tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Victor Cook

Victor Cook on yhdysvaltalainen animaattori ja ohjaaja, joka on työskennellyt enimmäkseen Disneyn tuottamien animaatioiden parissa. Tämän myötä hän on ollut kolme kertaa Daytime Emmyn -ehdokkaana. Uransa alkuvaiheessa Cook teki storyboardeja muun muassa Simpsoneihin ja elokuvaan Jafarin paluu.
Biografia.
Cook kävi nuorena eri kouluissa Texasissa, Floridassa ja Kaliforniassa, sekä Okinawassa. Matkustelun myötä hän kiinnostui sekä yhdysvaltalaisista että japanilaisista animaatioista. Cook innostui myös keräilemaan Marvel Comicsin ja DC Comicsin sarjakuvia, sekä mangaa. Huolimatta siitä, että hän varttui sarjakuvien ja animaatioiden fanina, Cook keskittyi enemmän piirtämään lyhyitä sarjakuvia ja poliittisia piirroksia Cal State Long Beach koulun sanomalehteen. Myöhemmin hänen collegen taideopettaja laittoi Cookin ottamaan yhteyttä erääseen koulun entiseen oppilaan, joka valmistumisensa jälkeen siirtyi työskentelemään animaation pariin. Tapamaaninen herätti Cookin innostuksen uudelleen animaatiota kohtaan. Hän soitti Filmationille kysyäkseen olisiko heillä vapaita työpaikkoja, jonka myötä yhtiö otti Cookin koeajalle työskentelemään BraveStarrin pariin.
Myöhemmin hän alkoi tehdä storyboardeja Disneyn animaatiosarjoihin, kuten Buzz Lightyear of Star Command ja Disneyn Tarzanin legenda, sekä toimi tuottajana ja ohjaajana Lilo &amp; Stitchissä. Vuonna 2006 Cook lähti Disneyltä ohjatakseen animaatioelokuvan . Tällä hetkellä hän työskentelee uuden Hämmästyttävä Hämähäkkimies -animaatiosarjan parissa.
Limberg bei Wies

Limberg bei Wies oli kunta Deutschlandsbergin piirikunnassa, Steiermarkissa, Itävallassa. Vuonna 2014 kunnassa asui 950 asukasta. Limberg bei Wies liitettiin Wiesin kuntaan vuonna 2015.
Lake Monowai

Lake Monowai on järvi Fiorlandin kansallispuiston pohjoisosassa Uuden-Seelannin Eteläsaarella, noin 120 kilometriä Invercargillin kaupungista koilliseen. Lake Monowain pinta-ala on noin 30 neliökilometriä. Sen laskujoki on Monowai River, joka yhtyy Waiau Riveriin.
Monowai Riverin ja Waiau Riverin yhtymäkohdassa sijaitsee vuonna 1925 avattu vesivoimalaitos. Järven pintaa nostettiin noin kahdella metrillä voimalaitoksen tehon kasvattamiseksi. Nousun seurauksena veden alle jäi puita, joiden kannot ovat edelleen nähtävissä.
Booker T. Jones

Booker T. Jones (s. 12. marraskuuta 1944 Memphis, Tennessee, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen multi-instrumentalisti, säveltäjä ja tuottaja. Hän oli rhythm and blues -yhtyeen Booker T. &amp; the M.G.’sin keulakuva ja Stax Records -levy-yhtiön tuottaja. 
Jo varhain Jones osasi soittaa muun muassa oboeta, saksofonia ja pianoa. 16-vuotiaana vuonna 1962 hän sävelsi kappaleen ”Green Onions”. 
Vuonna 1992 Jones liitettiin Rock and Roll Hall of Fameen. 11. helmikuuta 2007 hän sai Grammy-palkinnon elämäntyöstään.
Booker T. Jones vieraili Suomessa kesällä 2009 Pori Jazzissa.
Black Mark

Black Mark on ruotsalainen indie-levy-yhtiö. Levy-yhtö keskittyy lähinnä extreme metalin julkaisuun. Sen perusti taiteilijanimeä Quorthon käyttänyt Thomas "Ace" Forsberg julkaistessaan yhtyeensä Bathoryn ensimmäisen albumin. Quorthonin kuoltua levy-yhtiö julkaisi tribuuttikokoelman In Memory of Quorthon, jossa oli mukana myös Quorthonin kanssa yhteistyötä tehnyt Jennie Tebler. Nykyään sen omistaa Börje "Boss" Forsberg ja se toimii Eksjöstä käsin.
Merkittävimpiä Black Markille levyttäneitä yhtyeitä ovat Edge of Sanity, Morgana Lefay, Nightingale, Cemetary, Felshrawl ja 8 Foot Sativa.
Armoton ase (vuoden 1994 elokuva)

Armoton ase (tai Soturit, "Warriors") on vuonna 1994 ensi-iltansa saanut kanadalainen toimintaelokuva, jonka ohjasi Shimon Dotan ja käsikirjoittivat Alex Epstein, sekä Benjamin Gold. Pääosassa esiintyivät Gary Busey ja Michael Paré.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kutsui elokuvaa rutiinimaiseksi action-rutistukseksi ja antoi sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Palamedes

Palamedes () oli kreikkalaisessa mytologiassa Euboian kuninkaan Nauplioksen poika, jonka äidiksi mainitaan joko Klymene, Hesione tai Filyra. Hänen ansiokseen luetaan laskutaidon, valuutan, painomittojen, nopan, shakin edeltäjän "pessoin", kiekonheiton, majakoiden, sotilasarvojen ja neljän uuden kirjaimen lisääminen kreikkalaisiin aakkosiin. Palamedes tuomittiin juonittelujen tuloksena petturina kuolemaan Troijan sodan aikana.
Yleisimmän arvion mukaan Palamedeen kohtaloon oli syynä hänen ajautumisensa Odysseuksen vihan kohteeksi. Troijan sodan sytyttyä Palamedes saapui Odysseuksen luokse muistuttamaan tätä valasta, jonka tämä oli antanut Helenan kilpakosinnan aikana. Odysseus ei kuitenkaan ollut halukas osallistumaan sotaan, vaan esitti mielenvikaista kyntäen peltoaan härän ja hevosen vetämällä auralla. Palamedes kuitenkin näki tämän esityksen läpi, ja sieppasi Telemakhoksen, Odysseuksen pojan, ja asetti tämän auran eteen – tai joidenkin muunnelmien mukaan uhkasi surmata tämän miekallaan, jolloin Odysseuksen oli pakko lopettaa teeskentelynsä ja suostua osallistumaan sotaretkeen. Toisen version mukaan hän ajautui julkiseen sanaharkkaan Odysseuksen kanssa taivaankappaleiden ennusmerkeistä, jolloin Odysseus raivostui Palamedeelle tämän Ithakaa koskevista kommenteista.
Palamedeen kuolemasta on myös useita eri muunnelmia. Joskus Odysseuksen on väitetty juonineen Palamedesta vastaan Agamemnonin ja joskus Diomedeen kanssa, mutta useimmiten Odysseus yksin on mainittu syylliseksi. Odysseus järjesti kirjeen, jonka Priamos olisi lähettänyt Palamedeelle, ja lisäksi hautasi pussillisen kultaa Palamedeen telttaan. Agamemnoksen löydettyä leiriin jätetyn kirjeen kulta kaivettiin maasta ylös, ja Agamemnon antoi Palamedeen kivitettäväksi. Kivityksessäkin hän osoitti urheutta pitämällä päänsä pystyssä ja ilmoittamalla säälivänsä totuutta, joka oli kuollut jo ennen häntä.
Yhdessä versioissa Odysseus ja Diomedes väittivät Palamedeelle löytäneensä aarteen kaivosta, ja kun tämä suostui pahaa-aavistamattomana laskeutumaan kaivoon, nämä kivittivät hänet kaivon pohjalle kuoliaaksi. Toisessa muunnelmassa heidän väitetään tehneen surmatyönsä hukuttamalla Palamedeen tämän ollessa kalastamassa. Toisaalta hänen kerrotaan olleen suuri sankari sodassa, ja saaneen surmansa Pariin niskaan ampumasta nuolesta. Agamemnon järjesti hänelle suuret hautajaiset.
Palamedeen isä, Nauplios, kosti poikansa epäoikeudenmukaisena pitämänsä kohtalon kreikkalaisille monin tavoin. Hänen kerrotaan saaneen sotapäälliköiden puolisoiden pettämään miehiään valheellisten kirjeiden avulla, ja kun kreikkalaiset olivat palaamassa sodasta laivoillaan, harhauttaneen monet näistä merkkitulilla haaksirikkoon ja kuolemaansa Euboian rannikolle.
Homeros ei mainitse Palamedesta kirjoituksissaan. Filostratos kirjoittikin teoksessaan "Apollonios Tyanalaisen elämä" Palamedeella olleen kaksi katkeraa vihollista: Odysseus, joka juoni kansan kivittämään hänet kuoliaaksi, ja Homeros, joka kielsi häneltä paikan eepoksessaan.
Tappavat sankarit

Tappavat sankarit () on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toimintaelokuva, jonka ohjasi Menahem Golan ja käsikirjoittivat Damian Lee ja Gregory Lee. Pääosassa esiintyivät Michael Paré ja Jan-Michael Vincent.
Juoni.
Entinen merivoimien sotilas Brad Cartowski on loukkaantunut Ateenaan lentokenttään kohdistuneessa terroristi iskussa. Samassa kaaoksessa hänen vaimonsa kidnapataan, joka lennätetään kaapatulla lentokoneella Pohjois-Afrikkaan. Cartowski lähtee terroristien perään saaden apuunsa toisen entisen merivoimien sotilaan Cody Grantin. Cartowski saa pian selville terroristien piilopaikan, mutta joutuu itse kaapatuksi. Hän joutuu kidutuksen kohteeksi, mutta onnistuu pakenemaan ja palaa takaisin lisä vahvistuksilla pelastaakseen vaimonsa, sekä saadakseen kostonsa terroristiryhmän johtajalle Jose Maria Carlosille.
Nylandia Rock

Nylandia Rock oli ruotsinkielisen nuorisojärjestön Nylands Svenska Ungdomsförbundin järjestämä rock-tapahtuma. NSU piti tärkeänä edistää nuorisotyötä omalla tahollaan joten yhdistys ryhtyi 1980-luvulla promotoimaan rockmusiikkia. Toiminnalle haettiin mallia pohjanmaalta, jossa Svenska Österbottens Ungdomsförbund jo järjesti rockfestivaalia Moikipäässä.
Ensimmäinen Nylandia Rock pidettiin vuonna 1982 Finlandia-talossa. Paikalla oli suomenruotsalaisia yhtyeitä Uudeltamaalta, Turun seudulta ja Pohjanmaalta.
Nylandia Rock jatkui vuodesta 1984 vuosittaisena tapahtumana vuoteen 1989 asti. Tapahtuma järjestettiin vielä vuonna 1984 suurempana tapahtumana vanhassa messuhallissa (nyk. Töölön kisahalli), ja sen jälkeen se kiersi pienempänä tapahtumana vuosittain eri puolilla Uuttamaata. Festivaalin pienentäminen mahdollisti konserttien järjestämisen maakunnissa.
Vuonna 1991 festivaalin luonne ja nimi muuttui Raseborg-Rock-tapahtumaksi. Se pidettiin Raaseporin linnan kesäteatterin näyttämöllä, ja festivaaleille kutsuttiin esiintyjiä myös Ruotsista.
Seuraava suurempi tapahtuma oli vuonna 1993 Tammisaaressa järjestetty Ramsrock. Tapahtumassa oli yleisöä 1 300 henkilöä. 
NSU järjesti Porvoossa seuraavana vuonna myös rock-tapahtuma Kokonrockin. Festivaalin yleisökadon ja musiikkifestivaalien kovan kilpailun vuoksi NSU päätti lopettaa rockfestivaalien järjestämisen vuoteen 1994.
Vuonna 2002 NSU päätti silti yrittää vielä uudelleen, tällä kertaa pienepimuotoisesti sekä ilman kaupallisia päämääriä, järjestämällä NSU-rock -nimisen tapahtuman. NSU rock järjestettiin samanaikaisesti Loviisassa ja Tammisaaressa ja siihen osallistui muutamia paikallisia nuoriso-orkestereita.
Vuonna 2003 NSU julkaisi levyn "Den Finlandssvenska Samlingsskivan", jossa esiintyi 13 eri nuoriso-orkesteria vuosien varrelta.
NSU:n rocktapahtumissa on vuosien varrella esiintynyt monia enemmän ja vähemmän tunnettuja suomenruotsalaisia rock- sekä muita orkestereita. 
Muutamia festivaaleilla esiintyneistä orkestereista ovat esimerkiksi: Major Minor, 2 Fun, Happy End, Gycklarnas Afton, Viktor Hurmio, New Bandits, Nakhit Silmillah, Good Evening Manchester, Gigi Sannholm ja Trio kanal. Festivaalien kävijämäärää lisäämään tuotettiin myös muutamia Ruotsista tuotettuja "vetonauloja", kuten Niklas Strömstedt, Ankie Bagger ja Staffan Hellstrand orkestereineen.
Ammunnan Suomen-mestaruuskilpailut 2007

Suomen Ampumaurheiluliiton (SAL) Suomen-mestaruuskilpailut 2007 järjestettiin kaikissa lajiryhmissä.
Ilma-aseet.
Ilma-aseilla järjestettiin SM-kilpailut kolmessa lajiryhmässä, pistoolissa, kiväärissä ja riistamaalissa:
Pistooli.
Pistooleiden SM-kilpailuja järjestettiin kaksi:
Kivääri.
Kivääreissä järjestettiin kolme SM-kilpailua:
Pohjolan malja.
Pohjolan maljan voittaa parhaiten SM-kilpailuissa menestynyt seura. Pisteitä jaetaan 1. sijasta 8, 2. sijasta 7, jne. ja 8. sijasta 1 pisteen.
Aleksandr Sjomin

Aleksandr Valerjevitš Sjomin (, , s. 3. maaliskuuta 1984 Krasnojarsk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen entinen jääkiekkoilija. Sjomin tunnettiin taitavana ja viihdyttävänä pelaajana, hänen heikkoutensa olivat epätasaisuus ja puolustuspelaaminen.
Ura.
Sjomin on kotikaupunkinsa Sokol Krasnojarskin kasvatti. Hän pelasi ensimmäisen aikuisten sarjatason ottelunsa kaudella 2001–2002 Traktor Tšeljabinskin joukkueessa Venäjän toisella sarjatasolla. Washington Capitals varasi Sjominin kauden jälkeen vuoden 2002 varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella. Kauden 2002–2003 Sjomin pelasi Lada Toljatin joukkueessa Venäjän Superliigassa.
Sjomin siirtyi NHL:ään kaudella . Tulokaskaudellaan hän pelasi 52 ottelua, joissa teki kymmenen maalia ja 12 syöttöä. Sjomin palasi ajaksi Lada Toljattiin ja oli kaudella 2004–2005 seuran paras maalintekijä. Sjomin ei voinut palata seuraavaksi vuodeksi NHL:ään, sillä hänellä oli kaksivuotinen asepalvelus suorittamatta. Sjomin suoritti asepalveluksensa pelaten samalla Ladassa kaksi kautta. Jälkimmäisen kauden lopulla Ladan talousvaikeuksien vuoksi Sjomin siirtyi loppukaudeksi Himik Moskovan alueeseen.
Sjomin palasi Capitalsiin kaudeksi . Hänet sijoitettiin joukkueen ykkösketjuun Aleksandr Ovetškinin kanssa ja tekikin kauden aikana 77 ottelussa 38 maalia ja 35 syöttöä. Ovetškinin parina Sjominista tuli yksi Capitalsin tehokkaimmista pelaajista useiksi vuosiksi. Sjominin kausia varjostivat usein loukkaantumiset, eikä hän kertaakaan kyennyt pelaamaan täysin ehjää kautta. Kausi jäi hänen viimeisekseen Capitalsissa ja hän siirtyi vapaana agenttina Carolina Hurricanesiin.
Kauden alku viivästyi pelaajien työsulun vuoksi, jonka aikana Sjomin pelasi neljä ottelua kasvattiseurassaan Sokol Krasnojarskissa ja 20 ottelua KHL-liigan Torpedo Nižni Novgorodissa. Sjomin pelasi kolme rikkonaista kautta toistuvista loukkaantumisista kärsien Hurricanesissa, minkä jälkeen seura osti hänen sopimuksensa ulos.
Kaudeksi Sjomin siirtyi yksivuotisella sopimuksella Montreal Canadiensiin. Sjomin ei kuitenkaan enää kuntoutunut Canadiensia miellyttävälle tasolle, vaan hänet siirrettiin vapaiden pelaajien listalle jo 15 ottelun jälkeen ja pian hänen sopimuksensa purettiin. Sjomin päätti palata takaisin Venäjälle ja teki joulukuussa sopimuksen KHL-liigan Metallurg Magnitogorskin kanssa. Magnitogorsk voitti kauden päätteeksi Gagarin Cupin.
Sjomin pelasi Magnitogorskissa kauden 2016–2017. Seuraavan kauden hän pelasi Sokol Krasnojarskissa. Sjomin ehti jo ilmoittaa lopettavansa uransa, mutta pelasikin vielä kolme kautta hän pelasi KHL-liigan Vitjaz Podolskissa. Kausi 2020–2021 jäi hänen viimeiseksi. Toukokuussa 2022 Sjomin ilmoitti lopettavansa ammattilaisuransa.
Sjomin on edustanut Venäjän maajoukkuetta monissa arvokisoissa. Sjomin voitti vuoden 2008 maailmanmestaruuskilpailussa kultaa.
Hohner

Hohner Musikinstrumente GmbH &amp; Co. KG on saksalainen soitinvalmistaja, jonka pääkonttori sijaitsee Trossingenissa. Yhtiö on erityisen tunnettu huuliharppujen ja harmonikkojen valmistajana; se tuottaa noin miljoona huuliharppua vuodessa. Lisäksi yhtiö tekee tai on tehnyt nokkahuiluja, melodikoja, kitaroita ja bassokitaroita sekä kazooita.
Hohner on perustettu vuonna 1857. Sen huuliharput tehdään edelleen käsityönä Saksassa. Yhtiö teettää monien muiden soitinvalmistajien tavoin edullisempia soittimiaan Kauko-Idässä.
1980-luvun puolestavälistä 2000-luvun alkuun Hohnerilla ja suomalaisella Hellas-Pianolla oli yhteisyritys Hohner-Hellas Oy, joka valmisti Hohner-merkkisiä pianoja Hyvinkäällä.
Raphael Semmes

Raphael Semmes (27. syyskuuta 1809 Charles County, Maryland – 30. elokuuta 1877 Mobile, Alabama) oli merimies, lakimies, kapteeni ja Etelävaltioiden kenraali sekä amiraali Yhdysvaltain sisällissodassa.
Semmes teki 15-vuotisen uran merimiehenä Yhdysvaltain laivastossa ennen sisällissotaa. Sen lisäksi hän opiskeli lakia ja valmistui 1834 asianajajaksi. Meksikon–Yhdysvaltain sodassa (1846–1848) hän palveli "USS Somersilla" Yhdysvaltain laivastossa komentajana. Hänen tehtävänään oli tukkia meksikolainen Veracruzin satama. Semmes kunnostautui taistelussa upottamalla meksikolaisten vakoilulaivan, mistä hän sai kiitokset. Sodan jälkeen hän palasi Mobileen lakimieheksi. Kun sisällissota alkoi, hän liittyi Konfederaation merivoimiin. Hän sai "CSS Sumterin" komennon ja menestyi hyvin jahdatessaan Pohjoisvaltioiden kauppa-aluksia. Hän upotti 18 laivaa Karibialla ja Atlantilla. Tammikuussa 1862 hän vei laivansa korjaukseen Gibraltariin, jota britit pitivät hallussaan. Siellä hänen piti jättää laiva takaa-ajajilleen. Hän matkusti sieltä Lontooseen ja otti siellä äskettäin rakennetun" CSS Alabaman" komennon. Laivalla hän kaappasi vuoteen 1864 saakka yli 60 Pohjoisvaltioiden alusta. 19. kesäkuuta 1864 pohjoisvaltioiden höyrylaiva "USS Kearsarge" upotti "Alabaman" Ranskan rannikon edustalla, mutta sillä välin amiraali Semmes pakeni jälleen ja matkusti Englannista takaisin Amerikkaan. Hänet ylennettiin 10. helmikuuta 1865 komentavaksi amiraaliksi, ja hän sai komentoonsa James Riverin laivueen, jonka tehtävänä oli puolustaa meritietä Richmondiin. Kaupungin hylkäämisen jälkeen huhtikuussa hänen oli pakko upottaa laivansa, jolloin Semmes nimitettiin prikaatinkenraaliksi ja hänen merimiehistään tuli jalkaväkeä. Sodan jälkeen hän oli lyhyen aikaa pidätettynä. Mitään rikossyytteitä ei kuitenkaan voitu todistaa. Hän palasi sodan jälkeen Mobileen, missä hän työskenteli asianajajana, filosofian ja kirjallisuuden professorina, sanomalehtijulkaisijana ja tuomarina. Hän kuoli vuonna 1877. Hän on Alabamassa yhä hyvin suosittu sisällissodan hahmo.
I Am Kloot

I Am Kloot on brittiläinen Manchesterissa vuonna 1999 perustettu vaihtoehtorockia soittava yhtye. Yhtye nauttii Euroopassa ja varsinkin kotimaassaan laajasta kulttisuosiosta. Yhtyeen kappaleet sanoittavat ja säveltävät suurimmaksi osaksi sen keulakuva laulaja-kitaristi John Bramwell. Musiikillinen tyyli vaihtelee melankolisesta ja ehkä hieman psykedeelisestä indie rockista rauhallisen akustiseen brittipopvaikutteiseen musiikkiin.
Yhtyeen ensimmäinen albumi "Natural History" julkaistiin vuonna 2001, joka nousi huonosti Ison-Britannian albumilistalla sijalle 119. Seuraavat albumit "I Am Kloot" (2003) ja "Gods and Monsters" (2005) olivat jo suuria menestyksiä Britannian indie rockin piirissä nostaen yhtyeen jonkinlaiseen kulttimaineeseen omassa kotimaassaan. Single "Over My Shoulder" sai myös jonkin verran soittoa medioissa. Jopa kenties kuuluisin Ison-Britannian radio DJ John Peel huomasi myös yhtyeen lahjakkuuden ja he esiintyivätkin kyseisen miehen musiikkisessioissa, joka julkaistiin albumina 2006. Tuorein albumi on alkuperäisesti vuonna 2007 ainoastaan yhtyeen keikoilla jaeltu albumi "I Am Kloot Play Moolah Rouge", joka julkaistiin kuitenkin seuraavana vuonna kaupallisena albumiversiona.
Jäsenet.
Virallisten jäsenten lisäksi yhtyeessä on toiminut monia sessiomuusikoita yhtyeen studiojulkaisuilla sekä keikkamuusikoita live-esiintymisissä.
Dorothy Dell

Dorothy Dell Goff (30. tammikuuta 1915 – 8. kesäkuuta 1934) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi niin Broadwaylla kuin elokuvissakin.
Mississippin Hattiesburgissa syntyneen Dellin Hollywood-ura jäi varsin lyhyeksi, sillä hän kuoli liikenneonnettomuudessa Kaliforniassa vain 19-vuotiaana. Hän ennätti kuitenkin näytellä muun muassa elokuvassa "Pikku päivänsäde" (1934), jonka ohjasi Alexander Hall ja jonka tähtenä oli Shirley Temple. 
Dell oli myös Miss New Orleans 1930. Hänet on haudattu New Orleansin Metairie Cemeteryyn.
Alexander Hall

Alexander Hall (11. tammikuuta 1894 – 30. heinäkuuta 1968) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hänen töidensä joukossa ovat "Pikku päivänsäde" (1934), "Henki etsii asuntoa" (1941) ja "Vaimoni sulhaset" (1953). "Henki etsii asuntoa" toi ohjaajalle Oscar-ehdokkuuden.
Bostonissa, Massachusettsissa syntynyt Hall kuoli aivoverenkiertohäiriöön San Franciscossa 74-vuotiaana.
Adolphe Menjou

Adolphe Jean Menjou (18. helmikuuta 1890 – 29. lokakuuta 1963) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Pittsburghissa, Pennsylvaniassa, ja kuoli hepatiittiin Kalifornian Beverly Hillsissä 73-vuotiaana.
Menjou sai katolisen kasvatuksen ja valmistui Cornellin yliopistosta. Hän esiintyi muiden muassa elokuvissa "Nainen Pariisissa" (1923), "Etusivu uusiksi" (1931), "Tähti on syntynyt" (1937) ja "Kunnian polut" (1957). 
Menjoulla oli irlantilainen äiti ja ranskalainen isä. Hän oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi vuonna 1931 ja sai tähden Hollywood Walk of Famelta.
Gunn Margit Andreassen

Gunn Margit Andreassen (s. 23. heinäkuuta 1973 Kristiansand, Norja) on norjalainen uransa lopettanut ampumahiihtäjä. Andreassen on voittanut urallaan kaksi olympiamitalia, hopeaa Salt Lake Cityn viestissä 2002 ja pronssia Naganon viestissä 1998. MM-kisoissa Andreassen on voittanut kaksi kultamitalia, yhden hopeamitalin ja kaksi pronssimitalia. 
Andreassenilla oli yksi, vuonna 2004 syntynyt David-niminen lapsi ampumahiihtäjä Frode Andresenin kanssa. Poika kuitenkin kuoli yllättäen, ilmeisesti epilepsiakohtaukseen, uudenvuodenpäivänä 2018.
Edna Purviance

Olga Edna Purviance (21. lokakuuta 1895 Paradise Valley, Nevada, Yhdysvallat – 11. tammikuuta 1958 Hollywood, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi Charles Chaplinin mykkäelokuvissa.
Elämä ja ura.
Purviance syntyi Paradise Valleyssa Nevadan osavaltiossa Louise ja Madison Gates Purviancelle. Purviancen ollessa kolmevuotias perhe muutti Lovelockin kaupunkiin, jonne vanhemmat perustivat hotellin. Vanhempien erottua vuonna 1902 Louise-äiti jatkoi hotellinpitoa yksin, kunnes vuonna 1904 meni uudelleen naimisiin. Valmistuttuaan paikallisesta lukiosta vuonna 1913 Purviance muutti San Franciscoon, jossa opiskeli vuoden ajan liiketaloutta ja aloitti tämän jälkeen työskentelyn sihteerinä. 
Vuonna 1915 hän tapasi Charles Chaplinin, joka oli juuri siirtynyt Essanay-elokuvayhtiöön ja etsi elokuviinsa uutta naisnäyttelijää. Purviancella ei ollut kokemusta näyttelemisestä, mutta hän liittyi silti Chaplinin vakionäyttelijöihin. Hänen ensimmäinen roolinsa oli elokuvassa "Ilta ulkona" (1915). Purviance ja Chaplin aloittivat myös pian suhteen, joka kesti vuoteen 1918.
Purviance esiintyi yhteensä yli kolmessakymmenessä Chaplinin lyhytelokuvassa vuosina 1915–1923 ja hänen pitkissä elokuvissaan "Chaplinin poika" (1921) ja "Nainen Pariisissa" (1923). "Nainen Pariisissa" oli Chaplinin ensimmäinen draamaelokuva, jonka kautta hän yritti myös luoda Purviancelle uutta uraa draamanäyttelijänä antamalla tälle pääroolin, sillä hän piti vanhentunutta Purviancea sopimattomana jatkamaan komediarooleissa. Vaikka elokuva sai erinomaiset arviot, Purviance ei enää jatkanut elokuvauraa lopetettuaan näyttelemisen Chaplinin ohjauksessa. Hän esiintyi sen jälkeen vain kahdessa elokuvassa, pääosassa Josef von Sternbergin esittämättä jääneessä elokuvassa "A Woman of the Sea" (1926), jonka Chaplin tuotti, sekä ranskalaisessa elokuvassa "Education du Prince" (1927). Chaplin kuitenkin piti Purviancen studionsa palkkalistoilla aina tämän kuolemaan asti.
Elokuvauransa jälkeen Purviance vetäytyi Hollywoodista. Hän oli vuosina 1938–1945 avioliitossa lentäjä John Squiren kanssa ja kiersi tämän mukana lentäen Yhdysvaltoja ja Etelä-Amerikkaa. Purviance kuoli syöpään 11. tammikuuta 1958, ja hänet haudattiin Grand View Memorial Park Cemeteryyn Kalifornian Glendaleen.
William T. Anderson

William T. ”Bloody Bill” Anderson (1839 – 26. lokakuuta 1864) oli etelävaltioiden sissijohtaja Yhdysvaltain sisällissodassa. Hänet tunnettiin raakuudestaan Unionin sotilaita, Jayhawker-sissejä ja Unionia kannattavia siviilejä kohtaan Missourissa ja Kansasissa.
Anderson syntyi Kentuckyssä ja kasvoi Huntsvillessä, Missourissa. Hänen isänsä oli hatuntekijä William C. Anderson. Isä matkusti pian Kaliforniaan, jolloin Bill muutti äitinsä ja veljiensä kanssa Agnes City Townshipiin, Kansasiin. Hän työskenteli jonkin aikaa vankkurireiteillä ja oli epäiltynä rikoksista, lähinnä hevosvarkauksista Missourissa.
Kesällä 1863 Anderson liittyi veljensä kanssa William Quantrillin komentamaan etelävaltioita kannattavaan sissijoukkoon. Hänen sisarensa Mary, Josephine ja Martha oli viety Kansas Cityyn vankilaan epäiltyinä etelävaltioiden sissien avustamisesta. 14. elokuuta vankila romahti, jolloin Mary rampautui ja neljä naista, heidän joukossaan Josephine, kuoli. Tämä sai Andersonin kohtelemaan Unionin sotilaita ja siviilejä erittäin raa’asti.
Anderson osallistui Lawrencen kaupungin ryöstöön Kansasissa 21. elokuuta 1863. Noin 200 miestä ja poikaa surmattiin ja kaupungin rakennukset poltettiin. Tämän jälkeen Anderson perusti oman sissikomppaniansa Missourissa maaliskuussa 1864. Hänen joukkoonsa kuuluivat Jesse James ja Frank James, ja heillä oli tapana ampua vankinsa ja koristaa hevostensa suitset näiden päänahoilla. 27. syyskuuta 1864 Anderson ja hänen miehensä syyllistyivät Clementin massamurhaan Missourissa. He ryöstivät siviilejä ja tappoivat 22 Unionin sotilasta, jotka olivat menossa koteihinsa lomalle. Tämän jälkeen Unionin majuri A. V. E. Johnston järjesti Andersonille väijytyksen, mutta etelävaltioiden sissit nujersivat hänet ylivoimalla. Antautuneet ammuttiin ja 120 Unionin miestä sai surmansa.
Unionin eversti Samuel P. Cox otti nyt tehtäväkseen Andersonin eliminoimisen. Hän paikansi Andersonin Rayn piirikuntaan Missourissa ja järjesti väijytyksen, jossa Andersonia ammuttiin päähän. Andersonin ruumis vietiin Richmondiin Missouriin ja asetettiin julkisesti näytteille ja valokuvattiin. Hänet haudattiin Richmondin pioneerien hautausmaahan merkitsemättömään hautaan.
Point of Impact

Point of Impact (tunnetaan myös nimellä "Spanish Rose") on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen rikoselokuva. Elokuvan ohjasi Bob Misiorowski ja käsikirjoitti George Fernandez. Pääosassa esiintyivät Michael Paré, Michael Ironside ja Barbara Carrera.
Juoni.
Jack David on kova ja suorapuheinen poliisi, jota syytetään työparinsa kuolemasta erään pieleen menneen tehtävän johdosta. Kaiken syytösten takana on korruptoitunut pomo Martin Cullen. David erotetaan poliisivoimista ja saa yllättäen töitä kuubalaiselta rikospomolta Roberto Largolta. Davidin tehtävänä on toimia Largon vaimon Evan henkivartijana. David saa tietää Largon olevan yhteydessä entiseen pomoonsa Culleniin ja yrittää saada totuuden selville, jolla hän saisi paljastettua koko huijauksen.
Backsliders

Backsliders oli 1970- ja 1980-luvun taitteessa perustettu suomalainen hard rock -yhtye. Erityisesti moottoripyöräilijöiden keskuudessa suosittu yhtye ehti julkaista viisi studioalbumia sekä yhden Hurriganes-coveralbumin yhdessä kitaristi Albert Järvisen kanssa nimellä Flashbacksliders, kunnes yhtyeen toiminta hiipui 1990-luvun puolivälissä.
Kitaristit Dan Eklund ja Olli Hildén jatkoivat Backslidersin jälkeen soittajina Michael Monroen taustayhtyeessä. Hildén on Monroen serkku.
Albumit.
Flashbacksliders:
Kokoelma-albumit:
Ernie Davis

Ernie Davis (14. joulukuuta 1939 New Salem, Fayette County, Pennsylvania – 18. toukokuuta 1963 Cleveland, Ohio) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän voitti vuoden 1961 Heisman Trophyn. Hän oli ensimmäinen afroamerikkalainen pelaaja, jolle myönnettiin kyseinen palkinto.
Yli 50 yliopistoa tarjosi Davisille stipendiä aikana, jolloin ne olivat afroamerikkalaisille tiukassa. Hän päätti seurata Syracusen yliopistossa idoliaan Jim Brownia, jonka urheilulehti The Sporting News valitsi vuonna 1999 kaikkien aikojen amerikkalaisen jalkapallon ammattilaispelaajaksi. Syracusessa Davis sai kannettavakseen Brownin numeron 44 paidan. Lukuisten voittojen ja murskattujen yliopistosarjaennätysten kautta Davisista tuli NFL:n ykkösvaraus (ensimmäinen afroamerikkalainen ykkösvaraus) 1962. Varauksen teki Washington Redskins, mutta Davis kaupattiin heti Cleveland Brownsiin, jossa Jim Brownkin pelasi.
Davis ei kuitenkaan pelannut yhtään ammattilaisottelua, sillä hän sairastui kesällä 1962 akuuttiin myelooiseen leukemia, johon hän kuoli toukokuussa 1963 vain 23-vuotiaana. Hänelle myönnettiin vuonna 1979 postuumisti paikka College Football Hall of Famessa. Ernie Davis Middle School on hänen mukaansa on nimetty koulu Elmirassa Chemungin piirikunnassa New Yorkissa, jonne hän muutti 12-vuotiaana ja jossa hänen lahjansa amerikkalaiseen jalkapalloon kävivät ilmi. Davis on haudattu paikkakunnan Woodlawnin hautausmaalle.
Robert C. Gallagherin kirjaan "Ernie Davis: The Elmira Express" perustuva Hollywood-elokuva "Express - Ernie Davisin tarina" () vuodelta 2008 kertoo Ernie Davisin elämäntarinan. Elokuvassa Davisia näyttelee Rob Brown. Syracuse Orangen päävalmentaja Ben Schwartzwalderia näyttelee Dennis Quaid.
Eduard Venski

Eduard Venski (s. 21. huhtikuuta 1977) on valkovenäläinen lentopallovalmentaja ja lentopalloilija,pelipaikaltaan keskitorjuja. Hän on toiminut kyyjärveläisen Kyky-Betsetin päävalmentajana vuodesta 2021. Kaudeksi 2022–2023 Kyky-Betset nousi Mestaruusliigaan.
Venski pelasi itse Mestaruusliigassa kaudesta 2002–2003 lähtien. Suomessa hänen seuransa oli kauteen 2015–2016 saakka Vammalan Lentopallo, jonka riveissä Venski saavutti kaksi SM-kultaa, kaksi SM-hopeaa ja kolme SM-pronssia. Kaudelle 2016–2017 Venski siirtyi Kyky-Betsetin joukkueeseen Ykkössarjaan. Venski on valittu urallaan kuusi kertaa lentopalloliigan tähdistökentälliseen (2009, 2010, 2011, 2012, 2014, 2015), ja kerran hänet on noteerattu liigan parhaimmaksi pelaajaksi (2011). Venski on kautta aikain toiseksi eniten tähdistökentälliseen valintoja saanut pelaaja lentopalloliigassa. SM-liigaotteluita Venski on kaiken kaikkiaan pelannut uransa aikana liki 500. Venski on voittanut lentopalloliigan torjuntatilaston viidesti, kausina 2008–2009, 2009–2010, 2010–2011, 2012–2013, 2014–2015. 
Kauden 2015–2016 päätteeksi VaLePa ilmoitti seuraikoniksi muodostuneelle Venskille, ettei halua jatkaa hänen sopimustaan. Venski olisi ollut valmis tekemään jatkosopimuksen. Venski pelasi VaLePassa yhtäjaksoisesti yhteensä 14 kautta.
Glen Duncan

Glen Duncan (s. 1965 Bolton) on brittiläinen kirjailija.
Duncan opiskeli filosofiaa ja kirjallisuutta Lancasterin yliopistossa. Hänen esikoisromaaninsa "Hope" ilmestyi vuonna 1997. Duncan asuu New Yorkissa ja Lontoossa.
Mosby Parsons

Mosby Monroe Parsons (21. toukokuuta 1822 – 15. elokuuta 1865) oli yhdysvaltalainen upseeri Meksikon–Yhdysvaltain sodassa ja prikaatikenraali etelävaltioiden armeijassa Yhdysvaltain sisällissodan aikana. 
Lapsuus ja nuoruus.
Parsons syntyi Gustavus Adolphus Parsonsin ja hänen vaimonsa Patience Monroe Bishopin vanhimmaksi lapseksi Charlottesvillessä Virginiassa. Kun hän oli 13-vuotias, perhe muutti Colen piirikuntaan Missouriin. Kaksi vuotta myöhemmin Parsons muutti uudestaan Jefferson Cityyn, mitä hän piti sen jälkeen kotinaan. Nuorena miehenä Mosby luki lakia ja sai pätevyyden 1846. Hän palveli vapaaehtoisena Meksikon-Yhdysvaltain sodassa kapteenina eversti Alexander W. Doniphanin rykmentissä ja sai maininnan urheudesta Sacramenton taistelussa 28. helmikuuta 1847. Hän palasi sodan jälkeen Missouriin ja avioitui Mary Wellsin kanssa 18. syyskuuta 1850. Hänen vaimonsa kuitenkin kuoli kolmen vuoden päästä, ja hänelle jäi poika Stephen Kearney Parsons.
Parsons palveli Yhdysvaltain piiriasianajajana läntisessä Missourissa. Vuonna 1856 hänet valittiin valtion lainsäädäntöön. Hänestä tuli osavaltion senaattori vuonna 1858. Hän palveli senaattorina alkuvuoteen 1861 ja sisällissodan syttymiseen saakka.
Sisällissota.
Eroamiskriisin aikana Missourissa Parsons nimitettiin prikaatikenraaliksi ja komentajaksi 6. Missourin kansalliskaartiin. Hän saapui liian myöhään eikä ehtinyt ottaa osaa kahakkaan Boonvillessä mutta johti divisioonaansa Carthagessa ja Wilson's Creekin taistelussa Missourissa ja Pea Ridgen taistelussa Arkansasissa.
Parsons nimitettiin prikaatikenraaliksi konfederaation armeijaan 5. marraskuuta 1862, ja hän johti jalkaväkiprikaatiaan Prairie Grovessa Arkansasissa kuukautta myöhemmin. Hänen joukkonsa osallistui hyökkäykseen Helenaan Arkansasiin 4. heinäkuuta 1863, ja hän auttoi Richard Tayloria pysäyttämään Nathaniel Prentice Banksin Red River -sotaretken 1864 Louisianassa, ja vastustamaan Unionin kenraalimajuri Frederick Steele Camdenin tutkimusretkeä Arkansasiin.
Parsonsin ylensi kenraalimajuriksi Trans-Mississippin alueen komentaja Edmund Kirby Smith 30. huhtikuuta 1864, mutta presidentti Jefferson Davis ei vahvistanut ylennystä.
Viimeiset vaiheet.
Sodan päätyttyä Parsons lähti monien muiden Missourin konfederaatiolaisten tavoin Meksikoon, koska ei halunnut antautua. Parsons ja hänen viisi kumppaniaan, mukaan lukien entinen konfederaation kongressin jäsen Aaron H. Conrow, vangittiin ja teloitettiin lähellä Camargoa Chihuahuassa 15. elokuuta 1865. Asialla oli rosvojoukko. Hänet on sanottu haudatun Nuevo Leoniin, mutta hautapaikkaa ei tiedetä, eikä varmuutta ole siitä, haudattiinko hänet ylipäänsä.
Jake McDorman

Jake McDorman (s. 8. heinäkuuta 1986) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on näytellyt muun muassa elokuvassa "Aquamarine" hengenpelastaja Raymondia ja "Kampus Greekissa" Evania. McDorman näytteli pääosaa Brian Finchiä CBS:n jännityssarjassa "Limitless". Hän on myös vieraillut esimerkiksi televisiosarjoissa "C.S.I. Miami" ja "House".
Biografia.
Nuoruus.
McDorman syntyi Dallasissa, Texasissa Deborah Gale (o.s. Stallings) ja John Allen McDorman III:lle. McDormanilla on pikkusisko, Morgan, sekä isosiskopuoli, Mandy. Lopetettuaan Boy Scouts of Americassa panostaakseen näyttelijänuraansa McDorman sai ensimmäisen roolinsa esittäen partiolaista opetusvideossa. McDorman opiskeli näyttelemistä Dallas Young Actors Studiossa ja kävi Richmondin High Schoolia, Westwood Junior High Schoolia sekä Northwood Hills Elementary Schoolia.
TW Hydrae

TW Hydrae on T Tauri -tyypin muuttuva tähti, joka sijaitsee Vesikäärmeen tähdistössä, noin 56 parsekin (183 valovuoden) etäisyydellä. Se on osa laajempaa, nuorten tähtien muodostamaa TW Hydraen assosiaatiota.
TW Hydrae on varsin nuori tähti. Sen massa on suunnilleen yhtäsuuri kuin Auringolla, mutta ikä on vain noin 10 miljoonaa vuotta. Tähteä ympäröi protoplanetaarinen kiekko, jonka säde on noin 225AU:ta ja jonka keskellä on noin 8AU läpimittainen aukko. Radio- ja infrapuna-alueella tehtyjen mittausten perusteella on päätelty, että kiekossa tapahtuu aktiivista planetesimaalien muodostumista. Tähdeltä on löydetty myös vajaan 10 Jupiterin massainen planeetta, TW Hya b.
Nathaniel Lyon

Nathaniel Lyon (14. heinäkuuta 1818 – 10. elokuuta 1861) oli Unionin kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Hänet muistetaan toimistaan Missourissa sodan alussa. Hän oli ensimmäinen sisällissodassa kaatunut Unionin kenraali.
Lyon oli syntynyt Ashfordissa Connecticutissa ja valmistui West Pointista vuonna 1841. Hän sai komennuksen toiseksi luutnantiksi 2. USA:n ratsuväkeen ja taisteli seminolisodissa Floridassa ja Meksikon–Yhdysvaltain sodassa. Hänet ylennettiin kapteeniksi Contrerasiin ja Churubuscoon. Hän palveli rajaseudulla, ja osallistui intiaanien joukkomurhaan Clear Lakessa Kaliforniassa vuonna 1850. 
Maaliskuussa 1861 hän saapui St. Louisiin komentamaan D-komppaniaa 2. USA:n jalkaväkeen. Hän epäili kaupungin kuvernöörin antavan salaa aseita etelävaltioille Unionin asevarastosta, ja marssitti joukkonsa piirittämään Missourin osavaltion joukkojen leiriä. Seurauksena oli mellakointia St. Louisissa ja 10. toukokuuta 1861 hänen joukkonsa avasivat tulen siviilijoukkoon, jolloin 28 ihmistä kuoli ja 77 haavoittui. Tämän jälkeen hänet ylennettiin prikaatinkenraaliksi ja hän sai komentoonsa Unionin joukot Missourissa. Lyon julisti sodan St. Louisin kuvernööri Claiborne J. Jacksonia ja Missourin osavaltiokaartia vastaan. Lyon jahtasi Jacksonia Jeffersonvilleen, josta kuvernööri pakeni osavaltion hallinnon kanssa Boonevilleen, ja Lyon nimitti tilalle oman hallituksensa.
13. heinäkuuta Lyon leiriytyi Springfieldiin Missouriin 6 000 unionin sotilaan kanssa. Sterling Pricen ja Benjamin McCulloughin 12 000 miehen konfederaatiolaisjoutkot marssivat Springfieldiin, ja 10. elokuuta armeijat kohtasivat Wilson's Creekin taistelussa.
Lyon haavoittui taistelussa kahdesti, ja lopulta häntä ammuttiin rintaan, päähän ja jalkaan. Hänet on haudattu Eastfordiin Connecticutiin.
Pyhän Andreaan kirkko (Oulu)

Pyhän Andreaan kirkko on yksi Karjasillan seurakunnan kirkoista. Kirkko sijaitsee Kaakkurin kaupunginosassa Oulussa.
Punatiilinen modernistinen kirkko on rakennettu vuosina 2003–2004. Sen on suunnitellut arkkitehti Janne Pihlajaniemi arkkitehtitoimisto Arkkitehdit m3 Oy:stä. Kirkkosaliin mahtuu 500 henkeä.
Kirkon lattiamosaiikit ja ikkunalasien kuvioinnit on suunnitellut taidegraafikko Lauri Rankka. Kirkkotekstiilit ovat tekstiilitaiteilija Tiina Toivolan käsialaa.
Andrei Bitov

Andrei Georgijevitš Bitov (; 27. toukokuuta 1937 Pietari – 3. joulukuuta 2018 Moskova, Venäjä) oli venäläinen kirjailija, joka on kirjoittanut useita kokeellisia teoksia. Hän sai Bunin-palkinnon 2006 proosavalikoimastaan.
Elämänvaiheet.
Bitov eli suurimman osan elämästään Pietarissa. Kaupungin kirjallisuuden ja kulttuurin historia eli “Pietarin kaupungin myytti” on hänen tuotantonsa ydintä. Hän aloitti opinnot geologisessa instituutissa 1956 ja valmistui sieltä 1962. Opiskeluaikanaan hän alkoi liikkua piireissä, jotka etsivät uudenlaista kirjallista kulttuuria. Nämä piirit halusivat löytää “nykytodellisuuden nykyaikaisen ilmaisumuodon”. Siihen ei riittänyt pelkkä sosiaalisen todellisuuden kuvailu. 
Tuotanto.
Bitovin kirjailijanura alkoi vuonna 1962 novellikokoelmalla. Novellien ja romaanien lisäksi Bitov on kirjoittanut myös matkakuvauksen Armeniasta. Bitovin kertomukset voidaan jakaa psykologisiin novelleihin ja matkakertomuksiin. Toisaalta matka on teema ja motiivi kautta koko hänen tuotantonsa. Päähenkilö on usein itsensä vieraantuneeksi kokeva tarkkailija. Bitov rakensi erilaisista kulttuuriaineksista vivahteikasta ja lyyristä proosaa. 
Bitov on ollut professori Pekka Pesosen keskeinen tutkimuskohde. Pesonen pitää Bitovia ”venäläisen postmodernismin” isänä.
Anders Bodelsen

Anders Bodelsen (11. helmikuuta 1937 Kööpenhamina, Tanska – 17. lokakuuta 2021) oli tanskalainen kirjailija. Hänet yhdistettiin tanskalaisen kirjallisuuden 1960-luvun uusrealismin aaltoon.
Bodelsenin esikoisromaani "De lyse nætters tid" ilmestyi 1959. Varsinaisen läpimurtonsa hän teki 1965 novellikokoelmilla "Drivhuset" ja "Rama Sama". Hän kirjoitti muun ohella tieteis- ja jännitysromaaneja sekä näytelmiä.
Herbie Brennan

James Herbert ”Herbie” Brennan (5. heinäkuuta 1940 – 1. tammikuuta 2024) oli irlantilainen kirjailija. Hän kirjoitti useita kymmeniä kirjoja ja hänen teoksiaan julkaistiin yli viidessäkymmenessä maassa. 
Herbie Brennan kiinnostui fantasiasta pelattuaan "Dungeons and Dragons" -roolipeliä. Fantasiakirjojen lisäksi hän käsikirjoitti 1980-luvulla kuningas Arthurin legendaan löyhästi perustuvia "Grailquest"-sarjan fantasiaroolipelejä, joista tuli erittäin suosittuja.
Kalkkistabilointi

Kalkkistabilointi on jäteveden hygienisointimenetelmä. Sen teho perustuu siihen, että taudinaiheuttajat eivät pysty elämään tai lisääntymään korkeilla (&gt;10) pH tasolla. Kalkkistabilointi voidaan suorittaa joko poltetulla- tai sammutetulla kalkilla. Sammuttamaton kalkki nostaa pH:n lisäksi myös käsiteltävän lietteen lämpötilaa. Tärkeää stabiloimisen onnistumisen kannalta on lietteen ja kalkin tehokas sekoittaminen.
Poltetulla kalkilla stabilointi.
Maa- ja metsätalousministeriön ja Kasvintuotannon tarkastuskeskuksen ohjeen mukaan puhdistamoliete on hygienisoitu kun lietteen pH nousee vähintään 12:een ja lämpötila kohoaa samanaikaisesti 55 °C:een kahden tunnin ajaksi. Lämpötilareaktio saadaan aikaan käyttämällä poltettua eli sammuttamatonta kalkkia (Cao). Poltettu kalkki reagoi veden ja hiilidioksidin kanssa muodostaen kalsiumhydroksidia ja lämpöä.
Sammutetulla kalkilla stabilointi.
Sammutettua kalkkia eli kalsiumhydroksidia (Ca(OH)²) käytetään käyttö- ja jätevedenpuhdistusprosesseissa, metallurgisessa teollisuudessa ja rakennusteollisuudessa. Sammutettu kalkkia kutsutaan myös rakennushienokalkiksi. 
Sammutetulla kalkilla stabilointi voidaan suorittaa: 
Haja-asutusalueiden sakokaivolietteiden kalkkistabilointi.
Haja-asutusalueiden sakokaivolietteiden kalkkistabiloinnilla tarkoitetaan jäteveden käsittelyjärjestelmistä poistettavan lietteen hygienisointia sammutetulla kalkilla. Jätevesiliete hygienisoidaan sekoittamalla lietteeseen sammutettua eli rakennushienokalkkia. Hygienisoiva vaikutus perustuu lieteseoksen emäksisyyteen (tavoite pH yli 12) ja stabilointiaikaan.
Haja-asustusalueilla muodostuvaa sakokaivolietettä on mahdollista levittää omasta sakokaivosta omalle pellolle mikäli sakokaivoliete on hygienisoitu ennen peltoon levittämistä. Hyväksytyt menetelmät ovat kalkkistabiloinnin lisäksi termofiilinen mädätys, kompostointi, Kemicond-menetelmä tai terminen kuivaaminen. Jätevesilietettä, joka on peräisin tilalla asumisesta ja/tai tilalla tapahtuvasti muusta toiminnasta (joka ei tarvitse ympäristölupaa) voi levittää pellolle ilman ympäristölupaa, mikäli se hygienisoidaan. 
Kalkkistabilointi sammutetulla kalkilla voidaan suorittaa myös nk. yhteiskeräilypisteessä, jossa yrittäjä kerää lietteet suureen lietesäiliöön (enintään 100 m3). Lietesäiliön, jossa kalkkistabilointi suoritetaan, on oltava kunnolla katettu. Yhteiskeräilypisteissä lietteiden hygienisointi on luvanvaraista.
Birkbeck, University of London

Birkbeck, University of London (aikaisemmin Birkbeck College, epävirallisesti myös BBK), on Lontoon yliopiston college, Englannissa. Se on erikoistunut iltaluentoihin. Birkbeck tarjoaa monia kandidaatin- ja maisterintutkintoja, joita voi opiskella sekä osa-aikaisena että kokoaikaisena opiskelijana. Yliopisto hyväksyy myös tohtorikoulutettavia. Sen henkilökunnalla on hyvä maine tutkimuskentällä muun muassa englannin kielessä, taloustieteissä, historiassa, taidehistoriassa, filosofiassa, psykologiassa, espanjan kielessä ja tieteissä. Tällä hetkellä Birkbeckissä opiskelee yli 19 000 opiskelijaa, joista suurin osa on kandidaattitason opiskelijoita.
Birkbeckin entisten opiskelijoiden ja opettajien joukossa on viisi Nobel-palkittua ja yksi Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri, Ramsay MacDonald.
Historia.
Vuonna 1823 George Birkbeck perusti London Mechanics' Instituten, Crown and Anchor Tavernissa, Strandilla. Tällöin tilaisuuteen osallistui yli kaksituhatta ihmistä. Kaksi vuotta myöhemmin instituutti muutti Southampton Buildingiin Chancery Lanella. 1830 alkaen naisopiskelijat saivat hakea opiskelemaan. Vuonna 1858 Lontoon yliopiston rakennemuutosten yhteydessä Birkbeck College sai mahdollisuuden kokeiden järjestämiseen. Instituutista tuli yliopiston tärkein osa-aikaisten opintojen tarjoaja.
Instituutti muutti nimensä Birkbeck Literary and Scientific Institutioniksi vuonna 1866 ja muutti Breams Buildingiin Fetter Lanelle, jossa se sijaitsi seuraavat 67 vuotta. Vuonna 1920 Birkbeck yhdistyi virallisesti Lontoon yliopiston collegeksi. Yhdistymisen oli tarkoitus tapahtua jo vuonna 1913, mutta ensimmäisen maailmansodan syttyminen viivästytti yhdistymistä. Toisen maailmansodan aikaan Birkbeck oli ainoa college, joka ei siirtynyt sodan ajaksi pois pääkaupungin keskustasta. 1941 yliopiston kirjasto kärsikin suorasta iskusta Lontoon pommituksissa, mutta opetus yliopistolla jatkui. Sodan aikana Birkbeck järjesti lounasaikaan julkisia luentoja, joita pitivät muiden muassa Joad, Pevsner ja Harold Nicolson.
Vuonna 1952 college muutti nykyiseen sijaintiinsa Malet Streetillä, Lontoon keskustassa, aivan Senate House Libraryn ja British Museumin viereen. Lähimmät metroasemat ovat Russell Square, Euston ja Holborn.
Mae Questel

Mae Questel (13. syyskuuta 1908 – 4. tammikuuta 1998) oli yhdysvaltalainen teatterinäyttelijä ja ääninäyttelijä, joka muistetaan parhaiten Betty Boopin ja Olgan äänirooleista.
Elämäkerta.
Mae Kwestel syntyi Bronxissa vuonna 1908. Ollessaan 17-vuotias hän voitti erään paikallisen kilpailun, jossa etsittiin laulaja Helen Kanea muistuttavaa tyttöä. Tämän myötä Mae aloitti esiintymään vaudevillen näytelmissä. Erään kiertueen aikana paikalle oli saapunut animaattori Max Fleischer, joka etsi sopivaa ääntä luomalleen hahmolle Betty Boopille. Sukunimensä Questeliksi muuttanut Mae lauloi aikaisemmin Helen Kanen laulamaa laulua ”Boop-boop-a-doop”, josta Fleischer piti ja palkkasi hänet hahmon rooliin. Questel oli hahmon roolissa vuosien 1931–1939, jonka aikana hän äänitti yhteensä yli 150 lyhytanimaatiota ennen hahmon viimeistä esiintymistä animaationa. Samaan aikaan hän julkaisi laulun ”On the Good Ship Lollipop”, joka myi yli kaksi miljoonaa kopiota. Vuonna 1988 Questel uusi monen vuoden jälkeen Betty Boobin ääniroolin elokuvassa "Kuka viritti ansan, Roger Rabbit?".
1930-luvun puolesta välistä lähtien Questel toimi myös Olgan äänenä Kippari-Kallen lyhytanimaatioissa. Hänen kerrottiin luoneen Olgalle nasaali äänen näyttelijä ZaSu Pittsin mukaan. Questel kieltäytyi muuttamasta Miamiin, kun Fleischer Studios muutti sinne vuonna 1938. Tämän myötä Margie Hines tuli hahmon ääneksi vuodesta 1939 aina vuoteen 1944 asti. Questel palasi takaisin Olgan ääneksi heti vuonna 1944 ja toimi roolissaan aina 1960-luvulle asti. 
Questel esiintyi tämän jälkeen muutaman kerran näytelmärooleissa elokuvissa "Funny Girl" (1968), "Kuuma kesä" (1985) ja "New York Stories" (1989). 1970-luvulla Hanna-Barbera loi uuden Kippari-Kalleen perustuvan animaatiosarjan "The All-New Popeye Hour". Questel joutui tällä kertaa koe-esiintymään roolia varten, joka kuitenkin meni toiselle ääninäyttelijälle Marilyn Schrefflerille. Questel esiintyi viimeisen kerran elokuvassa "Joulupuu on kärvennetty" vuonna 1989.
Questel kuoli Alzheimerin tautiin vuonna 1998 ollessaan 89-vuotias.
Hiljainen sopimus

Hiljainen sopimus () on vuonna 1947 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuvaklassikko. Elokuvan ohjasi Elia Kazan ja se perustuu Laura Z. Hobsonin kirjoittamaan romaaniin. Elokuvan pääosissa olivat muun muassa Gregory Peck, John Garfield, Celeste Holm ja Dean Stockwell. Elokuva oli ehdolla kahdeksaan Oscariin ja voitti kolme. Elokuva oli ilmestyessään heti toisen maailmansodan jälkeen erittäin ajankohtainen, koska siinä käsiteltiin antisemitismiä.
Juoni.
Philip Schuyler Green (Gregory Peck) on leskeksi jäänyt toimittaja, joka on muuttaa New Yorkiin poikansa (Dean Stockwell) ja äitinsä (Anne Revere) kanssa. Green tapaa lehdentuottajan John Minifyn (Albert Dekker), joka haluaa Greenin tekevän jutun antisemitismistä tuoretta näkökulmaa käyttäen. Pienen pohdinnan jälkeen Philip päättää tekeytyä juutalaiseksi ja kirjoittaa kokemuksistaan. Totuus, että Philip ei olekaan oikeasti juutalainen, päätetään pitää salassa kaikilta, myös Philipin työtovereilta. Koska Philip on perheineen uusi New Yorkissa, eivätkä he tunne sieltä ketään, sen pitäisi olla helppoa. Philipin juutalainen ystävä Dave Goldman (John Garfield) muuttaa New Yorkiin asumaan Greenien luokse, kunnes löytää perheelleen asunnon muualta.
Päivällisjuhlissa Philip tapaa Minifyn eronneen sisarentyttären Kathy Laceyn (Dorothy McGuire), jonka idea juttu antisemitismistä alun perin oli. Phil ja Kathy alkavat tapailla toisiaan. Ajan kanssa Phil alkaa ottaa kokemansa antisemitismin entistä enemmän itseensä. Vaikka Kathy on liberaali, ei häntä kiehdo Philin radikaali tapa suhtautua rasismiin. Phil ei muun muassa suostu laittamaan "juutalaisleikkiään" kesken Philin ja Kathyn vieraillessa Kathyn sisaren (Jane Wyatt) luona, joka asuu tunnetusti antisemitistisellä alueella. Ennen pitkää tämä alkaa tuoda säröjä parin suhteeseen. Philin ja Kathyn suhde lopulta kariutuu ja Phil ilmoittaa muuttavansa pois New Yorkista jutun valmistuttua. 
Kathy tapaa Daven ja Dave vakuuttaa Kathylle, ettei hän ole antisemitismi, mutta että rasismin vaikeneva hyväksyntä on lähes yhtä pahaa. Kathy tajuaa nyt kuinka väärässä hän on ollut. Seuraavana päivänä Dave kertoo Philille, että hän muuttaa perheineen Kathyn siskon naapuriin ja että Kathy aikoo itse pitää huolta, että naapurit kohtelevat heitä hyvin. Tämän kuullessaan Phil antaa Kathylle anteeksi ja palaa hänen luokseen.
Jari Nenonen

Jari Veikko Olavi Nenonen (s. 27. kesäkuuta 1951 Hamina) on suomalainen kirjailija ja pakinoitsija. Hänen tuotantonsa käsittää romaaneja, novelleja ja lasten- ja nuortenkirjallisuutta. Nenonen on kirjoittanut myös näytelmiä ja runoja.
Nenonen on toiminut radiopakinoitsijana Radio Lokissa ja Yleisradion Radio Suomessa. Hän on pakinoinut nimimerkillä Jallu kaksi kertaa viikossa Yleisradion maakuntaradioista Kymenlaakson Radiossa, Etelä-Karjalan Radiossa, Etelä-Savon Radiossa ja Lahden Radiossa. Nenosen pakinoita julkaistiin nimimerkillä Mata-Jari 1972- 2015 Kymen Sanomissa. Vuoden 2016 alusta Nenonen siirtyi pakinoitsija Mata Jarina kotkalaiseen kaupunkilehti Ankkuriin, sopimus päättyi 6.12.2023 Helmikuussa 2021 Nenonen paljasti olleensa vv. 1993-2020 myös nimimerkki Kyllikki Kymi. Nenonen on kirjailijan ja pakinoitsijan uran ohella ollut Suomen Postin palveluksessa, toiminut DJ:nä sekä ollut Haminan kaupunginvaltuutettu vv 1973-1988. Perusäijät ry valitsi Nenosen Vuoden Äijäksi 2013.
Nenonen on pakinoinut vuodesta 1977 lähtien säännöllisesti Suomenmaassa, aina lehden viimeiseen printtinumeroon 8.12.2023 Pakinatekstit olivat usein alatyylisiä ja melko roiseja. On sanottu, että Jallu on hieman kuin köyhän miehen Juha Vuorinen. Nenonen korostaa, että teksteissä on myös toinen taso eivätkä ne ole tyhjännauramista. Tekstejä on julkaistu myös kokoelmina.