tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Rod Steiger

Rodney "Rod" Stephen Steiger (14. huhtikuuta 1925 Westhampton, New York, Yhdysvallat – 9. heinäkuuta 2002 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä.
Ura.
Steiger aloitti elokuvauransa 1950-luvun alussa. Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat "Alaston satama" (On the Waterfront, 1954), jossa vastanäyttelijänä oli Marlon Brando, "Mitä kovemmin he kaatuvat" (The Harder They Fall, 1956), jossa vastanäyttelijänä oli mm. Humphrey Bogart, "Atlantin valli murtuu" (The Longest Day, 1962), jossa näytteli lukuisia elokuvatähtiä, "Tohtori Živago" (Doctor Zhivago, 1965), jossa vastanäyttelijöinä olivat mm. Omar Sharif ja Julie Christie, "Yön kuumuudessa" (In the Heat of the Night, 1967), jossa vastanäyttelijänä oli mm. Sidney Poitier ja "Maahan, senkin hölmö!" (A Fistful of Dynamite, 1972), jossa vastanäyttelijänä oli James Coburn. 1990-luvulla hän näytteli enimmäkseen sivuosissa, mm. elokuvissa "Spesialisti", "The Hurricane" sekä "End of Days". Hänen viimeiseksi elokuvakseen jäi "Biljardihait" (Poolhall Junkies, 2002). 
Steiger voitti parhaan miespääosan Oscarin elokuvasta "Yön kuumuudessa". Hän oli Oscar-ehdokkaana myös rooleistaan elokuvissa "Alaston satama" (miessivuosa) ja "Panttilainaaja" (pääosa). Hän on saanut elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle (7080 Hollywood Blvd).
Yksityiselämä.
Steiger oli viisi kertaa naimisissa. Hänellä oli tytär toisesta avioliitosta ja poika neljännestä avioliitosta. Hän kuoli munuaissairauteen ja keuhkokuumeeseen 77-vuotiaana.
Jakob Fellman

Jaakko (Jacob) Fellman (25. maaliskuuta 1795 Rovaniemi – 8. maaliskuuta 1875 Lappajärvi) oli suomalainen pappi, joka oli myös Lapin ja Venäjän tutkija ja saamelaisten kansanperinteen kerääjä. Hän myös kokosi ensimmäisen Suomen alueella puhuttujen murteiden saamenkielisen aapisen.
Fellmanin vanhemmat olivat Rovaniemellä pappina ja kirkkoherrana toiminut Esaias Fellman (1745–1819) ja Katariina Gisselkors (1753–1829). Fellman valmistui papiksi Turun akatemiassa ja hakeutui tämän jälkeen papiksi Utsjoelle saamelaisten keskuuteen. Utsjoella asuessaan hän opiskeli pohjoissaamen kieltä "Samuel Laitin" johdolla ja käänsi myös joitain tekstejä kuten katkismuksen saamen kielelle. Fellman julkaisi 1825 ensimmäisen saamenkielisen tekstin (kaksi lukua Matteuksen evankeliumista) nimellä "Prima duo capita evangelii Matthei in lingvam Lapponicam translata (i finnmarkisk dialekt.)". Fellman tutki myös Utsjoen kasvistoa ja eläimistöä ja keräsi alueen kansanperinnettä muun muassa saamelaisten joikuja.
Utsjoelta lähdettyään Fellman oli Lappajärven kirkkoherrana vuosina 1832–1875, jonne hänet valittiin hallituksen päätöksellä ilman papinvaalia. Hän oli kuitenkin enemmän tutkija ja talousmies ja niinpä hän hoiti papin tehtäviä paljolti käyttämällä apulaisia. Seurakuntalaiset tekivät useita valituksia Fellmanista, syinä olivat muun muassa papin tehtävien laiminlyönti ja heikko lukutaito seurakuntalaisten joukossa. Fellman joutui myös myöhemmin ristiriitoihin herännäisyyttä edustaneiden apulaistensa kanssa. Lappajärvellä asuessaan Fellman harjoitti maanviljelyä usealla eri maatilalla ojittaen soita ja raivaten uutta peltoa. Hän käynnisti myös kalkkikiven louhinnan ja polton Vimpelissä rakennettuaan sinne kalkkiuunin. Fellman omisti myös rautaruukin, paperitehtaan, myllyjä ja sahan.
Fellman jätti jälkeensä laajan kokoelman muistiinpanoja Lapin vuosiltaan jotka hänen poikansa, senaattori ja Vaasan hovioikeuden presidentti Nils Isak Fellman (1841–1919) kokosi ja julkaisi vuonna 1910 nimellä "Anteckningar under min vistelse i Lappmarken I-IV". Jaakko ja Nils Isak Fellman kokosivat myös Lappi-aiheista kirjallisuutta. Tämä "Lapponica" eli "Fellmanin kokoelma" oli pitkään Suomalais-Ugrilaisen Seuran hallussa, mutta vuonna 2009 seura lahjoitti Lapponica-kokoelman Kansalliskirjastolle, missä sitä säilytetään erikoiskokoelmana. Kokoelma on luetteloitu Helka-tietokantaan, ja siitä on olemassa myös painettu luettelo: "Le fonds Lapponica des Fellman : catalogue raisonnné / Sophie Capdeville. - Suomalais-ugrilaisen seuran toimituksia no. 239, Helsinki 2001. 
Fellman oli naimisissa Helena Augustina Tawaststiernan (1804–1884) kanssa ja heille syntyi kahdeksan lasta joista kaksi kuoli jo nuorina. Fellmanin lapsista tunnetuimpia olivat Lahdessa asunut kartanonomistaja, valtiopäivämies ja tehtailija August Fellman (1839–1912), edellä mainittu Nils Isak Fellman ja senaattori Gustaf Esaias Fellman (1843–1916).
Lapin yliopiston suurin luentosali Fellman-sali on nimetty Jacob Fellmanin mukaan.
Abel Adams

Abel Adams (alun perin Aapeli Korhonen) (14. maaliskuuta 1879 Karttula – 14. heinäkuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen elokuvatuottaja ja Adams Filmi Oy:n perustaja.
Maanviljelijän poikana syntynyt Adams aloitti uransa kauppa-apulaisena Rautalammilla ja sen jälkeen vuodesta 1896 Urjalassa. Hän muutti Helsinkiin 1898 ja toimi siellä liikealalla. Adams matkusti vuonna 1902 siirtolaiseksi Yhdysvaltoihin ja muutti siellä nimensä. Hän kiersi siellä parissakymmenessä osavaltiossa työskennellen aluksi muun muassa metsä- ja kaivostöissä sekä karpalonpoimijana ja kielitaidon vähitellen karttuessa kauppamatkustajana ja valokuvaustarvikeliikkeen omistajana. Sairastuttuaan reumatismiin Adams palasi Suomeen toukokuussa 1912. Hän parantui taudistaan Kirvun luonnonparantolassa ja oli aikeissa palata joulukuussa Yhdysvaltoihin. Hän kuitenkin päätti ostaa Helsingissä Fredrikinkatu 25:ssä sijainneen elokuvateatterin.
Adams osti vuoden 1913 lopulla toisen teatterinsa ja toi kesällä 1914 ensimmäiset elokuvansa Suomeen. Adamsin ulkomaisia edustuksia olivat muun muassa yhdysvaltalainen United Artists Films ja Saksan suurin elokuvavalmistamo UFA (vuodesta 1933 alkaen). Suomen itsenäistymisen jälkeen Adamsin elokuvateatteriketju laajeni muualle Suomeen, aluksi Sortavalaan, Hyvinkäälle, Turkuun ja Lahteen. Vuoden 1926 lopussa hän omisti seitsemän teatteria, joista neljä oli Helsingissä. 1927 aiempi Adamsin Filmitoimisto muutettiin osakeyhtiöksi, Adams Filmi Oy:ksi. Elokuvateattereita varten perustettiin erillinen Oy Filminäyttämö. Sen lippulaivateatteri oli helmikuussa 1936 avattu 800-paikkainen Bio Rex, Viljo Revellin suunnittelemassa Helsingin Lasipalatsissa. Vuoden 1937 lopussa yhtiöllä oli 13 teatteria Suomen seitsemässä suurimmassa kaupungissa ja se oli Suomen suurin.
Adamsin aloitteesta perustettiin vuonna 1923 elokuva-alan keskusjärjestöä, Suomen Biografiliitto (nykyinen Suomen Filmikamari). Hän oli järjestön ensimmäinen puheenjohtaja vuoteen 1931 ja uudelleen 1935–1937. Jo 1920-luvulta lähtien Adams rahoitti useita suomalaisia näytelmiäelokuvia, joiden ensi-illat olivat sitten Adamsin teattereissa. Adams tuotti Teuvo Tulion kolme ensimmäistä elokuvaa (muun muassa Regina Linnanheimon tähdittämät "Taistelu Heikkilän talosta" ja "Nuorena nukkunut"). Adams kuoli heinäkuussa 1938 leukemiaan ja juhannuksena vilustuttuaan saamaansa keuhkokuumeeseen. 
Syyskuussa 1986 Jukka ja Juha Mäkelän omistama Finnkino Oy osti Adams Filmin, Thomas Adamsin omistaman Savoy-Filmin ja Oy Kinoston osake-enemmistöt. Näin Adams Filmistä tuli osa Finnkinon konsernia.
Perhe.
Aapeli Korhosen eli myöhemmin Abel Adamsin vanhemmat olivat maanviljelijä Aatami Korhonen ja Emma Huuskonen. Adamsin puoliso oli vuodesta 1916 ulkomaankirjeenvaihtaja Signe Maria Öhman (1885–1973, vuodesta 1945 af Forselles). Signestä tuli Adamsin kuoltua Adamsin yhtiön toimitusjohtaja. Tehtävä siirtyi vuonna 1958 heidän tyttärelleen Felicialle. Felician pojat Thomas Adams ja Kari Holma edustivat yhtiössä kolmatta sukupolvea.
Suomen Jääpalloliitto

Suomen Jääpalloliitto – Finlands Bandyförbund ry (SJPL) on suomalaisen jääpalloilun kattojärjestö. Se perustettiin 18. maaliskuuta 1972, kun Suomen Palloliiton jääpallojaosto eriytyi itsenäiseksi lajiliitokseen. Suomen Jääpalloliitto on Kansainvälisen jääpalloliiton, FIB:n, jäsen. Suomen Jääpalloliiton puheenjohtajana toimii Antti Parviainen.
Historia.
Jääpallo tuli Suomeen Pietarista 1890-luvun lopussa ja juurtui vankimmin Viipuriin. Lajin toi Suomeen viipurilainen kauppias ja jääpalloilija Otto Wächter. Jääpallotoiminta levisi Viipurista myös muualle maahan ja organisoitui Suomen Palloliiton perustamisen myötä 1907. 
Ensimmäinen Suomen mestaruus ratkaistiin jo seuraavana vuonna 1908. Mestaruuden voitti helsinkiläinen Polyteknikkojen Urheiluseura kaadettuaan Helsingin IFK:n loppuottelussa 8–3. Nuorten SM-tason kilpailutoiminta käynnistyi alle 19-vuotiaiden ikäluokassa 1943. Suomen itsenäistymisen myötä 1917 aloitettiin maajoukkuetoiminta. 23. helmikuuta 1919 Suomi kohtasi Helsingissä ensimmäisessä maaottelussaan Ruotsin. Ottelu päättyi Suomen 4–1-voittoon.
Suomen Palloliitto oli yksi perustajajäsenistä, kun Kansainvälinen Jääpalloliitto perustettiin 1955. Jääpallo kuului Suomen Palloliiton ohjelmaan aina vuoteen 1972 asti, kunnes Suomen Jääpalloliitto perustettiin jääpalloilun itsenäiseksi lajiliitoksi. Oman liiton perustamista oli suunniteltu jo 1950-luvulla, mutta tuolloin oli vielä päätetty jatkaa Palloliiton alaisuudessa.
Talous.
Suomen Jääpalloliitto on saanut vuosina 2018–2023 Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustusta liikuntaa edistävien järjestöjen toimintaan yhteensä noin 853 000 euroa. Vuosittainen tuki on ollut vuodesta 2022 lähtien 145 000 euroa.
Strategia.
Jääpalloliitto uusi strategiansa keväällä 2021 ja se on voimassa vuodet 2021-2026. Strategian vision mukaan "Suomalainen jääpallo on kansainvälisesti menestyvä, yhteiskunnallisesti arvostettu ja laajalti harrastettu laji".
Torikatu (Oulu)

Torikatu on eräs Oulun ruutukaavakeskustan kaduista ja liikenteellisesti kaupungin tärkeimpiä katuja. Katu alkaa Franzénin puiston ja Oulun Lyseon lukion välistä Linnankadulta, ja jatkuu etelälounaaseen aina Heinäpäähän saakka. Katu johtaa Pokkisen, Vanhantullin ja Hollihaan kaupunginosien halki, päättyen Tarkka-ampujankadulle. Kadun pituus on 1,6 kilometriä.
Torikatu on muutettu joukkoliikennekaduksi. Keskustan läpi Limingantullista Tuiraan aiemmin Isoakatua pitkin kulkeneet linja-autovuorot siirtyivät Torikadulle 22. syyskuuta 2007.
Tie on koko pituudeltaan kaksikaistainen. Pokkisen ja Vanhatullin kaupunginosissa välillä Kajaaninkatu–Albertinkatu katu on neljän kaistan levyinen, mutta kadun reunat on varattu pysäköintialueiksi. Välille Albertinkatu–Puistokatu on rakennettu reunuskivin erotetut pysäköintialueet.
Merkittävimmät risteävät kadut ovat Linnankatu, Kajaaninkatu, Saaristonkatu ja Puistokatu.
Historia.
Torikatu on yksi Oulun vanhimpia katuja. Kadusta on mainintoja Torikatu ("Torggatan") -nimellä jo 1600-luvun lopun tuomiokirjoissa. Oulun kartassa vuodelta 1705 Torikatu noudattelee jo nykyistä linjaansa nykyisen Saaristonkadun tienoille asti, jossa katulinja kääntyy itäänpäin kohti Limingantullia. Monia Oulun katujen nimiä muutettiin vuoden 1907 asemakaavan hyväksymisen yhteydessä. Tällöin puututtiin kuitenkin lähinnä pitkiin nimiin ja Torikadun nimi jäi silloin ennalleen. Vuodesta 1923 Oulun katujen nimikyltit ovat olleet vain suomenkielisiä. Loppuvuonna 1917 luovuttiin venäjänkielisistä katukylteistä ja vuonna 1923 ruotsinkielisistä kilvistä.
Täpläperhoset

Täpläperhoset (Nymphalidae) on päiväperhosten (Papilionoidea) runsaslajinen heimo, jonka lajeja esiintyy arktisilta alueilta tropiikkiin. Lajeja tunnetaan yli 6 000 yhteensä 11 alaheimossa. Heimoon kuuluu monia tunnetuimpia perhosia, kuten nokkosperhonen, amiraali ja monarkkiperhonen. Suomessa täpläperhosia on tavattu 61 lajia, joista muutama harhailijoina.
Kuvaus.
Täpläperhoset ovat yleensä keskikokoisia tai suuria. Siipien yläpinnan väritys on usein kirkas ja huomiota herättävä, mutta joukossa on myös siiviltään läpinäkyviä lajeja. Siipien alapinnalla on usein naamioiva suojaväri. Siipien kirkkailla väreillä on ennen kaikkea saalistajia varoittava merkitys, sillä heimon lajit ovat yleensä joko pahanmakuisia tai myrkyllisiä. Etenkin varhain keväällä lentävillä lajeilla värityksellä on merkitystä myös auringon lämmön keräämisessä. Täpläperhosten siipikuvioinnissa on ryhmälle tunnusomainen, useista poikkiviiruista ja silmätäplistä muodostuva kaava.
Nokkaperhosten (Libytheinae) alaheimoa lukuun ottamatta täpläperhosten molemmilla sukupuolilla etummainen raajapari on lyhyt ja kävelyyn kelpaamaton. Naaraat käyttävät tynkämäisiä eturaajojaan munimispaikan tunnusteluun, mutta koiraat eivät luultavasti käytä eturaajojaan lainkaan. Tunnusomaisena piirteenä tuntosarvien alapinnalla on kolme pitkittäisharjannetta ja naaraan munanasettimeen liittyy muilta perhosryhmiltä puuttuva von Sieboldin elin. Koiraat etsivät parittelukumppania joskus jopa kilometrien pituisilla partiointilennoilla. Toukat ovat karvaisia tai piikkisiä.
Muun muassa banaanilla ja kookospalmulla elävien kaarnasiipien ("Brassolis") ja pöllökkäiden ("Caligo") lajeja sekä muutamia kaposiipilajeja lukuun ottamatta täpläperhosiin ei kuulu mainittavia viljelykasvien tuholaisia.
Taksonomia.
Aiemmin hopeatäplät luettiin omaan alaheimoonsa (Argynniinae), mutta varsinkin toukkien rakenteiden samankaltaisuuksien perusteella ne luetaan nykyään kaposiipien kanssa samaan aurinkoperhosten alaheimoon (Heliconiinae).
Suomi Viina

Suomi Viina on Pernod Ricard Finlandin valmistama maustamaton viina. Siinä on alkoholia 32,0 tilavuusprosenttia. Pullon etiketissä on Suomen lippu, mutta se valmistetaan ranskalaisesta etanolista, joka käsitellään, pullotetaan, pakataan ja varastoidaan Pernod Ricardin tehtaalla. Suomi Viinaa on valmistettu vuodesta 1998.
Vuonna 2018 Suomi Viina oli litramäärältään Alkon kolmanneksi myydyin tuotemerkki. Puolen litran pullossa Suomi Viinaa on 1 120 kilokaloria energiaa.
Mbaqanga

Mbaqanga on eteläafrikkalainen 1930-luvulla syntynyt tanssimusiikin laji. Musiikille tunnusomaisia piirteitä on voimakas rytmi ja bassolinja. Mbaqangan keskeisiä kasvualueita oli 1950-luvulla Johannesburgin Sophiatownin township.
Mbaqanga sai vaikutteita useista varhaisemmista musiikin tyylilajiesta kuten jazzista, kwelasta ja marabista. Nykyiset mbaqanga-yhtyeet koostuvat tavanomaisesti rummuista, bassosta, laulajasta, kitaroista ja mahdollisesti vaskipuhaltimista. Niille tunnusomaista on rumpujen, basson, laulun ja kitaroiden eriaikainen sisääntulo. Marabimusiikin syklinen luonne yhdistyi perinteisiin afrikkalaisiin tansseihin kuten zulujen "indlamuun".
Mbaqanga ympärille syntynyt uusi urbaani musta eteläafrikkalainen kulttuuri innoitti myös muita taidelajeja, erityisesti kirjallisuutta "Drum Generation"-nimisen ryhmän muodossa. Sophiatownin vilkas yöelämä veti puoleensa myös uskaliaita ja vapaamielisiä valkoisia eteläafrikkalaisia ja alueella tapahtui ensimmäistä todellista kulttuurillista ja sosiaalista vuorovaikutusta maan etnisten ryhmien välillä. Apartheid-hallinto päätti Sophiatownin kulttuurisen kultakauden kun se ryhmäaluelain nojalla julisti sen valkoiseksi alueeksi. 12. helmikuuta 1955 noin 65 000 asukasta siirrettiin kolmentoista mailin päässä sijaitsevalle uudelle alueelle.
1980-luvulla syntyi mbaqangan ja punkin fuusioita kuten "Soul Brothers"-yhtye ja Hugh Masakelan levy "Technobush".
Le Petit Journal

Le Petit Journal oli pariisilainen päivittäin ilmestynyt sanomalehti, jota julkaistiin vuosina 1863–1944. Sen perusti Moïse Polydore Millaud. Lehden sivuilla ilmestyi useita Émile Gaboriaun ja Ponson du Terrailin sarjaromaaneita. 
Suosionsa huipulla 1890-luvulla lehdellä oli noin miljoonan kappaleen levikki, ja vuodesta 1884 julkaisu sisälsi viikoittaisen kuvitetun liitteen.
Urheilukilpailut.
"Le Petit Journal" järjesti historian ensimmäisen autokilpailun, vuoden 1894 Pariisi–Rouen- ”hevosettomien kärryjen kisan” (). Ensimmäisenä maaliin tuli kreivi Jules de Dion De Dion-Boutonillaan. Tuomaristo kuitenkin hylkäsi hänen suorituksensa käytetyn kolmipyöräisen ajoneuvon vaarallisuuteen ja epätaloudellisuuteen vedoten. Niinpä ensimmäinen palkinto myönnettiin Peugeot'n ja Panhard &amp; Levassotin edustajille.
Le Petit Journal perusti 1891 Pariisi–Brest–Pariisi-pyöräkilpailun. Se teki näin havaittuaan aiemmin samana vuonna järjestetystä Bordeaux–Pariisi-pyöräkilpailusta tehtyjen selostusten nostaneen merkittävästi lehden levikkiä.
Stump

Stump oli suomalainen nuorisolehti, jota julkaistiin vuosina 1966–1970. Sen päätoimittajia olivat Seppo Bruun, Ilkka Sysimetsä ja viimeisenä vuonna Timo Toivonen. Kustantajana toimi Lehtipojat ja lehti ilmestyi noin kerran kuukaudessa. Lehden formaatti oli aluksi tabloidimainen, noin A3-kokoinen, mutta muuttui myöhemmin tavanomaiseksi aikakauslehtiformaatiksi.
Lehden jutut olivat aluksi muutaman virkkeen esittelyjä äänilevyistä ja niiden esittäjistä. Stump aloitti 1967 juttusarjan, jossa esiteltiin Suomen suurimpien kaupunkien nuorisokulttuuria. Lehden ”Karvapäälista” esitteli kitarayhtyeitä eri puolilta Suomea. Koska Suomen Yleisradio lähetti yhä varsin vähän popmusiikkia, lehti teki juttusarjan DX-kuuntelusta. Yhteiskunnalliseen osallistuvuuteen kannustavan ajan hengen mukaisesti se aloitti myös seksuaalisuus- ja huumekysymysten käsittelyn sekä otti kantaa moniin nuoria koskettaviin yhteiskunnallisiin aiheisiin, kuten koululaitoksen kuriin, ravintoloiden korkeisiin ikärajoihin ja oikeuteen tupakoida koulussa.
Loppuaikoinaan lehti alkoi kilpailla skandaali- ja miestenlehtien kanssa painottamalla sisällössä yhä enemmän seksiasioita. Lehden kansissa esiintyi tuohon aikaan alastomia nuoria naisia, kuitenkin melko siveellisissä asennoissa ja jotakin kantaa ottavaa juttuotsikkoa kuvittamassa. Tyylinmuutos ei kuitenkaan kyennyt pelastamaan lehteä, vaan sen ilmestyminen loppui vuonna 1970.
Nauran ja rakastan

Nauran ja rakastan on Arja Korisevan 13. albumi, joka julkaistiin 2003. Albumin on julkaissut CD-levynä Magnum Music. Albumin kappaleesta "Tää tunne meille jää" tehtiin musiikkivideo, joka esitettiin "Levyraati" -ohjelmassa.
Kesällä 2003 levyltä irrotettu tangosinkku, Voitko vain unohtaa, myi kultaa, eli yli 5000 kappaletta, Seinäjoen Tangomarkkinoilla. Lisäksi levy palkittiin elokuussa 2003 paikallisradioitten toimittajien "kuukauden levy" -kunniakirjalla.
Urho Lahti

Urho Evert Lahti (7. syyskuuta 1901 Maaninka – 3. joulukuuta 1957 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja.
Ura.
Lahden ura alkoi Jyväskylän Työväen Näyttämön näyttelijänä 1920–1927. Sen jälkeen hän toimi teatterinjohtajana, ohjaajana ja näyttelijänä Joensuun Työväen Näyttämöllä 1927–1933, Oulun Näyttämöllä (nyk. Oulun kaupunginteatteri) 1933–1940, Kuopion Yhteisteatterissa (nyk. Kuopion kaupunginteatteri) 1940–1943, Lappeenrannan Työväen Näyttämöllä 1943–1944 ja Joensuun Teatterissa 1944–1947 sekä näyttelijänä ja näyttämöpäällikkönä Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterissa (nyk. Helsingin kaupunginteatteri) 1947–1957. 
Lahden elokuvaura alkoi vasta hänen muutettuaan Helsinkiin. Ensimmäinen elokuvarooli oli tohtori Kallio elokuvassa "Maaret – tunturien tyttö" vuodelta 1947. Kymmenvuotisella elokuvaurallaan Lahti ehti esittää sivurooleja noin kolmessakymmenessä elokuvassa. Hän näytteli Oskar Merikantoa elokuvassa "Ruusu ja kulkuri", ja oli mukana muun muassa filmeissä "Niskavuoren Heta", "Niskavuori taistelee", "1918 – mies ja hänen omatuntonsa". 
Urho Lahti menehtyi 56-vuotiaan vaikeaan sairauteen. Hänen veljensä Toivo Lahti oli myös näyttelijä.
Lahti on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon Helsinkiin.
Günther von Kluge

Günther ”Hans” von Kluge (30. lokakuuta 1882 Posen, Itä-Preussi – 19. elokuuta 1944 Metz, Ranska) oli saksalainen sotamarsalkka. Von Kluge osallistui ensimmäiseen maailmansotaan esikuntaupseerina.
Kenraaliluutnantti von Kluge komensi toisen maailmansodan alkaessa Saksan 4. armeijaa, jonka komentajana hän osallistui Puolan offensiiviin, taisteluun Ranskasta sekä suurhyökkäykseen Neuvostoliittoon. Hän nautti suurta arvostusta maansa armeijassa, mutta pelkäsi silti joutuvansa Adolf Hitlerin epäsuosioon. Von Kluge nimitettiin keskustan armeijaryhmä komentajaksi 19. joulukuuta 1941 tehtävästä vapautetun Fedor von Bockin tilalle. Moskovan taistelun aikana Kluge hoiti vetäytymisen pyytämällä Hitleriltä toistuvasti luvan rajoitettuihin vetäytymisiin, joista yhdessä muodostui täysimittainen perääntyminen. Kluge loukkaantui auto-onnettomuudessa 27. lokakuuta 1943 ja pystyi palaamaan palvelukseen vasta heinäkuussa 1944.
Palattuaan palveluksen von Kluge oli ensin lyhyen aikaa armeijaryhmä D:n komentajana, kunnes hänet siirrettiin armeijaryhmä B:n komentajaksi puolustamaan Atlantin vallia. Normandian taistelujen aikana kenraali Carl-Heinrich von Stülpnagel houkutteli häntä liittymään Hitlerin murhaa suunnittelevaan heinäkuun 20. päivän salaliittoon, mutta hän kieltäytyi.
Salaliiton epäonnistumisen myötä von Kluge kutsuttiin elokuussa Berliiniin. Tästä hän päätteli, että häntäkin syytettiin osallisuudesta siihen. Ajaessaan autolla kotiseutuaan kohti hän pysähtyi Verdunin taistelukentän kohdalla ja teki itsemurhan syanidikapselin avulla 19. elokuuta 1944.
René Guénon

René Jean Marie Joseph Guénon eli Sheikh 'Abd al-Wahid Yahya (15. marraskuuta 1886 – 7. tammikuuta 1951) oli ranskalainen kirjailija ja metafyysikko. Guénon kääntyi kristitystä muslimiksi ja sovelsi metafysiikkaa kulttuuristen perinteiden ja uskontojen historian tutkimiseen. Hän kuitenkin kieltäytyi ”filosofin” ja ”ajattelijan” leimoista.
Guénonin kirjoitukset loivat pohjan uskonnonfilosofisen traditionalistisen koulukunnan synnylle.
SU-76

SU-76 (Samohodnaja Ustanovka) on neuvostoliittolainen toisen maailmansodan aikainen rynnäkkötykki. Vaunu perustuu kevyen panssarivaunu T-70:n runkoon, jota oli pidennetty ja siihen lisätty yksi telepyöräpari. Aseistuksena on 76,2 millimetrin ZiS-3-tykki. Sitä käytettiin monipuolisesti rynnäkkötykkinä tukemaan jalkaväkeä, panssarintorjuntaan ja tykistön epäsuoraan tuleen. Tuotanto päätyi kesäkuussa 1945, jolloin vaunuja oli valmistettu 14 292 kappaletta. Sitä käytettiin joidenkin maiden asevoimissa aina 1980-luvulle asti.
Kehitys.
Vaunun suunnittelu alkoi marraskuussa 1942 valtion puolustuskomitean käskystä. Alustaksi valittiin kevyt T-70-panssarivaunu. 
SU-76:n ensimmäisten vaunujen pohjana oli T-70:n ensimmäinen versio, jossa oli kaksi GAZ-moottoria, jotka molemmat käyttivät omaa telaketjuaan. Ratkaisu hylättiin pian T-70:ssä sen ongelmien vuoksi. Vaunua oli lähes mahdoton ohjata ja värinät rikkoivat nopeasti voimansiirron. SU-76-vaunua ehdittiin valmistaa noin 350 kappaletta tällä alustalla ennen kuin tuotanto pysäytettiin ongelmien vuoksi. T-70:n ongelmat ratkaistiin kytkemällä moottorit sarjaan pyörittämään yhtä akselia. SU-76:n tuotantoa jatkettiin uuteen alustaan perustuvalla SU-76M-mallilla. Fiaskon vuoksi vaunun pääsuunnittelija Semjon Ginzburg erotettiin tehtävästään ja hänet lähetettiin rintamalle, jossa hän sai myöhemmin surmansa Kurskin taistelussa.
Vaunut sijoitettiin mekanisoitujen ja panssaroitujen joukkojen rynnäkkötykkijoukkoihin.
SU-76:lle rinnakkainen malli oli SU-122, jossa on suurempi 122 millimetrin haupitsi T-34-vaunun alustalla. Myöhemmin 76 millimetrin tykin osoittauduttua tehottomaksi uusia saksalaisia panssarivaunuja vastaan SU-122:n pohjalta kehitettiin raskaammat SU-85- ja SU-100-vaunut panssarintorjuntaan.
Ominaisuudet.
Päätykki on tehokas 76 millimetrin ZIS-3Š, johon oli sekä panssarinläpäisevä että sirpalekranaatti. Panssari oli ohut (15–30 mm), mutta viisto. Vaunu ei ollut miehistön erityisessä suosiossa ja sai lempinimen "suka" ().
Marketta

Marketta on suomalainen naisen etunimi, Margareta-nimen muunnelma. Marketan nimipäivää juhlitaan suomalaisessa kalenterissa 20. heinäkuuta. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi oli Suomessa annettu 22 488 henkilölle.
Marketta oli 1980- ja 1990-luvuilla myös erään Elannon myymäläketjun nimenä.
Jättihylkyahven

Jättihylkyahven ("Stereolepis gigas") on Pohjois-Amerikan subtrooppisella Tyynenmeren rannikolla elävä suurikokoinen, äärimmäisen uhanalainen lyhtyahvenkalalaji. Alun perin jättihylkyahven luettiin kuuluvaksi meriahventen heimoon (Serranidae), mutta siirrettiin kuuluvaksi hylkyahventen heimoon (Polyprionidae) poikasvaiheen ominaisuuksien perusteella, ja sitten omaan jättihylkyahventen heimoonsa Stereolepididae.
Jättihylkyahven voi kasvaa jopa 250 cm pitkäksi ja 250-kiloiseksi ja elää jopa sata vuotta. Nuoret poikaset ovat väriltään kirkkaan oransseja suurin mustin täplin. Myöhemmin väritys muuttuu pronssinväriseksi. Kalan kasvaessa täplät häviävät ja väritys muuttuu tummemmaksi harmaaksi. Suuret kalat säilyttävät kuitenkin kyvyn tuoda täplät esille.
Jättihylkyahvenet elävät 5–46 m:n syvyydessä. Johtuen kalan suuresta koosta ja sen suojelustatuksesta ei jättihylkyahvenen biologiasta ja elämäntavoista juurikaan ole julkaistua tutkimustietoa.
Jättihylkyahvenen suurin uhka on sen liikakalastus. Kala on myös hyvin hidas lisääntymään, se tulee sukukypsäksi 7-10 vuoden ikäisenä ja kannan kaksinkertaistumiseen kuluu yli 14 vuotta. Jättihylkyahvenkanta on suojeltu Kaliforniassa vuodesta 1982 alkaen ja Meksikossa vuodesta 1992 .
Necrodaemon Terrorsathan

Necrodaemon Terrorsathan on Belphegorin kolmas täyspitkä albumi.
Isofoton

Isofoton oli vuonna 1981 perustettu espanjalainen aurinkoenergiateknologiaa kehittävä yritys. Perustaja oli Malagan yliopiston professori Antonio Luque López. Yritys myi aurinkokennoja, keskittävää aurinkovoimaa (5 MW 2007) ja aurinkokeräimiä aurinkolämmitykseen.
Vuoden 2014 alussa Isofoton sulki Malagan tehtaansa maksukyvyttömyyden takia. Vuonna 2015 yritys teki konkurssin.
Yrityksen toimialan kehitys.
Yrityksen toimialan aurinkokennojen markkinakasvu vuosina 2000–2005 oli keskimäärin 30 prosenttia vuodessa. Yritys hallitsi vuonna 2004 noin 5 prosenttia aurinkokennojen maailmanmarkkinoista. ja oli vuonna 2006 tuotantokapasiteetiltaan maailman 11:nneksi suurin alansa yritys 61 megawatin tuotannollaan. Japanilais- ja saksalaisyritykset olivat johtavia, mikä perustui maiden hallitusten tukeen. 2006 alkaen yrityksen kotimaa Espanja lisäsi aurinkovoiman kotimarkkinoita sekä aurinkokennojen että aurinkolämmityksen suhteen. Espanjan Technical Building Coden ennustettiin tuottavan 2,5 miljoonaa neliömetriä aurinkolämmityksen keräyspinta-alaa 2008–2010. Espanjan uusiutuvan energian tavoite oli keräyspinta-alan kasvattaminen vuoteen 2010 mennessä viidellä miljoonalla neliömetrillä, josta 4,2 miljoonaa neliömetriä 2006–2010. Tavoitetta toteuttamaan pyrittiin saamaan neljännes kotitalouksista niitä taloudellisesti tukemalla: 1,2 miljoonaa neliömetriä vuosina 2006–2010.
Daniel Harding

Daniel Harding (s. 31. elokuuta 1975 Oxford) on brittiläinen kapellimestari.
Hardingia ovat opettaneet Simon Rattle ja Claudio Abbado. Hän on toiminut aiemmin ylikapellimestarina muun muassa Trondheimin sinfoniaorkesterissa 1997–2000 ja Deutsche Kammerphilharmonie Bremenissä 1999–2003.
Harding on toiminut Lontoon sinfoniaorkesterin virallisena vierailevana kapellimestarina. Hän on toiminut Abbadon Mahler -kamariorkesterin musiikillisena johtajana syyskuusta 2003.
Harding aloitti vuonna 2007 Ruotsin radion sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina. Hänen edeltäjänsä oli Manfred Honeck. 
Hardingilla on kaksi lasta entisen vaimonsa, alttoviulisti Béatrice Mutheletin kanssa.
House (tanssi)

House on yksi katutanssien tyylisuuntauksista, vaikkakin sen alkuperä ei ole kaduilla vaan klubeilla. House tanssissa käytetään housemusiikkia. House on luonteeltaan improvisaatiollista ja korostaa nopeata ja monimutkaista jalkatyötä yhdistettynä sujuvaan vartalon liikkeeseen.
Historia.
House itsessään on paljon vanhempi kuin housemusiikki, joka nousi pintaan 1970-luvun lopussa.
Wake the Sleeper

Wake the Sleeper on Uriah Heepin 21. studioalbumi. Se äänitettiin kesällä 2007 ja julkaistiin virallisesti 2. kesäkuuta 2008. Levy oli yhtyeen ensimmäinen studioalbumi lähes kymmeneen vuoteen, ja ensimmäinen, jolla soittaa rumpali Russell Gilbrook. Gilbrook korvasi Lee Kerslaken, joka soitti rumpuja seitsemällä edeltäneellä studioalbumilla sekä jokaisella studioalbumilla vuosina 1972–1978. Kerslake oli eronnut yhtyeestä tammikuussa 2007 vedoten terveysongelmiin.
Albumi sai yleisesti hyvää palautetta kriitikoilta. Yhdysvalloissa se julkaistiin vasta 26. elokuuta.
Ernie Ashworth

Ernest Bert ”Ernie” Ashworth (15. joulukuuta 1928 – 2. maaliskuuta 2009) oli yhdysvaltalainen countrymusiikin laulaja ja lauluntekijä. 
Ashworth syntyi Huntsvillessä, Alabamassa, ja aloitti uransa paikallisella radioasemalla. Hän muutti vuonna 1949 Nashvilleen, ja hänen laulujaan levyttivät vuosina 1949–1955 muiden muassa Jimmy Dickens, Carl Smith, Johnny Horton ja Paul Anka.
Ashworth palasi Huntsvilleen 1957 ja sai levytyssopimuksen itsenäisenä artistina Deccalta. Hän nousi listoille singleillään "Each Moment (Spent With You)", "You Can't Pick a Rose in December" ja "Forever Gone". 
Ashworth siirtyi vuonna 1962 Hickory Recordsin riveihin ja sai huomattavat hitit "Everybody But Me" ja "I Take the Chance". Kolmas julkaisu Hickorylle – "Talk Back Trembling Lips" – teki hänen nimestään kuolemattoman. Single oli listaykkönen ja pysyi listoilla 42 viikon ajan. Myöhempiin listamenestyksiin lukeutuvat "The DJ Cried", "At Ease Heart" ja "I Love to Dance With Annie". Ashworth oli ollut Grand Ole Opryn vakituinen esiintyjä 1960-luvulta. 
Ashworth esiintyi vuonna 1965 elokuvassa The Farmer’s Other Daughter.
Ashworthista tuli vuonna 1989 radioaseman omistaja. Hänelle myönnettiin vuonna 1992 paikka Alabama Music Hall of Famessa. Hän saavutti menestystä pitkälti yli 70 vuoden ikään saakka.
Mahavira

Mahaviran (540 eaa – 468 eaa?) opetuksiin perustuu intialainen uskonto jainalaisuus.
Mahavira oli todennäköisesti Siddhartha Gautaman vanhempi aikalainen, joka asui Ganges-virran alajuoksulla, tämänhetkisen Biharin alueella. Mahaviran kerrotaan saavuttaneen täydellisen valaistumisen ja tulleen siten jainaksi ("se joka selviytyy"). Mahavira kuoli Pavassa Biharissa täydellisen ravinnosta pidättäytymisen seurauksena. Jainalaiset itse eivät pidä Mahaviraa kuitenkaan uskontonsa perustajana, vaan 24. "trithankarana" eli "suurena opettajana".
Elämäkerta.
Mahaviran elinajasta ei ole varmaa tietoa. Jainalainen perinne pitää kiinni vuosista 599–527 eaa., mutta historiantutkijoiden mielestä todellinen elinaika on ollut 50–100 vuotta myöhemmin. Vardhamana Mahavira syntyi sotilassäätyyn jossain Gangesin laakson kuningaskunnista. Nimi Mahavira on lisänimi, joka tarkoittaa suurta sankaria. Hänet kasvatettiin paikallishallitsijaksi, mutta noin 30-vuotiaana hän jätti tehtävänsä ja perheensä ryhtyen askeetiksi. Mahavira teki meditaatio- ja itsekidutusharjoituksia ja hankki elantonsa kerjuulla. Varanasissa hän tapasi jainalaisuuden varhaismuodon kehittäjän, Parsvan, seuraajia ja otti heiltä paljon vaikutteita. Tietyt lähteet väittävät Mahaviran vanhempien kannattaneen Parsvan oppeja.
Kolmantenatoista askeettivuotenaan Mahavira saavutti valaistumisen ja sai kunnianimen jina tai jaina (). Tämän jälkeen hän kierteli 30 vuotta opettamassa Gangesin varren kuningaskunnissa, ja kävi varmuudella ainakin Kashissa, Kosalassa ja Magadhassa. Hän kuoli yli 70-vuotiaana paastoamalla itsensä hengiltä. Tämä paasto on säilynyt äärimmäisenä esikuvana jainalaisille.
Palast Hohenems

Palast Hohenems on renessanssilinna Hohenemsin pikkukaupungissa Vorarlbergin osavaltiossa, Itävallassa. Se on toiminut Hohenemsin kreivien residenssilinnana. Nykyisin se on Hohenemsin kreivien jälkeläisten, Waldburg-Zeil-Hohenemsin suvun omistuksessa.
Linnan rakennutti Hohenemsin kreivi, kardinaali Markus Sittikus III ja sen suunnitteli italialainen arkkitehti Martino Longhi. Rakennustyöt alkoivat vuonna 1562 ja päättyivät vuonna 1567. Myöhemmin, vuosina 1603–1610, linnaa laajensi valtakunnankreivi Kaspar von Hohenems.
TM-XML

Trade Mark Extensible Markup Language on avoin XML-standardimuoto, jota käytetään tavaramerkkihallinnossa sekä tavaramerkkejä koskevan tiedon vaihtamisessa teollisoikeuksia käsittelevien virastojen sekä niiden kumppaneiden tai käyttäjien välillä.
Tavoitteet.
Alkuperäisenä tavoitteena oli XML-standardin määrittäminen tavaramerkkejä koskevan tiedon välittämiseen. Määrittelytyön aikana ja WIPO Standard ST.66:n laatimisen jälkeen mukaan on otettu vielä seuraavat tavoitteet:
Historia.
Sisämarkkinoiden harmonisointiviraston perustama työryhmä määritteli kesäkuussa 2003 TM-XML:
Kommentteja varten julkaistiin kahdeksan luonnosversiota (versiot 0.1 – 0.7 sekä 1.0 luonnos) ennen kuin versio 1.0 lopullinen julkaistiin 26. toukokuuta 2006 viraston verkkosivuilla TM-XML.org.
TM-XML lopullista versiota 1.0 on ehdotettu perustaksi WIPO-standardi ST.66:lle, jonka tietotekninen pysyvä komitea ja standardi- ja dokumentointiryhmä (SCIT/SDWG) hyväksyivät 8. kokouksessaan 19. – 22. maaliskuuta 2007 Genevessä.
Korumonninen

Korumonninen "(Corydoras elegans") on useimpien muiden monnisten tapaan pieni eli noin 6 cm pitkä. Se on pohjakala ja viihtyy parvissa, joskin korumonninen ui jossain määrin myös pohjan yläpuolella.
Ulkonäkö.
Korumonnisen väritys vaihtelee sukupuolittain. Koiraalla on pienten pilkkujen muodostama verkkokuviointi ja naaraalla on kyljessään tumma juova. Naaras on koirasta pulskempi ja koiraan selkäevä on korkeampi. Eri yksilöillä voi olla värityksellisiä eroja myös saman sukupuolen kesken.
Ravinto.
Luonnossa korumonniset syövät pohjalla eläviä selkärangattomia, mutta akvaariossa niille kelpaa lähes kaikki pohjakaloille tarkoitettu ruoka.
Vesiolot.
Veden pH-arvon pitäisi olla 6,0–7,4, pehmeähköä ja lämpötilaltaan 22–26-asteista. Pohjamateriaali saisi mieluiten olla hienoa hiekkaa monnisille ominaisen kaiveluhalun takia. Akvaarion minimikoko on 60 litraa pienelle parvelle.
Ulla Renko

Ulla Hakola-Renko on Sibelius-Akatemiasta valmistunut musiikinopettaja, laulupedagogi ja diplomilaulaja, joka on toiminut laulun lehtorina Lahden ammattikorkeakoulun musiikin laitoksen musiikkiteatterilinjalla. Nykyään hän opettaa Tiirismaan lukiossa.
Pitkän ammattilaulajan ja musiikkipedagogin uran lisäksi Hakola-Rengon työuransa sisältää useiden musikaalien lauluvalmennusta sekä piirrettyjen elokuvien dubbausta ja ohjausta. Hän on esiintynyt ääninäyttelijänä, laulajana, ohjaajana ja kääntäjänä vuodesta 1993 lähtien useissa animaatioelokuvissa (mm. "Aladdin", "Leijonakuningas", "Mulan", "Bambi", "Maija Poppanen", "Tarzan") ja tv-sarjoissa. Hän vastaa myös "Disney on Ice" -kiertueen suomenkielisistä versioista.
Hakola-Renko on toiminut mm. jazz-yhtyeiden ja big bandien solistina, pitänyt teatterilauluiltoja ja konsertoinut lied-laulajana Suomessa ja ulkomailla (Saksa, Belgia, Ranska). Kuorolaulajan ammatista hänellä on kokemusta mm. Suomen Kansallisoopperan kuorosta. 
Hakola-Renko on perustanut ja johtanut useita lapsi-, nuoriso- ja aikuisten kuoroja. Tällä hetkellä hänen ohjauksessaan on 66-henkinen naiskuoro Virtapiiri, jonka esityksissä on mukana myös tanssia ja teatteria.
Kids Return

Kids Return () on vuonna 1996 valmistunut japanilainen draamaelokuva, jonka on ohjannut, käsikirjoittanut ja editoinut Takeshi Kitano. Se oli ilmestymisaikanaan Kitanon menestynein elokuva. Elokuva kertoo kahdesta koulusta ulos potkitusta nuorukaisesta, jotka yrittävät löytää elämälleen tarkoituksen. Toinen ryhtyy yakuzan jäseneksi ja toinen nyrkkeilijäksi.
Esterházyn linna

Esterházyn linna () on linna Burgenlandin osavaltion pääkaupungissa Eisenstadtissa, Itävallassa. Se on nykyisin Esterházyn suvun omistuksessa. Linna tunnetaan muun muassa sen Haydnsaal-salista, joka on nimetty linnassa työskennelleen itävaltalaisen säveltäjän Joseph Haydnin mukaan.
Historia.
Nykyisen linnan paikalla on sijainnut linna jo 1200-luvulta lähtien. Tuolloinen linna oli Gutkeledin suvun omistuksessa, kunnes se siirtyi Kanizsain suvun hallintaan vuonna 1364. Kanizsait teettivät linnassa suuria uudistustöitä. Unkarin kuninkaan Ludvig I:n luvalla suku rakennutti koko Eisenstadtin kaupungin ympärille muurin, jonka keskeinen osa linna oli.
Vuonna 1445 linna siirtyi koko kaupungin ohella Habsburgin suvun hallintaan. Vuonna 1622 siitä tuli Esterházy-suvun, jonka mukaan se on myös nimetty, omaisuutta. 1600-luvulla, linnan siirryttyä Esterházyjen hallintaan, linna sai barokin tyylisuuntaa edustavan ulkonäön. Linnan muutostyöt kestivät kymmenisen vuotta. 1700-luvulla puolestaan pääasiassa vain linnan interiööriä muutettiin, muun muassa pääportaikot vaihdettiin uusiin. 
Ruhtinas Nikolaus II Esterházyn aikana linnalle luotiin klassistinen ilme ranskalaisten arkkitehtien piirustusten pohjalta. Taloudellisten ongelmien vuoksi linnaa ei kuitenkaan uudistettu niin runsaasti kuin alun perin suunniteltiin. 1800-luvun lopulla linnaa uudistettiin jälleen, mutta linnan ulkonäkö ei juurikaan muuttunut tuolloisesta. 
Toisen maailmansodan jälkeen Itävallan miehityksen aikana linnassa kokoontui kymmenen vuoden ajan Burgenlandin osavaltiohallitus ja oikeus. Vuonna 1969 osavaltiohallitus vuokrasi suuria osia linnasta käyttöönsä.
Susanna Leinonen

Susanna Tuulikki Leinonen (s. 7. helmikuuta 1972 Tampere) on suomalainen tanssija ja koreografi. Hänen tanssinsa edustaa liikkeen virtaavuuteen perustuvaa modernia nykytanssia, joka kuitenkin hyödyntää liikesanastossaan myös klassista balettia.
Opiskelu.
Leinonen valmistui Turun konservatorion tanssilinjalta vuonna 1996 ja Teatterikorkeakoulun tanssitaiteen laitokselta tanssitaiteen maisteriksi vuonna 2000. Hänen esikoiskoreografiansa "Ei kukaan, vain ystäväsi" (2000) sai innostuneen vastaanoton kansainvälisen Bagnolet-koreografiakilpailun Suomen katselmuksessa. Sittemmin teos on esitetty useilla kansainvälisillä festivaaleilla Englannissa, Irlannissa, Ranskassa, Portugalissa, Tanskassa ja Japanissa.
Ura.
Leinonen oli jo opiskeluaikanaan 1994–1995 kiinnitettynä Viron kansallisbalettiin, jossa hän esiintyi muun muassa balettiteoksissa "Don Quijote", "Pähkinänsärkijä", "Giselle" ja "Joutsenlampi". Viime vuosina hän on työskennellyt oman ryhmänsä kanssa ja pyörittänyt Susanna Leinonen Companya, toiminut freelance-taiteilijana ja työskennellyt huomattavan kansainvälisesti. Leinonen esiintyy useimmissa omissa tanssiteoksissaan itsekin tanssijana. Hänen tanssinsa edustaa liikkeen virtaavuuteen perustuvaa modernia nykytanssia, joka kuitenkin hyödyntää liikesanastossaan myös klassista balettia. Teoksille on muodostunut tyypilliseksi surrealistinen ja aistikas, osittain myös utuinen ja hyvin tiivis tunnelma.
Oman ryhmänsä lisäksi Leinonen on työskennellyt koreografina myös suurille baletti- ja nykytanssitaloille, kuten Suomen Kansallisbaletille, Ruotsin kuninkaalliselle baletille, sekä Dansk Danseteaterille. Susanna Leinosen teoksia on esitetty 25 maassa.
The Grey Album

The Grey Album on vuonna 2004 julkaistu Danger Mouse -taiteilijanimellä musiikkia tekevän Brian Joseph Burtonin albumi, jossa yhdistellään luvattomasti räppäri Jay-Z:n a cappella -muodossa olleen "The Black Albumin" sanoituksia "The White Album" nimellä tunnetun"The Beatles" –albumin taustoihin. Suuren yleisön tietoisuuteen The Grey Album pääsi EMIn yritettyä estää albumin levityksen. 
Historia.
Danger Mouse julkaisi The Grey Albumista pienen erän ja oli aikeissa tehdä rajoitetun 3000 kappaleen painoksen, kun "The Beatles" -albumin tekijänoikeudet omistanut EMI hermostui ja vaati Danger Mousea sekä jälleenmyyjiä keskeyttämään albumin levityksen. Syy EMI:n voimalliseen lähtöön albumin perään oli heidän oikeuksiensa rikkomisen lisäksi myös albumin saama suosio.
Rajallisesta saatavuudesta huolimatta albumi tuli hyvin suosituksi ja levisi laajasti internetissä. Tätä kautta se sai huomiota myös kriitikoilta ja perinteisestä mediasta; 9. helmikuuta 2004 The New Yorker kirjoitti albumista hyvin positiivisen jutun, Entertainment Weekly nimesi sen "Best of 2004" -musiikkikategoriassaan sekä The Village Voicen vuosittainen Pazz and Jop -kriitikkoäänestys listasi albumin sijalle 10 vuoden paras albumi -listallaan.
Toisaalla vastalauseena EMI:n toiminnalle pidettiin myös elektroninen kansalaistottelemattomuustapahtuma, "The Grey Tuesday", jossa vapaaehtoiset tarjosivat omilla internetsivuillaan 24 tunnin ajan The Grey Albumia ladattavaksi. Tapahtuman järjestäjien näkemyksen mukaan sämpläyksen pitäisi sisältyä Yhdysvaltojen Fair Use -käytäntöön, ja lisäksi jokaisella pitäisi olla mahdollisuus hankkia oikeudet kappaleiden käyttöön.
The Grey Tuesday –tapahtumaan osallistui satoja sivustoja, joista noin 170 tarjosi albumia ladattavaksi. Tuona päivänä ladattiin yhteensä n. 100 000 kopiota albumista ja EMI lähetti tapahtumaan osallistuneille tahoille Cease and desist – kirjeitä, mutta pidättäytyi oikeustoimista.
The Grey Video.
Ramon &amp; Pedro ohjasi The Grey Albumin "Encore"-singlelle musiikkivideon. Video on kokonaisuudessaan mustavalkoinen ja siihen on yhdistetty pätkiä The Beatles -elokuva A Hard Day’s Night'sta, Jay-Z:n live-esiintymisestä sekä tietokoneella luotuja osia, joissa Ringo Starr skrätsää ja John Lennon breikkaa. Video ei ole saatavilla kaupallisesti, mutta se on laajalti levinnyt internetissä. Videon mahdollisten tekijänoikeusongelmien takia sen alussa on ilmoitus musiikkivideon olevan tarkoitettu ainoastaan epäkaupalliseen ja kokeelliseen käyttöön.
Ariel Dorfman

Ariel Dorfman (s. 6. toukokuuta 1942 Buenos Aires, Argentiina) on chileläinen kirjailija. 
Roman Polański on ohjannut hänen tunnetuimmasta näytelmästään "La muerte y la doncellasta" elokuvan "Yö ei tunne armoa" (1994).
Dorfman syntyi juutalaiseen perheeseen, joka muutti ensin Yhdysvaltoihin ja vuonna 1954 Chileen. Hän opiskeli Chilen yliopistossa, jonka professoriksi itse myöhemmin nousi. Hän sai Chilen kansalaisuuden 1967. 
Dorfmaninkin tukema Salvador Allenden hallitus Chilessä kaadettiin vuonna 1973. Augusto Pinochetin noustua valtaan Dorfman joutui maanpakoon. Hän on opettanut vuodesta 1985 Duken yliopistossa Yhdysvalloissa ja asuu nykyisin sekä Yhdysvalloissa että Chilessä.
Dorfman on kirjoittanut runsaasti myös muuta kuin näytelmiä. Teoksista tunnetuimpiin kuuluu poleeminen "Kuinka Aku Ankkaa luetaan: imperialistinen ideologia Disneyn sarjakuvissa" (alkuteos "Para leer al pato Donald", 1971).
Dorfman on naimisissa kroatialaisen Angelica Malinarichin kanssa, ja hänellä on pojat Joaquin ja Rodrigo.
Joustopiikkiäes

Joustopiikkiäes eli S-piikkiäes on traktorivetoinen maanmuokkauskone, jota käytetään maataloudessa maan äestykseen. Se on tarkoitettu pellon pintakerroksen tasaamiseen ja kuohkeuttamiseen. Sen tarkoitus on luoda hyvät edellytyksen kylvösiemenen itämiselle. Muokkaussyvyys on useimmiten säädettävissä ja tavoitteena on muokata maata kylvösyvyyteen asti. Äkeet vaativat traktorilta paljon tehoa, noin 15–20 hevosvoimaa työleveyden metriä kohden. Tämäntyyppisiä äkeitä on ollut kaupan jo viitisenkymmentä vuotta.
Rakenne.
Nykyiset joustopiikkiäkeet ovat yleensä 5–10 metriä leveitä ja hinattavia. Aiemmin pienemmät äkeet olivat myös nostolaitekiinnitteisiä, jolloin ei tarvittu erillisiä pyöriä. Nykyiset suuret äkeet on kuitenkin painonsa takia pakko tehdä hinattaviksi. Äkeissä on yleensä kolme osaa; keskilohko ja kaksi sivulohkoa keskilohkon kummallakin puolella. Keskilohko on kiinnitetty traktoriin ja sivulohkot on saranoitu siihen kiinni. Kuljetuksen ajaksi sivulohkot on mahdollista nostaa ylös, jolloin äes on riittävän kapea maantiekuljetukseen.
Äkeen piikit on kiinnitetty lohkoihin. Yleensä äes on normaalin käytön aikana pyöriensä kannatuksella, ja pyörien korkeutta säätämällä voidaan säätää muokkaussyvyyttä. Äkeessä on yleensä piikkien lisäksi myös muita osia, kuten varpajyrät, etulata tai jälkihara.
René Angélil

René Angélil (16. tammikuuta 1942 Montréal, Kanada – 14. tammikuuta 2016 Las Vegas, Nevada, Yhdysvallat) oli syyrialaistaustainen kanadalainen muusikko ja manageri. Hän oli poplaulaja, joka sittemmin tuli tunnetuksi Céline Dionin managerina ja aviomiehenä.
Angélil aloitti 1960-luvulla Québecissä uran popartistina. Alueellisesti menestyneen yhtyeensä hajottua hän työskenteli managerina René Simardille ja Ginette Renolle. Hän kuuli vuonna 1981 Céline Dionin demonauhan ja ryhtyi tämän manageriksi. Hän voitti vuosina 1987 ja 1988 parhaan managerin Félix-palkinnon.
René Angélil ja Céline Dion menivät naimisiin 17. joulukuuta 1994. Heille syntyi kolme lasta: poika vuonna 2001 ja kaksospojat vuonna 2010. Angélililla oli lisäksi kolme lasta kahdesta aiemmasta avioliitostaan.
Angélil tunnettiin innokkaana pokerinpelaajana.
Angélil kuoli 73-vuotiaana kotonaan Las Vegasissa 14. tammikuuta 2016. Hän oli sairastanut kurkkusyöpää.
Kääpiöpussiunikeot

Kääpiöpussiunikeot tai pussiunikeot eli pikkuburrat ("Cercartetus") on pussieläinten suku, johon kuuluu neljä lajia. "Cercartetus"- ja "Burramys"-suvun lajit muodostavat yhdessä pussiunikekojen heimon.
Lajit.
Edellä mainittujen lajien lisäksi Bruce Beehlerin johtama Conservation Internationalin ja Indonesian tiedeinstituutin () tieteilijäryhmä raportoi 17. joulukuuta 2007 löytäneensä uuden Cecartetus-sukuun kuuluvan pussiunikekolajin kesäkuussa 2007 Papuan saaren Indonesian puoleisesta osasta Foja-vuoristosta. Tarkempi lajinmääritys ja tutkimus oli joulukuussa 2007 yhä meneillään.
Kymmenen ensimmäistä vuotta

Kymmenen ensimmäistä vuotta on Arja Korisevan vuonna 1999 julkaistu kokoelma-albumi, joka sisältää 36 kappaletta hänen uransa kymmeneltä ensimmäiseltä vuodelta. Albumi sisältää aiemmin vain CD-singlenä vuonna 1993 julkaistut kolme kappaletta: "Vain taivas yksin tietää", "Huomiseen" ja "Hymy vain". Albumin on julkaissut tupla-cd:nä Sony Music Entertainment (Finland) Oy. 
Alkuperäiset albumit.
Kappaleet on koottu seuraavilta Korisevan albumeilta:
Hymyhuulet (albumi)

20 suosikkia – Hymyhuulet on Arja Korisevan vuonna 1995 julkaistu kokoelma-albumi, joka sisältää 20 kappaletta hänen neljältä albumiltaan vuosilta 1990–1994. Albumin on julkaissut CD:nä ja C-kasettina Fazer Records. 
Alkuperäiset albumit.
Kappaleet on koottu seuraavilta Korisevan albumeilta:
Harry Church Oberholser

Harry Church Oberholser (25. kesäkuuta 1870 Brooklyn, New York – 25. joulukuuta 1963 Cleveland, "Ohio") oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
Hänen vanhempansa olivat Jacob ja Lavera S. Oberholser. Hän opiskeli Columbian yliopistossa 1880-luvun lopussa, mutta ei suorittanut loppututkintoa. Myöhemmin hän opiskeli George Washingtonin yliopistossa, jossa väitteli filosofian tohtoriksi 1916. 
Oberholser työskenteli 46 vuotta (1895–1941) Yhdysvaltain luonnonsuojeluhallinnossa ("United States Bureau of Biological Survey", myöhemmin "United States Fish and Wildlife Service"), ensin lintutieteilijänä, myöhemmin biologina ja lopulta toimittajana. Hän julkaisi useita kirjoja ja tieteellisiä artikkeleita, kaikkiaan lähes 900 kirjoitusta. 1941 hän muutti Clevelandiin, Ohioon, hoitamaan Clevelandin luonnonhistoriallisen museon lintuosastoa.
Hän avioitui Mary Forrest Smithin kanssa 30. kesäkuuta 1914.
Oberholser kunnostautui etenkin lintuheimojen, -sukujen ja -lajien uudelleennimeäjänä (englanniksi "splitting"). Hän muun muassa nimesi uudelleen Allan Octavian Humen Pohjois-Intiasta 1867 löytämän intianruokokerttusen ("Acrocephalus macrorhynchus") vuonna 1905. Uusi ja edelleen käytössä oleva tieteellinen nimi on ("Acrocephalus orinus").
Pensassieppari ("Empidinax oberholseri") on nimetty hänen kunniakseen (Phillips 1939).
Kuningaskobra (albumi)

20 suosikkia – Kuningaskobra on Arja Korisevan vuonna 1998 julkaistu kokoelma-albumi, joka sisältää 20 kappaletta hänen neljältä albumiltaan vuosilta 1990–1994 sekä "Anna kaikkien kukkien kukkia" -kappaleen "Toivo Kärki muistoissamme" -albumilta. Kokoelmalevyn sisältö mukailee kaksi vuotta aikaisemmin ilmestynyttä Enkelin silmin 1990–1995 -kokoelmajulkaisua, jonka 17 levytystä sisältyvät yhtä lukuun ottamatta myös tälle kokoelmalle. Albumin on julkaissut CD:nä ja C-kasettina Fazer Records. 
Alkuperäiset albumit.
Kappaleet on koottu seuraavilta albumeilta:
Halbturnin linna

Halbturnin linna () on barokin tyylisuuntaa edustava linna Halbturnin kunnassa Burgenlandissa, Itävallassa. 
Linna rakennettiin vuosien 1701 ja 1711 välillä arkkitehti Johann Lukas von Hildebrandtin piirustusten pohjalta keisari Kaarle VI:n metsästyslinnaksi. Kaarle VI:n tyttären Maria Teresian hallintokaudella linnaa uudistettiin hoviarkkitehti Franz Anton Hillebrandtin suunnitelmien mukaisesti, ja linnasta tuli herttua Albert Kasimir von Sachsen-Teschenin ja arkkiherttua Marie Christinen kesäresidenssi. Samoilta ajoilta on peräisin myös linnassa sijaitsevat Franz Anton Maulbertschin maalaamat freskot.
Vuodesta 1955 lähtien linna on ollut paroni Paul Waldbott-Bassenheimin, Habsburgien jälkeläisen, hallinnassa.