Alfred de Musset

Alfred Louis Charles de Musset (11. joulukuuta 1810 Pariisi, Ranskan ensimmäinen keisarikunta – 2. toukokuuta 1857 Pariisi, Ranskan toinen keisarikunta) oli ranskalainen romantiikan ajan prosaisti ja runoilija, joka tunnetaan etenkin näytelmistään.
Elämäkerta.
Alfred de Musset pääsi yhdeksänvuotiaana Collège Henri-IV -kouluun, missä hän sai vuonna 1827 palkinnon latinan esseestään. Paul Foucherin, Victor Hugon langon, avustuksella hän aloitti 17-vuotiaana opiskelun Cénaclessa, Charles Nodierin kirjallisuussalongissa Bibliothèque de l’Arsenalilla. Kokeiltuaan lääketieteessä (hän ei pitänyt ihmisten leikkelemisestä), lakitieteessä, piirtämisessä, englannissa ja pianonsoitossa, hänestä tuli yksi ensimmäisistä romantiikan ajan kirjailijoista. 20-vuotiaana Musset’n kirjailijan maine veti jo vertoja hänen keikarin maineelleen.
Musset työskenteli Ranskan sisäministeriön kirjastonhoitajana heinäkuun vallankumouksesta 1830 helmikuun vallankumoukseen 1848 asti, jolloin hänet erotettiin. Tämän jälkeen toisen keisarikunnan aikana Musset’stä tuli Ranskan opetusministeriön kirjastonhoitaja. Hän sai kutsun Ranskan kunnialegioonaan (Légion d'honneur) jäseneksi 24. huhtikuuta 1845, samaan aikaan Balzacin kanssa. Kahden epäonnistuneen yrityksen jälkeen vuosina 1848 ja 1850 hänet valittiin Ranskan Akatemian (Académie française) jäseneksi vuonna 1852.
Mussetin omaelämäkerrallinen teos "La Confession d’un enfant du siècle" (1836; Vuosisadan lapsen tunnustus), vaikkakaan ei täysin luotettava, antaa silmiinpistävän kuvan Mussetin nuoruudesta aatelissuvun jäsenenä, hyvin koulutettuna mutta tunteidensa hallitsemana aikana, jolloin kaikki perinteiset arvot olivat hyökkäyksen kohteena. Jo murrosiässä hän joutui romanttisen liikkeen johtajien – Charles Nodierin, Alfred de Vignyn ja Victor Hugon – vaikutuksen alaiseksi ja tuotti esikoisteoksensa, "Contes d’Espagne et d’Italie" (”Espanjan ja Italian tarinoita”) vuonna 1830. Samaan aikaan hänestä tuli dandy, yksi Beau Brummellin eleganteista pariisilaisista jäljittelijöistä, ja hän aloitti hektisen seksuaalisen ja alkoholillisen irstailun elämän.
Näytelmänsä "La Nuit vénitienne" (1830; ”Venetsialaisen yön” epäonnistumisen jälkeen Musset kieltäytyi esittämästä muita näytelmiään, mutta jatkoi historiallisten tragedioiden – esim. "Lorenzaccio" (1834) – ja komedioiden – esim. "Il ne faut jurer de rien" (1836; ”Ei ole pakko luvata mitään” – julkaisemista. Hän oli myös poikkeuksellisen monipuolinen runoilija, joka kirjoitti kevyitä satiirisia teoksia ja häikäisevän teknisesti virtuoosimaisia runoja sekä sanoituksia, kuten ”"La Nuit d’octobre”" (1837; ”Lokakuun yö”), jotka ilmaisevat intohimoisesti ja kaunopuheisesti hänen monimutkaisia tunteitaan.
Vaikka Musset yhdistettiin romanttiseen liikkeeseen, hän usein pilkkasi sen ylilyöntejä. Esimerkiksi hänen "Lettres de Dupuis et Cotonet" (1836–1837) sisältää loistavan ja valaisevan satiirin aikansa kirjallisista muodista.
Musset’n ja George Sandin rakkaustarina vuosina 1833–1835 on kerrottu Musset’n näkökulmasta hänen omaelämäkerrallisessa romaanissaan "La Confession d'un Enfant du Siècle" (1836; suom. "Vuosisadan lapsen tunnustus"), joka on eräs hänen hienoimmista lyriikoiststaan, Sand puolestaan kertoi oman versionsa kirjassaan "Elle et lui" (1859). Elokuva Musset'n ja Sandin myrskyisestä suhteesta, "Les enfants du siècle" (suom. "Vuosisadan rakkaustarina"), valmistui vuonna 1999.
Alfred de Musset on haudattu Père-Lachaise-hautausmaalle Pariisiin.
Kritiikki.
Ranskalainen runoilija Arthur Rimbaud suhtautui kriittisesti Musset’n tuotantoon. Rimbaud kirjoitti teoksessaan "Lettres du Voyant", ettei Musset saavuttanut mitään, koska tämä "sulki silmänsä" näyiltään. Toisaalta Musset’n näytelmä "Les Caprices de Marianne" oli innoituksena ohjaaja Jean Renoirin elokuvalle "La règle du jeu" (suom. "Pelin säännöt").