tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vernon C. Bain Correctional Center

Vernon C. Bain Correctional Center on proomulle rakennettu kelluva vankila. Se sijaitsee Yhdysvalloissa New Yorkissa Bronxin kaupunginosassa olevalla Hunt's Pointissa. Laitoksesta käytetään usein nimeä The Boat. Laitoksen nykyinen kapasiteetti on 870 vankia. Vangit asuvat viidessä kerroksessa olevissa asuntoloissa, joita on kuusitoista sekä sadassa sellissä. Vankila rakennettiin proomulle New Orleansissa. Se avattiin vuonna 1992 tasaamaan Rikers Islandin vankilan ylikuormitusta, ja se tehtiin väliaikaiseksi ratkaisuksi.
Kauppakeskus Veska

Kauppakeskus Veska on Pirkkalassa Partolan kunnanosassa sijaitseva kauppakeskus. Sen alkuperäinen osa on valmistunut vuonna 2003 ja laajennusosa alkuvuodesta 2017. Laajennusosan valmistuttua alkuperäisessä osassa toteutettiin remontti, joka valmistui marraskuussa 2018. Veskassa on kaksi kerrosta ja siellä on yli 30 erilaista liikettä. Kauppakeskuksen viereen on kaavailtu myös hotellia, jonka rakentaminen tullaan aloittamaan aikaisintaan vuoden 2020 aikana.
Liikkeet ja palvelut.
Kodintarvike- ja rautakaupat
Eläinliikkeet
Liikunta ja hyvinvointiliikkeet
Vaate ja urheiluliikkeet
Ravintolat
Muut palvelut
Arja Maarit Puhakka

Arja Maarit Puhakka (s. 1957 Helsinki) on suomalainen kuvataiteilija. Puhakka asuu ja työskentelee Paraisten Kirjalassa.
Ura.
Arja Maarit Puhakka opiskeli kuvanveistoa Kankaanpään taidekoulussa vuosina 1994–1997. Taidekoulun jälkeen hän opiskeli muun muassa Tallinnan (1996) ja Prahan (1997) Taideakatemioissa ja on osallistunut useaan performanssityöpajaan ja myös Kulttuurirahaston järjestämälle Muotokuvakurssille Savonlinnassa. Puhakka osallistui vuosina 2010 ja 2011 Turun taideakatemian kuvataiteen erikoistumisopintoihin (omakuvalliset menetelmät). Arja Maarit Puhakka on suorittanut myös filosofian lisensiaatin tutkinnon Turun yliopistossa vuonna 1994 pääaineenaan biologia ja filosofian maisterin tutkinnon pääaineena taidehistoria vuonna 2014 Turun yliopistossa. Puhakka käyttää kuvanveistossa materiaalina kiveä ja pronssia, mutta tekee myös installaatioita eri materiaaleja yhdistäen. Hän tekee myös ympäristötaidetta ja performansseja.
Puhakka on pitänyt 2000-luvulla 16 yksityisnäyttelyä ja osallistunut noin 30 ryhmä- ja yhteisnäyttelyyn.
Julkiset työt.
Kankaanpää.
Kankaanpäässä on kolme Puhakan julkista työtä:
Lisäksi Puhakka on suunnitellut Kankaanpään seurakunnalle Hautausmaan portit Kappelikadulle. Työ on seurakunnan järjestämän Kankaanpään taidekoulun opiskelijoille tarkoitetun suunnittelukilpailun voittajatyö nimeltään "Arbus". Kilpailu käytiin vuosina 1996–1997 ja portit valmistuivat 1999.
Loimaa.
Loimaan patsaspuistossa on kaksi Puhakan ympäristöteosta, jotka ovat molemmat vuodelta 2003. Teokset ovat "Pakettipelto" ja "Yhteys".
Tampere.
Tampereen Vuoreksen alueella on yksi Puhakan työ, teoksen nimi on "Hahtuvat" ja se valmistui vuonna 2017.
Veera Saar

Veera Saar (vuoteen 1936 "Veera-Alise Döring", 28. maaliskuuta 1912 Tikanpesä, Jaaman piiri, Pietari – 20. heinäkuuta 2004 Tallinna) oli virolainen kirjailija.
Saar debytoi vuonna 1949 lastenkirjalla "Sõit mustikametsa". Vuodesta 1958 hän asui Arukülan kylässä lähellä Tallinnaa ja työskenteli siellä kirjailijana. Hän vietti elämänsä viimeiset vuodet Tallinnassa. Teossarja "Kraakuvi mägi" (1987), "Maa hind" (1990), "Kodutee" (1996) ja "Käritsa leib" (1999) yksi hänen huomattavimmista saavutuksistaan. Kodutee-teoksesta hän sai Eduard Vilden kirjallisuuspalkinnon vuonna 1997.
Veera Saarin teokset kuvaavat usein realistisella tyylillä maalaiselämää naisen näkökulmasta. 
Hänen tarinoissaan on usein omaelämäkerrallisia kerroksia.
Khalistan-liike

Khalistan-liike on Punjabin alueella 1970-luvun alussa noussut pyrkimys perustaa sikheille oma itsenäinen valtio. Sitä on tavoiteltu sotilaallisesti ja diplomaattisesti. Sen alue koostuisi pienimmilään nykyisestä Punjabin maakunnasta Intiassa ja joskus myös Pakistanissa, suurimmilaan lisäksi niitä ympäröivistä alueista Haryana, Himachal Pradesh ja osista Jammun ja Kashmirin liittoterritoriitoriota Intiassa, Khyber Pakhtunkhwanista, Balochistanista ja Sindhistä Pakistanissa.
Vuonna 1984 Indira Gandhin johtama operaatio Sininen tähti kukisti sikhien kapinan. Akali Dal -puolue kannatti Khalistanin valtion perustamista vuosina 1980–1992.
Eia Uus

Eia Uus (s. 15. helmikuuta 1985 Haapsalu) on virolainen kirjailija.
Eia Uus vietti neljä vuotta kouluvuosistaan Thaimaassa. Hän opiskeli tämän jälkeen Tallinnassa englantilaista filologiaa ja virolaista kirjallisuutta. Hän valmistui vuonna 2012 filosofian maisteriksi. Sen jälkeen hän työskenteli mainostoimistossa ja englannintajana. Jo tätä ennen Eia Uus kirjoitti debyyttiteoksensa. Hän teki teoksen "Kuu külm kuma" klassiseksi kehitysromaaniksi, jossa kuvataan Thaimaassa toimivan oppilaitoksen elämää. Päähenkilön mielentilan havainnollistamiseksi teoksen kaikki luvut alkavat sitaatilla Sylvia Plathin teoksista. Seuraavassa romaanissaan "Kahe näoga jumal" kirjailija kuvaa nuorten virolaisälymystön mielialoja. 
Eia Uus sai Eduard Vilden kirjallisuuspalkinnon vuonna 2006 esikoisteoksestaan "Kuu külm kuma". Hän on nuorin tämän palkinnon saanut kirjailija.
Toba (Mie)

Toba () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Mien prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin itäosassa Tyynenmeren Isenlahden rannikolla Shiman niemimaan pohjoisosassa. Kaupungilla on monimuotoinen, rikkonainen riasrannikko lukuisine suppilomaisine lahtineen ja erikokoisine saarineen. Saarista merkittävimpiä ovat Tōshijima, Sugashima ja Kamishima. Sisämaassa on pääosin vuoristoa. Tobassa on 18 387 asukasta (helmikuussa 2020) ja sen pinta-ala on 107,34 neliökilometriä.
Toba oli vanhastaan tärkeä suojasatama Japanin rannikkoa pitkin kulkeneella laivareitillä. 1500-luvun lopulla se toimi myös Kuki-klaanin laivaston tukikohtana. Kuki Yoshitaka rakennutti Tobaan linnan, ja sittemmin Edo-kaudella se kehittyikin linnanaluskaupunkina ja Toban daimiokunnan hallintokeskuksena. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Toba sai vuonna 1954, kun Toban maaseutukaupunkiin liitettiin seitsemän muuta kuntaa. Tärkeimpiä elinkeinoja ovat matkailu, kalastus ja vesiviljely, mutta kaupunkiin on sijoittunut myös elektroniikkateollisuutta ja laivanrakennusta. Erityisen tunnettu Toba on naispuolisista "ama"-sukeltajistaan, jotka kalastavat merestä esimerkiksi merikorvia ja "sazae"-kotiloita ("Turbo sazae"). Rannikolle on rakennettu hotelleja ja muita lomakohteita.
Toban nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa Toban akvaario, Mikimoton helmisaari ja Toban merimuseo. Kaupungin rakennettua kulttuuriperintöä edustavat Toban linnan raunioiden lisäksi Shōfuku-jin ja Kozō-jin buddhalaiset temppelit. Kaupungin alue kuuluu kokonaisuudessaan Ise-Shiman kansallispuistoon. Tobaa palvelevat JR Tōkain Sangū-linja sekä Kintetsu-rautateiden Shima-linja ja Toba-linja. Lauttayhteys liittää kaupungin Iragon niemimaalle Isenlahden toisella puolella.
PGF/TikZ

PGF/Ti"k"Z on yhdistelmä kahdesta ohjelmointikielestä, joilla voidaan tuottaa vektorigrafiikkaa, kuten teknisiä havainnollistuksia ja piirustuksia geometrisesta/algebrallisesta kuvauksesta. Yleisimpiä piirrettäviä kuvioita ovat piste, viiva, nuoli, polku, ympyrä, ellipsi ja monikulmio. PGF on matalan tason kieli, kun taas Ti"k"Z on kokoelma korkeamman tason makroja PGF-kielen käyttämiseksi.
Korkeamman tason PGF- ja Ti"k"Z-käskyt annetaan TeX-makroina, mutta toisin kuin PSTricks-merkinnän tapauksessa, PGF/Ti"k"Z grafiikka on kuvailtu kielellä, joka muistuttaa MetaPost-merkintää. Till Tantau on suunnitellut PGF- ja Ti"k"Z-kielet. Hän on myös pääkehittäjä ainoalle tunnetulle PGF- ja Ti"k"Z-tulkille, joka on kirjoitettu TeX-kielellä. PGF on lyhenne sanoista "Portable Graphics Format". Ti"k"Z on rekursiivinen akronyymi sanoista ”Ti"k"Z ist "kein" Zeichenprogramm” (saksankielinen fraasi ”Ti"k"Z "ei" ole piirto-ohjelma”) ja julkaistiin PGF-versiossa 0.95.
Muddle Lilius

Suzanne ”Muddle” Benedikta Irmelin Lilius (s. 1958 Hanko) on suomalainen taiteilija, tutkija ja kirjailija. Lilius on opiskellut Pariisissa ja tutkinut Afrikan sarven kirjallisuutta, kulttuuria, kieliä ja niiden lingvistiikkaa.
Muddle Liliuksen vanhemmat ovat taiteilija ja kirjoittaja Carl-Gustaf Lilius ja kirjailija Irmelin Sandman Lilius.
Merikäärme.
Muddle Liliuksen julkinen veistos "Merikäärme" paljastettiin Hangon Vuorikadulla vuonna 1999. Teoksen toisinto hankittiin Salon Anisten päiväkodin pihalle vuonna 2009; Salossa veistoksen nimi on "Vesilohikäärme". Veistos on Kurun mustaa dioriittia. Veistoksen toteuttamisessa olivat Liliuksen lisäksi mukana mittapiirustuksen tehnyt Kristian Kober ja kuvanveistäjä Heikki Räsänen.
Veistos perustuu Liliuksen samannimiseen lastenkirjaan.
Oneidan kieli

Oneidan kieli (oneidaksi "Onʌyotaʔa꞉ka", "pystyn kiven kansa") on irokeeseihin kuuluvien oneidojen puhuma irokeesikieli. Kieltä puhutaan Yhdysvaltain New Yorkin ja Wisconsinin osavaltiossa sekä Kanadan Ontarion provinssissa. Kieli on äärimmäisen uhanalainen: vuonna 2016 kielellä arvioitiin olevan vain 192 puhujaa, joista 180 asuu Kanadassa. Kaikki puhujat ovat vanhuksia ja puhujamäärä vähenee nopeasti; lisäksi kaikki kielen puhujat osaavat myös englantia. Kieli on kuolemaisillaan sukupuuttoon, mutta on perustettu erilaisia hankkeita sen elvyttämiseksi.
Tunnettuja murteita ei ole.
Fonologia.
Oneidan kielessä on kuusi vokaalifoneemia: tavalliset /i/, /e/, /o/, /a/ sekä nasaaliset /ũ/ (kirjoituksessa ⟨u⟩) ja /ə̃/ (kirjoituksessa ⟨ʌ⟩). Kielessä on myös useita diftongeja. Konsonanttifoneemeja on 11; kielen erikoisuus on bilabiaalisten foneemien (m, p) puuttuminen.
Morfologia.
Muiden irokeesikielten tavoin oneida on polysynteettinen ja agglutinoiva kieli.
Numerot yhdestä kymmeneen.
Lähde:
Kyproksen ja Suomen suhteet

Kyproksen ja Suomen suhteet alkoivat Kyproksen tasavallan ja Suomen valtion välillä 2. syyskuuta 1961. Suomen suurlähetystö sijaitsee Nikosiassa ja Kyproksen suurlähetystö Helsingissä. Molemmat maat ovat Euroopan unionin jäseniä.
Euroopan unioni.
Suomi liittyi Euroopan unioniin 1. tammikuuta 1995 ja Kypros 1. toukokuuta 2004.
Sara Marjoniemi

Sara Marjoniemi on suomalainen muusikko ja yrittäjä. Sara Marjoniemi ja Markku Mäkelä perustivat yhdessä TV OFF -nimisen yhtyeen vuonna 2007. TV OFFin esikoisalbumi Music Machine julkaistiin toukokuussa 2010. Vuoden 2011 marraskuussa yhtye toimi lämppärinä yhdysvaltalaiselle alternative rock -yhtye 30 Seconds To Marsille Latviassa, Liettuassa ja Valko-Venäjällä . 
Sara Marjoniemen yritys, Caccu, valmistaa pakasteleivoksia elintarvikekauppoihin.
Itävallan ja Suomen suhteet

Itävallan ja Suomen suhteet alkoivat Itävallan tasavallan ja Suomen valtion välillä 29. maaliskuuta 1949. Suomen suurlähetystö sijaitsee Wienissä ja Itävallan suurlähetystö Helsingissä. Molemmat maat ovat Euroopan unionin jäseniä.
Ensimmäinen maailmansota.
Ensimmäisessä maailmansodassa Itävalta-Unkari ja Suomi olivat aluksi vastakkaisilla puolilla, mutta myöhemmin Itävalta-Unkarin kanssa liittoutunut Saksa osallistui Suomen sisällissotaan hallituksen puolella. Sodan päätyttyä Itävalta-Unkari tunnusti Suomen itsenäisyyden. 
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Kun Itävalta-Unkari hajosi ensimmäisen maailmansodan jälkeen, Itävallasta tuli Suomen vastinpari suhteissa. Toisessa maailmansodassa Lapissa taisteli itävaltalaisia joukkoja aluksi Suomen liittolaisina. Myöhemmin syttyi Lapin sota, jossa saksalaiset ja itävaltalaiset sotilaat tuhosivat suuren osan Lappia.
Sekä Itävalta että Suomi liittyivät Euroopan unioniin 1. tammikuuta 1995. Suomi liittyi Natoon 4.4.2023, Itävalta ei liittynyt Natoon jatkuvan puolueettomuuspolitiikan vuoksi.
Kroatian ja Suomen suhteet

 
Kroatian ja Suomen suhteet alkoivat Kroatian ja Suomen valtion välillä 19. helmikuuta 1992. Suomi oli tunnustanut Kroatian itsenäisyyden jo 17. helmikuuta. Suomen suurlähetystö sijaitsee Zagrebissa ja Kroatian suurlähetystö Helsingissä. Molemmat maat ovat Euroopan unionin ja Naton jäseniä.
Euroopan unioni.
Suomi liittyi Euroopan unioniin 1. tammikuuta 1995, Kroatia 1. heinäkuuta 2013.
Nato.
Kroatia liittyi Natoon 1. huhtikuuta 2009.
S. I. Hayakawa

Samuel Ichiye Hayakawa (18. heinäkuuta 1906 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia – 27. helmikuuta 1992 Greenbrae, Kalifornia) oli kanadalaissyntyinen yhdysvaltalainen kielitieteilijä ja psykologi ja republikaanisen puolueen poliitikko. Uransa aikana Hayakawa toimi San Franciscon osavaltionyliopiston rehtorina, sekä Yhdysvaltain senaattorina Kaliforniasta vuosina 1977–1983.
Senaattorina Hayakawa vastusti Panaman kanavan luovuttamista Panamalle. Lisäksi hän puolusti Franklin D. Rooseveltin hallinnon päätöstä internoida japanilaisperäisiä yhdysvaltalaisia toisen maailmansodan aikana. Etniselta taustaltaan Hayakawa oli itse amerikanjapanilainen.
Valvillan tehdasmuseo

Valvillan tehdasmuseo on Hyvinkäällä vanhan villatehtaan puiston palokalustorakennuksessa sijaitseva museo, joka käsittelee villateollisuuden historiaa Hyvinkäällä. Hyvinkää oli Suomen merkittävimmän villateollisuuden kotipaikka vuodesta 1892 alkaen, jolloin Ossian Donner perusti Hyvinkäälle villakehräämön. Kehräys jatkui paikkakunnalla vuoteen 1991 asti, jolloin museolle nimensä antanut Valvilla oy teki konkurssin.
Museo on perustettu vuonna 1981 ja Valvilla Oy:n konkurssin jälkeen se siirtyi Hyvinkään kaupungille. Museota ylläpitää Hyvinkään kaupunginmuseo. 
Tehdasmuseon kokoelmaan kuuluu villateollisuuskoneita, valokuvia, kangasmallikirja-aineistoja ja teollisuusarkisto. Nykyinen perusnäyttely avattiin insinööri Ossian Donnerin syntymäpäivänä 24.3.2004. Näyttelyssä on esillä 1950-luvun kutomakone, italialainen Nebiolo, kudottavana kankaana on suomalainen sotilassarka. Toinen museon kone on vanutuskone eli valkki vuodelta 1910. Se oli käytössä lokakuuhun 1981 asti, jolloin se pääsi museoon. Lisäksi esitellään valokuvin villatehtaan tehdassaleja, kankaankudonnan eri työvaiheita ja villatehtaan tuotteita kuten Rondo-käsityölankoja ja Rondo-mallineuleita. 
Valvillan tehdasmuseon lisäksi Hyvinkäällä sijaitsee Villateollisuuden muistomerkki, joka sijaitsee tehtaan ja museon lähellä Donnerinpuistossa. Muistomerkki on obeliski, joka pystytettiin vuonna 1956 tehtaan työntekijöiden ja virkailijoiden aloitteesta.
Hitsaajat (Hyvinkää)

Hitsaajat eli Nosturin hitsaajat työssään on Mauno Oittisen suunnittelema vuonna 1962 valmistunut patsas, joka sijaitsee Hyvinkään keskustassa Kirjastoaukiolla. Patsas kuuluu Hyvinkään tunnetuimpiin ja se esittää kolmea satamanosturia hitsaavaa henkilöä. Patsaan lahjoitti Hyvinkään kaupungille Kone Oy elokuussa 1963. Patsaan juurella olevat kukat ovat punaisia ja keltaisia, symboloiden hitsauksessa keskeistä tulta. Patsaan korkeus on n. 6,5 metriä ja se on valmistettu pronssista. 
Patsas sijaitsi alun perin nykyisen Jussintorin liikerakennuksen kohdalla noin sata metriä länteen sen nykyisestä sijainnista.
Hitsaajat (Turku)

Hitsaajat on Viljo Mäkisen kuparilevyistä ja kuparitangoista tehty veistos vuodelta 1968. Turun kaupunki tilasi sen kuvaamaan Turun teknillisen oppilaitoksen silloista oppialaa. Teos on teeman mukaisesti valmistettu hitsaamalla. Sen keskiosaan muodostuu siluetti hitsaustyöhön uppoutuneesta hahmosta. Teoksen yläosaan on kuvattu hitsaamisesta sinkoilevia kipinöitä. 
Mäkinen tunnetaan erityisesti humoristisia ja naivistisia piirteitä henkivistä henkilökuvistaan. Hänen muita julkisia teoksiaan Turussa ovat esimerkiksi veistokset "Portsan pojat", "Kissa-Alli" ja "Korppu-Vihtori".
Villateollisuuden muistomerkki

Villateollisuuden muistomerkki tai Donnerin obeliski on Hyvinkään Donnerinpuistossa sijaitseva tehtailija Ossian Donnerin muistoksi pystytetty punagraniittinen obeliski, joka on noin 14 metriä korkea. Obeliskin ja sen viereisen suihkulähteen on suunnitellut Jarl Eklund. Se kuuluu Suomen harvoihin obeliskeihin ja aloitteen sen pystyttämiseksi tekivät Hyvinkään villakehräämön työntekijät ja virkailijat. Muistomerkki pystytettiin vuonna 1956. Siinä on pronssinen Ossian Donnerin rintakuva ja seuraavat tekstit:
 "”Vuoden 1892 maaliskuussa perusti Ossian Donner Hyvinkäälle pienen villakehräämön, josta hän kehitti suuren teollisuuslaitoksen. Patsas on pystytetty aloiterohkeuden ja tulevaisuuden uskon kunniaksi.”
 "”Tämä muistomerkki on syntynyt Yhtyneet villatehtaat Oy:n työntekijäin ja virkailijoiden aloitteesta, Yhtiö on pystyttänyt patsaan vuonna 1956 ja lahjoittanut sen Hyvinkään kauppalalle""
Donnerin pronssinen profiilikuva on Gerda Qvistin käsialaa. Obeliskin ja suihkulähteen lisäksi Donnerinpuistossa sijaitsee Terho Sakin suunnittelema Veteraanikivi, joka kunnioittaa talvisotaan ja jatkosotaan lähteneitä.
Donnerin obeliski kunnostetaan kesään 2023 mennessä Hyvinkään kaupunginmuseon ohjauksessa. Sen kirjaimet kunnostetaan ja pinta ja saumat puhdistetaan.
Carl Johan Mauritz Nymander

Carl Johan Mauritz Nymander (9. tammikuuta 1797 Pietari – 1. helmikuuta 1856 Ykspää, Viipurin pitäjä) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri ja valtioneuvos.
Nymanderin vanhemmat olivat Pietarin suomalaisen seurakunnan kanttori, tilanomistaja Johan Nymander ja Helena Löfman ja puoliso vuodesta 1821 Hedvig Charlotta Wilhelmina Blåfield. Nymander suoritti saksalaisen koulun kurssin Pietarissa 1813, minkä jälkeen hänet hyväksyttiin Haapaniemen sotakouluun. Sieltä 1817 valmistuttuaan Nymander toimi koulun venäjän kielen ylimääräisenä opetusupseerina kevääseen 1818 ja koulun muututtua Haminan kadettikouluksi edelleen paitsi venäjän, myös tekniikan, kalligrafian, maastontiedustelun ja kartanpiirustuksen opettajana. Aliluutnantiksi Nymander ylennettiin 1818, luutnantiksi 1823, alikapteeniksi 1826 ja kapteeniksi 1831. Seuraavana vuonna hänet siirrettiin palvelukseen Henkivartioväen Suomen tarkk’ampujapataljoonaan, everstiluutnantiksi hän yleni 1834. Nymander määrättiin pataljoonankomentajaksi Mallijalkaväkirykmenttiin 1835. Sieltä hänet komennettiin everstiksi ylennettynä pataljoonankomentajaksi Kaprion jääkärirykmenttiin Luoteis-Inkeriin 1839, mutta siirrettiin jo seuraavana vuonna Sofian jääkärirykmenttiin.
Nymander erosi vuonna 1843 sotapalveluksesta valtioneuvoksena ja siirtyi metsäteollisuuden palvelukseen. Hän johti kymmenen vuotta Vjatkan ja Permin kuvernementtien metsä- ja uittotyömaita. Vuonna 1849 hänet merkittiin everstinä Venäjän armeijan metsänhoidosta vastanneen upseerikunnan upseeriluetteloihin, eron sotapalveluksesta hän sai kenraalimajurina syyskuussa 1853.
David Gideon Oberg

David Gideon Oberg (6. maaliskuuta 1807 Hamina – 17. toukokuuta 1883 Kymi) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri.
Obergin vanhemmat olivat opettaja David Georg Åberg ja Ebba Christina Nikander. Oberg tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1821 ja määrättiin sieltä 1826 valmistuttuaan vänrikkinä palvelukseen Lappeenrannan suomenmaalaiseen jalkaväkirykmenttiin. Vuonna 1831 hänet siirrettiin aliluutnanttina Venäjän armeijan topografikuntaan. Vuosina 1833–1838 Oberg palveli nostoväkijoukoissa Suomessa ja 1847–1850 Gruusian nostoväkijoukkojen päällikön apulaisena. Vuonna 1850 hänet määrättiin nostoväkijoukkojen päälliköksi Keski-Venäjälle. Vuonna 1853 everstiksi ylennetty Oberg sai eron sotapalveluksesta kenraalimajurina vuonna 1856.
Silvia Rannamaa

Silvia Rannamaa (vuoteen 1940 Sylvia Hypponen; 3. maaliskuuta 1918 Tallinna – 19. huhtikuuta 2007 Tallinna) oli virolainen kirjailija. Hän syntyi Tallinnassa inkerinsuomalaiselle isälle ja virolaiselle äidille. Yläkoulun ja lukion hän suoritti Tallinnassa ja opiskeli sen jälkeen vuosina 1943–1944 Tarton yliopiston filosofisessa tiedekunnassa.
Nuorisoromaanit "Kadrin päiväkirja" vuodelta 1959 ja "Kasuema" vuodelta 1963 olivat Silvia Rannamaan merkittävimmät teokset. Myöhemmin hän julkaisi lyyrisen satukokoelman "Nösperi Nönni Natuke" (1977) ja lyhytproosan kokoelman "Väikese käpa jälg" (1985). Lisäksi hän on kirjoittanut näytelmiä ("Äratõmbed" vuonna 1968), novelleja ja runoja; tunnetuin runokokoelma on vuonna 2005 ilmestynyt "Sinule, ema!". Muistelmia omasta elämästään Silvia Rannamaa on julkaissut omaelämäkerrallisissa teoksissa "Maast madalast" (1990) ja "Ja vaimuvara ka" (1998).
"Kadrin päiväkirja" on julkaistu suomeksi vuonna 2014 Anniina Ljokkoin kääntämänä (Savukeidas Kustannus, ). Silvia Rannamaa oli naimisissa kolme kertaa, viimeksi virolaisen kirjailijan Harald Suisleppin (1921–2000) kanssa.
Mikael Orraeus

Mikael Orraeus oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraaliluutnantti.
Mikael Orraeus kuului suomalaiseen Orraeus-sukuun. Hänen vanhempiaan, mahdollista puolisoaan ja syntymä- ja kuolinvuosiaan ei tunneta. Tiedetään kuitenkin, että hän valmistui upseeriksi, ylennettiin vänrikiksi ja määrättiin palvelukseen Henkivartioväen ratsastavaan krenatöörirykmenttiin vuonna 1860. Orraeus suoritti 1860–1863 Mihailin tykistöakatemian kurssin, jonka aikana vuonna 1862 hänet ylennettiin aliluutnantiksi. Kurssin jälkeen Orraeus ylennettiin luutnantiksi ja määrättiin Henkivartioväen ratsastavaan tykistöön. Vuonna 1871 hänet määrättiin alikapteenina erityistehtäviin Kaukasian armeijan ylipäällikön esikuntaan, ylennettiin 1874 kapteeniksi ja seuraavana vuonna everstiluutnantiksi. Tuolloin hänet myös siirrettiin 5. ratsastavan tykistöprikaatiin.
Turkin sotaan 1877–1878 Orraeus osallistui ensin prikaatissaan, kunnostautuen muun muassa Gornyi Dubnjakin taistelussa. Sodan lopulla vuonna 1878 hänet ylennettiin everstiksi ja määrättiin Henkivartioväen ratsastavan tykistöprikaatin 3. patterin päälliköksi. Sodan jälkeen hän yleni H.M. Keisarin sivusadjutantiksi. Vuonna 1883 Orraeus määrättiin Henkivartioväen ulaanirykmentin komentajaksi Pietariin. Vuonna 1888 hänet ylennettiin kenraalimajuriksi ja määrättiin 1889 Henkivartioväen ratsastavan tykistöprikaatin komentajaksi. Kenraaliluutnantiksi hän yleni 1896, jolloin hänet määrättiin Venäjän armeijan tykistön krenatöörijoukkojen komentajaksi. Joulukuussa 1898 Orraeus nimitettiin Venäjän yleisesikunnan sotatieteellisen komitean esimieheksi, tammikuussa 1903 hänet määrättiin 16. armeijakunnan komentajaksi.
Orraeus osallistui Venäjän–Japanin sotaan heinäkuusta 1904 alkaen Venäjän armeijan krenatöörijoukkojen komentajana. Sodan jälkeen maaliskuussa 1906 hänet siirrettiin osastopäälliköksi sotaministeriöön ja nimitettiin huhtikuussa sodissa haavoittuneiden Aleksanterin komitean jäseneksi. Hän toimi mainituissa tehtävissä kesään 1911 saakka, jolloin hän sai eron sotapalveluksesta.
Merle Jääger

Merle Jääger (s. 19. lokakuuta 1965) on virolainen teatteri- ja filminäyttelijä sekä kirjailija.
Vuonna 1983 hän valmistui lukiosta ja vuonna 1988 näyttelijäksi Viron musiikki- ja teatteriakatemian esittävän taiteen laitokselta.
Jääger on toiminut näyttelijänä Vanemuine-teatterissa vuodesta 1988, joskin hän on ollut pitkään virkavapaalla. Hän on saanut näyttelijäntyöstään Voldemar Panso -palkinnon 1988 ja Ants Lauter -palkinnon 1997. Vuonna 1999 hänet palkittiin Virossa vuoden parhaana naisnäyttelijänä. Myös Tarton teatterifestivaalilla 2004 hänet valittiin parhaaksi naisnäyttelijäksi. Hänen tunnetuin filmiroolinsa on virolaisessa seikkailuelokuvassa Malev. 
Jääger on Tarton kaupunginvaltuuston jäsen ja osallistui vuoden 2014 europarlamenttivaaleihin Viron itsenäisyyspuolueen ehdokkaana.
Runokokoelmat.
Erityisesti Jäägerin punk-runot ovat tunnettuja.
Hanna Vainio

Hanna Elina Vainio (8. lokakuuta 1963 Helsinki – 28. maaliskuuta 2021 Bournemouth, Englanti) oli suomalainen kuvataiteilija, taidemaalari ja ympäristötaiteilija. Vuonna 1984 ylioppilaaksi kirjoittanut Vainio opiskeli Vapaassa Taidekoulussa vuosina 1984–1989 ja Taidekoulu Maassa vuosina 1989–1992 kuvataiteilijan ammattilinjalla.
"Tuulet ja Suunnat".
Hanna Vainion suunnittelema Helsingin Malminkartanon täyttömäen huipulle ja rinteeseen rakennettu ympäristötaideteos "Tuulet ja Suunnat" valmistui vuonna 1998. Teos on kolmeosainen. Mäen rinteeseen on tehty valkoiset raidat, jotka muodostavat pyramidin, kun ne yhtyvät mäen huipulla. Raidat ovat 260 metriä pitkät ja ne tehtiin Sipoon Kalkkirannasta louhitusta kalkkikivimurskeesta.
Huipulla on teoksen toinen osa, kompassikuvio, joka on tehty kivestä. Kuvion reunoille on sijoitettu kahdeksan eriväristä tuulipussia kompassikuvion osoittamiin pää- ja väli-ilmansuuntiin. Kolmantena osana ympäristöteoksessa olivat istutukset: mäelle istutettiin puita, pensaita ja kukkia. Myös alueen polkuja kunnostettiin.
János Garay

János Garay (1812–1853) oli unkarilainen runoilija.
Garay nimitti itseään "Uhlandin oppilaaksi". Hän oli harvinaisen tuottelias lähinnä kertomarunouden alalla mutta myös lyyrikkona ja näytelmäkirjailijana. Hänen, kuten muidenkin Mihály Vörösmartyn aikalaisten ja jäljittelijöiden, runolliselle tuotannolle ovat luonteenomaisia piirteitä sujuva muoto, monisanainen ja mahtipontinen isänmaallisuus. Garayn balladeista herättivät aikoinaan paljon vastakaikua muun muassa "Kont" sekä kokoelma "Az Árpádok" (1847). Koottujen teosten julkaisu "Garay János összes munkái" ilmestyi 1886.
Luettelo valtioiden johdon vierailuista Yhdysvaltoihin (Oseania)

Tämä on luettelo Oseanian valtioiden johdon vierailuista Yhdysvaltoihin. Luettelo on osa artikkelikokonaisuutta, joka on sivulla Luettelo valtioiden johdon vierailuista Yhdysvaltoihin.
Gasparo Gozzi

Gasparo Gozzi, kreivi (1713–1786), oli italialainen runoilija. Hän perusti 1768 Joseph Addisonin "Spectatorin" mallin mukaisen lehden "Osservatore Veneto", jonka satiiri oli hienoa ja tyyli miellyttävää. Huomattavimmat hänen runoteoksistaan ovat Horatiuksen tyyliset "Sermoni" ja "Il trionfo dell’ umiltà". Gozzin teokset julkaisi Angelo Dalmistro (1794–1798, 1812, 1825–1829).
Gozzin veli oli kirjailija Carlo Gozzi.
Carlo Gozzi

Carlo Gozzi (13. joulukuuta 1720, Venetsia, Venetsian tasavalta - 4. huhtikuuta 1806, Venetsia, Italian kuningaskunta) oli italialainen kreivi ja näytelmäkirjailija. Hän kirjoitti huvinäytelmiä eli komedioita.
Elämäkerta.
Runoilija Gasparo Gozzin nuorempi veli kreivi Carlo Gozzi syntyi köyhään venetsialaiseen aatelisperheeseen ja liittyi armeijan palvelukseen. Palattuaan synnyinkaupunkiinsa Venetsiaan vuonna 1744 hän kirjoitti satiireja ja sekalaista proosaa ja liittyi taantumukselliseen "Accademia dei Granelleschiin".
Kirjallinen ura.
Gozzi oli Italian kirjallisuuden puhtautta ajavan vanhoillisen "Società de Granelleschin" jäsen. Yhdistys ivasi kaikkea mauttomuutta. Gozzin satiiri suuntautui etenkin abbé Pietro Chiarin huonoja näytelmiä ja Carlo Goldonia vastaan, kuten runossa "La tartana degli influssi" (1747).
Carlo Gozzi puolusti vanhaa commedia dell’artea ja koetti kohottaa sitä romantiikan hengessä. Gozzi loi käsitteen "fiaba drammatica" eli fantasia, satudraama. Vuonna 1761 hän dramatisoi "Rakkaus kolmeen pomeranssiin" eli "L'amore delle tre melarance", jossa hän kritisoi sekä Pietro Chiaria että Carlo Goldonia esittämällä heidät naurettavina ja pahoina hahmoina. Kun tämä suunta ei miellyttänyt yleisöä, Gozzi alkoi kirjoittaa toisenlaisia näytelmiä, joiden mallina olivat Calderónin näytelmät. Näistä näytelmistä mainittava on "Metafisico".
"L'amore delle tre melarance" näytelmän suuren suosion jälkeen Gozzi kirjoitti yhdeksän muuta "fiabea" (fantastisia näytelmiä; kirjaimellisesti "satuja"), jotka perustuvat käsinukkenäytelmiin, itämaisiin tarinoihin, suosittuihin tarinoihin, satuihin ja espanjalaisten näytelmäkirjailijoiden kuten Tirso de Molinan, Pedro Calderón de la Barcan ja Miguel de Cervantesin teoksiin. Menestyneimpiä ​​näistä fiabeista ovat "Il re cervo" (ensi-ilta vuonna 1762; 'Peurakuningas'), "Turandot" (ensi-ilta vuonna 1762), "La donna serpente" (ensi-ilta vuonna 1762; "Käärmenainen") ja "L'augellin belverde" (ensi-ilta vuonna 1765; "Kaunis pieni pieni"). Vihreä lintu”).
Gozzin "fiabet" olivat suosittuja jonkin aikaa Italiassa, ja niillä oli vieläkin pysyvämpi vaikutus muualla Euroopassa, erityisesti Saksassa, missä ne julkaistiin vuosina 1777–1778. Johann Wolfgang Goethe, Friedrich Schiller, Gotthold Ephraim Lessing ja Schlegelit ihailivat niitä: Schiller teki "Turandotista" vakavan näytelmän ja Friedrich von Schlegel vertasi Gozzia William Shakespeareen. "Turandotia" käytettiin myöhemmin Ferruccio Busonin (ensi-ilta vuonna 1917) ja Giacomo Puccinin (Turandot, ensi-ilta 1926) oopperoiden pohjana; "L’amore delle tre melarance" loi pohjan Sergei Prokofjevin oopperalle Rakkaus kolmeen appelsiiniin (ensi-ilta vuonna 1921).
Gozzin teosten täydellinen laitos ilmestyi vuonna 1802. Hän kirjoitti myös eloisat joskin häpeilemättömät muistelmat "Memorie inutili" (1797).
Suomennettu tuotanto.
Näytteitä tuotannosta on antologiassa "Italian kirjallisuuden kultainen kirja" (WSOY 1945)
Ultimate Custom Night

Ultimate Custom Night on vuonna 2018 julkaistu selviytymiskauhupeli, joka kuuluu "Five Nights at Freddy’s" -pelisarjaan.
Pelaajan tehtävänä on selviytyä robottieläimiltä pizzeriassa kuten ensimmäisessä ja toisessa pelissä. Pelissä esiintyy 50 animatronic-hahmoa, jotka ovat seitsemästä eri "Five Nights at Freddy's" -pelistä.
Johann Christoph Gottsched

Johann Christoph Gottsched (1700 Judittenkirchen, Königsberg – 1766 Leipzig) oli saksalainen näytelmäkirjailija ja kriitikko. Hän oli vuodesta 1730 Leipzigin yliopiston professori. Hän uudisti saksalaista näyttämötaidetta ranskalaisen esikuvan mukaiseksi. Pääteos on "Versuch einer Critischen Dichtkunst vor die Deutschen".
Gottschedin mielestä runotaiteella on etupäässä didaktinen tarkoitusperä, ja sen tulee opettaa samalla viihdyttäen. Se on hänen mielestään opittavissa, ja päävaatimukset runoteokselle ovat säännöllinen muoto ja ajatuksellisen sisällön ymmärrettävyys. Se lähtökohtana Gottsched arvosteli kaikkea kirjallisuutta. Järjestelmällisesti hän esitti näkemyksensä teoksessa "Versuche einer kritischen Dichtkunst für die Deutschen" (1730). Gottsched sai näkemyksilleen paitsi kannattajia myös vastustajia, joista voimakkaimmin ottivat kantaa Johann Jakob Bodmer ja Johann Jakob Breitinger. Myös Klopstock, Goethe ja Lessing asettuivat vastustamaan hänen kaavamaisuuttaan.
Gottsched kiinnitti huomiota varsinkin näytelmäkirjallisuuteen ja vastusti karkeita ilveilyjä sekä Haupt- und Staatsaktion -näytelmiä. Niiden tilalle ohjelmistoon hän pyrki saamaan muodoltaan säännöllisiä näytelmiä. Hänen esikuviaan olivat ranskalaisista näytelmäkirjailijoista etenkin Thomas Corneille, Jean Racine, Molière ja Voltaire. Hänen omaa murhenäytelmäänsä "Der sterbende Cato" (1732) pidetään heikkona, mutta sitä myös ihailtiin.
Gottschedin muista teoksista merkittävin on saksalaista näytelmäkirjallisuutta käsittelevä "Nötiger Vorrat zur Geschichte der deutschen dramatischen Dichtkunst" (1757–1765), jossa hän luettelee tuntemansa saksalaiset näytelmät vuosilta 1450–1760. Teos on siten kirjallisuushistoriallisesti merkittävä. Gottschedin tavoite karsia huonoja näytelmiä ja kehittää saksan kieltä puhtaammaksi ja yksinkertaisemmaksi on saanut tunnustusta. Saksan kieltä koskevia näkemyksiään hän esitti teoksessa "Grundlegung einer Deutschen sprachkunst" (1748).
Aisai

Aisai () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Tōkain alueella Aichin prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin länsiosassa Nōbin tasangolla virtaavan Kisojoen alajuoksulla. Lännessä se rajautuu Gifun, lounaassa Mien prefektuuriin. Aisaissa on 62 849 asukasta (huhtikuussa 2020) ja sen pinta-ala on 66,70 neliökilometriä.
Aisai on kaupunkina suhteellisen nuori: se perustettiin vuonna 2004 liittämällä yhteen Saorin ja Sayan maaseutukaupungit sekä Hachikain ja Tatsutan kyläkunnat. Kaupungin alue on hyvin alavaa ja kärsinyt historiallisesti tulvista. 1500-luvulla nykyisen kaupungin koillisosassa sijaitsi Oda-klaanin rakennuttama Shobatan linna, jossa myös Oda Nobunaga syntyi. Sayan alue kehittyi Edo-kaudella postiasemana ("shukuba"), Saori tunnettiin "Saori-jima"-kankaan valmistuksesta. Sittemmin seutu on kaupungistunut osana Nagoyan esikaupunkivyöhykettä. Maaseutumaisilla alueilla viljellään riisiä, vihanneksia, inkivääriä ja lootuksenjuurta. 
Aisaita palvelevat JR Tōkain Kansai-päälinja sekä Nagoya-rautateiden Bisai-linja ja Tsushima-linja.
Ostara (jumalatar)

Ostara on germaaninen jumalatar, joka on antanut nimensä joidenkin germaanisten kielten pääsiäiselle (engl. Easter, hol. Ooster, saks. Ostern). Ostara on nousevan auringon jumalatar, joka kuitenkin yhdistettiin päivänajan sijaan vuodenaikaan eli kevääseen. Ostara oli sama jumalatar kuin 700-luvulla eläneen kronikoitsija Beda Venerabiliksen mainitsema anglosaksien palvoma Eostra. Nimensä ja tehtäviensä perusteella Ostara voidaan rinnastaa kreikkalaisten ja roomalaisten aamuruskon jumalattariin, Eosiin ja Auroraan.
Etymologia.
"Easter"-nimen alkuperä on keskienglannin kielen "estre" – muinaisenglannin kielen "eastre" – ja edelleen vanhan saksan kielen "ostarun" (monikko) ja skandinaavinen "ostra". Beda Venerabiliksen mukaan "Eastre" eli "Eostre" eli "Ostara" oli vanha anglosaksinen kevään ja auringonnousun jumalatar, ja Bedan mukaan jumalatar antoi nimensä myös tälle hänen kunniakseen vietetylle juhlalle. Vanhassa englanninkielessä se tarkoittaa myös itää, samoin nykyenglannissa kytkentä on näkyvä.
Sulosaari

Sulosaari on Savonlinnassa Haapavedessä sijaitseva saari. Se sijaitsee Savonlinnan keskustan tuntumassa Kasinosaaren vieressä, josta on jalankulkijoille tarkoitettu kulkuyhteys saareen. Sulosaaressa sijaitsee saarta kiertävä luontopolku, kota, sekä vuonna 1899 valmistunut Kalliolinnan huvilarakennus jossa on sijainnut lettukahvila vuodesta 2012 alkaen. Saari on nykyään rauhoitettu, jonka myötä siellä voi tavata muun muassa uhanalaiseksi luokitellun saimaannorpan.
Chêne-Bougeries

Chêne-Bougeries on kaupunki Lounais-Sveitsissä, Geneven kantonissa. Kaupungissa on runsaat 12 000 asukasta.
Sijainti.
Chêne-Bougeries sijaitsee Genevenjärven lounaispuolella rajoittuen etelässä Arvejokeen ja lännessä Geneven kaupunkiin. Chêne-Bougeriesin muut naapurikunnat ovat Cologny ja Vandoeuvres pohjoisessa, Thônex ja Chêne-Bourg idässä sekä Veyrier etelässä. Chêne-Bougeries muodostaa yhtenäisen kaupunkialueen Geneven ja Chêne-Bourgin kanssa.
Verkkosaari (Savonlinna)

Verkkosaari on Savonlinnassa, Saimaan Haapavedessä sijaitseva saari. Se sijaitsee Savonlinnan keskustan tuntumassa Kasinosaaren vieressä, josta on jalankulkijoille tarkoitettu kulkuyhteys saareen. Saaressa ei ole lainkaan rakennuksia, mutta siellä sijaitsee ulkoilureittejä. Verkkosaari tunnetaan läheisten Kasinosaaren ja Sulosaaren kanssa legendaarisina Onnellisten saarina.
Livia Viitol

Livia Viitol (s. 18. joulukuuta 1953 Tallinna) on virolainen runoilija, kääntäjä ja kirjallisuushistorioitsija.
Livia Viitol valmistui lukiosta Tallinnassa vuonna 1971 ja opiskeli sitten suomalais-ugrilaista filologiaa Tarton yliopistossa vuosina 1971–1976. Valmistuttuaan hän työskenteli toimittajana useissa tieteellisissä lehdissä vuosina 1976–1992. Vuodesta 1993 lähtien hän on toiminut vapaana kirjailijana. Hän tekee myös käännöksiä latvian kielestä viroon.
Viitol debytoi vuonna 1991 runoteoksella "Pääl ja sees". Hänelle runous on erittäin henkilökohtainen asia ja oman kertomansa mukaan se on “merkki sielun yksinäisyydestä”. 
Viitol sai huhtikuussa 2013 Eduard Vilden kirjallisuuspalkinnon monografiasta "Eduard Vilde".
Matomäki (Nakkila)

Matomäki on Nakkilassa sijaitseva kylä. Kylän postinumero on 29270 ja se sijaitsee noin seitsemän kilometrin päässä kunnan keskustasta. Kylän palveluihin kuuluvat muun muassa lopettamisuhan alla oleva Matomäen koulu sekä MTM Osto ja myyntipalvelun toimipiste. Matomäen kylästä on kotoisin muun muassa vuorineuvos Tauno Matomäki.
Saint Vincent ja Grenadiinien pääministeri

Saint Vincent ja Grenadiinien pääministeri on Saint Vincent ja Grenadiinien hallituksen johtaja. Viiden vuoden välein järjestettyjen parlamenttivaalien jälkeen Saint Vincent ja Grenadiinien kenraalikuvernööri nimittää yleensä suurimman puolueen puheenjohtajan pääministeriksi. Pääministeri saa ehdottaa varapääministeriä, jonka kenraalikuvernööri nimittää.
Itsenäisyytensä aikana Saint Vincent ja Grenadiineilla on ollut neljä pääministeriä:
Vuohimäki

Vuohimäki on Nakkilassa sijaitseva kylä. Sen postinumero on 29250 ja se sijaitsee noin kahden kilometrin päässä kunnan keskustasta. Kylä koostuu pääosin omakotitaloista, mutta tästä huolimatta siellä kuitenkin sijaitsee myös joitakin palveluita. Näihin palveluihin lukeutuu muun muassa Maatalousyhtymä Nyroosin toimitilat sekä Nakkilan nahkiaispaistamo. Vuohimäkeen on kaavailtu "Vuohimäen kaareksi" kutsutun asumisketjun rakentamista, joka yltäisi toteutuessaan Nakkilan keskustasta Vuohimäen kautta Tervasmäkeen.
Il dramma di una notte

Il dramma di una notte (”Yhden yön draama”, myös "Una notte a Calcutta", ”Yö Kalkutassa”) on vuonna 1918 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Mario Caserinin ohjaaman intohimodraaman pääosaa esittää elokuvadiiva Lyda Borelli.
Juoni.
Laivastoupseeri Guido De Mauri palaa Italiaan tavatakseen veljensä Riccardon morsiamen. Kun Guido kohtaa Nellyn, hän tunnistaa naisen, jonka kanssa hänellä oli seikkailu kalkuttalaisessa ilotalossa. Nelly ansaitsi rahaa elättääkseen vanhan äitinsä ja pikkusiskonsa Daisyn, mutta äidin kuoltua hän on palannut kaidalle tielle ja rakastunut vilpittömästi nuoreen Riccardoon.
Guido katsoo velvollisuudekseen paljastaa veljelleen naisen synkän menneisyyden. Nelly pyytää häntä vaikenemaan, yrittää sitten tappaa miehen ja hyväksyy lopulta tämän vaatimuksen lähteä pois. Jäätyään yksin Nelly upottaa kyntensä intialaiseen myrkkyyn ja tappaa itsensä ihoaan raapimalla.
Tuotanto, teemat ja vastaanotto.
"Il dramma di una notte" oli Lyda Borellin viimeinen elokuva ennen kuin hän meni naimisiin kreivi Vittorio Cinin kanssa ja lopetti uransa. Tapahtumapaikkana on pääkaupungin loistohotelli ja tarina kestää vain yhden yön ajan.
Neljästä ”myrskystä” koostunut intohimodraama jakoi kahden kriitikon mielipiteet. Toinen piti sitä mestariteoksena ja yhtenä Borellin parhaista näyttelijäsuorituksista, toinen taas hengettömänä ja aiheeltaan vastenmielisenä. Elokuvaus ja valaistus olivat joko erinomaisia tai voimakkasti meikatun Borellin piirteitä rumasti korostavia. Molemmat tunnustivat Borellin ansiot, mutta toisen mielestä hänen vastanäyttelijänsä olivat jäykkiä ja epävarmoja. Ensi-iltateatterit olivat joka tapauksessa täynnä yleisöä.
Elokuvasta on säilynyt yhdentoista minuutin katkelma, joka antaa käsityksen sen tyylistä ja Lyda Borellin näyttelijäsuorituksesta. Katkelma on nähtävissä Alankomaiden elokuvamuseon Youtube-sivustolla.
Arantilankoski

Arantilankoski on Kokemäenjoessa Nakkilan keskustan tuntumassa virtaava koski. Se on hyvin suosittu kohde perhokalastajien ja vetouistelijoiden keskuudessa. Alue on yksi Etelä-Suomen parhaista lohen ja taimenen kalastuspaikoista. Lisätietoa kalastuksesta ja alueen palveluista löydät Nakkilan koskien sivuilta. 
Kosken rannalla sijaitsee yläjuoksulla keväällä 2017 valmistunut laavu ja alajuoksulla muun muassa Juhla- ja kokoustila Lohiranta, kajakkivuokraamo ja melontaretkipalvelu Avec Marja - Marjan matkassa sekä pieni uimaranta. Alueella on myös frisbeegolf-rata.
Harjavallan ja Nakkilan rajalla sijaitsevan voimalaitospadon takia Arantilankosken vedenkorkeus voi vaihdella runsaasti vuorokauden aikana. Koskelle pääsee parhaiten yhdystien 2170 kautta, joka ylittää kosken vuonna 1990 valmistunutta Arantilan siltaa pitkin.
Nasta Pino

Nasta Pino (1. heinäkuuta 1934 Mikitamäe, Setumaa – 15. joulukuuta 2017) oli virolainen kirjailija, toimittaja ja historioitsija. 
Pino syntyi vuonna 1934 Mikitamäen kunnassa yhdeksäntenä lapsena maanviljelijän perheeseen. Hän suoritti Tarton yliopistossa journalismin tutkinnon vuonna 1958 ja aloitti toimittajana Elvassa "Uus Tee" -nimisen maakuntalehden kirjallisuustoimittajana. Vuosina 1963–1983 hän työskenteli "Edasi"-sanomalehdessä asuinpaikkansa kirjeenvaihtajana. Toimittajana Pino kirjoitti pääasiassa maaseudun elämää ja maataloutta koskevia raportteja. Vuodesta 1983 hän työskenteli vapaana kirjailijana Tartossa. Suurimman menestyksensä hän sai romaanilla "Igal õhtul Solenzaras", joka voitti vuoden 1985 kansallisen romaanikilpailun. 
Sen lisäksi hän on julkaissut romaanit "Ja andke meile andeks meie võlad" (1994), "Vaikne on" (2000) ja "Suvekurbus" (2003) sekä lyhytproosaa ja historiallisia kuvauksia. Hän sai Eduard Vilden kirjallisuuspalkinnon vuonna 2001. Pino oli Viron kirjailijaliiton jäsen.
Julkujärven leirikeskus

Julkujärven leirikeskus oli tekstiiliyhtiö Finlaysonin vuonna 1950 Ylöjärvelle perustama leirikeskus, joka sijaitsi Julkujärven rannalla. Se oli alun perin Finlaysonin tehdastyöläisille tarkoitettu lomanviettopaikka. Leirikeskuksen päärakennus, sauna ja alueelle johtava tie rakennettiin talkoovoimin. Finlayson järjesti aikoinaan Julkujärvellä suuria kesäjuhlia. 
1970-luvulla leirikeskuksen käyttö finlaysonilaisten virkistyspaikkana väheni, kun entistä useammalla työntekijällä oli oma loma-asunto. Seuraavan vuosikymmenen alussa yhtiö myi Julkujärven lähes 20 hehtaarin maa-alan rakennuksineen Tampereen evankelis-luterilaisille seurakunnille. Ostajan ajatuksena oli tehdä siitä matalan kynnyksen retkeilykohde, jossa seurakuntatyö ja eri-ikäisten kaupunkilaisten vapaa-ajanvietto kohtaisivat. Leirikeskuksen käyttäjiin kuuluivat sen jälkeen seurakunnallisten toimijoiden ohella muun muassa lenkkeilijät, hiihtäjät, urheiluseurat ja yhdistykset.
2010-luvulle tultaessa seurakuntatoiminta Julkujärvellä oli hiipunut. Leirikeskuksen ikääntyneen rakennuskannan katsottiin silloin olevan jo elinkaarensa päässä. Vuonna 2016 kirkkovaltuusto hyväksyi suunnitelman, että Julkujärven tilojen ylläpito lopetetaan. Leirikeskus suljettiin syksyllä 2017.
David Darling

David Darling (3. maaliskuuta 1941 Elkhart, Indiana – 8. tammikuuta 2021) oli yhdysvaltalainen tyylillisesti eklektinen sellisti. Hän soitti akustisen sellon lisäksi sähköselloa.
Darling aloitti pianotunneilla käymisen 5-vuotiaana ja klassisen sellonsoiton opiskelun 10-vuotiaana. Myöhemmin hän opiskeli Indianan osavaltionyliopistosta, josta sai kandidaatin ja maisterin arvot musiikkipedagogiikassa. Opiskeluaikoinaan hän soitti eri instrumentteja ja lauloi monenlaisissa kokoonpanoissa. Hänen sellonsoiton opettajiaan olivat Lorne Munroe, Gilbert Reese, Fritz Magg ja János Starker. Darling suoritti myös sävellysopintoja, opiskeli stipendillä Pierre Monteux'n orkesterinjohtokoulussa ja opiskeli jazzin esittämistä Bostonin Berklee School of Musicissa. Hän keskittyi samoin urheiluun, etenkin tennikseen, jossa kilpaili yliopistotasolla.
Darling aloitti vuonna 1966 työskentelyn koulun orkesterin- ja yhtyeenjohtajana Evansvillessä, Indianassa. Vuonna 1969 hän sai työpaikan Länsi-Kentuckyn yliopistosta. Pedagogisella urallaan hän on myös ollut mukana perustamassa kansainvälisesti toimivaa Music for People -koulutusverkostoa. Kesällä 1970 Darling asettui Tennesseen Nashvilleen ja liittyi Paul Winter Consortiin, jossa toimi vuoteen 1987 saakka. Vaikka Darling keskittyi pääasiassa toimintaansa Paul Winter Consortissa, hän työskenteli myös avustavana pääsellistinä Nashvillen sinfoniaorkesterissa ja studiomuusikkona. Myöhemmin Darling on luonut soolouraa ja tehnyt opetustyötä. Hänen musiikillisten yhteistyökumppaneidensa joukossa ovat olleet muiden muassa Ralph Towner, Glen Moore, Collin Walcott, Paul McCandless, Jan Garbarek, Arild Andersen, Paul Horn, Steve Kuhn, Terje Rypdal, Jan Christensen, Ketil Bjørnstad, Pierre Favre, Dino Saluzzi, Barry Lopez, Michael Jones ja Paolo Vinaccia. Elokuvissa Darling on työskennellyt muiden muassa Jean-Luc Godard'n ja Wim Wendersin kanssa. Hänen yhteistyökumppaneidensa joukossa on ollut myös monia kirjoittamisen ja tanssin osaajia. Erilaisten hieronta-, jooga- ja rentoutumismenetelmien harjoittajat ovat ottaneet Darlingin musiikkia käyttöönsä.
Monia Darlingin levytyksiä on tuottanut Wind Over the Earth Recordsin perustaja Mickey Houlihan. Levytysuransa ECM Recordsilla Darling aloitti vuonna 1979. Hänen levyjensä joukossa ovat yhdeksi hänen suosituimmistaan päässyt "Eight String Religion" (1993), taolaisen ajattelun vaikutteita ilmentävä "The Tao of Cello" (1989), "Pulse"-lehden "10 Best Contemporary Instrumental Albums" -listalle vuonna 1992 päässyt "Cello" (1991) ja Grammy-ehdokkuuden vuonna 2002 tuonut "Cello Blue" (2001). Albumi "Prayer for Compassion" (2009) toi Darlingille Grammyn vuonna 2010 parhaana new age -albumina.
Darling asuu Goshenissa, Connecticutissa, jossa hänellä on kotistudio Camp David Recording Studios. Hänellä on kaksi tytärtä.
Alcis (jumalat)

Alcis olivat jumalveljekset, joita naharnavalien germaaniheimo palvoi. Tacituksen mukaan veljeksiä palvottiin pyhässä lehdossa, eikä heistä tehty kuvia. "Interpretatio romana"n mukaan roomalaiset samaistivat Alcis-jumalat dioskuureihin, Castoriin ja Polluxiin. Alcis-sanan alkuperä on epäselvä. Se saattaa liittyä sanaan "alces", joka Caesarin mukaan merkitsi hirveä. Tämän tulkinnan mukaan Alcis-jumalat olisivat olleet hirvijumalia.
Ryu Ji-hye

Ryu Ji-hye (, s. 10. helmikuuta 1976 Busan) on eteläkorealainen entinen pöytätennispelaaja ja olympiamitalisti.
Ryu kilpaili urallaan kaksissa olympialaisissa. Atlantan olympialaisissa hän voitti kaksinpelissä alkulohkonsa kolmesta ottelusta kaksi, mutta ei päässyt jatkoon. Nelinpeliin hän osallistui Park Hae-Jungin parina. Alkulohkossa he voittivat Ugandan, Romanian ja Kiinan Taipein parin päästen pudotuspeleihin. Puolivälierissä eteläkorealaispari voitti venäläisparin. Välierissä Kiinan kakkospari oli parempi erin 3–1. Pronssiottelussa Ryu ja Hae-Jung voittivat Etelä-Korean kakkosparin. Neljä vuotta myöhemmin Sydneyn olympialaisissa kaksinpelissä Ryu voitti ensimmäisellä kierroksella yhdysvaltalaisen Jun Gaon ja toisella kierroksella japanilaisen An Konishin. Puolivälierissä kiinalainen Li Ju oli parempi erin 3–1. Nelinpeliin Ryu osallistui Moo-Kyo Kimin parina. Ensimmäisellä kierroksella he voittivat Japanin parin. Puolivälierissä eteläkorealaiset voittivat Romanian parin 3–2. Välierissä Kiinan ykköspari voitti eteläkorealaisparin 3–2. Pronssiottelussa Ryu-Kim voitti Unkarin parin 3–2.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Ryu saavutti yhden hopean ja neljä pronssia. Hopean hän voitti joukkuekilpailussa Tianjinissa 1995. Samoissa MM-kilpailuissa hän saavutti myös pronssia sekanelinpelissä. Hänellä on myös pronssia vuoden 1999 MM-kilpailuista kaksinpelistä sekä joukkuekilpailuista vuosilta 2000 ja 2001.
Luxemburgin terveysinstituutti

Luxemburgin terveysinstituutti (, , lyhennys LIH; aiemmalta nimeltään , lyhennys CRP-Santé) on Luxemburgissa toimiva biolääketieteellinen tutkimuslaitos. 
Vuonna 2018 terveysinstituutissa työskenteli 383 ihmistä, joista runsas puolet oli tutkijoita. Henkilökunta oli kansainvälistä, työntekijöitä oli 33 kansallisuutta. Instituuttia johtaa tohtori Ulf Nehrbass.
Luxemburgin terveysinstituutti muodostettiin 1. tammikuuta 2015, jolloin astui voimaan vuonna 2014 annettu säädös kahden aiemman luxemburgilaisen tutkimuslaitoksen yhdistämisestä (Centre de Recherche Public de la Santé eli CRP-Santé ja Luxemburgin biopankki (Integrated BioBank of Luxembourg, IBBL).
Terveysinstituutti on toiminut vuonna 2020 yhteistyössä maansa terveysministeriön kanssa Luxemburgia koskevan koronaviruspandemian tilannekuvan ylläpitämiseksi ja taudin vaikutuksia hillitsevien ratkaisujen hakemiseksi.
Kim Moo-kyo

Kim Moo-kyo (, s. 27. elokuuta 1975 Gyeongju, Etelä-Korea) on entinen eteläkorealainen pöytätennispelaaja ja olympiamitalisti.
Kim kilpaili urallaan kaksissa olympialaisissa. Atlantan olympialaisissa 1996 hän pelasi nelinpelissä Park Gyeong-Aen parina. He voittivat alkulohkossaan kaikki kolme ottelua Brasiliaa, Kroatiaa ja Japania vastaan. Puolivälierissä he voittivat Hongkongin parin erin 3–0. Välierissä Kiinan pari oli parempi erin 3–1. Pronssiottelussa Etelä-Korean toinen pari voitti Kimin ja Parkin erin 3–1. Neljä vuotta myöhemmin Sydneyn olympialaisissa Kim pelasi Ji-Hye Ryun parina. Ensimmäisellä kierroksella he voittivat Japanin parin. Puolivälierissä eteläkorealaiset voittivat Romanian parin 3–2. Välierissä Kiinan ykköspari voitti eteläkorealaisparin 3–2. Pronssiottelussa Kim-Ryu voitti Unkarin parin 3–2.