Kaarle August

Karl August (3. syyskuuta 1757 Weimar, Saksi-Weimarin herttuakunta, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta – 14. kesäkuuta 1828 Graditz, lähellä Torgauta, Saksin provinssi, Preussin kuningaskunta) oli Weimarin herttua.
Hän oli Saksi-Weimarin ja Saksi-Eisenachin (personaaliunionissa) suvereeni herttua vuodesta 1758 lähtien. Vuonna 1809 hänestä tuli Saksi-Weimar-Eisenachin suurherttua, kun herttuakunta syntyi Saksi-Weimarin ja Saksi-Eisenachin herttuakuntien personaaliunionista ja vuodesta 1815 lähtien suurherttua. 
Hänet tunnetaan hovinsa älyllisestä loistokkuudesta, joka tunnetaan Weimarin klassismina.
Suku ja koulutus.
Hän oli Ernst August II Konstantinin (1737–1758), Saksi-Weimarin ja Saksi-Eisenachin herttuan ja Braunschweig-Wolfenbüttelin herttuatar Anna Amalian (1739–1807) vanhempi poika. 
Hänen jo lapsuudesta sairaalloinen isänsä, kuoli 20-vuotiaana neljä viikkoa laihduttuaan ja sairastettuaan, pojan ollessa vasta yhdeksän kuukauden ikäinen 28. toukokuuta 1758. Poikaa kasvatettiin äitinsä valvonnassa, joka oli 19-vuotiaana vielä isänsä Braunschweig-Wolfenbüttelin herttua Karl I:n holhouksen alainen ja itsekin holhoojahallinnon alaisuudessa. Hänen kotiopettajansa oli Anna Amalian eno Fredrik Suuren suosituksesta kreivi Johann Eustach von Görtz, ja vuonna 1771 Christoph Martin Wieland nimitettiin hänen opettajakseen. Vuonna 1774 runoilija Karl Ludwig von Knebel tuli Weimariin nuoremman veljen, kolme kuukautta isänsä kuoleman jälkeen syntyneen prinssi Friedrich Ferdinand Konstantinin (1758–1793) opettajaksi, ja samana vuonna nämä kaksi prinssiä lähtivät kreivi Görtzin ja Knebelin kanssa Pariisiin ja Sveitsiin. Frankfurtissa Knebel esitteli Karl Augustin nuorelle Johann Wolfgang von Goethelle.
Avioliitto ja jälkeläiset.
Palattuaan Weimariin ja otettuaan herttuakuntansa hallinnon 18-vuotiaana haltuunsa, Karl August avioitui 3. lokakuuta 1775 Karlsruhessa prinsessa, rajakreivitär Luise Augusten (1757–1830), Hessen-Darmstadtin rajakreivi Ludvig IX:n ja paladiini-kreivitär Caroline von Zweibrücken tyttären kanssa. 
Aviopuolisot olivat luonteelta toistensa vastakohtia eikä arka ja herkkä Luise Auguste sopeutunut hovielämään ja edustustilaisuuksiin. Nuorta herttuaparia kohtaan heräsi pian kriittisiä kommentteja, joista suurin osa syytettiin hieman epävakaata Karl Augustia: "He eivät olleet luotuja toisilleen", kirjoitti Goethen ystävä, kreivi Christian von Stolberg, jo kesällä 1776. Se, että ensimmäinen tytär kuoli viidentenä syntymäpäivänään ja odotettu kruununperillinen syntyi vasta vuonna 1783, ei auttanut asiaa.
Vuosi 1806 toi käännekohdan Weimarin lähellä käydyn Jena-Auerstedtin taistelun myötä. Preussin kenraalina herttua Karl August näytteli tässä taistelussa vain marginaalista roolia. Louise kuitenkin seisoi yksin Weimarissa voittoisaa Ranskan keisari Napoleonia vastaan. Ratkaisevassa yhteenotossa – lopulta menestyksekkäämmin kuin samanniminen veljentytär Preussin kuningatar Luise Tilsitin rauhansopimuksen neuvotteluissa – hänen onnistui pelastaa herttuakunta ryöstöltä ja sen olemassaolo. 
Louisesta tuli näin lopulta yleisesti tunnustettu "maan äiti", varsinkin kun lähes 80-vuotias anoppi Anna Amalia kuoli keväällä 1807 uupuneena Braunschweigiin paosta. Ystävällisessä ja luottamuksellisessa suhteessa suurherttua ja herttuatar vuonna 1815 juhlivat 50-vuotista kruununjuhlavuottaan ja kultahäitään syksyllä 1825. Näiden 50 vuoden muistoksi Goethe teetti muistomitalin nimeltä "Louise, Saksin suurherttuatar – Pelastettu Weimar", joka oli omistettu vuodelle 1806.
Heille syntyi seitsemän lasta, joista kolme eli aikuiseksi:
Lisäksi Karl August tunnusti viisi aviotonta lasta kolmen eri naisen kanssa omikseen.
Herttua, taiteiden ja tieteiden suosija.
Karl Augustin aikana Weimarista kehittyi Saksan älymystön keskus, jota kutsutaan Weimarin klassismiksi. Hän kutsui ensitöikseen vuonna 1776 Weimariin Goethen, Herderin ja Schillerin. Hän teki Goethasta salaneuvoksen. ”Te tarkkanäköiset ihmiset”, hän sanoi, ”onnitelkaa minua tämän miehen hankkimisesta. Hänen älykkyytensä ja neroutensa ovat tunnettuja. Ei ole väliä, vaikka maailma loukkaantuu siitä, että olen tehnyt tohtori Goethesta tärkeimmän kollegioni jäsenen ilman, että hän on käynyt läpi vähäpätöisen virkamiehen ja valtioneuvoksen vaiheita.” Tarkkanäköisille tämän nimityksen hyödyllinen vaikutus ei ollut heti ilmeinen. Goethen myötä ”Sturm und Drang” -henki laskeutui Weimariin, ja pienen hovin jäykät perinteet hajosivat nuorekkaan riemuvoiton mellakkaan. Herttua oli kova juomaan, mutta myös hyvä urheilumies; ja hovin juhlat vuorottelivat hurjilla ratsastusretkillä halki maan, jotka päättyivät tähtien alla nuotiolla vietettyihin öihin. Karl August oli innokas metsästäjä ja häntä pidetään weimarinseisoja koirarodun kehittäjänä.
Karl Augustilla oli kuitenkin vakavampiakin mieltymyksiä. Hän oli kiinnostunut kirjallisuudesta, taiteesta ja tieteestä; kriitikot, joita ei epäilty imartelijoina, ylistivät hänen maalaustaitojaan; biologit pitivät hänessä anatomian asiantuntijaa. Hän ei myöskään laiminlyönyt pienen valtionsa hallintoa. Hänen uudistuksensa olivat seurausta jostakin muusta kuin 1700-luvun "valaistuneiden despoottien" hengestä; sillä hän oli alusta asti ymmärtänyt, että ruhtinaan valta toimia "maallisen kaitselmuksen" mukaisesti oli tiukasti rajallinen. Hänen tavoitteenaan oli siis kouluttaa kansaansa pyrkimään omaan poliittiseen ja sosiaaliseen pelastukseensa, ja koulutuksen tarkoituksena oli hänen mielestään, kuten hän myöhemmin selitti Metternichin ja tämän koulukunnan kauhuksi, auttaa ihmisiä "itsenäiseen harkintaan". Tätä varten filosofi Herder kutsuttiin Weimariin uudistamaan koulutusjärjestelmää; eikä ole ihme, että näin valistuneen suojelijan johdolla Jenan yliopisto saavutti maineensa huipun ja Weimarista tuli Saksan älyllinen keskus.
Herttua, valtiomies.
Karl August oli Saksan merkittävimpiä ylimyksiä ja tuki voimakkaasti herttualiiton syntyä, joka nosti Fredrik II:n johtaman Preussin yhdeksi Euroopan mahtivaltioista. Hän osallistui Wienin kongressiin 1814–1815, ja yritti puhua vaaroista, joita seuraa, jos ylimystön valtaa kasvatetaan ylettömästi ja kansaa alistetaan liikaa.
Saksan ja Euroopan asioissa Karl Augustin luonne antoi hänelle suhteettoman suuren vaikutusvallan hänen asemaansa suvereenina ruhtinaana nähden. Hän oli jo varhain kohdannut valtakunnan rappeutumisen aiheuttaman ongelman ja alkoi työskennellä Saksan yhtenäisyyden puolesta. Keisari Joosef II:n suunnitelmat, jotka uhkasivat liittää suuren osan Saksasta heterogeeniseen Habsburgien monarkiaan, heittivät hänet Preussin syliin, ja hän oli tärkein liikkeellepaneva voima ruhtinaiden liiton ("Fürstenbund") perustamisessa vuonna 1785, jolla Fredrik Suuren johdolla Joosefin juonittelut tehtiin tyhjäksi.
Hän ei kuitenkaan elänyt harhakuvitelmissa Itävallan vallasta, ja hän viisaasti kieltäytyi Preussin vuonna 1787 tekemästä tarjouksesta Unkarin kruunusta unkarilaisten tyytymättömyyden vuoksi huomauttamalla kuivalla tavalla, ettei hän halunnut olla toinen "talvikuningas" (vaaliruhtinas-paladiini Friedrich V, joka oli Böömin kuningas 1619–1620).
Vuonna 1788 Karl August astui Preussin armeijan palvelukseen kenraalimajurina rykmentin aktiivisessa johdossa. Tässä ominaisuudessa hän oli Goethen kanssa läsnä Valmyn taistelun tykkirykmentissä vuonna 1792 ja vuonna 1794 Mainzin piirityksessä sekä Pirmasenzin (14. syyskuuta) ja Kaiserslauternin (28.-30. lokakuuta) taisteluissa. Tämän jälkeen hän oli tyytymätön vallanpitäjien asenteeseen ja erosi, mutta palasi armeijaan ystävänsä kuningas Fredrik Vilhelm III:n noustua Preussin valtaistuimelle. Seurasi tuhoisa Jenan taistelu 14. lokakuuta 1806 ja myös Weimar ryöstettiin. Estääkseen alueidensa takavarikoinnin Karl August joutui liittymään Reinin konfederaatioon. Tästä ajasta aina Napoleonin Venäjän sotaretken 1812 loppuun asti hänen joukko-osastonsa taisteli Ranskan lipun alla kaikissa Napoleonin sodissa. Hänen sotilaansa taistelivat nyt Napoleonin puolesta Tirolissa, Espanjassa ja Venäjällä. Vuonna 1813 hän kuitenkin liittyi Suurliittoon ja otti vuoden 1814 alussa komentoonsa 30 000 miehen armeijakunnan, joka toimi Alankomaissa. 
Liityttyään koalitioon vuonna 1813 hän astui Venäjän palvelukseen seuraavana vuonna ja johti saksien, hesseniläisten ja venäläisten armeijan Alankomaihin. Sen jälkeen hän matkusti Pariisiin, Lontooseen ja Wieniin ja osallistui vuoden 1815 kampanjaan. Wienin kongressi palkitsi hänet laajentamalla hänen valtiotaan ja perustamalla sen suuriruhtinaskunnaksi sekä myöntämällä hänelle 800 000 taalerin korvauksen.
Wienin kongressissa Karl August oli henkilökohtaisesti läsnä ja protestoi turhaan valtaeliitin kapea-alaista politiikkaa vastaan, jossa keskustelut rajoittuivat "ruhtinaiden oikeuksiin" ja "kansan oikeudet" suljettiin pois. Hänen palveluksensa Napoleonin sodissa palkittiin aluelaajennuksella ja suurherttuan arvonimellä; mutta hänen liberaali asenteensa oli jo herättänyt hänessä epäilyksiä, ja hänen myöhemmät toimensa johtivat entisestään vastakkainasetteluun taantumuksellisia voimia vastaan.
Hän oli ensimmäinen saksalaisista ruhtinaista, joka myönsi osavaltiolleen vapaan perustuslain konfederaatiolain (5. toukokuuta 1816) artiklan XIII nojalla; ja hänen myöntämänsä täysi lehdistönvapaus teki Weimarista joksikin aikaa olemassa olevaa järjestystä vastaan ​​​​suunnatun journalistisen agitaation keskipisteen. Metternich kutsui häntä halveksivasti "der grosse Burscheksi" hänen "vallankumouksellisten" Burschenschaften-järjestöjen suojeluksestaan; ja Wartburgissa hänen luvallaan vuonna 1818 järjestetty kuuluisa "festivaali", vaikka se olikin itse asiassa lievin poliittinen mielenosoitus, toi hänelle suurvaltojen vihan. Karl August joutui vastoin parempaa harkintaansa taipumaan Preussin, Itävallan ja Venäjän vastalauseille; lehdistönvapautta rajoitettiin jälleen suuriruhtinaskunnassa, mutta suurherttuan ja hänen kansansa välisen hyvän yhteisymmärryksen ansiosta Carlsbadin asetusten hallinto painosti Weimaria vähemmän kuin muita Saksan osavaltioita.
Perintö.
Suurherttua Karl August kuoli 70-vuotiaana aivoinfarktiin 14. kesäkuuta 1828 lähellä Thorgauta, Saksin provinssissa, Preussissa paluumatkallaan Berliinistä.
Hänen persoonallisuutensa teki suuren vaikutuksen hänen mitä erilaisimpiin aikalaisiinsa. Herttua-priimas Karl von Dalberg, joka oli velkaa Mainzin koadjutööriviran herttuan ystävyydestä, sanoi, ettei ollut koskaan tavannut ruhtinasta, jolla olisi "niin paljon ymmärrystä, luonnetta, avoimuutta ja vilpittömyyttä". Milanolaiset kutsuivat häntä kaupungissaan vieraillessaan "uomo principeksi"; ja Goethe itse sanoi hänestä, "ettei hänellä ollut lahja erottaa älyä ja luonnetta ja asettaa jokainen paikalleen. Häntä inspiroi jaloin hyvä tahto, puhtain ihmisyys, ja hän halusi koko sielustaan ​​vain parasta. Hänessä oli jotain jumalallista. Hän olisi mielellään tehnyt koko ihmiskunnan onnen. Ja lopuksi hän oli suurempi kuin ympäristönsä ... Kaikkialla hän itse näki ja arvioi, ja kaikissa olosuhteissa hänen varmin perustansa oli hän itse." Useat tieteelliset ja maatalouslaitokset, puistot ja kasvitieteellinen puutarha olivat parannuksia, joilla hän kaunisti maataan.