tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kaksi Vihtoria

Kaksi Vihtoria on Nyrki Tapiovaaran ohjaama suomalainen farssielokuva vuodelta 1939. 
Elokuva oli ohjaajalleen haastava, sillä hän pyrki "puhtaaseen elokuvaan", kun Vihtoreiden tarina taas on sidottu tiukasti teatterin keinoihin. Elokuva kuvattiin lähes kauttaaltaan lavasteissa. Siitä sensuroitiin aikoinaan seitsemän minuuttia. 
Elokuvan sivuosissa näyttelevät muun muassa Mirjami Kuosmanen laulajattarena sekä Nyrki Tapiovaara miehenä junanvaunun portailla. Oopperalaulajanakin suosiota niittänyt näyttelijä Martti Seilo nähdään ensi kerran valkokankaalla pianistin osassa. Elokuva on mustavalkoinen.
Elokuvan ravintolajaksossa ukulelea näppäilevä Matti Jurva esittää itse säveltämänsä ja Tatu Pekkarisen sanoittamat laulut "Väliaikainen", "Kun tanssii lambethwalkia, suonissa ei ole kalkkia" ja "Eikö lähdetä pikkasen istumaan""".
Elokuvan aihe on sarjakuvasta Vihtori ja Klaara Tatu Pekkarisen näytelmän "Klaara ja hänen Vihtorinsa" (1931) kautta kierrätettynä.
Juoni.
Tarinan ytimessä on Rantamon perhe. Vihtori Rantamo on ulospäin piinkova liikemies ja luja perheenpää, tosiasiassa hän elää kuitenkin vaimonsa, Klaaran tossun alla. Kun vaimo lähtee matkalle, Vihtori päättää hieman irrotella. Hän esiintyy tarinan toiselle Vihtorille, ravintolayleisölle ja vahingossa radion kautta koko kansalle. Klaara sattuu kuulemaan lähetyksen ja järkyttyy, kun hänen Vihtorinsa uskaltautuu sovinnaisten rooliensa ulkopuolelle. Vanhat, totunnaiset roolit pitää palauttaa keinolla millä hyvänsä. 
Elokuvan toisen Vihtorin sukunimi on Hiltunen. Hän on eronnut ja seurustelee Augustan kanssa. Klaara erehtyy luulemaan Augustaa hänen oman Vihtorinsa morsiameksi, lajityypin mukaisesti yritykset selvittää sekaannuksia synnyttävät uusia sekaannuksia ja väärinkäsityksiä. Vihtorin ja Klaaran tytär Hilkka puolestaan on pintaliitäjä, jonka elämän tärkein päämäärä tuntuu olevan avioliitto. Hän rakastuu "alempisäätyiseen" Robertiin, ja hänen vanhemmilleen se on suuren luokan järkytys. Hilkka ja Robert joutuvat voittamaan esteet, joita ajan yhteiskunta asettaa epäsäätyiselle parille. He ovat klassinen "rikas tyttö ja köyhä poika" -pari, joka luonnollisesti lopussa saa toisensa, vaikka heidänkin suhteensa laatu osoittautuu kovin pintapuoliseksi.
Arviot.
Erään kriitikon arviossa todetaan että kyseessä on Tapiovaaran heppoisin elokuva. Paikoin hienot jaksot jäävät kokonaisuuden junnaavan rytmin varjoon. Lopun itsemurhayritys on kuitenkin kenties suomalaisen elokuvan huvittavin.
Esitykset.
"Kaksi Vihtoria" on esitetty harvakseltaan televisiossa, jossa se näytettiin ensi kerran 2. maaliskuuta 1974.
Emerald

Emerald on englantia ja tarkoittaa smaragdia. Lisäksi Emerald voi viitata muun muassa seuraaviin asioihin:
Maantieteessä:
Merenkulussa:
Muita merkityksiä:
Sulunmeri

Sulunmeri on Tyyneenmereen kuuluva merialue. Se rajoittuu lännessä ja luoteessa Palawanin saareen, etelässä Celebesinmereen, lounaassa Borneon saareen ja pohjoisessa sekä idässä Filippiinien saariryhmään. Meri on pohjoisesta etelään noin 790 kilometriä pitkä ja lännestä itään 600 kilometriä leveä. Meren pinta-ala on noin 260 000 neliökilometriä, ja syvimmillään se yltää lähes 5 600 metriin.
Bismarckinmeri

Bismarckinmeri (, ) on Tyynenmeren sivumeri Uuden-Guinean saaren koillispuolella. Bismarckinmereä rajaa IHO:n merialuejaottelun mukaan etelässä Uusi-Guinea, pohjoisessa Eteläinen Tyynimeri ja Uuden-Irlannin saari sekä kaakossa Uuden-Britannian saari ja Salomonmeri.
Merialueen pinta-ala on noin 40 000 neliökilometriä ja syvyys tyypillisesti 2 000 metriä, enimmillään 2 500 metriä. Meri oli vuosina 1885–1914 Saksan hallinnassa ja on nimetty valtakunnankansleri Otto von Bismarckin mukaan. Merialueen pohjois- ja itäreunan Uusi-Britannia ja Uusi-Irlanti kuuluvat Bismarckinsaariin. 
Merialueen pohjassa on mineraaleja hyödyntävää kaivostoimintaa.
Fábio Rochemback

Fábio Rochemback (s. 10. joulukuuta 1981 Soledade, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, joka edustaa portugalilaista Sportingia. Hänen pelipaikkansa on keskikentällä.
Rochemback on edustanut ammattilaisuransa aikana myös Internacionalia (1998–2001), FC Barcelonaa (2001–2003), Sportingia (2003–2005) ja Middlesbroughia (2005-2008). Sportingissa hän on pelannut vuodesta 2008 lähtien.
Brasilian maajoukkueessa Rochemback on pelannut seitsemän ottelua vuosina 2001–2002.
Bautzen

Bautzen (yläsorbiksi "Budyšin") on noin 40 000 asukkaan kaupunki Spreejoen varrella Saksin osavaltiossa Saksassa. Bautzen on sorbien kulttuurin keskus. 
Historia.
Ensimmäinen kirjallinen maininta kaupungista on vuodelta 1002.
Se oli alkujaan slaavilainen kylä nimeltään Budyšin. Vuonna 1018 siellä sovittiin Saksan ja Puolan välinen rauhansopimus. Vuonna 1033 kaupunki siirtyi Saksalle, vuonna 1319 Böömille ja 1635 Saksille. 
Vankilat.
Natsi-Saksan aikana Bautzenissa toimi keskitysleiri ja myöhemmin DDR:n aikanakin kaupungissa toimi kaksi vankilaa, Bautzen I, liikanimeltään "Gelbes Elend" ("Keltainen kurjuus") ja salainen Bautzen II. Näistä Bautzen II on vuodesta 1993 alkaen ollut muistomerkkinä, mutta Bautzen I toimii edelleen vankilana.
Infinity on High

Infinity on High on Fall Out Boyn 6. helmikuuta 2007 julkaistu neljäs albumi. Levy myi ensimmäisellä viikolla 260 000 kappaletta. Ensimmäinen single ”This Ain't a Scene, It's an Arms Race” saavutti toisen sijan Billboard Hot 100 -listalla.
Albumi debytoi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan ensimmäisellä sijalla. Suomessa se ylsi virallisen albumilistan sijalle 37.
Soledade

Soledade on noin 25 000 asukkaan kaupunki eteläisessä Brasiliassa, Rio Grande do Sulin osavaltiossa. 
Kaupunki tunnetaan lempinimellä "Capital das Pedras Preciosas", eli suomeksi "Kallisarvoisten kivien pääkaupunki". Suuri osa maailman ametistivaroista onkin kaupungin läheisyydessä ja suurin osa Soledaden tehtaista on keskittynyt ametistien jalostukseen ja vientiin. Ehkä tunnetuin soledadelainen on Brasilian maajoukkueeseenkin edennyt jalkapalloilija Fábio Rochemback.
Las Vegas Wranglers

Las Vegas Wranglers oli vuonna 2003 perustettu amerikkalainen ECHL-seura. Vuosina 2003–2009 Wranglers toimi Calgary Flamesin farmijoukkueena.. 
Alun perin joukkue pelasi nimellä Las Vegas Thunder IHL:ssä. Thunder meni kuitenkin konkurssiin ja se myytiin uudelle omistajalle. Joukkue nimettiin uudelleen Wranglersiksi ja se siirtyi pelaamaan West Coast Hockey Leaguessa. WCHL yhdistyi ECHL:n kanssa samana vuonna 2003, joten Wranglersistä tuli silloin ECHL:n uusi joukkue. Suomalaisista Riku Varjamo, Jaakko Harikkala ja Aki Seitsonen ovat edustanut seuraa.
Nykyinen joukkue.
"(Tilanne 11. lokakuuta 2014)"
Bosnia ja Hertsegovinan jalkapallomaajoukkue

Bosnia ja Hertsegovinan jalkapallomaajoukkue edustaa Bosnia ja Hertsegovinaa kansainvälisissä jalkapallo-otteluissa. Se toimii Bosnian ja Hertsegovinan jalkapalloliiton "(Fudbalski Savez Bosne i Hercegovine, FSBiH)" alaisuudessa. Joukkue pelasi ensimmäisen ottelunsa vuonna 1993 Jugoslavian sosialistisen liittovallan hajottua. Bosnian sodan takia joukkue ei ottanut osaa vuoden 1994 MM- eikä vuoden 1996 EM-karsintoihin. Ennen sitä bosniahertsegovinalaiset pelaajat pelasivat Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa.
Bosnia ja Hertsegovina saavutti ensimmäisen arvoturnauspaikkansa selviytymällä vuoden 2014 MM-kisoihin voittamalla oman karsintalohkonsa. Karsintalohkonsa kärjessä Bosnia ja Hersegovina oli tasapisteissä Kreikan kanssa mutta otti kisapaikan paremman maalieron turvin. Paikka vuoden 2004 jalkapallon EM-kisoihin Portugaliin jäi yhden maalin päähän ottelussa Tanskaa vastaan.
MM-karsinnoissa Saksan kisoihin 2006 joukkue pelasi hyvin parempia joukkueita vastaan (Espanja, 2 tasapeliä, Belgia, 1 voitto, 1 tappio ja Serbia ja Montenegro, 1 tasapeli, 1 tappio).
EM-karsinnat 2008.
Vuoden 2006 MM-karsintojen jälkeen joukkueelta odotettiin paljon EM-karsinnoissa Sveitsin ja Itävallan kisoihin. Bosnia ja Hertsegovina aloitti karsinnat 5–2-voitolla Maltasta. Kuitenkin hyviä tuloksia seurasivat pettymykset, kun kotona tulivat tappiot Unkarille ja Kreikalle ja vieraskentällä Chișinăussa tasapeli Moldovaa vastaan. Valmentaja Fuad Muzurović korvasi ex-valmentaja Blaž Sliškovićin. Tätä seurasi 13 pelaajan protesti maan jalkapalloliittoa vastaan, tuloksena, etteivät kyseiset pelaajat edusta maataan maaotteluissa. Muzurovicin piti koota joukkue aivan alusta.
Kiistelty valmentaja onnistui tehtävässään kuitenkin yllättävän hyvin. Seuraavassa karsintaottelussa Norjaa vastaan Bosnia ja Hertsegovina yllätti hakien Oslosta 2–1-voitolla täydet pisteet. Tämä toi toiveet maan historian ensimmäisestä arvokisapaikasta jälleen henkiin, mutta joukkue ei silti tälläkään kertaa saavuttanut sitä.
Pelaajat 2014 MM-turnauksessa.
Maalivahdit:
Puolustajat:
Keskikenttäpelaajat:
Hyökkääjät:
Alan Sugar

Alan Michael Sugar (s. 24. maaliskuuta 1947 Hackney, Lontoo) on brittiläinen liikemies, joka tunnetaan erityisesti Amstradin perustajana.
The Sunday Timesin vuonna 2009 julkaiseman arvion mukaan Sugar oli Yhdistyneen kuningaskunnan 59. rikkain henkilö. Hänen henkilökohtaisen omaisuuden arvoksi arvioitiin 730 miljoonaa Englannin puntaa. Lehden vuoden 2015 listauksen mukaan Sugarin omaisuus on 1,04 miljardia puntaa, ja hän on Ison-Britannian rikkaimpien henkilöiden listalla sijalla 101.
Sugar sai ritarin arvonimen vuonna 2000. Vuonna 2009 hänet aateloitiin paroniksi, minkä myötä hän on Yhdistyneen kuningaskunnan ylähuoneen jäsen.
Sugar esiintyy vuonna 2005 alkaneen "Diili"-televisiosarjan brittiläisen version ”pomona”.
Sugar oli jalkapallon Englannin Valioliigassa pelaavan Tottenhamin omistaja ja puheenjohtaja vuosina 1991–2001.
Alex Garland

Alexander Medawar ”Alex” Garland (s. 1970 Lontoo) on brittiläinen kirjailija, käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja.
Romaanit.
Garlandin esikoisromaani "The Beach" ilmestyi vuonna 1996. Siitä tuli nopeasti kulttiklassikko, ja Danny Boyle ohjasi siitä vuonna 2000 samannimisen elokuvan, jonka pääroolin esittää Leonardo DiCaprio. Suomeksi romaani ilmestyi vuonna 1999 Annika Eräpuron kääntämänä nimellä "Laguuni".
Garlandin toinen romaani "The Tesseract" ilmestyi vuonna 1998. Myös siitä tehtiin vuonna 2003 samanniminen elokuva, jonka pääosassa on Jonathan Rhys Meyers. Suomessa romaani ilmestyi vuonna 2000 nimellä "Tesserakti".
Garlandin kolmas romaani "The Coma" ilmestyi vuonna 2004.
Garland kirjoittaa mielellään Filippiinien pääkaupungista Manilasta, jossa hän asui monta vuotta teini-ikäisenä.
Elokuvakäsikirjoitukset ja -ohjaukset.
Garland on käsikirjoittanut Danny Boylen ohjaamat elokuvat "28 päivää myöhemmin" (2002) ja "Sunshine" (2007). Hän toimi elokuvan "28 viikkoa myöhemmin" (2007) tuottajana.
Garland käsikirjoitti elokuvan "Ole luonani aina" (2010), joka perustuu Kazuo Ishiguron samannimiseen romaaniin. Hän käsikirjoitti myös Pete Travisin ohjaaman toimintaelokuvan "Dredd" (2011).
Ohjaajana Garland debytoi vuonna 2015 tieteiselokuvalla "Ex Machina", joka perustuu hänen omaan käsikirjoitukseensa. Elokuva sai muun muassa parhaan elokuvan, ohjauksen sekä käsikirjoituksen British Independent Film Awards -palkinnot. Vuonna 2018 sai ensi-iltansa Garlandin toinen elokuva "Hävitys", joka perustuu Jeff VanderMeerin romaaniin.
Moritzburgin linna

Moritzburgin linna () on linna lähellä Dresdeniä sijaitsevassa Moritzburgin kunnassa, Saksan Saksin osavaltiossa. Se edustaa arkkitehtoniselta tyylisuunnaltaan barokkia. Linna rakennettiin alun perin vuosina 1542–1546 metsästyshuvilaksi Saksin herttua Moritsille.
Vuosina 1723–1733 linna sai nykyisen ulkonäkönsä Saksin vaaliruhtinaan sekä Puolan kuninkaan August II Väkevän johdolla ja arkkitehtien Matthäus Daniel Pöppelmannin ja Zacharias Longuelunen suunnittelemana. Linnan varhaisbarokkinen kappeli rakennettiin puolestaan vuosina 1661–1671, ja sen suunnittelusta vastasi arkkitehti Wolf Caspar von Klengels.
Nykyisin linnassa toimii museo.
Kuvagalleria.
&lt;br&gt;
Päämäärä

Päämäärä on Väinö Linnan esikoisromaani, joka ilmestyi vuonna 1947.
Juoni.
"Päämäärä" kertoo nuoresta päivätyöläisestä eli päiväläisestä, Valte Mäkisestä, jonka tavoitteena on tulla kirjailijaksi. Romaanin alussa 22-vuotias Valte kokee jäävänsä vähätapahtumaisen päivätyöläiselämänsä ja elinympäristönsä vangiksi ja pyrkii irtautumaan siitä muuttamalla kaupunkiin tehdastyöläiseksi. Valte Mäkinen on paljossa Väinö Linnan omakuva. 
Ulkoisilta tapahtumiltaan niukka romaani kuvaa päähenkilönsä taistelua oman päämääränsä saavuttamiseksi pienessä lähiyhteisössään, yhteiskeittiöllisessä asunnossa, jonka muita asukkaita ovat pariskunta Pransu ja Hilma Lehtonen sekä neuroottinen vanhapiika Tuovi Purhonen. He, samoin kuin naapuri Unto Eskola, ovat päähenkilölle elävä muistutus kaikesta siitä, mitä vastaan hän omassa elämässään kapinoi: heidän elämänsä on henkisesti tyhjää perustarpeiden tyydyttämistä.
Väinö Linna sijoitti "Päämäärän" tapahtumat Tampereen Amuriin Puuvillatehtaankadulle, jonka varrella hän tuolloin asui. Professori Pertti Virtarannan vuonna 1973 tekemässä haastattelussa Linna luonnehti esikoisromaaniaan aluksi ”sekavan ja hämmentyneen mielen tuotteeksi”. Kukaan toinen ei ollut lukenut "Päämäärän" käsikirjoitusta ennen kuin Linna lähetti sen WSOY:lle helmikuun alussa 1947. Kun kustantaja ilmoitti hyväksyneensä käsikirjoituksen, Linna totesi, että ”olkoon sen vastaanotto mikä tahansa, niin tietty kynnys on nyt ylitetty ja pää on avoin”. "Päämäärä" ilmestyi kirjakauppoihin toukokuussa 1947 kevään varsinaisen kirjasesongin ollessa jo ohi. Romaani sai pääasiassa myönteiset arvostelut; muun muassa Vapaan Sanan kriitikko Maija Savutie tunnisti Linnassa heti yhteiskunnallisen kirjailijan. Teosta myytiin vuoden 1947 aikana liki 1 500 kappaletta, mikä oli tuolloin hieman keskimääräistä parempi luku. Väinö Linna kertoi itse myöhemmin, että hänen äitinsä oli ollut "Päämäärästä" erittäin pahastunut, koska Linna oli kuvannut siinä kotinsa ”niin kurjaksi”. "Päämäärän" ilmestymisen aikoihin Linna liittyi Tampereen kaupunginkirjaston johtajan Mikko Mäkelän ympärille muodostuneeseen kirjailijapiiriin, joka ristittiin julkisuudessa myöhemmin Mäkelän piiriksi.
Alte Brücke

Alte Brücke (), virallisemmalta nimeltään Karl-Theodor-Brücke (), on holvisilta Heidelbergin kaupungissa, Saksan Baden-Württembergin osavaltiossa. Silta rakennettiin vuosina 1786–1788. Sen rakennutti vaaliruhtinas Carl Theodor, jonka mukaan se on myös nimetty. Silta korvasi vuonna 1784 tuhoutuneen puusillan, jolla oli puolestaan ollut jo monta edeltäjää. Varhaisin maininta sillasta samaisella paikalla on vuodelta 1284.
Vuoden 1945 maaliskuun 29. päivänä toisessa maailmansodassa saksalaiset sotilaat räjäyttivät Alte Brücken ja muut Neckarin sillat Heidelbergissä kulkukelvottomiksi. Lahjoitusten turvin Alte Brücken uudelleenrakennustyöt käynnistettiin 14. maaliskuuta vuonna 1946. Se vihittiin uudestaan käyttöön 26. heinäkuuta vuonna 1947.
Musta rakkaus

Musta rakkaus on Väinö Linnan vuonna 1948 ilmestynyt toinen romaani.
Linnan kustantaja piti "Mustaa rakkautta" menestyksenä ja vakuuttui sen myötä Linnan kirjoittajankyvyistä. Teos menestyi myös taloudellisesti Linnan esikoisromaania "Päämäärää" paremmin. Arvosteluissa kiitettiin ihmisten ja ympäristön kuvausta, mutta kiinnitettiin huomiota siihen, ettei romaani yltänyt yhteiskunnallisesti sille tasolle, jolle kirjoittaja vaikutti kykenevän. Murteen käyttöä dialogissa kritisoitiin, mutta tästä huolimatta teos oli V. A. Koskenniemen mukaan ”enemmän kuin lupaus” siitä, mihin kirjoittaja olisi yltävä.
Samoin kuin "Päämäärän", myös "Mustan rakkauden" tapahtumaympäristö on Tampereen Amurissa sijaitseva Puuvillatehtaankatu, jonka varrella Linna tuolloin asui. Vuonna 1947 Linna oli liittynyt Tampereen kaupunginkirjaston johtajan Mikko Mäkelän ympärille muodostuneeseen niin kutsuttuun Mäkelän piiriin. Ennen romaanin käsikirjoituksen lähettämistä kustantajalle Linna ei kuitenkaan antanut sitä kenenkään muun luettavaksi. "Mustan rakkauden" ilmestyttyä joulumarkkinoille 1948 Lauri Viita haukkui sen Linnalle ”aivan pataluhaksi”. Professori Pertti Virtarannan haastattelussa 25 vuotta myöhemmin Linna piti "Mustaa rakkautta" epäaitona, koska hänen mielestään sen henkilöille oli annettu inhimillistä sävyä, mutta ”mitään todellista, konkreettista ihmistä ei ole”. 
Edvin Laine on ohjannut romaanista elokuvasovituksen "Musta rakkaus", joka sai ensi-iltansa vuonna 1957.
Juoni.
"Musta rakkaus" rakentuu mustasukkaisuuden teeman ympärille. Romaanin päähenkilö on varaton opiskelija Pauli Haantie, joka rakastuu Marjatta Salmelan kanssa ja päättää lopuksi kihlata tämän.
Linna käyttää yhtenä romaanin hahmoista jo esikoisessaan "Päämäärässä" esittelemäänsä Unto Eskolaa. Eskola synnyttää romaanissa keskeisen jännitteen vietettyään tanssiaisten jälkeen yön Marjatan kanssa. Vaikka tämä tapahtui ennen Paulin ja Marjatan tapaamista, tieto tapauksesta syöksee Paulin mustasukkaisuuden kierteeseen.
Vainoharhaiselle Paulille tieto rakastetun ”petoksesta” on liian vaikea kestettäväksi, joten hän purkaa kihlauksen ja poistuu tämän luota raivoissaan. Pauli ei tapaa Marjattaa enää koskaan, sillä pian tämän jälkeen Marjatta sairastuu keuhkokuumeeseen josta ei parane, koska on menettänyt elämänhalunsa; Marjatta kuolee sairauden riuduttamana. Samaan aikaan Pauli uppoaa yhä syvemmälle mustasukkaisuuteensa. Hän selvittää Unton osoitteen ja astelee kutsumatta sisään selvittääkseen välinsä tämän kanssa. Riita muuttuu nopeasti käsirysyksi, jonka päätteeksi Pauli lyö Unton hengiltä. Teostaan kauhistunut Pauli palaa Marjatan luokse, mutta tämä on kuollut vain tuntia aikaisemmin. Pauli ei kestä tekojensa seurauksia, ja tekee itsemurhan.
International Tennis Hall of Fame

International Tennis Hall of Fame on yhdysvaltalainen, yleishyödyllinen tenniksen kunniagalleria ja museo Newport Casinon yhteydessä Rhode Islandilla.
Historia.
Tennis Hall of Famen perusti 1954 James Van Alen. Vielä samana vuonna Yhdysvaltain tennisliitto virallisti sen, ja Kansainvälinen tennisliitto seurasi esimerkkiä vuonna 1986. Ensimmäiset henkilövalinnat International Tennis Hall of Fameen tehtiin vuonna 1955, ja tähän mennessä jäseniksi on otettu 252 tennissuuruutta 23 maasta.
Oswaldo Guayasamin

Oswaldo Guayasamín (6. heinäkuuta 1919 Quito, Ecuador – 10. maaliskuuta 1999 Baltimore, Yhdysvallat) oli ecuadorilainen kuvanveistäjä ja taidemaalari. Hän syntyi intiaani-isän ja mestitsiäidin perheeseen. Hänen tapansa käsitellä inhimillistä ja sosiaalista eriarvoisuutta eteläamerikkalaisessa katsannossa sai kansainvälistä tunnustusta.
Piperidiini

Piperidiini on sekundäärinen amiini ja heterosyklinen yhdiste, jonka kemiallinen kaava on C5H11N ja rakennekaava CH2(CH2)4NH. Siitä käytetään myös nimiä "heksahydropyridiini", "atsasykloheksaani" ja "pentametyleeni-imiini". Piperidiinin rakenne on analoginen sykloheksaanin kanssa.
Piperidiini on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan helposti syttyvää, väritöntä nestettä, jolla tunnusomainen haju. Piperidiinin moolimassa on 85,2 g/mol, sulamispiste −7 °C, kiehumispiste 106 °C, tiheys 0,86 g/cm3, leimahduspiste 16 °C (c.c.) ja CAS-numero 110-89-4. Piperidiini sekoittuu veteen.
Piperidiini hajoaa palaessaan ja muodostaa myrkyllisiä typen oksideja sekä reagoi kiivaasti hapettimien kanssa.
Piperidiinia esiintyy kasveissa kuten esimerkiksi mustapippurissa ("Piper nigrum").
Valmistus ja käyttö.
Piperidiinia voidaan valmistaa pyridiinin ja natriumin välisellä reaktiolla etanoliliuoksessa. Teollisesti sitä valmistetaan kuitenkin pelkistämällä pyridiiniä käyttäen katalyyttinä nikkelin ja alumiinioksidin seosta. Muita valmistusmenetelmiä ovat tetrahydrofurfuryylialkoholin ja ammoniakin välinen reaktio pelkistimen läsnä ollessa, ja 1,5-pentaanidiolin ammonolyysi. Piperidiiniä käytetään liuottimena, ligandina metallikomplekseissa sekä valmistettaessa monia kemikaaleja, kuten kumin vulkanoinninkiihdyttimenä käytettävää tiuraamidisulfidia ja lääkeaineita kuten minoksidiilia. Piperidiini on myös hyvä Knoevenagel-kondensaatioiden ja aldolikondensaatioiden katalyytti.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset.
Lyhytaikaisessakin altistumisessa piperidiini voi syövyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Höyryn hengittäminen voi aiheuttaa keuhkopöhöä.
Osmo Rauhala

Osmo Rauhala (s. 14. syyskuuta 1957 Nokia) on suomalainen taidemaalari. Hänen ensimmäinen näyttelynsä oli New Yorkissa vuonna 1989 ja toinen myöhemmin samana vuonna Tampereella. Rauhala on opiskellut Vapaassa taidekoulussa 1981–1982, Taideakatemian koulussa 1982–1987, Turun kauppakorkeakoulussa 1976–1987, School of Visual Artsin Master-ohjelmassa 1988–1990, sekä suorittanut jatko-opintoja New Yorkin yliopistossa.
Rauhala valittiin vuonna 1992 vuoden nuoreksi taiteilijaksi. Hän on pitänyt 57 yksityisnäyttelyä, joista huomattava osa ulkomailla. Omia museonäyttelyitä näistä on 17. Lisäksi hän on osallistunut yli sataan ryhmänäyttelyyn yli 20 maassa. 
Rauhalan teoksia on useissa ulkomaisissa museoissa ja kokoelmissa. Suomessa mm. Nykytaiteen museossa Kiasmassa, Helsingin kaupunginmuseossa, Amos Anderssonin taidemuseossa, Didrichsenin taidemuseossa, Sara Hildénin taidemuseossa, Espoon modernin taiteen museossa ja Tampereen taidemuseossa.
2000-luvulla Rauhala tuli tunnetuksi yhdessä Kuutti Lavosen kanssa toteuttamistaan Tyrvään Pyhän Olavin kirkon sisätilojen maalauksista. Keskiaikainen kivikirkko tuhoutui lähes täydellisesti tuhopoltossa vuonna 1997. Vuonna 2009 Rauhala ja Lavonen saivat Kirkon kulttuuripalkinnon tunnustuksena Tyrvään kirkon maalauksistaan. Rauhala on tehnyt alttaritaulut myös Korson kirkkoon, Pitkäniemen sairaalakirkkoon sekä Pinsiön kirkkoon.
Rauhalasta on tehty useita tv-dokumentteja niin Suomessa kuin ulkomailla: Muun muassa Storyfilm - Metsän salaisuus (1992 Yle), NDR - Ostsee Report (Saksa 26.2.1994), ABC News (USA 17.5.1997), Kinoproduction - MuseArt New York - River on the Sky 2004 (ohjaus Arto Koskinen), Yle 13.1.2005, Kirkon Tiedotuskeskus - Tyrvään Paratiisi ja Passio (esitetty Yle 20.4.2011), Yle Uutiset - Taiteilija Osmo Rauhala hoitaa satoja lampaita (toimittaja Miia Gustafsson 4.9.2017).
Rauhala harrastaa biologiaa, kalastusta ja vaeltamista, filosofiaa sekä ympäristötaiteen kehittämistä (Strata-projekti, Yltä ja alta). Vuodesta 1988 lähtien Rauhala on opiskellut ja työskennellyt talvet New Yorkissa. Kesäisin hän luomuviljelee sukutilaa Siurossa. Hänellä on kaksi lasta.
Kuuauto

Lunar Rover ( (LRV)) eli kuuauto on sähkökäyttöinen Kuuhun suunniteltu ajoneuvo, jota käytettiin kolmella Apollo-lennolla: Apollo 15, Apollo 16 ja Apollo 17. Ajoneuvon tarkoitus oli laajentaa astronauttien tutkimusaluetta laskeutumispaikan ympärillä.
Lunar Roveria ohjanneet henkilöt:
Pisin yhtäjaksoinen ajo oli Apollo 17 -lennolla ajettu noin 20 kilometriä, ja se vei kyydissä olleet astronautit 7,5 kilometrin päähän laskeutumispaikasta.
Luonnotar (sinfoninen runo)

Luonnotar op. 70 on Jean Sibeliuksen sopraanolle ja orkesterille säveltämä sinfoninen runo. Teos syntyi vuonna 1913 laulajatar Aino Acktén aloitteesta, ja teos on omistettu hänelle.
"Luonnotar" ammensi aiheensa "Kalevalan" luomiskertomuksesta, maan synnystä. Sotka munii munan veteen Luonnottaren polvelle, muna putoaa ja särkyy, ja sen kappaleista syntyvät taivas, kuu ja tähdet. Kyseessä ei ole varsinainen orkesterilaulu vaan vaativan ja kunnianhimoisen lauluosuuden takia enemmänkin "konsertto" sopraanolle ja orkesterille. Myös orkesterin osuus "Kalevalan" tekstin musiikillisessa tulkinnassa on erittäin keskeinen. Sävellystä on kuitenkin vaikea lokeroida oikeastaan mihinkään kategoriaan. 
"Luonnottaren" tunnelmat vaihtelevat pelkistetystä arkaaisuudesta 1900-luvun alun säveltaiteen moderneihin tyylikeinoihin ja hurmokseen. Kokonaisuudessaan sävellykselle on luonteenomaista panteistinen sävy. 
Lauluosuuden suuren haastavuuden vuoksi "Luonnotarta" esitetään verrattain harvoin. Suomen kielen vaikeuden takia teos ei ole myöskään vakiintunut maailmanlaajuiseen ohjelmistoon, toisin kuin Sibeliuksen monet muut merkkiteokset. Siitä on kuitenkin olemassa useita onnistuneita levytyksiä. 
Musiikintutkijoiden piirissä "Luonnotarta" pidetään yhtenä Sibeliuksen onnistuneimmista saavutuksista. Varsinkin teoksen orkestraatiota on kiitelty. Sibelius onnistuu melko niukoista keinovalikoimista huolimatta loihtimaan kiehtovia sointitehoja, jotka tulkitsevat osuvasti "Kalevalan" runon tunnelmia. Esimerkiksi ”suuri tuulenpuuska” saa kuvauksensa patarumpujen levottomista tremoloista ja kahden harpun glissandoista. Sävellyksestä löytyy myös piirteitä, jotka tuntuvat jälkikäteen ajatellen suorastaan huomiota herättävän moderneilta. Tällaiseksi voi laskea muun muassa pikkolohuilun ja bassoklarinetin neljän oktaavin etäisyydellä soittamat kirpeät unisonokulut, jollaisista tuli vuosikymmeniä myöhemmin yksi Dmitri Šostakovitšin tavaramerkeistä. Moderneihin piirteisiin kuuluvat myös esimerkiksi jossain määrin dissonoivat sävellajisuhteet, kuten tritonuksen käyttö (tässä tapauksessa muun muassa fis-mollin ja C-duurin vastakkainasettelu). Teos huipentuu vangitsevaan hiljaiseen päätökseen: jaettujen viulujen soittamiin korkeisiin Fis-duuri-soinnun säveliin ja sopraanon viimeisiin sanoihin: ”Ne tähiksi taivaalle...”
Fredrik Rehnström

Fredrik Rehnström (10. huhtikuuta 1819 Mäntyharju – 24. huhtikuuta 1857 Pietari) oli suomalainen valokuvaaja.
Rehnström oli ensimmäinen suomalaissyntyinen ammattivalokuvaaja Suomessa. Hänen uransa aktiivisin kausi sijoittui vuosiin 1844–1851. Koulutukseltaan hän oli kirjansitoja ja ammattinimikkeeltä kirjansitojamestari. Hän asui pääsääntöisesti Pietarissa, mutta harjoitti ammattiaan kiertelevänä valokuvaajana. Hän on ottanut muun muassa dagerrotyyppejä, eli pieniä koruihin sopivia kuvia sekä seinälle ripustettavia isompia muotokuvia. Näistä kuvista kuuluisimpia on dagerrotyyppi J. V. Snellmanista. Tämän lisäksi hän on ottanut valokuvia kuuluisista rakennuksista niin Helsingissä, Turussa kuin Tampereella ja Viipurissa. Rehnström oli huokeutensa ja ammattitaitonsa vuoksi suosittu valokuvaaja.
Sinfonia nro 1 (Sibelius)

Jean Sibeliuksen sinfonia nro 1 e-molli op. 39 valmistui vuonna 1899 ja sai ensiesityksensä 26. huhtikuuta 1899 Sibeliuksen itsensä johdolla ja Helsingin kaupunginorkesterin soittamana. Sibelius ei ollut tyytyväinen teokseensa vaan muokkasi uuden version keväällä ja kesällä 1900. Uusi versio ensiesitettiin Robert Kajanuksen johdolla 1. heinäkuuta samana vuonna.
Sinfoniassa on kuultavissa Pjotr Tšaikovskin ja Aleksandr Borodinin vaikutteita. Teosta kuitenkin hallitsee Sibeliuksen itsenäinen tyyli: esimerkiksi Borodinin musiikkiin Sibelius tutustui vasta joitakin vuosia sinfonian valmistumisen jälkeen. Hän alkoi säveltää teosta Berliinissä vuonna 1898 ja saattoi teoksen päätökseen keväällä 1899. 
Sinfonia poikkeaa jo pelkästään soitinnusratkaisuissaan totunnaisesta sinfoniaperinteestä. Esimerkiksi ensimmäinen osa alkaa patarummun hiljaisella tremololla, jota vasten piirtyy sooloklarinetin melankolinen laulu. Johdannon jälkeinen viulujen soittama pääteema on vauhdikkaampi ja intohimoisempi. Toinen osa (Andante) on kuin hellä serenadi dramaattisen teoksen keskellä. Scherzo-osa alkaa jousien pizzicatosäestyksellä, kimmoisan ja ytimekkään teeman esittelee patarummut. Scherzon triotaite on puhaltimien hallitsema luonnonidylli, jossa on kuultavissa kenties Anton Brucknerin vaikutus. Finaali alkaa ensimmäisen osan klarinettiaiheella, tällä kertaa suuremmalle orkesterille siirrettynä ja kohtalokkaammaksi muunnettuna. Osa on Sibeliuksen kenties pateettisinta musiikkia. Sibelius ei sorru tälläkään kertaa romanttisen sinfoniakirjallisuuden maneereihin: alun klarinettiteemasta ei muokata voitokasta loppuhuipennusta esimerkiksi Tšaikovskin tyyliin. Sibeliuksen 1. sinfonia päättyy kuohuviin sointuihin ja jousien alistuneisiin pizzicatoihin.
Vuonna 1902 Helsingfors Nya Musikhandel (Fazer &amp; Westerlund) julkaisi sinfonian partituurin ja orkesteriäänilehdet. Saksalainen kustantaja Breitkopf &amp; Härtel vastasi nuottiaineiston valmistamisesta.
Sinfonia nro 2 (Sibelius)

Jean Sibeliuksen sinfonia nro 2 D-duuri op. 43 on vuonna 1902 valmistunut orkesterisävellys. Teoksen kantaesitys oli 8. maaliskuuta 1902 Sibeliuksen itsensä johtamana ja Helsingin kaupunginorkesterin soittamana. Sibelius teki sinfoniaan joitain tarkistuksia, ja uusi versio esitettiin ensimmäisen kerran Tukholmassa Armas Järnefeltin johdolla 10. marraskuuta vuonna 1903.
Toinen sinfonia on Sibeliuksen sinfonioista soitetuin ja levytetyin. Teokseen ovat jättäneet jälkensä Sibeliuksen Italian-matkat 1901. Sinfonian kantaesitys oli todellinen riemuvoitto, sillä teoksen valoisa luonnonläheisyys ja suurieleinen paatos tehosivat helmikuun manifestin järkyttämään kansakuntaan. Kapellimestari Robert Kajanus esitti sinfonialle jopa summittaisen isänmaallisen ohjelman, mutta Sibelius sanoutui jyrkästi irti kaikista sinfonioihinsa liitetyistä ulkomusiikillisista tulkinnoista. Isänmaallisista ja subjektiivisista tuntemuksista huolimatta toisessa sinfoniassa Sibeliuksen tuleva klassinen suuntaus on jo selvästi idullaan.
Toinen sinfonia on omistettu Sibeliuksen ystävälle Axel Carpelanille.
Teoksen osat.
Ensimmäisessä osassa (Allegretto) pastoraalisen lempeät ja näitä intohimoisemmat jaksot vuorottelevat. Toinen osa on synkeä ja fantasiamainen sävelkuvaus, joka Sibeliuksen mielessä assosioitui maailmankirjallisuuteen, Don Juanin ja Kivisen vieraan kohtaamiseen. Fis-duuri-taitteessa esiintyy kuuluisa "Christus"-aihe. Scherzo-osa (Vivacissimo) alkaa beethovenmaisen energisenä allegromusiikkina. Hitaassa Ges-duuri-triossa kuullaan oboen soittama sulokas ja pitkälinjainen melodia, joka alkaa peräti yhdeksän kertaa toistuvalla b-sävelellä. Scherzo on yksi Sibeliuksen tuotannon vitaalisimmista saavutuksista. Mahdikas finaali huipentuu pääaiheen riemuitsevaan julistukseen.
Sinfonia nro 3 (Sibelius)

Jean Sibeliuksen sinfonia nro 3 C-duuri op. 52 on vuonna 1907 valmistunut teos sinfoniaorkesterille. Sinfoniassa Sibelius luopui romanttisesta ilmaisusta, ilmaisu sai tiiviimmät mittasuhteet sinfoniankin ollessa kolmiosainen. Teemat ja orkestraatio ovat kauttaaltaan klassisen selväpiirteisiä. Kolmannessa sinfoniassa Sibelius vapautui ensimmäistä kertaa perinteisten muotojen rajoitteista. Sinfoniaa on usein luonnehdittu pastoraaliseksi, mutta teoksessa on runsaasti myös rytmikästä, jopa tanssillista musiikkia. Esimerkiksi ensiosan sivuteeman kertauksessa Sibelius käyttää puhaltimia tehostamaan rytmiä tavalla, joka on tuonut joillekin kriitikoille mieleen jopa Igor Stravinskyn. Teoksen kantaesitys oli 25. syyskuuta 1907; säveltäjä johti Helsingin kaupunginorkesteria. Ensimmäisen levytyksen sinfoniasta tekivät Robert Kajanus ja Lontoon sinfoniaorkesteri vuonna 1934.
Teoksen osat.
Ensimmäisen osan alussa soi sellojen ja kontrabassojen reipas, marssimainen teema. Viulujen ja puhaltimien mukaantulo virittää luonnonläheisen tunnelman. Myöhemmin osassa kuullaan kirkkomusiikin mieleentuovia lyydisiä sävyjä. Hidas osa kulkee pääsävellajista kaukaisessa gis-mollissa. Se on hienostunein värivivahtein toteutettu suvanto ennen finaalin toimintaa. Kolmas osa on tavallaan scherzon ja finaalin yhdistelmä. Keskivaiheilla on neljänteen sinfoniaan viittaavaa kromaattista häilyvyyttä. Loppua kohti tunnelma kirkastuu ja sinfonia päättyy vastustamattoman määrätietoiseen C-duuri-loppunousuun.
Sinfonia nro 4 (Sibelius)

Jean Sibeliuksen sinfonia nro 4 a-molli op. 63 on vuonna 1911 valmistunut neliosainen sinfonia. Neljäs sinfonia on Sibeliuksen tuotannon merkittävimpiä teoksia. Sinfonia sisältää paljon ekspressiivisiä elementtejä, ja sen onkin katsottu olevan Sibeliuksen henkilökohtaisin sinfonia. Sibelius itsekin nimitti sävellystään ”psykologiseksi sinfoniaksi”. Erik Tawaststjernan mukaan sinfoniaan vaikuttivat aikakauden syvyyspsykologiset virtaukset, ja hän luonnehtii neljättä sinfoniaa ”erääksi psykoanalyyttisen aikakauden merkittävimmistä dokumenteista”. Kuuluisaksi on tullut myös Elmer Diktoniuksen antama lisänimi ”pettuleipäsinfonia”.
Teos sijoittuu aikakaudelle, jolloin Sibelius oli kurkunpäänleikkauksen vuoksi pidättäytynyt suurilta intohimoiltaan sikareilta ja alkoholilta kahdeksaksi vuodeksi (1908–1916). Kauden teokset ovatkin suurelta osin tummanpuhuvia. Neljännen sinfonian syntyyn on saattanut vaikuttaa myös Kolille vuonna 1909 tehty matka, vaikka kantaesityksen musiikkiarvostelija ”Bis” Wasenius sai Sibeliuksen närkästymään Waseniuksen tehtyä Kolista sinfonian ohjelmallisen sisällön. Sinfonian kantaesitys oli Helsingissä 3. huhtikuuta 1911; säveltäjä johti Helsingin kaupunginorkesteria. Kantaesityksessä teos sai hämmentyneen vastaanoton. Ensimmäisen levytyksen tekivät Leopold Stokowski ja Philadelphian orkesteri vuonna 1932.
Teoksen osat.
Häilyvä tunnelma virittyy heti tritonus-intervallin leimaamissa ensimmäisissä tahdeissa. Vasta sellon mietteliäs soolo vakiinnuttaa tonaliteetin a-molliin. F-duurissa alkava scherzo-osa käynnistyy oboen leikkisällä teemalla. Myöhemmin musiikki muuttuu dissonoivaksi ja ristiriitaiseksi. Kolmas osa (Il tempo largo) on Sibeliuksen ehkä vaikuttavin hidas sinfoniaosa. Musiikki kasvaa aforistisista aiheista tuskaisiin huipennuksiin intensiteetin noustessa kerta kerralta. Finaali alkaa leikkisästi toisen osan mieleen tuoden. Musiikki kuitenkin kehittyy eri sävellajien väliseksi kamppailuksi ja sisältää materiaalia keskeneräisestä orkesterilaulusta "Korppi" (Edgar Allan Poe). Kooda henkii vahvaa kuolemanläheisyyttä. Sinfonia päättyy jousien raskaisiin a-molli-sointuihin.
Sinfonia nro 5 (Sibelius)

Jean Sibeliuksen sinfonia nro 5 Es-duuri op. 82 on vuonna 1919 valmistunut kolmiosainen teos sinfoniaorkesterille. Sinfonia on yleisilmeeltään valoisa ja luonnonläheinen ja siten täydellinen vastakohta Sibeliuksen neljännen sinfonian introverttisuudelle. Säveltäjä kirjoitti luomistyön aikana päiväkirjaansa:
”Ikään kuin Isä Jumala olisi viskannut mosaiikinpalasia taivaan permannosta ja pyytänyt minua selvittämään, millainen kuvio on ollut.”
Sibeliuksen itsekritiikki alkoi kuitenkin kasvaa, ja teoksen luomisprosessi oli tuskallinen. Säveltäjä laati teoksesta kolme eri versiota. Ensimmäinen versio valmistui vuonna 1915. Sibelius johti version kantaesityksen 50-vuotisjuhlillaan 8. joulukuuta. Toinen versio valmistui vuonna 1916. Sibelius johti lopullisen version kantaesityksen 24. marraskuuta 1919. Ensimmäisen levytyksen sinfoniasta tekivät Robert Kajanus ja Lontoon sinfoniaorkesteri vuonna 1932. Helsingin kaupunginorkesteri soitti teosta Helsingissä Sibeliuksen kuollessa. Yleisradio radioi konsertin.
Viidennen sinfonian näennäisestä tyylillisestä ongelmattomuudesta huolimatta säveltäjä ei tinkinyt epäsovinnaisuuden tarpeestaan. Ensimmäinen osa alkaa raukeana ja pastoraalisena, mutta keskivaiheilla päädytään lähes hätkähdyttävän modernilta kuulostavaan, jopa György Ligetin kenttätekniikan mieleen tuovaan taitteeseen. Viidettä sinfoniaa pidetään ainutlaatuisena muotorakenteellisista ratkaisuistaan: ensimmäinen ja nopea toinen osa ovat mestarillisesti yhteen sulautettuja. Finaalissa kuullaan yksinkertaisuudessaan nerokas käyrätorvien keinuva teema, joka huipentaa sinfonian suurenmoisella tavalla. Teoksen loppusivuilla Sibelius tarjoaa yllätyksen. Tavanomaisen koodan sijasta 5. sinfonia päättyy täyden sinfoniaorkesterin kuuteen painokkaaseen, tauoilla erotettuun sointuun, jotka kaikuvat kuin avaruuden keskeltä.
Sinfonia nro 6 (Sibelius)

Jean Sibeliuksen sinfonia nro 6 op. 104 valmistui vuonna 1923. Sen kantaesitys oli Sibeliuksen johtamana 19. helmikuuta 1923. Sinfoniassa on hyvin herkkiä ja kuulaita sävyjä, ja siinä on useasti kuultu Palestrina-vaikutteita. Teosta hallitsee doorinen sävy. Myös kuudennessa sinfoniassa esiintyy omintakeisia muotoratkaisuja: esimerkiksi scherzo-osassa ei kuulla lajiperinteelle tyypillistä triotaitetta. Scherzon laukkaavaa pääteemaa käytetään epätavallisesti sekä hallitsevana pääaiheena että säestyskuviona. Osalle on tyypillistä hienostunut ja taidokas polyfonia, muun muassa kaanontekniikka. Finaali kulminoituu sinfonian ainoaan todella dramaattiseen huipennukseen, jota Sibelius tehostaa tyylilleen uskollisena kromaattisella asteikolla. Huipennuksen jälkeen tunnelma seestyy, ja sinfonian loppu on täynnä jousien hallitsemaa pehmeää hohdetta. Tavanomaisen d-molli-päätöksen sijaan Sibelius lopettaa sinfonian viulujen korkeaan, arvoitukselliseen d-säveleen.
Sinfonia on omistettu Wilhelm Stenhammarille.
Vuorten-Vuoren linjavaihde

Vuorten-Vuoren linjavaihde () oli linjavaihde Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla . Liikennepaikka sijaitsi noin 12 kilometriä etelään Haapajärven rautatieasemalta ja noin 200 kilometriä pohjoiseen Jyväskylän rautatieasemalta.
Linjavaihde rakennettiin vuonna 1971, ja se käsitti ainoastaan etelästä Puolustusvoimien Räjähdekeskuksen Haapajärven Varikolle johtavan sivuraiteen erkanemisvaihteen sekä turvavaihteen ilman opastimia tai sähköistä liikenteenohjauslaitteistoa. Alun perin Vuorten-Vuori oli Kumisevan alainen vaihde, mutta se erotettiin myöhemmin omaksi liikennepaikakseen.
Vaihde purettiin syksyllä 2013 ja lakkautettiin saman vuoden joulukuussa.
Korseletti

Korseletti on korsetin ja rintaliivien yhdistelmä. Korseletti tukee sekä rintaa että lantiota.
Korseleteissa voi olla muoviluut, jotka saattavat myös taipua käytössä, mutta niitä valmistetaan myös joustavasta materiaalista, joka pitää vartalon kuosissa. Korseletteja valmistetaan nykyisin myös muuhun kuin alusvaatekäyttöön.
Maailmanrakennus

Maailmanrakennus () on tieteis- tai fantasiakirjallisuudessa tai tietokonepelissä tekovaiheessa tehty peliympäristön rakennus, jossa luodaan kuvitteellisia maita, kaupunkeja, kieliä ja niin edelleen.
Peliympäristö saattaa käsittää tähtienvälisen avaruuden, jossa on tähtiä, joiden ympärillä on planeettoja.
Scifi- tai fantasiapelissä rakennetaan tietyn tyyppinen planeetta, jolle laaditaan kuvitteellinen kartta, ekosysteemi, historia ja niin edelleen. Usein peleissä on maagisia aineksia "kovien" tieteellisten ainesten lisäksi. Maailmanrakennuksessa voidaan käyttää tieteellistä tietoa planeettojen ominaisuuksista. Yhtä hyvin kuvitteellinen maailma voi olla Maa tulevaisuudessa tai menneisyydessä. Voidaan myös luoda rinnakkainen historia ja toinen mahdollinen nykyisyys.
Aurinkokunnan luontijärjestelmät.
Scifi-pelissä aurinkokunta voidaan luoda esimerkiksi WinStarGen-nimisellä ohjelmalla, joka perustuu Dolen kasautumismalliin. Se on nykytieteen tietojen mukaan jossain määrin vanhentunut, sillä ei voi luoda kuumia jupitereita tai soikeita jupitereita.
Silti aurinkokunnan luontiohjelma antaa auttavan alkusysäyksen todellisen oloisen pelin kehitykseen.
Kartan piirtojärjestelmät.
Yksinkertaisissa planeettojen karttojen piirto-ohjelmissa luodaan yksinkertaisella fraktaali-algoritmilla planeetan korkeusjakautuma. Nykyään näkee verkossa toteutuksia, joissa jäljitellään mannerlaattojen liikettä.
Nightfall

Nightfall on doom metal -yhtye Candlemassin vuonna 1987 julkaistu toinen albumi. Se on yhtyeen ensimmäinen pitkäsoitto, jolla on mukana laulaja Messiah Marcolin. Albumin kansikuva on Old Age-niminen teos Thomas Colen sarjasta The Voyage of Life.
Timo Rautiainen &amp; Trio Niskalaukaus on tehnyt albumilla julkaistusta ”Samarithan”-kappaleesta suomenkielisen version nimellä ”Samarialainen”.
Keinotekoinen maailma

Keinotekoinen maailma (engl. "constructed world", "conworld" ja "sub-creation") on keinotekoisten maailmojen, esimerkiksi kuvitteellisten kaupunkien, maiden, kansojen ja planeettojen jne. luomista esimerkiksi elokuvia, tieteiskirjoja tai tietokonepelejä varten. Keinotekoisten maailmojen rakentelua sanotaan geofiktioksi.
Hyvä esimerkki geofiktiosta on J. R. R. Tolkienin "Taru sormusten herrasta". Tolkienin uskonnollisen käsityksen mukaan ihmisellä ei voi olla korkeampaa tavoitetta kuin toisen maailman "alempi luominen" ("sub-creation"), joten hän itse näki Keski-Maan luomisessa häivähdyksen korkeampien voimien johdatusta.
Keinotekoinen maailma voidaan luoda siten että ensin luodaan planeetan laajat piirteet, joita tarkennetaan esimerkiksi maiden, kylien, kaupunkien tasolle mennen koko ajan yhä pienempiin yksityiskohtiin. Toisinkin päin voidaan tehdä: kuvataan vaikka planeetan jokin paikka ensin tarkasti, ja sitten ympäröivää maailmaa.
Ludovico di Varthema

Ludovico di Varthema, myös Barthema tai Vertomannus (1470–1517), oli italialainen tutkimusmatkailija ja kirjailija. Hän on varhaisin tunnettu eurooppalainen ja ei-muslimi, joka on tehnyt vaelluksen hadžin Mekkaan, muslimien pyhään kaupunkiin.
Hän julkaisi matkastaan kirjan "l’itinerario".
Epicus Doomicus Metallicus

Epicus Doomicus Metallicus on Candlemassin vuonna 1986 julkaistu debyyttialbumi.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säv. &amp; san. Leif Edling
Joni Turunen

Joni Touko Aapeli Turunen (s. 4. syyskuuta 1976 Vantaa ) on suomalainen kilpauransa päättänyt olympiatyylin nyrkkeilijä.
Turunen on Kirkkonummen Nyrkkeilykerhon kasvatteja. Hän voitti kautta aikojen ensimmäisen nuorten maailmanmestaruuden vuonna 1994 (sarja alle 48 kg) ja myös sotilaiden maailmanmestaruuden Tunisiassa samana vuonna (51 kg). Ensimmäisen miesten arvokisamitalinsa hän saavutti vuonna 1995 Berliinin MM-kisoissa, pronssia sarjassa alle 51 kiloa. Toisen MM-pronssin hän voitti Belfastin MM-kilpailuissa 2001 alle 57 kilon sarjassa.
Turunen voitti kuusi kertaa Suomen-mestaruuden, viidesti GeeBee-turnauksen ja kolme kertaa Tammer-turnauksen. Hän osallistui Sydneyn 2000 kesäolympialaisiin pudoten ensimmäisellä kierroksella ottelussa saksalaista Falk Hustea vastaan. Huste voitti lukemin 10–6. Turunen on viimeisin suomalainen miesnyrkkeilijä, joka on osallistunut olympialaisiin.
Joni Turusen uran lopetti niskaan kohdistuneesta lyönnistä aiheutunut vamma, jonka seurauksena hän sai pysyvän silmävamman. Urheilu-uran jälkeen Turunen on toiminut valmentajana, muun muassa Suomen nyrkkeilyliiton nuorten olympiavalmentajana vuosina 2019–2021. Nykyään Turunen asuu Tampereella ja toimii Tampereen voimailuseuran päävalmentajana. Hänen veljensä Toni Turunen on myös nyrkkeilyn Suomen mestari ja hänen kummisetänsä Pekka Hjelt menestynyt painija. Nyrkkeilyuransa jälkeen Turunen pelasi salibandyä kauden verran pääsarjatasolla Kirkkonummi Rangersissa.
Biwa (järvi)

Biwa-järvi () on Japanin suurin järvi, Shigan prefektuurissa Honshūn saarella. Järven pinta-ala on noin 675 neliökilometriä ja vesimäärä on noin 27,5 kuutiokilometriä. Järvi kattaa kuudesosan Shigan prefektuurin pinta-alasta. Rantaviivaa sillä on noin 235 kilometriä. Sen nimi oli aikaisemmin Ōmi. Muodoltaan järvi muistuttaa biwa-soitinta, jonka mukaan se on nimetty. Biwa on maailman kolmanneksi vanhin järvi.
Biwa-järvi sijaitsee lähellä Japanin entistä pääkaupunkia Kiotoa, koilliseen. Tämän takia järvi esiintyy usein japanilaisessa kirjallisuudessa.
Käyttö.
Useat pienet joet johtavat Biwa-järveen ympäröiviltä vuorilta. Järvi toimii vesisäiliönä Kioton ja Ōtsun kaupungille ja on tärkeä vedenlähde alueen tekstiiliteollisuudelle. Noin 14 miljoonaa henkilöä saa juomavetensä järvestä. Biwa-järvi on myös tärkeä elinalue yli tuhannelle eläin- ja kasvilajille.
Erityisesti Biwa-järven lounaispuolella on monta suosittua rantaa, esimerkiksi Shiga-ranta ja Omi Maiko.
Westmalle (kylä)

Westmalle on kylä Belgiassa Antwerpin maakunnassa. Kylä kuuluu Mallen kuntaan. Kylä on kuuluisa panimostaan, jota hoitaa luostari, Neitsyt Marian pyhän sydämen luostari (), joka kuuluu sisterssiläisten sääntökuntaan. Luostarissa valmistetaan myös juustoa.
Westmallen linna on peräisin noin vuodelta 1100. Scherpenbergin tuulimylly on yhä toiminnassa, ja siihen voi käydä tutustumassa.
Yrkeshögskolan Novia

Yrkeshögskolan Novia on Svenska yrkeshögskolanin ja Yrkeshögskolan Sydvästin yhdistymisen myötä syntynyt, 1. elokuuta 2008 toimintansa aloittanut ruotsinkielinen ammattikorkeakoulu.
Noviassa on noin 5000 opiskelijaa ja henkilöstöä 350 henkeä. Se on Suomen suurin ruotsinkielinen ammattikorkeakoulu, joka tarjoaa tutkintotavoitteista nuoriso- ja aikuiskoulutusta, ylempään ammattikorkeakoulututkintoon johtavaa opetusta sekä täydennyskoulutusta. Noviassa on noin 50 koulutusohjelmaa, muun muassa seuraavilla aloilla; tekniikka, merenkulku, sosiaaliala ja terveydenhoito, talous, kulttuuri sekä luonnonvara-ala ja ympäristö. Novia toimii kuudessa eri toimipisteessä neljällä eri paikkakunnalla: Vaasassa, Raaseporin Tammisaaressa, Pietarsaaressa ja Turussa.
Isokylän rautatieasema

Isokylän rautatieasema () oli rautatieliikennepaikka Isokylässä Kemijärven kaupungissa Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla Laurila–Kelloselkä. Liikennepaikka sijaitsi Isokylän Kallaanvaarassa, noin seitsemän kilometrin päässä Kemijärven rautatieasemalta itään.
Isokylän asema avattiin joulukuussa 1941 saksalais-suomalaisten joukkojen rakentamalle Kemijärven ja Sallan väliselle radalle. Saksalaiset tuhosivat sekä radan että alkuperäisen, vuonna 1943 valmistuneen seisakerakennelman perääntyessään Lapin sodassa. Uusi asemarakennus valmistui vuonna 1946 ja liikenne aloitettiin uudelleen seuraavan vuoden maaliskuussa. Aseman miehitys ja henkilöliikenne lakkautettiin vuonna 1949, mutta pysähdyksiä jatkettiin vielä myöhemmin vuosina 1961–1967.
Isokylän liikenne koostui lähinnä puutavaran kuljetuksesta. Asemalta johtaa myös noin kahden kilometrin mittainen raide vuonna 2008 lopetetulle sellutehtaalle. Tehtaan läheisyyteen on suunnitteilla uusi puunkuormausalue, jonka yhteydessä myös Kemijärveltä tuleva rata on tarkoitus sähköistää. 
Rata Isokylästä itään Kelloselälle on suljettu liikenteeltä 9. joulukuuta 2012 alkaen. Isokylän liikennepaikka lakkautettiin 3. marraskuuta 2016 alkaen puunkuormauksen siirryttyä Patokankaalle aiemmin samana vuonna. Vaihteet Isokylälle purettiin elokuussa 2016.
Vile

Vile on Cannibal Corpsen viides albumi. Metal Blade Records julkaisi albumin vuonna 1996. Sen nimi oli alun perin "Created to Kill", ja se nauhoitettiin yhtyeen alkuperäislaulaja Chris Barnesin kanssa. Ennen kuin albumi julkaistiin, Barnes lopetti yhtyeessä, ja hänen tilalleen otettiin Monstrosityn laulaja George "Corpsegrinder" Fisher. Fisher nauhoitti uudelleen kaikki albumin lauluosuudet, ja yhtye julkaisi albumin uudella nimellä "Vile". Kitaristi "Rob Barrett" jätti yhtyeen albumin julkaisun jälkeen, mutta teki paluun vuonna 2005.
Albumin kannessa nähtiin ensimmäistä kertaa uusi yhtyeen logo, sillä entisen logon oikeudet omisti Chris Barnes. 
"Vile" oli ensimmäinen death metal -albumi, joka pääsi Billboard 200 -listalle debytoiden sijalla 151.
Sad Wings of Destiny

Sad Wings of Destiny on brittiläisen heavy metal -yhtye Judas Priestin toinen albumi, joka julkaistiin vuonna 1976. "Sad Wings of Destiny" on yhtyeen läpimurtoalbumi, jolla se liitettiin metallimusiikin suuriin nimiin, ja lähemmäs kaupallista menestymistä. Kappale "Victim Of Changes" on yhdistetty kahdesta eri kappaleesta: Al Atkinsin ajoilta peräisin olevasta "Whiskey Woman"-kappaleesta sekä Rob Halfordin säveltämästä "Red Light Woman"-kappaleesta. Joissain "Sad Wings of Destinyn" CD- ja vinyylipainoksissa A- ja B-puolet vaihtavat järjestystä. Kansitaiteen on piirtänyt taiteilija Patrick Woodroffe.
Kappaleet.
LP.
A-puoli
B-puoli
Mikanlampi (Oulu)

Mikanlampi on Kiiminkijoen vesistöalueeseen kuuluva lampi Vesalassa Ylikiimingin suuralueella Oulussa. Lampi sijaitsee Kiiminkijoen sekä seututien 833 eteläpuolella noin kilometrin päässä Vesalankylän itäpuolella ja noin neljän kilometrin päässä Ylikiimingin taajamasta länteen.
Mikanlampi on suoperäinen vesiallas, jota ympäröivät joka puolelta vaikeakulkuiset suorannat. Matalan lammen rannat ovat rikkonaisia. Alueella pesii jonkin verran vesilintuja, pääasiassa sorsalintuja.
Lampi saa vetensä ympäröiviltä soilta sekä kaivetuista ojista. Suurin järveen laskeva oja on Karahkan kylän Suolammista laskeva Suolamminoja. Järvi laskee vetensä Kiiminkijokeen Mikanlamminojaa pitkin.
Hal Clement

Harry Clement Stubbs (30. toukokuuta 1922 Somerville, Massachusetts, Yhdysvallat – 29. lokakuuta 2003 Milton, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hänet on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista.
Clementin tunnetuimmassa teoksessa "Painovoima 700" (1954) on hyvin nopeasti pyörivä, kivestä ja jäästä koostuva planeetta Mesklin, joka on litistynyt keskipakoisvoiman ansiosta huomattavasti. Clement kirjoitti tieteiskertomuksia jo 1940-luvulla, ja julkaisi ensimmäisen merkkiteoksensa "Needle", joka on ilmestynyt myös nimellä "From Outer Space" ensin jatkokertomuksena 1949, ja sitten kirjana 1950.
Clement opiskeli tähtitiedettä ja kemiaa, ja osallistui pommituslentäjänä toiseen maailmansotaan. Clement toimi lukion opettajana 1947-1987.. Clament maalasi myös parisataa tähtitieteellistä taulua. Clement edusti niin sanottua kovaa scifiä, jossa tieteistarinalle pyritään luomaan vankka luonnontieteellinen pohja. Usein tieteen etenevä kehitys syö monelta "kovalta" tieteiskirjalta tämän "tieteellisen arvon" pian pois.
Clementin kirjoissa on kuvattu outoja maailmoja, jotka perustuvat kuitenkin tieteeseen, ja joiden asukeilla on inhimillisiä piirteitä. Clementin kirjoissa on vahva tapahtumaympäristön kuvaus ja mielikuvitusta kiihottavaa tieteellistä spekulaatiota, mutta juoni ja henkilöhahmot ovat hatarampia..