tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aateliskaarti

Aateliskaarti (italiaksi "Guardia Nobile") oli yksi paavin henkivartiokaarteista. Siihen kuului pelkkiä aatelismiehiä. Paavi Pius VII perusti aateliskaartin vuonna 1801 ja aluksi se oli ratsuväen rykmentti, jonka tehtävänä oli saattaa paavia ja muita kirkkoruhtinaita matkoilla Kirkkovaltiossa.
Aateliskaartiin liityttiin vapaaehtoisina ja sen jäsenet joutuivat kustantamaan omat varusteensa.
Yksi aateliskaartin ensimmäisistä tehtävistä oli saattaa Pius Napoleonin kruunajaisiin Pariisiin. Aateliskaarti muutettiin jalkaväen yksiköksi kun Kirkkovaltio liitettiin Italiaan 1870. Toisen maailmansodan aikana aateliskaarti jakoi sveitsiläiskaartin kanssa vastuun paavin turvallisuudesta. 
Paavi Paavali VI lakkautti aateliskaartin vuonna 1970. Taustalla oli Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen uudistukset.
Ketohopeatäplä

Ketohopeatäplä ("Argynnis adippe") on ruskehtavan hopeatäpläinen perhoslaji. Samannäköinen lähisukulainen on esimerkiksi yleisempi orvokkihopeatäplä ("Argynnis aglaja").
Koko ja ulkonäkö.
Ketohopeatäplä on noin viiden sentin kokoinen oranssin ja mustan kirjava päiväperhonen. Se muistuttaa suuresti muita hopeatäpliä, mutta koiraalla voimakkaan oranssien etusiipien yläpinnalla toiseksi ja kolmanneksi takimmaisen siipisuonen ympärillä on selvä, musta varjostuma. Naaraalla sävy on himmeämpi ja siipien tyviosassa on ruskeaa kehnää. Etusiiven alapinnalla, siiven kärjessä on kolme vaaleaa täplää ja siiven ulkoreuna on hivenen sisäänpäinkaartunut. Paras tuntomerkki on kuitenkin takasiipien alapinta, jossa laajojen vaaleiden täplien lisäksi näkyy neljän punaruskean, rengasmaisen silmätäplän muodostama rivi. Värimuodolla "f. cleodoxa" takasiipien vaalet täplät ovat vaaleankeltaiset. Lisäksi takasiiven alapinnan reunajuova on himmeä.
Levinneisyys ja lentoaika.
Ketohopeatäplää tavataan lähes koko Euroopassa sekä Pohjois-Afrikassa ja Turkissa. Etelä- ja Keski-Suomessa laji on yleinen ja levinneisyyden pohjoisraja kulkee suunnilleen Vaasa-Lieksa-linjalla. Perhoset ovat lennossa heinäkuun alusta elokuun puoleen väliin.
Elinympäristö ja elintavat.
Ketohopeatäplä elää kedoilla ja niityillä, teiden pientareilla sekä metsänreunoilla. Lämpiminä ja aurinkoisina päivinä molemmat sukupuolet vierailevat kukilla ja koiraat lentelevät etsimässä naaraita. Pilvisellä tai viileällä säällä perhoset oleskelevat enimmäkseen maassa tai kasveilla lähellä maanpintaa, eivätkä juuri liiku. Yöksi tai sateella ne lentävät ylös puihin tai pensaisiin. Naaras munii puiden kuorenrakoihin lähelle orvokkikasvustoja. Talvehtii kuoriutumisvalmiina toukkana munan sisällä. Toukat ovat aktiivisia päivisin piilotellen ruokailukertojen välillä lehtien alapinnoilla. Kotelo on yhteenkiedottujen lehtien välissä.
Ravintokasvit.
Toukka elää orvokeilla, etenkin aho-orvokilla ("Viola canina").
Orvokkihopeatäplä

Orvokkihopeatäplä ("Argynnis aglaja") on noin viisisenttinen hopeatäpläinen täpläperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Niin kutsuittuihin isoihin hopeatäpliin kuuluva, yleinen päiväperhonen. Koiraan siipien pohjaväri on lämpimän oranssi, naaraalla sävy on himmeämpi. Koiraan etusiiven yläpinnalla neljä takimmaista siipisuonta ovat kapealti mustakehnäiset. Molemmilla sukupuolilla etusiiven ulkoreuna kaartuu hieman ulospäin. Takasiiven alapinnan tyviosa on voimakkaan vihreänsävyinen ja alapintaa kirjovat laajat, pyöreähköt, vaaleat laikut. Ulkosarake on yksivärisen kellertävä ilman kuvioita.
Varsin samannäköisiä lähisukulaisia ovat esimerkiksi ketohopeatäplä ("Argynnis adippe") ja rinnehopeatäplä ("Argynnis niobe").
Levinneisyys ja lentoaika.
Yleinen perhonen, jonka esiintymisalue kattaa jokseenkin koko Euroopan Välimeren saaria lukuun ottamatta ja jatkuu idässä Aasian poikki Japaniin saakka. Lisäksi laji elää Pohjois-Afrikassa. Suomessa orvokkihopeatäplä elää koko maassa, joskin harvinaistuu huomattavasti pohjoista kohti. Etelä- ja Keski-Suomessa se on yleinen. Perhoset lentävät heinäkuun alusta elokuun puoleenväliin.
Elinympäristö ja elintavat.
Niityillä, kedoilla, teiden varsilla sekä metsänreunoilla viihtyvä perhonen. Laji vierailee mielellään ohdakkeilla ja horsmilla imemässä mettä. Yleisyydestään ja laajasta levinneisyydestään huolimatta yksittäisten perhospopulaatioiden välillä ei ole todettu tapahtuvan mainittavaan siirtymistä paikasta toiseen. Orvokkihopeatäplä on voimakas lentäjä, joka pääsee härittäessä nopeasti karkuun. Aurinkoisella säällä koiraat lentävät etsimässä naaraita ja sellaisen löytäessään parittelevat välittömästi. Pilvisellä tai viileällä säällä perhoset pysyvät aktiivisina, mutta viettävät paljon aikaa lepäillen maassa. Illansuussa perhoset keskittyvät alueille, joille aurinko paistaa mahdollisimman myöhään. Yöksi ne nousevat ylös puihin ja pensaisiin tai asettautuvat heinien korsille.
Naaras munii ravintokasvien läheisyyteen yksittäisiä munia tai pieniä munaryhmiä. Munat kuoriutuvat paria viikkoa myöhemmin ja syötyään munankuoren pieni toukka siirtyy heti talvilepoon ja aloittaa elämän ravintokasvilla vasta seuraavana keväänä.
Ravintokasvi.
Toukat käyttävät ravintonaan orvokkeja ("Viola").
Erich Mielke

Erich Fritz Emil Mielke (28. joulukuuta 1907 Berliini – 21. toukokuuta 2000 Berliini) oli saksalainen kommunisti. Hän oli Saksan demokraattisen tasavallan turvallisuuspoliisin Stasin päällikkö 1957–1989.
Berliinin työläiskaupunginosassa Weddingissä syntyneen Mielken äiti kuoli varhain, hänen isänsä oli käsityöläinen, joskin Mielke itse kertoi tämän ammatiksi työväenluokkaisemman metsätyömiehen liittyessään 14-vuotiaana Saksan kommunistisen puolueen nuorisojärjestöön. 20-vuotiaana Mielke sai puoluejäsenyyden. Hän osallistui kommunistien itsesuojelujoukkojen toimintaan ja osallistui 9. elokuuta 1931 Berliinin Bülowplatzilla kahden poliisin, Paul Anlaufin ja Franz Lenkin, murhiin. Välttääkseen vangitsemisen hän pakeni Belgian kautta Neuvostoliittoon.
Neuvostoliitossa Mielke opiskeli Moskovan Lenin-koulussa vuodesta 1933. Hän toimi poliittisena upseerina Espanjan sisällissodassa 1936–1939 ja pakeni tasavaltalaisten hävittyä sodan Ranskaan jossa esiintyi latvialaisena "Richard Hebel"inä. Toisen maailmansodan aikana hän osallistui saksalaisten kommunistien maanalaiseen toimintaan Ranskassa mutta pidätettiin ja määrättiin edelleen latvialaiseksi luultuna pakkotyöhön Organisation Todtin palvelukseen vuodeksi 1944.
Toisen maailmansodan päätyttyä ja puna-armeijan vallattua Saksan itäiset osat Mielke palasi kotimaahansa nousten nopeasti vasta perustetun Saksan demokraattisen tasavallan poliittiseen eliittiin. Hänet nimitettiin vuonna 1950 Stasin valtiosihteeriksi ja vuodesta 1957 hän toimi organisaation johtajana. Mielke kuului maata johtaneen kommunistisen yhtenäispuolueen SED:n politbyroohon vuodesta 1971 kandidaattina ja vuodesta 1976 täysjäsenenä. Vuonna 1980 hän sai kenraalin sotilasarvon.
Berliinin muurin murruttua ja vielä ennen Saksan jälleenyhdistymistä Mielke erotettiin SED:n jäsenyydestä ja vangittiin vuoden 1989 lopulla tutkintavankeuteen epäiltynä "kansantalouden vahingoittamisesta", mutta vapautettiin seuraavan vuoden maaliskuussa terveydellisistä syistä. Heinäkuussa hänet vangittiin kuitenkin uudelleen epäiltynä poliittisten vankileirien suunnittelusta ja Punaisen armeijakunnan terroristien suojelusta. 
Murhia koskevat paperit löytyivät vuonna 1989 hänen toimistostaan. Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen hänet asetettiin syytteeseen vuonna 1931 tapahtuneista poliisimurhista, ja hänet tuomittiin 26. lokakuuta 1993 kuuden vuoden ehdottomaan vankeuteen kahdesta murhasta ja yhdestä murhan yrityksestä. Hänet laskettiin ehdonalaiseen vapauteen elokuussa 1995 hänen oltuaan vangittuna noin viisi ja puoli vuotta. Mielke kuoli vanhainkodissa Berliinissä 92-vuotiaana. Hänen ruumiinsa tuhkattiin ja uurna haudattiin 6. kesäkuuta 2000 Berliinin Friedrichsfelden keskushautausmaalle nimettömään hautaan Mielken oman toiveen mukaisesti. Hänen Berliinissä sijaitseva Stasi-toimistonsa on nykyisin museona.
Kääpiöhopeatäplä

Kääpiöhopeatäplä ("Boloria improba") on täpläperhosiin kuuluva perhoslaji. Suomen lajien uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi (EN). Lisäksi laji kuuluu Euroopan unionin luontodirektiivin II liitteessä mainittuihin erityisen suojelutoimen alueita vaativiin lajeihin ja on Suomessa rauhoitettu.
Koko ja ulkonäkö.
Kääpiöhopeatäplä on sukunsa pienin, noin kolmen sentin kokoinen perhonen. Siivet ovat pohjaväriltään tumman oranssit mutta kauttaaltaan tummanruskeakehnäiset eikä pohjaväri yleensä erotu kovin hyvin. Tumma yleissävy auttaa perhosta keräämään auringon lämpöä. Takasiiven alapinnalla hopeätäplille tyypillinen vaalea poikkivyö on lähes saman värinen kuin muukin siipi. Vain etummainen ja keskimmäinen täplä erottuvat vaaleina.
Levinneisyys ja lentoaika.
Lajia tavataan Pohjois-Amerikassa Alaskasta, Baffininsaarelle ja Albertan länsiosiin. Lisäksi Yhdysvalloissa Wyomingissä ja Coloradossa on eristäytyneet populaatiot. Euroopassa kääpiöhopeatäpliä elää Skandinaviassa ja Siperiassa. Suomessa lajia tavataan harvinaisena vain Enontekiön takatuntureilla. Perhoset lentävät heinäkuussa.
Elinympäristö ja elintavat.
Laji elää tun tuntureiden paljakalla, hieman kosteammilla tunturikankailla ja -niityillä ja viihtyy lapinorvokkia kasvavilla rinteillä. Esiintymät ovat hyvin paikallisia eikä perhosia tavata joka vuosi. Toisaalta lyhyen lentonsa aikana ja sopivalla säällä se voi olla elinpaikallaan jopa runsaslukuinen. Koiraat lentävät hyvin lähellä maanpintaa etsimässä naaraita. Kääpiöhopeatäplä talvehtii toukkana peräti kahdesti.
Ravintokasvi.
Toukat elävät ilmeisesti ainakin verkkolehtipajulla ("Salix reticulata") ja nurmitatarilla ("Bistorta vivipara"). Näistä jälkimmäinen sopii lajin esiintymiskuvaan Suomen alueella.
OLW (yritys)

OLW (lyhenne sanoista "Old London Wasa") on ruotsalainen tuotemerkki, johon kuuluu napostelutuotteita, kuten perunalastuja ja suolapähkinöitä. Yritys on perustettu vuonna 1967. OLW:n alkuperäinen emoyhtiö oli vuonna 1919 perustettu Wasabröd. Vuodesta 2004 OLW on kuulunut Orkla-konserniin.
OLW:n tehdas sijaitsee Filipstadissa.
Ilmari Taipale

Ilmari Rikhard Taipale (18. toukokuuta 1928 Tampere – 22. maaliskuuta 2008 Porvoo) oli suomalainen keskimatkojen juoksija ja kestävyysjuoksija. Hän edusti seuroja Siikaisten Sisu, Rosenlewin Urheilijat -38 ja Helsingin Kisa-Veikot ja häntä valmensi Olli Virho.
Ura.
Taipale sijoittui neljänneksi 1 500 metrillä Brysselin EM-kilpailuissa 1950 ajalla 3.50,4. Helsingin olympialaisissa 1952 hän oli 5 000 metrillä kahdestoista ajalla 14.40,0. Melbournen olympialaisissa 1956 hän putosi samalla matkalla alkuerissä. Hän voitti uransa aikana kaikkiaan 11 maaottelujuoksua.
Taipale juoksi 1. tammikuuta 1954 São Paulon yöjuoksussa kahdeksanneksi.
Taipale voitti yhteensä 19 aikuisten Suomen mestaruutta. Hänen lisäkseen vain Paavo Nurmi on voittanut miesten Suomen mestaruuden sekä 800, 1 500 että 5 000 metrillä. Taipale voitti Suomen mestaruuden myös maastojuoksun henkilökohtaisessa ja joukkuekilpailussa sekä 4 × 800 ja 4 × 1 500 metrin viesteissä. Hän rikkoi uransa aikana kahdeksan Suomen ennätystä, muun muassa Paavo Nurmen nimissä olleen mailin SE:n heinäkuussa 1950 ajalla 4.09,4 ja Taisto Mäen hallussa olleen 5 000 metrin Suomen ennätyksen 1955 – niin Nurmen kuin Mäenkin tulokset olivat aikanaan olleet maailmanennätyksiä. Vuonna 1951 hän juoksi 1 500 metrillä uuden Suomen-ennätyksen 3.47,8 ja 2 000 metrin SE:n 5.14,6.
Sinappiperhonen

Sinappiperhonen ("Pontia edusa") on kaaliperhosten heimoon kuuluva perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Etusiivet ovat valkoiset ja niiden kärjissä on mustat, valkotäpläiset laikut. Lisäksi siivessä on musta keskitäplä. Alapuolella siiven kärki on likaisen kellanvihreä. Takasiivet ovat yläpuolelta vaalean harmaat ja niissä on vaaleampia laikkuja sekä harmaa tai musta, vaihtelevasti erottuva reunavyö. Takasiipien alapinta on kauttaaltaan vihreän ja valkoisen kirjava. Naaraan kuviointi on voimakkaampaa kuin koiraalla. Siipiväli 35–47 mm.
Nopea ja suoraviivainen lentotapa erottaa sinappiperhosen yleisemmistä valkoisista päiväperhoisista.
Levinneisyys ja lentoaika.
Sinappiperhosta tavataan vakituisesti laajassa osassa Länsi-Eurooppaa sekä Pohjois-Afrikassa. Se on kuitenkin vaeltaja, minkä seurauksena lajia tavataan paljon sen vakituista esiintymisaluetta laajemmalla alueella ja joinakin vuosina aina Suomessa asti. Sinappiperhosta esiintyi Suomessa erityisen runsaasti esimerkiksi vuosina 2000 sekä 2010, mutta useimpina vuosina lajia ei tavata lainkaan. Suomessa laji lentää pääasiassa heinä-elokuussa ja vaeltaneiden yksilöiden jälkeläisiä voi tavata syyskuun loppuun saakka.
Elinympäristö ja elintavat.
Laji elää pääasiassa viljelys- ja joutomailla, mutta vaeltavan luonteensa takia perhoseen voi törmätä missä tahansa ympäristössä. Talvehtii toukkana Keski- ja Etelä-Euroopassa.
Ravintokasvi.
Toukat syövät erilaisia ristikukkaiskasveja kuten pölkkyruohoa ("Arabis glabra") ja rannikoilla esimerkiksi merisinappia ("Cakile maritima").
Ernst Wollweber

Ernst Friedrich Wollweber (29. lokakuuta 1898 – 3. toukokuuta 1967) oli saksalainen (itäsaksalainen) kommunisti. Hän toimi Stasin päällikkönä vuosina 1953–1957 Wilhelm Zaisserin jälkeen ja Erich Mielkeä ennen.
Wollweber toimi 1930-luvulla ja toisen maailmansodan alkuvuosina Francon ja natsien vastaisen salaisen verkoston johdossa Kööpenhaminassa, vallatussa Oslossa ja Tukholmassa. Wollweberin johtama vastarintaverkosto upotti sodan aikana malmi- ja sotilaskuljetuksia vaikeuttaakseen toistakymmentä saksalaista, italialaista, japanilaista ja espanjalaista alusta Itämerellä. Wollweber pidätettiin Ruotsissa kesällä 1941 ja tuomittiin passirikoksista kolmeksi vuodeksi pakkotyöhön. Myöhemmin hänet karkotettiin Ruotsista.
Kukruse (kaupunginosa)

Kukruse on Kohtla-Järven kaupunginosa Toilan kunnan sisällä Itä-Virumaalla Virossa. Kukruse sijaitsee muiden Kohtla-Järven kaupunginosien tavoin erillään muista kaupunginosista. Asukkaita Kukrusessa on 632 (1. tammikuuta 2010).
Kukrusessa sijaitsee vuonna 1966 perustettu Kohtla-Järven palavakivimuseo (). Tosin Kukrusessa museo on toiminut vuodesta 2007 lähtien. Kukrusessa on kaivettu öljyliusketta eli palavaakiveä jo 90 vuotta.
Kaupunginosassa toimii myös Tallinna Tervishoiu Kõrgkoolin Kohtla-Järven toimipaikka.
Rinnehopeatäplä

Rinnehopeatäplä ("Argynnis niobe") on suurikokoinen ruskehtavan hopeatäpläinen perhoslaji. Se on läheistä sukua ketohopeatäplälle ("Argynnis adippe"), mutta on tätä hivenen pienempi.
Koko ja ulkonäkö.
Kookas hopeatäplä, joka muistuttaa hyvin paljon ketohopeatäplää sekä hieman vähemmän orvokkihopeatäplää, eikä lajin tunnistaminen lentävästä yksilöstä ole luotettavaa. Koiraan siipien pohjaväri on kirkkaan oranssi, naaraalla ruskeampi. Koiraan etusiiven yläpinnalla toiseksi ja kolmanneksi takimmaisen siipisuonen kohdalla on hädin tuskin näkyvä määrä mustaa kehnää. Naaralla siiven tyviosassa on laajalti kehnää, jossa on sinertävä sävy. Molemmilla sukupuolilla etusiiven ulkoreuna on kaartuu hivenen sisäänpäin. Keskeisenä tuntomerkkinä takasiiven alapinnan ulkosarakkeessa on viisi punaruskeaa, rengasmaista silmätäplää, joista keskimmäinen on selvästi muita pienempi. Lisäksi siiven reunan vaaleita laikkuja ulkoreunan puolelta reunustava viiru on tummanruskea ja hyvin terävä. Takasiipien alapinnalla on laajoja, nähes nelikulmaisia vaaleita täpliä, mutta värimuodolla "f. eris" ne ovat vaaleankeltaiset. Täplien väliset alueet ovat ruskeat. Siiven tyvessä olevista neljästä vaaleasta täplästä uloimmaisen keskus on usein musta.
Levinneisyys ja lentoaika.
Tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa, ei kuitenkaan Skandinavian pohjoisosissa. Idässä alue jatkuu Turkkiin ja Iraniin. Suomessa levinneisyys rajoittuu Vaasa-Tampere-Joensuu-linjan eteläpuolelle, mutta runsas perhonen on vain saaristossa Turusta Hankoon. Perhoset lentävät kesäkuun lopulta elokuun alkupuolelle.
Elinympäristö ja elintavat.
Rinnehopeatäplä viihtyy hiekkapohjaisilla kedoilla, metsäaukeilla ja etelänpuoleisilla kalliorinteillä, joilla on runsaasti kukkia. Se on elinpaikkansa suhteen ilmeisesti kovin vaatelias ja esiintymät ovat paikoittaisia. Perhoset käyvät ahkerasti kukissa.
Perhosen elintavat tunnetaan lähinnä Keski-Euroopasta. Naaras laskee munat yksitellen jäkälille lähelle ravintokasvia ja toukka talvehtii kuoriutumattoman munan sisällä. Toukka kuoriutuu munasta varhain keväällä ja toukan kehitys kestää puolestatoista kuukaudesta kahteen kuukauteen. Se on yöaktiivinen, piilottelee selvästi enemmän kuin lähilajien toukat ja koteloituu ravintokasvista riippuvaan koteloon lähelle maanpintaa. Kotelovaihe kestää vajaan kuukauden.
Norjassa laji on luokiteltu vaarantuneeksi (VU), Ruotsissa silmälläpidettäväksi (NT). Suomessa se ei ole uhanalainen.
Ravintokasvi.
Toukka käyttää ravinnokseen orvokkeja esimerkiksi aho-orvokkia ("Viola canina") ja metsäorvokkia ("Viola riviniana").
Muurainhopeatäplä

Muurainhopeatäplä ("Boloria freija") on hyvin harvinainen rämeillä esiintyvä täpläperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Muurainhopeatäplän siipien kärkiväli on koiraalla keskimäärin noin 35 mm ja naaralla 37 mm. Laji on tyypillisen pienen hopeatäplän näköinen, mutta lähilajeista sen erottaa muun muassa ulospäin kaartuvasta etusiipien ulkoreunasta ja takasiipien alapintojen mustasta sahanteräkuviosta.
Levinneisyys ja lentoaika.
Muurainhopeatäplä on pohjoinen laji, jota esiintyy Fennoskandiassa ja Baltian maissa. Idässä sen levinneisyys ulottuu Pohjois-Siperian kautta aina Japaniin asti. Lajin lentoaikaa Suomessa on loppukevät ja alkukesä toukokuun loppupuolelta kesäkuun puoleenväliin. Lapissa lentoaika alkaa vasta juhannuksena ja päättyy heinäkuun puolessavälissä. Eteläisessä Suomessa laji on taantunut.
Elinympäristö ja elintavat.
Muurainhopeatäplä on soiden perhonen. Suomen eteläosissa sitä tavataan ainoastaan rämeillä, mutta Lapissa myös koivuvyöhykkeen suomaiset alueet ja kosteat tunturiniityt ovat lajin elinaluetta. Laji talvehtii täysikasvuisena toukkana.
Ravintokasvi.
Toukat käyttävät ravinnokseen muurainta, isokarpaloa ("Vaccinium oxycoccos"), riekonmarjaa ("Arctostaphylos alpinus") ja harvoin juolukkaa ("Vaccinium uliginosum").
Rahkahopeatäplä

Rahkahopeatäplä ("Boloria frigga") on Suomessa hyvin harvinainen luonnontilaisilla soilla esiintyvä perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Rahkahopeatäplän siipien kärkiväli on koiraalla keskimäärin noin 40 mm ja naaraalla 42 mm. Laji on tyypillisen pienen hopeatäplän näköinen, mutta lähilajeista sen erottaa muun muassa ulospäin kaartuvasta etusiipien ulkoreunasta ja takasiipien alapintojen ulkoreunojen ruskeista kaarikuvioista, jotka muistuttavat muodoltaan lähes suoria poikkiviivoja. Lisäksi esimerkiksi lajin alasiipien keskisaran tyvi on väriltään tumman punaisen ruskea. 
Levinneisyys ja lentoaika.
Rahkahopeatäplä on holarktinen laji. Sitä tavataan Fennoskandian lisäksi Baltian pohjoisosissa sekä idässä Aasian pohjoisosien kautta Amurille. Suomessa laji on harvinainen ja kohtalaisen yleinen ainoastaan Lapissa, Etelä- ja Keski-Suomessa laji on taantunut.
Aikuisten yksilöiden parasta lentoaikaa on alkukesä. Laji lentää kesäkuun alusta kesä-heinäkuun vaihteeseen asti. Lapissa lentoaika alkaa vasta kesäkuun lopulla ja jatkuu heinäkuun puoliväliin.
Elinympäristö ja elintavat.
Rahkahopeatäplä on suolaji. Suomen eteläisissä osissa lajia tavataan pääasiassa rämeillä, mutta pohjoisessa lajille kelpaavat kaikentyyppisten soiden lisäksi koivuvyöhykkeen kosteat tunturien rinteet. Keskenkasvuinen toukka talvehtii.
Ravintokasvi.
Lajin toukat syövät yksinomaan muuraimia.
Sabine Bergmann-Pohl

Sabine Bergmann-Pohl (s. 20. huhtikuuta 1946 Eisenach, Neuvostoliiton miehitysvyöhyke) on saksalainen lääkäri ja kristillisdemokraattinen poliitikko. Hän toimi Itä-Saksan Volkskammerin puhemiehenä ja samalla Itä-Saksan viimeisenä vt. valtionpäämiehenä huhtikuusta lokakuuhun 1990. Valtionpäämiehen tehtävät siirtyivät parlamentin puhemiehelle, sillä Itä-Saksan valtioneuvosto lakkautettiin huhtikuussa 1990. Myöhemmin Bergmann-Pohl jatkoi poliittista uraansa yhdistyneessä Saksassa ja oli liittopäivien jäsenenä vuoteen 2002.
Bergmann-Pohl on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta. Hän on protestantti.
Pursuhopeatäplä

Pursuhopeatäplä ("Boloria euphrosyne") on soilla esiintyvä hopeatäplälaji. Lähisukulainen on niittyhopeatäplä, jota se muistuttaa suuresti. Laji on 3,5 sentin kokoinen. Se lentää kesä- ja heinäkuussa. Toukkien ravintoa ovat erilaiset orvokit sekä juolukka ja suopursu. Se talvehtii toukkana.
Manfred Gerlach

Manfred Gerlach (8. toukokuuta 1928 Leipzig – 17. lokakuuta 2011 Berliini) oli poliitikko Itä-Saksassa. Hän toimi vuosina 1967–1990 Saksan liberaalidemokraattisen puolueen puhemiehenä. Hän oli Volkskammerin jäsen vuodesta 1949 ja toimi sen puheenjohtajana vuosina 1989–1990. Kommunistisen järjestelmän kukistumisen jälkeen hän oli myös virkaatekevä valtioneuvoston puheenjohtaja eli Itä-Saksan valtionpäämies joulukuusta 1989 huhtikuuhun 1990.
Metsäpapurikko

Metsäpapurikko ("Lasiommata petropolitana") on tummanruskea metsäteiden varsilla ja rinteillä viihtyvä perhoslaji. Papurikkojen siivissä on selkeitä silmätäpliä. Laji on melko yleinen. Sen siipien väli on alle 4 senttiä. Toukat elävät eri heinäkasveilla ("Poaceae"), esimerkiksi ruokohelvellä ("Phalaris arundinacea") ja korpikastikalla ("Calamgrostis purpurea"). Toukat talvehtivat koteloissa.
Vikingskipet

Vikingskipet (), virallisesti Hamar Olympiske Anlegg, on pikaluistelu- ja jääpallohalli Hamarissa, Norjassa. 
Halli rakennettiin vuonna 1993 seuraavana vuonna käytyjä Lillehammerin talviolympialaisia varten. Olympiapikaluisteluitten lisäksi hallissa käytiin muun muassa 1993 jääpallon MM-turnaus ja samana vuonna ratapyöräilyn MM-kisat sekä yleisluistelijoiden MM-kilpailut. Hallissa on järjestetty lukuisia pikaluistelun arvokilpailuja, viimeisimpänä vuoden 2013 yleisluistelijoiden MM-kilpailut ja 2014 EM-kilpailut. Hallia käytetään myös muun muassa curlingin peluuseen ja jalkapalloiluun sekä konserttien järjestämiseen.
Halli on 250 metriä pitkä ja 110 metriä leveä. Korkeimmasta kohdastaan 36 metriä korkea. 
Luistelumatkojen ennätykset - naiset ja miehet.
Päivitetty 14. helmikuuta 2015
Carpe DiEnd

Carpe DiEnd on ruotsalaisen power metal -yhtye Steel Attackin kuudes ja uusin studioalbumi. Se julkaistiin 22. helmikuuta 2008.
Kappaleet.
Bonus:
Sinisiipiset

Sinisiipiset (Lycaenidae) on täpläperhosten jälkeen suurin päiväperhosheimo ja siihen kuuluu maailmanlaajuisesti noin 40 % kaikista tunnetuista päiväperhoslajeista eli lähes 6 000 lajia. Joskus sinisiipisistä käytetään nimeä sinisiivet, jota käytetään toisinaan varsinaisista sinisiivistä, alaheimosta "Polyoammatinae". Sinisiipisiin kuuluvat pienimmät päiväperhoset, mukaan luettuna pienin päiväperhoslaji vähäsinisiipi ("Brephidium exilis").
Kuvaus.
Monet lajit ovat suhteellisen pieniä tai keskikokoisia ja nimensä mukaisesti siiviltään sinisiä, mutta myös muita värejä esiintyy. Koiras- ja naarasyksilöiden väritys ja kuviointi eroavat usein selvästi toisistaan. Takasiipien takaosassa, alapinnalla on usein silmätäpliä, joiden tarkoitus on hämätä saalistajia. Joillakin lajeilla takasiipeen liittyy myös ohut kannus, jonka tarkoitus saattaa olla tuntosarven jäljittely. Lepäävä perhonen liikuttaa usein takasiipiään edestakaisin, mikä lisännee entisestään vaikutelmaa valepäästä. Heimoa yhdistävinä tuntomerkkeinä tuntosarven tyvi koskettaa verkkosilmää ja kotelovaiheessa tuppi, jonka sisälle siipi kehittyy on selvästi lyhentynyt. Toukat ovat litteitä, etanamaisia, ja niiden pää jää piiloon niskapoimun alle. Toukilla ei ole muille päiväperhosille tyypillistä, pahanhajuista eritettä tuottavaa rintarauhasta ja toukan peräosan vatsajalkojen sisäreunassa on katkos jalkapohjaa reunustavien tarttumakoukkujen jonossa. Koirasyksilöiden etummainen jalkapari on usein surkastunut.
Elintavat.
Toukkien ravinto vaihtelee kasviperäisestä muiden hyönteisten, etenkin kirvojen saalistamiseen. Viisi prosenttia lajeista käyttää toukkana vain eläinperäistä ravintoa. Varsin monet heimon lajit ovat myrmekofiilejä eli ne elävät vuorovaikutussuhteessa muurahaisten kanssa. Lajista riippuen tämä suhde voi perustua perhostoukan ja muurahaisten yhteistyölle, mutta toukka voi myös elää pesässä loisena tai jopa käyttää muurahaisia ravinnokseen. Kaikissa tapauksissa toukka kuitenkin saa muurahaiset sietämään sen läsnäoloa ja jopa huolehtimaan toukasta ja sitä seuraavasta kotelosta.
Acta Print

Acta Print on kirjapainoyhtiö, joka painaa yli puolet Suomen aikakauslehdistä. Se muodostettiin Porvoon lehtipainoista, jotka siirrettiin Acta Printille 1. toukokuuta 1998. Acta Printin omistivat puoliksi WSOY sekä Otava. Vuonna 1999 Acta Printin liiketoiminta myytiin Editalle, jolloin siitä tuli Edita Acta Oy. Vuonna 2003 lakkautti Acta Print lehtipainon Porvoon Tarmolassa. Edita Actaan liitettiin Alprintin Raholan lehtipainolaitos Tampereelta, jolloin yrityksestä tuli jälleen Acta Print Oy. Raholan lehtipainolaitos tuotti Alprintille 36 prosentin omistusosuuden yhtiöön Editan osuuden ollessa 64 prosenttia. Entinen Otavan Kivenlahden syväpaino jäi edellisille omistajille Acta Print Kivenlahti Oy:nä. Kivenlahden syväpaino lakkautettiin kannattamattomana.
Lakkautetun entisen tiloihin tuli kuitenkin jälleen kirjapainotoimintaa, kun Alprintin Hyvinkään toiminnot siirrettiin Tarmolaan 2004 lopulla. Alprint meni konkurssiin talvella 2007–2008.
Acta Printin aikakauslehtiliiketoiminnot, entinen Alprintin Raholan offset-lehtipaino ja Hietalahden konttoritoiminnot siirtyivät 2007 Forssan Kirjapainon tytäryhtiölle, Forssan Kustannus Oy:lle.
Jyväskylän Seudun Palloseura

Jyväskylän Seudun Palloseura (JPS) (entinen "Jyväskylän Palloseura") on Jyväskylässä toimiva palloiluseura. JPS:n miesten jääpallojoukkue pelaa Bandyliigassa ja jalkapallojoukkue Kakkosessa.
Jyväskylän Palloseura perustettiin 10. huhtikuuta 1962. Seuran ainoana lajina oli jalkapallo vuoteen 1964, jolloin jääpallotoiminta alkoi. Seura jatkaa jääpallossa Jyväskylän Palloilijoiden (JyP) perinteitä.
Jyväskylän Seudun Palloseura on voittanut jääpallon naisten Suomen mestaruuden vuosina 1985, 1989, 1990, 1991 ja 1992. Kaukalopallossa JPS on voittanut naisten suomen mestaruuden juuri samoina vuosina 1985, 1989, 1990, 1991 ja 1992. Miesten jääpallojoukkue pelasi pääsarjassa ensimmäisen kerran kaudella 1981–1982. Ensimmäisten miesten Suomen-mestaruutensa JPS voitti keväällä 2019 ja toisen vuonna 2025. Aiemmilta kausilta sillä oli yksi hopea ja yksi pronssi. Ensimmäisen tittelin miesten jääpallossa JPS voitti marraskuussa 2013 voittamalla Jääpallon Suomen Cup -turnauksen Varkaudessa. Kaudella 2016–2017 se voitti myös Suomen Cupin kaatamalla Veiterän finaalissa maalein 4–3. Toinen liigamestaruus JPS:lle tuli maaliskuuussa 2025 joukkueen voitettua Lappeenrannan Veiterän kotiottelussa maalein 9–2.
JPS:n jääpallojoukkueen ja jalkapallojoukkueen kotikenttänä toimii Nisulan monttu eli Viitaniemen liikuntapuisto.
Seututie 313

Seututie 313 sijoittuu itäkaakon ja länsiluoteen suuntaisena tienä Heinolan Vierumäen ja Asikkalan Vääksyn välille. Väylän reitti kulkee Vierumäeltä Asikkalan Urajärven ja Vesivehmaan kylien kautta Vääksyn taajamaan. Väylältä on yhteys nelostielle Vierumäen liittymässä. Valtatie 24:lle on seututie 313:lta useita yhteyksiä. Tien pituus on 24 kilometriä.
Väylän varrella sijaitsee Lahti-Vesivehmaan lentokenttä. Vesivehmaan ja Vääksyn välisellä tien osuudella liikennöidään Lahden ja Vääksyn välisiä linja-autojen vakiovuoroja. 
Vääksyssä seututie 313:n yhtenäinen tielinja jatkuu seututie 314:n tunnuksella Asikkalan Pulkkilanharjun kautta Sysmän kirkonkylään. Vierumäellä seututie 313:n väylä etenee seututie 363:n tunnuksella Jaalan kirkonkylässä sijaitsevaan kantatie 46:n liittymään.
Suorin reitti Tampereelta Mikkeliin kulkee seututie 313:n kautta.
Type 96 (panssarivaunu)

Type 96 (ZTZ96) eli valmistaja mainiten Norinco Type 96 on kiinalainen taistelupanssarivaunu. Se on uusin muunnos toisen sukupolven taistelupanssarivaunusta, ja perustuu Type 85-III -panssarivaunuun. Vuonna 2005 Kiinan kansanarmeijalla oli käytössä 1 500 vaunua. Mallin parannetuista versioista on käytetty ainakin mallinimiä Type 96A, ZTZ96G (vuodelta 2006) ja Type 96B (viimeistään vuodelta 2016), joissa on jo useita kolmannen sukupolven mallia Norinco Type 99 ulkoisestikin muistuttavia piirteitä. Vientiversio VT-2 on muunnos Type 96A:sta, ja esiteltiin vuonna 2012. 
Kiinan kansanarmeijan panssarivaunut voidaan jakaa kolmeen sukupolveen: Ensimmäiseen kuuluvat vaunut perustuvat Neuvostoliiton T-54A:han, kuten Type 59 ja Type 69/79. Toisen sukupuolen muodostavat teollisuuskonserni Norincon valmistavat vaunut alkaen Type 80 ja Type 96:stä. Kolmannen sukupolven muodostavat Norincon Type 99 -vaunut.
Gennadi Maslajev

Gennadi Aleksandrovitš Maslajev (s. 21. marraskuuta 1958 Gorki, nyk "Nižni Novgorod") on venäläinen jalkapallovalmentaja ja -tuomari sekä entinen pelaaja. Hän toimii kakkosdivisioonaseura FK Nižni Novgorodin päävalmentajana.
Omalla pelaajaurallaan puolustajana ja keskikenttämiehenä pelannut Maslajev pelasi kotikaupunkinsa nyttemmin jo toimintansa lopettaaneessa Nižni Novgorodin Lokomotivissa vuosina 1987–1993 ja toimi joukkueen kapteenina. Lopetettuaan pelaajauransa Maslajev toimi tuomarina, pääasiassa avustavana erotuomarina, vuosina 1996–2001. Hän joutui toimimaan linjamiehenä myös Lokomotivin ottelussa. Sittemmin hän toimi pelaajauransa seurassa Lokomotivissa apuvalmentajana ja vuosina 2002—2003 sekä 2005 päävalmentajana.
Grise Fiord

Grise Fiord, (, tavumerkeillä: ᐊᐅᔪᐃᑦᑐᖅ, ) on pieni inuittikylä, Qikiqtaalukin alueella Nunavutin territoriossa Kanadassa. Kylä perustettiin vuonna 1953, mutta paikalla on ollut asutusta viimeiset 4 500 vuotta. Kylän asukasluku on 144 (väestönlaskenta 2021). Kylä sijaitsee tiettömällä alueella, ja ainoat liikenneyhteydet ovat vuosittaisen yhteysaluksen lisäksi lentokoneet. Kylän läheisyydessä sijaitsee Grise Fiordin lentoasema.
Maantiede.
Grise Fiord sijaitsee Ellesmerensaaren eteläkärjessä ja on Pohjois-Amerikan pohjoisin siviiliasutuskeskus. Maailman pohjoisin asuttu paikka on Alert, joka sijaitsee Ellesmerensaaren pohjoiskärjessä. Asutuskeskus sijaitsee 1160 km pohjoiseen pohjoisesta napapiiristä. 
Grise Fiord on Arctic Cordillera -vuoristossa, joka on ainoa merkittävä vuoristo Kanadan kalliovuorten itäpuolella.
Kuurinmaan siirtomaat

Kuurinmaan siirtomaat olivat Kuurinmaan herttuakunnan kaksi pientä siirtokuntaa. Nykyisen Gambian Kunta Kintehin saarella oli kuurinmaalainen linnoitus ja Länsi-Intian Tobagossa siirtokunta.
Siirtomaiden hankkiminen.
Kuurinmaan herttuakunnan siirtomaat hankki sille sen herttua Jakob Kettler. Hän oli innostunut siirtomaista opiskellessaan Hollannissa. Jakob osti Tobagon saaren 1640-luvulla ja vuonna 1651 James Islandin (nyk. Kuntah Kinteh Island) nykyisestä Gambiasta. Jakob rakennutti Kuurinmaalle myös laivaston, joka käsitti 79 kauppa- ja 59 sotalaivaa. Kaikkiaan laivoissa oli 1 416 tykkiä, jotka valmistettiin Kuurinmaalla, kuten laivatkin. 
Gambia.
Kuurinmaalta vietiin Gambiaan suolaa, terästä, paloviinaa ja muuta tavaraa. Sieltä puolestaan saatiin muun muassa norsunluuta ja orjia. Orjat vietiin edelleen Tobagoon, jossa he työskentelivät pääasiassa sokeriplantaaseilla. Kuurinmaa menetti saaren vuonna 1659 hollantilaisille, ja kaksi vuotta myöhemmin se siirtyi Englannin omistukseen.
Tobago.
Tobagon siirtomaahan muutti myös siirtolaisia Kuurinmaalta. Ensimmäiset heistä tulivat Tobagoon vuonna 1653. Heitä oli 212, mutta kaikki kuolivat vuoden kuluessa epäselvissä olosuhteissa. Vuonna 1656 saarelle saapui laiva "La Duchesse de Courlandie", jonka mukana oli 120 merimiestä ja 80 siirtolaisperhettä. Neljänä seuraavana vuonna saarelle tuli vielä kahdeksan laivaa ja 700 perhettä. Kuurinmaa menetti siirtomaansa myös Tobagossa 1650-luvun lopussa Pohjan sodan aikana. Kuurinmaan siirtomaakauden jäljiltä Tobagoon jäi kuurinmaalaisia paikannimiä, kuten esimerkiksi saaren suurin joki Courland River, joka laskee lahteen nimeltä Great Courland Bay.
RSCC

RSCC (, ) on venäläinen satelliittitietoliikennettä välittävä yhtiö. 
Tausta ja toiminta.
Vuonna 1967 Molnija-1-tietoliikennesatelliitti alkoi lähettää TV- ja radio-ohjelmia satelliittivälitteisesti Neuvostoliittoon. Neuvostoliiton viestintäministeriö perusti helmikuussa 1968 "Tietoliikennenoodin numero 9", jonka tehtävä oli satelliittitietoliikenteen toteuttaminen. Tästä valtionyhtiöstä kehittyi 1990-luvulla RSCC-yhtiö. 
RSCC:llä on geostationaarisen kiertoradan tietoliikennesatelliittien konstelaatio. Satelliitit ovat "broadcast"- eli ohjelmia välittäviä satelliitteja. Yhtiöllä on myös maanpäällisiä radiolinkkejä ja kuituoptista tiedonsiirtoa ja se toimii myös puheluiden ja laajakaistan välittämisessä Venäjälle. 
Satelliitit.
Vuonna 1998 RSCC tilasi NPO PM:ltä Ekspress-A-tietoliikennesatelliitin. Ranskalainen Alcatel
rakensi sen radiohyötykuorman. Syyskuussa 2010 RSCC tilasi kolme Ekspress-tietoliikennesatelliittia, Express-AM8, Express-AT1 ja Express-AT2, Thales Alenia Space -yhtiöltä siten, että venäläinen Rešetnjov-yhtiö rakentaa satelliittirungot ja Thales Alenia radiohyötykuorman. 
Vuonna 2011 yhtiö tilasi Rešetnjovilta kolme Ekspress-tietoliikennesatelliittia, joihin Thales Alenia Space rakentaa tietoliikennelaitteet. 
Maaliskuussa 2012 RSCC tilasi kaksi tietoliikennesatelliittia Astriumilta. 
Vuonna 2015 laukaistaan RSCC:n ja Eutelsatin yhteisrahoitteinen tietoliikennesatelliitti asemaan 26 itäistä pituutta.
Lutz Dombrowski

Lutz Dombrowski (s. 25. kesäkuuta 1959 Zwickau, Itä-Saksa) on saksalainen pituushyppääjä, olympiavoittaja Moskovassa 1980.
Dombrowski oli huippulupaus jo juniorina, hypäten 14-vuotiaana 641 cm ja 17-vuotiaana 755 cm. Dombrowskin ensimmäinen suuri kansainvälinen menestys oli Euroopan cupin voitto vuonna 1979 tuloksella 831 cm. Hän kilpaili samana vuonna myös maailmancupissa, missä sijoittui toiseksi Larry Myricksin jälkeen tuloksella 827 cm.
Seuraavana vuonna Dombrowski oli kilpaillut vain kerran ennen olympiakisoja sivuten Nenad Stekicin Euroopan ennätystä 845 cm Dresdenissä. Kisoissa Stekic karsiutui Dombrowskin puolestaan hypätessä karsintojen parhaan tuloksen 817 cm. Finaalissa Dombrowskin sarja oli 815 – 832 – yli – 821 – 854 – 834 cm. Hopeamitalisti Frank Paschekin tulos oli 821 cm, joten voitto oli ylivoimainen. Dombrowskin viides hyppy oli siihen mennessä kaikkien aikojen toiseksi pisin Bob Beamonin maailmanennätyksen jälkeen, jopa tuulitulokset huomioiden. Dombrowski oli 187 cm pitkä ja painoi 87 kg, ammatiltaan hän oli kone- ja laitekorjaaja. Seuratasolla hän edusti SC Karl-Marx-Stadtia.
Seuraavalla kaudella Dombrowski keskittyi kolmiloikkaan, jossa hänen ennätyksensä oli juniorina hypätty hallitulos 16,61 m. Hän osallistui tässä lajissa Euroopan cupiin sijoittuen viidenneksi ja maailmancupiin sijoittuen seitsemänneksi. Vuotta myöhemmin hän teki paluun pituushyppääjäksi voittaen Euroopan mestaruuden tuloksella 841 cm. Dombrowski oli jälleen ylivoimainen, sillä finaalin kaikki kolme mitattua hyppyä olisivat riittäneet kultamitaliin.
Dombrowskin huippu-ura päättyi Euroopan mestaruuteen, seuraavan vuoden MM-kisoissa häntä ei enää nähty. Urheilu-urallaan Dombrowski joutui toimimaan myös Stasin epävirallisena ilmiantajana kahdeksan vuoden ajan. Urheilu-uransa jälkeen hän työskenteli liikunnanopettajana. Dombrowskin Moskovan olympialaisissa hyppäämänsä tulos on edelleen Saksan ennätys. Hänen isänsä Helmut hyppäsi aikoinaan pituutta 718 cm ja hänen tyttärensä Susann on pikajuoksija-pituushyppääjä.
Edward Hamm

Edward ("Ed" tai "Eddie") Barton Hamm (13. huhtikuuta 1906 – 25. kesäkuuta 1982) oli yhdysvaltalainen pituushyppääjä, olympiavoittaja Amsterdamissa 1928.
Hamm hyppäsi olympiakesänä Massachusettsin Cambridgessa uuden maailmanennätyksen 790. Kolme viikkoa myöhemmin Amsterdamin olympialaisissa hän voitti kultaa tuloksella 773. Parhaat tulokset saavutettiin alkukilpailussa, koska finaalissa käytettiin huonompaa rataa. Hamm menetti maailmanennätyksensä olympialaisissa hopealle jääneelle Haitin Silvio Catorille vain kuusi viikkoa myöhemmin. Muita suuria voittoja Hamm ei enää saavuttanut, mutta oli vielä kaksi vuotta myöhemmin maailmantilaston kärkinimi tuloksella 777.
William DeHart Hubbard

William DeHart Hubbard (25. marraskuuta 1903 – 23. kesäkuuta 1976) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija ja ensimmäinen tummaihoinen amerikkalainen, joka voitti olympiakultaa yksilölajissa.
Hubbard syntyi Cincinnatissa, Ohiossa, jossa hän kävi myös koulunsa. Sittemmin hän opiskeli Michiganin yliopistossa saavuttaen kolme yliopistomestaruutta (pituushyppy 1923 ja 1925, 100 jaardin juoksu 1925). Pituushypyssä hän voitti Yhdysvaltain-mestaruuden kuusi kertaa peräkkäin vuosina 1922–1927.
Pariisin olympialaisissa 1924 pituushypyn karsinnat järjestettiin kömmähdyksen takia epäreilulla tavalla: toinen karsintaryhmistä hyppäsi vastatuuleen, toinen myötätuuleen. Vastatuuleen hypänneestä ryhmästä finaaliin selvisi ainoastaan Hubbard tuloksella 712. Loppukilpailussa Hubbard hyppäsi tuloksen 744,5, joka riitti kultamitaliin. Tulos ei kuitenkaan ollut olympialaisten paras, sillä edellisenä päivänä Robert LeGendre oli hypännyt viisiottelussa maailmanennätyksen 776. Häntä ei kuitenkaan ollut ilmoitettu mukaan pituushyppyyn.
Hubbard oli suhteellisen pienikokoinen pituushyppääjäksi ja menestyi poikkeuksellisen nopeutensa ansiosta. Hän juoksi vuonna 1926 100 jaardin ME:tä sivuavan ajan 9,6.
Vuoden 1925 yliopistojen mestaruuskilpailuissa Chicagossa Hubbard vei maailmanennätyksen LeGendreltä tuloksella 789. Cincinnatissa vuonna 1927 hän hyppäsi tuloksen 798, mutta sitä ei hyväksytty maailmanennätykseksi viettävän radan takia – alastulopaikka oli 2,5 senttimetriä alempana kuin ponnistuslankku. Amsterdamin vuoden 1928 olympialaisiin Hubbard osallistui loukkaantuneena ja jäi karsintaan.
Myöhemmin Hubbard toimi rotusuhteiden neuvonantajana. Hän kuoli Clevelandissa vuonna 1976.
Albert Gutterson

Albert Lovejoy Gutterson (23. elokuuta 1887 – 7. huhtikuuta 1965) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija, pituushypyn olympiavoittaja Tukholmassa 1912.
Gutterson paransi olympialaisissa ennätystään lähes 30 senttimetriä voittaen kultamitalin tuloksella 760. Hopeamitalisti hyppäsi vain 721. Guttersonin tulos jäi vain senttimetrillä Peter O'Connorin maailmanennätyksestä. Hänen tulossarjansa oli erikoinen 760, 725, 718, 709, 709 eli hyppy hypyltä heikommin. Tulos paransi Frank Ironsin neljä vuotta vanhaa olympiaennätystä 12 senttimetrillä.
Gutterson oli 185 cm:n mittainen ja painoi 81 kg.
Troy Dalbey

Troy Dalbey (9. syyskuuta 1968) on entinen yhdysvaltalainen uimari ja olympiavoittaja.
Dalbey voitti 19-vuotiaana Soulin olympialaisissa vuonna 1988 kaksi kultaa; 4 × 100 metrin vapaauintiviestistä sekä 4 × 200 metrin vapaauintiviestistä. Uransa aikana hän voitti myös 4 × 200 metrin vapaauintiviestin MM-hopeaa MM-kilpailuissa 1991 Australian Perthissä.
Dalbey on 190 senttimetriä pitkä ja painoi aktiiviurallaan 77 kilogrammaa.
Frank Irons

Francis "Frank" Cleveland Irons (23. maaliskuuta 1886 – 19. kesäkuuta 1942) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija, pituushypyn olympiavoittaja Lontoossa 1908. 
Irons oli vain 164 cm pitkä ja painoi 61 kg. Hänen voittotuloksensa olympialaisissa oli uusi olympiaennätys 748. Hän paransi aiempaa Myer Prinsteinin olympiaennätystä 14 senttimetrillä. Neljä vuotta myöhemmin Tukholman olympialaisissa hän jäi yhdeksänneksi tuloksella 680.
Myer Prinstein

Myer (tai Meyer) Prinstein (alkujaan Mejer Prinsztejn, 22. joulukuuta 1878 – 10. maaliskuuta 1925) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija ja moninkertainen olympiavoittaja.
Varhaisvaiheet.
Prinstein syntyi 1878 Szczuczynissa, Puolassa. Hänen vanhempansa Jacob ja Julia Prinstein emigroituivat Yhdysvaltoihin 1883 aluksi New Yorkiin ja sittemmin Syracuseen. Myer oli kolmas perheen yhdeksästä lapsesta.
Hän oli Syracusen yliopiston yleisurheilujoukkueen kapteeni ja suoritti loppututkinnon oikeustieteessä.
Maailmanennätys.
Prinstein teki epävirallisen maailmanennätyksen pituushypyssä 11. kesäkuuta 1898 New Yorkissa tuloksella 723,5 cm. Ennätyksen rikkoi Irlannin William Newburn vain viikkoa myöhemmin. Seuraavana vuonna Alvin Kraenzlein paransi ennätystä. Prinstein otti ennätyksen uudelleen haltuunsa hyppäämällä 750 cm 28. huhtikuuta 1900 Philadelphiassa. Neljä kuukautta myöhemmin ennätyksen rikkoi Irlannin Peter O'Connor tuloksella 761, minkä IAAF hyväksyi yli kymmenen vuotta myöhemmin ensimmäiseksi viralliseksi maailmanennätykseksi.
Olympialaiset.
Prinstein sai hopeaa Pariisissa 1900 pituushypyssä tuloksella 717,5. Voittaja Alvin Kraenzlein hyppäsi vain sentin enemmän. Prinsteinin tulos oli alkukilpailusta, koska hänen yliopistonsa viranomaiset kielsivät häntä kilpailemasta sunnuntaina. Kraenzleinilla ei ollut vastaavaa rajoitusta ja hän teki voittotuloksensa loppukilpailussa. Tämä siitä huolimatta, että Prinstein oli juutalainen ja Kraenzlein kristitty. Väitetään Prinsteinin olleen niin vihainen, että hän löi Kraenzleinia. Seuraavana päivänä Prinstein voitti kolmiloikan tuloksella 14,47 edellisen olympiavoittajan James Connollyn jäädessä hopealle. Tulos oli 76 senttimetriä pidempi kuin Connollyn edellinen olympiaennätys.
Saint Louisin olympialaisissa Prinstein korjasi edellisten kisojen "vahingon" voittamalla olympiahistoriassa ainutlaatuisen tuplamestaruuden. Voittotulokset olivat 734 ja 14,325. Lisäksi hän sijoittui viidenneksi sekä 60 että 400 metrillä. Pituushypyn voittotulos paransi Kraenzleinin olympiaennätystä 15,5 senttimetrillä.
Ateenan välikisoissa Prinstein voitti jälleen pituushypyn tuloksella 720 jättäen maailmanennätysmies O'Connorin hopealle. Prinstein hyppäsi vain kerran loukkaantuen samalla. O'Connor protestoi tuomaritoimintaa vastaan, sillä ainoa tuomari oli Yhdysvaltain joukkueenjohtaja Matthew Halpin.
Myöhempi ura.
Prinstein ei kilpaillut olympialaisissa välikisojen jälkeen. Hän eli New Yorkissa liikemiehenä ja kuoli sydänvaivoihin vain 46-vuotiaana.
Maria Furuhjelm

Marie (Maria) Lovisa Furuhjelm (o.s. Gripenberg, 26. tammikuuta 1846 Mustiala – 19. maaliskuuta 1916 Helsinki) oli suomalainen kansanvalistaja ja kirjailija. Hän käytti nimimerkkejä "Maria" ja "-il-".
Maria Furuhjelmin vanhemmat olivat senaattori, vapaaherra Johan Ulrik Sebastian Gripenberg ja Maria Lovisa Öhrnberg. Hänen sisariaan olivat Aleksandra Gripenberg ja Elisabeth Stenius-Aarneenkallio. 
Furuhjelmin kirjallinen ura alkoi 18-vuotiaana, kun hän 1864–1865 julkaisi lastenkertomuksia turkulaisessa pennikirjastossa "Pennibibliotek". Hän jatkoi kirjoittamista myös mentyään naimisiin 1874 Evon metsäopiston lehtori J. E. Furuhjelmin (k. 1901) kanssa. Furuhjelmin laajin teos on 1879 ilmestynyt romaani "Skilda vägar", jota pidetään Suomen ensimmäisenä tyttökirjana.
Furuhjelm kiersi myös kansanvalistajana eri puolilla Suomea pitäen kansantajuisia esitelmiä kodinhoidosta, lastenkasvatuksesta ja naisasiasta. Hän kirjoitti 1890-luvulla näihin aihepiireihin liittyviä valistuskirjasia, joita julkaistiin Suomen Naisyhdistyksen yleishyödyllisessä kirjastossa ruotsiksi sekä Hilda Käkikosken kääntäminä suomeksi. Furuhjelm kirjoitti lisäksi artikkeleita sanomalehtiin ja kirjalliseen "Excelsior"-kalenteriin sekä Koti ja Yhteiskunta -lehteen.
Klodvig II

Klodvig II (637–657) oli Neustrian ja Burgundin kuningas 639–657.
Klodvig sai Neustrian ja Burgundin kuninkuuden isänsä Dagobert I:n kuoltua. Klodvigin veli Sigebert III oli saanut Austrasian kruunun jo vuonna 634. 
Klodvig oli suurimman osan hallituskauttaan alaikäinen, ja Neustrian major domukset Aega ja Erchinoald nousivatkin nuoren kuninkaan aikana tärkeimmiksi vallankäyttäjiksi. Vuonna 648 Klodvig meni naimisiin Balthildin kanssa, jolla oli myös suuri vaikutus kuningaskunnan hallintoon.
Muumiotauti

Muumiotauti on omenapuita vaivaavan "Monilia fructigena" -sienen aiheuttama sairaus. Taudin ensioireita ovat omeniin ilmestyvät pienet ruskeat kuoliolaikut, jotka laajenevat nopeasti. Laikun keskelle muodostuu valkoista pistemäistä kasvustoa, josta itiöt leviävät. Syksyllä saastuneet omenat mustuvat ja tulevat sitkeiksi. Näissä omenissa tauti talvehtii, joten ne on tuhottava taudin leviämisen estämiseksi. Se leviää ilmavirtojen, sadeveden ja hyönteisten mukana.
Tauti voi iskeä kolhiintuneeseen tai omenaruven jo ennestään vioittamaan hedelmään. Ohutkuoriset ja aikaiset lajikkeet ovat herkkiä taudille ja monet paksukuoriset ja myöhäiset lajikkeet kestävät sitä paremmin. Omenien lisäksi sitä voi esiintyä myös luumuissa ja päärynöissä sekä joskus kirsikoissa.
Jos haluaa estää muumiotautia leviämästä, kannattaa niin maahan pudonneet kuin puissakin olevat saastuneet omenat ja lehdet tuhota polttamalla tai hautaamalla maahan. Myös lämpökompostoria tai lehtikompostoria voi käyttää kunhan omena on varmasti muun aineksen alla. Ennalta ehkäisevinä toimenpiteinä voidaan leikata puuta riittävän usein, jotta se pysyy ilmavana, ja pitää maan kosteus tasaisena, jotteivät omenat halkeilisi.
Taudin vaivaamat omenat ovat syötäväksi kelpaamattomia. "Monilia laxa" -sieni taas aiheuttaa versomuumiotautia, joka tuhoaa kukkivia oksia. Myös "Monilinia fructicola" -sieni on aiheuttanut Euroopassa hedelmäpuiden muumiotautia.
Lanugo

Lanugo eli utukarvoitus on nukkamaista karvaa, jota kasvaa ihmissikiön iholla viidennestä raskauskuukaudesta alkaen. Useimmiten lanugo karisee sikiöltä seitsemännen tai kahdeksannen raskauskuukauden aikana, mutta joskus sitä tavataan vastasyntyneillä jopa parin viikon ikään asti. 
Lanugon tarkoitus on auttaa lapsenkinan (vernix) tarttumista sikiön ihoon. Kina suojaa lapsen ihoa lapsivedeltä. 
Vakavan aliravitsemuksen tai syömishäiriön yhteydessä, muun muassa anorektikoilla, lanugoa saattaa alkaa kasvaa vauvaiän jälkeenkin.
Porta San Paolo

Porta San Paolo, antiikin Porta Ostiensis, on antiikin aikainen portti Aurelianuksen muurissa Rooman kaupungissa Italiassa. Se sijaitsee muurin eteläsivulla.
Historia.
Porta Ostiensis rakennettiin Aurelianuksen muurin rakentamisen yhteydessä keisari Aurelianuksen aikana noin vuonna 271. Portti sai nimensä siitä, että sen läpi kulki Rooman satamakaupunkiin Ostiaan johtanut Via Ostiensis. Pian portin jälkeen siitä erkaantui Via Laurentina. Nykyisen nimensä "Porta San Paolo", ”Pyhän Paavalin portti”, portti on saanut siitä, että se johtaa San Paolo fuori le mura -kirkolle. Tällä nimellä portti tunnettiin jo 500-luvulla. 
Joidenkin lähteiden mukaan Honorius olisi sulkenut Porta Ostiensiksen, mutta se on voinut tapahtua jo paljon aiemmin. Totilan johtamat ostrogootit tunkeutuivat Roomaan Porta Ostiensiksen kautta vuonna 549 ja ryöstivät kaupungin.
Rakennelma.
Portissa oli alun perin todennäköisesti kaksi kaariholvattua porttiaukkoa samalla tavalla kuin Porta Appiassa ja Porta Flaminiassa. Tämä selittää, miksi portin sisäpuolella on kaksi vierekkäistä travertiinista tehtyä kaarta, jotka kuuluvat myöhempään kunnostusvaiheeseen, sillä Aurelianus ei ilmeisesti rakennuttanut yhtään porttia, joissa olisi ollut sisäpiha. Ulomman portin kaksi holvia poistettiin tuntemattomana ajankohtana ja korvattiin yhdellä travertiinista tehdyllä kaariholvatulla porttiaukolla, jota reunustaa kaksi puolipyöreää tiilitornia. Tällaiset tornit voidaan yleensä liittää Aurelianuksen aikaan, mutta tässä ne on rakennettu vahvistuksiksi myöhemmin. Portissa näkyy muutoinkin muutosten jälkiä kauttaaltaan, vaikka osa alkuperäisestä muurista onkin yhä olemassa.
Portin länsipuolella sijaitsee Cestiuksen pyramidi, joka oli myös rakennettu osaksi Aurelianuksen muuria. Sen vieressä on pieni portti ("posterula"), jonka kautta Serviuksen muurin Porta trigeminalta tullut tie yhtyi Via Ostiensikseen. Osa sen päällyskivistä löydettiin vuonna 1824, ja niitä voi nähdä protestanttisen hautausmaan vallihaudassa.
Nykyisin portti seisoo irrallaan muurista ja näyttää siksi linnakkeelta. Siitä käytetäänkin toisinaan nimitystä "Il castelletto".
Portista itään sijaitsi Porta Ardeatina ja luoteeseen Tiberin toisella puolella Porta Portuensis.