tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Fiat Argenta

Fiat Argenta on Fiatin vuosina 1981–1985 valmistama ylemmän keskiluokan neliovinen sedan, joka korvasi Fiat 132:n. Argenta oli viimeinen takavetoinen Fiat-malli. Sen seuraajaksi tuli Fiat Croma.
Argenta perustui tekniikaltaan täysin edeltäjäänsä, mutta sekä ulkoa- että sisältäpäin sitä oli uudistettu perusteellisesti. Moottoreina olivat suihkutustyyppiset 1,6- ja 2,0-litraiset bensiinimoottorit sekä 2,5-litrainen dieselmoottori. Joillekin markkinoille vietiin myös 2,0-litraisen kaasutinversiota.
Vuonna 1983 Argentan etusäleikköön ja puskureihin tehtiin muutoksia. Seuraavana vuonna esiteltiin mekaanisesti ahdettu versio 2,0-litraisesta bensiinimoottorista sekä Fiatin ensimmäinen turbodiesel, joka tuli alkuperäisen vapaasti hengittävän dieselmoottorin rinnalle.
Fiat Oggi

Fiat Oggi on Fiatin Etelä-Amerikan markkinoille vuosina 1983–1985 valmistama pieni henkilöautomalli, joka oli Fiat 147:n kaksiovinen sedan-versio. Oggin korvaajaksi tuli Fiat Unon sedan-versio Prêmio.
Oggi perustui brasilialaisvalmisteiseen 147-malliin, joka erosi vain vähän eurooppalaisesta Fiat 127:stä. Se tarjosi luokassaan suuren 440-litraisen tavaratilan.
Vuonna 1984 tuli markkinoille urheilullinen Oggi CSS, jota valmistettiin rajoitettu 300 kappaleen erä. Moottori oli 1,4-litrainen (78 hv). Väriltään CSS oli aina musta.
Fiat Cinquecento

Fiat Cinquecento on Fiatin vuosina 1991–1998 valmistama A-segmentin henkilöautomalli, joka korvasi Fiat 126:n. Cinquecento on italiaa ja tarkoittaa viittäsataa. Mallin seuraajaksi tuli pitkälti samaan tekniikkaan pohjautuva Fiat Seicento.
Moottorivaihtoehtoja olivat kaksisylinterinen kaasutintyyppinen 0,7-litrainen (31 hv) ja nelisylinterinen 0,9-litrainen (41 hv), jossa oli polttoaineen suihkutus. Vuonna 1993 suuremman moottorin iskutilavuutta pienennettiin verotussyistä 903 kuutiosenttimetristä 899 kuutiosenttimetriin, ja teho pieneni 39 hevosvoimaan.
Vuonna 1994 esiteltiin Sporting-malli, jossa oli 1,1-litrainen (54 hv) FIRE-moottori. Alustaa oli madallettu 20 millimetriä ja iskunvaimentimet säädetty normaalia jäykemmäksi. Puskurit ja sivupeilit olivat korinväriset, sisällä oli kierroslukumittari, nahkaverhoiltu ohjauspyörä ja urheiluistuimet.
Gregor Fučka

Gregor Fučka (s. 7. elokuuta 1971 Kranj, Slovenian ST, Jugoslavia) on slovenialaistaustainen italialainen kilpauransa päättänyt koripalloilija. Jugoslaviassa, Italiassa ja Espanjassa pelannut ja lukuisia palkintoja urallaan voittanut Fučka muun muassa valittiin Euroopan parhaaksi koripalloilijaksi vuonna 2000. Italian maajoukkueessa hän muun muassa voitti Euroopan mestaruuden vuonna 1999, jolloin hänet valittiin myös turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Pelaajaura.
Seurajoukkueet.
Isona laitahyökkääjänä ja sentterinä pelannut Fučka valittiin Euroopan parhaaksi koripalloilijaksi vuonna 2000. Hän voitti urallaan muun muassa Italian mestaruuden vuosina 1996 ja 2000, Italian cup-mestaruuden vuosina 1996 ja 1998, Espanjan mestaruuden vuosina 2003 ja 2004, Espanjan cup-mestaruuden vuonna 2003 ja Euroliigan mestaruuden vuonna 2003.
Maajoukkueet.
Fučka kuului Italian miesten maajoukkueseen sen voittaessa Euroopan mestaruuden Ranskassa 1999 ja EM-hopeaa Espanjassa 1997. EM-kultamitaliturnauksessa hänet valittiin turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi. Hän edusti Italiaa myös Sydneyn kesäolympialaisissa 2000, missä Italia oli viides, vuoden 1998 MM-kilpailuissa, missä hänet valittiin turnauksen tähdistöviisikkoon, ja vuosien 1995 ja 2001 EM-kilpailuissa. Hän edusti menestyksekkäästi myös Italian nuorisomaajoukkueita.
Itsemurhien ehkäisykeskus

Itsemurhien ehkäisykeskus on keskus, joka tarjoaa tukea ja apua, kuten keskusteluapua, itsemurhaa yrittäneille ja heidän läheisilleen, itsetuhoisuudesta kärsiville sekä itsemurhan tehneiden omaisille. Keskus antaa myös koulutusta itsemurhavaaran tunnistamisessa ja auttamisessa. Suomessa on kaksi itsemurhien ehkäisykeskusta, joista toinen sijaitsee Helsingissä Pasilassa ja toinen Kuopiossa keskustassa. Keskuksiin voivat tulla kaikkien paikkakuntien asukkaat. Keskukset ovat Suomen mielenterveysseuran ylläpitämiä ja sosiaali- ja terveysministeriön rahoittamia.
Keskuksessa asioiminen on maksutonta, ja sinne voi hakeutua ilman lähetettä varaamalla ajan sähköpostitse, puhelimitse tai paikan päällä. Myös terveyden- ja sosiaalihuolto voi ohjata itsetuhoisuudesta kärsiviä asiakkaita keskukseen. Käynneistä ei jää merkintöjä terveystietoihin.
Toiminta perustuu Sveitsissä kehitettyyn malliin. Siihen kuuluu kolme tai neljä tapaamiskertaa asiantuntijan kanssa ja yhteydenpitoa kirjeitse kahden vuoden ajan. Hoito ei sisällä terapiaa. 
Asiakkaita pyydetään kertomaan, mitkä kaikki syyt saivat heidät yrittämään itsemurhaa, ja kertomus videoidaan. Seuraavalla kerralla video katsotaan yhdessä ja pyritään pääsemään asiakkaan kanssa selville tekijöistä, jotka vaikuttivat kriisin syntyyn. Kolmannella kerralla tehdään kortti, johon kirjataan suunnitelma pahojen tilanteiden varalle.
Historia.
2010-luvulla Suomessa asuvat tekevät itsemurhan useammin kuin ihmiset muissa EU-maissa. Itsemurhayrityksiä on 10 000–50 000 kertaa vuodessa. Vuonna 2016 itsemurhien määrä kasvoi 731:stä 787:ään kuolleeseen. Suomeen haluttiin perustaa matalan kynnyksen toimintaa itsemurhien ehkäisyyn. Ennestään toimiva Mielenterveysseuran Linity-hanke vakiinnutettiin pysyviksi ehkäisykeskuksiksi. 
Suomen mielenterveysseura avasi ensimmäiset keskukset Helsinkiin 1. maaliskuuta 2018 (Sos-kriisikeskuksen tiloihin ("Maistraatinportti 4 A")) ja Kuopioon (Kuopion kriisikeskuksen tiloihin ("Suokatu 27")).
Ernesto Vinci

Ernesto Vinci (syntyjään "Ernst Moritz Wreszynski"; 20. huhtikuuta 1898 Berliini, Saksa – 7. marraskuuta 1983 Moncton, New Brunswick, Kanada) oli Kanadan kansalaisuuden vuonna 1944 saanut baritoni, musiikkipedagogi ja lääkäri.
Vinci opiskeli Berliinissä ja Milanossa. Hänen opettajiensa joukossa olivat Ernst Grenzebach ja Louis Bachner. Toimiessaan lääkärinä Milanossa hän lauloi resitaaleissa, oopperassa ja radiossa vuoteen 1938, jolloin hän muutti New Yorkiin. Siellä Wilfrid Pelletier osoitti Arturo Toscaninille Vincin, kun Halifaxin konservatoriolle etsittiin vokaalimusiikin jaoksen johtajaa. Työskennellessään vuosina 1938–1945 Halifaxin konservatoriossa Vinci luennoi ja opetti myös muissa opinahjoissa sekä lauloi resitaaleissa ja oopperoissa "Figaron häät", "Ryöstö Seraljista" ja "Dido ja Aeneas".
Vinci opetti vuosina 1945–1979 The Royal Conservatory of Musicissa ja vuosina 1952–1972 Toronton yliopistossa. Tänä aikana hän niitti mainetta yhtenä Kanadan johtavista vokaalimusiikin pedagogeista. Hän piti kesäkursseja Winnipegissä ja Kaliforniassa. Kaliforniassa hän oli mukana tuottamassa vuonna 1958 Trevor Jonesin oopperan "The Broken Ring" esitystä.
Vinci kirjoitti artikkeleita "Opera Canada" - ja "CBC Times" -lehdille. Hänen oppilaidensa joukossa olivat John Arab, Maurice Brown, Glyn Evans, Marguerite Gignac, Robert Goulet, Alexander Gray, Elizabeth Benson Guy, Joan Hall, Avo Kittask, Andrew MacMillan, Joan Maxwell, Mary Morrison, Ivanka Myhal, Maria Pellegrini, Sheila Piercey, Roxolana Roslak, Louise Roy, Alice Strong Rourke, Bernard Turgeon ja Portia White. Torontossa sijaitseva harjoittelustudio on nimetty Vinci Halliksi Vincin kunniaksi.
Galicianvuohi

Galicianvuohi () on Galiciasta peräisin oleva kesyvuohen ("Capra aegagrus hircus") rotu. Rotu on hyvin sopeutumiskykyinen, ja sillä on todettu olevan muita rotuja parempi vastustuskyky maksamadoille. Espanjan maatalous-, ravinto- ja ympäristöministeriö on luokitellut galicianvuohen erittäin uhanalaiseksi. Niitä oli vuoden 2017 lopussa 1 012 kappaletta (914 naarasta, 99 urosta), kaikki Galiciassa. Niitä elää pääasiassa vuoristoisilla alueilla Lugon ja Ourensen maakunnissa.
Ulkonäkö.
Galicianvuohen turkki on mahonginvärinen tai punertava. Jos turkissa on valkoisia pilkkuja, eläimen ei katsota olevan puhdasrotuinen. Karva on usein lyhyttä ja kiiltävää, ja uroksilla pidempää kuin naarailla. Pää on pieni, silmät keskikokoiset tai pienet. Sarvet kaartuvat taaksepäin. Uroksilla ne ovat naaraita pidemmät ja paksummat. Urosten keskipaino on 70 kilogrammaa ja -pituus 75 senttimetriä, naaraiden 55 kg ja 65 cm.
Käyttö.
Galicianvuohia käytetään pääasiassa lihantuotantoon. Niitä kasvatetaan perhetiloilla, joilla ne elävät usein yhdessä muiden lajien, kuten lampaiden, kanssa. Laumassa voi olla jopa 400 vuohta, mutta tyypillisin laumakoko on noin 100 yksilöä.
Antti Kiviranta (toimittaja)

Antti Kiviranta (vuoteen 1899 Pöksyläinen, 14. heinäkuuta 1870 Kiuruvesi – 20. marraskuuta 1942) oli suomalainen toimittaja ja räätäli.
Kiuruvedeltä kotoisin ollut Kiviranta asui Hausjärvellä, jossa hän oli mukana työväenliikkeessä jo 1900-luvun alkuvuosina. Vuoden 1919 kunnallisvaaleissa Kiviranta valittiin Hausjärven kunnanvaltuustoon sosialidemokraattien edustajana. Vuodet 1920–1921 Kiviranta oli Sortavalassa ilmestyneen "Kansan Voiman" päätoimittaja. Tehtävässä ollessaan hän sai vankeustuomion kunnianloukkauksesta kirjoitettuaan artikkelin Wärtsilän tehtaan olosuhteista. Myöhemmin Kiviranta työskenteli toimittajana "Hämeen Kansassa".
Zanina

Zanina on maalaiskunta Sikasson alueen Koutialan piirissä Malissa. Sen keskuskylä Debela sijaitsee 60 kilometriä Koutialasta luoteeseen. Kunnassa on 7 400 ja keskuskylässä 3 300 asukasta (vuonna 2009).
Zaninan kunta rajoittuu etelässä ja lännessä Koutialan piirin M’Pessoban, pohjoisessa Ségoun alueen Blan piirin Somasson ja idässä Samabogon kuntiin. Maisemaa leimaavat tasangot ja laaksot. Pysyviä vesistöjä ei ole. Kasvillisuus on pensassavannia.
Kuntaan kuuluu kolme kylää. Asukkaat ovat etupäässä miniankoja. Lisäksi on fulbeja.
Seudun pääelinkeino on maatalous. Tärkeimmät viljelykasvit ovat puuvilla, maissi, hirssi ja durra. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja aasit. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä.
Voitto Pokela

 
Voitto (Vic) Pokela (18. elokuuta 1924 Suomi – 29. lokakuuta 2010 Australia) oli australiansuomalainen pappi. Hänen teoksensa "Jälkiä Australian sannassa" (1995) on tunnetuimpia australiansuomalaisten julkaisemia kirjoja
Pokela muutti Australiaan Tasmaniaan 1959. Hän teki aluksi kirvesmiehen töitä Hobartin kirjaston rakennustyömaalla. Perhe tuli perässä myöhemmin. Pokela oppi nopeasti englannin ja ryhtyi myöhemmin opiskelemaan. Hän valmistui luterilaiseksi papiksi ja oli ensimmäinen Australiassa pappiskoulutuksen saanut suomalainen. Viimeiset vuotensa Pokela asui Queenslandissa. Pokela aloitti vuonna 1964 seurakuntatyössä maallikkona Australian luterilaisen kirkon tehtävässä Mount Isan kaivosalueella ja valmistui papiksi 1966.
Pentapolis

Pentapolis (, ”Viisi kaupunkia”) oli antiikin Kreikassa ja muualla antiikin maailmassa nimitys viiden kaupungin tai poliksen eli kaupunkivaltion liitolle. Tunnetuimmat pentapoliit olivat:
Myöhempänä aikana:
Zébala

Zébala on maalaiskunta ja sen keskuskylä Sikasson alueen Koutialan piirissä Malissa. Se sijaitsee 45 kilometriä Koutialasta itään. Kunnassa on 17 300 ja keskuskylässä 6 200 asukasta (vuonna 2009).
Zébalan kunta rajoittuu koillisessa Koutialan piirin Zanfiguén, luoteessa Gouadji Kaon, lännessä Logouanan, lounaassa Nafangan ja kaakossa Yorosson piirin Karanganan kuntiin.
Kuntaan kuuluu kahdeksan kylää. Asukkaat ovat etupäässä miniankoja, bambaroita, fulbeja ja moseja.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat puuvilla, hirssi, durra ja maissi. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja siipikarja.
Francisco Morales Bermúdez

Francisco Morales-Bermúdez Cerruti (4. lokakuuta 1921 – 14. heinäkuuta 2022) oli perulainen kenraali, joka toimi maansa presidenttinä 1975–1980. Häntä pidettiin maltillisena niiden sotilaiden joukossa, jotka tekivät vallankaappauksen vuonna 1968. Elokuussa 1975 hän johti veretöntä vallankaappausta, jossa hän syrjäytti edellisen sotilaspresidentin Juan Velasco Alvaradon.
Kuurmanjoki

Kuurmanjoki () on Vuoksen vesistöön kuuluva joki Leningradin alueella Venäjällä lähellä Suomen rajaa.
Kuurmanjoen sivujoki Venäjän puolella on Suomen ja Venäjän rajalla sijaitsevasta Suokumaanjärvestä alkunsa saava Hiirenjoki ().
Kuurmanjoen latvahaaroista ulottuvat Suomen puolelle Venäjällä lähellä Suomen rajaa Kuurmanjoen yläjuoksuksi yhtyvät Saarenoja ja Holmanjoki sekä Suomen ja Venäjän rajalla sijaitsevaan Suokumaanjärveen laskeva, kokonaan Suomen puolella virtaava Suokumaanjoki.
Kuurmanjoen leventymänä sen alajuoksulla on järvenselkiä, joiden laajuuteen on saattanut vaikuttaa Sakkolan Kiviniemen kannaksen puhkaisemisen vuonna 1857 aiheuttama Vuoksen pinnan lasku.
Suomen vesistöaluejaossa Kuurmanjoen valuma-alue (04.13) esiintyy nimellä "Saarenojan valuma-alue". Tämä luetaan osaksi Vuoksen vesistöön (04) kuuluvaa Suur-Saimaan aluetta (04.01). Muu osa Vuokseen Vuoksen niskan alapuolella laskevista vesistöalueista luetaan Suur-Saimaan alueen sisällä Vuoksen alueeseen (04.19).
Joki sijaitsee Suomen toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella entisen Jääsken kunnan alueella.
Galician gaelilaisen jalkapallon liiga

Galician gaelilaisen jalkapallon liiga () on gaelilaisen jalkapallon korkein sarjataso Galiciassa. Se perustettiin vuonna 2012, tavoitteena parantaa gaelilaisen jalkapallon asemaa Galiciassa.
Ensimmäiselle kaudelle, 2012–2013, osallistui viisi miesten joukkuetta. Siitä liiga on laajentunut niin, että kuudennella kaudella, 2017–2018, mukana on 11 miesten ja kahdeksan naisten joukkuetta.
Wilhelm Fredrik von Nottbeck

Wilhelm Friedrich (Fredrik) von Nottbeck (6. maaliskuuta 1850 Tampere – 10. maaliskuuta 1928 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja ja Finlayson &amp; Co:n johtokunnan puheenjohtaja.
Von Nottbeckin vanhemmat olivat tehtailija Wilhelm von Nottbeck ja kreivitär Marie von Mengden. Hän opiskeli Tarton yliopistossa valmistuen sieltä kemian maisteriksi ja sen jälkeen hän opiskeli matematiikkaa Ranskassa ja taloutta ja tekniikkaa Englannissa. Hän tuli Finlaysonin perheyhtiön johtoon isänsä kuoltua. Kun Finlaysonista muodostettiin osakeyhtiö 1907 von Nottbeckista tuli yhtiön johtokunnan puheenjohtaja ja tätä tehtävää hän hoiti kuolemaansa saakka. Von Nottbeck asui suurimman osan elämästään Tampereella mutta hän asui myös Pietarissa ja viimeiset kymmenen vuotta elämästään Helsingissä. Von Nottbeckilla oli laaja geologinen kokoelma ja hänellä oli nimissään 10 patenttia. 
Von Nottbeck omisti Tampereen lähellä Lielahden kartanon vuosina 1890–1904. Kartanon uusrenessanssityylinen päärakennus valmistui tänä aikana vuonna 1893. Kartanon peltoja salaojitettiin ja alettiin lannoittaa luujauholla, suota kuivattiin pelloiksi ja kartanon alueella oli oma kapearaiteinen rautatie. Kartanossa toimi myös perunajauhotehdas. Von Nottbeck myi kartanon 1904 turkulaiselle liikemiehelle K. J. Dahlströmmille ja sen jälkeen kartano siirtyi 1910 sijoitusyhtiö Lielahti Oy:lle ja 1913 metsäteollisuusyhtiö J. W. Enqvist &amp; Co:lle.
Von Nottbeck oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1882.
Wilhelm Fredrik von Nottbeckin puolisona oli vuosina 1882–1906 Maria Lydia von Tobiesen (1851–1906), jonka isä oli kenraalimajuri August von Tobiesen, ja vuodesta 1913 edesmenneen puolison kamarineiti Anna Wilhelmina Schulten. Von Nottbeckilla oli kaksi poikaa ensimmäisestä avioliitostaan.
Aleksandr Drevin

Aleksandr Drevin eli Aleksandr Davidovitš Drevin, latviaksi Aleksandrs Rūdolfs Drēviṇs (3. kesäkuuta 1889 Cēsis, Latvia – 26. heinäkuuta 1938 Neuvostoliitto) oli latvialainen taidemaalari.
Elämä.
Drevin opiskeli aluksi taidetta Riiassa Vilhelms Purvītisin oppilaana. Hän muutti vuonna 1914 Moskovaan. Lokakuun vallankumouksen jälkeen hän työskenteli opetuksen kansankomissariaatin taideosastolla. Vuonna 1922 hänet nimitettiin opettajaksi Vhutemas (ВХУТЕМАС) -oppilaitokseen eli tekniikan ja taiteen oppilaitokseen.
Drevinin maalausten tyyliä on kuvattu ”brutaaliksi primitivismiksi”. Niistä ei löydä mitään poliittista sanomaa tai yleensä tarkoitusta, miksi ne on maalattu. Ne ovat vailla koristeita ja illuusioita. Hänen tyylinsä muuttui realistisemmaksi 1920-luvulla.
Drevin solmi avioliiton Nadežda Udaltsovan kanssa, joka myös oli kuvataiteilija. Heidän pojastaan Andrei Drevinista tuli kuvanveistäjä.
NKVD pidätti Drevinin 17. tammikuuta 1938. Hänet teloitettiin lähellä Moskovaa sijaitsevalla Butovon ampumaradalla 26. heinäkuuta samana vuonna. Hänen maineensa palautettiin vuonna 1957.
Antonio Bazzini

Antonio Bazzini (11. maaliskuuta 1818 Brescia – 10. helmikuuta 1897 Milano) oli italialainen viulutaiteilija, säveltäjä ja opettaja. Hän oli Faustino Camisanin oppilas, ja hän sai vaikutteita Niccolò Paganinilta, joka rohkaisi häntä lähtemään konserttikiertueelle Eurooppaan. Bazzinia pidettiin yhtenä aikansa parhaista viulisteista. Hän asui 1840–1860-luvulla Saksassa ja Ranskassa, kunnes palasi Italiaan. Vuodesta 1873 hän opetti sävellystä Milanon konservatoriossa, jossa hänen oppilaitaan olivat muiden muassa Pietro Mascagni, Alfredo Catalani ja Giacomo Puccini.
Bazzini sävelsi kamarimusiikkia (joukossa 6 jousikvartettoa) ja orkesteriteoksia, kuten 5 viulukonserttoa, sekä oopperan "Turada". Hänen tunnetuin teoksensa lienee virtuoosien suosima fantastinen scherzo "Peikkotanssi" ("Dance des lutins") op. 25 viululle ja pianolle.
Getz au Go Go

Getz au Go Go on yhdysvaltalaisen saksofonistin Stan Getzin ja hänen kvartettinsa livealbumi, jolla esiintyy bossa nova -laulaja Astrud Gilberto. Se nauhoitettiin kahden konsertin aikana vuonna 1964 ja julkaistiin samana vuonna Verve Records -levy-yhtiöllä. 
Kappaleet.
Kappaleet 4–7 ja 9–10 nauhoitettiin 22. toukokuuta 1964, kappaleet 1–3 ja 8 nauhoitettiin 19. lokakuuta 1964.
Ranskan ilma- ja avaruusvoimat

Ranskan ilma- ja avaruusvoimat () ovat Ranskan asevoimien ilmavoimat, jotka perustettiin 1909 nimellä "Service Aéronautique". Ranskan ilmavoimilla on palveluksessa 217 taistelulentokonetta, joista suuri osa on Dassault Mirage 2000 - ja Dassault Rafale -lentokoneita. Ilmavoimissa palveli heinäkuussa 2019 40 800 sotilasta ja 5 200 siviiliä. Sen koneilla lennetään yhteensä 170 000 lentotuntia vuodessa. Vuonna 2020 ilmavoimien budjetti oli 7,5 miljardia euroa, mikä on 20 % Ranskan puolustusministeriön budjetista.
Vuonna 2019 Ranskan tasavallan presidentti Emmanuel Macron hyväksyi lakialoitteen, jonka nojalla ilmavoimien alaisuuteen luotiin oma avaruussodankäyntiin erikoistunut osasto, jolloin ilmavoimista tuli myös virallisesti ilma- ja avaruusvoimat. 
Ranskan ilmavoimien kokonaisvahvuus vuonna 2020 on 578 ilma-alusta, joista 217 on taistelukoneita.
Lentokalusto.
Lähde:
Manuel Prado Ugarteche

Manuel Prado Ugarteche (21. huhtikuuta 1889 – 15. elokuuta 1967) oli Perun presidentti vuosina 1939–1945 ja 1956–1962. 
Hän oli varakas pankkiiri vaikutusvaltaisesta perheestä, ja entisen presidentin Mariano Ignacio Pradon poika. Pian hänen valintansa jälkeen Peru joutui rajakiistaan Ecuadorin kanssa. Se kärjistyi vuonna 1941 lyhyeen sotaan, jonka Peru voitti. Sisäpolitiikassa Prado lievensi vasemmistopuolue APRAn (Alianza Popular Revolucionaria Americana) vastaisia pakotteita, ja vuonna 1945 salli sen jälleen rekisteröityä puolueeksi. Vuonna 1945 Pradon kauden päättyessä José Luis Bustamante y Rivero valittiin presidentiksi liittoumassa, jonka jäsen myös APRA Oli.
Vuoden 1956 vaaleissa APRA tuki Pradoa vastineeksi siitä että se saisi jälleen laillisen aseman.
Kolonjärvi (Keuruu)

Kolonjärvi on Keski-Suomessa Keuruulla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa.
Järven pinta-ala on 240 hehtaaria eli 2,4 neliökilometriä. Se on 3,2 kilometriä pitkä ja 1,2 kilometriä leveä. Järven länsipuolella kohoavat Kummunmäki ja Nikainmäki, joka kohoaa yli 70 metriä järven vedenpintaa korkeammalle.
Järvessä on laskettu olevan 13 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 5 hehtaaria, mikä on noin 2 % järven kokonaispinta-alasta. Suurin saari on yli kolmen hehtaarin suuruinen Kolonsaari, yhdeksän saarta on yli aarin ja loput kolme ovat alle aarin kokoisia. Muita saaria ovat Palosaari, Kärkisaari, Yksipetäinen, Kaksipetäinen, Kanisaari, Lapinsaari ja Limppusaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 11 miljoonaa kuutiometriä eli 0,011 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 4,3 metriä ja suurin syvyys on 14,8 metriä. Syvin kohta sijaitsee Kolonsaaren ja Limppusaaren puolivälissä. Järven keskellä ja Kolosaaren edustalla sen koillispuolella sijaitsee yli 11 metriä syvä syvänne ja Palosaaren luoteispuolella sijaitsee yli 13 metriä syvä syvänne. Lapinlahden harjun rinnalla siitä luoteeseen kulkee järven pohjassa yli 600 metriä pitkä harjanne.
Järven rantaviivan pituus on 12 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 3 kilometriä. Sen rannat ovat metsämaata ja asutus on harvaa haja-asutusta. Ainoa kulmakunta on Asunta, joka ulottuu järvien välisen kannaksen yli Asunnanjärvelle. Rannoille on rakennettu yli 20 vapaa-ajan asuntoa. Valtatie 23 ja Haapamäki–Jyväskylä-rata kulkevat kannaksen kautta.
Vesistösuhteet.
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Asunnanjärven valuma-alueella (35.68), jonka Kolonjärven alueeseen (35.683) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 129,7 metriä mpy.
Järvi saa pääosan vedestään sekä Sammalisen valuma-alueelta (35.686), jonka pääjärvi on Sammalinen (96 ha), laskee suoraan Kolojärveen, että Kivistönpuron valuma-alueelta (35.685), jonka pääjärvi on Kivistö (50 ha). Kolonjärven alueella on yksi yli hehtaarin järvi Valkeislampi (8 ha), joka laskee siihen suoraan.
Järvi laskee lyhyttä uomaa myöten järvien välisen kannaksen yli Asunnanjärveen (265 ha), joiden korkeusero on 1,8 metriä. Vesireitti jatkaa Myllylänjokea pitkin Pohjoisjärveen (305 ha), ja siitä edelleen Hoskarinjokea myöten Keurusselkään.
Jalkaväenkenraali Adolf Ehrnroothin muistomerkki

Jalkaväenkenraali Adolf Ehrnroothin muistomerkki on kuvanveistäjä Herman Joutsenen teos. Kyseessä on pronssireliefi, joka on kiinnitetty punagraniittikiveen. Reliefin aiheena on Ehrnrooth tarkastamassa rykmenttiään JR 7:ää Karjalan kannaksella 4. kesäkuuta 1944. Teos kuvaa todellista tapahtumaa, ja vain muutama päivä myöhemmin tapahtui Karjalan kannaksella suurhyökkäys. 
Veistos paljastettiin yleisölle Turussa Itsenäisyyden aukiolla 27. toukokuuta 2005. Muistomerkkitoimikunta halusi muistomerkin ensin Tuomiokirkon läheisyyteen, mutta museovirasto oli eri mieltä. Itsenäisyyden aukio sijaitsee Aurajoen rannan tuntumassa Turun kaupunginteatterin vieressä. Muistomerkin julkistamistilaisuuteen osallistuivat muun muassa kunniaosastot Saaristomeren Meripuolustusalueelta, Satakunnan Lennostosta, Porin Prikaatista sekä Laivaston soittokunta ja Maanpuolustusjärjestöjen lippulinna.
Saksan jalkapallon 1. Bundesliiga 1981–1982

Saksan Bundesliigan kausi 1981–1982 oli järjestyksessään 19. Bundesliigan, Länsi-Saksan pääsarjan, kausi. Se alkoi 8. elokuuta 1981 ja päättyi 29. Toukokuuta 1982. Hallitsevana mestarina kauteen lähti Bayern München.
Sarjajärjestelmä.
Jokainen joukkue pelasi kaksi peliä toisiaan vastaan, yhden kotona ja yhden vieraissa. Joukkueet saivat kaksi pistettä voitosta ja yhden pisteen tasapelistä. Jos kaksi tai useampi joukkueista oli tasapisteissä, sijoitus määräytyi maalierolla ja jos vielä tasoissa, niin tehdyt maalit ratkaisivat. Joukkue, jolla oli eniten pisteitä kruunattiin mestariksi ja kaksi vähiten pisteitä kerännyttä joukkuetta putosi suoraan seuraavaksi kaudeksi 2. Bundesliigaan. Sijalle 16 sijoittunut joukkue pelasi 2. Bundesliigan kolmanneksi sijoittunutta vastaan kaksiosaisen nousukarsinnan, jonka voittaja sai paikan 1. Bundesliigassa.
Joukkuemuutokset kaudesta 1980–1981.
TSV 1860 München, FC Schalke 04 ja Bayer 05 Uerdingen putosivat edellisen kauden päätteeksi 2. Bundesliigaan. Heidän tilalleen nousivat SV Werder Bremen, SV Darmstadt 98 ja Eintracht Braunschweig.
Kauden yhteenveto.
Mestaruuden voitti HSV kolmen pisteen erolla toiseksi sijoittuneeseen Kölniin. Kaudella 1981–1982 Bundesliigassa oli ensimmäistä kertaa käytössä nousukarsinnat. 1. Bundesliigan sijalle 16 sijoittunut joukkue kohtasi 2. Bundesliigan kolmanneksi sijoittuneen joukkueen. Nousukarsinnoissa vastakkain olivat Leverkusen ja Kickers Offenbach. Leverkusen voitti ensimmäisen osaottelut vieraissa 0–1 ja toisen kotonaan 2–1 ja säilytti näin paikkansa korkeimmalla sarjatasolla. Suorat putoajat olivat Darmstadt 98 ja MSV Duisburg.
Maalipörssin voitti mestarijoukkue HSV:n Horst Hrubesch 27 maalillaan.
Suomalaisista Bundesliigassa esiintyi ainoastaan Pasi Rautiainen, joka edusti SV Werder Bremeniä. Rautiainen teki kauden aikana 26 pelaamassaan ottelussa yhden maalin.
Sarjataulukko.
Nousukarsinta.
Bayer Leverkusen ja 2. Bundesliigassa kolmanneksi sijoittunut Kickers Offenbach pelasivat kaksiosaisen ottelusarjan 1. Bundesliigapaikasta. Leverkusen voitti yhteismaalein 3-1 ja säilyi Bundesliigassa.
Tulokset.
Gåsgrund

Gåsgrund on ulkoilusaari Espoon Suvisaaristossa. Se sijaitsee muutama sata metriä Lehtisaarten lounaispuolella ja kolmisen kilometriä Suvisaariston pääsaarista kaakkoon.
Gåsgrundiin kulkee kesäisin yhteysalus, suojasatama on saaren koillisrannalla.
Gåsgrundin pinta-ala on noin kymmenen hehtaaria. Saaren pituus lounaiskärjestä koilliseen kärkeen on puolisen kilometriä ja leveys kapeimmalla kohdalla noin sata metriä. Paljasta kalliorantaa on etenkin Suomenlahden ulapalle avautuvalla etelärannalla. Saaren maasto muodostuu pääosin silokallioista ja rehevistä niityistä sekä harvapuisesta kangasmetsästä. Gåsgrundin luoteisosassa sijaitsee 0,2 hehtaarin laajuinen suojeltu merenrantaniitty. Länsirannalla sijaitsee vuorijonopoimutuksen seurauksena muodostunut kallioperän rakenne, hieman sen eteläpuolella on lyhyt rantavalli, joka koostuu verraten pienistä kivistä.
Parisataa metriä Gåsgrundista lounaaseen sijaitsee kallioluoto ja luonnonsuojelualue Bullen. Espoon kaupungin uloin ulkoilusaari Knapperskär puolestaan sijaitsee runsaat puoli kilometriä Gåsgrundista etelälounaaseen.
Kimono (veistos)

Kimono on Karin Widnäsin keramiikkataideteos Turun Aurajokivarressa. Jätevedenpumppaamon torni on verhottu keraamisilla laatoilla, joiden muodon perusteella teos on saanut nimen "Kimono". Se vaihtaa väriään hitaasti vuorokauden rytmin mukaan sinisestä purppuran kautta aamuruskon vaaleanpunaiseen. Kimono paljastettiin Turun kulttuuripääkaupunkivuoden avajaispäivänä 15.1.2011.
Keraamiset laatat on tehty IDO:n tehtaalla Tammisaaressa taiteilijan muotin mukaan. Valmistusmateriaali on samaa, mistä suomalaisten käyttämät vessanpöntötkin on tehty.
Widnäsin Kimono on yksi Savi Kaupungissa –projektin teoksista. Projektin ideana oli tuoda kauneutta ja viihtyvyyttä kaupungin kulmille, joissa oli kohennusta kaipaavia rumiluksia ja kipupisteitä. Jätevesipumppaamo sijaitsee Aurajoen rannalla kauniilla paikalla: Widnäs kertoo tienneensä heti ohi ajettuaan, että siitä tulisi oiva koti hänen taideteokselleen. Paikka jota ei normaalisti koeta esteettiseksi, saisi uuden ilmeen. Lähtökohtana oli tuoda kauneutta ja viihtyvyyttä kaupungin eri kulmille, joissa oli kohennusta kaipaavia rumiluksia.
Kari Ikonen

Kari Ikonen (s. 26. elokuuta 1973 Korpilahti) on suomalainen jazzmuusikko. Hän on toiminut pianistina, moogistina ja säveltäjänä. Ikonen sai Suomen Jazzliiton Yrjö-palkinnon vuonna 2013.
Kari Ikonen aloitti klassiset pianotunnit 5-vuotiaana, mutta rockbändissä rumpuja soittaneen isoveljen esimerkki ja fuusiojazz-levykokoelma saivat teini-ikäisen pianistin valitsemaan omaksi alueekseen kevyen musiikin ja erityisesti jazzmusiikin. Jyväskylän musiikkiopistossa Matti Laukkasen opetus ja harjoittelumahdollisuudet kiinnostivat Ikosta lukiovuosina jopa koulua enemmän, ja lukion jälkeen hän harjoitteli jo kokopäivätoimisesti pianonsoittoa.
Vuonna 1994 Ikonen muutti Helsinkiin opiskelemaan Sibelius-Akatemian jazzosastolle sävellystä ja pianonsoittoa mm. Jarmo Savolaisen johdolla. Kevätlukukauden 1996 Ikonen viettikin jo opiskelijavaihdossa Rotterdamin konservatoriossa. Sibelius-Akatemiassa pianisti oli pian kysytty jäsen moneen eri bändiin, ja pitkäikäisimmät kiinnitykset löytyivät 1990-luvun puolivälissä perustetuista Mr. Fonebonesta ja Quartet Coyotesta. Ikonen valmistui musiikin maisteriksi vuonna 2001, pääaineenaan jazzsävellys.
Opiskeluvuosien jälkeen Ikonen johti lähes 15 vuotta omaa "Karikko"-yhtyettään ja toimi aktiivisesti mukana yhtyeissä "Gnomus", "Mia Simanaisen" Ahava-yhtyeessä, Slo Motivessa sekä Markus Holkon kvartetissa. Ikonen on säveltänyt monien jazz-pienyhtyeiden lisäksi muun muassa European Saxophone Ensemble:lle, UMOlle, Kaartin Seitsikolle, Jyväskylä Big Bandille, Amiensin nuorisojousiorkesterille, Tanguedia Quintetille, Quinteto Otra Vez’lle ja Uusinta!-kamariyhtyeelle. 
Ikonen on työskennellyt monien kansainvälisesti merkittävien muusikoiden ja yhtyeiden kanssa, kuten Louis Sclavis, Lee Konitz, Ingrid Jensen], Bob Moses, Stan Sultzman, Vincent Courtois], Mathias Eick, UMO, Juhani Aaltonen, Eero Koivistoinen ja Otto Donner. Ikosen soittoa ja/tai sävellyksiä on yli 40:llä levyllä. Soittamisen ja sävellystyön ohella Ikonen on toiminut opettajana Jyväskylän musiikkiopistossa 1993–1994, Viron musiikki- ja teatteriakatemiassa 2007–2011 ja Sibelius-Akatemiassa vuodesta 1998.
Noin vuodesta 2012 hän on ollut aktiivinen muun muassa yhtyeissä Kari Ikonen Trio, Trio Toffa, Quartet Ajaton, Jeff Denson Trio ja Orchestra Nazionale della Luna.
Ikonen on kehittänyt virityslaitteen nimeltä Maqiano, joka mahdollistaa mikrointervallien ja arabialaisten maqam-moodien soittamisen flyygelillä ja pystypianolla.
Ikosen puoliso on laulaja-säveltäjä Mia Simanainen, jonka kanssa hänellä on aikuinen poika.
Diskografia (valikoitu).
Sävellyksiä levyillä.
"Sauna Palaa" (UMO 2005)
Luettelo pääsiäisnäytelmistä Suomessa

Pääsiäisnäytelmällä tarkoitetaan pääsiäisen aikaan esitettyä Kristuksen kärsimystarinaan liittyvää näytelmää, joka esitetään useimmiten vaelluksen muodossa (Ristin tie). Tässä artikkelissa on lueteltu Suomessa järjestettyjä ja järjestettäviä pääsiäisnäytelmiä. 
Pääsiäisnäytelmien klassikko Suomessa on Tytti Jäppisen 1970-luvulla kirjoittama "Passiodraama", joka oli tehty opiskelijajoukolle Temppeliaukion kirkkoa varten. Passiodraamaa esitettiin 17 vuotta. Sitä on esitetty kaikkialla Suomessa.
Via Crucis – Ristin tie, Helsinki.
Via Crucis -esitys pohjautuu keskiaikaiseen kirkkoperinteeseen. Draama alkaa Kaisaniemen puistosta ja päättyy tuomiokirkon portaille.
Via Crucis -kärsimysnäytelmää esitetään Helsingin keskustassa vuosittain pitkänäperjantaina (kenraaliharjoitus kiirastorstaina). Ensimmäisen kerran se esitettiin 1996.
Passiodraaman taustaorganisaationa toimii Via Crucis Ristin Tien Tuki ry, jossa ovat edustettuina Helsingin tuomiokirkkoseurakunta, Helsingin ortodoksinen seurakunta, katolinen Pyhän Henrikin seurakunta ja vapaat kristilliset kirkkokunnat.
Kärsimystie, Lahti.
Lahdessa on esitetty vuodesta 2000 alkaen professori Paavo Liskin käsikirjoittamaa ja ohjaamaa Kärsimystie -katunäytelmää. Neljänä ensimmäisenä vuotena Lahdessa Jeesuksena oli Reijo Kontio. Keskeisissä tehtävissä esiintyi ammattinäyttelijöitä - mm. Petri Johansson, Kari Kihlström, Juhani Kouki, Petri Liski, Seppo Maijala, Marja-Liisa Nisula sekä Lumikki Väinämö. Mukana oli useita kuoroja, torvisoittokunta, ammattitanssijoita. Koreografina on toiminut Mia Liski. Lavastus Toni Rask, puvustus Laura Salmi. Projektivastaavana on toiminut Raili Varpola. Esitys alkaa Kaupungintalolta (Jerusalemin temppeli), kiertää Vuorikatua Salinin puistoon (Viimeinen ehtoollinen ja Getsemane)jatkaen Mariankatua (hiilivalkea) Kauppatorille (Kaifaksen ja Pilatuksen palatsit sekä Juudaksen hirttäytyminen) ja taas Mariankadulle (Lasarus ja Simon Kyreneläinen) sekä päättyen Ristin kirkon portaille (Golgata). Esitykset ovat saavuttaneet vuosittain n. 20 000 katsojaa.
Vuonna 2012 esityksen ohjasi näyttelijä, teatteriohjaaja Petri Liski ja Jeesuksena oli näyttelijä Tapani Kalliomäki. Jeesuksen äitiä esitti näyttelijä Kaarina Turunen. Mukana oli n. 350 vapaaehtoista esiintyjää, kuusi kuoroa sekä torvisoittokunta. Esitystä seurasi 20 000 katsojaa ja sen tuotti Lahden Seurakuntayhtymä yhdessä Lahden Kaupungin kanssa.
Ristin tie, Pori.
Porissa on esitetty vuosina 2008 ja 2010 Paavo Liskin käsikirjoittamaa, evankeliumeihin perustuvaa Kärsimystietä nimellä Ristin tie ja sen on ohjannut Matti Mäntylä. Jeesuksen roolissa on nähty Matti Hakulinen, Pontius Pilatuksena Marko Honkanen, Kaifaksena Jarmo Salmi, Juudaksen roolissa Ari-Pekka Söderdahl sekä Jeesuksen äidin, Marian roolissa Kielo Tommila.
Shot at the Night

Shot at the Night on yhdysvaltalaisen rockyhtye The Killersin kappale, joka julkaistiin ensimmäisenä singlenä yhtyeen kokoelma-albumilta "Direct Hits" 17. syyskuuta 2013. Kappale on yhtyeen jäsenten Brandon Flowersin, Dave Keuningin, Mark Stoermerin ja Ronnie Vannuccin kirjoittama ja sille kuvattiin edellisten singlejen tapaan musiikkivideo.
”Shot at the Night” ylsi Britannian singlelistalla parhaimmillaan sijalle 23.
Just Another Girl

Just Another Girl on yhdysvaltalaisen rockyhtye The Killersin kappale, joka julkaistiin toisena singlenä yhtyeen kokoelma-albumilta "Direct Hits" 11. marraskuuta 2013. Kappale on yhtyeen jäsenten Brandon Flowersin, Dave Keuningin, Mark Stoermerin ja Ronnie Vannuccin kirjoittama ja sille kuvattiin edellisten singlejen tapaan musiikkivideo.
”Just Another Girl” ylsi Britannian singlelistalla parhaimmillaan sijalle 83.
Mireksi

Mireksi tai mirex (C10Cl12) on kloorattuihin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä on käytetty aikaisemmin hyönteismyrkkynä erityisesti muurahaisten ja termiittien torjuntaan. Aineen käytöstä on kuitenkin luovuttu sen ympäristölle ja terveydelle haitallisten vaikutusten vuoksi. Aineen käyttö on kielletty Tukholman sopimuksella.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa mireksi on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee kohtalaisesti aromaattisiin hiilivetyihin. Yhdiste on myrkyllistä ja mahdollisesti karsinogeenista. Eläinkokeissa sen on myös havaittu aiheuttavan sikiöille epämuodostumia. Mireksi hajoaa luonnossa erittäin hitaasti muun muassa hapettuen klordekoniksi ja kertyy ravintoketjussa.
Valmistus ja käyttö.
Mireksiä valmistetaan dimeroimalla heksakloorisyklopentadieeniä. Mireksiä on käytetty erityisesti Yhdysvalloissa ja Kanadassa termiittien sekä "Solenopsis"-suvun tulimuurahaisia vastaan. Yhdistettä on käytetty Yhdysvalloissa 1950-luvulta alkaen kunnes sen käyttö kiellettiin vuonna 1978. Yhdisteen käytöllä on pitkäaikaisia seurauksia luonnossa ja Suurten järvien alueella arvioilta noin 51 miljoonaa hehtaaria on saastunut mireksin vuoksi. Mireksiä käytettiin myös polymeerien palonestokemikaalina.
Lapset (Anja Ahon veistos)

 
Lapset on taiteilija Anja Ahon pronssiveistos Turussa Yliopistonkadulla. Teos on sijoitettu asunto-osakeyhtiö Kasinonkulman aukiolle suihkulähteen yhteyteen. Veistos on sinänsä historiallinen, että se on ensimmäinen Turun kaupungin naistaiteilijan toteuttama ulkoveistos. Se paljastettiin vuonna 1959.
Teoksessa kolme lasta istuu polvillaan liuskekivialustalla. Lapsi on suurmiehiä kuvaavien ulkoveistosten joukossa harvinainen aihe. Vuonna 2001 veistos jouduttiin poistamaan alustaltaan, sillä yksi lapsista oli irronnut. Pronssihahmoja pestiin ja putsattiin Wäinö Aaltosen museossa ja niiden alustakiinnityksiä paranneltiin. 
Ahon tyyli oli perinteistä ilmaisua tavoittelevaa modernismia. Tyypillisiä hahmoja hänelle olivat sadun- ja leikinomaiset saveen, kipsiin ja puuhun tehdyt figuurit. Naiskuvanveistäjänä hän oli Turun taiteilijapiireissä pioneeri. Aho toimi Wäinö Aaltosen yksityisoppilaana 1950-52.
HMS Pembroke (1694)

HMS Pembroke oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1694 vesillelaskettu 60-tykkinen neljännen luokan linjalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin 8. tammikuuta 1694 Edward Snelgrovelta Limehousesta. Alus laskettiin vesille 22. marraskuuta 1694 ja otettiin palvelukseen 17. tammikuuta 1695 ensimmäisenä päällikkönään Roger Bellwood.
Palvelus.
Vuonna 1709 alus oli Välimerellä Bakerin johtamassa laivueessa. Kolme Ranskan laivaston alusta valtasivat aluksen yhdessä "HMS Falconin" kanssa Toulonin edustalla 29. joulukuuta. Taistelussa aluksen miehistöstä kaatui tai haavoittui 140 henkeä. Alus vallattiin takaisin 22. maaliskuuta 1711, mutta se haaksirikkoutui jo samana päivänä. Se myytiin Genovaan kauppalaivana.
Nuestra Señora del Carmen y San Antonio.
Helmikuussa 1713 alus myytiin genovalaisena kaapparina Espanjalle. Alus lähti 12. syyskuuta 1713 Cádizista Barcelonan piiritykseen, mistä se lähti syyskuussa 1714 Genovaan päällikkönään Ansrés del Pes. Aluksen tehtävänä oli noutaa kuningatar Isabel de Farnesio Espanjaan. Alus lähti 11. kesäkuuta 1715 Majorcan sotaretkelle. Se saapui 15. kesäkuuta Majorcan Calogneen, missä seuraavana päivänä miehistö nousi maihin. Alus lähti 18. maaliskuuta 1716 Cádizista "Príncipe de Asturiasin", "Hermionan" ja kahden kauppalaivan kanssa Bahaman kanavaan. Se palasi vielä samana vuonna Cádiziin.
Alus lähti 16. joulukuuta 1716 Cádizista Ranskan laivaston "Triomphantin", "Pélerinen" ja "Conquerantin" kanssa Chileen ja Peruun, joissa sen tehtävänä oli estää ranskalaisten salakuljettajien toiminta. Kaphornin lähellä alus erkani 16. huhtikuuta 1717 ranskalaisaluksista. Se saapui yksin Montevideoon, missä se valtasi ranskalaisen 12-tykkisen kaapparin "Petit Danycanin". Alus oli hylätttiin palveluskelvottomana Buenos Airesiin, jolloin miehistö siirrettiin muihin aluksiin.
Pitchaus

Pitchaus (englannin sanasta "pitch", ’syöttö’) on tuotteen, palvelun tai liikeidean pääkohtien lyhyttä ja tiivistä esittelemistä myyntipuheen tai presentaation muodossa. Esitys eli pitch kestää korkeintaan muutaman minuutin. Pitchausta voidaan kutsua myös hissipuheeksi silloin kun viitataan myyntipuheeseen, joka kestää vain hissimatkan ajan eli noin puoli minuuttia.
Pitchaaja voi olla myymässä bisnesideaansa rahoittajille, esittelemässä itseään työnhakutilanteessa, kauppaamassa tuotettaan jälleenmyyjille tai hankkimassa yhteistyökumppania. Pitchin tarkoitus on herättää kuulijoissa kiinnostus esiteltävää asiaa kohtaan ja vakuuttaa heidät asian vahvuuksista. Samalla pitchaus kertoo tekijänsä innosta, näkemyksestä ja osaamisesta. Onnistuessaan pitchaus johtaa jatkokeskusteluihin esittelijän ja kuulijan välillä.
Pitchauksessa esittelijä esittelee aluksi itsensä ja mahdollisen yrityksensä. Hän esittelee ideansa ja kertoo sen kohderyhmän. Hän kuvailee myös ideansa ainutlaatuisuutta ja sen taloudellisia hyödyntämistapoja.
Pitchaustilaisuuksia ja -kilpailuja järjestetään esimerkiksi startup-yritystapahtumissa kuten Slushissa.
HMS Cumberland (1695)

HMS Cumberland oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1695 vesillelaskettu 80-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin 4. toukokuuta 1694 William Wyattilta ja John Boltonilta Bursledonista, mutta Wyattin kuoltua töitä jatkoi hänen vaimonsa Anne. Alus laskettiin vesille 12. marraskuuta 1695 ja otettiin palvelukseen seuraavana vuonna päällikkönään Thomas Dilkes.
Palvelus.
Alus suojasi Lissaboniin matkannutta saattuetta Forninin ja Duguay Trouinin johtamaa Ranskan laivastoa vastaan, kun ranskalaiset valtasivat aluksen Lizardin taistelussa 9. lokakuuta 1707. Alus jatkoi palvelustaan Ranskan laivastossa nimellä "Cumberland", kunnes se myytiin 1715 Genovalle. Alus oli genovalaisen kaapparina, jonka päällikkönä oli Charles de Ruis-Embito, minkä jälkeen alus oli 1715 espanjalaisena kaapparina päällikkönään Jean Marqueli. Alus myytiin 10. kesäkuuta 1716 Cádizissa Espanjalle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "Príncipe de Asturias".
Príncipe de Asturias.
Alus lähti 21. kesäkuuta 1716 Cádizista ja osallistui 1717 Cerdagnen sotaretkeen. Alus palautettiin palvelukseen 1717 Fernando Chacónin lippulaivaksi Sisilian sotaretkeä varten päällikkönään Francisco Javier Cornejo. Operaatioiden aikana se osallistui 4. heinäkuuta 1718 Palermon valtaamiseen.
San Carlos.
Britannian kuninkaallinen laivasto valtasi 4. heinäkuuta 1718 aluksen takaisin Cape Passeron taistelussa. Alusta ei otettu palvelukseen, vaan se myytiin 1720 Itävallalle. "San Carlos'ksi" nimetyn aluksen kotisatamana oli Napoli. Se romutettiin vuonna 1733.
Juha Pakkala

Juha Kalevi Pakkala (s. 30. elokuuta 1968, Espoo) on suomalainen eksegetiikan tutkija. 
Hän on toiminut vuodesta 2009 saakka Helsingin yliopiston eksegetiikan ja Raamatun heprean yliopistonlehtorina ja vuodesta 2022 alkaen vanhempana yliopistonlehtorina. Hän on toiminut erimittaisia kausia yliopistotutkijana Münsterin, Tübingenin, Münchenin, Mainzin, Bernin, Oxfordin ja Emory (Decatur, GA, USA) yliopistoissa. Vuonna 2018 hän toimi Vanhan testamentin eksegetiikan professorina Münsterin yliopistossa Saksassa. Vuosina 2007–2012 hän johti Euroopan tiedesäätiön rahoittamaa projektia "Birth and Transmission of a Holy Tradition". Pakkala oli myös yksi ryhmänjohtaja vuosina 2014–2019 toimineessa Suomen Akatemian huippuyksikössä "Pyhät tekstit ja traditiot muutoksessa".
Pakkalan tieteellinen tutkimus keskittyy erityisesti Vanhan testamentin historiallisten kirjojen synty- ja toimitushistoriaan, muinaisten kirjurien rooliin pyhinä pidettyjen tekstien toimittajina, monoteismin syntyyn, Israelin uskonnonhistoriaan ja muinaisen Israelin historiaan tekstien ja arkeologian näkökulmasta.
Koulutus.
Pakkala kirjoitti ylioppilaaksi Naantalin lukiossa vuonna 1988. ja valmistui teologian maisteriksi Helsingin yliopiston teologisesta tiedekunnasta vuonna 1995. Hänellä on toinen maisterin tutkinto seemiläisistä kielistä saman yliopiston humanistisesta tiedekunnasta. Pakkala väitteli teologian tohtoriksi vuonna 2000 Helsingin yliopistosta pääaineenaan Vanhan testamentin eksegetiikka. Hänen väitöskirjansa käsitteli monoteismin historiallista kehitystä ja polyteististä taustaa Vanhan testamentin deuteronomistisessa historiateoksessa, joka ulottuu Viidennestä Mooseksen kirjasta Kuningaiden kirjojen loppuun. Lisäksi Pakkala on suorittanut saksalaisen yliopistojärjestelmän mukaisen habilitaation Münchenin yliopistossa vuonna 2005. Samana vuonna hänestä tuli Helsingin yliopiston Vanhan testamentin eksegetiikan dosentti. Vuosina 2002-2024 Pakkala toimi yhtenä johtajana Kinneretin arkeologisissa kaivauksissa Pohjois-Israelin Galileassa. 
Yksityiselämä.
Teollisuusneuvos Juhani Pakkala on Juha Pakkalan isä.
Teokset.
Muut.
Pakkala on alla lueteltujen lisäksi kirjoittanut myös useita muita julkaisuja.
Kuolema ei ole lasten leikkiä

Kuolema ei ole lasten leikkiä on Alan Bradleyn kirjoittama salapoliisiromaani. Se on Flavia de Luce -sarjan toinen osa. Englanninkielinen alkuteos "The Weed That Strings the Hangman's Bag" ilmestyi vuonna 2010 ja suomennos 2014.
Juoni.
Kiertävän nukketeatterin auto hajoaa Bishop’s Laceyn hautausmaan kohdalla. Teatteriseurueen muodostavat televisiostakin tuttu marionettitaiteilija Rupert Porson ja hänen avustajansa Nialla. Saadakseen rahaa auton korjaamiseen Porson järjestää kaksi näytöstä seurakuntatalolla.
Flavia on osunut paikalle auton hajottua ja päätyy avustamaan esitysten valmistelussa. Toinen näytös päättyy kuitenkin dramaattisesti Porsonin kuolemaan, ja pian Flavia huomaa taas tutkivansa murhaa. Esiin alkaa nousta kyläläisten salaisuuksia vuosien takaa.
Kettumäen kotiseututalo

Kettumäen kotiseututalo on Kuusankoskella Kettumäen rinteessä sijaitseva Lars Sonckin suunnittelema hirsitalo. Se on alkujaan rakennettu Pienten lasten kouluksi 1897 Kymintehtaalle jyrkän kallion reunalle ja tunnettiin lempinimellä "Norjalaiskoulu" tai "Mäkikoulu".
Rakennus siirrettiin 1957 Kettumäelle ja avattiin seuraavana vuonna yleisölle. 
Kuusankosken kotiseutuyhdistys on ylläpitänyt rakennusta ja siinä toimivaa museota vuodesta 1995.
Lähistöllä on siirrettynä työläistaloja ja Kettumäen kansanpuisto.
Asko Ojamäki

Asko Tapio Ojamäki (s. 21. syyskuuta 1946 Himanka) on suomalainen eläköitynyt kunnallishenkilö, joka toimi Oulaisten ja Ylivieskan kaupunginjohtajana. 
Asko Ojamäki syntyi maanviljelijä Sakari Ojamäen ja emäntä Fanni Isopahkalan perheeseen. Hänen puolisonsa on kasvatustieteiden maisteri Irma Kankaanpää. Ojamäki tuli ylioppilaaksi 1966 ja valmistui taloustieteen maisteriksi Tampereen yliopistosta 1972. Hän oli Asikkalan taloussihteeri 1973–1974 ja Iitin kunnansihteeri 1974–1980. Kuhmoisten kunnanjohtajana Ojamäki toimi 1980–1989 ja Sievin 1989–1996. Hän oli Oulaisten kaupunginjohtaja 1996–2004 ja Ylivieskan 2004–2010. Eläkkeelle Ojamäki jäi syksyllä 2010, jolloin hänen seuraajakseen Ylivieskan kaupunginjohtajaksi valittiin Terho Ojanperä.
Yanni Gourde

 
Yanni Gourde (s. 15. joulukuuta 1991 Saint-Narcisse, Quebec) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Tampa Bay Lightningissa. Gourde on varaamaton pelaaja, joka teki Tampa Bay Lightningin kanssa sopimuksen keväällä 2014 ja pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa kaudella 2014–2015. 2. kesäkuuta 2025 mennessä Gourde on pelannut NHL:n runkosarjassa 602 ottelua tehopistein 133+214=347. Seattle Kraken varasi Gourden joukkueeseensa .
Maaliskuussa 2025 Kraken kauppasi Gourden takaisin Lightningiin yhdessä Oliver Bjorkstrandin ja viidennen kierroksen varausvuoron vuoden 2026 varaustilaisuudessa kanssa vaihdossa Michael Eyssimontiin, ensimmäisen kierroksen varausvuoroon vuoden 2026 varaustilaisuudessa, ensimmäisen kierroksen varausvuoroon vuoden 2027 varaustilaisuudessa ja toisen kierroksen varausvuoroon vuoden 2025 varaustilaisuudessa. Kesäkuussa 2025 Gourde solmi Lightningin kanssa kuusivuotisen ja yhteensä 13,98 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Manuel A. Odría

Manuel Arturo Odría Amoretti (26. marraskuuta 1897 – 18. helmikuuta 1974) oli perulainen kenraali, joka toimi maansa presidenttinä 1948–1956. 
Lokakuussa 1948 Odría johti sotilasjunttaa, joka syrjäytti presidentti José Bustamenten. Odría asetettiin tilapäiseksi presidentiksi, lainsäädäntö sivuutettiin sotilasvallan alta. 1. kesäkuuta 1950 Odría astui virallisesti syrjään presidentin virasta osallituakseen presidentinvaaleihin ainoana ehdokkaana, ja Zenón Noriega Agüero oli muutaman kuukauden ajan presidenttinä. Vuonna 1956 hänen oli levottomuuksien takia pakko sallia vapaat vaalit, ja Odría lähti vapaaehtoiseen maanpakoon Yhdysvaltoihin.
Pelko (vuoden 1971 elokuva)

Pelko ("Fright") on Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuonna 1971 tuotettu ja ensi-iltansa saanut ohjaaja Peter Collinsonin jännityselokuva. Elokuvaa voidaan perustellusti pitää ns. slasher-elokuvien lajityypin varhaisena edustajana (proto-slasher).
Juoni.
Opiskelijaneitokainen Amanda (Susan George) on Helenin (Honor Blackman) ja tohtori Cordellin (John Gregson) nuoren pojan, Taran, lapsenvahtina näiden hulppeassa lukaalissa syrjäisellä metsäseudulla. Amandan jäätyä yksin ja lapsen nukkuessa Amanda tuntematon mies tarkkailee nuorta naista ikkunan takaa. Paikalle saapuu Amandan poikaystävä Chris (Dennis Waterman) viettämään rentoa iltaa Amandan kanssa ja Chrisin poistuessa asunnosta tuntematon hyökkääjä iskee Chrisiä päähän.
Amanda kuulee asunnossa erilaisia epämääräisiä ääniä ja arvelee Chrisin tekevän kepposta hänelle. Tilanne muuttuu kuitenkin nopeasti. Amanda pelästyy niin pahoin, että soittaa Helenille ravintolaan, mutta he eivät ehdi puhua keskenään ennen kuin puhelu oudosti katkeaa. Helen pelästyy, koska hänen mielisairas ex-miehensä Brian (Ian Bannen) on ilmestynyt talolle.
Brian pääsee taloon esiintyen veristä Chrisiä auttavana hyväntahtoisena naapurina, mutta Amanda tajuaa nopeasti tehneensä virheen, kun Brian alkaakin kutsua häntä "Heleniksi" ja estää tytön pääsyn nukkuvan Taran huoneeseen. Amanda yrittää myöhemmin paeta asunnosta Taran kanssa juuri parahultaisesti poliisien saapuessa talolle Helenin hälyttäminä, mutta Brian onnistuu kiskomaan tytön takaisin asuntoon ja tilanteesta syntyy piinallinen panttivankidraama. Helen tarjoutuu Amandan ja Taran tilalle Brianin vangiksi ja pääseekin asuntoon, mutta Brian tajuaa sen olevan ansa ja tilanteesta syntyy ankara kamppailu.
Kohtelu Suomessa.
Valtion elokuvatarkastamo asetti elokuvalle ennakkotarkastuksessa vuonna 1972 ikärajan KK (Kokonaan kielletty), joten elokuvaa ei saanut laillisesti Suomessa esittää eikä levittää. Myöhemmin vuonna 1988 videolevitystä varten tehdyssä uusintatarkastuksessa tuo täyskielto jäi voimaan.