tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tavastia Lakeland

Tavastia Lakeland ry on Tavastia Lakeland -konseptin ympärille syntynyt matkailun kehittämisyhdistys, jonka tavoitteena on saada Hämeenlinna-Valkeakoski-Tampere-Orivesi -akselin ja Päijänteen väliselle järviseudulle tunnettuutta, etenkin kansainvälistä näkyvyyttä, kehittää toimijoiden yhteistyötä ja hankkia matkailun kehittämiseen lisää resursseja.
Tavastia Lakelandin verkkosivusto esittelee alueen vetovoimatekijöitä, alueen nähtävyys- ja palvelutarjontaa sekä alueen kyliä ja taajamia.
Tavastia Lakeland kehittää uusia matkailukonsepteja. Näitä ovat esimerkiksi "Wilderhutting", mökkiretkeily, joka tähtää alueen mökkikapasiteetin käytön tehostamiseen. Toinen konsepti on "Fall in love with lakes", jonka puitteissa luodaan vesistöön liittyviä elämyspaketteja.
Matkailukonsepti.
Matkailukonsepti Tavastia Lakeland kattaa karkeasti ottaen Hämeenlinna-Valkeakoski-Tampere-Orivesi -akselin ja Päijänteen välisen järvialueen. Alue on osa sitä Järvi-Suomea, jonka perusteella Suomea markkinoidaan ulkomailla tuhansien järvien maana, jonka keskeinen osa on Saimaan järvialue.
Tavastia Lakeland sopii myös luontomatkailun suosion nousuun. Alueella on saaririkkaita vesistöjä, Vanajavesi, Mallasvesi, Längelmävesi, Pälkänevesi, Hauhon reitti Päijänteen rantamille asti sekä osia Päijänteestä. Lisäksi alueella on kaksi kansallispuistoa, Isojärven ja Päijänteen kansallispuistot, sekä Evon ja Laipanmaan retkeilyalueet.
Tavastia Lakeland -alueella on aktiivinen kylä- ja taajamaverkosto. Se sijaitsee Oriveden, Tampereen ja Hämeenlinnan kaupunkien vaikutuspiirissä ja on helposti saavutettavissa myös kansainvälisten matkailijoiden näkökulmasta.
Lotta (valtatie)

Lotta () on alueellinen tie, joka yhdistää Murmanskin ja Suomen (Suomen ja Venäjän raja). Sen pituus on 231 km.
Tien rakentaminen alkoi vuonna 1961. Suomeen ja Neuvostoliittoon rakennettiin rakentamisen kylän tie, joka myöhemmin tunnettiin nimellä Verkhnetulomsky.
Rajan ylittämisen jälkeen reitti jatkuu Ivaloon Kantatie 91:ksi.
Alessandra Torresani

Alessandra Olivia Torresani (s. 29. toukokuuta 1987 Palo Alto, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Zoe Graystonen roolissa scifisarjassa "Caprica" ja Clairena komediasarjassa "Rillit huurussa".
Nuoruus.
Alessandra Olivia Toreson syntyi vuonna 1985 Kalifornian Palo Altossa. Tanssia ja laulamista opiskellut Toreson sai ensimmäisen työn The WB-kanavan juontajana yhdeksänvuotiaana. Hänellä on musta vyö taekwondossa.
Ura.
Torresani toimi juontajana San Franciscolaisella KBWB-kanavan "Kids' WB Club" ohjelmassa. Vuonna 2004 hän näytteli pääroolissa Disney Channelin komediaelokuvassa "Going to the Mat".
Torresani on vieraillut muun muassa televisiosarjoissa "Kunnian miehet", "Teho-osasto", "Veljemme on nero", "Sukuvika", "" ja "C.S.I.". Torresani valittiin esittämään Zoe Graystonea "Taisteluplaneetta Galactican" sisarsarjassa "Caprica". Torresani esiintyi vuonna 2013 web-sarjassa "Husbands".
Secret Diary

Secret Diary on ranskalaisen elektronisen musiikin artistin Collegen esikoisalbumi. Albumin julkaisi Futur-levy-yhtiö 26. marraskuuta 2008. 
Henkilöstö.
Lähde:
Toronton yliajo

Toronton yliajo oli Kanadan Torontossa tehty autoisku 23. huhtikuuta 2018. Pohjoisen Toronton North Yorkin alueella tehdyssä iskussa kuoli 10 ja loukkaantui 16 ihmistä, ja yksi loukkaantuneista kuoli vammoihinsa sairaalassa 3,5 vuotta myöhemmin.
Tapahtumien kulku.
Huhtikuun 23. päivä 2018 noin puoli kahdelta iltapäivällä Ryder Systemin vuokra-autopalvelulta vuokrattu valkoinen Chevrolet Express -pakettiauto ajoi jalkakäytävälle Pohjois-Toronton North Yorkissa. Keskeistä ja vilkasliikenteistä Yonge Street -katua etelään kulkenut pakettiauto ajoi jalkakäytävällä yli kahden kilometrin matkan osuen yli kahteenkymmeneen jalankulkijaan. Toronton poliisi lähestyi pysähtynyttä pakettiautoa hetkeä myöhemmin. Pakettiauton kuljettaja Alek Minassian yritti saada poliisit ampumaan itseään väittäen olevansa aseistettu, mutta lopulta poliisikonstaapeli Ken Lam pidätti hänet ampumatta yhtäkään laukausta.
Tekijä.
Iskun tekijäksi epäilty Alek Minassian on Suur-Toronton alueeseen kuuluvassa Richmond Hillissä asunut 25-vuotias mies. Tekijän uskotaan lähettäneen sosiaaliseen mediaan viestejä, joissa hän kirjoitti naisvastaiseen miesliikkeeseen liittyvästä "incel"-termistä, joka tarkoittaa ”vastentahtoista selibaattia” () kokevaa miestä sekä yllytti näitä miehiä kapinaan (). Minassian mainitsi myös ihannoivansa joukkomurhaaja Elliot Rodgeria, joka syytti ongelmistaan naisia ja oli aktiivinen Redditin "incel"-subredditissä.
Minassian tuomittiin kesäkuussa 2022 elinkautiseen vankeuteen, josta hänen on mahdollista päästä ehdonalaiseen vasta 25 vuoden jälkeen. Hän sai samalla istuttavaksi myös 20 vuoden tuomion 15 murhan yrityksestä.
Uhrit.
Iskussa kuoli samana päivänä 10 ihmistä ja loukkaantui 16. Yksi loukkaantuneista kuoli marraskuussa 2021 sairaalassa. Hän halvaantui iskussa kaulasta alaspäin ja vietti 3,5 vuotta sairaalassa. Uhreista valtaosa oli naisia. Kuolleista kaksi oli Etelä-Korean kansalaisia ja yksi Jordanian kansalainen.
SS Galeka

SS Galeka oli höyrylaiva, joka rakennettiin vuonna 1899 Harland and Wolffin telakalla Union-Castle Mail Steamship Companylle. "SS Galeka" laskettiin vesille 21. lokakuuta 1899, ja se valmistui 23. joulukuuta 1899. Myöhemmin laiva otettiin Britannian sotilasjoukkojen kuljetukseen ja sittemmin sairaalalaivaksi ensimmäiseen maailmansotaan. 28. lokakuuta 1916 "Galeka" osui merimiinaan ja upposi. Miinan oli laskenut saksalainen U-vene UC-26.
Historia.
Alus oli viimeinen, joka otettiin käyttöön ennen kuin varustamot Union Lines ja Castle Shipping Lines yhdistyivät vuonna 1900. "SS Galeka" toimi Etelä-Afrikan reitillä ensimmäiseen maailmansotaan saakka. Sodan puhjettua sitä käytettiin Ison-Britannian joukkojen kuljetukseen. "SS Galeka" kuljetti Australian ja Uuden-Seelannin armeijoiden joukkoja Gallipolin taisteluun. Sen jälkeen "Galeka" kunnostettiin sairaalalaivaksi, joka pystyi majoittamaan 366 haavoittunutta sotilasta.
Uppoaminen.
Saapuessaan 28. lokakuuta 1916 Le Havreen "SS Galeka" ajoi merimiinaan. Aluksella oli 61 Australian kuninkaallisten lääkintäjoukkojen (RAMC) upseeria ja miehistön jäsentä sekä 56 aluksen miehistön jäsentä. "SS Galeka" ei silloin kuljettanut potilaita. Laivan upotessa hukkui 19 kuninkaallisen armeijan lääkintäjoukkojen jäsentä. "SS Galeka" ajautui La Haguen rantaan.
Sickan Castegren

Hilda Matilda Josefina ”Sickan” Castegren, Sickan Amundsson (20. joulukuuta 1887 Helsinki – 8. kesäkuuta 1963 Tukholma, Ruotsi), oli suomalaissyntyinen näyttelijä ja operettilaulaja, joka myöhemmin vaikutti Ruotsissa.
Castegren aloitti teatteriuransa 1909 "Käthen" roolissa näytelmässä "Gamla Heidelberg" Helsingin Svenska Teaternissa. Hän näytteli myös elokuvissa pieniä rooleja.
Castegrenin puoliso oli arkkitehti Erik Amundsson.
T18 (haupitsi)

T18 oli yhdysvaltalainen telatykki. Sen kehittäminen aloitettiin syyskuussa 1941 ja siinä käytettiin M3 Stuartin alustaa. Sen etuosan oikealle puolelle kiinnitettiin 75 millimetrin haupitsi. Koska armeija ei pitänyt T18:sta, sen suunnittelu hylättiin vuonna 1942, ja T41:n suunnittelu aloitettiin.
T18-prototyyppejä säilytettiin Aberdeenin koekentällä vuoteen 1947 asti, jolloin ne tuhottiin.
Kehitys.
T18:n kehittely alkoi vuonna 1941. Se perustui M3 Stuartin -alustaan, mutta se valmistettiin kevyestä teräksestä. 75 millimetrin haupitsi asennettiin T18:n etuosaan.
T18:sta valmistettiin kaksi prototyyppiä, jotka lähetettiin Aberdeenin koekentille. Vaunuista ei pidetty painonsa takia. Siihen aikaan ensimmäinen pilottimalli oli puolivälissä, mutta projekti keskeytettiin, koska armeija ei pitänyt sen painosta ja pystysuorasta panssarista. Lopulta T41 projekti korvasi T18 projektin.
Birgit Sergelius

Birgit Lovisa Sergelius (13. maaliskuuta 1907 Helsinki – 29. tammikuuta 1979 Tukholma) oli suomalainen näyttelijä, joka myöhemmin teki uran Ruotsissa.
Ura.
Sergelius aloitti uransa Suomessa, mutta näytteli vuodesta 1930 ruotsalaisissa elokuvissa. Hän oli vuodet 1934–1941 naimisissa näyttelijä Georg Rydebergin kanssa ja 1942–1977 taiteilija Erik Öhlinin kanssa.
Kuusiston VPK

Kuusiston vapaaehtoinen palokunta on vuonna 1937 perustettu, Kaarinan kaupungissa toimiva vapaaehtoinen palokunta. Palokunnan alkuperäinen kotikunta Kuusisto liitettiin Kaarinaan vuonna 1946. Kuusiston VPK:n paloasema sijaitsee Kaarinan paloaseman yhteydessä osoitteessa Kyynäräkatu 2, 20780 Kaarina.
Toiminta.
Kuusiston VPK toimii Varsinais-Suomen aluepelastuslaitoksen sopimuspalokuntana ja on normaalin pelastustoiminnan ohella erikoistunut vesihuoltotehtäviin yhdessä Kaarinan VPK:n kanssa, johon se liittyi vuonna 2014.
Hälytysosastoon kuuluu 22 henkilöä ja pelastustoimen tehtäviä on vuosittain noin 40-70 kpl.
Kalusto.
Kuusiston VPK:n kalustoa
Julia Santos Solomon

Julia Santos Solomon (s. 1956) on dominikaanilainen taidemaalari. Hän työskentelee monipuolisesti eri taidekentillä tehden multimediateoksia, maalauksia, piirustuksia ja muotisuunnittelua.
Elämänvaiheita.
Santos Solomon syntyi Dominkaanisessa tasavallassa. Perhe muutti Yhdysvaltoihin New Yorkiin kun Santos Salomon oli kymmenenvuotias. Tosin hän oli joutunut eroamaan äidistään jo neljävuotiaana ja oli ollut isoäitinsä kasvattama. Hänen taiteelliset lahjansa huomattiin jo varhain ja hän pääsi New Yorkissa taidelukioon. Opinnot jatkuivat Rhode Islandin osavaltion taidekoulussa. 
Aikuistuttuaan hän muutti takaisin Dominikaanissen tasavaltaan, missä ryhtyi veistämään itseään esittäviä lapsuusmuotokuvia ja muotokuvia esiäideistään. Hän maalasi ne väreillä jotka muistuttavat Karibian meren saarten rikasta maaperää.
Itseään Santos Solomon pitää hybridinä: hän oli lapsi jonka piti toimia tulkkina vanhemmilleen ja tarkkailla ja selviytyä vieraassa ympäristössä. Santos haluaa, että hänen tyttärensä tietäisi mistä hänen juurensa ovat. Tämän hän haluaa kertoa taiteellaan.
The Sciences

The Sciences on yhdysvaltalaisen stoner metal -yhtyeen Sleepin neljäs studioalbumi, jonka julkaisi Third Man Records yllätysjulkaisuna 20. huhtikuuta 2018, noin kaksikymmentä vuotta myöhemmin edellisestä Dopesmoker-albumista.
Yhtye erosi vuonna 1998, mutta jäsenet palasivat lopulta yhteen vuonna 2009. He julkaisivat uuden singlen "The Clarity"n vuonna 2014. Yhtye ilmoitti vuonna 2017 nettisivullaan, että heidän uusin albuminsa on melkein valmis.
Liwaa Yazji

Liwaa Yazji (arabiaksi لواء يازجي; s. 18. kesäkuuta 1977 Moskova) on syyrialainen käsikirjoittaja, dramaturgi, ohjaaja ja runoilija.
Yazjin syyrialaiset vanhemmat olivat päässeet opiskelemaan Neuvostoliittoon, missä hän syntyi. Hänen isänsä oli kuvataiteilija ja äiti gynekologi. Opintojen päätyttyä perhe palasi Syyriaan, ensin Aleppoon ja myöhemmin Damaskokseen.
Yazijn opiskeli Damaskoksen yliopistossa aluksi kirjallisuutta ja myöhemmin teatteritiedettä Damaskoksen ylemmässä draamataiteen oppilaitoksessa. Vuodesta 2003 alkaen hän työskenteli dramaturgina ja apulaisohjaajana teatteriproduktiossa. Damaskos oli vuonna 2008 arabialaisen kulttuurin pääkaupunki ja Yazjin työskenteli sen teatteri- ja tanssiohjelmien parissa. Sen jälkeen hän pääsi työskentelemään televisiolle ja useille arabiankielisille tuotantoyhtiöille. Vuonna 2011 hän oli apulaisohjaajana elokuvalle "Windows to the Soul- A Story about Syria 2011-2010 نوافذ الروح- حكاية سوريا" " Syyriassa vallankumous muuttui sisällissodaksi ja Yazji alkoi tehdä ensimmäistä dokumenttielokuvaansa "Haunted" vuonna 2012. Se käsittelee Syyrian arabikevään tragedioita.
"Haunted" sai ensi-iltansa vuonna 2014. Sen jälkeen Yazji muutti Libanoniin. Saksaan, Berliiniin hän muutti vuonna 2016. Vuodesta 2012 hän on kuulunut Ettijahat-Independent Culture -ryhmään, joka tekee hyväntekeväisyystyötä.
Mary Dohey

Mary Imelda Dohey (22. syyskuuta 1933 – 12. kesäkuuta 2017) oli kanadalainen lentoemäntä. Hän sai Cross of Valour -urhoollisuusmitalin toiminnastaan Air Canadan DC-8-koneessa, joka kaapattiin 12. marraskuuta 1971. Hän oli kolmas Cross of Valourin saaja ja ensimmäinen, joka vastaanotti palkinnon itse, sillä kaksi aiemmin myönnettyä palkintoa olivat molemmat postuumeja.
Dynamiitilla ja haulikolla aseistautunut Paul Cini kaappasi DC-8-koneen, jossa Dohey oli lentoemäntänä, ja otti hänet panttivangiksi. Aiemmin psykiatrisena sairaanhoitajana työskennellyt Dohey rauhoitteli häntä, piti häntä kädestä ja jutteli hänen kanssaan. Cini pakotti koneen laskeutumaan Great Fallsiin, jossa hän halusi, että kone tankataan Irlantiin lentämistä varten. Cini sai 50 000 dollaria lunnaita, ja kone lähti lentoon. Dohey suostutteli Cinin päästämään osan matkustajista ja miehistöstä pois, ja kone laskeutuikin tunnin kuluttua uudelleen Great Fallsiin. Myös Dohey olisi halutessaan päässyt vapaaksi, mutta hän päätti jäädä muun miehistön avuksi rauhoittelemaan Ciniä. Pian koneen lähdettyä jälleen lentoon miehistö sai taltutettua Cinin.
Mary Doheyn katsottiin toiminnallaan pelastaneen 200 ihmisen hengen. Hänelle myönnettiin joulukuussa 1975 urheudesta Cross of Valour -mitali. Samalla lennon purseri John Joseph Arpin sai Star of Courage -mitalin ja kapteeni Vernon Ehman Medal of Bravery -mitalin. Dohey jatkoi kaappauksen jälkeen uraansa lentoemäntänä, vaikka kärsikin painajaisista ja peloista. Hän kuoli 83-vuotiaana 12. kesäkuuta 2017.
Ukonhattukimalainen

Ukonhattukimalainen ("Bombus consobrinus") on kimalaisiin kuuluva mesipistiäislaji. Suomessa se on hyvin harvinainen ja luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
Koko ja ulkonäkö.
Ukonhattukimalainen on kookas kimalaislaji, joka muistuttaa väritykseltään etenkin kartano- ja korpikimalaista. Ruumiin pituus on kuningattarella 20–23 mm, työläisillä ja kuhnureilla 12–17 mm. Ruumis on musta, mutta keskiruumis ja takaruumiin tyviosa ovat ruskeanoranssit ja takaruumiin kärki valkoinen. Kuningattaret ja työläiset ovat väritykseltään samanlaiset. Pää ja suuosat ovat pitemmät kuin kartano- ja korpikimalaisella: posken pituus on yli kaksi kertaa suuosien leveys.
Levinneisyys.
Ukonhattukimalainen on taigalaji, jota tavataan Pohjois- ja Itä-Euroopasta Siperian poikki Kiinan pohjoisosiin, Koreaan ja Japaniin saakka. Suomessa sen levinneisyys rajoittuu täysin Pohjois-Karjalan ukonhattulehtoihin.
Elinympäristö ja elintavat.
Ukonhattukimalainen on Pohjois-Euroopan ainoa yhteen ravintokasviin erikoistunut kimalaislaji. Suomessa sen pääasiallinen ravintokasvi on lehtoukonhattu ("Aconitum lycoctonum"), jota tavataan vain parillakymmenellä paikalla Pohjois-Karjalassa Kiteen ja Tohmajärven kuntien alueella. Erittäin pitkäkielinen ukonhattukimalainen on yhdessä tarhakimalaisen kanssa ainoa lehtoukonhatun pölyttämiseen kykenevä hyönteinen.
Talvehtinut kuningatar lähtee liikkeelle vasta kesäkuussa, kun ukonhattujen kukinta alkaa. Vaikka laji onkin erikoistunut ukonhattuihin, kuningatar käy myös muiden kasvien kukilla. Yhdyskunnan pesä on maassa, yleensä vanhassa myyränpesässä. Yhdyskunnassa on 50–70 yksilöä. Muista kimalaisista poiketen ukonhattukimalaisyhdyskunta saattaa tuottaa kuningattaria jopa saman määrän kuin pesässä on työlaisiä, kun muilla lajeilla työläisiä syntyy selvästi enemmän.
Suomen uhanalaisarvioinnissa 2010 ukonhattukimalainen on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi (EN). Vaikka Suomen kaikki ukonhattulehdot onkin rauhoitettu, kimalaisen ravintokasvia uhkaa niiden umpeenkasvu. Kimalaista itseään myös samasta ravintokasvista kilpailevan tarhakimalaisen yleistyminen. Ruotsissa ja Norjassa laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Suojasää (televisiosarja)

Suojasää (Оттепель, Óttepel) on Valeri Todorovskin ohjaama venäläinen televisiosarja vuodelta 2013. Kuvitteellinen 12-osainen sarja kertoo Moskovan elokuvastudioiden ihmisistä Neuvostoliitossa 1960-luvun alun liberaalin, suojasääksi kutsutun Nikita Hruštševin valtakauden aikana. Sarja on ollut Venäjällä yksi 2010-luvun menestyneimmistä televisiosarjoista. Sitä on kutsuttu Venäjän vastineeksi yhdysvaltalaiselle "Mad Men" -sarjalle. Ohjaaja Todorovski onkin sanonut saaneensa idean sarjaan tavattuaan tuon sarjan luojan Matthew Weinerin, jonka isä työskenteli 1960-luvulla mainostoimistossa. Todorovskin isä puolestaan oli tuolloin työssä Mosfilmissä.
Todorovskin ohella sarjan käsikirjoittajina ovat toimineet Dmitri Konstantinov ja Aljona Zvantsova.
Juoni.
Eletään vuotta 1961. Elokuvaaja Viktor ”Vitja” Hrustaljovia epäillään ystävänsä, käsikirjoittaja Kostja Paršinin kuolemasta, jonka hän tietää itsemurhaksi koska Kostja ei saanut mitään tekstejään tuotantoon. Viranomaiset yrittävät kaikin keinoin osoittaa Viktorin syylliseksi kesken komediaelokuvan kuvausten, joita ohjaa kuuluisa Krivitski. Seuraavaksi Vitja haaveilee pääsevänsä kuvaamaan kuolleen ystävänsä jälkeensä jättämän loistavan draamakäsikirjoituksen tämän tahdon mukaisesti. Nuori ohjaaja Jegor haluaa sovittaa käsikirjoituksen, ja Viktor saa suhteillaan hoidettua Jegorin Krivitskin sijaiseksi, kun tämä loukkaantuu humalassa ja joutuu sairauslomalle. Kokemattoman Jegorin ohjaamassa kolhoosimusikaalissa näyttelevät myös Vitjan ex-vaimo ja hänen uusi ihastuksensa, nuori Mariana.
Anna Šabatová

Anna Šabatová (s. 23. kesäkuuta 1951 Brno, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen poliitikko, ihmisoikeusaktivisti ja virkamies. Hän oli Tšekkoslovakian aikana aktiivinen maan kansalaisliikkeessä ja oli allekirjoittamassa niin sanottua Peruskirja 77:ää ja perustamassa epäoikeudenmukaisesti syytettyjen puolustusjärjestöä. Tšekkoslovakian hajottua Šabatová on toiminut virkamiehenä Tšekin hallinnossa, ja vuonna 2014 hänet valittiin maan oikeusasiamieheksi.
Elämä.
Nuoruus.
Anna Šabatová syntyi Brnossa 1951. Hänen isänsä oli vasemmistopoliitikko Jaroslav Šabata. Anna opiskeli Brnon yliopistossa filosofiaa.
Toisinajattelijana Tšekkoslovakiassa.
Šabatová pidätettiin isänsä ja veljensä kanssa ennen vuoden 1971 vaaleja, kun he jakoivat hallituksen vastaisia kirjasia. Šabatová sai kolmen vuoden tuomion kumouksellisesta toiminnasta, mutta tuomio muutettiin ehdolliseksi joulukuussa 1973.
Šabatová oli mukana vuosina 1977–1979 vasemmistopuolueiden toiminnassa Länsi-Berliinissä. Hän toimitti sinne meniä tšekkiläisiä "samizdat"-julkaisija ja toi ulkomaalaisia kirjoituksia Tšekkoslovakiaan. Šabatová oli vuonna 1977 allekirjoittanut niin sanotun Peruskirja 77:n ja oli sen jälkeen aktiviisesti mukana sen pohjalle nousseessa kansalaisliikkeessä. Peruskirja 77 allekirjoittivat myös muun muassa Šabatován isä Jaroslav Šabata ja puoliso Petr Uhl.
Šabatová oli vuonna 1978 perustamassa epäoikeudenmukaisesti syytettyjen puolustusjärjestöä (VONS). Vuodesta 1979 vuoteen 1984 hän julkaisi miehensä vankila-ajan aikana uutiskirjettä Peruskirja 77:stä. Šabatovásta tuli Tšekkoslovakian ihmisoikeusliikkeen keskeisimpiä edustajia. Hänen asunnossaan järjestettiin useita toisinajattelijoiden tapaamisia, ja hän oli useasti myös salaisen poliisin etsintöjen kohteena.
Šabatová oli vuonna 1987 mukana perustamassa puolalais-tšekkoslavikalaista solidaarisuusliikettä ja vuonna 1988 Petr Pospíchalin ja Petr Uhlin kanssa Itä-Euroopan informaatiotoimistoa, jonka tarkoituksena oli yhdistää Keski-Euroopan itäosien oppositioliikkeitä ja informoida ulkomaalaista mediaa.
Opiskelu ja virkamiesura Tšekissä.
Šabatová toimi marraskuussa 1989 samettivallankumouksen viestintätoimistossa. Hän jatkoi seuraavana vuonna opintojaan Kaarlen yliopistossa ja sai vuonna 1996 tutkinnon tšekin filologiasta.
Tšekin työministeriön konsulttina Šabatová toimi vuosina 1990–2002. Hän keskittyi erityisesti yhteiskunnallisiin asioihin. Šabatová oli kuuden vuoden ajan apulaisoikeusasiamies, ja vuonna 2014 hänet valittiin uudeksi oikeusasiamieheksi.
Maria Teresa (Napoli)

Maria Teresa Carolina Giuseppina (6. kesäkuuta 1772 Kuninkaallinen palatsi, Napoli, Napolin kuningaskunta – 13. huhtikuuta 1807 Hofburg, Wien, Itävallan arkkiherttuakunta) oli Habsburg-sukuun kuuluva Sisilian ja Napolin prinsessa, josta tuli serkkunsa Frans I:n toisena puolisona Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan viimeinen keisarinna vuosina 1792–1806 ja sen jälkeen Itävallan ensimmäinen keisarinna. 
Suku.
Maria Teresa oli Molempain Sisilian kuninkaan Ferdinand I:n ja Itävallan arkkiherttuatar Maria Karoliinan esikoinen ja vanhin tytär. Hänet nimettiin äidinäitinsä Itävallan arkkiherttuattaren Maria Teresian mukaan. Hänellä oli viisitoista sisarusta, joista nuoremmasta sisaresta Maria Amaliasta tuli Ranskan viimeinen kuningatar. 
Avioliitto ja lapset.
Prinsessa Maria Teresa avioitui 19. maaliskuuta 1790 Itävallan keisari Frans I:n kanssa. Aviopuolisoiden sukulaisuussuhteet olivat Habsburgienkin mittakaavassa läheiset - he olivat kaksinkertaisia serkkuja, sekä isän että äidin puolelta. He saivat kaksitoista lasta, joista seitsemän saavutti aikuisiän. Kaksi lapsista oli synnynnäisesti vammaisia.
Aikalaiset ovat kuvanneet Maria Teresaa eloisaksi ja energiseksi. Avioliitto oli tasapainoinen, puolisoita yhdisti rakkaus musiikkiin. Maria Teresa kuoli 35-vuotiaana ennenaikaisesti syntyneen 12. lapsensa keskenmenon aiheuttamiin komplikaatioihin.
Juri Nikulin

Juri Vladimirovitš Nikulin (; 18. joulukuuta 1921 Demidov, Smolensk – 21. elokuuta 1997 Moskova) oli neuvostoliittolainen koomikko, miimikko, klovni, sirkuksenjohtaja ja näyttelijä. Hän oli yksi arvostetuimmista Moskovan valtionsirkuksen esiintyjistä. Uransa aikana hän sai miltei kaikki mahdolliset venäläiset ansiomitalit ja kunniamaininnat, muun muassa Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimen. Hän näytteli myös monissa neuvostoelokuvissa, kuten Leonid Gaidain komedioissa "Morsiamen ryöstö kaukasialaisittain" (1967), "Briljanttikäsi" (1969) ja "12 tuolia" (1971).
Sun Yafang

Sun Yafang (s. 1955) on kiinalainen yritysjohtaja. Hän oli maailman suurimpiin matkapuhelinvalmistajiin lukeutuvan Huawei Technologiesin holdingyhtiömuotoisen emoyhtiön (Huawei Investment &amp; Holding Co., Ltd) hallituksen puheenjohtajana vuosina 1999–2018; jatkaa tämän jälkeen hallituksen jäsenenä.
Yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes luokitteli Sunin vuoden 2014 maailman vaikutusvaltaisimpien naisten listallaan sijalle 81. Talousjulkaisu Fortune luokitteli hänet vuonna 2017 yhä maailman talouselämän kansainvälisten (ei-yhdysvaltalaisten) naisvaikuttajien 7. sijalle. Hän osallistui esimerkiksi Kiinan presedentti Xi Jinpingin mukana maailman talousvaikuttajien Davosin huippukokoukseen. Huawein liikevaihto oli noullut edellisvuonna 2016 jopa 32 prosenttia 78,5 miljardiin dollariin. 
Sun suoritti vuonna 1982 alemman korkeakoulututkinnon Chengdun sähkötieteiden ja tekniikan yliopistossa. Hän työskenteli ensin teknikkona Xin Fei tv-tehtaassa. Vuonna 1985 hän siirtyi insinööriksi Pekingin viestintätekniikan tutkimusinstituuttiin. Huawein palvelukseen hän tuli markkinointi- ja myyntiosaston insinööriksi vuonna 1989. Tämän jäälkeen seurasivat erilaiset johtotehtävät. Hän on leski, yksi lapsi.
Vuonna 2011 The Washington Timesissä julkaistun artikkelin mukaan Sun olisi työskennellyt ennen Huaweille siirtymistään Kiinan valtionturvallisuuden ministeriön palveluksessa. Lähteenään lehti käytti Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA:n julkaisemaa raporttia. Lisäksi Huawei olisi sidoksissa Kiinan valtion vakoiluviranomaisiin. Yhtiön kerrottiin saaneen noin 228 miljoonaa dollaria Kiinan valtion tutkimus- ja tuotekehittelyrahoitusta edeltävän kolmen vuoden aikana. Vuonna 2012 The Washington Post kuitenkin kertoi, että Huawein yhdysvaltalaisen kilpailijan Ciscon työntekijä, oli ollut laatimassa Huaweitä kritisoinutta raporttia. Huhtikuussa 2018 uutisoitiin, että Yhdysvaltain NSA oli tarkkaillut Huawein johdon, mukaanluettuna Sun Yafangin viestintää vuodesta 2009 lähtien. Tieto pohjautui Der Spiegel -lehdelle vuodettuihin asiakirjoihin. Huawein tuotteet koettiin uhkana Yhdysvalloille; toisaalta Yhdysvaltain turvallisuusviranomaiset samalla halusivat selvittää, miten he pääsisivät tunkeutumaan Huawein valmistamiin laitteisiin kuten reitittimiin ja tukiasemiin (ja näin vakoilemaan tehokkaammin). Useat yhdysvaltalaiset konservatiivisenaattorit myös kampanjoivat Huawein toimiinan laajenemisen estämiseksi.
Anu Avaskari

Anu Avaskari (s. 1956 Tornio) on inarinsaamelainen poliitikko. Avaskari on pitkäaikainen Inarin kunnanvaltuuston puheenjohtaja, saamelaiskäräjien jäsen ja Anarâšahin (Inarinsaamelaiset ry:n) puheenjohtaja. Koulutukseltaan Avaskari on sosionomi (AMK) ja on työskennellyt päihdetyöntekijänä. Avaskari on ollut Inarin kunnanvaltuustossa Sitoutumattomien valtuustoryhmässä, Keskustan ja nyt Kokoomuksen kunnanvaltuutettuna. Maaliskuussa 2018 Avaskari sai rajavartiolaitoksen ansiomitalin.
Anu Avaskari on valittu Inarin kunnanvaltuustoon, aluksi varavaltuutetuksi 1989 ja valtuutetuksi 1993. 
Avaskari on Eero Avaskarin lapsi ja Kunnan-Antti Avaskarin pojantytär.
Shari Arison

Shari Arison (s. , New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalais-israelilainen yritysjohtaja, hyväntekijä ja miljardööriperijätär. Hänen edesmennyt isänsä oli liikemies Ted Arison (1924–1999), joka perusti risteilylaivayhtiö Carnival Corporationin ja jätti tyttärelleen huomattavan omaisuuden. Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes arvioi Shari Arisonin varallisuudeksi 5,5 miljardia dollaria. Hän oli tuolloin Israilin rikkain nainen ja kolmanneksi rikkain henkilö.
Arsion on investoinut perimiänsä sijoituksia huomattavassa määrin uudelleen. Hän hallitsee omistuksiaan erityisesti holdingyhtiö Arison Investmentsin välityksellä, jonka hän siirsi hallintaansa myymällä vuonna 2005 Eurocom-tietoliikenneyhtiön omistuksiaan ja ostamalla veljensä Micky Arisonin, äitipuolensa ja Hapoalin-pankin johtajan osuudet holdingyhtiöstä. Vuoden 2018 alussa hänen varallkisuutensa pääosa muodostui kolmen julkisesti noteeratun yhtiöiden omistusosuuksista: 5 prosentin osuus risteilyoperaattori Carnival Cruisesista, 20 prosentin osuus Tel Avivista käsin toimivasta israelilaisesta Bank Hapoalimista ja lähes puolet israililaisesta rakennusyhtiöstä Shikun &amp; Binui. Hän on sijoittanut myös rakennushankkeisiin, mukaan luettuna suolanpoistolaitos ja aurinkovoimalaitos. Hän esitteli vuonna 2008 luxemburgilaisen teollisuus- ja vesilaitosten vuotojen ja siirtohävikin vähentämiseen erikoistuneen Miya -sijoitusyhtiön ja laajentanut yli 120 miljoonan dollarin kansainvälisin yritysostoin tämän osa-alueen omistuksiaan.
Arisonin vanhemmat erosivat hänen lapsuudessaan vuonna 1966. Hän vietti nuoruudessaan aikaansa sekä äitinsä luonna Iraelissa että isänsä luona Yhdysvalloissa. Koulun jälkeen, hän muutti Israeliin ja suoritti asevelvollisuutensa Israelin puolustusvoimissa. Sitten hän opiskeli muutaman lukukauden Miamissa sijaitsevassa Dade Community Collegessa, ja palasi koulupudokkaana Israeliin vuonna 1991. Hän perusti isänsä kanssa isän nimeä kantavan hyväntekeväisyyssäätiön (Ted Arison Family Foundation) vuonna 1981 ja on toiminut sen johdossa (1987–). Hänen isänsä kuoltua 1999, hän peri 35 prosenttia isänsä varallisuudesta. 
Hän on eronnut kolmesti, ja hänellä on neljä lasta.
Hän on julkaissut kirjan "Birth – When the Spiritual and the Material Come Together" (2009; kirjan ; useita muitakin formaatteja).
Heidi Eriksen

Heidi Anita Eriksen (s. 13. lokakuuta 1972 Utsjoki) on Utsjoen kunnanlääkäri. Hän on toiminut Utsjoen kunnan vastaavana lääkärinä ja oli vuonna 2016 kunnan ainoa saamenkielinen lääkäri. 
Eriksenin tutkimuskohteena ovat biokemiaa käsittelevän väitöskirjan (2010) jälkeen olleet saamelaisten ja muiden alkuperäiskansojen sairaudet ja hyvinvointi. 
Eriksen oli Saamelaiskäräjien jäsen 2008–2011. Hän on ollut Saamelaiskäräjien sosiaali- ja terveyslautakunnan jäsen 2008–2011, 2012–2015 ja 2016–2019.
Maria Sofia Aikio

Maria Sofia Aikio (s. 1940-luvun lopulla) on saamelainen yhdistysaktiivi. Hän on toiminut saamelaisten keskusjärjestön puheenjohtajana, saamelaiskäräjien jäsenenä sekä maailman alkuperäiskansojen neuvostossa (WCIP). Aikio on nostanut esille omalla kielellä saatavien palvelujen tärkeyden. Aikio on myös pitänyt oleellisena kysymyksenä saamelaisten oikeutta päättää saamelaisalueen valtionmaiden hallinnasta.
Claire Falkenstein

Claire Falkenstein (1908 Coos Bay, Oregon – 1997 Venice, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen kuvanveistäjä ja taidemaalari. Hän muutti vuonna 1920 perheineen Berkeleyhyn, Kaliforniaan, ja sai vuonna 1930 taiteiden kandidaatin arvon Kalifornian yliopistosta, Berkeleysta, jossa oli opiskellut taidetta, antropologiaa ja filosofiaa. Opiskeluaikoinaan vuonna 1930 Falkenstein järjesti ensimmäisen oman näyttelynsä East-West Galleryssa, San Franciscossa. Ainoan muodollisen opetuksensa kuvanveistossa Falkenstein sai vuonna 1933 Mills Collegessa, Oaklandissa, johon hänet oli kutsuttu opiskelemaan Alexander Archipenkon johdolla.
Falkensteinin merkittävä puuveistosten kokoelma "The Set Structures" (1941–1944) johti hänen ensimmäiseen omaan näyttelyynsä New Yorkissa. Se järjestettiin Bonestall-galleriassa vuonna 1944. 1950–1960-luvuilla Falkenstein työskenteli Euroopassa, jossa häneltä valmistui lukuisia merkittäviä tilaustöitä. Ollessaan Pariisissa hän teki yhteistyötä Jean Arpin sekä Alberto Giacomettin kanssa ja liittyi taiteilijaryhmään, johon kuuluivat myös yhdysvaltalaiset abstraktin ekspressionismin edustajat Sam Francis ja Paul Jenkins.
Anna Morottaja

Anna Margareeta Morottaja tai inarinsaameksi Kuobžâ-Piäká Ánná (s. 1969) on inarinsaamelainen opettaja ja muusikko. Morottaja on tullut tunnetuksi inarinsaamelaisten livđe-musiikkiperinteen elvyttäjänä. Livđe on inarinsaamelaista laulumusiikkia, jonka perinne ehti katketa kunnes tutkija Marko Jouste 2000-luvulla löysi Ylen arkistoista 1960-luvulla tehtyjä nauhoituksia siitä. Morottaja oli Saamelaiskäräjien jäsen kaudella 2012–2015 ja oli saamen kielten lautakunnan jäsen. Morottaja toimi Saamelaiskäräjien kielineuvoston puheenjohtajana.
Frode Sander Øien

Samuel Bjørk, oik. Frode Sander Øien (s. 1969) on norjalainen kirjailija, laulaja ja lauluntekijä.
Sander Øien asuu ja työskentelee Trondheimissa. Hän on kirjoittanut näytelmiä teatterille ja kuunnelmia Norjan yleisradiolle (NRK). Hän laulaa yhtyeessä I Love Wynona ja kirjoittaa sille laulutekstejä. Hänen esikoisteksensa "Fantastiske Pepsi Love" ilmestyi 2001. "Minä matkustan yksin" on hänen ensimmäinen trillerinsä. Sarjan kolmas kirja Holger Munchistä ja Mia Krügeristä ilmestyy norjaksi syyskuussa 2018.
Baijerin Isabella

Isabelle von Bayern (ransk. "Élisabeth de Bavière, Isabeau de Bavière;" saks. "Elisabeth von Bayern"); (1371 – syyskuu 1435 Pariisi, Ranskan kuningaskunta) oli saksalainen herttuatar, Kaarle VI:n puolisona Ranskan kuningatar vuosina 1385–1422, joka toimi käytännössä maan hallitsijana miehensä ajoittaisen mielisairauden aikoina vuoden 1392 jälkeen.
Suku.
Isabelle oli Baijeri-Ingolstadtin herttua Stefan III:n (saks. "Stephan der Kneißl," 1337–1413) ja tämän ensimmäisen puolison, milanolaiseen hallitsijasukuun kuuluneen Taddea Viscontin (1351–1381) tytär. Hänen vanhempi veljensä oli Baijerin herttua Ludvig VII Parrakas (saks. "Ludwig der Bärtige", n. 1368–1447), joka vietti useita vuosia Ranskassa. Hän kuului Wittelsbachin sukuun.
Kuningatar.
Isabelle avioitui Kaarle VI:n kanssa vuonna 1385. Kaarlen mielisairaus ilmeni ensimmäisiä kertoja vuonna 1392. Isabelle yritti hakea miehelleen apua sekä lääketieteellisin että hengellisin keinoin. Kuninkaan sairausjaksojen pahentuessa tämä ei enää tuntenut vaimoaan. Isabelle haki lohtua muista miehistä, ensin langostaan Orléansin herttua Louis I:stä ja tämän murhan jälkeen Burgundin herttua Juhanasta. Burgundin herttua Juhana I Peloton liittoutui ensin Isabellen kanssa tämän poikaa Kaarlea vastaan, mutta siirtyi Kaarlen puolelle Isabelleä ja englantilaisia vastaan.
Hänen vaikuttavin poliittinen tekonsa oli Troyesin rauhansopimuksen allekirjoittaminen 21. toukokuuta 1420. Sopimuksen mukaan Ranskan kruununperijäksi tulisi Kaarle VI:n pojan sijasta Englannin Henrik V, joka avioitui Isabellen ja Kaarlen tyttären, Catherine de Valois’n kanssa.
Taiteiden suosija.
Kuten monet Valois-suvun jäsenet, Isabelle keräsi ja arvosti taidetta. Hän rakasti jalokiviä sekä koruja ja vaikutti ylellisten "ronde-bosse" tekniikalla tehtyjen esineitten valmistukseen, joka oli kehitetty tuohon aikaan emaloinnilla päällystettyjen kultaesineitten valmistamiseksi. Asiakirjatiedot viittaavat siihen, että hän teki useita näitten pienoisveistosten tilauksia pariisilaisilta kultasepiltä.
Jälkeläiset.
Isabellalle ja Kaarlelle syntyi 12 lasta:
Alfred W. Crosby

Alfred W. Crosby Jr. (15. tammikuuta 1931 Boston, Massachusetts, Yhdysvallat – 14. maaliskuuta 2018 Nantucket, Massachusetts) oli historian, maantieteen ja Amerikan tutkimuksen professori Texasin yliopistossa (Austin), Harvardin yliopistossa ja Helsingin yliopistossa. Hän kirjoitti sellaiset tunnetut kirjat kuin "The Columbian Exchange" (1972) ja "" (1986). Näissä teoksissaan hän esitti biologisia ja maantieteellisiä selityksiä sille, miksi eurooppalaiset onnistuivat suhteellisen helposti menestymään alueilla, joita hän nimitti Neo-Euroopiksi eli Australaasiassa, Pohjois-Amerikassa ja eteläisessä Etelä-Amerikassa.
Ura.
Crosby opiskeli Harvardin ja Bostonin yliopistoissa.
Crosbyn tutkimukset olivat monitieteisiä; hän yhdisteli toisiinsa historian, maantieteen, biologian ja lääketieteen tutkimustuloksia. Ymmärrettyään, että suurin osa nykymaailman varallisuudesta on Euroopassa ja Neo-Euroopassa, Crosby alkoi tutkia sitä, mistä syistä tämä johtuu, erityisesti sitä, minkä biologisten syiden vuoksi eurooppalaiset menestyivät valloittaessaan maailmaa. Eräs toinen tärkeä tutkimuskohde oli se, miten epidemiat ovat vaikuttaneet ihmiskunnan historiaan. Jo 1970-luvulla hän kykeni ymmärtämään, miten vuoden 1918 espanjantauti vaikutti maailmanhistoriaan.
Nevadan yliopiston (Las Vegas) historian professorin Hal Rothmanin mukaan Crosby “lisäsi biologian ihmiskunnan tutkimusmatkojen tutkimukseen, ja kykeni näin selittämään niinkin moninaisia tapahtumia kuin Hernán Cortésin suorittaman Meksikon valloituksen, Inkavaltakunnan luhistumisen, käyttäen tässä hyväksi ihmiskunnan fyysistä olemusta”.
Vuonna 1971 Crosby kehitti termin "Columbian Exchange" samannimisessä kirjassaan. Tämä termi on saavuttanut historioitsijoiden ja journalistien suosion. Sitä käyttää esimerkiksi Charles C. Mann, joka vuoden 2011 kirjassaan "" laajentaa ja päivittää Crosbyn työtä.
Crosby oli myös kiinnostunut tieteen ja tekniikan historiasta. Hän kirjoitti tästä teemasta useita kirjoja, jotka käsittelivät kvantifikaation ja ammusteknologian historiaa sekä energian käytön historiaa. Hän sanoi itse, että historian tutkimus teki hänestä myös tulevaisuuden tutkija, sillä hän oli hyvin kiinnostunut siitä, miten ihmiskunta voisi tehdä tulevaisuudestaan paremman.
Crosby opetti Washingtonin valtion yliopistossa, Yalen yliopistossa, Alexander Turnbull -kirjastossa Uudessa-Seelannissa ja kahdesti Fulbright Bicentennial -professorina Helsingin yliopistossa, viimeksi lukuvuonna 1997–98. Suomen tasavallan presidentti Martti Ahtisaari nimitti hänet akateemikoksi vuonna 1995. Crosby jäi eläkkeelle vuonna 1999 Teksasin yliopistosta Austinista, jossa hänellä oli ollut historian, maantieteen ja Amerikan-tutkimuksen professorin virka.
Crosbyn kiinnostuksen kohteita olivat myös lintuharrastus ja jazzmusiikki. Jälkimmäisestä aiheesta hän kykeni luennoimaan erittäin asiantuntevasti.
Crosby oli naimisissa kielitieteilijä Frances Karttusen kanssa.
Vladimir Beljajev

Vladimir Pavlovitš Beljajev (, 3. huhtikuuta 1909 Kamenets-Podolski – 11. helmikuuta 1990 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Beljajev työskenteli tehdastyöläisenä Berdjanskissa ja Leningradissa ja toimitti tehdaslehtiä. Hänet tunnetaan parhaiten Venäjän sisällissodan vuosiin sijoittuvasta seikkailuromaanista "Vanha linna" ("Staraja krepost"', 1937–1951), joka sai Stalin-palkinnon vuonna 1951. Sen pohjalta on tehty elokuva "Vanhan linnan salaisuus" ("Trevožnaja molodost", 1955). Beljajev kirjoitti myös ukrainaksi.
Sándor Nagy

Sándor Nagy (10. kesäkuuta 1922 Nagybaracska – 4. huhtikuuta 1990 Budapest) oli unkarilainen toimittaja ja kirjailija.
Nagy osallistui toiseen maailmansotaan ja opiskeli sen jälkeen Szegedin yliopistossa. Hän liittyi Unkarin kommunistiseen puolueeseen vuonna 1948. Nagy työskenteli toimittajana ja opettajana ja valmistui yliopistosta 1950-luvun lopussa. 1960-luvun alussa hänet tuomittiin maolaisena yli kolmeksi vuodeksi vankilaan. Sen jälkeen hän työskenteli tehdastyöläisenä ja postivirkailijana.
Kirjailija sai Kossuth-palkinnon vuonna 1949. Vuonna 1952 hän sai Stalin-palkinnon kertomuksesta "Sovinto" ("Megbékélés").
Helsinki-Cotonou Ensemble

Helsinki-Cotonou Ensemble on suomalais-beniniläinen afrobeat- ja funk-yhtye. Sen kantavia voimia ovat kitaristi Janne Halonen ja beniniläinen laulaja-perkussionisti-saksofonisti Noël Saïzonou.
Yhtyeen historia.
Yhtyeen historia alkoi siitä, että Janne Halonen kuunteli beniniläisen kitaristin Lionel Loueken levyjä. “Minua häiritsi se, etten tajunnut siitä musiikista mitään. Pidin lopputuloksesta, mutten osannut analysoida sitä mitenkään”, Halonen sanoi "Suomen Kuvalehdelle" vuonna 2015. Hän haki stipendiaatiksi Beninissä sijaitsevaan Villa Karoon, ja ennen matkaansa hän kävi Göteborgissa katsomassa Herbie Hancockin konsertin, koska Loueke soittaa tämän orkesterissa. Keikan jälkeen Halonen tapasi Loueken tämän hotellissa, ja Loueke avasi hänelle länsiafrikkalaisen musiikin saloja. Hän myös pani sanan kiertämään Beninissä, että hänen suomalainen tuttavansa on tulossa sinne. Villa Karoon hän lähti kuudeksi viikoksi vuonna 2009.
Jo ensimmäisenä iltana hänen hotellihuoneensa oveen koputettiin ja käskettiin ottaa kitara mukaan. Ulkona odotti avolavapakettiauto ja sen lavalla kitaravahvistin. “Paikallinen yhtye esitteli minut ja kutsui klubin lavalle. Soitin heidän kanssaan koko yön, uiskentelin mukana, miten pystyin.” Halonen sanoo tuon yön muuttaneen hänen elämänsä suunnan. Hieman myöhemmin hän tapasi Grand-Popossa Noël Saïzonoun, joka oli kuullut, että eräs suomalainen kitaristi etsii häntä. Saïzonousta tuli sitten hänen tärkein yhteistyökumppaninsa Beninissä.
Saïzonou vieraili vuonna 2011 musiikkiyhteistyön merkeissä Suomessa. Tällöin he muodostivat yhdessä rumpali Juha Räsäsen ja basisti Sampo Riskilän kanssa yhtyeen. He ymmärsivät pian, että yhtyeen pyörittäminen kahdella mantereella ei onnistunut tavallisella tavalla eli siten, että olisi levytyssopimus ja keikkamyyjä. Oli ryhdyttävä pyörittämään yhtyettä yrityksenä, ja sitä varten Halonen, Riskilä ja Räsänen perustivat osuuskunnan. Sen jälkeen yhtye sai myös tavanomaisen levytyssopimuksen, jonka he tekivät Bafe’s Factory -nimisen levy-yhtiön kanssa.
Vuonna 2012 Halonen kävi uudelleen Beninissä, tällä kertaa yhdessä Räsäsen ja Riskilän kanssa. Yhdessä beniniläisten muusikoiden kanssa suomalaiset harjoittelivat päivittäin, soittivat kolme konserttia ja äänittivät levyn "Beaucoup De Piment!", joka miksattiin Suomessa ja julkaistiin seuraavana vuonna. Levyn julkaisun jälkeen he soittivat 13 keikan kiertueen Suomessa, muun muassa monilla festivaaleilla.
Toinen levy, "Fire, Sweat &amp; Pastis" ilmestyi vuonna 2015 ja kolmas levy "We Are Together" vuonna 2018. “Yritteliäs yhtye on kuuden vuoden jälkeen yhä voimissaan ja levyllä entistä vakuuttavampi… Afrobeatia, jazzia ja funkia edelleen fuusioiva yhtye kuulostaa grooveen päästyään fokusoituneemmalta. Ehkäpä he ovat nyt enemmän yhdessä, yleissoinniltaan vähän ‘popmaisemmaksi’ säädettynä”, kirjoitti albumista Harri Uusitorppa "Helsingin Sanomissa".
Toukokuun lopussa 2019 yhtye isännöi Maailma kylässä tapahtuman konsertteja.
Lev Nikulin

Lev Veniaminovitš Nikulin (, oikea sukunimi "Olkonitski", Олькони́цкий; 20. toukokuuta 1891 Žitomir – 9. maaliskuuta 1967 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Nikulin syntyi näyttelijäperheeseen. Hän opiskeli Moskovan kauppakorkeakoulussa ja julkaisi ensimmäisen teoksensa vuonna 1910. Venäjän sisällissodan aikana Nikulin toimi puna-armeijan valistustyöntekijänä. Sen jälkeen hän työskenteli diplomaattina ja toimittajana ja matkusteli paljon ulkomailla.
Kirjailija tunnetaan lähinnä vallankumoushistoriallisista seikkailuromaaneistaan ja taiteilijaelämänkerroistaan. Hän kirjoitti myös näytelmiä, elokuvakäsikirjoituksia ja matkakertomuksia. Napoleonin sodista kertova historiallinen romaani "Rossii vernyje syny" (”Venäjän uskolliset pojat”, 1950) sai Stalin-palkinnon vuonna 1951. Nikulinin teosten taiteellinen arvo on vähäinen.
Audrey Mildmay

Grace Audrey Louisa St. John Mildmay (19. joulukuuta 1900 Hurstmonceaux, Sussex – 31. toukokuuta 1953 Glyndebourne) oli brittiläinen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano.
Mildmay oli kolmekuukautinen, kun hänen isänsä sai töitä Englannin kirkon vikaarina Pentictonissa, Kanadan Brittiläisessä Kolumbiassa. Mildmay esiintyi julkisesti ensimmäistä kertaa lasten operetissa, jonka esitti Vancouverin naisten musiikkikerho. Vuonna 1924 Mildmay lähti Lontooseen opiskelemaan Walter Johnstone-Douglasin johdolla, ja vuosina 1927–28 hän kiersi Pohjois-Amerikassa "Kerjäläisoopperan" esityksissä. Hän liittyi Royal Carl Rosa -oopperayhtiöön, jonka palveluksessa hän tulkitsi muiden muassa Musettan, Kertun, Micaëlan ja Neddan roolit.
Mildmay meni vuonna 1931 naimisiin John Christien kanssa. Pariskunta perusti yhdessä Glyndebournen oopperafestivaalin, jonka ensimmäinen tilaisuus järjestettiin 28. toukokuuta 1934. Tuolloin Mildmay esiintyi Susannan roolissa "Figaron häissä". 1930-luvun aikana sopraanoa kuultiin useissa eurooppalaisissa keskuksissa. Toisen maailmansodan puhjettua hän muutti Kanadaan kahden lapsensa kanssa ja pysyi siellä vuoteen 1944 saakka. Viimeiset esiintymisensä oopperassa hän teki toukokuussa 1943 Montrealissa Susannan roolissa. Englantiin palaamisen jälkeen Mildmayn terveys alkoi heiketä. Hän kuitenkin ryhtyi järjestämään Rudolf Bingin kanssa ensimmäistä Edinburghin festivaalia (1947). 
Mildmayn ääntä kuullaan "Don Giovannin", "Figaron häiden" ja "Kerjäläisoopperan" levytyksissä 1930–40-luvuilta.
Beerbongs &amp; Bentleys

Beerbongs &amp; Bentleys (tyyliteltynä pienaakkosin) on yhdysvaltalaisen r&amp;b-artisti Post Malonen toinen studioalbumi, jonka julkaisi Republic Records 27. huhtikuuta 2018. Albumilta julkaistiin viisi singleä: ”Rockstar”, ”Candy Paint”, ”Psycho”, ”Ball for Me” ja ”Better Now”. Kappaleen ”Rockstar” ympärillä pyöri haamukirjoittamiskohu, joka osoittautui oikeaksi. Räppäri Joey Badass haamukirjoitti kappaleen Postin kanssa.
Post aikoi julkaista albumin alun perin 2. joulukuuta 2017, mutta hän ei ollut tyytyväinen albumiin, joten julkaisupäivä siirtyi huhtikuulle. Post järjesti "Beerbongs &amp; Bentleys Tour" -kiertueen mainostaakseen albumia. Kiertueella on mukana 21 Savage sekä SOB X RBE.
Bellahøj

Bellahøj on Kööpenhaminan kaupunginosa. Se sijaitsee Brønshøj-Husumin tilastoalueella. Bellahøj sijaitsee noin viisi kilometriä luoteeseen kaupungin keskustasta. Alueelle rakennettiin Kööpenhaminan ensimmäiset kerrostalot.
Ruotsin piirittäessa Tanskaa vuosina 16658–1660 Kaarle X Kustaa piti esikuntaleiriään nykyisessä Bellahøj’ssä. Alue sai nimensä sinne maalaistalon rakentaneen kauppiaan vaimon Bellan mukaan vuonna 1791.
Pikkuluikka

Pikkuluikka ("Eleocharis parvula") on sarakasvien (Cyperaceae) heimoon ja luikkien ("Eleocharis") sukuun kuuluva kasvilaji. Se on yleisesti ottaen hyvin pienikokoinen kasvilaji, joka kasvaa rannoilla, usein kokonaan vedenpinnan alla. Veden alla kasvaessaan se ei muodosta lainkaan kukintotähkiä. Pikkuluikka muistuttaa useita muita luikkalajeja, mutta on erotettavissa niistä rönsyjensä päissä olevien talvehtimissilmujen perusteella.
Pikkuluikan varret ovat noin viisi senttimetriä korkeita, velttoja, ohuita ja vaaleanvihreitä. Varret kasvavat pieninä, ruusukemaisina ryhminä. Pikkuluikka muodostaa juurakostaan kapeita rönsyjä, joiden kärkiin muodostuu valkoisia talvehtimissilmuja. Pikkuluikan kukintona on varren päässä oleva yksittäinen tähkä, joka on lähestulkoon surkastunut. Tähkä on pari millimetriä pitkä ja siinä on muutamia kukkia. Tähkäsuomut ovat munanmuotoisia sekä vaaleanvihreitä ja alimmat niistä ovat pituudeltaan ainakin puolet koko tähkän pituudesta. Kukat ovat kolmiluottisia. Pikkuluikan hedelmä on kolmikulmainen, vaaleankullanruskea ja kiiltävä pähkylä.
Pikkuluikka kasvaa merenrannoilla yleensä vedessä pehmeillä ja savisilla pohjilla. Pikkuluikkaa tavataan usein yhdessä pikkuhauran ("Zannichellia palustris") sekä näkinpartaislevien kanssa. Suomessa pikkuluikkaa tavataan koko merenrannikkoalueella, joskaan se ei ole erityisen yleinen.
Pikkuluikan on löytänyt Ruotsissa N. H. Nilsson 21.07.1887 Skånesta ja löytö julkaistiin seuraavana vuonna.
Pikkuluikkaa käytetään akvaariokasvina.
Anna Hashimoto

Anna Hashimoto (s. kesäkuu 1989) on brittiläinen klarinetisti. Hän syntyi Japanissa, mutta muutti synnyinmaastaan Lontooseen kuusi kuukautta myöhemmin. Hän teki konserttodebyyttinsä Lontoossa 15-vuotiaana soittamalla Carl Maria von Weberin musiikkia Englannin kamariorkesterin kanssa Barbican Centressä. Hänet on sittemmin kutsuttu säännöllisesti soittamaan orkesterin solistina. Muihin orkestereihin, joiden konserttosolistina hän on esiintynyt, lukeutuvat Brysselin filharmonikot, Japanin filharmonikot ja Nagoyan filharmonikot. Hashimoto on voittanut kansainvälisen klarinettikilpailun Kortrijkissä (2010), Carlinossa (2009) ja nuorten sarjassa Tokiossa (2003). 
Hashimotoa on kuultu merkittävissä esiintymispaikoissa Britanniassa, muualla Euroopassa, Yhdysvalloissa, Meksikossa ja Japanissa. Näiden joukossa ovat olleet South Bank Centre, Wigmore Hall, Dvořák-sali (Praha) ja Suntory-sali (Tokio). Hashimoton ensimmäinen sooloalbumi "A Touch of France" otettiin kansainvälisesti hyvin vastaan. Debyyttialbumin julkaisua seurasivat toisen ("A Touch of Anna") ja kolmannen ("A Touch of Britain") albumin julkaisut. 
Hashimoto opiskeli muun muassa Royal Academy of Musicissa Michael Collinsin johdolla. Hän on johtanut omaa Atéa-kvintettiään. Kapellimestareita, joiden kanssa hän on työskennellyt, ovat olleet Vladimir Ashkenazy, Paul Watkins, Myung-whun Chung ja Jan Latham-Koenig. Kamarimusiikin alueella Hashimoto on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Michael Collinsin, Leon McCawleyn ja Tsuyoshi Tsutsumin sekä useiden jousikvartettien kanssa. Hän on vieraillut lukuisten eri orkesterien soittajana ja opettanut klarinetinsoittoa Birminghamin kuninkaallisessa konservatoriossa.
Monica Raymund

Monica Raymund (s. 26. heinäkuuta 1986 St. Petersburg, Florida, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Ria Torresina rikosdraamassa "Paljastavat valheet" sekä Gabriela Dawsonina Dick Wolfin luomissa draamasarjoissa "Chicago Fire" ja "Chicago P.D.".
Nuoruus.
Raymund syntyi Floridan St. Petersburgissa vuonna 1986 Steve ja Sonia Raymundille. Hän valmistui yksityisestä koulusta (Shorecrest Preparatory School) vuonna 2004 ja esitettäviin taiteisiin erikoistuneesta Juilliard Schoolista vuonna 2008.
Ura.
Raymund esiintyi useissa näytelmissä opiskellessaan Juilliard Schoolissa. St. Petersburgissa hän esiintyi LiveArts Peninsula Foundationin alkuperäistuotannoissa "Manhattan Casino" ja "Webb's City: The Musical". Raymund on näytellyt myös Ann Reinkingin Broadway Theatre -projektissa.
Raymund sai ensimmäisen televisioroolin vuonna 2008 NBC:n rikosdraamasarjassa "". Hänet valittiin 2009 esittämään Maria "Ria" Torresia Foxin rikosdraamasarjaan "Paljastavat valheet".
CBS kiinnitti Raymundin draamasarjan "Good Wife" kolmannelle kaudelle.
Raymund valittiin vuonna 2012 näyttelemään draamasarjaan "Chicago Fire". Hänen esittämänsä Gabriela Dawsonin hahmo on vieraillut myös sarjoissa "Chicago P.D." ja "Chicago Med".
Yksityiselämä.
Kesäkuussa 2011 Raymund meni naimisiin käsikirjoittaja Neil Patrick Stewartin kanssa. Pari erosi vuonna 2014.
Monican on avoimesti HLBT-tukija. Vuonna 2014 hän kertoi Twitterin kautta olevansa biseksuaali.
Raymundin veli Will kuoli vuonna 2015 ollessaan 27-vuotias.
Syyskuussa 2015 Raymund kertoi seurustelevansa Tari Segalin kanssa.