Etelä-Amerikan intiaanit

Etelä-Amerikan intiaanit ovat Etelä-Amerikan alkuperäiskansoja. Intiaanien esi-isät saapuivat Etelä-Amerikkaan yli vuotta ennen ajanlaskun alkua ja levittäytyivät koko mantereelle noin vuoteen 6000 eaa. mennessä. Esikolumbiaanisia maanviljelyskulttuureja esiintyi varsinkin Keski-Andeilla. Niistä tunnetuin on Inkojen suurvalta. Eurooppalaiset siirtomaavallat valloittivat Etelä-Amerikan 1500-luvulla, jolloin intiaanien väkimäärä romahti ja alueen perinteiset kulttuurit kokivat suuria muutoksia.
Nykyään Etelä-Amerikassa asuu yli 20 miljoonaa intiaania, jotka jakautuvat satoihin eri kieliä puhuviin kansoihin ja heimoihin. Paikallinen kulttuuri on säilynyt voimakkaana varsinkin Andeilla ja syrjäseuduilla. Yleisin uskonto on katolisuus, johon yhdistyy esikolumbiaanisen uskonnon piirteitä.
Kansat ja kielet.
Etelä-Amerikan väkiluku oli esikolumbiaanisen ajan lopulla 10–20 miljoonaa. Nykyään Etelä-Amerikan alkuperäiskansoihin kuuluu yli 23 miljoonaa henkeä. Heistä suurin osa asuu Keski-Andien alueella. Perussa intiaaneja asuu yli 8 miljoonaa eli runsas neljännes väestöstä. Intiaanien suhteellinen osuus on suurin Boliviassa, missä yli 40 % asukkaista kuuluu alkuperäiskansoihin. Etelä-Amerikan intiaanit jakautuvat lukuisiin erillisiin kansoihin ja ryhmiin, joita arviosta riippuen on noin 650 tai jopa yli 800.
Etelä-Amerikka on kielellisesti maailman monimuotoisimpia alueita. Arviot alueella puhuttujen alkuperäiskielten määrästä vaihtelevat runsaasta 500:stä lähes 900:ään. Kaikkiaan alueella tiedetään puhutun kuolleet kielet mukaan luettuna ainakin noin kieltä. Kuolleista kielistä kuitenkin vain noin 120 tunnetaan tarkoin.
Etelä-Amerikan ensimmäiset asukkaat saapuivat pohjoisesta, joten alkuperäiskielten oletetaan olevan sukua Pohjois-Amerikan intiaanikielille. Kielisukulaisuutta ei kuitenkaan ole kyetty vakuuttavasti osoittamaan. Mahdollisesti kaikki Amerikan kielet polveutuvat yhdestä kaukaisesta kantakielestä. Etelä-Amerikan kielet jaotellaan usein kulttuurimaantieteen pohjalta, mutta alueelliset samankaltaisuudet eivät välttämättä kerro geneettisestä sukulaisuudesta.
Historia.
Asuttaminen.
Paleointiaanit saapuivat Etelä-Amerikkaan viimeistään vuotta ennen ajanlaskun alkua. He jakautuivat pieniin sukukunnittain muodostuneisiin ryhmiin, jotka vaelsivat alueelta toiselle riistan ja suotuisan ilmaston perässä. Asutus levittäytyi pohjoisesta etelään ja saavutti Tulimaan noin 6000 eaa. Etnisten ryhmien ja niiden puhumien kielten eriytyminen oli Etelä-Amerikassa Pohjois-Amerikkaa voimakkaampaa. Panaman kapea kannas todennäköisesti toimi eräänlaisena suodattimena, joka ajoittain katkaisi yhteydet pohjoisessa ja etelässä asuneiden ryhmien välillä, ja väestöä siirtyi pohjoisesta etelään useina muuttoaaltoina.
Esikolumbiaaniset kulttuurit.
Esihistoriallisessa Etelä-Amerikassa oli karkeasti ottaen neljäntyyppisiä yhteiskuntia ja kulttuureja: Keski-Andien kasteluviljelyä hyödyntäneet sivilisaatiot, Pohjois-Andien ja Karibianmeren rannikon päällikkökunnat, trooppisen metsävyöhykkeen maata viljelleet kyläyhteisöt sekä metsästäjä-keräilijät vailla pysyvää asutusta. Jokainen kulttuuri oli sopeutunut kotiseutunsa omaleimaiseen ilmastoon, maastoon ja lajistoon.
Maataloutta esiintyi pohjoisrannikolla sekä sisämaan metsissä ja ylängöillä. Kurpitsa domestikoitiin noin 8400–8000 eaa., maapähkinä noin 6500 eaa., voipapu noin 5000 eaa ja peruna noin 2500 eaa. Kaskiviljely alkoi 3. vuosituhannella eaa. Maissin ja kassavan viljely levisi Etelä-Amerikkaan noin 2000–1500 eaa. Myös puuvillaa ja tomaattia viljeltiin. Marsuja pidettiin kotieläiminä noin vuodesta 1000 eaa. alkaen. Vuoriston tärkeitä kotieläimiä olivat laama ja alpakka.
Länsi-Intian saaristossa, Karibianmeren rannikolla ja Pohjois-Andeilla yhteiskunnat toimivat uskonnollisten ja sotilaallisten päällikköjen alaisuudessa. Sodankäynnillä oli suuri yhteiskunnallinen merkitys. Se tarjosi mahdollisuuksia sosiaaliseen liikkuvuuteen ja tuotti sotavankeja orjina tai ihmisuhreina käytettäviksi. Vallan keskittyminen erotti päällikkökunnat viidakkoalueiden verrattain tasa-arvoisista yhteisöistä. Andien väkiluku oli 1400-luvun lopussa noin 11,5 miljoonaa asukasta, Keski-Amerikan 5,6 miljoonaa ja Karibian saariston 5,8 miljoonaa. Orinocolta Patagoniaan ulottuva Etelä-Amerikan itäinen puolisko oli harvaan asuttu, ja sen väkiluku oli arviolta 8,5 miljoonaa ihmistä. Trooppisissa metsissä asutus oli tiheämpää kuin Itä-Brasilian ylänköalueilla, Gran Chacossa, Patagoniassa ja Chilen saaristossa, missä metsästys ja keräily olivat pääasialliset tai ainoat elinkeinot.
Keski-Andien sivilisaatio alkoi kehittyä 3. vuosituhannen eaa. jälkipuoliskolla. Ensimmäisellä vuosituhannella eaa. syntyivät ensimmäiset kuningaskunnat. Niistä suurin oli Inkavaltakunta, jonka talous perustui tehokkaaseen kasteluviljelyyn sekä ruoan keskusjohtoiseen tuotantoon, varastointiin ja jakeluun. Valtakunnan merkittäviä saavutuksia olivat myös yhtenäinen lakijärjestelmä, monumentaaliarkkitehtuuri ja kauniit metalliesineet. Inkavaltakunnan väestö oli keskittynyt lähinnä kapeisiin rannikkolaaksoihin ja ylänköjen pieniin viljelykelpoisiin altaisiin. Keski-Andit olivat Etelä-Amerikan väkirikkain ja tiheimmin asutettu alue. Myös Etelä-Andeilla oli suhteellisen tiheää asutusta. Vanhan maailman suuriin asutuskeskuksiin verrattuna Andien väentiheys oli pieni.
Eurooppalaisten saapuminen.
Kristoffer Kolumbus saapui ”Uuteen maailmaan” 1492. Eurooppalaisten mukana Amerikkaan siirtyi tauteja, joille alkuperäiskansoilla ei ollut vastustuskykyä. Amerikkaan siirtyi myös suuri määrä Vanhan maailman eläin- ja kasvilajeja, jotka luontaisten vihollisten puutteessa levittäytyivät voimakkaasti. Kolumbiaanisen vaihdon seurauksena Amerikan ekologia ja alkuperäiskansojen kulttuurit kokivat nopeita ja peruuttamattomia muutoksia.
Espanjalaiset, portugalilaiset ja hollantilaiset valloittivat 1500-luvulla suuria osia Etelä-Amerikasta. Monet alkuperäiskansat tuhoutuivat sotien ja kulkutautien seurauksena lähes kokonaan. Toiset sopeutuivat osaksi uudenlaista siirtomaa-ajan yhteiskuntaa. Suurimmat mullistukset koettiin tärkeiden merireittien lähialueilla, missä valloitussodat olivat toistuvia. Myös Inkavaltakunta joutui järjestelmällisen valloituksen kohteeksi. Yläluokka ja käsityöläiset säilyttivät jonkinasteiset etuoikeudet, mutta maata viljellyt kansan enemmistö alistettiin ankaraan pakkotyöhön. Syrjäseuduilla alkuperäiskansojen perinteinen elämäntapa säilyi paremmin.
Suurin osa Etelä-Amerikan intiaaneista sulautui valtakulttuuriin tai eristettiin reservaatteihin 1700- ja 1800-luvuilla. Osa kykeni kuitenkin säilyttämään perinteisen kielensä ja kulttuurinsa, ja esimerkiksi mapuchet onnistuivat torjumaan espanjalaisten valloitusyritykset. 2000-luvulla alkuperäiskansojen liikkumatila ja poliittinen vaikutusvalta on lisääntynyt. Turismin kautta alkuperäiskansoilla on myös taloudellista valtaa. Amerikan ensimmäinen alkuperäiskansoihin kuuluva valtionpäämies Evo Morales nousi Bolivian presidentiksi 2006.
Nykytilanne.
Andien alkuperäiskansat.
Andien alkuperäiskielet ja -kulttuurit ovat säilyneet muuta Etelä-Amerikkaa elinvoimaisempina. Boliviassa ja Perussa asuu yli 13 miljoonaa intiaania, enemmän kuin kaikissa muissa Etelä-Amerikan maissa yhteensä. Andien alkuperäiskansojen väkiluku on nykyään jopa suurempi kuin esikolumbiaanisena aikana, kun muilla Etelä-Amerikan alueilla intiaanit ovat sulautuneet eurooppalais- ja afrikkalaistaustaiseen väestöön tai jääneet pieneksi vähemmistöksi.
Pohjois- ja Keski-Andien valtioiden suurimmat asutuskeskukset sijaitsevat vuoristossa, mutta Etelä-Andeilla asutus on harvaa. Suurin osa Keski-Andien väestöstä elää 2,5–4 kilometrin korkeudessa vuoristossa. Etelä-Perussa on pysyvää asutusta yli viiden kilometrin korkeudessa.
Maatalous perustuu lukuisiin paikallisiin viljelykasveihin, jotka ovat sopeutuneet vuoriston kylmään ja kuivaan ilmastoon. Varsinaista vuodenaikojen vaihtelua ei ole, mutta päivät ovat trooppisen kuumia ja yöllä saattaa pakastaa. Maaperä köyhtyy nopeasti, joten vuoroviljelyssä käytetään useita erilaisia kasveja, jotka hyödyntävät tehokkaasti maahan jääneitä ravinteita. Noin kolmen vuoden jälkeen maan on levättävä 6–10 vuotta. Voimakas väestönkasvu yhdistettynä viljelysmaan vähäisyyteen on Boliviassa ja Perussa merkittävä yhteiskunnallinen ongelma.
Inkavaltakunnan pääkieli ketšua on säilyttänyt Andeilla tärkeän aseman. Sitä puhuu Ecuadorista Argentiinaan ulottuvalla alueella noin 10 miljoonaa ihmistä. Suurin osa Andien intiaaneista harjoittaa nykyään katolista kristinuskoa, mutta paikalliset uskomukset ja perinteet elävät kristinuskon rinnalla. 
Boliviassa noin puolet väestöstä kuuluu alkuperäiskansoihin. Niistä suurimmat ovat aimarat ja ketšuat. Titicacajärven ympäristössä asuu myös uruja. Bolivian Andien väestö jakautuu vuoriston ja kapeiden laaksojen asukkaisiin. Vuoristossa tärkeimmät elinkeinot ovat karjatalous ja kaivostoiminta. Laaksoissa viljellään maata.
Perun ylivoimaisesti yleisin alkuperäiskieli on ketšua, mutta maan eteläosissa puhutaan myös aimaraa. Suurin osa vuoriston asukkaita saa elantonsa maanviljelystä sekä lampaiden, vuohien, laamojen, alpakoiden ja nautakarjan kasvattamisesta. Teollisuus ja palvelut ovat kasvavia elinkeinoja. Yli 3,5 kilometrin korkeudessa tärkein ammatti on kaivostoiminta, jota harjoitetaan jopa lähes kuuden kilometrin korkeudessa.
Ecuadorin Andien asukkaat ovat lähinnä ketšuaa puhuvia intiaaneja ja mestitsejä. Pienempiä ryhmiä ovat pohjoisen salasacat ja etelän cañarit. Alkuperäiskansojen tärkein elinkeino on maissin, perunan ja papujen viljely, mutta myös keramiikan ja kankaiden valmistuksella on pitkät perinteet.
Kolumbian asukkaista enemmistö elää 1,5–3 kilometrin korkeudessa. Alkuperäiskansat elävät lähinnä Cordillera Orientalin, Cordillera Centralin ja maan eteläosien vuoristoissa. Maan koko väestöstä he muodostavat hyvin pienen osan. Asutus on tiheintä kahvin viljelyyn soveltuvalla vyöhykkeellä noin 1–2 kilometrin korkeudessa.
Argentiinan, Chilen ja Bolivian eteläosien Andit ovat harvaan asuttuja. Laaksossa ja vuorien alarinteillä on pieniä maanviljelijöiden ja karjankasvattajien yhteisöjä.
Keski-Amerikka ja Pohjois-Andit.
Keski-Amerikan ja Etelä-Amerikan pohjoisrannikon päällikkökunnat romahtivat 1600-luvun loppuun mennessä. Länsi-Intian alkuperäiskulttuurit hävisivät espanjalaisten julman hallinnon ja kulkutautien seurauksena lähes kokonaan. Samoin on käynyt useimmille Keski-Amerikan kulttuureille. Syrjäseuduilla esikolumbiaanisten kulttuurien piirteitä on säilynyt paikallisesti. Karibeista ja afrikkalaisista orjista polveutuvat garifunat ovat Karibianmeren rannikon merkittävä väestöryhmä.
Harvat nykypäivään säilyneet alkuperäiskulttuurit eivät yleensä ole hyötyneet eurooppalaisesta vaikutuksesta. Niiden aiemmin monimutkaiset yhteiskunnat ovat tuhoutuneet ja tilalle on tullut sirpaleisia, ulkomaailmasta eristäytyneitä yhteisöjä. Temppelien rakentaminen, luokkaeroihin pohjaava hallinto ja sodankäynti ovat kadonneet. Maatalous on esikolumbiaanista aikaa yksipuolisempaa ja heikommin tuottavaa, käsitöitä tehdään entistä vähemmän ja heikkolaatuisemmin, ja metallurgia on loppunut kokonaan. 
Muutamat Keski-Amerikan ja Pohjois-Andien alkuperäiskansat ovat vaikeuksista huolimatta menestyneet. Panaman kunat ovat pitkälti espanjalaistuneet mutta säilyttäneet kuitenkin perinteiset värikkäät pukunsa, joista on massaturismin kaudella tullut merkittävä taloudellinen voimavara. Koillis-Kolumbian goajirot luopuivat kaskiviljelystä jo 1500-luvulla ja siirtyivät vuohien ja nautakarjan kasvatukseen. Moskiittorannikon jicaquet, miskitot, pechit ja mayangnat kykenivät vastustamaan Espanjan hegemoniapyrkimyksiä satojen vuosien ajan. 1900-luvulla heidän taloudellinen ja poliittinen asemansa kuitenkin heikkeni.
Trooppiset sademetsät.
Trooppisten metsien alkuperäiskansat muodostavat kulttuurisesti ja kielellisesti monimuotoisen ryhmän, jonka elämäntavat ovat sopeutuneet erilaisiin ympäristöihin, kuten sademetsiin, jokivarsiin ja savanneihin. Einkeinot perustuvat usein yhdistelmään metsästystä, kalastusta, keräilyä ja alkeellista maataloutta. Viljely perustuu kaskeamiseen. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maniokki, maissi ja bataatti. Metsästäjät käyttävät aseinaan jousia, nuolia ja puhallusputkia. Käsityöläiset punovat koreja ja valmistavat saviesineitä. Monet heimot asuvat pysyvissä kylissä, mutta osa elää nomadisesti tai puolinomadisesti. Teknologia on yksinkertaista, mutta sopii alkuperäiskansojen elintapaan ja -ympäristöön.
Yhteiskuntajärjestelmä vaihtelee heimoittain, mutta yleisesti ottaen yhteisöt ovat melko tasa-arvoisia. Joissakin heimoissa päällikön sukulaiset saattavat muodostaa eräänlaisen aateliston. Avioliittokäytännöt vaihtelevat: yksiavoisuus on vallitseva käytäntö, mutta varsinkin johtajilla voi olla useita vaimoja. Avioliitot solmitaan usein klaanien välillä, ja sukulaisuus määräytyy vaihtelevasti äiti- tai isälinjassa. Lapset kasvatetaan leikin ja jäljittelyn kautta, ja he osallistuvat pienestä pitäen yhteisön perinteisiin ja uskonnollisiin rituaaleihin.
Uskonto perustuu animismiin ja šamanismiin. Luonnossa elää lukemattomia henkiä ja voimia, joita ihmiset voivat rituaalien ja seremonioiden avulla hallita. Šamaanit toimivat parantajina sekä välittäjinä aineellisen- ja henkimaailman välillä. Heidän vaikutusvaltansa voi olla suurempi kuin poliittisten johtajien. Ihmisellä voi olla useita sieluja, joista osa jatkaa elämäänsä ruumiillisen kuoleman jälkeen. Luojajumalilla ja kulttuuriheeroksilla on tarustoissa tärkeä asema, sillä perinnäistapojen ja -tietojen alkuperä palautuu heihin. Ulkopuolisen vaikutuksen synnyttämät kriisit ovat paikoin synnyttäneet messiaanisia liikkeitä, joissa on haettu ihmeitä ja paluuta paratiisinomaiseen menneisyyteen. Liikkeille tyypillistä on millenaristinen usko intiaanien pian koittavaan yliluonnolliseen valta-asemaan, jolloin syntyy maailma ilman pahuutta.
Heimojen välillä voi paikallisesti esiintyä vilkasta kanssakäymistä, mutta suurin osa heimoista on suljettuja yhteisöjä. Osa alkuperäiskansoista on kyennyt ylläpitämään onnistuneita suhteita valtiovaltaan ja uudisasukkaisiin, mutta toiset ovat ajautuneet riippuvaisiksi valtakulttuurista, jolloin yhteisöt ovat hajonneet ja perinnäistavat menettäneet merkitystään. Valtiovalta on toisaalta pyrkinyt rajoittamaan intiaanien perinteisiä tapoja, kuten sodankäyntiä, moniavioisuutta ja kannibalismia. Monet heimot ovat kadonneet väkivallan, sairauksien, maaomaisuuden menetyksen ja ulkopuolisten kanssa solmittujen avioliittojen seurauksena. Samalla uudenaikainen teknologia on syrjäyttänyt perinteistä elämäntapaa. Osa heimoista on siirtynyt maatalouteen tai karjankasvatukseen.
Metsästäjä-keräilijät.
Suuri osa Etelä-Amerikan väestöstä sai esihistoriallisella ajalla elantonsa metsästyksestä, kalastuksesta ja keräilystä. Ihmiset vaelsivat ravinnon ja raaka-aineiden perässä muodostamatta pysyvää asutusta. Väentiheys oli alhainen ja yhteiskunta yksinkertainen, sillä pysyvien kylien puute esti aineellisen omaisuuden kasaantumisen. Metsästäjä-keräilijöitä oli aiemmin niin rannikoilla, Patagonian aroilla, Gran Chacon ylängöllä kuin pohjoisella metsäalueellakin. Nykyään arkaaisen elämäntavan säilyttäneitä kansoja on hyvin vähän. Ne asuvat syrjäisillä seuduilla, eivätkä ole merkittävässä määrin omaksuneet maatalous- tai teollisuusyhteiskuntien innovaatioita. Reuna-alueilla monet metsästäjä-keräilijät ovat omaksuneet yksinkertaisen maanviljelyn, pysyvien talojen rakentamisen, keramiikan ja kankaiden kudonnan. Uusia alueita raivataan jatkuvasti viljelysmaaksi, mikä uhkaa metsästäjä-keräilijäkansojen olemassaoloa.
Lukumäärä.
Taulukosta ilmenee intiaanien lukumäärä ja suhteellinen osuus Etelä-Amerikan valtioiden väestöstä. Guyanaa, Surinamea ja Ranskan Guayanaa lukuun ottamatta tiedot perustuvat Yhdistyneiden kansakuntien alaisen ECLAC-talouskomission (Economic Commission for Latin America and the Caribbean) arvioon vuodelta 2022. Taulukossa on lisäksi ilmoitettu alkuperäiskansojen ja -kielien lukumäärä, joka Ranskan Guayanaa lukuun ottamatta perustuu Maailmanpankin vuoden 2015 tietoon.