tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Gösta Stenman

Gösta Stenman (13. syyskuuta 1888 Oulu – 19. maaliskuuta 1947 Tukholma) oli merkittävä suomalainen taidekauppias, taiteenkeräilijä ja mesenaatti. Hän pääsi ylioppilaaksi 1908. Ennen taidekauppiaan uraa Stenman työskenteli toimittajana 1908–1912 Suomen Tietotoimistossa ja perusti oman uutistoimiston.
Gösta Stenman tuki monia 1900-luvun alun suomalaisia taidemaalareita, joukossa muun muassa aikalaistaiteilijat Helene Schjerfbeck ja Tyko Sallinen, jotka Stenman palkkasi galleriansa kuukausipalkkaisiksi taiteilijoiksi. Taidemaalari Juho Mäkelä, joka oli Stenmanin läheinen ystävä ja ensimmäinen hänen taidekauppiaan urallaan tukema taiteilija, maalasi Stenmanista nuoruusmuotokuvan.
Stenmanin kokoamiin taideteoksiin kuului myös renessanssitaiteen helmiä, kuten Rubensin, Tizianin ja Rembrandtin teoksia. Hän yhdisti toiminnassaan paitsi kansallisen ja kansainvälisen, myös vanhan ja modernin taiteen.
Vuonna 1919 hän avasi taidepalatsin entiseen Aleksanterin poikakimnaasin taloon Svenska Teaternia vastapäätä, ja siellä hän järjesti monia julkisuutta saaneita näyttelyitä.
Taidesalongin toiminta päättyi Helsingissä 1927, kun Stenman muutti perheineen Ruotsiin. Stenman avasi myös Tukholmassa taidesalongin laajentaen toimintaansa taidekauppiaana Pariisiin ja Lontooseen. Kuningas Kustaa V myönsi hänelle vuonna 1937 hovi-intendentin eli Ruotsin kuninkaallisten taidekokoelmien hoitajan arvon. Viimeisenä elinvuotenaan Stenman vietti pari kuukautta New Yorkissa tutustuen muun muassa Frickin taidemuseon kokoelmiin.
Stenmanin perilliset ovat lahjoittaneet hänen arkistonsa Valtion taidemuseon Kuvataiteen keskusarkistoon. Arkistoa on jo hyödyntänyt Camilla Hjelm Stenmania käsittelevässä väitöskirjassaan.
Tavinsalmi

Tavinsalmi on Kuopiossa entisen Maaningan kunnan alueella sijaitseva kylä, sekä Kuopion pitäjän entinen nimi. Nimi on peräisin 1442 perustetun Juvan seurakunnan alueella sijainneen Maaningan kylän Tavinsalmelle 1545 valmistuneesta kuninkaankartanosta. Pohjois-Savon asutuksen vanhin osa on peräisin 1470- tai 1480-luvulta. Kuninkaankartano perustettiin uudisasutuksen valvonta- ja hallintokeskukseksi, ja se oli myös turvana idästä tulevia hyökkäyksiä vastaan. Tavinsalmen kuninkaankartanon tuli näiden lisäksi toimia myös maatalouden mallitilana seudun asukkaille. 
Tavinsalmen kuninkaankartano rakennettiin 1543–1545. Asuinrakennuksen tarkkaa sijaintia ei ole voitu määritellä. Se sijaitsi kuitenkin todennäköisesti Pieni ja Suuri Ruokovesi -nimisten järvien välissä sijaitsevassa Hussolansaaressa, jonne se on sijoitettu useissa kartoissa, vesireitin länsipuolelle. Perimätieto liittää saaressa sijaitsevan rakennuspohjan kuninkaankartanoon, mutta kun Turun yliopiston kulttuurin tutkimuksen laitos suoritti alueella kaivauksia vuonna 1997, jäänteiden osoittettiin olevan aikaistaan 1700-luvulta.
Kuninkaankartanon perustamisen aikoihin alueen asutus oli jo niin vakiintunutta, että kuningas suostui Tavinsalmen hallintopitäjän perustamiseen vuonna 1547. Uudesta pitäjästä muodostettiin myös oma käräjäkuntansa, jonka ensimmäiset käräjät pidettiin 1549. Tavinsalmen ensimmäisenä voutina toimi Smoolannista saapunut, Olavinlinnassa ansiokkaasti palvelusaikansa suorittanut ammattisotilas Per Jöhnsson, jonka nimi muuntui paikallisväestön kielikylvyssä Smollanin Per’iksi eli Per Smolanderiksi.
Kun Turun kirkkoherra Knuut Juhonpoika ja Mikael Agricola pitivät Savossa piispantarkastuksen, he ehdottivat kappelin rakentamista Kuopionniemelle 1549. Uusi kirkkopitäjä, jonka alue oli sama kuin hallintopitäjän, sai ensimmäisen pappinsa 1552.
Sekä kirkkopitäjästä että hallintopitäjästä käytettiin aluksi Tavinsalmi-nimeä. Alueen asutuksen painopiste siirtyi vähitellen Kuopionniemelle, jossa sijaitseva kirkko vielä lisäsi seudun tärkeyttä. Tavinsalmi-nimi jäikin vähitellen pois käytöstä ja alueen nimeksi tuli Kuopion pitäjä.
Täplärisakas

Täplärisakas ("Inosperma lanatodiscum", syn. "Inocybe lanatodisca") on kartiomainen, ruskea risakaslaji. Sen lakki on 2–6 senttimetriä leveä ja pinnalta säteittäissäikeinen. Sienen heltat ovat melko tiheät ja aluksi valkoiset, myöhemmin ruskehtavat. Jalka on keltainen ja muuttuu sienen vanhetessa ruskeaksi. Pituudeltaan se on 4–7 senttimetriä. Haju on aromikas ja itiöpöly on ruskeaa. Sieni kasvaa mullalla kalkkialueiden lehtimetsissä. Sitä tavataan lähes koko Suomessa elokuusta syyskuuhun. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Sittas

Sittas (k. 538 tai 539) oli roomalainen sodanjohtaja. Hän palveli keisari Justinianus I:n aikana magister militumina ja oli naimisissa keisarinna Theodoran siskon Comiton kanssa. Sittas komensi roomalaisia joukkoja Rooman ja Persian välisessä sodassa joka käytiin vuosina 527–532.
Sittas palveli upseerina Justinianuksen henkivartiostossa, kun tämä oli vielä magister militum. Vuonna 527 Sittas ja Belisarius johtivat roomalaista ryöstöretkeä Persarmeniaan. He tekivät myös toisen retken samana vuonna, mutta Aratiuksen ja Narseksen johtamat persialaiset kukistivat heidät. 
Vuonna 528 Justinianus teki Sittaasta "magister militum per Armeniam". Tämä oli uusi virka ja Sittas oli sen ensimmäinen haltija. Ollessaan Armeniassa Sittas kukisti tzanit ja pakotti heidät omaksumaan kristinuskon ja palvelemaan Rooman armeijassa. Vuonna 530 Justinianus teki Sittaasta "magister militum praesentaliksen", mutta määräsi tämän jäämään Armeniaan uuden magister militum per Armeniamin Dorotheoksen kanssa. Sittas ja Dorotheus saivat pian kuulla että persialaiset aikoivat hyökätä Armeniaan. Tämän kuultuaan he tekivät yllätyshyökkäyksen persialaisten leiriä kohtaan. Myöhemmin Sittas ja Dorotheos kukistivat persialaiset Satalan luona. Taistelu voitettiin koska Sittas käytti sotajuonta. 
Callinicumin taistelun aikana Sittas oli Armeniassa. Sen jälkeen kun Belisarius oli joutunut palaamaan Konstantinopoliin Justinianus määräsi Sittaan huolehtimaan alueen puolustuksesta. Kun persialaiset hyökkäsivät Martyropolista vastaan saapui Sittas suuren armeijan ja Hermogeneen kanssa paikalle. Persialaiset lopettivat Martyropoliksen piirityksen pian tämän jälkeen. 
Rauhansopimus Persian ja Rooman välillä saatiin allekirjoitettua vuonna 532. Tämän jälkeen Sittas palasi Konstantinopoliin, jossa hänet nimitettiin patriisiksi ja nimellisesti vuoden 536 konsuliksi ("ex consule"). Vuonna 535 Sittas kukisti bulgaarit Moesiassa. 
Vuonna 538 tai 539 Justinianus lähetti Sittaan taas Armeniaan, jossa oli syttynyt kapina. Aluksi Sittas yritti taltuttaa armenialaiset rauhanomaisin keinoin, mutta Justinianuksen painostuksesta hänen oli käytettävä voimakeinoja. Sittas hyökkäsi tämän jälkeen armenialaisten kimppuun Oenochalaconissa mutta kaatui seuranneessa taistelussa.
Origenes Pakana

Origenes Pakana (; 200-luku) oli antiikin kreikkalainen keskiplatonilainen filosofi, joka eli ja vaikutti Aleksandriassa. Origenes oli Ammonios Sakkaksen oppilas ja Plotinoksen aikalainen Ammonioksen Aleksandriassa pitämässä filosofikoulussa. Hän oli myös paljon kuuluisamman kaimansa, kristityn Origeneen, aikalainen. Lisänimi "Pakana" on annettu myöhemmin, jotta nämä kaksi henkilöä voitaisiin erottaa toisistaan.
Origenes mainitaan kolme kertaa Porfyrioksen teoksessa "Plotinoksen elämä". Hän saa paljon paremman kohtelun kuin kristitty Origenes, josta Porfyrios ei pitänyt. Myös Proklos mainitsee hänet useamman kerran. Vaikuttaa, että Origeneen opiskelutoverit Plotinos ja Kassios Longinos suhtautuivat häneen kunnioituksella.
Origeneen omasta ajattelusta tunnetaan ainoastaan se, ettei hän katsonut todellisuuden ensimmäisen prinsiipin olevan "Yksi", joka on järjen ulottumattomissa ja olevan ulkopuolella, niin kuin Plotinos katsoi. Sen sijaan Origenes katsoi, että ensimmäinen prinsiippi oli korkein järki ja ensimmäinen oleva. Tästä voi päätellä, että hänen näkemyksensä olivat lähempänä perinteistä keskiplatonismia kuin Plotinoksen uusplatonismia.
Valkorisakas

Valkorisakas ("Inocybe geophylla", aikaisemmin ”valkea risalakki”) on myrkyllinen valkoinen risakaslaji. Sienen lakki muistuttaa kelloa ja laakenee sienen vanhetessa. Sen leveys on 1–4 senttimetriä ja siinä on pieni keskuskohouma. Sienen jalka on 3–6 senttimetriä pitkä, vaalea ja sileä. Heltat ovat aluksi vaaleat ja muuttuvat myöhemmin harmaanruskeiksi. Itiöpöly on ruskeaa ja sienen haju on spermaattinen. Sieni on myrkyllinen, kuten useat muutkin risakaslajit. Se kasvaa yleisenä koko Suomessa lehti- ja havumetsissä sekä puistoissa. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Päärynärisakas

Päärynärisakas ("Inocybe fraudans") on okransävyinen ja kellomainen risakaslaji. Sen tunnistaa risaisesta punertavasta lakista. Lakin leveys on 2–9 senttimetriä. Jalka on 2–10 senttimetriä pitkä ja vaalea. Se muuttuu sienen vanhetessa ruskeaksi. Heltat ovat melko tiheät, vaaleat ja ne muuttuvat vanhemmiten punaisiksi tai keltaisiksi. Malto on valkoista, mutta vahingoittuneista kohdista punaista. Päärynärisakas ei ole ruokasieni. Se kasvaa melko harvinaisena koko Suomessa lehti- ja havumetsissä heinäkuusta syyskuuhun. Päärynärisakas on kalkinvaatija.
Päärynärisakas on Suomessa silmälläpidettävä laji.
Diego Serrano

Diego Serrano (s. 5. helmikuuta 1973 Quito, Ecuador) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Ecuadorissa, mutta kasvoi San Diegossa Kaliforniassa.
Serrano voitti 18-vuotiaana "Star Search" -mallikilpailun ja sai pian roolin television saippuasarjasta "Another World". Hän oli ehdolla ALMA-palkinnon voittajaksi vuonna 1998. Vuosina 1999–2001 Serrano näytteli Jennifer Love Hewittin tähdittämässä "Viiden juttu" -sarjan spin-offissa "Pala omenaa" ja vuosina 2001–2002 "Tunteita ja tuoksuja" -sarjassa. Hän on vieraillut myös sarjoissa "Arliss", "S.O.F. – vainukoirat" ja "24". Lisäksi Serrano on näytellyt muutamissa elokuvissa kuten "Nainen kaiken aikaa" ja "The Mostly Unfabulous Social Life of Ethan Green".
Mantelirisakas

Mantelirisakas ("Inocybe hirtella") on kovera tai laakea nahanruskea risakaslaji. Sen tunnistaa risaisesta lakista. Sienen heltat ovat valkoiset ja muuttuvat sienen vanhetessa kellanvärisiksi. Jalka on valkoinen tai ihonsävyinen. Sieni kasvaa lehtimetsissä kalkkialueilla. Se on Suomessa melkoisen harvinainen.
Vuiri

Vuiri () on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Possatan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Ortesjoen rannalla Pietarin–Pihkovan–Valko-Venäjän rajan välisen maantien varrella. Asukkaita on vajaat 300 henkeä.
Vuirin läheltä on löydetty keskiaikaisia kurgaanihautoja. Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. 1900-luvun alussa se oli Koprinan luterilaiseen seurakuntaan kuulunut suomalais-venäläinen sekakylä.
Kylässä sijaitsee entiseen postiaseman rakennukseen vuonna 1972 avattu museo ”Postimestarin talo”, joka on omistettu Aleksandr Puškinin teoksille ja 1800-luvun alun tielaitokselle. Pihkovan maantietä kulkeneet matkustajat vaihtoivat hevosia Vuirin postiasemalla, jonka kerrotaan antaneen aiheen Puškinin kertomukseen ”Postimestari” ("Stantsionnyi smotritel").
Suija

Suija () on taajama Leningradin alueen Hatsinan piirin Koprinan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Hatsinasta etelään lähellä Suijanjokea. Asukkaita on 1 100 henkeä (vuonna 2002).
Suijan taajamassa sijaitsee runoilija Aleksandr Puškinin isoisoisälle Abram Gannibalille 1700-luvulla kuulunut kartano, jossa on nykyään museo. Sen ympärillä on 26 hehtaarin laajuinen puistoalue. Suijassa on myös Abram Gannibalin hauta.
Taajaman läheltä kulkee Pietarin ja Lugan välinen rautatie, jolla on samanniminen rautatieasema. 
Lähellä sijaitsee myös Suijan kylä, joka mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Tuolloin se oli samannimisen Kaprion lääniin kuuluneen pogostan keskus. Siellä oli myös pieni nunnaluostari, jonka ruotsalaiset polttivat vuonna 1612. Nykyisen venäjänkielisen nimensä "Voskresenskoje" () kylä on saanut 1700-luvulla rakennetusta Kristuksen ylösnousemuksen kirkosta. Aleksandr Puškinin vanhemmat vihittiin tässä kirkossa, ja kylässä on myös syntynyt Puškinia lapsena hoitanut Arina Jakovleva.
Aaro Hakkarainen

Aaro Hakkarainen (19. toukokuuta 1882 Rautavaara – 11. toukokuuta 1939 Joensuu) oli suomalainen maanmittausinsinööri ja näytelmäkirjailija. 
Hakkaraisen vanhemmat olivat poliisikonstaapeli Aaro Hakkarainen ja Greta Lovisa Rissanen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun lyseosta vuonna 1903 ja valmistui maanmittariksi Polyteknillisestä korkeakoulusta vuonna 1906.
Jussi Pukkila

Juho Jaakko (Jussi) Pukkila (11. maaliskuuta 1883 Kauhava – 30. marraskuuta 1939 Kuopio) oli suomalainen lukkariurkuri ja kirjailija. 
Jussi Pukkilan vanhemmat olivat talollinen Jakob Jutila ja Elisabet (Liisa) Pukkinen. Mäki-Pukkilan talossa syntynyt Jussi Pukkila toimi nuoruudessaan Kauhavan nuorisoseurassa näyttelijänä ja kuoronjohtajana. Hän esiintyi viulunsoittajana juhlatilaisuuksissa sekä kotikunnassaan että muuallakin Etelä-Pohjanmaalla. Musikaalisesti lahjakas Jussi Pukkila pääsi Helsingin musiikkiopistoon, suoritti siellä lukkariurkurin tutkinnon sekä sai myös yksityisopetusta tunnetun laulajan Abraham Ojanperän johdolla. Hän täydensi myöhemmin opintojaan ja antoi Helsingin normaalilyseossa näytteet oppikoulujen laulunopettajan virkoja varten.
Musiikkiopistosta päästyään Pukkila toimi kapellimestari Alexei Apostolin konserttiorkesterin solistina Helsingissä, sen jälkeen konserttimestarina Vaasassa ja Ilmajoen Musiikin Ystäväin yhdistyksen kuoron ja soittokunnan johtajana. Hän piti samaan aikaan myös kymmeniä yksityisiä laulukonsertteja eri puolilla Suomea, varsinkin Pohjanmaalla, sekä pari onnistunutta konserttia Helsingissä. Vuonna 1914 Pukkila valittiin lukkariurkuriksi Sotkamoon, jossa hän toimi neljä vuotta paikkakunnan musiikkielämän keskeisimpänä henkilönä ja otti osaa kunnalliseen ja yhteiskunnalliseen elämään. Hän oli myös Sotkamon suojeluskunnan perustajia ja kuului koko ajan suojeluskunnan esikuntaan. Kuopion kaupunkiseurakunnan kanttoriksi Pukkila tuli vuonna 1918. Hän toimi Kuopiossa monien kuorojen, kuten kirkkokuoron, työväenkuoron ja palokunnan kuoron johtajana ja oli kansalaisopiston laulunopettajana pitkän ajan. Pukkila julkaisi novelleja kaunokirjallisissa lehdissä ja julkaisuissa sekä kotiseutunsa Etelä-Pohjanmaan aiheista romaanit "Meiltä ia meirän krannista" ja "Isoo-eläjä eli förmyntari ja herastuomari Juha Erkinpoika Alakruunarin elämänkertomus".
Siilirisakas

Siilirisakas ("Inocybe hystrix") on kupera, risalakkinen ja tummanruskeasuomuinen risakaslaji. Sen heltat ovat vaaleat ja muuttuvat sienen vanhetessa ruskeiksi. Jalka on joskus vaalea, tummanruskeiden suomujen peittämä. Risakas ei ole ruokasieni. Se kasvaa lehtimetsissä harvinaisena Etelä-Suomessa.
Siilirisakas on Suomessa silmälläpidettävä laji.
Kieliasenne

Kieliasenne (usein monikossa "kieliasenteet") on suhtautumistapa, joka ihmisillä on eri kielimuotoja tai näiden käyttäjiä kohtaan. Kieliasenteet voivat koskea joko eri kieliä tai saman kielen alueellisia tai sosiaalisia murteita. Kieliasenteet eivät yleensä perustu itse kieleen, vaan sen ulkopuolisiin tekijöihin. Esimerkiksi kirjakielen kehittämisessä mallia on otettu siitä kielestä, jota sivistyneistö, kirkko, hallitsijat tai muut auktoriteetit ovat käyttäneet.
Kieliasenteita on tutkittu 1960-luvulta lähtien etenkin Kanadassa, Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa. 
Vuonna 1960 sosiaalipsykologi W. E. Lambert kumppaneineen tutki sitä, miten kanadalaiset suhtautuivat englannin ja ranskan kieleen ja näiden puhujiin. Ilmeni, että puhetapa vaikuttaa suuresti henkilöstä muodostettuun ensivaikutelmaan.
Kieliasenteet saattavat vaikuttaa hyvinkin voimakkaasti siihen, miten ihminen oppii tietyn kielen. Jos hän haluaa samaistua opittavan kielen puhujiin, se on otollista myös oppimisen kannalta. Tähän vaikuttavat usein etniset tai muut sosiaaliset tekijät.
Korpirisakas

Korpirisakas ("Inocybe stellatospora") on kupera kanelinruskea risakaslaji. Sen tunnistaa parhaiten risaisesta lakista. Sen jalka on ruskea. Heltat ovat kanelinväriset. Risakas ei ole ruokasieni. Se kasvaa tiheissä havumetsissä kohtalaisen yleisenä.
Hahtuvarisakas

Hahtuvarisakas ("Inocybe flocculosa") on kellanruskea tai kanelinruskea risalakkinen risakaslaji. Lakin leveys on 2–5 senttimetriä ja se on aluksi kartiomainen, mutta myöhemmin laakeneva. Sen jalka on valkea ja muuttuu sienen vanhetessa ruskeaksi. Pituudeltaan jalka on 3–6 senttimetriä. Heltat ovat tasatyviset ja aluksi valkoiset, mutta ne muuttuvat myöhemmin punertavanruskeiksi. Malto on valkoista. Sieni kasvaa lehti- ja havumetsissä.
Metsänätkelmä

Metsänätkelmä ("Lathyrus sylvestris") on monivuotinen, ruohovartinen hernekasvi.
Ulkonäkö.
Metsänätkelmä kasvaa usein tiheinä kasvustoina. Sillä on runsaasti haarova juuristo, ja sen maarönsyt ovat jopa useiden metrien mittaisia. Varret kasvavat enimmäkseen maan pintaa pitkin, mutta saattavat myös kiivetä muuhun kasvillisuuteen tukeutuen jopa metrin korkeuteen. Varsi muodostuu noin 10 cm pituisista jokseenkin suorista osista, joiden välisistä taitteista lehdet kasvavat. Varret ja lehtiruodit ovat leveälti siipipalteiset. Lehdet ovat parilehdykkäiset, mutta muodostuvat yleensä vain yhdestä lehdykkäparista. Lehdykät ovat 5–15 cm pitkiä, suikeita, yleensä varsin kapeita (1–2 cm). Lehdyköiden välissä lehtiruodin jatkeena on kärhi, joka on kärkiosastaan monihaarainen. Kukinnot on pitkien (15–20 cm), pystyjen, lehtihangoista lähtevien kukintoperien päissä olevia, 3–10-kukkaisia terttuja. Kukat ovat jopa kahden senttimetrin läpimittaisia. Teriö on punainen, yleensä siivet punaisimmat, venho ja purjeen ulkopinta vaaleimmat, jopa vihertävät. Palot ovat 4–7 cm pitkiä, ruskeita. Laji muistuttaa koristekasvina kasvatettavaa tuoksunätkelmää eli tuoksuhernettä ("Lathyrus odoratus").
Levinneisyys.
Metsänätkelmä on eurooppalainen laji, jonka levinneisyysalue kattaa havumetsävyöhykkeen eteläosan ja lehtimetsävyöhykkeen Keski- ja Itä-Euroopassa. Ruotsissa sitä esiintyy yleisenä Gästriklandin ja Taalainmaan eteläosan tasalle, Norjassa enimmäkseen vain maan kaakkoisessa, ilmastoltaan mantereisimmassa osassa. Se puuttuu tai on harvinainen Länsi-Euroopan mereisemmän ilmaston alueella. Etelässä levinneisyys ulottuu Pohjois-Espanjaan ja Portugaliin, Italiaan ja Balkanin pohjoisosaan. Keski- ja Etelä-Euroopassa on Suomessa esiintyvän metsänätkelmän lisäksi kaksi lehdyköitten määrän ja muodon perusteella erottuvaa muotoa, joita voidaan pitää alalajeina tai erillisinä lajeina.
Suomessa metsänätkelmä on levinneisyysalueensa pohjoisrajoilla ja suosii valoisia, lämpimiä kasvupaikkoja, kuten harvapuustoisia rinteitä ja metsien aukkopaikkoja. Se viihtyy ravinteikkaalla maalla ja sietää varsin hyvin kuivuutta. Sen luontaisia kasvupaikkoja ovat rehevänpuoleiset, valoisat rinnemetsät, kuten maapohjaltaan riittävän hikevät harjumänniköt. Metsästä se voi levitä kuiville rinneniityille tai tieleikkauksiin. Metsänätkelmä on paikoin melko yleinen Etelä-Hämeessä, Etelä-Karjalassa ja Etelä-Savossa, erityisesti Salpausselkien liepeillä. Harvinaisena se kasvaa tämän alueen länsi- ja pohjoispuolilla Ahvenanmaalla, eteläisessä Satakunnassa, Pirkanmaalla, Keski-Suomen eteläosassa, Kuopion tienoilla ja Pohjois-Karjalassa eteläisimmässä osassa. Myös Suomenlahden rannikkoseudulla se on harvinainen.
Polkurisakas

Polkurisakas ("Inocybe lacera") on aluksi kupera, myöhemmin laakea tumman- tai vaaleanruskea risakaslaji. Lakki on leveydeltään 2–4 senttimetriä, ja tummin on sen keskiosa. Lakin pinta on hieman suomuinen, ja siinä on yleensä keskuskohouma. Sienen jalka on vaaleanruskea ja 2–4 senttimetriä pitkä. Heltat ovat melko tiheät ja aluksi vaaleat, mutta ne muuttuvat sienen vanhetessa harmaanruskeiksi. Itiöpöly on ruskeaa. Sieni kasvaa havu- ja lehtimetsissä, pihoilla ja joutomailla yleisenä koko Suomessa. Kasvuaika on kesäkuusta syyskuuhun.
Lajin taksonominen asema on edelleen epäselvä, mutta alalajia "maritima" on pohjoismaisten tietojen perusteella tavattu Suomessakin lähinnä merenrannoilla. Tämä alalaji näyttää olevan riippuvainen pajuista, kuten hanhenpajusta ("Salix repens"). Maritima-muotoa ei välttämättä liene tunnistettu vielä Suomesta, mutta sen sijaan tunnetaan muodot "helobia", joskus suomennettuna nimellä rantarisakas, "heterosperma", ja "regularis".
Polkurisakas ei ole ruokasieni. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Kazan (helikopteritehdas)

Kazan (, "Kazanin helikopteritehdas") on venäläinen helikoptereita valmistava yritys, joka toimii Kazanin kaupungissa Tatarstanissa.
Tehdas on nykyään osa valtionkorporaatio Rostehin holdingyhtiö Oboronpromin tytäryhtiön Russian Helicoptersia ja keskittyy erityisesti konsernissa toisaalla suunniteltujen helikopterien kokoonpanoon. Tehtaalla valmistetaan sekä toimituksiin meneviä tuotannolisia että prototyyppimalleja helikoptereista.
Yhtiö kuvaa toimintansa alkaneen vuonna 1940. Toisen maailmansodan aikana, vuosina 1941–45, se valmisti Polikarpov Po-2 -yhteyslentokoneita. Vuonna 1951 sen tuotanto suunnattiin helikoptereihin, ensimmäisen tuotteen ollessa Mil Mi-1. Muita Milin helikoptereita, joita se on valmistanut ovat
Nykyisessä tuotannossa ovat Mil Mi-8MTV-5, Mil Mi-17V-5, Mil 172, Mil Mi-38 ja Ansat (myös sotilasversio Ansat-U).
Pattirisakas

Pattirisakas ("Inocybe praetervisa") on likaisenkeltainen, okranvärinen risalakkinen risakaslaji. Sen jalka muistuttaa nimensä mukaisesti mukulaa, se on aluksi vaalea ja muuttuu myöhemmin oljenkeltaiseksi. Sieni maistuu miedolta mutta sitä ei tule käyttää ruokasienenä kuten muitakaan risakkaita, koska joukossa on tappavan myrkyllisiä lajeja, kuten myrkkyrisakas. Heltat ovat vaaleat ja muuttuvat sienen vanhetessa harmaanruskeiksi. Sieni kasvaa lehti- ja havumetsissä sekä puistonurmikolla harvinaisena.
Nuppijalkarisakas

Nuppijalkarisakas ("Inocybe napipes") on kellomainen, kastanjanvärinen ja risalakkinen risakaslaji. Sen lakki on 2–5 senttimetriä leveä ja keskuskohoumallinen. Jalan latva ja tyvimukula ovat valkeita, mutta muuten jalka on kastanjanruskea. Jalka on pituudeltaan 3–6 senttimetriä. Malto on vaaleaa tai ruskehtavaa. Sieni maistuu miedolta mutta on myrkyllinen. Heltat ovat vaaleat ja vanhemmilla sienillä likaisenruskeat. Sieni kasvaa havu- ja lehtimetsissä, varsinkin korpialueilla. Sieni on melko yleinen.
Kääpiörisakas

Kääpiörisakas ("Inocybe petiginosa") on kupolimainen, risalakkinen vaaleankellertävä risakaslaji. Sen lakki on erittäin pienikokoinen. Jalka on kermanvaalea tai punertava. Sienen heltat ovat aluksi keltaiset ja muuttuvat vanhemmilla sienillä ruskeiksi. Kääpiörisakas ei kelpaa ruokasieneksi. Se kasvaa lehtimetsissä tammien ja pyökkien seurassa Etelä-Suomessa harvinaisena.
Kääpiörisakas on Suomessa silmälläpidettävä laji.
Täplämyyränlakki

Täplämyyränlakki ("Clitocella popinalis", syn. "Rhodocybe popinalis") on harmaanruskea, purppuransävyinen sienilaji. Sen heltat ovat harmaanruskeat ja likaisensävyiset. Jalka on harmaanruskea. Sieni maistuu lähinnä jauholta. Se kasvaa sammalikossa ja nurmikoilla tienvarsilla, pihoilla ja laidunmailla. Sieni on harvinainen laji Suomessa.
Nils Hedengren

Nils Hedengren (16. lokakuuta 1913 Helsinki – 16. kesäkuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi 1960-luvun lastenohjelman "Sirkus Papukaijan" taikatemppuja tekevänä fakiiri Kronblomina. Murtaen suomea puhuva fakiiri Kronblom esiintyi lastenohjelmissa vielä myöhemminkin. Fakiiri Kronblomin tunnettu taikasana oli lausahdus ”Suolaa, suolaa, enemmän suolaa” – hän levytti vuonna 1965 myös samannimisen singlen yhdessä Juha ”Watt” Vainion kanssa. Rooli oli enemmän ilveilijän kuin vakavasti otettavan taikurin, saati fakiirin.
Pirkka-Pekka Petelius parodioi fakiiri Kronblomia sketsisarjassa "Velipuolikuu".
Esiintyminen oli Nils Hedengrenille vain harrastus. Päätoiminen työ hänellä oli Svenska Byggmästare- och Ingenjörsförbundet YH i Finlandin liittosihteerinä 1957–1977.
Kyyhkyrusokas

Kyyhkyrusokas ("Entoloma porphyrophaeum") on kartiomainen tai kellomainen rusokaslaji. Sienen lakki on harmaanruskea tai taatelinruskea ja siinä on purppuransävyä. Jalka on harmaanruskea ja purppurainen. Sienen heltat ovat aluksi likaisenvaaleat ja myöhemmin muuttuvat sienillä lihanpunaisiksi. Kyyhkyrusokas ei ole ruokasieni. Se kasvaa harvinaisena avoimilla ruohikkomailla.
Kyyhkyrusokas on Suomessa silmälläpidettävä laji.
Sinipunarusokas

Sinipunarusokas ("Entoloma euchroum") on kellomainen, violetti rusokaslaji. Sen heltat ovat violetinväriset. Sienen jalka on violetti tai harvoin ruskea kuten lakkikin. Se ei ole ruokasieni. Sinipunarusokas kasvaa kaatuneiden puiden rungoissa, kannoissa ynnä muissa sellaisissa lepän seuralaisena. Rusokas on harvinainen koko Suomessa.
Sinipunarusokas on arvioitu Suomessa vaarantuneeksi.
Onasandros

Onasandros tai Onosandros (ensimmäinen vuosisata) oli antiikin kreikkalainen platonilainen filosofi.
Onasandros kirjoitti sittemmin kadonneen kommentaarin Platonin "Valtioon". Häneltä on säilynyt teos "Strategikos" (”Kenraali”), joka on lyhyt mutta kokonaisvaltainen teos kenraalin tehtävistä. Teos on omistettu Quintus Veranius Nepokselle, joka toimi konsulina vuonna 49 sekä Britannian legaattina.
"Strategikos" käsittelee niitä moraalisia, sosiaalisia ja sotilaallisia ominaisuuksia, joita menestyksekkäältä sotapäälliköltä vaaditaan. Lisäksi se käsittelee muun muassa henkilöstön valintaa, asennetta sotaa kohtaan, sotilaallisia muodostelmia, manöövereitä ja erilaisia maastoja, sekä kertoo, miten voiton jälkeen on toimittava.
Teos toimi keskeisenä sotilaallisena lähteenä keisarien Maurikioksen ja Leon omille sotilaallisille teoksille. Morits Saksilainen käytti sitä ranskankielisenä käännöksenä ja piti sitä korkeassa arvossa.
Nokirusokas

Nokirusokas ("Entoloma chalybeum") on kupera, mustalakkinen rusokaslaji. Se ei ole ruokasieni. Heltat ovat vaaleat ja muuttuvat vanhemmilla sienillä punaisiksi. Jalka on väriltään sinimusta. Sieni kasvaa metsäteiden varsilla, kedoilla ja metsänreunoissa harvinaisena.
Kurkkurusokas

Kurkkurusokas ("Entoloma hirtipes") on kellomainen, punaruskea tai harmaan-okransävyinen rusokaslaji. Sen heltat ovat aluksi harmaanvalkeat ja saavat sienen vanhetessa punertavaa vivahdetta. Sienen jalka on ohut, vaalea ja jauhoinen. Rusokas ei ole ruokasieni. Se kasvaa havumetsien sammalikoissa ja ruohikoissa kalkkimailla. Kurkkurusokasta ei tavata Suomessa.
Kangasrusokas

Kangasrusokas ("Entoloma cetratum") on kellomainen kellanruskea rusokaslaji. Sen heltat ovat likaisenvaaleat ja muuttuvat myöhemmin ruskeiksi tai punertavansävyisiksi. Sienen jalka on likaisenvalkoinen. Sieni kasvaa havumetsien sammalikoissa ja niityillä. Laji on sirkumpolaarinen eli esiintyy koko pohjoisen pallonpuoliskon alueella. Se on yleinen koko Suomessa. Sieni ei kelpaa ruoaksi, koska rusokkaissa on myrkyllisiä lajeja kuten isorusokas.
Tatiana Guderzo

Tatiana Guderzo (s. 22. elokuuta 1984, Italia) on italialainen maantiepyöräilijä, maailmanmestari ja olympiamitalisti. Guderzo voitti pronssia Pekingin vuoden 2008 kesäolympialaisten naisten maantieajosta. Samojen kisojen aika-ajossa hän oli kahdestoista. Vuoden 2004 Veronan maailmanmestaruuskilpailuissa hän voitti maantieajossa hopeaa. Maailmanmestariksi hän polki vuoden 2009 Mendrision maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän saavutti maantieajon MM-pronssia Innsbruckissa 2018. 
Guderzo oli mukana myös Ateenan olympialaisissa 2004, jolloin hän saavutti sijat 21 (aika-ajo) ja 26 (maantieajo). Lontoon olympialaisissa 2012 hän oli aika-ajossa 21:s ja maantieajossa 30:s, Rio de Janeirossa 2016 maantieajossa 14:s.
Guderzolla on kolme hopeaa nuorten alle 23-vuotiaiden pyöräilyn Euroopan mestaruuskisoista. Aika-ajossa hän oli toinen Moskovassa 2005 ja Heerlenissä 2006 sekä maantiepyöräilyssä Valkenburgissa vuonna 2006. 
Naisten "Italian ympäriajossa" Guderzo oli toinen vuonna 2013, kolmas 2010, neljäs 2008 ja 2011, viides 2007, kuudes 2015, seitsemäs 2006, 2009 ja 2012 sekä kahdeksas 2021. Hän sijoittui toiseksi Trofeo Alfredo Binda - Comune di Cittiglio -kilpailussa 2012, voitti Giro dell'Emilia Internazionale Donne Eliten 2017 ja oli kolmas Donostia San Sebastián Klasikoassa 2021. 
Guderzo kilpaili myös ratapyöräilyssä. Hän saavutti joukkuetakaa-ajossa MM-pronssia 2018. Hän voitti joukkuetakaa-ajon Euroopan-mestaruuden 2016 ja 2017 sekä sai EM-pronssia 2014.
Monroen piirikunta (Ohio)

Monroen piirikunta on piirikunta Ohiossa, Yhdysvalloissa, joka on nimetty silloisen ulkoministeri James Monroen mukaan. Sen väkiluku oli 15 180 vuonna 2000 ja sen hallinnollinen keskus on Woodsfield.
Maantiede.
Monroen naapuripiirikuntia ovat Washington etelässä, Noble lännessä, Belmont pohjoisessa ja Länsi-Virginian puolella Marshallin, Wetzelin sekä Tylerin piirikunnat.
Väestö.
Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 14 642 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin, joita on 98,0%, mustiin (0,5%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,2%) ja aasialaisiin (0,1%).
Kotitalouden mediaanitulo on 38 811 dollaria ja köyhyysrajan alapuolella oli 18,1% väestöstä 2007–2011 välisenä aikana.
Lahohäiväkkä

Lahohäiväkkä ("Bolbitius reticulatus") on limainen, harmaa- tai harmaanruskea sienilaji, jonka lähisukulainen on keltahäiväkkä. Sen heltat ovat nuorena vaaleanpunertavat, vanhemmilla sienillä likaisenruskeat. Jalka on valkoinen ja siinä on jauhoa. Se kasvaa lahoilla lehtipuilla harvinaisena. Pääisäntiä ovat haapa ja pyökki.
Lahohäiväkkä on Suomessa silmälläpidettävä laji.
Kongopunainen

Kongopunainen (C32H22N6Na2O6S2) on värjäyksessä ja pH-indikaattorina käytetty atsoväri . Aine on erittäin happamissa oloissa sinistä ja muuttuu väriltään punaiseksi pH-alueella 3,0–5,0 . Kongopunaisen käyttämisestä kankaiden värjäykseen on suureksi osaksi luovuttu värin huonon pysyvyyden takia.
Paitsi väriaineena kongopunaisella on myös ollut lääketieteellistä merkitystä. Ainetta on käytetty muun muassa amyloidoosin tutkimukseen sekä lampaiden scrapien hoitoon. Scrapien hoidossa kongopunaista ei ole käytetty laajasti sen suhteellisen heikon tehon ja karsinogeenisuuden vuoksi. Lisäksi aineen on todettu aiheuttavan hedelmättömyyttä hiirten naaraspuolisilla jälkeläisillä.
Kongopunaista syntetisoi vuonna 1883 Bayerilla työskennellyt Paul Bottiger. Bottiger myi patentin Agfalle, joka markkinoi sen kongopunaisella vuonna 1884. Nimi oli vetävä Berliinin konferenssin, jota kutsuttiin saksaksi nimellä "Kongokonferenz", aikaan. Väriaine oli menestys Agfalle. Yhdistettä valmistetaan bentsidiinin diatsoniumsuolan ja naftionihapon atsokytkentäreaktiolla.
Etiopian evankelinen kirkko Mekane Yesus

Etiopian evankelinen kirkko Mekane Yesus (Ye Ethiopia Wongelawit Bete Kristian Mekane Yesus, ) on luterilainen kirkkokunta Etiopiassa. Sillä on Luterilaisen maailmanliiton tilaston mukaan yli 10 miljoonaa jäsentä. Näin ollen se on maailman suurin luterilainen kirkko.&lt;ref name="www.lutheranworld.org/04.06.2009"&gt;&lt;/ref&gt; 
Kirkko perustettiin vuonna 1959. Mekane Yesus on Etiopian ortodoksisen kirkon käyttämää kirkkokieltä ge’eziä ja tarkoittaa Jeesuksen asuinpaikkaa. Kirkko on vihkinyt naisia papeiksi, ensimmäisenä Bekure Daba vuonna 2000.
Kirkon organisaatio muodostuu 19 alueellisesta synodista, jotka jakautuvat 8500 seurakuntaan ja 4000 muuhun työpisteeseen. Kirkon palveluksessa on 3000 pastoria ja yli 2600 evankelistaa. Kirkon ja synodien johdossa on presidentti. Koko kirkon presidentti on pastori Yonas Yigezu (2017-). Paikallistyön lisäksi kirkolla on keskushallinnon tasolla naistyön, opiskelijatyön ja diakonian yksiköt. Lisäksi kirkolla on rauhantyön sekä yhteiskunnallisen kehityksen komissiot. Kirkko on Luterilaisen maailmanliiton sekä Kirkkojen maailmanneuvoston jäsen. 
Teologisilta painotuksiltaan Mekane Yesus-kirkko on konservatiivinen. Nuorisokonferenssissa kirkon presidentti Wakseyoum Idosa varoitti kirkon nuorisoa väärien ja epäraamatullisten oppien levittämisestä. Sellaisina hän piti sosiaalista evankeliumia ja sukupuolineutraalia avioliittoa.
Takahuhti

Takahuhti on yksi Tampereen kaupunginosista. Se sijaitsee Tampereen itäosassa, lähellä sijaitsevat muun muassa Atala, Linnainmaa, Kissanmaa ja Messukylä. Alueelta löytyy monia esihistoriallisen ajan asuinpaikkoja ja löydöksiä. Takahuhti oli Messukylän pitäjän suurin kylä keskiajalta 1900-luvulle. Takahuhdissa käytiin Tampereen taistelua vuonna 1918. Alue on pientalovaltaista ja siellä on koulu, joka on rakennettu vuonna 1939.
Professori Unto Salo on tehtyjen muinaislöytöjen perusteella päätellyt, että Takahuhdin kylässä on ollut kiinteää asutusta jo rautakaudelta lähtien ja että taloja oli kylässä tuolloin neljä. Kylän vaikutuspiiristä tunnetaan neljä rautakautista kalmistoa, Kartanonsaaren, Kukkoinkiven, Veijanmäen ja Pappulan kalmistot. Takahuhti oli vuoden 1540 maakirjan mukaan Suur-Pirkkalan suurin kylä, jossa oli 28 taloa. Asiakirjoissa alue esiintyy jo vuonna 1390, jolloin Laurens Takahwktis oli alueen katselmusmiehenä. Vanhan Takahuhdin kylän keskus oli nykyisen Ristinarkun kaupunginosan kohdalla. Takahuhti liitettiin Tampereen kaupunkiin Messukylän kuntaliitoksen yhteydessä vuonna 1947 ja ensimmäinen asemakaava vahvistettiin vuonna 1952. Takahuhti on pääosin omakotialuetta, mutta kaupunginosan keskellä on myös iso kerrostaloalue.
Takahuhti rajoittuu etelässä Sammon valtatiehen, idässä Jukolanpuistoon ja sen pohjoispuolella sijaitsevaan pellon itärajaan ja Kirjavaisenkatuun sekä Kourutaltankatuun. Pohjoisessa alue rajoittuu Teiskontiehen. Lännessä Takahuhdin raja kulkee Kalmonkadun puolesta välistä Kuusimäenkatua pitkin Kuusemäenrinteeseen ja sieltä puroa pitkin Huhmaninkadulle. 
Takahuhdin kaupunginosan keskipisteenä on Irjalanaukio, joka on nimetty Irjalan talon mukaan. Vuoden 1540 maakirjassa mainitaan talollinen Juho Irjaínen. Sukunimi Irjainen tulee etunimestä Yrjänä, joka kirjoitettiin 1500-luvun lähteissä usein muotoon Yrian. Nimi palautuu pyhään Georgiokseen, joka oli myöhäiskeskiajalla suosittu pyhimys.
Kumpula (Tampere)

Kumpula on yksi Tampereen kaupunginosista. Se sijaitsee Itä-Tampereella. Naapurikaupunginosat ovat Atala, Tasanne ja Ojala. Vuonna 2011 Kumpulassa oli 604 asukasta. Alue on pientalovaltaista, mutta siellä on myös yksi pienkerrostalo. Alue rajautuu Halimasjärven luonnonsuojelualueeseen ja Kangasalan suureen metsään. Kumpulasta lähtee myös paljon kävelyteitä, jotka johtavat läheisiin urheilu- ym. virkistysalueisiin, kuten Kauppiin, Linnainmaalle, Leinolaan tai mm. Niihamaan. Keskustaan pääsee kolmella bussilla, TKL:n 28:lla sekä myös Paunun busseilla 90 ja 95. Läheltä Atalasta on suora bussiyhteys Hervantaan aamuisin ja iltapäivisin. 
Kumpulassa toimii K-market Kumpula ja Aitolahdentien toisella puolella on myös liikekeskus, jossa pizzeria ja baari. Koilliskeskukseen Linnainmaalle on matkaa kolmisen kilometriä. Atalan ja Linnainmaan terveyskeskukset ovat lähellä. Lähellä Atalassa ja Olkahisissa on molemmissa ala-aste. Atalassa lisäksi on päiväkoti, samoin Tasanteella. Kumpulan yhteisalueilla on paitsi uimaranta, myös omia venepaikkoja läheisessä Näsijärvessä.
Kumpula rakentui nimensä mukaisesti hyvin kumpuilevaan maastoon vuonna 1957 laaditun Kumpulan rakennussuunnitelman mukaan, jolloin alue kuului vielä Aitolahden kuntaan. Aitolahti liitettiin Tampereen kaupunkiin vuoden 1966 alussa. Pääosalla Kumpulan alueesta ei vieläkään ole asemakaavaa ja siksi teiden nimet ovat edelleen epävirallisia. Useimmat tiennimet perustuvat maaston muotoon.
Pohtola

Pohtola on yksi Tampereen läntisistä kaupunginosista. Naapurikaupunginosat ovat Ryydynpohja, Lintulampi, Niemi ja Lentävänniemi. Lähin koulu on Lielahden koulu Lintulammessa.
Kaupunginosan pääväylä on Pohtolankatu, joka johtaa Lielahdesta Ylöjärven Siivikkalaan. Katu ylittää kaupunkien rajalla Pohtosalmen Pohtosiltaa pitkin. 
Pohtolan kaupunginosan nimi perustuu samannimiseen taloon ja kylään. Pohtolan kylässä oli 1550-luvulla vain yksi tila, jonka omistajana mainittiin asiakirjoissa Niisius Pohtola. Tila siirtyi Teivaalan talon omistajille 1700-luvulla ja oli 1800-luvulla muun muassa von Knorring -suvun omistuksessa. Myöhemmin Pohtolan tilan osti konsuli Salmelin ja hänen perikuntansa myi talon maat kerrostalotonteiksi. Pohtola siirrettiin koko Lielahden alueen mukana Ylöjärven kunnasta Tampereen kaupunkiin vuoden 1950 alussa. Ensimmäinen osa-asemakaava valmistui alueen pohjoisimpaan kärkeen vuonna 1955 ja koko kaupunginosa saatiin kaavoitetuksi vuonna 1964.
Niemi (Tampere)

Niemi on yksi Tampereen läntisistä kaupunginosista. Se on pientalovaltaista aluetta, jossa on myös puistoalueita. Lähinaapuri on kerrostalovaltainen Lentävänniemi.
Niemeä rajaa etelässä Lielahdenkatu, idässä Lentävänniemenkatu ja lännessä Pohjolankatu. Lielahdenkadun ja Pohjolankadun kulmauksessa olevan huoltoaseman eivätkä Lielahden kirkon ympäristöt kuulu Niemeen. Pohjoisosassa kaupunginosan rajana on Näsijärvi. Niemen rakennuksista vuonna 2022 yli 94 prosenttia oli omakoti- tai paritaloja. Niemessä asui vuoden 2023 tilastojen mukaan 1 215 henkilöä.
Niemi kuului alun perin Ylöjärven kunnan alueeseen. Varhaisin asiakirjamaininta Niemestä talon- ja kylännimenä on jo vuodelta 1442. Vuoden 1540 maakirjan mukaan Niemen kylässä oli neljä taloa, jotka yhdistettiin myöhemmin Niemi-nimiseksi taloksi. Talon osti vuonna 1887 liikemies Antti Ahlström ja edelleen J. W. Enqvist vuonna 1916. Niemi liitettiin Lielahden alueen mukana Tampereen kaupunkiin vuoden 1950 alussa ja sinne laadittiin asemakaava vuonna 1955. Useimmat Niemen kadunnimet liittyvät siellä aikanaan toimineeseen sahaan.
Sorila

Sorila on yksi Tampereen koillisen suuralueen tilastoalueista. Naapurikaupunginosat ovat Nurmi, Aitoniemi, Kämmenniemi ja Viitapohja. Paikassa sijaitsee Aitolahden vanha kuntakeskus. Alueella on pientaloja ja se sijaitsee Näsijärven rannalla. Alueen läpi kulkee tie Kämmenniemeen ja Terälahteen.
Kauppi

Kauppi on yksi Tampereen kaupunginosista. Alue on metsävaltaista, siellä on pururatoja, jotka ovat talvisin hiihtolatuina. Kaupin urheilupuistossa on urheilustadion, vinttikoirarata, hiihtomaja, pesäpallokenttä ja jalkapallokenttiä. Kaupin alueella sijaitsee myös Tampereen yliopistollinen sairaala ja UKK-instituutti. Alue rajoittuu pohjoisessa Näsijärveen, idässä Niihamaan ja etelässä Teiskontiehen. Kaupissa on myös osa Litukan siirtolapuutarhasta sekä jonkin verran omakotiasutusta Lapinniemen lähettyvillä.
Kaupunginosa on saanut nimensä Näsijärveen laskevan Kaupinojan mukaan. Tämä luonnonoja esiintyy vuoden 1826 kartassa nimellä "Kaupinåja". Alueella on myös jyrkkärinteinen Kaupinmäki. Kauppi-nimistä on esitetty kaksi vaihtoehtoista selitystä. Toisaalta se voidaan johtaa roomalaiskatolisesta miehennimestä Jacobus, joka oli hyvin yleinen 1500- ja 1600-luvuilta peräisin olevissa kirjallisissa lähteissä. Toisaalta taustalla voi olla yleisnimi "kauppi" 'kaupustelija, kulkukauppias'. Messukylän Takahuhdin kylästä mainitaan vuoden 1540 maakirjassa Suomalan eli Kauppilan talo, jota isännöi tuolloin Peder Cauppilan. Kaupin alue liitettiin Tampereen kaupunkiin Hatanpään kartanon kaupan yhteydessä vuonna 1913, ja ensimmäinen asemakaava valmistui alueelle 1950-luvulla. Kaupunginosan itärajalla oleva Toimelankatu on nimetty Takahuhdin kylän Irjalan talosta lohkaistun, Näsijärven rannassa sijaitsevan Toimelan huvilatilan mukaan.
Niihama

Niihama on Tampereen kaupunginosa. Alue on metsäistä ja lähinnä ulkoilukäytössä. Siellä kulkee talvisin hiihtolatuja, ja alueella on myös vesiurheilukeskus ja Niihaman ryhmäpuutarha. Niihama rajoittuu lännessä Kauppiin, pohjoisessa Näsijärveen, etelässä Teiskontiehen ja idässä valtatiehen 9.
Niihaman alueella sijaitsevia järviä ovat Alasjärvi, Toritunjärvi ja Niihamanjärvi.
Niihaman nimen alkuperä on tuntematon. On mahdollista, että nimeen sisältyy alasaksalainen miehennimi Nidhad tai Nihhad, jonka arvellaan olevan Hattulan kunnan Nihattulan taustalla. Nimi esiintyi asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1763 järven nimenä muodossa "Nihamis Järvi". Järven rannoilla oli Messukylän talojen niittyjä. Teiskontieltä (valtatie 12) Niihamaan johtava tie on nimetty Niihamankaduksi vuonna 1983.
Niihamassa sijaitsee Niihaman ulkoilumaja, jossa toimii kahvila. Maja on alun perin ollut siirtolaistila, jonka rakensi jatkosodan jälkeen Kaukolasta Karjalankannakselta muuttanut Olkinuoran perhe. Tampereen kaupunki osti tilan perheeltä 1960-luvulla, minkä jälkeen kahvilan toiminnasta ovat vastanneet eri yrittäjät. Niihamassa on myös grillikatos, jossa on mahdollisuus paistaa makkaraa. Paikalla on myös kuntoilulaitteita. Majan ohi kulkee ulkoilureitti Kaupista Atalaan ja Kangasalan puolelle.
Ristinarkku

Ristinarkku on yksi Tampereen kaupunginosista. Ristinarkkuun kuuluu myös Jankan asuinalue. Alueella on kauppoja ja koulu. Alue sijaitsee keskustan läheisyydessä ja siellä on kerrostaloja sekä rivitaloja. Alue on saanut nimensä Takahuhdin kylän halki kulkeneesta teiden risteyksestä . Ristinarkun halki kulkee Sammon valtatie ja kaupunginosa rajautuu etelässä Tampere–Haapamäki-rautatiehen sekä idässä Tampereen itäiseen kehätiehen (valtatie 9). Naapurikaupunginosat ovat Hakametsä, Huikas, Takahuhti, Pappila, Linnainmaa, Hankkio ja Messukylä.
Ristinarkun alue oli Messukylään kuuluneen Takahuhdin kylän keskus, jossa suurin osa kylän taloista sijaitsi vielä 1800-luvun lopulla tiheäksi ryhmäksi rakennettuina. Ristinarkku-nimen loppuosan pohjana on todennäköisimmin notkoon raivattua niittyä tai peltoa tarkoittava sana "orko". Professori Viljo Nissilä on arvellut, että maanmittari, jolla ei ole ollut paikallistuntemusta, on kirjannut sanan "orko" omasta mielestään ymmärrettävämpään muotoon "arkku". Näin alkuperäinen nimi "Ristinorko", joka olisi tarkoittanut tienristeyksen viereen raivattua peltoa ja vähitellen myös risteystä, olisi muuttunut äänneasultaan samankaltaiseksi "Ristinarkuksi". Toisaalta myös sana "arkku" on monitulkintainen, koska se voi viitata esimerkiksi ruumisarkkuun tai silta-arkkuun. Nimen juuret saattavat ulottua 1200-luvulle, koska Takahuhdin asutus oli muodostunut ryhmäkyläksi viimeistään 1300-luvulla. Ristinarkun ensimmäinen asemakaava vahvistettiin 1950-luvulla. 
Vehnämyllynkadun nimen taustalla on Ristinarkulla sijainnut, 1800-luvun lopulla rakennettu vehnämylly, joka oli aikanaan Suomen ensimmäinen valssimylly. Mylly purettiin rautatien ylittävän katusillan rakentamisen yhteydessä vuonna 1957.
Sarankulma

Sarankulma on Tampereen eteläinen kaupunginosa. Sarankulma rajoittuu pohjoisessa Härmälään, idässä Peltolammiin ja lännessä Pirkkalan rajaan. Alueella on teollisuutta ja Sarankulmassa sijaitsi aikaisemmin Aamulehden toimitus. Sarankulman etelärajalla sijaitsee Pärrinkosken luonnonsuojelualue.
Sarankulman nimi juontuu alueella sijainneesta Hatanpään kartanon Sarka-nimisestä torpasta, joka jaettiin myöhemmin Nuutisaran ja Pöytäsaran tiloiksi. Kaupunginosa on melko nuori, sillä sen asemakaava vahvistettiin vuonna 1972. Sarankulma kaavoitettiin ensisijaisesti teollisuusalueeksi.
Lakalaiva

Lakalaiva on eteläinen kaupunginosa Tampereella. Siellä sijaitsee teollisuusyrityksiä ja alueen läpi kulkee Tampereen kehätie. Helsingistä tuleva valtatie 3 puolestaan sivuaa alueen itäosaa. Naapurikaupunginosia ovat Koivistonkylä, Peltolammi, Sarankulma ja Härmälä.
Vuonna 1913, kun Tampereen kaupunki osti Hatanpään kartanon, Lakalaiva oli Messukylän Hallin perintötalosta erotettu tila. Alue kaavoitettiin 1950-luvulla omakotialueeksi, mutta kun alueen halki linjattiin moottoritie vuonna 1964, se muuttui teollisuuskäyttöön. Lakalaivalle sijoittui alkujaan suuri osa Tampereen autoliikkeitä, mutta niistä monet ovat siirtyneet lähemmäksi keskustaa. Alueen kadunnimistö viittaakin pääasiassa autoalan yrityksiin.
Lakalaivankadun varrella on kaupunginosan ainoa omakotitalo sekä seitsemän huoneiston rivitalo. Omakotitalo on valmistunut 1966. Vuonna 2024 Lakalaivassa toimi vielä joitakin 1960-luvulla aloittaneita yrityksiä. Siellä oli aikanaan myös Valion Tampereen-konttori, ja sinne avautui 1999 Suomen kolmas Biltema-myymälä.
Nimen etymologia.
Lakalaiva on paikannimenä todennäköisesti peräisin keskiajalta saakka. Kyseessä on ainutlaatuinen nimi koko Suomen paikannimistössä. Isojaon aikana 1700-luvulla se on ollut alueella sijainneiden Otavalan, Nekalan, Finnin, Skraatarlan, Penttilän ja Hallilan talojen ulkoniittyjen nimenä. Nimen alkuperäksi on arveltu länsimurteiden sanaa "lakka, laka" ’ulkorakennuksesta ulkoneva katos, leveä räystäs’ ja niittyä merkitsevää vanhaa sanaa "lauka, lauva". Vuoden 1540 maakirjassa esiintyy talonnimi "Lauvala" Kangasalan Herttualan kylässä. Satakunnasta tunnetaan biotyyppi "laukama" 'niitty metsän keskellä', mikä merkitys sopii erittäin hyvin isonjaon karttojen Lakalaivaan. Koska Lakalaivan nimestä ei tamperelaisessa nimiperinteessä esiinny samanlaisia kansanselityksiä kuin esimerkiksi Ristinarkun nimestä, ”lauva” on todennäköisesti muuttunut ”laivaksi” asiantuntemattoman kirjurin käsissä tai kansan suussa, jos sanan oikeaa merkitystä ei enää ole ymmärretty. Koska Lakalaivan niityt olivat ulkoniittyjä, on siellä todennäköisesti ollut lato. Heinänkorjuussa tarvittavia työvälineitä on säilytetty ladon kylkiäisessä eli lakassa, ja näin niityn nimi on täsmentynyt muotoon *Lakalauva, jolla tarkoitetaan niittyä (lauvaa), jossa on ollut lakallinen lato. Voidaan päätellä, että Lakalaivan alkuperäinen nimi on ollut *Laka(ladon)lauva, josta nimi on lopulta kirjurinjohdoksen tai kansanjohdoksen myötä saanut nykyisen muotonsa.
Rantaperkiö

Rantaperkiö (Rantsu) on Tampereen eteläinen kaupunginosa. Se sijaitsee Pyhäjärven rannalla. Naapurikaupunginosia ovat Hatanpää, Härmälä ja Rautaharkko. Idässä alue rajoittuu Riihimäki–Tampere-rataan ja lännessä Talvitiehen ja Metsolankatuun. Alueella on pien- ja kerrostaloja sekä teollisuusrakennuksia. Pyhäjärven rantaan rajautuva pohjoisosa on lehtomaista metsää. 
Tampereen keskustasta tuleva Hatanpään valtatie haarautuu Rantaperkiössä Sarankulman kaupunginosaan kulkevaan Sarankulmankatuun ja Härmälän kautta Pirkkalaan kulkevaan Nuolialantiehen. Rantaperkiötä kutsutaan "Rantsuksi".
Pääosa Rantaperkiön asuinrakennuskannasta kuuluu maakunnallisesti arvokkaaseen rakennettuun kulttuuriympäristöön, joka ilmentää tehdasyhteisöjen tukemaa 1950-60-lukujen asuinrakentamista sekä kouluarkkitehtuuria.
Rantaperkiö on tunnettu vuonna 1911 perustetusta urheiluseurasta Rantaperkiön Iskusta. Lentopalloilun Suomen kärkijoukkueisiin kuuluneen seuran nimi muuttui Isku-Volleyksi 1990-luvun vaihteessa.
Historia.
Rantaperkiön alueella on ollut pysyvää asutusta ainakin 1880-luvulta lähtien. Alue oli vuosisatojen ajan suurelta osin Hatanpään kartanon laidunmaata eikä sillä ollut varsinaista nimeä. Nykyisen nimen arvellaan syntyneen silloin, kun Pyhäjärven rantoja alettiin perata; perkiö merkitsee 'rantaniitystä ojitettua ja kuokittua viljelysmaata'. Rantaperkiön ja Härmälän rannoilla oli aikoinaan useita koristeellisia huviloita, joista on nykyisin jäljellä enää Lepolan huvila Härmälässä. Alue liitettiin osaksi Tampereen kaupunkia vuonna 1920. Kaupunginosa kasvoi jatkuvasti, mutta voimakas rakentamisen kausi alkoi toisen maailmansodan jälkeisen asuntopulan aikaan. Rantaperkiön asemakaava vahvistettiin vuonna 1945, ja tuolloin rakennettiin paljon omakotitaloja. Rakentaminen jatkui 1950-luvulla rivitaloilla ja 1960-luvulla ja 1970-luvulla kerrostaloilla. 
Riihimäki–Tampere-radalla sijaitsi vuosina 1945–1988 Rantaperkiön seisake.
Osmonmäki

Osmonmäki on Tampereen keskustassa sijaitseva kaupunginosa. Alueella on kerrostaloasutusta. Alueen lähinaapureita ovat Tammela, Lapinniemi, Ranta-Tampella, Käpylä, Lappi ja Petsamo. Osmonmäen läheisyydessä on useita Näsijärven uimarantoja, Kaupin urheilupuisto sekä Tampereen päärautatieasema. Virallisesti Osmonmäki on Tampereen 14. kaupunginosa. Vuonna 2011 kaupunginosassa oli 1 613 asukasta.
Jussinkylä

Juhannuskylä (tunnetaan myös nimellä Jussinkylä) on kaupunginosa Tampereen keskustassa, Tammerkosken itäpuolella. Virallisesti Juhannuskylä on Tampereen 10. kaupunginosa . Se rajoittui etelässä aiemmin Ronganojaan, mutta nykyisin Satakunnankatuun. Idässä ja koillisessa kaupunginosaa rajoittaa rautatie ja luoteen suunnassa puolestaan Lapintie. Erkkilän silta yhdistää Juhannuskylän Tammelaan. Alueen keskeisin maamerkki on Tampereen tuomiokirkko. Naapurikaupunginosia ovat Finlayson, Tampella ja Kyttälä.
Kaupunginosan nimen taustasta ei ole tietoa, mutta se on ollut käytössä ainakin jo 1870-luvulta lähtien. Se voi viitata Johannes-nimiseen henkilöön tai kukaties juhannusjuhlien viettoonkin.