U-vene

U-vene (, 'vedenalainen alus' eli "U-Boot" ) on Saksan laivaston sukellusvene. Myös englanninkielinen muoto lyhenteestä, "U-boat", tarkoittaa saksalaista sukellusvenettä, varsinkin ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa sekä Itävalta-Unkarin laivaston sukellusveneitä ensimmäisessä maailmansodassa.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa.
Saksassa ensimmäinen sukellusvene oli keksijä ja insinööri Wilhelm Bauerin vuonna 1850 Saksan keisarikunnan laivastolle suunnittelema "Brandtaucher", jonka Schweffel &amp; Howaldt rakensi Kielin telakallaan. Vene kuitenkin upposi ensimmäisessä sukelluskokeessa, jolloin Bauer ei kyennyt vakuuttamaan rahoittajiaan suunnitelman toimivuudesta. Vuoteen 1902 mennessä valmistettiin Saksassa vielä kaksi sukellusvenettä vuosina 1891 ja 1897. Vuonna 1902 espanjalainen Raymondo Lorenzo d'Equevilley-Montjustin saapui Germaniawerftin telakalle Kieliin. Hän suunnitteli "Forellen", joka myytiin lukuisten Saksan hallinnolle järjestettyjen esittelyjen jälkeen Venäjälle Karp-luokan valmistuksesta tehdyssä sopimuksessa.
Saksan keisarikunnan laivastolle rakennettiin "Forelleen" perustuva ja vuonna 1906 palvelukseenotettu sukellusvene "SM U1", jossa oli kaksinkertainen runko, Kortingin petrolimoottori ja yksi torpedoputki. Laivaston edelleen kehittämässä suuremmassa vuonna 1908 vesillelasketussa "SM U2:ssa" oli kaksi torpedoputkea. Ensimmäiset operatiivisesti merkittävät sukellusveneet olivat U-5-luokan neljä venettä.
Vuosina 1910-1911 järjestettyjen sotaharjoitusten jälkeen torpedoaseesta vastaava tarkastaja antoi ensimmäisen suunnitelman sukellusveneiden käytöstä sodan aikana. Laivastoesikunta hyväksyi esityksen 1912. Suunnitelman mukaan tarvittaisiin kaikkiaan 70 sukellusvenettä, joista 22 olisi reservissä. Sukellusveneiden käyttö keskitettäisiin Heligolandin matalikolle ja Kielin lahdelle puolustukseen ja hyökkäyssotaan Pohjanmerelle. Tarvittavat sukellusveneet tuli valmistaa vuoteen 1919 mennessä.
Vuonna 1912 tehtiin hankintaesitys dieselmoottorilla varustetun Fiat-Laurenti veneen hankinnasta La Speziasta. Suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut ensimmäisen maailmansodan alettua. Ensimmäisen maailmansodan alkaessa Saksalla oli operatiivisessa käytössä 20 sukellusvenettä, minkä lisäksi telakoilla oli 15 venettä eri vaiheissa.
Ensimmäinen maailmansota.
Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneet upottivat ensimmäisessä maailmansodassa sekä vihollisen sotalaivoja että sodan pitkittyessä myös puolueettomia kauppa-aluksia. Helmikuun 18. päivänä 1915 Saksa otti käyttöön rajoittamattoman sukellusvenesodan, minkä myötä myös vihollisen ammuksia kuljettavat matkustaja-alukset saattoivat joutua vaaraan. Matkustajalaiva RMS Lusitania upotettiin 7. toukokuuta 1915. Kun Saksa oli upottanut maaliskuun 16.–18. päivinä vuonna 1917 kolme yhdysvaltalaista kauppa-alusta, Yhdysvallat päätti liittyä sotaan ympärysvaltojen puolelle. Saksalaiset sukellusveneet upottivat ensimmäisen maailmansodan aikana yhteensä 6 394 alusta. Ympärysvallat upottivat puolestaan saksalaisia sukellusveneitä yhteensä 229 kappaletta.
Vuodesta 1906 vuoteen 1918 Saksan keisarikunnan laivasto tilasi kaikkiaan 811 sukellusvenettä, joista saatiin palvelukseen 343 kappaletta. Sotatoimissa menetettiin 134 venettä, miinoihin tuhoutui 42, onnettomuksissa 17, miehistö upotti 14 ja kahdeksan internoitiin. Aselevon astuttua voimaan 11. marraskuuta 1918 kaikkiaan 179 sukellusvenettä antautui, joista 19 upposi hinattaessa Britteinsaarille. Lähes valmiista aluksista yhdeksän romutettiin telakoilla ja 69 jäi telakoille. Antautuneet sukellusveneet jaettiin voittaja valtioiden kesken.
Sotienvälinen aika.
Versailles’n rauha kielsi Saksan sukellusveneiden rakentamisen, minkä kiertämiseksi perustettiin 1922 sukellusveneiden suunnittelutoimisto Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw Alankomaihin. Lisäksi käynnistettiin Ruotsissa torpedoiden käytön tutkimusohjelma. Ennen toista maailmansota Saksa ryhtyi rakentamaan sukellusveneitä ja kouluttamaan niihin miehistöjä. Nämä toimenpiteet piilotettiin muun muassa tutkimukseksi. Kun asia paljastui, Britannia ja Saksa pyrkivät sopimaan kahdenvälisellä laivastosopimuksella 18. kesäkuuta 1935 pariteetista laivastojen suhteen. Sopimuksen mukaan Saksa voisi rakentaa laivaston, jonka koko olisi 35 % Kuninkaallisesta laivastosta. Sopimuksessa lisäksi sovittiin, että Saksan sukellusveneiden määrä voisi olla 45 % Kuninkaallisen laivaston sukellusveneiden määrästä.
Toisen maailmansodan alkaessa Saksan laivastolla oli valmiina 55 sukellusvenettä ja 30 telakoilla lähes valmiina. Näistä reilu puolet oli käytettävissä sotaan Atlantilla ja loput soveltuivat rannikkoalueille tai koekäyttöön. Sodan alkaessa Atlantilla oli kaikkiaan 21 sukellusvenettä.
Toinen maailmansota.
Toisessa maailmansodassa sukellusvenesota oli koko sodan kestäneen Atlantin taistelun tärkein osatekijä. Kun Yhdysvallat liittyi sotaan, saksalaisten sukellusveneiden toimialue ulottui Yhdysvaltain ja Kanadan Atlantin puoleiselta rannikolta Meksikonlahdelle sekä arktiselta alueelta Afrikan länsi- ja etelärannikolle ja idässä jopa Penangiin Malesiassa. Koska vedenalla akut rajoittivat suuresti sukellusveneen nopeutta ja toimintamatkaa, sukellusveneet joutuivat kulkemaan suurimman osan ajasta pinnassa dieselmoottoreilla. Sodan ensimmäisten vuosien aikana saksalaisten sukellusveneiden yleisin hyökkäystapa oli pimeällä ja pinnalla. Tätä ajanjaksoa, ennen kuin liittoutuneet kehittivät todella tehokkaat sukellusveneentorjuntamenetelmät, saksalaiset sukellusvenemiehet sanoivat myöhemmin ”onnelliseksi ajaksi” ().
Sodan päättyessä Saksan laivaston sukellusveneet olivat upottaneet lähes 3 000 liittoutuneiden alusta (175 sotalaivaa, loput kauppa-aluksia). Sodan alkuaikojen torpedot kulkivat suoraan, toisin kuin sodan loppuaikojen kohteeseen ohjautuvat ja tiettyjä kulkukuvioita toistavat torpedot. Sytyttimestä riippuen torpedot räjähtivät joko osumasta kohteeseen tai kohteen läheisyydessä. Myöhemmin saksalaiset kehittivät saattajia vastaan maalihakuisen akustisen torpedon, jonka nimi oli GTes eli Zaunkönig T-5, brittien koodi GNAT (). Liittoutuneet häiritsivät myöhemmin akustisia torpedoja hinaamalla aluksen perässä normaalia aluksen ääntä voimakkaampia ääntä tuottavia laitteita (Foxer, FXR, CAT ja Fanfare).
Saksa tuotti sodan aikana uusia sukellusvenetyyppejä teknologian kehittyessä. Tyyppi VII eri versioineen oli kaikkein eniten valmistettu. Tyypin IX sukellusveneet olivat suurempia ja erityisesti suunniteltuja kaukopartiointiin. Tyyppi XXI ”Elektroboot” oli vallankumouksellinen virtaviivaisine runkorakenteineen ja suurikokoista akkua käyttävine voimansiirtojärjestelmineen, mikä mahdollisti pitkät sukellukset ja entistä suuremman nopeuden sukelluksissa. Snorkkelin käyttöönotto mahdollisti sukellusveneen akkujenlatauskyvyn veden alla.
Saksan laivasto otti palvelukseen kaikkiaan 1 149 sukellusvenettä, minkä lisäksi oli vielä 21 vallattua sukellusvenettä. Sotatoimissa menetettiin 630 venettä ja 42 menetettiin erilaisissa onnettomuuksissa. Näiden lisäksi menetettiin vielä 81 sukellusvenettä satamissa esimerkiksi ilmahyökkäyksissä ja sodan loputtua miehistönsä upottamina 215 venettä. Sukellusveneistä 38 poistettiin sodan aikana palveluksesta korjauskelvottomina ja 11 venettä internoitiin tai myytiin puolueettomille maille. Veneistä 153 antautui liittoutuneille sodan lopulla. Antautuneista veneistä 116 upotettiin Pohjois-Atlantilla operaatio Deadlightissa.
Toisen maailmansodan jälkeen.
Länsi-Saksan laivastolle sallittiin 1955 pienen laivaston ylläpito. Aluksi nostettiin ja korjattiin kaksi tyypin XXIII ja yksi tyypin XXI sukellusvene. Torjuakseen Neuvostoliiton uhkaa Itämerellä Saksa keskittyi aluksi pieniin rannikkosukellusveneisiin, koska sille oli asetettu alun perin 450 tonnin uppoaman yläraja. Korvatakseen pientä uppoamaa saksalaiset käyttivät edistynyttä tekniikkaa, kuten magnetisoitumatonta terästä, jotta merimiinoilta ja magneettikentän häiriöiden ilmaisimilta voitiin suojautua. Tyyppi 201 oli ensimmäinen Saksassa toisen maailmansodan jälkeen valmistettu sukellusveneluokka, joka kuitenkin osoittautui epäonnistuneeksi rakenneratkaisuiltaan uudenlaisen runkomateriaalin halkeillessa. Seuraava tyyppi 205 otettiin palvelukseen 1967 ja oli menestys. Saksan laivastolle rakennettiin 12 luokan alusta. Traditiota jatkaakseen alukset saivat perinteisen nimen alkaen "U-1:stä". 
Tanskan hallituksen ostettua kaksi sukellusvenettä Saksan hallitus ymmärsi sukellusveneen vientimahdollisuudet. Kolme parannetun U206-luokan sukellusvenettä myytiin Israelin laivastolle, joka nimesi ne Gal-luokaksi. U209-luokka oli maailman suosituin vientisukellusvene 1960-luvulta 2000-luvun alkuvuosiin. Suuremmalla 1 000–1 500 tonnin uppoamallaan luokka oli hyvin muunneltavissa ja vuoteen 2006 mennessä 51 valmistettua alusta ovat olleet 14 maan laivastossa.
2000-luvulla julkistettiin U212A-luokan sukellusvene, joka käyttää ilmasta riippumatonta työntövoimaa (, AIP), vetypolttokennoja. Järjestelmä on turvallisempi kuin aikaisemmat suljetun kierron dieselmoottorit ja höyryturbiinit, halvempi kuin ydinreaktori ja hiljaisempi kuin kumpikaan niistä.