Ingrid Thulin

Ingrid Lilian Thulin (27. tammikuuta 1926 Sollefteå – 7. tammikuuta 2004 Tukholma) oli kansainvälisen uran luonut ruotsalainen näyttelijä, joka muistetaan parhaiten useista rooleistaan Ingmar Bergmanin ohjaamissa elokuvissa.
Näyttelijäksi.
Thulin muutti kotiseudultaan Tukholmaan jo 17-vuotiaana. Hän opiskeli ensin balettia ja kouluttautui sitten näyttelijäksi 1948–1951 Dramatenin oppilaskoulussa, missä hänen kurssitovereitaan olivat muun muassa Max von Sydow ja Margaretha Krook. Heti valmistumisvuonnaan hän sai kiinnityksen Dramatenin näyttelijäkuntaan, mutta siirtyi sieltä nopeasti ensin Nya teaterniin ja muutaman freelancer-vuoden jälkeen edelleen Malmön kaupunginteatteriin 1956. Pääosa Nya teaternin näytelmässä "Gigi" merkitsi läpimurtoa teatterissa.
Elokuvaura.
Ensimmäiset elokuvaroolinsa Thulin teki vuonna 1948, mutta ennen yhteistyötä Ingmar Bergmanin kanssa hän ei päässyt merkittäviin osiin vaan ohjaajat keskittyivät hänen ylistettyyn skandinaaviseen kauneuteensa. Näyttelijän ensimmäinen Bergman-rooli oli Marianne elokuvassa "Mansikkapaikka" (1957). Noista ajoista lähtien hän kuului Bergmanin ympärille 1900-luvun puolivälistä muodostuneeseen kiinteään työryhmään, jonka muita näyttelijäjäseniä olivat muun muassa Gunnar Björnstrand, Erland Josephson, Max von Sydow, Harriet Andersson ja Bibi Andersson. "Mansikkapaikan" ohella hänen keskeisiä Bergman-töitään olivat "Hiljaisuus" (1963) sekä "Kuiskauksia ja huutoja" (1973). Esimerkiksi "Talven valoa" -elokuvassa (1963) hän mielellään kätki edustavan ulkonäkönsä näytellessään Gunnar Björnstrandin esittämän päähenkilön alistettua, ihottumasta kärsivää naisystävää.
Thulinille avautui kansainvälinen ura jo 1950-luvun puolivälissä, kun hän esiintyi yhdysvaltalaisen televisiosarjan muutamassa jaksossa. Sarjaan perustuvassa samannimisessä elokuvassa "Kansainvälistä vakoilua" (1956) hänellä oli päärooli Robert Mitchumin rinnalla. Kansainvälisen uran huipennus oli Sophie von Essenbeckn osa Luchino Viscontin natsi-Saksan analyysissa "Kadotetut" (1969). Thulin mainitaan usein Greta Garbon ja Ingrid Bergmanin jälkeen kaikkien aikojen merkittävimpänä ruotsalaislähtöisenä naispuolisena elokuvatähtenä.
Yksityiselämä ja muu toiminta.
Thulin oli naimisissa Claes Sylwanderin kanssa 1952–1955 ja elokuvakriitikko Harry Scheinin kanssa 1956–1989. Kumpikin avioliitto päättyi avioeroon. Hän asui 1960-luvun lopulta asti Roomassa, missä omistautui vanhemmalla iällä tulevien näyttelijöiden opettamiseen. Thulinin muutamasta elokuvaohjauksesta tunnetuin on osaksi omaelämäkerrallinen "Brusten himmel" (1982), joka sijoittuu toisen maailmansodan aikaan.
Näyttelijän muistelmateos "Någon jag kände" ilmestyi 1992. Tammikuussa 2003 Thulin palasi Italiasta synnyinmaahansa Ruotsiin saamaan hoitoa todettuun syöpään ja kuoli siellä tuohon sairauteen vuotta myöhemmin, 20 päivää ennen 78. syntymäpäiväänsä.
Elokuvia.
Ingmar Bergmanin ohjaamat elokuvat.
1957 – "Mansikkapaikka"&lt;br&gt;
1958 – "Elämän kynnyksellä"&lt;br&gt;
1958 – "Kasvot"&lt;br&gt;
1963 – "Talven valoa"&lt;br&gt;
1963 – "Ett drömspel" (tv-elokuva)&lt;br&gt;
1963 – "Hiljaisuus"&lt;br&gt;
1968 – "Suden hetki"&lt;br&gt;
1969 – "Riitti" (tv-elokuva)&lt;br&gt;
1973 – "Kuiskauksia ja huutoja"&lt;br&gt;
1984 – "Harjoitusten jälkeen" (tv-elokuva)
Muita ruotsalaisia elokuvia.
1960 – "Domaren – tuomari" (ohjaus Alf Sjöberg)&lt;br&gt;
1966 – "Öiset leikit" (ohjaus Mai Zetterling)