat verrattain vähäisiä. Tätä silikoosia potevat saattavat olla liki oireettomia. Toisilla ilmenee yskää. Oireet voivat pahentua ja johtaa hengästymiseen. Krooninen silikoosi myös lisää riskiä sairastua muun muassa keuhkoahtaumatautiin, tuberkuloosiin tai keuhkosyöpään.
Kiihtynyt silikoosi alkaa oireilemaan 5–10 vuoden kuluttua silikapölyaltistuksesta. Muuten se on oireiltaan samankaltainen kuin krooninen silikoosi.
Akuutti silikoosi on silikooseista harvinaisin. Se ilmenee viikoissa tai enintään viiden vuoden sisällä pölyaltistuksesta. Se johtuu altistuksesta hyvin suurelle silikapölypitoisuudelle ja ilmenee tyypillisesti hiekkapuhallusta tekevillä henkilöillä, jotka eivät ole suojautuneet pölyltä kyllin hyvin. Akuutin silikoosin oireita ovat muun muassa kuiva yskä, hengitysvaikeudet, kuume, väsymys ja laihtuminen. Akuutti silikoosi johtaa yleensä tukehtumisen kautta kuolemaan muutamassa kuukaudessa oireiden alkamisesta.
Syyt.
Silikoosi johtuu alle 10 mikrometrin halkaisijan omaavien silikahiukkasten hengittämisestä. Hiukkaset jäävät keuhkoihin, joissa makrofagit ja keuhkokudoksen epiteelisolut pyrkivät ottamaan näitä hiukkasia sisäänsä. Tämä johtaa paikalliseen tulehdukseen ja happiradikaalien muodostumiseen keuhkoissa. Radikaalit vaurioittavat keuhkokudosta. Vaurioiden korjaus aiheuttaa keuhkojen arpeutumista ja siten keuhkofibroosia. Vauriot myös suosivat syövän muodostumista vaurioittamalla solujen DNA:ta.
Muutamia esimerkkejä töistä, joissa silikapölylle voi altistua merkittävissä määrin, ovat kaivostyöt, rakennustyöt, savenvalanta ja tekstiilien hiekkapuhallus.
Yleisiä silikaa sisältäviä mineraaleja ovat kvartsi, tridymiitti ja kristobaliitti. Kvartsia on paljon esimerkiksi graniitissa ja hiekkakivessä. Edeltäviä mineraaleja voi myös olla tiilissä ja mineraalivillassa.
Isehara

Isehara () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Kanagawan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Sagamin tasangon reunamilla. Luoteessa kaupungin alue kohoaa Tanzawavuoriin kuuluvalle Ōyamalle. Iseharassa on 102 121 asukasta (heinäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 55,56 neliökilometriä.
Asutus Iseharan alueella on vanhaa: kaupungista on löytynyt arkeologisia kohteita niin jōmon-, Yayoi- kuin kofun-kausiltakin. Iseharassa sijaitsi Heian-kauden alkupuolelta lähtien Sagamin provinssin pääkaupunki ("kokufu"). Sittemmin Edo-kaudella Isehara kehittyi markkinapaikkana ja yhtenä Yagurazawa-ōkan-tiereitin postiasemista. Se oli myös tukikohta Ōyamalle suuntautuneelle pyhiinvaellukselle. Toisen maailmansodan jälkeen Isehara on kaupungistunut ja teollistunut voimakkaasti osana Suur-Tokiota. Kaupunkioikeudet Isehara sai vuonna 1971. Kaupunkiin kuuluvilla maaseutualueilla viljellään etenkin hedelmiä, kuten viinirypäleitä, omenapäärynöitä, kakeja, mansikoita ja "mikan"-mandariineja.
Iseharan rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat Ōyama Afuri-jinjan šintolainen pyhäkkö ja Ōyama-deran buddhalainen temppeli, jotka sijaitsevat molemmat Ōyamalla, sekä Hinata-Yakushin temppeli, joka tunnetaan bodhisattva Yakushi-nyoraita esittävästä veistoksestaan. Osa kaupungin alueesta kuuluu Tanzawan–Ōyaman puolikansallispuistoon. Iseharaa palvelee Odakyū-rautateiden Odawara-linja.
Minami-Ashigara

Minami-Ashigara () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Kanagawan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin länsiosassa. Kaupungin alue ulottuu Ashigaran tasangolta Hakonevuorelle ja rajautuu lännessä Shizuokan prefektuuriin. Minami-Ashigarassa on 41 332 asukasta (heinäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 77,12 neliökilometriä.
Minami-Ashigaran keskusta sijaitsee Sekimoton kaupunginosassa, joka kehittyi Edo-kaudella Yagurazawa-ōkan-tiereitin postiasemana. Seutu alkoi kaupungistua Shōwa-kauden alkuvuosina, kun sinne rakennettiin alueen puhdasta ilmaa ja vesivaroja hyödyntävä Fujifilmin tehdas. Kaupunkioikeudet Minami-Ashigara sai vuonna 1972. Kaupunkiin kuuluvilla vuoristoalueilla viljellään esimerkiksi teetä, japaninkastanjaa ja "mikan"-mandariineja, joenvarsien tasangoilla riisiä.
Minami-Ashigaran rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluu Myōjinvuoren rinteelle perustettu Sōtō-koulukunnan temppeli Daiyūzan Saijō-ji. Metsän keskellä sijaitseva temppeli tunnetaan tenguihin liittyvistä legendoistaan. Matkailijoita kaupunkiin houkuttelevat muun muassa Ashigaran solan ympäristön patikointimahdollisuudet. Minami-Ashigaraa palvelee Izu-Hakone-rautateiden Daiyūzan-linja.
Gone with the Blastwave

Gone with the Blastwave on Kimmo Lemettin luoma sarjakuva, jossa ydinsodassa raunioituneessa kaupungissa toisiaan vastaan taistelevat punaisten, sinisten ja keltaisten armeijat. Missään vaiheessa sarjakuvassa ei täsmennetä, keitä nämä armeijat edustavat. Kaikilla hahmoilla on yllään täydellisesti peittävä suojainvarustus, ja siksi heistä ei nähdä kasvonpiirteitä. Sarjakuvan päähenkilöhahmoja ovat muutamat punaisten joukoissa taistelevat sotilaat. Sarjakuvan ensimmäisessä osassa vuodelta 2005 päähenkilö ihmettelee, minkä vuoksi he sotivat.
Eddie Shack

Edward Steven Phillip Shack (11. helmikuuta 1937 – 25. heinäkuuta 2020) oli kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Häntä kutsuttiin lempinimillä "”the Entertainer”" ja "”the Nose”"". Shack edusti vuodesta 1957 vuoteen 1975 kestäneellä NHL-urallaan kuutta eri seuraa, mutta parhaiten hänet muistetaan Toronto Maple Leafs -seurasta, jossa hän voitti neljästi Stanley Cupin vuosina 1962, 1963, 1964 ja 1967.
Ennen NHL-uraansa Shack pelasi viisi kautta OHA-liigasa Guelph Biltmoresin joukkueessa. NHL-uransa jälkeen jo kerran lopetettuaan, hän palasi vielä Ontarion senioriliigan peleihin ja pelasi yhdeksän pelin verran Whitby Warriorsin joukkueessa.
Shack ei ollut kaukalon kirkkaimpia tähtiä – hän ylitti urallaan vain neljästi kahdenkymmenen maalin ja neljänkymmenen pisteen rajan. Hänet tunnettin enemmänkin kovaa taklaavana pelaajana.
Shack kuoli 25. heinäkuuta 2020 sairastettuaan pitkään kurkkusyöpää.
Rui Tiago Dantas Silva

Rui Tiago Dantas da Silva (s. 7. helmikuuta 1994 Águas Santas, Portugali) on portugalilainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Real Betisia.
Seurajoukkueura.
Silva liittyi Nacionalin junioriakatemiaan vuonna 2012. Silva teki ensiesiitymisensä seuran edustusjoukkueessa 26. tammikuuta 2014 Taça da Ligan ottelussa Leixõesia vastaan, jossa hän onnistui pitämään maalinsa puhtaana. Ensimmäisen ottelunsa Portugalin pääsarjassa Primeira Ligassa hän pelasi kauden 2013–2014 viimeisellä kierroksella Gil Vicentea vastaan. Kauden 2015–2016 aikana hän nousi joukkueen ykkösmaalivahdiksi ohi brasilialaisen Eduardo Gottardin.
27. tammikuuta 2017 Silva allekirjoitti 4½-vuotisen sopimuksen Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa pelanneen Granadan kanssa. Hänestä maksettiin 1,5 miljoonan euron siirtokorvaus. Silva ei saannut peliaikaa ensimmäisellä kaudellaan Guillermo Ochoan toimiessa ykkösmaalivahtina, jonka päätteeksi joukkue putosi Segunda Divisióniin.
Silva toimi myös seuraavalla kaudella 2016–2017 joukkueen varamaalivahtina Javi Varasin takana. Ensimmäisen ottelunsa seurassa hän pelasi 6. syyskuuta 2017 Copa del Reyn toisella kierroksella Real Zaragozaa vastaan. Sarjakauden aikana hän pelasi yhteensä neljä ottelua.
Uuden päävalmentaja Diego Martínezin alaisuudessa Silvas nousi joukkueen ykkösmaalivahdiksi ja oli sivussa vain kahdesta ottelusta sarjakauden 2018–2019 aikana. Kauden päätteeksi Granada nousi takaisin maan pääsarjaan ja Silva palkittiin Segunda Divisiónin parhaana maalivahtina.
Kfar Shemaryahu

Kfar Shemaryahu () on pieni asutuskeskus Israelissa. Sen asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 1 891.
Maantiede.
Kfar Shemaryahu sijaitsee Saaronin tasangon eteläosassa Tel Avivin metropolialueella. Vieressä on myös Herzliyyan ranta.
Historia.
Kfar Shemaryahu perustettiin mošavana vuonna 1937. Nimensä se sai Levin Shemaryahulta. Ensimmäiset asukkaat olivat pääasiassa keskiluokkaisia juutalaisia siirtolaisia Saksasta ja he kasvattivat pääasiassa siipikarjaa. 1950-luvulta lähtien paikka alkoi kasvaa yhteen Tel Avivin suuremman metropolialueen kanssa ja alue muuttui maaseudusta esikaupunkialueeksi. 
Talous.
Kfar Shemaryahussa on nykyisin pienimuotoista teollista toimintaa. Se on myös kehittänyt vapaa-ajan ja viihdealan toimintaansa. 
Väestö.
Kfar Shemaryahuassa oli vuoden 2018 lopussa 1 891 asukasta. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 1 790 ja vuonna 1969 1 260.
Kelja (artisti)

Kelja (oik. Petri Vanninen, s. 9. joulukuuta 1959) on Pohjois-Karjalassa asuva laulunkirjoittaja ja laulaja. Kelja on julkaissut neljä albumia: Tuulesta temmattua (2025), Kyllä maailma hieroo ja kirput kuppaa (2021), Horjuvan miehen karavaani (2019) ja Lauluja pienestä huoneesta (2017). Albumien lisäksi Keljalta on ilmestynyt joitakin singlejulkaisuja. Vuonna 2020 Keljan musiikista valmistui 43-minuuttinen dokumentti, Horjuvan miehen karavaani, joka esitettiin Rokumentin ohjelmistossa 2022. Kelja on tehnyt yhteistyötä muun muassa säveltäjä Yarin sekä kulttuurin moniottelija Atik Ismailin kanssa.
Kfar Ruppin

Kfar Ruppin () on kibbutsi Israelin Pohjoisella hallintoalueella. Sen asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 493.
Maantiede.
Kfar Ruppin sijaitsee Jordanjoen vieressä Beit She’anin laaksossa. Ympäröivä maa on melko suolapitoista. Sää alueella on tyypillisesti kuuma.
Historia.
Kfar Ruppin perustettiin vuonna 1938 ja nimensä se sai Arthur Ruppinin mukaan. Sen ensimmäiset asukkaat olivat juutalaisia siirtolaisia Saksasta, Unkarista ja Tšekkoslovakiasta. Kuuden päivän sodasta lähtien vuonna 1967 kylä joutui melko usein tulituksen kohteeksi Jordanian puolelta Jordanjokea.
Talous.
Kfar Ruppinissa on kasvatettu esimerkiksi taateleja, viljaa, siipikarjaa ja maitokarjaa. Paikalla on ollut myös kalastamo ja kalankasvattamo. Aikanaan paikalla kasvatettiin myös nutrioita turkiseläiminä. Kibbutsissa sijaitsee lintuasema.
Väestö.
Kfar Ruppinin asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 493. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 448 ja vuonna 1967 310.
Kfar Masaryk

Kfar Masaryk () on kibbutsi Israelin pohjoisosassa. Sen asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 831.
Maantiede.
Kfar Masaryk sijaitsee Israelin pohjoisosassa Haifanlahden alueella hieman Akkon kaupungista etelään. Vieressä kulkee Na'amanin puro.
Historia.
Kfar Masaryk perustettiin vuonna 1938. Sen ensimmäiset asukkaat olivat juutalaisia siirtolaisia Tšekkoslovakiasta, jonka ensimmäisen presidentin Tomáš Masarykin mukaan kibbutsi sai nimensä. Na'amanin suulla jouduttiin kibbutsin perustamiseksi tekemään kuivatustöitä.
Talous.
Kfar Masarykin asukkaat harjoittavat maataloutta ja alueella kasvatetaan esimerkiksi viljaa, hedelmäpuita, maitokarjaa ja siipikarjaa. Alueella harjoitetaan myös kalastusta. Kfar Masarykissä on pienimuotoista teollisuutta kuten pahvi- ja elektroniikkateollisuutta.
Väestö.
Kfar Masarykin asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 831. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 592 ja vuonna 1967 480.
Kfar Vitkin

Kfar Vitkin () on mošav Keski-Israelissa. Sen asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 2 013.
Maantiede.
Kfar Vitkin sijaitsee Keski-Israelissa Saaronin tasangolla.
Historia.
Kfar Vitkin mošav perustettiin vuonna 1933. Nimensä se sai Joseph Vitkinin mukaan. Sen ensimmäiset asukkaat olivat maantyötekijöitä Heeferin tasangon alueelta. Jonkin aikaa myöhemmin Kfar Vitkinistä tuli maan suurin mošav.
Talous.
Paikalliset saavat elinkeinonsa pääasiassa maanviljelystä. Kfar Vitkinin alueella on kasvatettu esimerkiksi appelsiineja, siipikarjaa, maitokarjaa ja kukkia.
Väestö.
Kfar Vitkinin asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 2 013. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 1 480 ja vuonna 1968 845.
Kossot

Kossot ("Hagenia") on ruusukasvien (Rosaceae) heimoon kuuluva pieni kasvisuku. Sukuun kuuluu mahdollisesti yksi tai kaksi lajia. Suvun lajit on toisinaan myös sijoitettu muihin sukuihin kuuluviksi.
Natalia Reyes

Natalia Reyes Gaitán (s. 6. helmikuuta 1987 Bogota, Kolumbia) on kolumbialainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa James Cameronin tuottamassa ja Tim Millerin ohjaamassa 2019 ensi-iltansa saaneessa elokuvassa "". Reyes esittää elokuvassa nuorta naista Dani Ramosia, joka pakenee Gabriel Lunan esittämää terminaattoria. Elokuvassa esiintyvät päärooleissa myös Linda Hamilton ja Arnold Schwarzenegger.
Kosso

Kosso ("Hagenia abyssinica") on ruusukasvien (Rosaceae) heimoon ja kossojen ("Hagenia") sukuun kuuluva puulaji. Laji on ainoa suvussaan ja se on erityisen läheistä sukua ruohovartisille verijuurille ("Agrimonia").
Kosso voi kasvaa 5–25 metriä korkeaksi. Sen kukat ovat punaiset, ja niitä pölyttävät mehiläiset. Kosso kasvaa luonnossa 2000–3000 metrin korkeudella merenpinnasta bambumetsävyöhykkeen yläpuolella. Luonnonvaraisena kossoa tavataan itäisessä Afrikassa Keski-Afrikan tasavallan ja Etiopian sekä Sambian ja Tansanian väliin jäävällä alueella.
Kossoa hyödynnetään lääkekasvina, koristekasvina, puutavarana sekä maanparannuksessa. Lääkekasvina kossoa on käytetty perinteisessä afrikkalaisessa lääketieteessä, vaikka suurina annoksina kosso voi aiheuttaa myrkytyksen tai jopa kuoleman. Kosson eri osia ja niistä valmistettuja juomia tai ruokia on käytetty eri sairauksien hoitoon. Muun muassa kukista valmistettua teetä on käytetty heisimatojen torjuntaan, ja veteen liuotettua hienonnettua kaarnaa on käytetty ripulin ja mahakipujen hoitoon. Koristekasvina kossoa kasvatetaan tropiikissa. Kosson kaarnaa voidaan käyttää tekstiilien värjäämiseen kellertäväksi tai punaiseksi.
Alfred Meissner

Alfred Meissner (1822–1885) oli saksalainen runoilija. Hän kuului Nuoren Saksan kumoukselliseen runoilijapiiriin. Parasta on hänen lyriikkansa, esimerkiksi Byronin ja George Sandin muistolaulut.
Meissnerin suuremmista sepitelmistä sai kertomaruno "Ziska" (1846) paikoittaisella värikkyydellään unohtamaan taiteellisen yhteyden ja syvyyden puutteen. Muita merkittäviä ovat Heine-sävyinen koominen eepos "Der Sohn des Atta Troll", murhenäytelmät "Das Weile des Wrias" (1850), "Reginald Armstrong" (1853) ja "Der Prätendent von York" (1857) sekä joukko yleisön huvitteluhalulle liiaksi uhraavia romaaneja ("Die Sansara", 1858; "Zwischen Fürst und Volk", 1861; "Schwarzgelb", 1862–1864; "Die Kinder Roms", 1870; "Oriola", 1874; "Auf und nieder", 1879 ja muita), joiden osatekijyyttä ja rahallista korvausta vaati Franz Hedrich -niminen kirjallinen harrastelija. Vuonna 1884 ilmestyi hänen toinen pääteoksensa "Geschichte meines Lebens", joka on edelleen lukemisen arvoinen vuoden 1848 poliittisen ja henkisen ilmapiirin kuvauksena.
Meissner on mielikuvitukseltaan rikas, aikansa byronilaisen pessimismin ja kansanvaltaisten aatteiden valtaama, mutta melko pinnallinen runoilija.
Luettelo Suomen kävelykaduista

Suomen ensimmäiset kävelykadut avattiin Tammisaaressa 1966 ja Raahessa 1975. Ensimmäinen asemakaavassa vahvistettu kävelykatu oli Porin Yrjönkatu vuonna 1977.
Miura

Miura () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Kanagawan prefektuurissa. Se sijaitsee Tyynenmeren rannikolla Miuran niemimaan eteläkärjessä prefektuurin kaakkoisosassa. Kaupungin etelärannikolla on Jōgashiman saari, joka tarjoaa sen satamalle suojan merta vastaan. Miurassa on 41 891 asukasta (heinäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 32,05 neliökilometriä.
Miuran kaupunki perustettiin vuonna 1955 liittämällä yhteen Misakin ja Minami-Shitauran maaseutukaupungit sekä Hatsusen kyläkunta. Kaupungin keskusta sijaitsee Misakissa, joka on vanha satamapaikkakunta. Sieltä kalastetaan erityisesti Tyynenmeren tonnikalaa. Sisämaan ylänköalueilla viljellään esimerkiksi koristekukkia, vesimeloneja ja vihanneksia, kuten "daikon"-retiisejä. 1960-luvulta lähtien kaupunki on kehittynyt matkailu- ja rantalomakohteena sinne avatun rautatieyhteyden ansiosta.
Miuran nähtävyyksiä ovat kaupungin rannikon luonnonalueet virkistysmahdollisuuksineen, kuten japanin- ja ulappamerimetsojen esiintymisalueena tunnettu Jōgashiman saari, Aburatsubon rannikko ja Tsurugizakin niemi. Kaupungissa on säilynyt paljon vanhaa kansanperinnettä, kuten Kainan-jinjan šintolaisen pyhäkön festivaalin "chakkirako"-tanssi, joka on valittu Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Miuraa palvelee Keikyū-rautateiden Kurihama-linja.
Muinaislapin kieli

Paleolappilainen kieli (myös muinaislappi) on kieli, jota puhuttiin pohjoisessa Fennoskandiassa, kunnes saame syrjäytti sen alle 2 000 vuotta sitten. Oletetaan, että paleolappi ei ollut sukua saamelle eikä millekään nykyään tunnetulle kielelle. Toisaalta sen sanastoa on säilynyt saamelaisissa paikannimissä, joiden pohjalta sanastoa on rekonstruoitu. Saamelaiskieliin on myös tullut monia lainasanoja paleolappilaisesta kielestä. Lainasanoja on todennäköisesti yli tuhat ja samoja sanoja eri muodoissa on mordvalaisissa ja komin kielimurteissa.
Nykysuomen sanoista "nuotio", "kontio", "kiiruna" ja "naali" ovat siirtyneet saamelaiskielten kautta muinaiskielestä suomeen.
Kfar Uriyya

Kfar Uriyya () on mošav Jerusalemin hallintoalueella Israelissa. Sen asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 924.
Maantiede.
Kfar Uriyya sijaitsee Israelissa noin 10 kilometrin päässä Bet Shemeshin kaupungista luoteeseen.
Historia.
Kfar Uriyyan nykyinen nimi on juonnettu arabialaisesta nimestä "Kafuriyya", joka itsessään on johdettu "leijonan luolaa" tarkoittavasta heprean kielisestä termistä "Kefar Aryeh". Lähellä sijaitsi myös arabiankielinen paikka "Khirbat al-Assad". eli samoin leijonan luola. Alueella on muinaisten hautojen ja rakennusen jäänteitä.
Nykyinen Kfar Uriyya ostettiin vuonna 1909 ja paikanpäälle tuli maanviljelijöitä vuonna 1912. Hyvien vedenlähteiden ja kulkureittien puute hidasti kuitenkin merkittävästi paikan kehittymistä. Se hylättiin kokonaan arabien kapinoidessa vuoden 1929 levottomuuksien aikana.
Vuonna 1943 paikalle muutti joitakin Kurdistanin juutalaisia, jotka olivat aiemmin toimineet kiviseppinä Jerusalemissa. Paikka tyhjeni jälleen, kun sen asukkaat evakuoitiin Israelin itsenäisyyssodan aikana. Vuonna 1949 aukesi Bulgarian juutalaisten perustama mošav. Tuolloin oli rakennettu viimein myös maantieyhteys Jerusalemiin ja 1950-luvulla löydettiin myös suuret pohjavesiesiintymät.
Väestö.
Kfar Uriyyan asukasluku vuoden 2018 lopussa oli 924. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 416 ja vuonna 1968 255.
Banque de développement du Mali

Banque de développement du Mali (BDM) on malilainen liikepankki.
Malin kehityspankki BDM perustettiin Ranskan tuella vuonna 1968. Sen ensisijaisena tehtävänä oli Malin valtionyhtiöiden rahoittaminen. Valtion omistama pankki teki sittemmin vararikon ja se yksityistettiin vuonna 1989. Vuonna 2001 siihen liitettiin Banque malienne de crédits et de dépôts.
BDM:n omistajia ovat marokkolainen BMCE Bank (32 %), Malin kauppa- ja teollisuuskamari (21 %), Malin valtio (20 %) ja Länsi-Afrikan kehityspankki (16 %). BDM on yksi Länsi-Afrikan talous- ja rahaliiton suurimpia pankkeja. Sillä on tytäryhtiöt Burkina Fasossa, Guinea-Bissaussa, Norsunluurannikolla ja Ranskassa.
Osallistumis- ja arviointisuunnitelma

Osallistumis- ja arviointisuunnitelma (OAS) on kaavoitukseen liittyvä suunnitelma, joka laaditaan hankkeiden alkuvaiheessa. Tyypillisesti OASin laatiminen käynnistää esimerkiksi asemakaavoitusprojektin. 
Maankäyttö- ja rakennuslain 8. luvussa, pykälässä 63 velvoitetaan osallistumis- ja arviointisuunnitelmasta seuraavasti: "Kaavaa laadittaessa tulee riittävän aikaisessa vaiheessa laatia kaavan tarkoitukseen ja merkitykseen nähden tarpeellinen suunnitelma osallistumis- ja vuorovaikutusmenettelyistä sekä kaavan vaikutusten arvioinnista."
Osallistumis- ja arviointisuunnitelmassa kerrotaan kuhunkin kaavatyöhön soveltuvasti:
Osallistumis- ja arviointisuunnitelmassa esitettyjä asioita voi kommentoida ottamalla yhteyttä kaavatyöstä vastaavaan suunnitteljaan. Muita kaavoitushankkeeseen liittyviä asiakirjoja ovat esimerkiksi kaavakartta, kaavaselostus ja erilaiset selvitykset.
Meissner

Meissner, Meißner on saksalainen sukunimi muun muassa seuraavilla:
Kaavarunko

Kaavarunko on kaavoitukseen liittyvä suunnitelma. Se on asemakaavaa yleispiirteisempi, mutta toisaalta yleiskaavaa yksityiskohtaisempi. Kaavarunko on ohjeellinen maankäyttösuunnitelma, eli sillä ei ole oikeusvaikutuksia, kuten asemakaavalla. Kaavarunko laaditaan yleensä ohjaamaan laajemman alueen yksityiskohtaisempaa suunnittelua. Esimerkki tällaisesta tilanteesta on Malmin lentokentän alueelle laadittu kaavarunko.
Tilgmann

Tilgmann on saksalainen sukunimi muun muassa seuraavilla henkilöillä
Zama (Japani)

Zama () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Kanagawan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Sagamiharan ylängöllä ja Sagamijoen varren alluviaalitasangolla. Zamassa on 130 765 asukasta (heinäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 17,57 neliökilometriä.
Zama kehittyi historiallisesti markkinapaikkana ja postiasemana Hachiōjin ja Hiratsukan välisellä tiereitillä. Vuonna 1937 Zamaan perustettiin keisarillisen Japanin armeijan sotilasakatemia ja muita armeijan laitoksia, joiden paikalle sijoittui toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvaltain maavoimien tukikohta Camp Zama. Kaupunkioikeudet Zama sai vuonna 1971. 2000-luvun alkuun saakka kaupungin väkiluku kasvoi nopeasti osana Suur-Tokiota. Sinne on rakennettu muun muassa auto-, elektroniikka- ja koneteollisuutta.
Zaman rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat Shōkoku-jin ja Engyō-jin buddhalaiset temppelit. Kaupunkia palvelevat JR Higashi-Nihonin Sagami-linja ja Odakyū-rautateiden Odawara-linja.
Lars Gustafsson

Lars Erik Einar Gustafsson (1936–2016) oli ruotsalainen kirjailija ja kriitikko. Hän kirjoitti runoja, novelleja ja romaaneja, joissa oli filosofointia ja usein mystiikkaakin. Niissä elämä ja maailma on kaoottista, vaikeasti avautuvaa. Hän käytti arkaistista kieltä ja sovelsi Bertolt Brechtin vieraannuttamistekniikkaa.
Gustafsson oli Ruotsin näkyvimpiä kulttuurikeskustelijoita. Hän kirjoitti Svenska Dagbladetiin kolumnia Spegelskärvor.
Bathyanthias

Bathyanthias on pomien (Liopropomatidae) heimoon kuuluva Atlantin valtamereltä tavattava kalasuku, johon luetaan seuraavat kolme lajia:
Arijit Singh

Arijit Singh (; s. 25. huhtikuuta 1987 Jiaganj, Länsi-Bengali, Intia) on intialainen laulaja ja säveltäjä. Hän laulaa pääasiassa hindin ja bengalin kielillä, mutta hän on laulanut myös muilla intialaisilla kielillä. Hän on voittanut monia palkintoja, mukaan lukien kaksi National Film Awards -palkintoa ja seitsemän Filmfare Awards -palkintoa.
Singh osallistui television laulukilpailuun "Fame Gurukul" vuonna 2005, mutta hän nousi kuuluisuuteen vasta kappaleella ”Tum Hi Ho” vuonna 2013. Spotify julisti hänet striimatuimmaksi intialaiseksi artistiksi vuosina 2020, 2021, 2022 ja 2023.
Yksityiselämä.
Singh on etniseltä taustaltaan isänsä puolelta punjabi ja äitinsä puolelta bengali. Singh meni naimisiin Koel Royn kanssa vuonna 2014. Heillä on kaksi poikaa.
Lev Mei

Lev Aleksandrovitš Mei (1822–1862) oli venäläinen runoilija. Hän oli isänsä puolelta saksalaista syntyperää. Hän julkaisi eri aikakauskirjoissa runokäännöksiä (Lordi Byron, Friedrich Schiller, Heinrich Heine, Anakreon), mukaelmia ja omintakeisia runoja. Runoissaan hän oli muototaituri, jolta puuttui sisällyksen syvyyttä. Parhaina pidetään runoja, jotka on sepitetty kansanrunon hengessä. Mei on myös tunnettu historiallisten näytelmien tekijänä ("Tsaarin morsian" ja "Pihkovan nainen"). Runoista on suomennettu ainakin "Kaihon tunteva", jonka on säveltänyt Pjotr Tšaikovski.
"Tsaarin morsian" kertoo Iivana Julman vaimosta Marfasta. Siihen pohjautuvan libreton on Nikolai Rimski-Korsakov säveltänyt oopperaksi, joka on säveltäjän oopperoista suosituimpia.
Hello Neighbor 2

Hello Neighbor 2 (ennen Hello Guest) on tinyBuild Gamesin julkaisema varastamis-, kauhu- ja selviytymisvideopeli. Peli julkaistiin vuonna 2022. Pelin tapahtumat sijoittuvat "Hello Neighbor" -pelin Act 1 ja Act 2 välille.
Pelaaminen.
Theodore Peterson (Naapuri) ja Nicky Roth (Hello Neighbor 1 pelin pelihahmo) ovat kadonneet ja pelaajan tehtävänä on jäljittää heitä. Pelaaja ohjaa yksityisetsivää, jolla etsii johtolankoja löytääkseen Herra Petersonin.
Muhammad Asad Malik

Muhammad Asad Malik (30. lokakuuta 1941 – 27. heinäkuuta 2020 Sharaqpurin lähistöllä) oli pakistanilainen maahockeypelaaja, olympiavoittaja ja Aasian kisojen kultamitalisti.
Malik voitti Pakistanin miesten maajoukkueen kokoonpanossa olympiakultaa Méxicossa 1968 ja olympiahopeaa Tokiossa 1964 sekä Münchenissä 1972. Aasian kisoissa hän saavutti kultaa vuosina 1962 ja 1970 sekä hopeaa vuonna 1966. Malik kuoli liikenneonnettomuudessa 78-vuotiaana 27. heinäkuuta 2020.
Viktor Lisitski

Viktor Nikitovitš Lisitski (, 18. lokakuuta 1939 Magnitogorsk, Venäjän SFNT – 13. kesäkuuta 2023) oli Neuvostoliittoa edustanut telinevoimistelija, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Lisitski saavutti Tokiossa 1964 olympiahopeaa ottelussa, permannolla, hypyssä ja joukkuekilpailussa ja sijoittui lisäksi rekillä neljänneksi ja nojapuilla viidenneksi. Toisen joukkuekilpailun olympiahopeansa hän saavutti Méxicossa 1968. MM-kilpailuista Litsinski saavutti joukkuekilpailun hopeaa vuosina 1962 ja 1970. EM-kilpailuista Lisitski voitti kolme mestaruutta ja kolme hopeaa Antwerpenissä 1965, kolme mestaruutta ja ottelusta hopean Tampereella 1967 sekä yhden mestaruuden ja yhden hopean Varsovassa 1969. Neuvostoliiton mestaruuden hän voitti ottelussa kahdesti, ja telinekohtaisia Neuvostoliiton-mestaruuksia hänelle kertyi yhteensä 13 kappaletta.
Emännän tietokirja

Emännän tietokirja on pääasiassa perheenemännille suunnattu tietokirja, joka sisältää aakkosjärjestyksessä olevia hakusanoja sekä lyhyitä tai vähän pidempiä selityksiä niille. Tietokirjassa on myös kuvia. Tietokirja sisältää tietoa eri aloilta oman aikakautensa tärkeistä aiheista. Aihealueita ovat esimerkiksi kodin- ja puutarhanhoito, lastenkasvatus, lääketiede, käsityö, koulutus sekä monet yhteiskunnalliset aihealueet.
Emännän tietokirjasta ilmestyi ensimmäinen laitos vuosina 1930–1932. Se sisälsi neljä osaa. Toimituskuntaan kuuluivat Mandi Hannula, Hedvig Gebhard, Laura Harmaja, Mary Ollonqvist ja Alli Wiherheimo. Emännän tietokirjasta ilmestyi seuraavien vuosien aikana useita painoksia.
Olosuhteiden muuttuessa tuli tarpeelliseksi uudistetun laitoksen toimittaminen. Se ilmestyikin vuosien 1948–1949 aikana. Vuonna 1953 painettu, kolmiosainen uudistettu laitos Emännän tietokirjasta oli Mandi Hannulan ja Alli Wiherheimon toimittama. Tätä opinto- ja hakuteosta oli heidän lisäkseen kirjoittamassa satakuusikymmentä asiantuntijaa. Toimituskuntaan kuuluivat kotitalousopettaja Marja Helaakoski-Tuominen, filosofian maisteri, toimittaja Maili Laitinen, lainsäädäntöneuvos Marjos Rapola, johtajatar Agnes Sinervo, kotiteollisuusneuvos Yrjö Laine, toimittaja Mary Olki (Ollonqvist), puutarhuri Frans Salonen, lääketieteen ja kirurgian tohtori Gunnar Soininen sekä filosofian maisteri, toimitussihteeri Tuovi Rauanheimo.
Vuonna 1957 ilmestyi Emännän tietokirjan uudistettu laitos kahtena osana. Sen toimitti Maija Suova. Alkusanoissa Suova kertoo teoksen hakusanojen määrän kasvaneen lähes kahdellatuhannella. Emännän tietokirjan uudistetun laitoksen I-osassa mainitaankin sen sisältävän 2568 hakusanaa, 1015 yksivärikuvaa ja 24 monivärikuvaa. Teoksen II-osassa hakusanoja on 3119, yksivärikuvia 554 ja monivärikuvia 31, joiden lisäksi siihen sisältyy värikartta.
Magersfonteinin taistelu

Magersfonteinin taistelu oli toisen buurisodan aikana 11. joulukuuta 1899 käyty taistelu buurien ja brittien välillä. Yöllä alkaneessa taistelussa buurit saivat yllätettyä heidän asemiaan Magersfonteinin kukkulalla vastaan marssineet britit, jotka menettivät satoja miehiään.
Tausta.
Britit olivat ottaneet kalliiksi osoittautuneen voiton buureista Moderjoen taistelussa 28. marraskuuta 1899. Buurit olivat tappionsa jälkeen vetäytyneet kohti Kimberleytä pohjoisessa. Heidän tarkoituksenaan oli aluksi ottaa puolustusasemat lähellä Scholtz Nekiä Spyfonteinissa, mutta kenraali Koos de la Rey määräsi heidät uusiin asemiin etelämpänä Magersfonteinin kukkulalla. Buurit uskoivat näin olevansa paremmassa suojassa brittien tykeiltä, minkä lisäksi asema helpotti pitkän kantaman Mauser-kiväärien käyttöä. Buurien mukana oli myös varakomentajana Piet Cronjé. Buureja oli noin 8 000. Joukkoihin kuului vapaaehtoisia Skandinaviasta. Heidän muodostamaansa pohjoismaisen komennuskunnan yksikön mukana oli myös suomalaisia.
Brittejä komentanut kenraaliluutnantti Paul Methuen sai vahvistuksia komentamalleen 1. divisioonalle Moderjoen taistelun jälkeen. Hänen joukkojensa koko oli nyt noin 13 000. Hänen alaisensa Andrew Wauchope komensi Ylämaan prikaatia. Britit päättivät hyökätä buureja vastaan yöllä läpi avoimen tasangon. Wauchope vastusti ajatusta, eikä briteillä ollut hyvää tiedustelutietoa buurien aikeista. Methuen päätti kuitenkin toteuttaa oman suunnitelmansa.
Britit saapuivat iltapäivällä 10. joulukuuta pienelle kukkulalle ja heidän tykistönsä alkoi tulittaa Magersfonteinia kello 4.30. Tykistön tuli jäi tehottomaksi. Vain kolme puolustajaa haavoittui, mutta buurit osasivat nyt varautua tulevaan hyökkäykseen.
Taistelu.
Keskiyön jälkeen Ylämaan rykmentti alkoi edetä tasangon yli. Yöllä oli puhjennut ukkosmyrsky ja maasto oli hankalakulkuista. Brittien suunnistaja oli majuri G. E. Benson. Benson ilmoitti jonkin ajan kuluttua Wauchopelle joukkojen saavuttaneen tarkoitetun asemansa. Wauchope päätti tästä huolimatta jatkaa joukkoineen vielä eteenpäin. Aamun sarastaessa noin kello 4.00 britit olivat vain muutaman sadan metrin päässä buurien kaivamista juoksuhaudoista, joita he eivät olleet vielä havainneet.
Yhtäkkiä buurit avasivat tulen. Tiiviissä muodostelmassa marssineet britit ajautuivat sekasortoon. Wauchope sai surmansa. Ylämaan prikaati ei päässyt yhdeksään tuntiin liikkumaan buurien ankarassa tulituksessa samalla, kun Methuen ei tehnyt juuri mitään heidän auttamisekseen. Lopulta osa briteistä alkoi paeta tai piiloutua pensaikkoihin. Buurit eivät jättäneet asemiaan vihollisensa jahtaamiseksi.
Seuraukset.
Briteille taistelu oli huomattava tappio. Heidän tappionsa olivat 902 miestä ja buurien vain 236. Buurien puolella kaatui yksi suomalainen, haavoittui kaksi ja jäi vangiksi kaksi. Taistelu oli osa niin sanotun mustan viikon kolmea brittitappiota. Taistelu oli yksi osoitus brittien kykenemättömyydestä soveltaa uusia taktiikoita uusissa taistelukentän olosuhteissa.
Heiniöt

Heiniöt ("Joinvillea") on Joinvilleaceae-heimoon kuuluva pieni kasvisuku ja samalla myös heimonsa ainut suku. Heiniöiden sukuun kuuluu neljä lajia.
Sobraonin taistelu

Sobraonin taistelu oli ensimmäisen sikhisodan aikana 10. helmikuuta 1847 käyty taistelu Sikhivaltion ja brittijoukkojen välillä Sobraonissa Sutlejjoen varrella. Taistelu päättyi brittien voittoon ja se jäi sodan viimeiseksi yhteenotoksi.
Tausta.
Britit olivat voittaneet sikhien armeijan Aliwalin taistelussa 28. tammikuuta 1846. Sikhit olivat tappionsa jälkeen vetäytyneet Sobraoniin, joka oli heidän viimeinen sillanpäänsä Sutlejjoella. Sikhiarmeijaan kuului noin 30 000 miestä ja 67 tykkiä. He olivat järjestäytyneet linnoitettujen asemien taakse puoliympyrän muotoiseen muodostelmaan, jonka kärjet olivat joella. 
Brittien Intian ylipäällikkö kenraaliluutnantti Hugh Gough sai täydennyksiä ja liittyi yhteen kenraalimajuri Harry Smithin joukkojen kanssa. Tämän jälkeen britit aloittivat etenemisen kohti Sobraonia.
Taistelu.
Taistelu Sobraonissa alkoi brittien tykistön keskityksellä kello 7.00 aamulla 10. helmikuuta 1846. Tykistön vaikutus jäi kuitenkin pieneksi sikhien rakennuttamien linnoitteiden takia. Kun tykistön ammukset olivat loppuneet kello 10.00 kenraalimajuri Robert Dick päätti hyökätä. Tämä siitäkin huolimatta, että alun perin Harry Smithin piti tehdä ennen päähyökkäystä valehyökkäys sikhien vasempaa sivustaa ja keskustaa vastaan.
Dickin hyökkäys näytti aluksi sujuvan melko hyvin, mutta sikhien tehtyä vastahyökkäyksen hänen joukkonsa lyötiin takaisin. Myös Smithin ja Gilbertin tekemät hyökkäykset lyötiin takaisin. Lopulta Dickin joukkojen onnistui uudella yrityksellä vallata osa sikhien asemista. Myös muut joukot käyttivät tilannetta nyt hyväkseen. Sikhiarmeijalla oli ollut Sutlejjoen ylittänyt ponttoonisilta, joka oli nyt vahingoittunut estäen paon joen yli. Sikhit kävivätkin taistelua erityisen epätoivoisesti. Kumpikaan osapuoli ei osoittanut armoa toiselle. Sikhien oikealla siivellä brittien onnistui räjäyttää reikä sikhien linnoitteisiin, josta vyöryi nyt brittijoukkoja. Lopulta taistelu päättyi brittien voittoon.
Seuraukset.
Sobraonin taistelu oli ensimmäisen sikhisodan viimeinen taistelu. Sikhiarmeija menetti koko tykistönsä ja noin 8 000–10 000 miestä kaatuneina. Osa kaatuneista oli hukkunut Sutlejjokeen. Joen virtauksen kuvailtiin tukkeutuneen siinä kelluvista ruumiista. Brittien tappiot olivat 320 kaatunutta ja 2 063 haavoittunutta. Lopulta saavutetusta voitosta huolimatta etenkin Goughia arvosteltiin tykistön tehottomasta käytöstä ja johdon puutteesta.
Red Norvo

Kenneth Norville, taiteilijanimeltään Red Norvo (31. maaliskuuta 1908 Beardstown, Illinois – 6. huhtikuuta 1999 Santa Monica, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko. Hän kuului ensimmäisiin ksylofonin, vibrafonin ja marimban taitajiin jazzissa.
Norvo sai lapsena pianonsoiton opetusta. Hän aloitti uransa 1920-luvun puolessavälissä ja esiintyi aluksi tanssiorkestereissa sekä vaudevillessä. Vuonna 1931 hän pääsi Paul Whitemanin suurorkesterin jäseneksi. Hän levytti vuonna 1933 harmonioiltaan, rytmeiltään ja instrumentaatioltaan innovatiiviset kappaleet "Dance of the Octopus" ja "In a Mist". Norvo meni naimisiin Whitemanin orkesterin vokalisti Mildred Baileyn kanssa, ja pariskunta perusti yhdessä vuonna 1936 oman kokoonpanon, joka tunnettiin nimellä "Mr. and Mrs. Swing". Norvo soitti ksylofonia tässä swingyhtyeessä, jolle sovituksia teki Eddie Sauter. Vuosina 1935–1944 Norvo oli vakiesiintyjä New Yorkin 52nd Streetin Famous Door -jazzklubilla. Vibrafonista tuli 1940-luvun alkupuolella hänen pääsoittimensa. Siihen siirryttyään hän levytti vuonna 1945 sessiossa bebopin merkkihenkilöiden Charlie Parkerin ja Dizzy Gillespien kanssa. Mukana oli Norvon ohella myös muita perinteisemmän jazzin esittäjiä, kuten Teddy Wilson ja Slam Stewart. Perinteisten ja modernien vaikutteiden yhdistelystä syntyivät kappaleet "Congo Blues", "Get Happy" ja "Slam Slam Blues".
Norvo ja Bailey erosivat vuonna 1945. Vuonna 1944 Norvo kiinnitettiin Benny Goodmanin sekstettiin Lionel Hamptonin tilalle. Vuonna 1946 hän liittyi vuodeksi Woody Hermanin orkesteriin. Tämän jälkeen hän aloitti työskentelyn triossa, jonka hänen kanssaan perustivat Tal Farlow ja Charles Mingus. Myöhemmin triossa toimivat muiden muassa Jimmy Raney ja Red Mitchell. 1950-luvulla Norvon yhteistyökumppaneihin kuuluivat Frank Sinatra ja Billie Holiday. Sinatran kanssa hän kiersi Australiassa vuonna 1959. 
Norvo asui avioeronsa jälkeen Santa Monicassa ja esiintyi usein Las Vegasissa. 1960-luvulla hän kärsi lapsuuden mastoidiitin komplikaatioiden aiheuttamista kuulovaurioista, mutta leikkausten sarja auttoi ongelmaan. Norvo siirtyi näihin aikoihin Eurooppaan ja jatkoi esiintymistä, kunnes sai aivoverenkiertohäiriön 1980-luvulla. Hän menetti toisen vaimonsa Eve Rogersin vuonna 1992 ja kuoli itse 91-vuotiaana huhtikuussa 1999. Hänellä oli tytär Portia ja lapsenlapsi.
Saarnikko

Saarnikko on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Marietta Kunnas

Marietta Kunnas (aik. Tevajärvi) on suomalainen teatteriohjaaja, teatteri-ilmaisun opettaja ja teatterinjohtaja. Vuoden 2021 alusta hän on toiminut Jyväskylän kaupunginteatterin johtajana. Kunnas on aiemmin työskennellyt mm. Tampereen Yhteiskoulun lukion ilmaisutaidon vastuulehtorina. Koulutukseltaan hän on teatteritaiteen maisteri (TeM), Master of Arts (MA) ja teatteri-ilmaisun opettaja (PD). 
Kunnas johti Lahden ammattikorkeakoulun musiikkiteatterilinjaa vuosina 2002–2013 ja Lahden kansanopiston teatterilinjaa vuosina 1989–2002. Hän on ohjannut urallaan useita ammattiteatteriproduktioita, viimeisimpänä ennen Jyväskylän-kiinnitystään Nahkatakkinen tyttö -musikaalin Tampereen Työväen Teatterin suurelle näyttämölle helmikuussa 2020.
Lapsuus.
Marietta Kunnas kasvoi Jyväskylässä. Hänen isänsä oli Jyväskylän yliopiston kirjallisuuden professori ja historiantutkija Pekka Lappalainen. Kunnaksen äiti Etta-Liisa Kunnas-Lappalainen oli puolestaan näyttelijä.
Perhe.
Marietta Kunnaksella on kaksi aikuista poikaa: elokuvaohjaaja Terra Tevajärvi sekä muusikko ja elokuvasäveltäjä Teivas Tevajärvi.
Juan Meléndez Valdés

Juan Meléndez Valdés (1754–1817) oli espanjalainen runoilija. Opiskellessaan Salamancassa lakitiedettä hän liittyi ryhmään nuoria runoilijoita, joiden tavoitteena oli vapauttaa espanjalainen runous ranskalaisista kahleista kansalliselle pohjalle. Akatemia palkitsi 1780 hänen "Batilo"-nimisen ekloginsa, ja Javellanosin avulla hän sai Salamancassa professorin viran. Ministeristönsä aikana Javellanos hankki hänelle hallinnollisen viran, jonka Meléndez Valdés menetti ministeristön kaatuessa. Ranskalaisten tultua maahan hän liittyi uuteen hallitukseen, joutui siksi vainon kohteeksi ja vältti vaivoin kuoleman. Kun ranskalaiset oli karkotettu, Meléndez Valdés pakeni Ranskaan, ja hän kuoli Montpellierissä.
Meléndez Valdésin aitolyyriset runot (1785 alkaen) olivat käänteentekeviä. Hän on kuitenkin suurempi tyylitaidoltaan kuin omaperäiseltä inspiraatioltaan. Kansalaisena heikkoluonteinen runoilija vapautti espanjalaisen runouden ranskalaisten kaavojen pitkäaikaisesta kahleista. Hän sai siitä kunnianimen "restaurador del Parnaso".
Nogu karjäärilump

Nogu karjäärilump (myös "Nogupalu karjäär, Nogopalu karjäär") on Virossa Võrumaalla Rõugen kunnan Nogun kylässä sijaitseva tekojärvi. Vironkielessä "karjäär" tarkoittaa kaivamalla syntynyttä kuoppaa, jollaisia ovat esimerkiksi hiekka- tai sorakuopat tai louhokset.
Maantietoa.
Lampi on 400 metriä pitkä, 120 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,1 hehtaaria. Se on syntynyt hiekan- tai soranoton muodostamaan kuoppaan eikä sillä on laskuojaa. Kuoppa sijaitsee Nogun kylätien pohjoispuolella pienessä metsikössä, jota ympäröi peltomaat. Lammen eteläpuolella kulkee pieni kärrypolku ja länsipuolella tiet yhdistävä kylätie. Lammen rantaviivan pituus on yli kilometrin eikä rannoilla sijaitse asumuksia.
Vesistösuhteita.
Nogu karjäärilump kuuluu Võhandu jõen valuma-alueeseen, jossa lammen lasku-uoma Tindi oja on Rõuge jõen sivuhaara. Järven valuma-alueen pinta-ala on 1,0 neliökilometriä. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Kelja (täsmennyssivu)

Kelja voi tarkoittaa seuraavia:
Pavel Melnikov

Pavel Ivanovitš Melnikov (1819–1883) oli venäläinen kirjailija. Hän käytti salanimeä Andrei Petšerski. Hänen kertomuksissaan ja laajoissa romaaneissaan ilmenee kansanelämän ja muinaisuuden syvä tuntemus. Hän tunsi hyvin Pohjois-Venäjän lahkolaisten elämää, jota hän kuvaa teoksissaan "Metsissä" ja "Vuorilla". Lahkolaisten erikoistuntijana hän osallistui hallituksen asettamien komiteoiden töihin.
Kõrbjärv (Rõuge)

Kõrbjärv on Virossa Võrumaalla Rõugen kunnan Sandisuun kylässä sijaitseva järvi.
Maantietoa.
Järvi on 210 metriä pitkä, 90 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,4 hehtaaria. Se on muodostunut maastossa olevaan loivaan painaumaan. Sen rannat ovat koko matkaltaan yli 20 metriä leveää suota, jota ympäröi metsämaat. Alueella ei ole asutusta, vaikka metsässä risteilee muutama polku. Sandisuun kylä sijaitsee puolen kilometrin päässä etelässä. Järven rantaviivan pituus on 550 metriä.
Vesistösuhteita.
Kõrbjärv kuuluu Võhandu jõen valuma-alueeseen, jossa sen ojan lasku-uoma yhtyy Sandisuu ojaan, joka on Rõuge jõen sivuhaara. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Pregny-Chambésy

Pregny-Chambésy (aiemmin Pregny) on kunta Lounais-Sveitsissä Geneven kantonissa. Siellä on vajaat 4 000 vakinaista asukasta.
Historiaa.
Pregny-Chambésyn alue kuului vuosina 1601–1815 Ranskalle. Kunta on ollut itsenäinen vuodesta 1816. Nykyisen nimensä kunta sai vuonna 1960 Pregnyn, Chambésy-Dessusin ja Chambésy-Dessousin kylien mukaan.
Sijainti.
Pregny-Chambésy sijaitsee Genevenjärven länsirannalla. Sen rajanaapureita ovat etelässä Geneve, lännessä Le Grand-Saconnex ja pohjoisessa Bellevue. Itäpuolella kunta rajoittuu Genevenjärveen.
Liikenne.
Moottoritie A1 ohittaa Pregny-Chambésyn länsipuolitse. Geneven kansainvälinen lentoasema sijaitsee kunnan länsirajalla.
SBB:n rautatie Geneven päärautatieasemalta Lausanneen kulkee Chambésyn aseman kautta.
Muuta.
Pregny-Chambésy on monen kansainvälisen organisaation kotipaikka:
Abiko

Abiko () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Chiban prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin luoteisosassa Shimōsan ylängöllä, Tonejoen ja Tegajärven välissä. Pohjoisessa kaupunki rajautuu Ibarakin prefektuuriin. Abikossa on 131 777 asukasta (heinäkuussa 2020), ja sen pinta-ala on 43,15 neliökilometriä.
Abiko kehittyi Edo-kaudella yhtenä Mito-kaidō-tiereitin postiasemista ("shukuba"). Myös Tonejoen vesiliikenne oli tähän aikaan vilkasta. Rautateiden myötä Abiko menetti liikenteellisen merkityksensä ja siellä siirryttiin viljelemään riisiä ja vihanneksia. Sittemmin se on kuitenkin kasvanut voimakkaasti yhtenä Tokion esikaupungeista. Sinne on sijoittunut myös koneteollisuutta. Kaupunkioikeudet Abiko sai vuonna 1970. 
Abikon rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat esimerkiksi kahden kirjailijan, Naoya Shigan ja Saneatsu Mushanokōjin, entiset asuintalot. Tegajärven ympäristö on suosittua virkistysaluetta. Abikoa palvelevat JR Higashi-Nihonin Jōban-linja ja Narita-linja. Tōkyō metron Chiyoda-linjalta ajetaan vuoroja Jōban-linjaa pitkin Abikoon saakka.
Väestönkehitys.
Kaupungin väestö oli vuoteen 2010 asti nousussa, mutta tällöin se kääntyi laskuun.
Valgjärv (Rõuge)

Valgjärv (myös "Jaanipeebu järv") on Virossa Võrumaalla Rõugen kunnan Jaanipeebun ja Tindin kylissä sijaitseva järvi. Se on Rõuge jõen jokilaakson Rõugen järvialueen ylin järvi .
Maantietoa.
Järvi on 380 metriä pitkä, 140 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 5,4 hehtaaria. Se sijaitsee viime jääkauden loppuvaiheessa syntyneessä jäätikköjokilaaksossa, jonka paikallinen nimi on Rõuge ürorg. Laaksossa on vierekkäin kaksi järveä, joista toinen on Liinjärv. Molemmat järvet laskevat suurempaan järveen Suurjärv. Laakson pohja on soistunutta metsää tai niittyä. Rõugen taajama ja sen liepeillä olevat Jaanipeebun ja Tiidun kylät sijaitsevat laakson rinteiden yläpuolella. Järven eteläpäässä on kapeasuinen lahti, jota kutsutaan Peräjärveksi. Valgjärvellä ei ole saaria. Sen keskisyvyys on 4,4 metriä, ja syvänteessä on vettä 12,3 metriä (tai 12,6 metriä ). Järven lounaisrinteet ovat jyrkät, mutta muuten sen rannat ovat alavia. Pohjoisrannalla sijaitsee kylätien varressa kolme taloa. Järven rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä.
Luontoarvoja ja luokittelu.
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) () luokituksen (VRD 3) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa lämpötilakerrostuu ().
Järvi luokitellaan limnologisesti samanaikaisesti sekä kovavetiseksi järveksi että eutrofiseksi järveksi (, KE). Silloin järven veden kalkkipitoisuus on keskikorkea tai korkea ja sen ravinnepitoisuudet ovat korkeat. Järvi on silloin rehevöitynyt.
Aare Mäemets on julkaisussaan "Eesti NSV järved ja nende kaitse" vuodelta 1977 kuvaillut järveä. Hänen mukaansa järvessä on mutapohja, joka voi olla noin 6 metriä paksu. Vedenväri on kellertävänvihreä ja veden näkösyvyys on 2,9–3,0 metriä. Järven vesi on kesäisin ja talvisin lämpötilakerrostunut. Veden happamuustaso on pH 8,2–8,4 . Vesikasvillisuus muodostuu 28 lajista. Järvessä elää ainakin särki, ahven, hauki, lahna, sorva, made ja salakka.
Historiaa.
Paikallisen tiedon mukaan toisen maailmansodan aikana olisi järveen piilotettu upottamalla neuvostoliittolainen lentokone. Vuonna 2002 tutkittiin sukeltamalla osoitettua kohtaa järven pohjasta ja 11,8 metrin syvyydestä löydettiin lentokoneen ohjaamo ja osa runkoa. Koneen rungosta puuttuivat siivet ja peräsin, joita ei löydetty.
Vesistösuhteita.
Valgjärv kuuluu Rõuge jõen valuma-alueeseen, jossa Rõuge jõgi on Võhandu jõen sivujoki. Järvestä alkaa pieni oja, joka laskee heti Suurjärveen. Valgjärven kaakkoispäähän laskeutuu kaksi laaksoa Külmorg ja Mõhkorg, joiden pohjalla virtaa purot. Järven rannoilla ja pohjassa on lähteitä . Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Asahi (Chiba)

Asahi () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Chiban prefektuurissa. Se sijaitsee Tyynenmeren rannikolla prefektuurin koillisosassa, Kujūkurin hiekkarannan pohjoispäässä. Sisämaassa kaupungin alue ulottuu Shimōsan ylängölle. Asahissa on 64 972 asukasta (heinäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 130,45 neliökilometriä.
Osa nykyisen kaupungin alueesta oli pitkään Tsubaki no umi -nimistä merenlahtea, joka kuitenkin täytettiin Edo-kaudella 1600-luvun lopulla riisin viljelyä varten. Asahin keskusta on kehittynyt ympäröivän maaseutualueen markkinapaikkana. Riisin lisäksi kaupungin alueella viljellään vihanneksia, kuten kurkkuja ja tomaatteja, ja tuotetaan sianlihaa. Kaupunkiin on sijoittunut myös teollisuutta. Kaupunkioikeudet Asahi sai vuonna 1954. Kaupunki laajeni huomattavasti vuonna 2005, kun siihen liitettiin Hikatan, Iiokan ja Unakamin maaseutukaupungit. Vuoden 2011 Tōhokun maanjäristys ja tsunami aiheutti kaupungissa 14 ihmisen kuoleman ja tuhosi täysin 318 asuinrakennusta.
Asahin nähtävyyksiin kuuluvat Tyynenmeren rannikon uimarannat. Kamakazu Ise-daijingūn šintolainen pyhäkkö tunnetaan "kagura"-tanssiperinteestään. Asahia palvelee JR Higashi-Nihonin Sōbu-päälinja.
Väestönkehitys.
Lähde: