tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lombardiannokkasärki

Lombardiannokkasärki ("Protochondrostoma genei"), myös "huulisärki", on särkien heimoon (Leuciscidae) kuuluva sisävesikala. Se luettiin aiemmin nokkasärkisukuun "Chondrostoma", mutta on sittemmin siirretty omaan erilliseen Protochondrostoma-sukuunsa .
Lombardiannokkasärki on tavallisesti 15 senttimetrin mittainen, enimmillään 30-senttinen. Kylkiviivan yläpuolella on tumma juova ja kalan suu on puolikaaren muotoinen. Lombardiannokkasärki muistuttaa nokkasärkeä ("Chondrostoma nasus"), mutta on kooltaan pienempi ja sillä on kylkiviivalla vähemmän suomuja, vain 52–56 kappaletta.
Lombardiannokkasärki elää luonnostaan Italiassa ja Sloveniassa Adrianmeren vesistöalueella, mutta sitä on levitetty Italiassa muihinkin vesiin, ja Italian keskiosissa se on nykyisin suuri uhka alueen alkuperäisille toscananturvalle "(Squalius lucumonis)" ja italiansärjelle ("Sarmarutilus rubilio"). Laji elää jokien keskijuoksuilla nk. barbivyöhykkeessä.
Lombardiannokkasärki kutee maalis-toukokuussa.
Hinku-verkosto

Hinku-verkosto on pääosin kunnille ja maakunnille tarkoitettu ilmastonmuutoksen hillinnän verkosto, joka tuo yhteen päästövähennyksiin sitoutuneita kuntia ja maakuntia, sekä energia- ja ilmastoalan asiantuntijoita ja yrityksiä. Kuntien ja maakuntien tavoitteena on vähentää alueidensa kasvihuonekaasupäästöjä 80 prosentilla vuoteen 2030 mennessä vuoden 2007 tasolta. Joidenkin kuntien kohdalla tavoitevuosi on vieläkin aiemmin. Suomen ympäristökeskuksen (SYKE) koordinoima verkosto perustettiin vuonna 2008.
Kunnat raportoivat SYKE:n ohjeen mukaisesti tietoja, joihin kuuluvat sähkönkulutus, liikenne, jätteenkäsittely, maatalous, fossiiliset polttoaineet kaukolämmön tuotannossa, erillislämmityksessä, työkoneissa ja päästökauppaan kuulumattomassa teollisuudessa sekä päästökompensaatiot. Näistä SYKE laskee kunnan päästöt. Sillä, että laskennan tekee kunnasta riippumaton taho, pyritään saamaan vertailukelpoista tietoa. Kunnalla ei myöskään tarvitse itsellään olla osaamista päästölaskennasta.
Historia.
Hinku-verkosto käynnistettiin vuonna 2008 "Kohti hiilineutraalia kuntaa" -nimisenä hankkeena yritysjohtajien ja Suomen ympäristökeskuksen aloitteesta. Alun perin mukaan valikoitui 5 pientä kuntaa: Kuhmoinen, Mynämäki, Padasjoki, Parikkala ja Uusikaupunki. Vuonna 2011 mukaan liittyi myös Iin kunta. Vuonna 2013 Hinkusta tuli avoin verkosto, johon yritysjäsenetkin pääsivät mukaan. Verkostosta käytettiin vuoteen 2019 asti nimeä Hinku-foorumi. Hinku-verkosto on kasvanut vuosien varrella, ja siihen on liittynyt runsaasti uusia kuntia. Vuonna 2019 verkosto laajeni myös maakunnille. Vuoden 2020 alussa Hinku-verkostossa oli mukana yli 70 kuntaa ja 4 maakuntaa.
Hinku-kriteerit.
Liittyäkseen Hinku-verkostoon, kunnan tai maakunnan on täytettävä Hinku-kriteerit. Hinku-kriteerit on laatinut Suomen ympäristökeskus SYKE.
Tavoite.
Hinku-kunta sitoutuu valtuuston päätöksellä vähentämään alueensa kasvihuonekaasupäästöjä 80 % vuoteen 2030 mennessä vuoden 2007 tasosta. Kasvihuonekaasupäästönäkökulma otetaan huomioon kaikessa merkittävässä päätöksenteossa.
Hinku-maakunta sitoutuu yhdessä alueensa Hinku-kuntien kanssa samaan Hinku-päästövähennystavoitteeseen. Sitoutuneiden Hinku-kuntien yhteenlasketun asukasluvun on katettava vähintään 80 % maakunnan asukasluvusta, jotta maakunta voi hakea Hinku-maakunnaksi.
Prosessit.
Lisäksi Hinku-kunnan tulisi:
Hinku-maakunnan tulisi:
Luontosuhde

Luontosuhde (myös ympäristösuhde) kuvaa ihmisen tai yhteisön tapaa suhtautua ympäröivään luontoon. Se ymmärretään ensisijaisesti maailmankuvalliseksi, erityisesti eettiseksi ja filosofiseksi ilmiöksi, ja siten kuvaa ennemminkin luontoa koskevaa asennetta tai ajattelutapaa kuin konkreettista ihmisen ja luonnon välistä vuorovaikutusta. Luontosuhteelle on kirjallisuudessa esitetty erilaisia määritelmiä. Luontosuhde ja ympäristösuhde ovat yläkäsitteitä muun muassa käsitteelle metsäsuhde. Suomalainen luontosuhde ymmärretään yhä usein metsäsuhteeksi. Termejä luontosuhde ja metsäsuhde voidaan käyttää tarkoittamaan myös osin samoja asioita, eikä niiden välinen suhde ole välttämättä selkeä. 
Luontosuhteen kehittyminen.
Luontosuhteen muodostuminen ei ole ihmiselle synnynnäistä, vaan se edellyttää oppimista, joka erityisesti lapsuudessa tapahtuu luonnolle altistumisen kautta, esimerkiksi metsäretkien kautta. Lapsena luontosuhteen rakentumiseen vaikuttavat muun muassa perheeltä saatu malli, kokemukset ja harrastukset . Luontosuhde kuitenkin kehittyy koko ihmisen elämänkaaren ajan. 
Ihmisen suhde luontoon muodostuu kokemusten ja havainnoinnin kautta, tärkeimpänä niissä myönteiset ja elämykselliset luontokokemukset. 
Luontosuhteen merkitys.
Lapsuuden luontokokemukset luovat pohjaa ympäristöystävälliselle elämäntavalle. Lasten ja nuorten metsäsuhteen voidaan nähdä vaikuttavan myöhemmin näkemyksiin metsien kestävää käyttöä ja käytön hyväksyttävyyttä ajatellen.
Ajan viettämisellä luonnossa on todettu olevan useita hyötyjä ihmisen terveydelle.
Virikekasvatus

Virikekasvatus on kalanpoikasten kasvatuksessa käytettävä vesiviljelymenetelmää, jossa kasvatusaltaaseen rakennetaan luonnonmukaisia olosuhteita jäljitteleviä elementtejä. Luonnollista elinympäristöä muistuttavia olosuhteita saadaan aikaan lisäämällä kalanpoikasille piilopaikkoja, soraa ja kiviä sekä vaihtelemalla satunnaisesti altaan veden korkeutta ja virtauksia. 
Virikekasvatuksella voidaan vähentää kalanpoikasten sairastelua ja kuolemia loistauteihin sekä parantaa niiden sopeutumista luonnonoloihin . Virikekasvatusmenetelmällä kasvatetut kalanpoikaset myös menestyvät luonnonvesissä paremmin, sillä ne pystyvät hyödyntämään luonnonravintoa ja välttelemään saalistajia paremmin. Lisäksi niiden vaellusominaisuudet ovat vahvemmat kuin tavallisissa kasvatusolosuhteissa kasvaneilla kalanpoikasilla. 
Virikekasvatusmenetelmää on kehitetty Suomessa muun muassa Paltamon tutkimusasemalla Kainuussa, jossa sijaitsevat Luonnonvarakeskuksen (LUKE) kalankasvatusaltaat. Virikekasvatuksesta tehdyn tutkimuksen tulokset näkyvät sekä luonnonsuojelullisina että taloudellisina hyötyinä. Harvinaistuneita kalakantoja voidaan palauttaa luontoon ja niiden jälkeläiset menestyvät luonnonolosuhteissa paremmin. Kalankasvattajat saavat parempaa tuottoa istutetuista kalanpoikasista, kun niiden selviämisaste on korkeampi .
Suomen luontopaneeli

Suomen luontopaneeli on ympäristöministeriön alkujaan vuonna 2015 asettama monitieteinen asiantuntijaryhmä, jonka tehtävä on edistää tieteen ja poliittisen päätöksenteon välistä vuorovaikutusta luonnon monimuotoisuutta ja ekosysteemipalveluita koskevissa asioissa. Luontopaneelin toimikaudet ovat nelivuotisia. Ensimmäisellä toimikaudella 2015–2018 paneelin puheenjohtajana toimi professori Jari Niemelä Helsingin yliopistosta ja toisella kaudella 2019–2022 puheenjohtajana toimii professori Janne Kotiaho Jyväskylän yliopistosta. 
Luontopaneeli on perustettu tukemaan Suomen hallitusta kansainvälisen hallitustenvälisen luontopaneelin IPBES:in (Intergovernmental Science-Policy Platform on Biodiversity and Ecosystemservices) toiminnassa. Tätä tehtävää se toteutti aluksi toteuttaa osallistumalla IPBES:in täysistunnoissa käsiteltävien asioiden valmisteluun. Vuodesta 2020 lähtien Suomen IPBES-paneeli on eriytetty Suomen luontopaneelista.
Suomen hallitusta tukevan työn lisäksi paneeli nostaa luonnon monimuotoisuutta koskevia asioita julkiseen keskusteluun kääntämällä ja soveltamalla kansainvälisten IPBES-arviointiraporttien politiikkasuosituksia Suomen oloihin sopiviksi sekä järjestämällä julkisia seminaareja ja keskustelutilaisuuksia. Kevään 2019 eduskuntavaalien alla paneeli järjesti Päättäjien luontotentti -nimisen keskustelutilaisuuden yhdessä Ympäristötiedon foorumin, Suomen ympäristökeskuksen, Luonnontieteellisen keskusmuseon, Jyu.wisdom-yhteisön, Helsingin yliopiston kestävyystieteen instituutin ja Turun yliopiston biodiversiteettiyksikön kanssa. Tilaisuudessa julkaistiin myös Jyu.wisdow-yhteisön ensimmäinen Wisdom Letters, joka tarjoaa tutkittuun tietoon perustuvia vaihtoehtoja päätöksenteon tueksi. 
Luontopaneelit ja niiden kokoonpano.
Ensimmäinen IPBES-paneeli (2015–2018).
Suomen ensimmäiseen IPBES-paneeliin koottiin sekä tieteentekijöitä että hallinnon viranhaltijoita sisältävä asiantuntijaryhmä. Puheenjohtajana oli professori Jari Niemelä Helsingin yliopistosta. Työ tehtiin virkatyönä. 
Toinen IPBES-paneeli (2019-2020).
Suomen toinen IPBES-paneeli asetettiin alkujaan kaudelle 1.1.2019 – 31.12.2022. Kesken toimikautta IPBES-paneelin roolia kuitenkin muutettiin, koska sen rinnalle perustettiin enemmän ajatuspaja- ja asiantuntijaelintyyppinen Suomen luontopaneeli hallituksenvälistä IPBES-työtä tekevän paneelin rinnalle. Toisen IPBES-paneelin puheenjohtajaksi nimettiin Jyväskylän yliopiston professori Janne Kotiaho.
Suomen luontopaneeli (2020–2023).
Suomen luontopaneelin rooli eriytettiin tieteelliseksi, Suomen ilmastopaneeli muistuttavaksi ajatuspajaksi ja asiantuntijaelimeksi. Luontopaneelin jäseniksi valittiin:
Sibelius-opisto

Sibelius-opisto (ent. Hämeenlinnan musiikkiopisto) on musiikkiopisto, joka tarjoaa taiteen perusopetusta musiikissa ja tanssissa Hämeenlinnan, Hattulan ja Janakkalan toimipisteissä. Opistoa hallinnoi Hämeenlinnan musiikinystävät ry.
Historia.
Hämeenlinnan musiikkiopisto perustettiin vuonna 1950. Edellisenä vuonna Hämeenlinnan kaupunginorkesterin johtajana aloittanut säveltäjä Tauno Marttinen koki opiston perustamisen tärkeäksi kaupunginorkesterin jatkuvuuden kannalta. Marttisen lisäksi perustamassa oli joukko muitakin hämeenlinnalaisia, mm. hänen vaimonsa Ilmi Marttinen Opiston toiminta alkoi vaatimattomasti, ja opetusta annettiin myös mm. opettajien kodeissa.
Opistossa opetettiin aluksi myös balettia, mutta Ilmi Marttinen perusti vuonna 1952 Hämeenlinnan Liikunta- ja Balettikoulun, johon tanssin opetus siirtyi. Opistoon perustettiin musiikkileikkikoulu vuonna 1976. Ajan myötä toiminta kasvoi ja vuonna 1990 opistossa opiskeli jo 600 lasta, joista 150 leikkikoulussa. 
Tanssin opetus siirtyi takaisin musiikkiopistoon, kun Hämeenlinnan Liikunta- ja Balettikoulu liitettiin vuonna 2002 musiikkiopistoon koulun johtaja Ilmi Marttisen ilmoitettua kaupunginhallitukselle toiminnan lopettamisesta.
Opiston Hämeenlinnan-toimipiste muutti vuonna 2008 Punaportilla sijaitsevasta Aartelan talosta Verkatehtaalle.
Metsäkulttuuri

Metsäkulttuuri tarkoittaa metsiin liittyvää kulttuuria ja aineellista ja aineetonta kulttuuriperintöä, jotka muodostuvat ihmisen ja metsän vuorovaikutuksessa. Metsäkulttuuria ovat metsään liittyvät toimet, käsitykset ja arvot, erilaiset metsien käyttötavat ja niihin liittyvät elinkeinot, harrastukset ja elämäntavat.
Metsät ja metsiin liitetyt erilaiset toimet ja arvot ovat osa suomalaista kansallista ja yksilöllistä identiteettiä, historiaa ja kulttuuria. Muiden kulttuuristen ilmiöiden tavoin myös metsäkulttuuria eri tavoin siirretään ja siirtyy seuraavalle sukupolvelle.
Metsäkulttuuri kehittyy osana arkista elämää, jolloin metsään liittyvät arvot ja toimet tuottavat ja uudistavat tapaa käyttää metsää ja ajatella metsästä. Metsäkulttuuri on jatkuvassa muutoksessa, kun yksittäisten kansalaisten ja erilaisten yhteisöjen tai yhteiskunnan suhtautuminen metsiin, metsien käyttöön ja merkityksiin muuttuvat.
Metsäkulttuurin ajalliset kerrostumat.
Metsiä on historiallisesti käytetty ja nykyisin käytetään monin eri tavoin, mikä on muokannut ja muokkaa metsäkulttuuria. Metsäkulttuurissa ovat läsnä sekä menneisyys, nykyisyys että tulevaisuus. Kulttuurisen muutoksen hitauden seurauksena metsäkulttuuriin vaikuttavat nykyisten metsäsuhteiden ohella menneisyyden metsäsuhteet. Myös arviot tulevaisuudessa metsiin vaikuttavista asioista, kuten ilmastonmuutoksesta, heijastuvat nykyisiin metsäsuhteisiin ja edelleen tämän hetkiseen metsäkulttuuriin. Näin ollen nykyinen metsäkulttuuri on eri aikakausien metsäsuhteiden tuottamien metsäkulttuureiden sulauma, jossa osa arvostuksista ja käyttötavoista on säilyvät vuosikymmenistä toiseen, osa on vuosien saatossa hävinnyt ja uusia on muodostunut tilalle.
Moninainen metsäkulttuuri.
Metsäkulttuuri on ollut ja on monimuotoista ja -arvoista, eikä metsäkulttuuri siten tarkoita yhtenäisiä, kaikkien jakamia toimintatapoja, käsityksiä tai arvoja. Metsäkulttuuri muotoutuu yhteiskunnassa vaikuttavista metsäsuhteista. Nämä yksilölliset metsäsuhteet ylläpitävät ja uudistavat metsäkulttuuria, johon siten sisältyy ristiriitaisiakin arvoja ja tapoja käyttää metsää, elää metsän kanssa ja metsässä. Erilaisten metsäsuhteiden huomioon ottaminen vahvistaa metsien käytön kulttuurista kestävyyttä. Metsäkulttuurinen kestävyys näin ymmärrettynä edistää ristiriitaisten arvojen ja tavoitteiden – ristiriitaisten metsäsuhteiden – yhteensovittamista yhteiskunnan eri tasojen päätöksenteossa.
Metsäkulttuuri Kansallisessa Metsäohjelmassa.
Kansallisessa metsäohjelmassa 2015 (KMO 2015) asetettiin tavoitteeksi kunnioittaa, vaalia ja kehittää metsiin liittyvää kulttuuria. Tällä tarkoitettiin mm. metsien kulttuuriperintöä koskevan ohjelman laatimista. Valtion metsissä tehtiin laaja kulttuuriperintökohteiden inventointia vuosina 2010–2015. Vuonna 2019 uudistetussa Kansallisessa metsäohjelmassa (KMO 2025) asetettiin tavoitteeksi metsäkulttuurin arvostuksen kasvaminen ja metsäkulttuurisen näkökulman ottamisen osaksi metsäalan vuorovaikutusta ja metsistä käytävää keskustelua.
Globaali pohjoinen ja globaali etelä

Globaali pohjoinen ja globaali etelä ovat käsitepari, jonka avulla ryhmitellään maita vaihtelevasti yhteiskunnallisten, taloudellisten ja poliittisten piirteiden mukaan. Globaali etelä viittaa alhaisemman tulotason maihin, ja globaalin pohjoisen käsite taas rinnastetaan usein kehittyneisiin maihin. Maailmanpankin mukaan globaali etelä viittaa matalan ja keskitulotason maihin, jotka sijaitsevat Aasiassa, Afrikassa, latinalaisessa Amerikassa ja Karibiassa. Käsitteillä ei kuitenkaan ole tarkkaa määritelmää tai sisältöä.
Käsitepari yleistyi yhteiskuntatieteissä, aktivismissa ja politiikassa kylmän sodan jälkeen. Termiä globaali etelä pidetään usein neutraalimpana vaihtoehtona aiemmin yleisemmin käytetyille, arvolatautuneiksi kritisoiduille käsitteille kuten kolmas maailma ja kehitysmaat.
Käsitepari ei ​​viittaa maantieteelliseen etelään ja pohjoiseen: huomattava osa globaalista etelästä, esimerkiksi Kiina ja Intia, sijaitsee maantieteellisesti pohjoisella pallonpuoliskolla, kun taas eteläisellä pallonpuoliskolla olevat Australia ja Uusi-Seelanti kuuluvat globaaliin pohjoiseen.
Globaali pohjoinen ja globaali etelä viittaavat myös kolonialismiin ja globaalin kansainvälisen järjestelmän synnyttämiin geopoliittisiin valtasuhteisiin maiden välillä. Tässä asetelmassa globaali pohjoinen hyötyy ja globaali etelä ei.
Wlodzmierz Roj

 
Włodzimierz Rój (s. 1960 Skwierzyna) on puolalainen uransa lopettanut karateka, valmentaja ja ottelutuomari. Hän saavutti Kyokushinissa kevytsarjan Euroopan mestaruuden 1987 ja Puolan mestaruuden 1980.
Kilpaura.
Roj alkoi harjoittelemaan karatea 1974 ja suoritti 1. danin mustan vyön 1983. Kilpaurallaan hän saavutti aluksi menestystä kotimaassaan vuosien 1980–1985 välisenä aikana sijoituttuaan joka kerta kolmen parhaan joukkoon Puolan mestaruuskisoissa. Hän oli neljä vuotta peräkkäin loppuottelussa voittaen Puolan kevytsarjan mestaruuden 1980, jonka jälkeen Roj jäi hopealle muina vuosina. Hän saavutti vielä pronssia vuoden 1985 kisoissa. Roj saavutti vielä 1987 Katowicen EM-kisoissa mestaruuden voitettuaan kevytsarjan loppuottelussa Josef Borzan. Hän päätti kilpauransa 1991.
Hän toimi sittemmin vuodesta 1988 Puolan karatemaajoukkueen valmentajana ja perusti 1992 karateseuran Gorzówiin. Seuransa myötä Roj järjesti myös potkunyrkkeilytapahtumia kaupungissa 1994 ja 1995 sekä nuorten karateturnauksia. Hän saavutti 4. danin arvon 1999. Roj joutui lopettamaan karaten opettamisen 2005 auto-onnettomuuden vuoksi.
Tieteiden yö

Tieteiden yö on vuosittain Helsingissä järjestettävä tieteen ja tutkimuksen kaupunkitapahtuma. Tapahtuman ohjelman tuottavat suomalaisen tiede- ja tutkimuskentän toimijat. Ohjelmaa koordinoi Tieteellisten seurain valtuuskunta ja sitä rahoittaa Koneen Säätiö. Tapahtuma järjestetään tammikuussa. 
Tieteiden yö järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 2003. Alun perin tapahtuma pidettiin joka toinen vuosi Suomen suurimman tiedetapahtuman Tieteen päivien yhteydessä. Vuodesta 2017 Tieteiden yö on ollut jokavuotinen tapahtuma. Tieteiden yön tapahtumiin osallistuu tyypillisesti 3 000–5 000 kävijää.
Aartelan talo

Aartelan talo on vuonna 1924 valmistunut funkkistyyliä edustava kivitalo Hämeenlinnassa Punaportin alueella. Rakennus on saanut nimensä sen rakennuttaneen kauppapuutarhuri Evert Aartelan mukaan. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Toivo Tuovinen, ja se on rakennettu paikallisista materiaaleista. Talon ympärillä oli Aartelan kauppapuutarha, joka koostui parhaimmillaan 17 kasvihuoneesta ja jonka ruusutarhat olivat pohjoismaiden suurimmat.
1960-luvun lopussa talo myytiin ja siitä tuli vuonna 1968 toteutettujen muutostöiden jälkeen Hämeenlinnan musiikkiopiston toimipiste. Musiikkiopisto toimi talossa vuoteen 2008 asti, jolloin se siirtyi Verkatehtaalle. Nykyisin talo toimii ammattiopisto Tavastian hallintorakennuksena. Talo suojeltiin vuonna 2017 hyväksytyssä asemakaavan muutoksessa.
Kenneth Boulton

Kenneth Boulton on yhdysvaltalainen pianisti.
Boulton syntyi Seattlessa ja sai kandidaatin arvon Washingtonin osavaltionyliopistosta, jossa oli opiskellut David Yeomansin johdolla. Maisterin ja tohtorin arvot hän sai pianonsoitossa Marylandin yliopistosta (College Park), jossa hänen opettajiaan olivat Nelita True ja Thomas Schumacher. Boulton on pitänyt soolo- ja kamarimusiikkiesityksiä eri puolilla Yhdysvaltoja ja lisäksi esimerkiksi Isossa-Britanniassa, Saksassa, Romaniassa ja Venäjällä. Hän on usein esiintynyt resitaaleissa ja luennoilla yhdessä vaimonsa JoAnne Barryn kanssa. Boulton on työskennellyt monissa oppilaitoksissa, kuten Northern State Universityn taidekoulun dekaanina sekä Kaakkois-Louisianan yliopistossa, jossa hän oli pianonsoiton professorina ja taiteiden laitoksen johtajana (2011–2015). Vuosina 2003–2010 hän johti Southeastern Community Music Schoolia.
Boulton on levyttänyt Naxokselle William Masonin ja Elie Siegmeisterin pianomusiikkia. Hänen levytystensä joukossa on myös "Louisiana - A Pianist's Journey" -albumi (Cambria Master Recordings, 2007), joka toi hänelle vuonna 2007 Grammy-ehdokkuuden parhaasta soitinsolistin levystä.
Maaliskuussa 2010 ilmestyi Elie Siegmeisterin elämästä ja teoksista kertova Boultonin ja Leonard Lehrmanin kirja "Elie Siegmeister, American Composer – A Bio-Bibliography".
GLP-1

GLP-1 eli glukagonin kaltainen peptidi 1 on ihmisissä ja monissa muissa eläimissä erittyvä peptidi ja hormoni. Sitä erittyy haimassa ruokaa syötäessä, ja se muun muassa lisää verensokeritasoa laskevan insuliinin eritystä verenkiertoon. GLP-1 tekee tämän sitoutumalla agonistina beetasolujen GLP-1-reseptoreihin. Ihmisillä GLP-1:n pituus on 31 aminohappoa ja se muodostuu pidemmästä proglukagoni-peptidistä ohutsuolen L-soluissa.
GLP-1-reseptoreihin agonisteina sitoutuvia GLP-1:n johdannaisia käytetään lääkkeinä tyypin 2 diabetekseen. Suomessa käytettäviä lääke-esimerkkejä ovat eksenatidi ja liraglutidi.
Geeni.
Ihmisillä GLP-1:tä koodaa geeni "GCG", joka on kromosomissa 2 kohdassa 2q36–q37. Geenin pituus on 9.4 kiloemäsparia. Siinä on 6 eksonia ja 5 intronia. "GCG" koodaa proglukagoni-peptidiä, joka hajoaa entsymaattisesti kudoksesta riippuen eri peptideiksi, kuten GLP-1:ksi, jota koodaa eksoni numero 4. Proglukagoni voi hajota myös GLP-2:ksi, glisentiininsukuiseksi haiman polypeptidiksi (GRPP), glukagoniksi, oksyntomoduliiniksi ja muiksi peptideiksi. "GCG"-geeni ilmentyy haiman alfasoluissa, suolistossa ja aivorungon erillistumakkeen hermosoluissa.
Rakenne.
GLP-1:ssä on 31 aminohappoa ja se ilmenee kahdessa eri muodossa, jotka ovat biologisesti likimain yhtä aktiivisia. Pääosa on amidoituna GLP-1(7–36) amidina ja pienempi osa GLP-1(7–37):nä. Muilla nisäkäslajeilla GLP-1 on peptidiketjultaan hyvin samankaltainen kuin ihmisillä.
Toiminta.
Ihmisillä proglukagonia muodostuu ohutsuolen L-soluissa, joissa se pilkkoutuu proproteiinikonvertaasi 1:n (jota kutsutaan myös nimellä P1/3) vaikutuksesta GLP-1:ksi ja GLP-2:ksi. Näitä muodostuu yhtä paljon eli suhteessa 1:1. GLP-1:tä erittyy syötäessä ruokaa, jossa on paljon hiilihydraatteja ja lipideitä. GLP-1:n toiminnan säätelyyn osallistuvat useat hormonit, joista muutamia ovat kolekystokiniini, GIP ja somatostatiini.
GLP-1:n puoliintumisaika on vain noin 1–4 minuuttia, sillä se hajoaa pienemmiksi peptideiksi ohutsuolen enterosyyttien ja endoteelisolujen pinnalla olevan dipeptidyylipeptidaasi 4:n vaikutuksesta. Vain noin 25 % eritetystä GLP-1:stä pääsee porttilaskimosta maksaan ja 10–15 % systeemiseen verenkiertoon. Tällöin se voi poistua virtsaan tai toimia hormonina eri kudoksissa sitoutumalla aktivoivana agonistina GLP-1-reseptoreihin. Nämä ovat G-proteiinikytkentäisiä B-tyypin reseptoreita eli ne kuuluvat sekretiinireseptoriperheeseen.
Ihmisillä GLP-1:n pääasiallinen toiminto on saada beetasolut erittämään insuliinia haiman GLP-1-reseptorien aktivoinnin kautta. Lisäksi GLP-1-reseptorien GLP-1 välitteinen aktivointi
GLP-1:n tapaan insuliinin eritystä tehostavia GLP-1-reseptorin agonisteja on kehitetty lääkkeiksi tyypin 2 diabetekseen. Näillä lääkkeillä on pidempi puoliintumisaika kuin GLP-1:llä ja pienempi hypoglykemian riski kuin joillain muilla diabeteslääkkeillä. Esimerkkejä näistä lääkkeistä ovat eksenatidi, liksisenatidi, liraglutidi, dulaglutidi, albiglutidi ja semaglutidi.
Ympäristöoikeudenmukaisuus

Ympäristöoikeudenmukaisuus tarkoittaa ympäristöasioihin liittyvää tasa-arvoisuutta ja yhtäläisiä oikeuksia. Siihen sisältyy ympäristöhyötyjen ja -haittojen tasa-arvoinen jakautuminen (ns. distributiivinen oikeudenmukaisuus), mahdollisuudet osallistua ympäristön käyttöä koskevaan päätöksentekoon (ns. menettelytapojen oikeudenmukaisuus) ja eri ihmisten ja ryhmien sekä heidän tarpeidensa tunnustaminen. Ympäristöoikeudenmukaisuudessa on lainsäädännöllinen, moraalinen ja kokemuksellinen ulottuvuus. 
Periaatteet.
Jako-oikeudenmukaisuus.
Erilaiset ympäristöriskit, -haitat ja -hyödyt jakautuvat epätasaisesti eri ihmisryhmien, toimialojen, luonnonvarojen tai maantieteellisten alueiden välillä. Myös erilaiset ympäristöpoliittiset toimet voivat tuottaa epätasaisesti jakautuvia vaikutuksia. Ympäristöpolitiikassa jako-oikeudenmukaisuudella tarkoitetaan välittömien ympäristöriskien, -haittojen ja hyötyjen uudelleenjakoa tavalla, joka tasaa ihmisten ympäristönhaitan tai -hyödyn kokemusta. 
Menetelmätapojen oikeudenmukaisuus.
Yksi keskeinen ympäristöoikeudenmukaisuuden periaate on menetelmätapojen oikeudenmukaisuus, jonka mukaan yksilöiden ja ryhmien, joihin muutokset, hyödyt ja haitat eri tavoin kohdistuvat, tulee voida osallistua asioista päättämiseen tai päätösten korjaamiseen. Tutkimuksessa on havaittu, että oikeudenmukaisen prosessin ansiosta toimijoiden on helpompi hyväksyä itselleen huonompikin lopputulos. Ympäristöoikeudenmukaisuudessa menetelmien oikeudenmukaisuuden vaatimus kiteytyy keskeisesti osallisuuteen ja sen varmistamiseen.
Tunnustetuksi tulemisen oikeudenmukaisuus.
Ympäristöoikeudenmukaisuuden yhtenä ulottuvuutena pidetään rakenteellista tunnustetuksi tulemisen oikeudenmukaisuutta (recognitive justice). Sen mukaan erilaiset rakenteelliset tekijät, kuten vallan epätasainen jakautuminen ja eriarvoistavat käytännöt, tuottavat epäoikeudenmukaisuuden kokemusta. Tunnustetuksi tulemisen oikeudenmukaisuudessa on kyse marginaalisten ryhmien ja kokemusten sekä eriarvoistavien käytäntöjen näkyväksi ja tunnustetuksi tekemisestä. 
Toimintamahdollisuuksien ja kyvykkyyksien oikeudenmukaisuus.
Toimintamahdollisuuksien ja kyvykkyyksien oikeudenmukaisuudessa kiinnitetään huomio ihmisten tarpeisiin ja mahdollisuuksiin voida hyvin, toimia ja toteuttaa itseään ilmastonmuutoksen maailmassa materiaalisten välineiden sijasta . 
Ympäristöoikeudenmukaisuuden tutkimus Suomessa.
Ympäristötietoisuuden lisääntymisen myötä ympäristöoikeudenmukaisuus on tullut osaksi ympäristöpoliittista keskustelua. Viimeisen kymmenen vuoden aikana muun muassa ympäristökonflikteja, luonnonvarojen, etenkin metsien, käyttöä sekä ilmastonmuutosta on tarkasteltu oikeudenmukaisuusnäkökulmasta. Aivan viime vuosina tieto kaupunkiluonnon terveys- ja hyvinvointivaikutuksista sekä luonnon, sen käyttömahdollisuuksien ja hyötyjen epätasaisesta jakautumisesta on lisääntynyt. Uusi tieto auttaa ymmärtämään paremmin sosiaalisen ja ympäristöllisen oikeudenmukaisuuden kytkeytyneisyyttä kaupunkiympäristöissä. Tieto haastaa myös kasvavat kaupungit pohtimaan oikeudenmukaisuutta osana kestävää viher- ja vesialueiden suunnittelua ja hoitoa.
Ranja Hautamäki

Ranja Hautamäki (s. 1971) on suomalainen maisema-arkkitehti, joka toimii professorina maisema-arkkitehtuurin koulutusohjelmassa Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa.
Opinnot.
Hautamäki valmistui Aalto-yliopistosta tekniikan tohtoriksi vuonna 2016. Hän on Suomessa ensimmäinen maisema-arkkitehdin tutkinnon pohjalta väitöskirjan tehnyt tieteen tohtori. Hautamäki tutki väitöskirjassaan Helsingin kartanoympäristöjä. Väitöstyö (2016) oli otsikoitu "Kartanot kaupungissa : Helsingin kartanoympäristöjen kaupunkimaistuminen, säilyttäminen ja yhteensovittaminen kaupunkirakenteeseen".
Ura.
Ranja Hautamäki on työskennellyt maisema-arkkitehtikonsulttina ja opettajana Teknillisessä korkeakoulussa. Hän myös työskenteli Tampereen kaupungilla johtavana erikoissuunnittelijana vuosina 2004–2017. 
Vuoden 2017 huhtikuussa Hautamäki nimitettiin maisema-arkkitehtuurin professoriksi Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa. Hänen tutkimustyönsä on keskittynyt historiallisiin maisemiin ja kaupunkien viherrakenteeseen. Professorin työssään hän perehtyy myös maisemasuunnittelun kysymyksiin kaupunkiympäristössä, hallinnossa ja suojelukohteissa.
Muuta.
Ranja Hautamäen isä on emeritusprofessori Lauri Hautamäki.
*Puisevia tarinoita: Vaahtera on kaunis puu vaan ei se kukkaa kanna (26.4.2016; eräs ohjelman haastateltava on Ranja Hautamäki) (yle.fi)
*Puisevia tarinoita: Koivu, se sukkela puu (17.1.2017; eräs ohjelman haastateltava on Ranja Hautamäki) (yle.fi)
*Puisevia tarinoita: Lehtikuusi onkin mänty (11.4.2017; eräs ohjelman haastateltava on Ranja Hautamäki) (yle.fi)
Australian avoin tennisturnaus 2020 – miesten kaksinpeli

Novak Đoković oli turnauksen puolustava mestari, ja voitti turnauksen jälleen, yhteensä jo kahdeksannen kerran.
Sijoitetut pelaajat.
&lt;section begin=sijoitetut /&gt;
&lt;section end=sijoitetut /&gt;
Australian avoin tennisturnaus 2020 – naisten kaksinpeli

Naomi Ōsaka oli turnauksen puolustava mestari, mutta hän hävisi kolmannella kierroksella 15-vuotiaalle Cori Gauffille.
Turnauksen voitti Sofia Kenin, joka saavutti ensimmäisen Grand Slam -mestaruutensa päihitettyään loppuottelussa Garbiñe Muguruzan luvuin 4–6, 6–2, 6–2.
Sijoitetut pelaajat.
&lt;section begin=sijoitetut /&gt;
&lt;section end=sijoitetut /&gt;
Ihmistieteellinen eläintutkimus

Ihmistieteellinen eläintutkimus on monitieteinen tutkimusala, jossa tutkitaan monipuolisesti eläinten ja ihmisten välisiä suhteita.
Ihmistieteellisen eläintutkimuksen tekijöitä yhdistää kiinnostus tarkastella eläinten kulttuurista tai yhteiskunnallista asemaa ja merkityksiä, ihmisen ja eläimen välistä vuorovaikutusta sekä eläinten toimijuutta. Alan tutkijoita on muun muassa sosiologian, kulttuurintutkimuksen, kielentutkimuksen, maantieteen, historian, filosofian ja oikeustieteen aloilla. 
Suomeen perustettiin vuonna 2009 Yhteiskunnallisen ja kulttuurisen eläintutkimuksen seura. Seura julkaisee tieteellistä lehteä nimeltä Jälki – Trace – Spåret.
Ria Ruokonen

Ria Ruokonen (s. 1963) on maisema-arkkitehti, joka tunnetaan aktiivisesta järjestötoiminnasta maisema-arkkitehtuurin alan parissa sekä vaativien suunnittelukohteiden parissa työskentelystä.
Opinnot.
Ria Ruokonen valmistui maisema-arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulun arkkitehtiosastolta vuonna 1992. 
Palkinnot ja kunniajäsenyydet.
Ria Ruokonen kutsuttiin Suomen Maisema-arkkitehtiliiton kunniajäseneksi vuonna 2018. Perusteena kunniajäsenyydelle oli hänen pitkäaikainen ja erittäin monipuolinen maisema-arkkitehdin ammatin eteen tehty työ.
Lemminkäinen valitsi vuonna 2012 Ria Ruokosen vuoden kivenpyörittäjäksi. Palkinnon saa vuosittain ympäristörakentamisen ammattilainen, joka on edistänyt alaa Suomessa. Ruokonen on vaikuttanut Suomen ympäristö- ja viherrakentamiseen maisemasuunnittelijana, tutkijana, opettajana ja aktiivisena artikkeleiden kirjoittajana.
Järjestötoiminta.
Ruokonen on ollut mukana maisema-arkkitehtuuriin liittyvässä järjestötoiminnassa jo opiskeluajoistaan lähtien. Hän toimi Uusi maisema-arkkitehtiliitto ry:n puheenjohtajana vuosina 1996–1997 ja Suomen Maisema-arkkitehtiliitto ry:n puheenjohtajana vuosina 1997–2003. Ruokonen on edustanut maisema-arkkitehtuurin alaa useissa tärkeissä luottamustehtävissä sekä edunvalvontatehtävissä mm. Viherympäristöliitossa ja Puutarhaliitossa. Hän kuului Viherympäristöliiton hallitukseen vuosina 1996–2004, Puutarhaliiton hallitukseen vuosina 1999–2003 ja Teknillisen korkeakoulun Arkkitehtiosaston osastoneuvostoon vuosina 2005–2007.
Yritystoiminta.
Ruokonen perusti yhdessä Eeva Bymanin kanssa vuonna 1992 maisema-arkkitehtitoimiston nimeltä Maisema-arkkitehdit Byman &amp; Ruokonen Oy. Yritys on yksi Suomen johtavia suunnittelutoimistoja maisema-arkkitehtuurin alalla. Vaativia suunnittelukohteita on kertynyt Tapiolasta Vuosaareen.
Ria Ruokonen on toiminut vastuullisena suunnittelijana satojen suunnittelukohteiden osalta. Kohteet kattavat koko maisemarakentamisen alan ja niihin kuuluu mm. asuinpihasuunnitelmia, koulu- ja päiväkotipihoja, erityisasumisen pihasuunnitelmia, laitosympäristöjä, julkisten- ja liikerakennusten ympäristösuunnitelmia, hautausmaasuunnitelmia, liikenneympäristösuunnitelmia, puistosuunnitelmia, laaja-alaisia ja kaavoitukseen liittyviä maisemasuunnitelmia sekä historiallisten ympäristöjen kunnostussuunnitelmia ja selvityksiä.
Ilmo Massa

Ilmo Kullervo Massa (s. 30. heinäkuuta 1948 Alatornio) on suomalainen ympäristötutkija ja Helsingin yliopiston ympäristöpolitiikan emeritusprofessori. Massa on ollut mukana humanistis-yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen kehittämisessä 1970-luvulta saakka.
Massa kirjoitti ylioppilaaksi Tornion yhteislyseosta vuonna 1968. Hän valmistui Helsingin yliopistosta valtiotieteen kandidaatiksi (1975), lisensiaatiksi (1980) ja edelleen valtiotieteen tohtoriksi (1994) väitöskirjalla "Pohjoinen luonnonvalloitus". Jatko-opintovaiheessa hän oli vierailevana tutkijana McGill-yliopistossa Kanadan Montrealissa vuosina 1982–1983.
Ilmo Massa oli kutsumassa koolle yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen seminaaria vuonna 1990 yhdessä Rauno Sairisen, Jari Paldaniuksen ja Ilkka Haapolan kanssa. Seminaarin esitysten pohjalta Ilmo Massa ja Rauno Sairinen toimittivat teoksen "Ympäristökysymys. Ympäristöuhkien haaste yhteiskunnalle" (1991), josta tuli yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen avainteos.
Vuosina 2001-2006 Ilmo Massa hoiti Viikin Limnologian ja -ympäristönsuojelutieteen ja keskustakampuksen Sosiaalipolitiikan laitosten yhteistä pooliprofessuuria, joka jakaantui valtiotieteellisen, biotieteellisen ja maatalousmetsätieteellisen tiedekunnan välillä. Massa jäi eläkkeelle Helsingin yliopiston ympäristönsuojelun oppiaineen yliopistonlehtorin tehtävästä 2016.
Ilmo Massan setä oli kenttäpiispa Yrjö Massa.
Timo Järvikoski

Timo Antero Järvikoski (s. 23. toukokuuta 1948 Ilmajoki) on suomalainen ympäristösosiologi ja Oulun yliopiston yhteiskuntatieteen emeritusprofessori.
Järvikoski tuli ylioppilaaksi Turun normaalilyseosta (1966). Hän opiskeli sosiologiaa Turun yliopistossa valmistuen valtiotieteen kandidaatiksi 1970, ja lisensiaatiksi 1974. Hänen suomenkielinen väitöskirjansa (1979) oli otsikoitu "Vesien säännöstely ja paikallisyhteisö : sosiologinen tutkimus valtakunnallisen päätöksenteon seurauksista esimerkkitapauksena Lokan ja Porttipahdan tekojärvet". Turun yliopiston dosentiksi hänet nimitettiin 1982.
Työurallaan Järvikoski toimi perustutkinnon suoritettuaan Turun yliopiston sosiologian laitoksen tutkijana (1971–1972) ja Kemihaaran altaan suunnittelutoimikunnan tutkijana (1972–1973). Sittemmin hän oli Vaasan kauppakorkeakoulun taloussosiologian assistentti (1973–1975) ja apulaisprofessorin viransijainen (sl 1975 ja sl 1981). Turun yliopiston sosiologian assistenttina (1975–1985), josta osan aikaa yliassistentin viransijaisena (1982–1984) ja osan aikaa Helsingin yliopiston oikeussosiologian apulaisprofessorin viransijaisena (1984–1985). Oulun yliopiston Kasvatustieteellisen tiedekunnan yhteiskuntatieteen apulaisprofessorina tai professorina hän työskenteli vuodesta 1985 lähtien.
Järvikosken 60-vuotispäivän kunniaksi julkaistiin vuonna 2008 Timo P. Karjalaisen, Pentti Luoman ja Kalle Reinikaisen toimittama juhlakirja "Ympäristösosiologian virrat ja verkostot : juhlakirja professori Timo Järvikosken 60-vuotispäivänä (= Flows and networks of environmental sociology : in honour of professor Timo Järvikoski on his 60th birthday)" (Oulun yliopisto; ).
Punapellava

Punapellava eli somapellava ("Linum grandiflorum") on pellavakasvien heimoon ja pellavien sukuun kuuluva kasvilaji.
Ulkonäkö ja koko.
Punapellava on yksivuotinen ruohokasvi. Tavallisesti kasvi haarautuu juurestaan, mutta hoikalla, pystyllä kasvullaan se saavuttaa silti tavallisesti 30–45 senttimetrin korkeuden ja jopa 15 senttimetrin leveyden. Lajin harmaanvihreät, kannasta kasvavat lehdet ovat nuorten lehtien lähellä kattotiilimäisesti pakkautuneet yhteen; muualla ne ovat avoimia, yksinkertaisia ja soikeita–suikeita.
Kukinto on kasvin ulompiin haaroihin kasvava löyhä huiskilo; kukinnon kärjessä sijaitsevat yksittäiset kärkikukat. Luonnonvaraisen punapellavan kukat ovat suuret, mutta kukinta-aika on varsin lyhyt. Kukan kankeakarvaiset verholehdet ovat vihreitä, pystyjä, jäykkiä, laidoiltaan nahkamaisia. Verholehdet ovat suikeita tai naskalimaisia ja sijoittuvat päällekkäin kuin kattotiilet. Terälehdet ovat leveästi munanmuotoisia, otakärkisiä ja ulkopinnaltaan hienosti hammaslaitaisia. Terälehtien väri vaihtelee roosasta tulipunaiseen; terälehden kärjessä oleva piikki on mustahko ja sisäosa on valkoinen. Kukan heteet ovat kasvaneet yhteen suhteellisen pitkäksi, lieriömäiseksi putkeksi, jossa on suuri ponsi. Sikiäin on soikea ja kapenee paksuksi vartaloksi. Luotti on pitkä ja pörröinen.
Punapellavan kromosomiluku on 2n = 16.
Levinneisyys.
Punapellava kasvaa kotoperäisenä Algeriassa, jossa sitä esiintyy pääasiassa rannikkoalueilla (Muaskar, Oran). Täten punapellava on levinneisyydeltään yksi eteläisimmistä pellavalajeista.
Luokittelu.
Punapellavan kuvaili ensimmäisenä ranskalainen kasvitieteilijä René Louiche Desfontaines vuonna 1798. Laji kuuluu pellavien ("Linum") sukuun ja sektioon "Linum" yhdessä useimpien eurooppalaisten pellavalajien kanssa.
Käyttö.
Punapellava on arvostettu koristekasvi. Siitä on olemassa myös useita roosa- tai violettikukkaisia puutarhamuotoja, kuten 'Rubrum', jonka kukat ovat tummanvioletinpunaisia.
Lajikuvaus

Lajikuvaus on vasta löydetyn lajin muodollinen kuvaus. Sen tarkoituksena on antaa selkeä kuvaus uudesta lajista ja kertoa miten se eroaa aiemmin kuvatuista lajeista. Lajikuvaus perustuu aina lajia edustaviin tyyppiyksilöihin, jotka useimmiten tallennetaan luonnontieteelliseen museoon. Lajin tieteellinen nimi tulee käyttöön, kun kuvaus on julkaistu. Maapallon arviolta noin 8,7 miljoonasta nykyisin elävästä aitotumaisesta lajista alle 14% on kuvattu. 
Lajikuvauksen sisältö.
Lajikuvauksen ja etenkin lajinimen muoto on tarkkaan määritelty. Eläimet on kuvattava "International Code of Zoological Nomenclature":n ja kasvit ja sienet "International Code of Nomenclature for algae, fungi, and plants":n sääntöjen mukaan, joko kirjassa tai tieteellisessä julkaisussa. 
Lajikuvauksiin kuuluu yleensä vähintään seuraavat osiot: 
Lajikuvausten historia.
Varhaisimmat lajikuvaukset olivat usein laajoja teoksia, joissa pyrittiin luetteloimaan kaikki tunnetut lajit. 
Ensimmäinen näistä luetteloista oli Aristoteleen "Eläinoppi", joka julkaistiin noin vuonna 343 eKr. Siinä kuvattiin laajasti Aristoteleen kotiseudun lajistoa, etenkin merieläimiä, ja myös kaukomaiden taruolentoja, kuten mantikori. 
Vuonna 77 jKr Plinius vanhempi kuvasi teoksessaan "Naturalis historia" kaikki tuntemansa eliöt. Teoksessa esiintyy myös useita Aristoteleen kuvaamia taruolentoja, joten on todennäköistä, että hän oli lukenut Aristoteleen Eläinopin. 
Moderni lajikuvaus juontaa juurensa Carl von Linnén työstä, etenkin hänen vuonna 1735 ilmestyneestä teoksesta "Systema Naturae". Teoksessa Linné esitteli nykyisinkin käytössä olevan binomisen nimistön ja tieteellisen luokittelun. 
Myöhemmin, sitä mukaa kuin lajeja löytyi yhä enemmän, luovuttiin yrityksestä julkaista kaikki lajit yhdessä teoksessa. Nykyisissä lajikuvauksissa kuvataan yleensä vain muutamia lähisukuisia lajeja.
Luettelo Dua Lipan saamista palkinnoista ja ehdokkuuksista

Tämä on luettelo Dua Lipan saamista palkinnoista ja ehdokkuuksista.
Limipihlajat

Limipihlajat ("Hedlundia") on ruusukasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Limipihlajalajit ovat aiemmin kuuluneet paripihlajien sukuun (pihlajat laajassa merkityksessä), joista ne on erotettu vuonna 2017 julkaistussa taksonomiassa. Ne ovat alkuperältään kahden suvun, lapapihlajien ("Aria") ja paripihlajien ("Sorbus") välisiä risteymiä. Suku "Hedlundia" on nimetty ruotsalaisen kasvitieteilijän Johan Teodor Hedlundin (1861–1953) mukaan.
Limipihlajat ovat pieniä puita ja pensaita. Yhtä lajia lukuun ottamatta ne ovat apomiktisesti lisääntyviä ja yleensä pienellä alueella esiintyviä.
Lajeja.
Limipihlajien suku sisältää 42 tai 48 lajia ja risteymälajia.
Levinneisyys.
Limipihlajia esiintyy luonnonvaraisena Euroopassa, Turkissa, Kaukasiassa ja Keski-Aasiassa. Lajeista yhdeksän esiintyy Pohjoismaissa luonnonvaraisena, niistä useimmat kasvavat Norjan länsirannikolla. Suomessa esiintyy suomenpihlajaa alkuperäisenä ja pyreneittenpihlajaa joskus viljelykarkulaisena.
Dejan Kulusevski

Dejan Kulusevski (s. 25. huhtikuuta 2000 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Tottenham Hotspuria.
Seurajoukkueura.
Kulusevski on ruotsalaisseura Brommapojkarnan kasvatti ja siirtyi kesällä 2016 italialaisseura Atalantan junioreihin. Hän pelasi Atalantassa kolme ensimmäistä Serie A:n otteluaan tammi-helmikuussa 2019. Syksyllä 2019 hän pelasi lainalla Parmassa 17 Serie A:n ottelua, joissa hän teki neljä maalia ja antoi seitsemän maalisyöttöä. Tammikuussa Juventus osti hänet Atalantalta mutta hän jatkoi edelleen pelaamista lainalla Parmassa, jossa koko kauden saldoksi tuli 36 ottelua ja niistä 33 ottelua avauskokoonpanossa, kymmenen maalia sekä yhdeksän maalisyöttöä.
Kulusevski pelasi kaudella 2020–2021 Juventuksessa 35 Serie A -ottelua, joista 19 kertaa avauksessa. Maaleja hän teki neljä ja maalisyöttöjä kertyi kolme. Italian cupissa hän teki kolme maalia, muun muassa joukkueensa ensimmäisen maalin voittoon päättyneessä loppuottelussa Atalantaa vastaan. Mestarien liigassa hän pelasi kuusi ottelua, joista kolme ottelua avauskokoonpanossa, ja antoi yhden maalisyötön alkulohkon ensimmäisessä ottelussa Kiovan Dynamoa vastaan.
Kulusevski siirtyi tammikuussa 2022 lainalle Tottenham Hotspuriin kauden 2022–2023 loppuun asti. Tottenham maksoi hänestä 10 miljoonan euron lainasumman. Kauppaan liittyi ostovelvoite tiettyjen ehtojen täyttyessä. Kulusevski pelasi kevätkaudella 2022 Valioliigassa 18 ottelua, joissa teki viisi ja syötti kahdeksan maalia. Seuraavan kauden 30 liigaottelussa hän teki kaksi maalia ja antoi seitsemän maalisyöttöä. Mestarien liigassa hän pelasi neljä ottelua.
Kulusevski siirtyi laina-aikansa jälkeen Tottenhamiin 30 miljoonan euron siirotsummalla kesällä 2023. Hän pelasi kaudella 2023–2024 kaikkiaan 36 valioliigaottelua, joista 31 avauskokoonpanossa. Hän teki kahdeksan maalia, joista kaksi päätöskierroksella Sheffield Unitedia vastaan. Lisäksi hän syötti kolme maalia. Kaudella 2024–2025 hän pelasi Valioliigassa 32 ottelua, joista avauskokoonpanossa 27 peliä. Hän teki seitsemän ja syötti neljä maalia. Tottenhamin voittamassa Eurooppa-liigassa hän oli avauskokoonpanossa kolmessa ottelussa ja tuli kahdeksan kertaa vaihdosta kentälle. Loppuottelussa hän ei ollut kokoonpanossa. Hän teki yhden maalin ja antoi kolme maalisyöttöä.
Maajoukkueura.
Kulusevski on pelannut Pohjois-Makedonian ja Ruotsin juniorimaajoukkueissa. Ensiesiintymisensä Ruotsin A-maajoukkueessa hän teki marraskuussa 2019 EM-karsintaottelussa Färsaaria vastaan. Hän on 12. heinäkuuta 2025 mennessä pelannut 45 A-maaottelua sekä tehnyt viisi ja syöttänyt 12 maalia. Ensimmäisen maalinsa hän teki marraskuussa 2020 Kansojen liigan ottelussa Kroatiaa vastaan. Kesän 2021 EM-kilpailuissa hän tuli vaihdosta kentälle Ruotsin kolmannessa alkulohko-ottelussa Puolaa vastaan ja syötti Ruotsin 3–2-voitossa toisen ja kolmannen maalin. Tappiollisessa neljännesvälieräottelussa Ukrainaa vastaan hän pelasi avauskokoonpanossa.
Saavutukset.
Juventus
Tottenham Hotspur
Bruno Bartoletti

Bruno Bartoletti (10. kesäkuuta 1926 Sesto Fiorentino – 9. kesäkuuta 2013 Firenze) oli italialainen kapellimestari. Hän keskittyi oopperaan ja johti vain harvoin muuta ohjelmistoa.
Bartoletti soitti lapsena piccoloa ja pääsi Firenzen konservatorioon opiskelemaan huilun- sekä pianonsoittoa. Hän pääsi myös pianistiksi oopperakoulutuskeskukseen. Hän teki kapellimestaridebyyttinsä Teatro Comunale di Firenzessä johtamalla "Rigoletton" esityksen vuonna 1953. Vuonna 1956 hän teki Yhdysvaltain-ensiesiintymisensä johtamalla Chicagon Lyric Operassa "Trubaduurin", kun Tullio Serafin oli sairastunut ja Tito Gobbi suositellut Carol Foxille Serafinin tuuraajaksi Bartolettia. Vuonna 1964 Bartoletti johti Firenzessä Italian-ensiesityksen Dmitri Šostakovitšin oopperasta "Nenä".
Chicagon Lyric Operassa Bartoletti johti kaikkiaan lähes 600 esitystä yli viidestäkymmenestä eri oopperasta. Hän jakoi vuodesta 1964 taiteellisen johtajan aseman siellä Pino Donatin kanssa ja toimi ainoana taiteellisena johtajana vuosina 1975–1999. Viimeisen esiintymisensä siellä hän teki "La traviatan" esityksessä vuonna 2007. Vaikka hän tuli tunnetuksi italialaisten säveltäjien 1800-luvun ja 1900-luvun alun teosten johtamisesta, hänen ohjelmistoonsa kuuluivat myös muiden muassa Bedřich Smetanan "Myyty morsian", Modest Mussorgskin "Boris Godunov" ja Alban Bergin "Wozzeck". Hänellä oli intohimo modernia musiikkia kohtaan, ja hän johti esimerkiksi Krzysztof Pendereckin "Paradise Lost" -oopperan kantaesityksen vuonna 1978. Benjamin Brittenin "Billy Buddin" hän johti sen ensimmäisenä esityksenä Yhdysvalloissa vuonna 1970. Bartolettin aloitteesta Lyric Opera muodosti kumppanuuden säveltäjä William Bolcomin kanssa. Bolcom sävelsi kolme tilausoopperaa, jotka kantaesitettiin Lyric Operassa vuosina 1992–2004. Nämä olivat "McTeague", "A View from the Bridge" ja "A Wedding". 
Bartoletti teki yhteistyötä muiden muassa sellaisten laulajien kuin Catherine Malfitanon, Renata Tebaldin, Grace Bumbryn, Marilyn Hornen, Plácido Domingon, Luciano Pavarottin ja Richard Tuckerin kanssa. Hänen avustamiensa kapellimestareiden joukossa olivat Dimitri Mitropoulos, Vittorio Gui ja Tullio Serafin. Bartoletti toi Daniele Gattin ja Riccardo Chaillyn Lyric Operaan Yhdysvaltain-debyyttejään varten. Hän tuki myös nuoria yhdysvaltalaisia lahjakkuuksia, kuten Leonard Slatkinia, Dennis Russell Daviesia, George Manahania ja Peter Sellarsia.
Bartolettia seurasi Lyric Operan taiteellisena johtajana Matthew A. Epstein. Bartoletti johti uransa aikana myös Teatro dell'Opera di Romassa, Covent Gardenissa, La Scalassa, Grand Théâtre de Genèvessä ja Teatro Colónissa. Hän sai Firenzen kunniakaupunkilaisen tunnustuksen vuonna 2009. Hänen lapsuudesta saakka tuttu vaimonsa Rosanna kuoli vuonna 2011. Bartoletti itse kuoli Firenzessä päivänä ennen 87-vuotispäiväänsä. Hänellä oli tyttäret Chiara ja Maria sekä lapsenlapsia.
Naomi Long

Naomi Long (s. 13. joulukuuta 1971) on pohjoisirlantilainen poliitikko ja Belfastin entinen pormestari. 
Tausta ja yksityiselämä.
Naomi Long (o.s. Johnston) syntyi Belfastissa vuonna 1973. Hänen äitinsä oli töissä pyhäkoulussa ja isä laivanrakentamolla. Kun Naomi oli 8-vuotias, hänen isänsä kuoli ja perhe joutui aika ajoin ilkivallan kohteeksi johtuen Pohjois-Irlannin levottomuuksista. Vuonna 2002 Long sai ensimmäisen tappouhkauksensa, jonka taustalla Alliance Party:n päätös tukea Alex Maskeyn (Sinn Féin) valintaa Belfastin pormestariksi.. 
Vuonna 1994 Long valmistui Belfastin yliopistosta pääaineenaan yhdyskuntatekniikka. Hän on työskennellyt tutkijana ja ympäristöinsinöörinä.. 
Naomi Longin puoliso Michael Long on myös mukana politiikassa Castlereaghin valtuuston jäsenenä. Parilla ei ole lapsia.
Long on uskonnoltaan presbyteeri, mutta kritisoinut kirkkoa johtuen sen kielteisestä kannasta samaa sukupuolta olevien avioliittoa kohtaan. 
Poliittinen ura.
Longin poliittinen ura alkoi, kun hänet valittiin Belfastin kaupunginvaltuustoon vuonna 2001. Hän on toiminut Pohjois-Irlannin parlamentin edustajana vuodesta 2003. Vuonna 2020 hän nousi oikeusministeriksi. Hänen vaalipiirinsä on aina ollut Itä-Belfast.. 
Vuosina 2010–2015 hän toimi Yhdistyneen kuningaskunnan alahuoneen edustajana. Vaalipiirinä oli tuolloinkin Itä-Belfast.. Hänestä tuli vaalipiirinsä ensimmäinen, ja tähän asti ainoa, puolueensa edustaja.
Lokakuussa 2016 Long valittiin Alliance Party:n puheenjohtajaksi ilman vastaehdokkaita. Hän oli aiemmin toiminut puolueen virkaa tekevänä puheenjohtajana sen jälkeen, kun David Ford siirtyi syrjään. 
Euroopan parlamenttiin Naomi Long valittiin vuonna 2019 puolueensa ainoana edustajana. Näissä vaaleissa Pohjois-Irlanti on yksi vaalipiiri ja siitä valitaan kolme meppiä..
Lähes heti oikeusministeriksi noustuaan Long ilmoitti puuttuvansa Pohjois-Irlannissa toimivien puolisotilaallisten ryhmittymien toimintaa Belfastissa tapahtuneen ampumavälikohtauksen jälkeen. 
BBC valitsi Longin vuonna 2022 sadan vaikutusvaltaisen ja innostavan naisen listalle 100 Women.
Aldious

Aldious () on japanilainen power metal -yhtye, joka on perustettu Osakassa vuonna 2008. 
Yhtyeen perustivat laulaja Rami ja kitaristi Yoshi.
Jäsenet.
Sekä sessiojäsenenä Narumi.
Timo Kumpula

Timo Kumpula (s. 1969) on suomalainen maantieteilijä, joka on toiminut Itä-Suomen yliopiston ympäristögeoinformatiikan professorina maaliskuusta 2019 lähtien.
Kumpula opiskeli Oulun yliopistossa maatiedettä, ja valmistui filosofian maisteriksi 1999. Filosofian lisensiaatiksi hän valmistui Joensuun yliopistosta 2007 ja filosofian tohtoriksi Itä-Suomen yliopistosta 2010. Hänen englanninkielinen väitöskirjatutkimuksensa oli otsikoitu "Patterns of mixed land use on remote Eurasian rangelands".
Barrie (täsmennyssivu)

Barrie on kaupunki Kanadassa.
Se voi tarkoittaa myös seuraavia:
SPD (täsmennyssivu)

SPD voi tarkoittaa seuraavia:
Valoisa Armenia

Valoisa Armenia (arm. Լուսավոր Հայաստան, "Lusavor Hayastan") on armenialainen liberaali puolue. Yksi sen tärkeimmistä teemoista on nuorison aktivisointi. Tähän se pyrkii mm. Liberal Political School -ohjelmalla, joka on tarkoitettu nuorille armenialaisille korkeakouluopiskelijoille. 
Historia.
Puolueen perusti juristi Edmon Marukyan joulukuussa 2015. Tätä ennen Marukyan ei kuulunut mihinkään puoluepoliittiseen ryhmittymään tultuaan valituksi parlamenttiin vuoden 2012 vaaleissa, ja media antoi hänelle lempinimeksi "Kinder-yllätys".
Puolue kuului ns. Yelk-vaaliliiton, joka osallistui vuoden 2017 parlamentti- ja paikallisvaaleihin. Ennenaikaisissa parlamenttivaaleissa 2018 puolue sai läpi 18 ehdokasta. Arman Babajanyan kuitenkin siirtyi sitoutumattomaksi edustajaksi syyskuussa 2019. 
Ideologia ja näkemyksiä.
Valoisa Armenia vastustaa maan jäsenyyttä Euraasian talousunionissa. Sen sijaan se haluaa Armenian aloittavan neuvottelut Armenian ja Schengen-alueen välisen viisumivapauden mahdollistamiseksi. Puolue myös kannattaa Armenian EU-jäsenyyttä.
Puolueohjelmassaan Valoisa Armenia pyrkii ratkaisemaan monia maan ongelmia nimenomaan korruptiota kitkemällä. Lisäksi puolue kannattaa mm.:
EPP (täsmennyssivu)

EPP voi tarkoittaa seuraavia: