tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lenny Zakatek

Lenny Zakatek (oik. Lenny du Platel, s. 29. heinäkuuta 1947 Karachi, Brittiläinen Intia) on intialaissyntyinen brittiläinen muusikko. Hän on ollut Gonzalezin ja The Alan Parsons Projectin laulaja. Hän on julkaissut myös kaksi sooloalbumia.
Elämäkerta.
Lenny du Platel syntyi Karachissa vuonna 1947. Nykyään Pakistanille kuuluva kaupunki oli tuolloin osa Brittiläistä Intiaa. Perhe muutti Englantiin Lennyn ollessa 13-vuotias. Pian muuton jälkeen hän alkoi harrastaa musiikkia.
Vuonna 1964 du Platel perusti rockyhtye The Trailblazersin, jossa hän lauloi ja soitti rytmikitaraa. Yhtye teki kiertueen 
Yhdysvaltain eurooppalaisissa sotilastukikohdissa, missä du Platel tutustui ensimmäistä kertaa Motown-soundiin. Yhtyeen palattua Britanniaan se vaihtoi musiikkityylinsä souliin ja vaihtoi nimensä The Funky Feveriksi. Uudistunut yhtye teki useita kiertueita sekä kotimaassaan että Manner-Euroopassa. Yhtye lämmitteli mm. Inez ja Charlie Foxxia sekä The Driftersiä.
1970-luvun alussa Lyndsey de Paul kiinnostui du Platelin taidoista. De Paul keksi taiteilijanimen Zakatek ja sävelsi hänelle joukon singlejä, jotka julkaisi Dick Leahyn Bell Records. Zakatek-kokoonpano konsertoi myös ulkomailla. Taustayhtyeen muusikot tulivat sittemmin tunnetuiksi popyhtye 10cc:n jäseninä.
Vuosina 1974–1981 Zakatek lauloi diskoyhtye Gonzalezissa. Zakatek levytti yhtyeen kanssa kolme albumia ja lauloi kokoonpanon tunnetuimman kappaleen ”Haven’t Stopped Dancing Yet”. Hän soitti yhtyeen albumeilla myös kitaraa.
Vuodesta 1977 alkaen Zakatek oli yksi The Alan Parsons Projectin vakituisista laulajista ja esitti mm. hittikappaleet ”I Wouldn’t Want to Be Like You”, ”Damned If I Do” ja ”Games People Play”. Vuonna 1979 Alan Parsons tuotti Zakatekin ensimmäisen sooloalbumin. Zakatekin toinen albumi "Small But Hard" ilmestyi 1989. 1990-luvun alussa hän lauloi Alan Parsonsin ensimmäisissä live-esiintymisissä.
Sittemmin Zakatek on toiminut enimmäkseen managerina ja tuottajana. Hänen tunnetuin asiakkaansa on japanilainen laulaja-lauluntekijä Tomoyasu Hotei. Zakatek on kuitenkin jatkanut myös konsertointia. Vuonna 1995 hän oli yksi esiintyjistä Narassa Japanissa järjestetyssä The Great Music Experience -tapahtumassa. Televisioidulla konsertilla oli maailmanlaajuisesti sata miljoonaa katsojaa.
Samuel Thomas von Sömmerring

Samuel Thomas von Sömmerring (28. tammikuuta 1755 Toruń, Puola – 2. maaliskuuta 1830 Frankfurt am Main, Saksa) oli saksalainen fyysikko, anatomi, antropologi, paleontologi ja keksijä. Hänen löydöksensä liittyen mm. aivoihin, hermostoon, alkioon ja keuhkoihin tekivät hänestä yhden maansa tärkeimmistä anatomisteista. Sömmerring syntyi Toruńissa, Puolassa, ja hän oli naimisissa Margarethe Elizabeth Gruneliuksen kanssa.
Nordring

Nordring oli kahdeksan pohjois- ja keskieurooppalaisen yleisradioyhtiön 1970- ja 1980-luvulla ylläpitämä yhteistyömuoto viihdemusiikin alueella. Siinä olivat mukana Belgian, Britannian, Alankomaiden, Irlannin, Saksan liittotasavallan, Tanskan, Norjan, Ruotsin ja Suomen radioyhtiöt. Vuonna 1981 mukaan tuli myös Kanada, myöhemmin Unkari.
Nordring-toiminnan puitteissa tuotettiin vuosittain noin 30 tuntia radion musiikkiohjelmia, joita lähetettiin jäsenmaissa joko suorina tai etukäteen tallennettuina. Toiminnan päätapahtuma oli "Nordring Radio Prize" -viihdemusiikkikilpailu, joka järjestettiin vuorovuosin eri osallistujamaissa. Kukin maa lähetti kilpailuun korkeintaan kuusi laulu- tai instrumenttisolistia, jotka esittivät ennalta käsikirjoitetun ja harjoitellun ohjelmansa isäntämaan suuren viihdeorkesterin säestyksellä. 1970-luvun osallistujia olivat muiden muassa belgialainen kitaristi ja huuliharpunsoittaja Toots Thielemans, ruotsalaisviulisti Svend Asmussen, tanskalainen nokkahuilutaiteilija Michala Petri ja tanskalaisbasisti Niels-Henning Ørsted Pedersen. Muita toimintamuotoja olivat "Nordring Rendez-vous", sarja solistitapaamisia, "Nordring Merry-Go-Round", eräänlaisia ”musiikkikaruselleja”, sekä jazzmuusikoiden "Nordring Jazz", joka järjestettiin 1987 Helsingissä.
Nordring-yhteistyö alkoi 1968, ja Suomi tuli siihen mukaan 1973. Vuonna 1979 Maija Hapuoja voitti Nordring-kilpailun solistisarjan ja vuonna 1981 Eero Koivistoinen palkittiin parhaana sovittajana.
Nordring 80 Helsingissä.
Vuonna 1980 kilpailu järjestettiin Helsingissä Finlandia-talossa Yleisradion, Matkailun edistämiskeskuksen, Suomen ulkoministeriön ja Helsingin kaupungin isännöimänä. Viikon kestänyt "Nordring 80" oli siihen asti suurin Suomessa järjestetty viihdemusiikkitapahtuma. Tapahtumaa varten kootun 55-jäsenisen Yle Big Bandin vahvistuksina oli muun muassa Helsingin kaupunginorkesterin ja Kansallisoopperan orkesterin jäseniä. Viikon aikana Nordring-palkinnosta kilpailivat osallistujamaiden 50-minuuttiset, huumoripitoiset musiikkiohjelmat, jotka Yle lähetti Suomessa suorina lähetyksinä ja muut maat valintansa mukaan myöhemmin. Tuottajana tapahtumassa oli Ylen Erkki Lehtola, joka tuotti monien muidenkin vuosien Suomen edustusohjelmat, ja juontajana Eva Arrhenius. Kilpailun voitti Alankomaat ohjelmallaan ”The Wise Man”, ja parhaina solisteina palkittiin norjalainen Alex, saksalainen Olivia Molina ja irlantilainen kitaristi Louis Stewart. Suomen ohjelma kertoi iskelmien kaukokaipuusta, käsikirjoittajana ja juontajana Neil Hardwick ja solisteina Ami Aspelund, Irina Milan, Vesa-Matti Loiri ja Håkan Streng.
Ian Bairnson

Ian Bairnson (3. elokuuta 1953 – 7. huhtikuuta 2023) oli skotlantilainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten The Alan Parsons Projectin pitkäaikaisena kitaristina.
Elämäkerta.
Bairnson syntyi Shetlandinsaarilla vuonna 1953. Muiden suvun miesten tavoin hänenkin ristimänimensä oli John.
1970-luvun alussa hän perusti David Patonin, Billy Lyallin ja Stuart Toshin kanssa Pilot-nimisen yhtyeen. Yhtyeeseen liittyessään Bairnson alkoi käyttää nimeä Ian. Vuonna 1974 julkaistu single ”Magic” menestyi listoilla hyvin ja vuosina 1974–1977 yhtye julkaisi neljä studioalbumia.
Muiden Pilotin jäsenien tavoin Bairnson kuului progressiivista rockia esittäneen The Alan Parsons Projectin alkuperäiseen taustayhtyeeseen. Yhtyeen virallisten jäsenten Alan Parsonsin ja Eric Woolfsonin ohella Bairnson oli ainoa muusikko, joka esiintyi The Alan Parsons Projectin kaikilla albumeilla, ja hänen kitaransoittonsa oli tunnistettava osa yhtyeen soundia. Vuonna 1984 Bairnson ja joukko muita The Alan Parsons Projectin jäseniä julkaisi "Keats"-nimisen pop rock -albumin.
Enimmän osan uraansa Bairnson työskenteli sessiomuusikkona. Vuonna 1977 hän soitti kitaraa Paul McCartneyn kappaleella ”Mull of Kintyre”. Vuosina 1977–1982 Bairnson soitti Kate Bushin yhtyeessä ja vuosina 1993–1999 Alan Parsonsin sooloyhtyeessä. Parsonsin sooloalbumien kappalemateriaalista suurin osa oli Bairnsonin kirjoittamaa. Hän on säveltänyt musiikkia myös televisioon ja esiintyy lyhyesti vuonna 1990 julkaistussa elokuvassa "Petoksen naamio". Vuonna 2014 Bairnson, Paton ja Tosh julkaisivat Pilot-nimellä comeback-levyn "A Pilot Project".
Bairson kuoli 7. huhtikuuta 2023 sairastettuaan dementiaa.
David Paton

David Paton (s. 29. lokakuuta 1949) on skotlantilainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten Pilotin perustajajäsenenä ja The Alan Parsons Projectin pitkäaikaisena sessiobasistina.
Paton soitti nuoruudessaan Boots- ja Christian-nimisissä yhtyeissä. Suosiota hän saavutti ensimmäisen kerran Pilot-yhtyeen riveissä. Yhtye julkaisi 1974 hittisinglen ”Magic” ja vuosina 1974–1977 yhteensä neljä albumia.
Muiden Pilotin jäsenten kanssa Paton kuului vuonna 1975 perustetun The Alan Parsons Projectin alkuperäiseen taustayhtyeeseen ja soitti bassoa kaikilla APP:n albumeilla vuonna 1986 julkaistuun "Stereotomyyn" asti. Yhtyeen menestyksen myötä hänestä tuli suosittu sessiomuusikko, joka soitti mm. Camelin, Kate Bushin, The Pretendersin ja Chris DeBurghin albumeilla.
1980-luvulla Paton kuului lyhyen aikaa Keats-nimiseen yhtyeeseen. Vuosikymmenen lopulla hän soitti Elton Johnin yhtyeessä. 1990-luvulla Paton soitti Fishin ja Rick Wakemanin albumeilla ja aloitti näihin päivin jatkuneen soolouransa. Hän on ollut mukana myös uudelleen perustetussa Pilotissa. Popmusiikin ohella hän on soittanut perinteistä skotlantilaista musiikkia.
Edward Davy

Edward Davy (16. kesäkuuta 1806 Devon – 26. tammikuuta 1885 Queensland) oli englantilainen fyysikko, kemisti ja keksijä. 
Davylla oli tärkeä rooli lennättimen kehityksessä. Hän kirjoitti teoksen "Experimental Guide to Chemistry" (1836) ja muutti Australiaan vuonna 1839. Australiassa hän harjoitti lääketiedettä, työskenteli toimittajana, maanviljelijänä ja tehtaanjohtajana. Ennen lähtöään Isosta-Britanniasta Davy myi patenttinsa lennättimeensä, mutta patentin ostajat eivät hyödyntäneet sitä kaupallisesti ja kesti vuosikymmeniä ennen hänen osuutensa tunnustamista.
Andrew Powell

Andrew Powell on walesilaistaustainen säveltäjä, kapellimestari ja muusikko. Hän on työskennellyt paljon jazz-, pop- ja rock-yhtyeiden kanssa ja säveltänyt musiikkia myös elokuviin. Suosituimmat työnsä hän teki 1970- ja 1980-luvuilla.
Elämäkerta.
Powell syntyi Surreyssä Englannissa. Hänen vanhempansa olivat walesilaistaustaiset. Kouluvuosinaan Powell opiskeli pianoa, alttoviulua, lyömäsoittimia ja säveltämistä. Myöhemmin hän suoritti musiikin maisterintutkinnon King's Collegessa Cambridgessa.
Powellin ensimmäinen pesti ammattimuusikkona oli Proms-festivaaleilla, missä hän soitti Terry Rileyn ”Keyboard Studiesin”. Sittemmin hän työskenteli useille orkestereille, kuten BBC:n sinfoniaorkesterille. Lisäksi hän soitti jazzyhtye Come to the Edgessä. Vuonna 1972 yhtye levytti Stomu Yamashtan kanssa fuusioalbumin "Floating Music".
Powell alkoi pian työskennellä popyhtyeille, joiden albumeille hän teki orkesterisovituksia ja toimi kapellimestarina. Ensimmäinen pesti oli Cockney Rebelin ensimmäinen albumi "The Human Menagerie". Seuraavina vuosina Powell vastasi orkestraatiosta mm. Pilotin, Al Stewartin, Ambrosian, Cliff Richardin, Leo Sayerin, Donovanin, David Gilmourin ja Chris Rean albumeilla. Lisäksi hän tuotti Kate Bushin ensimmäisen albumin "The Kick Insiden". Albumilta irrotettu single ”Wuthering Heights” nousi Britanniassa listaykköseksi.
Vuodesta 1975 alkaen Powell työskenteli paljon tuottaja Alan Parsonsin kanssa. Hän sovitti ja johti orkesteria yhteensä yhdeksällä The Alan Parsons Projectin albumilla vuosina 1975–1987. Toisinaan Powell myös sävelsi yhtyeelle, jonka albumit olivat 1970- ja 1980-luvuilla hyvin suosittuja ja toivat Powellille kiitosta modernin klassisen ja rockin onnistuneesta yhdistämisestä.
Vuonna 1983 Powell julkaisi albumin "Andrew Powell and The Philharmonia Orchestra Play the Best of The Alan Parsons Project", jolla oli The Alan Parsons Projectin kappaleita orkesterimusiikiksi sovitettuna. Powell sävelsi ääniraidan vuonna 1985 julkaistuun "Ladyhawke"-elokuvaan. Ääniraidan tuotti Parsons. 1990-luvulla Powell työskenteli Parsonsin sooloyhtyeen kanssa ja oli mukana myös sen konserttikiertueilla.
Pop-uransa ohella Powell on pysynyt aktiivisena myös konserttimusiikin parissa. Hän on säveltänyt musiikkia sekä pienille kokoonpanoille että sinfoniaorkesterille ja toiminut kapellimestarina. 2010-luvulla Powell on kirjoittanut lapsille suunnattua oopperaa.
Amar Akbar Anthony

Amar Akbar Anthony on vuonna 1977 ensi-iltansa saanut intialainen hindinkielinen toimintaelokuva, jonka ohjasi Manmohan Desai. Pääosia näyttelivät Amitabh Bachchan, Vinod Khanna, Rishi Kapoor, Parveen Babi, Shabana Azmi ja Neetu Singh.
Elokuva kertoo kolmesta lapsena erotetusta veljeksestä, jotka adoptoidaan kolmeen eri uskontoon kuuluvaan perheeseen – hindulaiseen, islamilaiseen ja kristilliseen.
Uudelleenfilmatisointi.
"Amar Akbar Anthony" kuvattiin tamiliksi nimellä "Shankar Salim Simon" (1978), teluguksi nimellä "Ram Robert Rahim" (1980) ja malajalamiksi nimellä "John Jaffer Janardhanan" (1982). Epävirallinen pakistanilainen versio oli nimeltään "Akbar Amar Anthony" (1978).
Alberta Cariño

Alberta Cariño oli meksikolainen ihmisoikeusaktivisti. Hän oli matkalla alkuperäiskansan autonomiseksi julistautuneeseen San Juan Copalan kylään, kun Institutionaaliseen vallankumouspuolueeseen sidoksissa olevat puolisotilaalliset Ubisort-joukot ampuivat hänet sekä suomalaisen ihmisoikeusaktivisti Jyri Jaakkolan. Hänen muistetaan olleen omistautunut erityisesti köyhien ja puutteenalaisten auttamiseen.
Alberta "Bety" Cariño oli yksi Centro de Apoyo Comunitario Trabajando Unidos (engl. 'Centre of Community Support Working Together') -järjestön (CACTUS) johtajista. CACTUS on misteekki-alkuperäiskansan maanviljelijä-organisaatio, joka on osa MAIZia (Agrarian Zapatista Indigenous Movement) sekä laajempaa Ei maissia, ei maata -koalitiota. Bety kuului itse misteekki-alkuperäiskansaan ja CACTUS-järjestön johtajana hän kamppaili ruoka- ja vesiomavaraisuden puolesta, sekä maan ja alkuperäiskansojen oikeuksista Meksikossa.
Bayard Taylor

James Bayard Taylor (11. tammikuuta 1825 Pennsylvania, Yhdysvallat – 19. joulukuuta 1878 Berliini, Saksa) oli yhdysvaltalainen matkakirjailija ja runoilija.
Taylor vaelsi 1844–1846 Englannissa, Saksassa ja Italiassa. Hän meni 1848 "The New York Tribunen" palvelukseen, teki 1849 matkan halki Kalifornian kultamaiden ja palasi kotiin Meksikon kautta. Hän matkusti 1851 ylävirtaan Niiliä ja kierteli Länsi-Aasiassa, 1852–1853 Intiassa, Kiinassa ja Perryn tutkimusretkueen mukana Japanissa. Vuonna 1856 hän kävi Ruotsissa ja julkaisi matkasta kirjan "Northern travel: summer and winter pictures of Sweden, Denmark and Lapland" (1858, ilm. ruotsiksi), 1858 Kreikassa ja 1874 Egyptissä sekä Islannissa maan tuhatvuotisjuhlilla. Hän oli 1863–1864 Yhdysvaltojen asiainhoitajana Pietarissa, ja 1878 hänet nimitettiin erikoislähettilääksi ja täysivaltaiseksi ministeriksi Berliiniin.
Taylorin matkakertomukset olivat suosittuja. Ensin ne julkaistiin hänen lehdille lähettäminään kirjeinä, sen jälkeen kirjamuodossa. Taylor julkaisi myös runokokoelmia. Runot ovat sointuvia ja värikkäitä, ja niissä on usein filosofista ylevyyttä, joka muistuttaa Shelleyn tuotantoa.
Taylorin suuri ansio on hänen käännöksensä Goethen "Faustista" (1870–1871). Lisäksi hän kirjoitti muutamia novelleja sekä pari kriittistä teosta ("Studies in German Literature", 1879). Kootut teokset "Complete Works" ilmestyi 1870–1878. Elämäkerta ja kirjeet ilmestyivät nimellä "Life and Letters" 1884.
Øystein Erlendsson

Øystein Erlendsson, (), (k. 26. tammikuuta 1188) oli Nidarosin arkkipiispa vuosina 1157–1188. Erlendsson on yksi Norjan historian tärkeimmistä kirkon johtajista, joka vaikutti lähinnä kuningas Maunu Erlinginpojan ja hänen isänsä jaarli Erling Skakken valtakaudella.
Tausta.
Øystein Erlendsson kuului arvostettuun tröndelagenilaiseen sukuun, joka oli sukua Norjan kuningassuvulle. Hän oli kuningas Inge Koukkuselän kappalainen, ja hänet nimitettiin Nidarosin arkkipiispaksi vuonna 1157, tosin paavi Aleksanteri III vihki hänet piispaksi vasta vuonna 1161.
Arkkipiispa ja poliitikko.
Øystein Erlendsson aloitti suurella tarmolla työn paavi Gregorius VII:n uudistusten ja Norjan universaalikirkon ihanteiden toteuttamiseksi. Poliittiset olosuhteet olivat suotuisat, sillä Erling Skakke tarvitsi papiston tukea poikansa Maunun kuninkuuden varmistamiseksi. Huolimatta siitä, että Tröndelagin väki oli tyytymätön Skakken hallintoon, suostui Erlendsson kruunamaan ja voitelemaan kuningas Maunun joko vuonna 1163 tai 1164. Maunun kruunauksella Øystein Erlendsson varmisti arkkipiispanistuimen taloudelliset edut sekä sen, että Norjassa hyväksyttiin uusi perimyslaki, jonka perusteella tunnustettiin kuninkaan vanhimman avioliitossa syntyneen pojan oikeus kruunuun, mikäli hän oli kuninkaaksi sopiva. Kymmenen vuotta myöhemmin Maunu myönsi lisäksi etuoikeuskirjelmän Norjan kirkolle, jossa hän salaa otti itselleen ja jälkeläisilleen "Norjan ikuisen kuninkaan" Pyhän Olavin maan. Kirjeen mukaan kanonisen lain tuli vallita koko Norjassa.
Maunun ja Sverre Sigurdinpojan välisessä valtataistelussa Øystein Erlendsson tuki voimakkaasti kuningas Maunua ja joutui lähtemään maanpakoon Ilevollenen tappion jälkeen. Erlendsson vetäytyi Englantiin vuonna 1180 ja asetti sieltä käsin kuninkaaksi nousseen Sverren pannaan. Vasta vuonna 1183 hän palasi Norjaan ja teki sovun Sverren kanssa.
Rakentaja.
Øystein Erlendsson uudisti merkittävästi Nidarosin tuomiokirkkoa. Hän vihki jo vuonna 1161 kirkon uuden sivukappelin. Myöhempien laajennusten vuoksi Erlendsson muutti Elgeseteriin. Palattuaan Englannista vuonna 1183 hän jatkoi tuomiokirkon rakennustöiden johtamista, saatuaan ulkomailla vaikutteita uudesta tyylistä, gotiikasta. Erlendsson näyttääkin tuoneen gotiikan Norjaan. Hän tuki myös muiden kirkkojen rakentamista arkkihiippakunnassa. Erlendsson perusti lisäksi augustiinolaiset luostarit Elgeseteriin ja Kastelleen.
Øystein Erlendsson vieraili seurakunnissa ja kannusti Pyhän Olavin palvontaa ja kirjoitti sen tueksi ihmeistä kertovan lisäyksen Pyhän Olavin legendaan.
Øystein Erlendsson kuoli vuonna 1188, ja hänet haudattiin Nidarosin tuomiokirkkoon. Norjassa pidetyssä synodissa hänet julistettiin pyhimykseksi, mutta useista yrityksistä huolimatta Erlendssonin virallinen kanonisointi ei ole onnistunut. Vuonna 2001 Vatikaani antoi kuitenkin luvan viettää Øystein Erlendssonin muistopäivää 26. tammikuuta.
Sirius (kappale)

Sirius on brittiläisen rockyhtye The Alan Parsons Projectin kappale vuodelta 1982. Se on albumin "Eye in the Sky" ensimmäinen kappale ja levyn nimikappaleen intro. Kappale on mukana myös ”Eye in the Sky” -singlellä. Kaksiminuuttinen instrumentaali on tullut suosituksi urheilutapahtumien musiikkina. Se on koripallojoukkue Chicago Bullsin sisääntulomusiikki.
Kappale on merkitty Alan Parsonsin ja Eric Woolfsonin yhdessä kirjoittamaksi. Todellisuudessa Parsons sävelsi sen kuitenkin yksin.
Kuvaus kappaleesta.
”Sirius” tunnetaan ennen kaikkea kaikuefektoidusta riffistään, jonka Parsons soitti klavinettia jäljittelevällä samplerilla. Myöhemmin kappaleessa kuullaan myös kitarasoolo. Kappaleella ei ole varsinaista loppua vaan se sulautuu seuraavaan raitaan ”Eye in the Skyhin”.
Säveltäminen.
The Alan Parsons Projectin albumit alkoivat usein instrumentaalikappaleella. ”Sirius” oli viimeisiä "Eye in the Sky" -albumille kirjoitettuja kappaleita. Parsons oli jo päättänyt, että nimikappale aloittaisi albumin, mutta hän halusi sen alkuun intron. Kappale syntyi lopulta päämäärättömän soittelun tuloksena, kun Parsons kokeili kotonaan uutta Fairlight-syntetisaattoriaan. Alkuperäinen äänitys oli eri sävellajissa kuin ”Eye in the Sky”, joten lopullista versiota varten riffi piti transponoida.
Urheilu.
Chicago Bullsin kuuluttaja Tommy Davis kuuli kappaleen vuonna 1984 odottaessaan elokuvateatterissa näytöksen alkamista. Hän piti kappaletta sopivan kohottavana ja osti seuraavana päivänä albumin. Aluksi Davis harjoitteli kotonaan pelaajien esittelemistä ”Siriuksen” soidessa taustalla. Pian hän alkoi soittaa kappaletta myös otteluissa, missä se teki yleisöön vaikutuksen.
Ennen ”Siriuksen” yleistymistä urheilujoukkueilla ei yleensä ollut vakituista tunnusmusiikkia, vaan yleisöä viihdyttivät paikalliset laulajat ja soittajat. Sittemmin kuitenkin yleistyi mahtipontinen musiikki, jonka tarkoitus oli nostaa yleisön jännitystä ja pelotella vastajoukkuetta. Pian ”Siriusta” alkoivat käyttää myös muut koripallojoukkueet.
Parsons kuuli kappaleensa menestyksestä vasta vuosia myöhemmin, kun siitä oli urheiluharrastajien parissa tullut jo klisee. Chicago Bulls ei virallisesti lisensoinut kappaletta vaan maksoi yleisemmän könttäsumman tekijänoikeuksia valvoville järjestöille, ja The Alan Parsons Projectin jäsenet saivat kappaleen käytöstä vain pienen korvauksen. Vuonna 2020 ilmestynyt dokumenttisarja "The Last Dance" käytti kappaletta paljon, ja tällä kertaa Parsons sai huomattavasti aiempaa suuremman korvauksen.
Muuta.
Rap-duo JVG:n debyyttialbumi "Mustaa kultaa" alkaa ”Siriuksesta” otetulla samplella.
John Martin (taidemaalari)

John Martin (19. heinäkuuta 1789 – 17. helmikuuta 1854) oli englantilainen taidemaalari, kaivertaja ja kuvittaja. Hänet tunnetaan suurista ja dramaattisista uskonnollisista maalauksistaan. Martinin maalauksilla ja niiden pohjalta tehdyillä kaiverruksilla oli laaja menestys suuren yleisön keskuudessa.
John Martin oli nuorena heraldikon oppipoikana Newcastlessa ja sen jälkeen posliinimaalarin apulaisena. Lontooseen muutettuaan Martin alkoi osallistua Royal Academy of Artsin ja British Institutionin näyttelyihin vuodesta 1811 alkaen, ja voitti niistä palkintoja vuosina 1817 ja 1821. Martin tunnetaan parhaiten uskonnollisten aiheiden sekä suurten, mielikuvituksellisten ja mahtipontisten näkyjen maalarina. Hänen teoksissaan on yleensä laajat maisemat ja runsaasti ihmisiä. Hänen tärkeimpiä maalauksiaan ovat muun muassa "Belsazarin juhla", "Viimeinen tuomio", "Taivaan tasangot" ja "Hänen vihansa suuri päivä". Martin halvaantui vuonna 1853 ja kuoli seuraavana vuonna Douglasissa, Mansaarella.
Thomas Lawrence kutsui Martinia hieman ironisesti "aikansa suosituimmaksi taidemaalariksi".
Jaana Norio

Jaana Katariina Norio (vuoteen 2023 Norio-Timonen; s. 30. joulukuuta 1961 Oulu) on suomalainen oikeustieteilijä ja professori.
Jaana Norio opiskeli oikeustiedettä Helsingin yliopistossa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1997 tutkielmalla "Kuluttajavakuutusten vertailtavuus ja sääntely". Hän on työskennellyt sosiaali- ja terveysministeriössä vuosina 1986–2004 sekä Helsingin yliopiston tehtävissä 1990-luvulta alkaen. Hän on hoitanut vakuutus- ja vahingonkorvausoikeuden professuuria viransijaisena 2007–2009 ja viranhaltijana vuodesta 2009. Hän on julkaissut lukuisia tutkielmia vakuutus-, vahingonkorvaus- ja kauppaoikeuden alalta.
Jaana Norion isä on professori Reijo Norio ja puoliso vuodesta 1995 kansliapäällikkö Pekka Timonen.
Žert

Žert (kirjaimellisesti ’Vitsi’, ) on tšekkiläisen Jaromir Jirešin ohjaama vuonna 1969 ilmestynyt elokuva, jota pidetään yhtenä tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon keskeisistä elokuvista. Milan Kunderan romaaniin perustuva elokuva kertoo yliopisto-opiskelijasta, joka joutuu postikorttiin kirjoittamansa kommunistivitsin vuoksi rangaistusleirille ja päättää myöhemmin kostaa tapahtuman. Elokuvaa ei ole julkaistu Suomessa, joten sillä ei ole virallista suomenkielistä nimeä. 
Tuotanto.
Jaromir Jirešillä ei ollut mahdollisuutta ohjata vuonna 1963 julkaistun esikoiselokuvansa "Krik" () jälkeen. Hän ja Milan Kundera valmistelivat "Žertin" elokuvakäsikirjoitusta vuonna 1967, ennen Kunderan samannimisen esikoisromaanin julkaisua. Prahan kevään vapauden aikana vuonna 1968 Jireš sai mahdollisuutensa.
"Žert" on tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon suorin ja kiertelemättömin totalitarismin ja kommunistisen hallinnon kritiikki. Mustavalkoinen elokuva rinnastaa useamman eri aikatason: nykyajan, Ludvíkin ajan yliopistolla ja rangaistuspataljoona-ajan. Siitä puuttuu kokonaan Jirešin muiden elokuvien lyyrisyys. Poliittinen kommentointi on suoraa ja armottomampaa kuin Kunderan kirjassa, jonka rakkaustarina on lähes kokonaan riisuttu elokuvasta.
Juoni.
Ludvík Jahn palaa vanhaan kotikaupunkiinsa muualla viettämiensä vuosien jälkeen. Häntä haastattelee radiotoimittaja Helen, jonka Ludvík ymmärtää vanhan vihamiehensä vaimoksi. Ludvík on vuosia aiemmin lähettänyt kommunistien leirillä olevalle tyttöystävälleen postikortin, jossa hän on vitsaillut tämän ja kommunistien ihanteilla. 
Tyttöystävä on luovuttanut postikortin ja Ludvíkin kirjeet komitealle, joka on erottanyt Ludvíkin yliopistolta. Hänet on määrätty rangaistuspataljoonaan kuudeksi vuodeksi. Pavel oli yksi komitean jäsenistä. Ludvík päättää kostaa Pavelille makaamalla Helenin kanssa. Hän kutsuu Helenin kotikaupunkiinsa ja viettelee tämän. Paikalle tulee myös Pavel, jolla on mukanaan oma rakastajattarensa. Pavel ei välitä Ludvíkin teosta. 
Vastaanotto.
"Žert" kuvattiin Prahan kevään aikana. Se ehdittiin julkaista Neuvostoliiton miehityksen jälkeen ja oli yleisömenestys. Elokuva kuitenkin vedettiin levityksestä ja kiellettiin vuosiksi. Elokuvaa pidetään yhtenä tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon keskeisistä teoksista ja ylipäätään yhtenä merkittävimmistä Tšekkoslovakian stalinistisen ajan kuvauksista. 
Aiheesta muualla.
Žert Tšekin elokuva-arkiston tietokannassa.
Suomen Salibandymuseo

Suomen Salibandymuseo ry on sählyn ja salibandyn historian, perinnetiedon ja esineistön taltioimiseksi perustettu yhdistys. Toimintasääntöjen mukaan toiminnan tarkoituksena on "edistää sählyn ja salibandyn pelaamista, kunnioittaa ja vaalia sählyn ja salibandyn harrastamisen perinteitä, kerätä, arkistoida ja esitellä sählyn ja salibandyn historiaan ja kehitykseen liittyviä aineellisia ja aineettomia materiaaleja." Yhdistyksen perustivat neljä salibandyn lajipioneeria 26.6.2019 ja se on rekisteröity 18.9.2019. Perustajajäseninä olivat Jari Kinnunen, Pekka Mukkala, Kurt Westerlund ja Tapio Hämeen-Anttila. He myös muodostavat yhdistyksen hallituksen. Yhdistyksen puheenjohtajana toimii Jari Kinnunen ja varapuheenjohtajana Pekka Mukkala.
Yhdistys avasi maailman ensimmäisen Salibandymuseon Lempäälän Ideaparkiin. Museo avattiin yleisölle helmikuussa 2020. Museoon on vapaa pääsy, ja se on avoinna aina kauppakeskuksen aukioloaikoina.
Przeworskin piirikunta

Przeworskin piirikunta () on yksi Ala-Karpatian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 78 362. Piirikunnan ainoa kaupunkikunta on hallintokeskus Przeworsk. Kahdeksan maalaiskuntaa ovat Adamówka, Gać, Jawornik Polski, Kańczuga, Przeworsk, Sieniawa, Tryńcza sekä Zarzecze ja niissä on kylien lisäksi kaksi kaupunkia; Kańczuga ja Sieniawa.
Przeworskin piirikunnan pinta-alasta arviolta 24,8 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Przeworskin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 11,7 prosenttia. Luku on huomattavan suuri koko Puolan työttömyysasteeseen verrattuna.
Vuoden 2019 lopussa Przeworskin piirikunnassa arvioitiin olevan 78 362 asukasta, joista 50,7 prosenttia naispuolisia ja 49,3 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 79 402 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 69 194 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 18,4 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 61,7 prosenttia ja eläkeikäisten 19,9 prosenttia väestön keski-iän ollessa 40,9 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 765 lasta.
Przemyślin piirikunta

Przemyślin piirikunta () on yksi Ala-Karpatian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 74 061. Piirikunta on jaettu kymmeneen maalaiskuntaan, jotka ovat Bircza, Dubiecko, Fredropol, Krasiczyn, Krzywcza, Medyka, Orły, Przemyśl, Stubno sekä Żurawica. Hallintokeskus Przemyśl muodostaa oman kaupunkipiirikuntansa.
Przemyślin piirikunnan pinta-alasta arviolta 40,2 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Przemyślin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 12,5 prosenttia. Luku on huomattavan suuri koko Puolan työttömyysasteeseen verrattuna.
Vuoden 2019 lopussa Przemyślin piirikunnassa arvioitiin olevan 74 061 asukasta, joista 49,9 prosenttia naispuolisia ja 50,1 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 73 629 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 72 105 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 18,1 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 63,5 prosenttia ja eläkeikäisten 18,4 prosenttia väestön keski-iän ollessa 40,4 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 664 lasta.
Klampen

Klampen (myös Kolmen Kauhan Maja) on rakennushistoriallisesti merkittävä kansallisromanttinen hirsivilla Suvisaaristossa Espoon lounaisosassa. Insinööri Einar Lindroos rakennutti sen itselleen.
Klampenissa on yhtymäkohtia Lars Sonckin jugend-kauden tuotantoon: tummat seinäpinnat, valkeat koristeteemat, taitekatto ja ulokkeiden käyttö. Kokonaisuuteen kuuluu päärakennuksen ohella piharakennuksia, kuten palvelijainasunto.
Ropczycen-Sędziszówin piirikunta

Ropczycen-Sędziszówin piirikunta () on yksi Ala-Karpatian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 74 515. Piirikunta on jaettu viiteen maalaiskuntaa, jotka ovat Iwierzyce, Ostrów, Ropczyce, Sędziszów Małopolski, Wielopole Skrzyńskie ja niissä on kylien lisäksi kaksi kaupunkia; Ropczyce ja Sędziszów Małopolski.
Ropczycen-Sędziszówin piirikunnan pinta-alasta arviolta 25,2 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Ropczycen-Sędziszówin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 10,2 prosenttia. Luku on huomattavan suuri koko Puolan työttömyysasteeseen verrattuna.
Vuoden 2019 lopussa Ropczycen-Sędziszówin piirikunnassa arvioitiin olevan 74 515 asukasta, joista 50,6 prosenttia naispuolisia ja 49,4 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 73 001 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 70 638 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 20,3 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 61,5 prosenttia ja eläkeikäisten 18,3 prosenttia väestön keski-iän ollessa 39,6 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 837 lasta.
Villa Bergvik

Villa Bergvik on huvilakokonaisuus Suvisaaristossa Espoon lounaisosassa. Se erottuu Suvisaariston muista villoista suuren kokonsa ansiosta.
Kaksikerroksinen Villa Bergvik on jokaiselta julkisivultaan epäsymmetrinen, joten se saattaa olla rakennettu vaiheittain. Nykyasu lienee 1900-luvun alusta. Villa Bergvikin merkitystä lisäävät tontilla säilyneet 1900-luvun alun huvilakulttuurille tavanomaiset apurakennukset ja rakenteet, kuten talonmiehen asunto, huvimaja ja pengerretty ranta.
August Herckman

Karl August Herckman (11. huhtikuuta 1843 Mäntyharju – 21. tammikuuta 1926 Mikkeli) oli suomalainen juristi ja moninkertainen valtiopäivämies. 
August Herckmanin vanhemmat olivat nimismies Karl Fabian Herckman ja Maria Elisabet Stierwald ja puolisot vuodesta 1876 Lydia Calonius (k. 1889) ja vuodesta 1894 Alma Johanna Lackström (o.s. Adler). Herckman tuli ylioppilaaksi 1865 ja suoritti tuomarintutkinnon 1871, varatuomarin arvon hän sai 1874. Hän toimi Kuopion tuomiokapitulin sihteerinä 1877–1911 ja hoiti virkansa ohessa tuomiokapitulin notaarin tehtäviä 1880–1882 sekä 1886–1887. Hänelle myönnettiin laamannin arvonimi. Herckman oli Kuopion kaupunginvaltuuston jäsen 1878–1892 ja 1894–1899, valtuuston puheenjohtajana hän toimi kolmeen eri otteeseen. Herckman edusti Kuopion kaupunkia porvarissäädyssä valtiopäivillä 1888, 1891, 1894, 1897 ja 1899.
Herckman kuului ylioppilaana kolmannen kaksitoistikon nimellä tunnettuun ja kasööri Kola Paldanin johtamaan kuoroon, joka kiersi vuonna 1869 ympäri Suomea keräämässä konserteilla rahaa ylioppilastaloa varten. Vuonna 1882 hän kuului Muntra Musikanterien Moskovan kuoroon.
Taru Mäntysen vuonna 2001 suunnittelema "Valtiopäivämiesten muistomerkki" kunnioittaa August Herckmanin, Kustaa Killisen ja Ivar Kyanderin valtiopäivillä 1897 tekemää tiettävästi ensimmäistä esitystä äänioikeuden myöntämisestä naisille valtiollisissa vaaleissa.
Villa Granholmen

Villa Granholmen on huvilakokonaisuus Granholmenin saarella Soukassa Espoon lounaisosassa. Se käsittää kaksi rakennustaiteellisesti merkittävää asuintaloa, suuren talousrakennuksen ja vanhan puiston.
Granholmenin pienemmän huvilan suunnitteli arkkitehti Theodor Höijer syksyllä 1877 ja sen rakennutti insinööri Edvin Bergroth. Huvila on osittain kaksikerroksinen ja sen erikoisuutena on erittäin koristeellinen ja suuri avoveranta. Rakennusvaiheessa ei noudatettu Höijerin piirustuksia aivan sellaisenaan. Suurempi huvila on samankaltainen kuin pienempi, ja joitakin vuosi uudempi. Myös siihen kuuluu koristeellinen avoveranta. Molempien huviloiden ylempi kerros on hieman alempaa kerrosta leveämpi.
Chalépan luostari

Chalépan luostari () on ortodoksinen luostari Kreetan saarella Kreikassa. Se on omistettu Vapahtajan kirkastumiselle. Luostari sijaitsee lähellä Mylopótamoksen kunnan Tsachianán kylää noin 46 kilometriä itään Réthymnosta.
Luostari on rakennettu venetsialaisvallan lopulla ja se on ollut olemassa viimeistään vuonna 1555. Se oli alun perin nunnaluostari. Luostari tuhottiin turkkilaisvallan aikana Kreikan vapaussodan aikaan, mutta rakennettiin uudelleen 1830-luvulla. Tämän jälkeen se toimi munkkiluostarina. Luostari autioitui 1950-luvulla, mutta sitä on nykyisin kunnostettu ja se on jälleen toiminnassa. Hallinnoltaan luostari on stauropegiaalinen.
Luostarin pääkirkko ("katholikon") on kaksilaivainen basilika, jossa ei ole kupolia. Se on omistettu Kristuksen syntymälle ja Vapahtajan kirkastumiselle. Alun perin kirkko oli yksilaivainen, mutta sitä on laajennettu. Kirkon ympärillä ovat 1800-luvulla aloitetun mutta kesken jääneen uuden kirkkorakennuksen valmistuneet osat. Nykyisin pystyssä olevien luostarirakennusten ympärillä on myös vanhempien rakennusten raunioita.
Noin 300 metriä luostarista etelään sijaitsee Pyhän Marinan (Pyhä Margareeta, "Agía Marína") kirkko, jonka seinämaalaukset ovat 1200–1300-luvuilta.
Evangelístrian luostari (Sámos)

Evangelístrian luostari (, myös Μονή Βαγγελίστρας, "Moní Vangelístras") on ortodoksinen luostari Sámoksen saarella Kreikassa. Se on omistettu Neitsyt Marian ilmestykselle. Luostari sijaitsee Kérkis-vuoren etelärinteessä noin 700 metrin korkeudessa merenpinnasta laskettuna.
Luostari on perustettu 900-luvulla. Se oli merkittävä saaren ollessa muutoin autiona osmanivallan alkupuolella 1400-luvulta lähtien. Tuolloin Kérkiksen rinteet toimivat erakkomunkkien asuinpaikkana. Luostari oli aiemmin munkkiluostarina. Se oli autiona vuosina 1940–1945, ja toimi tämän jälkeen nunnaluostarina. Nykyisin se on jälleen vailla pysyvää asutusta.
Luostari on pienikokoinen ja koostuu kirkosta, salista sekä 6–7 keljasta. Luostarin ympäristö on havumetsää. Lähellä on Kérkiksen ainoa lähde, ja juuri sen vuoksi luostari on kyseisellä paikalla. Luostarin kautta kulkee Kérkiksen eteläinen vaellusreitti, joka saa alkunsa Kámpos Marathokámpousta ja johtaa luostarilta edelleen Profeetta Elian ("Profítis Ilías") kappelille ja Kérkiksen huipulle. Luostarille johtava tie on kuljettavissa maastoautolla noin 400 metrin korkeuteen saakka, mutta loppuosa on kuljettava jalan.
Luostari juhlii vuosittain 15. elokuuta, nimestään huolimatta siis Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen päivänä.
Neitsyt Marian ilmestyksen luostari

Neitsyt Marian ilmestyksen luostari tai Evangelístrian luostari () voi viitata seuraaviin luostareihin:
Gorgolaḯniksen luostari

Gorgolaḯniksen luostari eli Pyhän Georgioksen luostari () on ortodoksinen luostari Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee Iraklionin kunnassa lähellä Káto Asítesin kylää. Luostari on omistettu Pyhälle Georgiokselle (Pyhä Yrjö).
Luostari on rakennettu venetsialaisvallan aikana, oletettavasti 1500-luvulla, joskin joidenkin lähteiden mukaan varhaisin maininta siitä olisi jo 1200-luvulta. Joka tapauksessa se on yksi Kreetan vanhimpia jäljellä olevia luostareita. Luostari kärsi suuria tuhoja vuonna 1821/1822, koska se osallistui Kreikan vapaussotaan johtaneeseen osmanivallan vastaiseen kansannousuun. Tuolloin paikalla sanotaan olleen taistelu, johon osallistui kreetalaista ja turkkilaista. Luostarin rakennukset kunnostettiin tämän jälkeen vuonna 1830. Luostari oli osallisena kansannousussa turkkilaisia vastaan myös vuosina 1866–1867. Vuoden 2011 väestönlaskennassa luostariin ei ollut kirjattu yhtään asukasta, mutta sitä on pyritty elvyttämään.
Luostari sijaitsee vajaan kilometrin luoteeseen Káto Asítesista ja noin 24 kilometriä lounaaseen Iraklionin kaupungista. Se on rakennettu noin 480 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Luostarin kirkko on sen vanhinta osaa ja peräisin vuodelta 1627, kun taas keljat ovat suhteellisen uusia. Kirkossa on koristeellinen ikonostaasi. Luostarissa on myös venetsialaisaikainen lähdekaivo, jota koristi aiemmin marmorinen leijona. Se varastettiin vuonna 1990.
Villa Åkerblom

Villa Åkerblom on arkkitehtonisesti erikoinen huvila Laajalahden rannalla Espoon kaakkoisosassa. Ruukinrannan historiallinen lastauspaikka sijaitsee Åkerblomin läheisyydessä.
Kaksikerroksisen Villa Åkerblomin ensimmäinen kerros on tiilirakenteinen, toinen puolestaan hirsirakenteinen ja jonkin verran ensimmäistä pienempi. Kerrosten väliin on rakennettu kapeat katonlappeet. Åkerblomin pääsisäänkäynti on sijoitettu nurkkaan ja eteläsivulla on veranta, jonka kulmat ovat viistetyt. Huvilan ympärillä levittäytyy melko suuri puisto näyttävine pengerryksineen. Åkerblomin eteläpuolinen uimaranta oli 1900-luvun alkupuolella ahkerassa käytössä.
Villa Åkerblom rappeutui pahoin 1900-luvun puolivälin tienoilla. 1960-luvulla Pohjola-yhtymä alkoi kunnostaa sitä, sisätilat peruskorjattiin 1978. Sittemmin omistajat ovat vaihtuneet; 2020-luvun alussa Villa Åkerblom toimi kokous- ja juhlatilana.
Pyhän Georgioksen luostari

Pyhän Georgioksen luostari voi viitata seuraaviin luostareihin Kreikassa:
Andrea Ellenberger

Andrea Ellenberger (s. 22. maaliskuuta 1993) on sveitsiläinen alppihiihtäjä.
Ellenberger sijoittui Åren MM-kilpailuissa 2019 suurpujottelussa kymmenenneksi. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 hän oli parisuurpujottelussa neljästoista.
Ellenberger kilpaili alppihiihdon maailmancupissa ensimmäisen kerran Courchevelin suurpujottelussa joulukuussa 2012. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Semmeringin suurpujottelussa joulukuussa 2018 oltuaan 22:s. Parhaimmillaan hän on ollut kahdesti 11:s: Kronplatzin suurpujottelussa tammikuussa 2019 ja Söldenin suurpujottelussa lokakuussa 2020. Hän oli voittamassa maailmancupin joukkuekilpailua Courchevelissä maaliskuussa 2022.
Rzeszówin piirikunta

Rzeszówin piirikunta () on yksi Ala-Karpatian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 169 438. Piirikunnan ainoa kaupunkikunta on Dynów. Kolmetoista maalaiskuntaa ovat Błażowa, Boguchwała, Chmielnik, Dynów, Głogów Małopolski, Hyżne, Kamień, Krasne, Lubenia, Sokołów Małopolski, Świlcza, Trzebownisko sekä Tyczyn ja niissä on kylien lisäksi viisi kaupunkia; Błażowa, Boguchwała, Głogów Małopolski, Sokołów Małopolski sekä Tyczyn. Hallintokeskus Rzeszów muodostaa oman kaupunkipiirikuntansa.
Rzeszówin piirikunnan pinta-alasta arviolta 24 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Rzeszówin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 7,8 prosenttia.
Vuoden 2019 lopussa Rzeszówin piirikunnassa arvioitiin olevan 169 438 asukasta, joista 50,6 prosenttia naispuolisia ja 49,4 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 163 004 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä kasvavan 182 566 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 20,1 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 61,8 prosenttia ja eläkeikäisten 18,1 prosenttia väestön keski-iän ollessa 39,8 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 1 878 lasta.
Johannes Teologin luostari (Chaniá)

Johannes Teologin luostari () on ortodoksinen luostari Kreetan saarella Kreikassa. Se on omistettu Johannes Teologille. Luostari sijaitsee Chanián kunnassa antiikin Apteran arkeologisella alueella lähellä nykyistä Ápteran kylää.
Luostarin uskotaan olevan perustettu 600-luvulla. Varhaisin maininta siitä on vuodelta 1181. Se oli koko historiansa Pátmoksen tunnetumman Johannes Teologin luostarin alaisuudessa, toisin sanoen kyseisen luostarin "metokhion". Luostari jäi asumattomaksi vuonna 1964. Nykyisin sen rakennukset on kunnostettu. Yksi luostarirakennus toimii arkeologisen alueen esittelytilana.
Panagía Mavriótissan luostari

Panagía Mavriótissan luostari () on ortodoksinen luostari Kastorián kunnassa Kreikassa. Se on omistettu Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumiselle. Luostari sijaitsee Orestiáda-järveen työntyvällä niemellä noin neljä kilometriä itään Kastorián kaupungista.
Luostari perustettiin Bysantin keisari Aleksios I Komnenoksen aikana eli 1081–1118. Kerrotaan, että se rakennettiin paikalle, jossa keisarin joukot kukistivat normannit vuonna 1083. Luostari on kärsinyt tuhoja osmanivallan aikana, ja rakennettu uudelleen. Se oli välillä autiona, mutta on käytössä jälleen vuodesta 1998. Luostarin Neitsyt Marian ("Panagía") lisänimi "Mavriótissa" viittaa järven vastarannan Mavrochórin kylään.
Luostarin pääkirkko ("katholikon") on yksilaivainen basilika. Sen itäpäässä on suuri apsis ja länsipäässä nartheks. Kirkon varhaisimmat seinämaalaukset ovat 1200-luvulta. Luostariin kuuluu myös Johannes Teologille ("Ágios Ioánnis Theólogos") omistettu kirkko sekä museo ja näyttelytila.
Luostari juhlii vuosittain 15. elokuuta.
Panagía Spilianín luostari

Panagía Spilianín luostari () on ortodoksinen luostari Nísyroksen saarella Kreikassa. Se on omistettu Luolan Neitsyt Marialle. Luostari sijaitsee korkealla merenrantakalliolla saaren pääkylässä Mandrákin kylässä.
Luostarin arvellaan olevan perustettu noin vuonna 1400. Sitä kutsutaan ”Luolan Neitsyt Marian luostariksi” siksi, että sen kirkko on kalliossa olevassa luolassa. Kerrotaan, että eräs paimen löysi luolasta Neitsyt Marian ikonin, ja siirsi sen alemmas Neitsyt Maria ("Panagía") "Potamítissan" kirkkoon. Ikoni kuitenkin palasi ihmeellisellä tavalla takaisin, ja tätä pidettiin merkkinä siitä, että se halusi pysyä alkuperäisellä paikallaan. Luostari rakennettiin luolan ympärille.
Ylös luostarille johtaa 130 porrasta. Luostarin pääkirkko on omistettu Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumiselle ja sen vieressä oleva kappeli Pyhälle Kharalampokselle. Kirkon koristeellinen puukaiverrettu ikonostaasi on vuodelta 1725.
Luostari juhlii vuosittain 15. elokuuta.
Pyhän Anastasia myrkytyksestä vapauttajan luostari

Pyhän Anastasia myrkytyksestä vapauttajan luostari () on luostari Chalkidikín niemimaalla Kreikassa. Se on omistettu nimensä mukaisesti Pyhälle Anastasia myrkytyksestä vapauttajalle eli suurmarttyyri Anastasia Farmakolytrialle. Luostari sijaitsee Polýgyroksen kunnassa lähellä Galátistan Agía Anastasían kylää, noin 32 kilometriä kaakkoon Thessalonikista.
Luostarin perustajaksi mainitaan perimätiedossa Bysantin keisarinna Theofano Martinakia eli myöhempi Pyhä Theofano vuonna 888. Ainakin nykyisellään sen perusti kuitenkin Thessalonikin arkkipiispa Pyhä Theonas vuonna 1552. Luostari osallistui Kreikan vapaussotaan vuonna 1821, minkä vuoksi turkkilaiset polttivat sen. Se rakennettiin uudestaan 1830-luvulta lähtien. Nykyisin luostarin asukasluvuksi mainitaan 47 (vuonna 2020). Vuoden 2011 väestönlaskennassa luostarissa asuviksi kirjattiin kuitenkin vain 4 henkeä. Hallinnoltaan luostari on stauropegiaalinen.
Rakennustyyliltään luostari edustaa jälkibysanttilaista arkkitehtuuria. Se on rakennettu rinteeseen noin 150 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Luostarin nykyinen pääkirkko ("katholikon") on vuodelta 1834. Se on kolmilaivainen basilika, jossa on kupoli. Luostarin vanhinta osaa on sen eteläsiipi, joka säilyi ainoana vuoden 1821 tulipalosta. Luostarissa säilytettiin Pyhän Anastasian ja monien muiden pyhien pyhäinjäännöksiä, mutta ne varastettiin vuonna 2012.
Luostari juhlii vuosittain 22. joulukuuta.
Ylänne (Espoo)

Ylänne on suurehko kaksikerroksinen taitekattoinen huvilarakennus Leppävaarassa Espoon kaakkoisosassa puolisen kilometriä Kauppakeskus Sellosta koilliseen. Kaavilla 1858 syntynyt kupariseppä Mauno Fredrik Hätinen rakennutti sen itselleen 1910-luvulla.
Ylänteen arkkitehtoniset yksityiskohdat, kuten vesikourut ja parvekkeen kaiteet, ovat harvinaisen koristeellisia ja laadukkaasti toteutettuja. Tyyliltään Ylänne on kansallisromanttishenkinen, ja Eliel Saarisen uumoillaan vaikuttaneen sen arkkitehtuuriin suoraan tai välillisesti.
Ylänteen alakerta remontoitiin 2010-luvulla ravintolakäyttöön ja yläkerta yksityiskäyttöön.
Sanokin piirikunta

Sanokin piirikunta () on yksi Ala-Karpatian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 94 385. Piirikunnan ainoa kaupunkikunta on hallintokeskus Sanok. Seitsemän maalaiskuntaa ovat Besko, Bukowsko, Komańcza, Sanok, Tyrawa Wołoska, Zagórz sekä Zarszyn ja niissä on kylien lisäksi yksi kaupunki; Zagórz.
Sanokin piirikunnan pinta-alasta arviolta 50,2 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Sanokin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 6,5 prosenttia.
Vuoden 2019 lopussa Sanokin piirikunnassa arvioitiin olevan 94 385 asukasta, joista 51 prosenttia naispuolisia ja 49 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 96 249 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 79 022 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 17,5 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 61 prosenttia ja eläkeikäisten 21,5 prosenttia väestön keski-iän ollessa 41,9 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 723 lasta. Väestönlaskennassa 2011 puolalaisten lisäksi ainoa vähintään prosentin väestöstä muodostava ryhmä olivat ukrainalaiset, joita oli yhteensä 1 002 eli täsmälleen yksi prosentti piirikunnan koko väestöstä.
Pyhän Ristin luostari (Sámos)

Pyhän Ristin luostari () on ortodoksinen luostari Sámoksen saarella Kreikassa. Se on omistettu Pyhälle ristille. Luostari sijaitsee saaren kaakkoisosassa lähellä Mavratzaíoin ja Chóran kyliä.
Luostari on perustettu vuonna 1592. Sen perusti munkki Neilos, joka tuli läheisestä Megáli Panagían luostarista. Luostaria laajennettiin vuonna 1604. Sen nykyinen pääkirkko rakennettiin vuonna 1838. Vuoden 2011 väestönlaskennassa luostarille kirjattiin kolme asukasta.
Luostarin kirkko on kolmilaivainen basilika, jossa on kupoli. Laivoista oikea on omistettu Johannes Kastajalle ("Tímios Pródromos") ja vasen Elävöittävälle lähteelle ("Zoodóchos Pigí"). Kirkossa on koristeellinen puusta veistetty ikonostaasi. Luostarin pyhäinjäännöksiin kuuluu Pyhän ristin palaksi uskottua puuta.
Luostari juhlii vuosittain 14. syyskuuta.
Pyhän Ristin luostari

Pyhän Ristin luostari voi viitata muun muassa seuraaviin luostareihin:
Kungsgårdsskolan

Kungsgårdsskolan on rakennustaiteellisesti arvokas puinen koulurakennus Kurttilassa Espoon länsiosassa. Koulun tiloissa toimivat peruskoulun luokat 1–6, ja koulu on ruotsinkielinen.
Träskbyn eli Järvikylän koulupiirin oppilasluvun kasvu 1900-luvun alussa johti koulun perustamiseen; Köklax svenska folkskola aloitti toimintansa vuonna 1906, ja koulurakennus valmistui 1910, arkkitehtinaan Albert Nyberg. Jugendhenkinen hirsirunkoinen koulu on massoittelultaan ja koristelultaan erittäin monipuolinen. Sen päässä on matala torni, ja ulkovuoraustyyppien vaihtelu antaa sille eloisuutta. Rakennusta on sittemmin laajennettu siipiosalla, joka liitettiin vanhaan runkoon yhdyskäytävällä.
Koulu sai nykyisen nimensä "Kungsgårdsskolan" vuonna 1977, kun peruskoulu saapui Espooseen. Nimi viittaa Espoon kartanoon, joka oli kuninkaankartano.
Kungsgårdsskolanin edessä seisovaa mäntyä on pidetty vanhojen suomalaisten kolikoiden ”rahapuuna”, mutta kyseiselle kuvalle ei liene yksiselitteistä esikuvaa.
Koulun toiminta siirtyy syksyllä 2022 uuteen rakennukseen, joka valmistuu parinsadan metrin päähän. Espoon kaupunki päättää myöhemmin, mihin käyttöön vanha rakennus otetaan.
Pyhittäjä Meletioksen luostari

Pyhittäjä Meletioksen luostari () on ortodoksinen luostari Attikassa Kreikassa. Se sijaitsee Kithairónas-vuorijonon etelärinteessä noin kuusi kilometriä koilliseen Oinóin kylästä.
Luostarin perusti pyhittäjä Meletios nuorempi bysanttilaisella kaudella 1000-luvulla varhaisemman luostarin paikalle. Se kukoisti 1500-luvulle saakka, mutta taantui tämän jälkeen ja päätyi vuonna 1883 Salamiin Faneroménin luostarin alaisuuteen. Luostari perustettiin uudelleen vuonna 1928. Vuonna 1950 se muutettiin munkkiluostarista nunnaluostariksi. Vuoden 2011 väestönlaskennassa luostarille kirjattiin 20 asukasta.
Luostarin rakennuskokonaisuuteen kuuluu bysanttilaisaikaisia ja myöhempiä rakennuksia, mukaan lukien kirkko, ruokasali ("trápeza") ja keljoja. Rakennukset on koristeltu veistoskoristeluin ja maalauksin. Luostarin pääkirkko ("katholikon") on peräisin 1100-luvulta. Se on pieni ristinmuotoinen kirkko, joka on varustettu kahdeksankulmaisella neljän pylvään tukemalla kupolilla. Kirkko on koristeltu seinämaalauksin, jotka ovat peräisin 1600-luvulta, ja myös varhaisemman vaiheen maalauksista on säilynyt jäänteitä. Kirkon eteläpuolella on arkkienkeleille ("Taxiárches") omistettu kappeli, joka saattaa olla luostarin varhaisempi pääkirkko. Pyhittäjä Meletioksen hauta on maanalaisessa kryptassa.
Luostari juhlii vuosittain 1. syyskuuta.