Otar Ioseliani

Otar Ioseliani (, 2. heinäkuuta 1934 Tbilisi, Neuvostoliitto – 17. joulukuuta 2023 Tbilisi, Georgia) oli georgialainen elokuvaohjaaja. Hän muutti Ranskaan, kun hän ei voinut sensuurin vuoksi työskennellä vapaasti Neuvostoliitossa. 
Ioseliani opiskeli musiikkia ja taidetta Tbilisin konservatoriossa, minkä jälkeen hän muutti 1953 Venäjälle opiskelemaan matematiikkaa ja mekaniikkaa Moskovan yliopistossa. Ioseliani kiinnostui Moskovassa elokuvista ja valmistui lopulta VGIK-elokuvakoulusta, missä hän oli ollut muun muassa Aleksander Dovženkon oppilaana.
Ioseliani ensimmäinen elokuvaohjaus "Sapovnela" valmistui vuonna 1959. Ioselianin omaperäinen tyyli tuli ilmi jo ensimmäisissä lyhytelokuvissa, ja hänen huumoriansa on verrattu Jacques Tatiin. Ioseliani pystyi uransa alussa työskentelemään suhteellisen vapaasti, sillä elettiin niin sanotun suojasään aikaa. Hän joutui kuitenkin elättämään itsensä kalastajana ja metallitehdastyöntekijänä. Lisäksi hänen 46-minuuttinen "Aprili" (1961) kiellettiin liian formalistisena.
Ioselianin ensimmäinen pitkä elokuva oli vuonna 1966 valmistunut "Lehtien pudotessa", joka oli tyypillinen hänen elokuvansa, jossa keskityttiin kuvaamaan hetkiä ohikulkevasta elämästä. Se sijoittuu viinitehtaalle ja kuvaa rehellistä nuorta miestä Neuvostoliiton byrokraattisen korruption keskellä. "Lehtien pudotessa" oli aloittamassa Neuvostoliiton studioelokuvan itsekriittistä suuntausta.
Ioselianin "Oli kerran laulurastas" (1970) kuvaa Tbilisin sinfoniaorkestarin rumpalin huoletonta elämää. Vuonna 1975 valmistunut "Pastoraali" vertaili Neuvostoliiton maaseudun ja kaupunkien elämäntyyliä toisiinsa, ja se palkittiin Cannesissa ja Berliinissä.
Ioseliani päätti vuonna 1982 asettua Ranskaan. Samana vuonna "Pastoraali" oli menestynyt sekä Cannesissa että Berliinissä. Ioselianin ensimmäinen ranskankielinen elokuva oli vuonna "Les Favoris de la lune" (1984). Sen jälkeen hän teki muun muassa elokuvat "La Chasse aux papillons" (1992) ja "Brigands, chapitre VII" (1996). Niistä ensimmäinen kuvasi tatimaista absurdiutta, ja jälkimmäinen puolestaan lähestyi Luis Buñuelin mustaa huumoria. Sen keskeisimmät henkilöt ovat itsevaltainen tyranni, stalinistinen "apparatšik" ja koditon mies. "Brigands, chapitre VII" kuvattiin osittain Georgiassa, ja hän palasi kuvausten aikana kotimaahansa ensimmäisen kerran 12 vuoteen. Ioseliani sanoi kaikkien elokuviensa olevan georgialaisia. Nekin, jotka sijoittuvat Ranskan maaseudulle, kuvaavat todellisuudessa georgialaista kylää.
Ioselianin "Adieu, plancher des vaches!" (1999) kuvaa rikasta pariisilaista perhettä, joka elää absurdia kaksoiselämää. "Lundi matin" (2002) palkittiin Berliinin elokuvajuhlilla parhaan ohjauksen Hopeisella karhulla. Elokuvan päähenkilö, keski-ikäinen tehdastyöläinen päättää vapautua sieluttomasta työstään. Vapautumisen teema käsitteli myös "Jardins en automne" (2006). "Chantrapas" (2010) oli Ioselianin henkilökohtaisin elokuva, sillä sen päähenkilö on georgialainen elokuvantekijä, joka joutuu taistelemaan taiteellisesta vapaudestaan sekä Neuvostoliitossa että Ranskassa. Ioseliani kiisti kuitenkin kuvanneensa omaelämäkertaisesti. Hänen viimeinen elokuvansa "Chant d’hiver" valmistui 2015.