tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tuscaloosa

Tuscaloosa on Yhdysvaltojen eteläisen Alabaman osavaltion viidenneksi suurin kaupunki. Sen pinta-ala on 172,8 km² (vettä 27,1 km²) ja asukasluku 93 168 (2009). Asukkaista 54% on valkoisia, 43% mustia ja 1,5% latinoja. Kaupunki oli osavaltion pääkaupunkina vuosina 1826-1846.
Kaupunki on nimetty tunnetun intiaanipäällikkö Tuskaloosan mukaan.
Helene Madison

Helene E. Madison (19. kesäkuuta 1913 Madison – 27. marraskuuta 1970 Seattle) oli yhdysvaltalainen uimari ja olympiavoittaja.
1930-luvun alussa Madison hallitsi suvereenisti vapaauintimatkoja. Kuudentoista ja puolen kuukauden aikana 1930–1931 hän rikkoi kaikki 16 vapaauintimatkojen maailmanennätystä 100 jaardista mailiin. Urallaan hän teki kaikkiaan 117 Yhdysvaltojen ja maailmanennätystä. 
Los Angelesin 1932 olympialaisissa Madison voitti aluksi 100 metrin vapaauinnin. Neljä päivää myöhemmin kultaa tuli Yhdysvaltojen 4 × 100 metrin vapaauintiviestin ankkurina – joukkue paransi maailmanennätystä peräti yhdeksällä ja puolella sekunnilla. Viestiä seuranneena päivänä hän voitti 400 metrin vapaauinnissa täpärästi Lenore Knightin.
Olympialaisten jälkeen Madison siirtyi ammattilaiseksi ja esiintyi uintinäytöksissä. Hän esiintyi myös kaupalliseksi flopiksi jääneessä Mack Sennettin elokuvassa "The Human Fish". Tämän jälkeen hän yritti uraa yökerhoviihdyttäjänä Seattlessa.
Ammattilaisuutensa vuoksi Madison ei pystynyt osallistumaan vuoden 1936 olympialaisiin. Olympialaisten aikaan hän oli töissä hotdog-kioskilla Green Lakella. 
Madisonin myöhemmät vuodet olivat vaikeita. Niihin mahtui kaksi epäonnistunutta avioliittoa, velkaantuminen ja taistelu syöpää ja diabetesta vastaan.
Luukudos

Luukudos on elävää jatkuvasti uusiutuvaa tukikudosta. Se muodostuu luusoluista sekä kiteisestä väliaineesta, joka koostuu pääasiassa kalsiumista ja fosfaatista. Luukudoksessa on myös runsaasti kollageenisyitä. Kudoksen rakenteesta johtuen luun puristus-, taivutus- ja venytyslujuudet ovat suuria. Luukudosta muodostuu ja hajoaa koko ajan hormonien säätelemänä. 
Luukudoksen muodostuminen ja uusiutuminen.
Luukudos muodostuu alkiokautisesta sidekudoksesta kahdella tavalla: joko suoraan sidekudoksesta luutumalla (mm. solisluut ja monet kallon luut) tai siten, että ensin muodostuu rustoinen malli, johon jo kahdeksan viikon ikäisellä sikiöllä ilmaantuvat ensimmäiset luutumiskeskukset. Rustosolut kuolevat ja tilalle saapuu verisuonten matkassa osteoblasteja ja osteoklasteja, jotka alkavat valmistamaan luukudosta.
Luukudos uusiutuu ja muovautuu vilkkaimmin kasvuvaiheessa, mutta myös aikuisen luukudos on jatkuvan uusiutumisen ja muovautumisen kohteena. Osteoklastit poraavat luukudokseen reikiä. Tämän jälkeen osteoblastit asettuvat reiän reunoille valmistamaan uutta luuta kerros kerrokselta. Osteoblastit jäävät valmistamansa soluväliaineen vangiksi ja muuttuvat osteosyyteiksi.
Luukudoksen rakenne.
Luukudoksen soluväliaine on osteoidissa pääosin muodostunut kollageenisyistä ja osteoblastien vaikutuksesta mineralisoituneesta kalsiumhydroksidiapatiitista Ca10(OH)2(PO4)6. Valmiissa luukudoksessa soluväliaineen kuivamassasta noin neljännes on kollageenisyitä ja loppu on kalsiumhydroksidiapatiittia. Luun kuivapainosta on epäorgaanista mineraalia 2/3, ja tästä noin 95 % on kalsiumfosfaattia. Solujen osuus luukudoksesta on vähäinen.
Luun rakenteen perusyksikkö on osteoni, jonka keskellä kulkee sitä ravitseva verisuoni. Osteonissa luusolut eli osteosyytit ympäröivät verisuonta rengasmaisesti. Osteosyytit ovat yhteydessä toisiinsa solu-ulokkeiden avulla, joten aineenvaihdunta välittyy solusta toiseen. Osteoniksi järjestyminen turvaa osaltaan luun solujen energian ja ravintoaineiden saantia.
Luun rakenne.
Luuta ympäröi sidekudoksinen luukalvo, joka pystyy tuottamaan tarvittaessa uutta luuta luun kasvaessa paksuutta. Luukalvon alla on tiivistä luuta, jonka alla puolestaan on hohkaluuta. Luuydintä on hohkaluun muodostaman verkoston väleissä ja luuydinontelossa.
Sidekudos

Sidekudos on selkärankaisten eläinten ja ihmisen kudostyyppi, josta muodostuu yhdessä luu- ja rustokudoksen kanssa eri elinten tukirakenne. Se kuuluu tukikudoksiin. Luut, rustot, jänteet, nivelsiteet, lihaksia ympäröivät peitinkalvot, sydämen läpät, aivoja tukevat liimamaiset verkostot, sarveiskalvo, hammasluu ja monet muut elimistön rakenteet koostuvat sidekudossoluista.
Varsinaista sidekudosta on kahta tyyppiä: löyhää sidekudosta ja jäykkää sidekudosta. Kaksi kolmasosaa elimistön nesteistä on sidekudoksesta koostuvissa peitinkalvoissa ja niitä voitelevassa hyaluronihapossa.
Löyhä sidekudos.
Löyhä sidekudos muodostuu sidekudossoluista eli fibroblasteista, jotka muodostavat kudoksen syntyessä soluväliainetta. Löyhässä sidekudoksessa on melko vähäinen määrä kollageeni- ja elastisia syitä. Fibroblastien lisäksi sidekudoksessa on plasmasoluja, makrofageja ja syöttösoluja. Yleensä löyhässä sidekudoksessa parveilee myös veren valkosoluja. Löyhän sidekudoksen yksi tärkeimmistä tehtävistä on toimia diffuusiotienä kudosten välillä. Löyhä sidekudos regeneroituu, uusiutuu, kudoksista parhaiten, koska se on edelleen lähellä sikiöaikaista muotoaan. Se on siis erilaistunut vain vähän. Se sisältää myös paljon verisuonia, jotka nopeuttavat kudoksen paranemista.
Tiivis sidekudos.
Tiivis sidekudos muodostuu sidekudossoluista eli fibroblasteista, jotka erittävät kudoksen muodostuessa soluväliainetta. Soluväliaine koostuu pääasiassa kollageenisyistä, jotka voivat olla järjestäytyneitä tai järjestäytymättömiä, jolloin puhutaan tiiviistä järjestäytymättömästä sidekudoksesta. Tiivis järjestäytymätön sidekudos muodostaa vahvoja peitinkalvoja elinten ympärille tai väliseiniä eri elimistön osien välille. Järjestäytynyttä sidekudosta on esimerkiksi isoja niveliä tukevissa siteissä ja jänteissä.
Hallitustenvälinen konferenssi

Hallitustenvälinen konferenssi (HVK) tarkoittaa Euroopan unionin jäsenvaltioiden hallitusten välisiä neuvotteluita, jotka käydään Euroopan unionin perussopimuksen muuttamiseksi.
Viimeksi hallitustenvälinen konferenssi pidettiin 2007, jonka seurauksena Lissabonin sopimus allekirjoitettiin 13. joulukuuta 2007. Sitä edellinen hallitustenvälinen konferenssi pidettiin 2003, joka valmisteli Sopimuksen Euroopan perustuslaista, jota ei koskaan saatettu voimaan. 
Prosessi.
Hallitustenvälisen konferenssin käynnistää ministerineuvosto yksinkertaisella ääntenenemmistöllä jonkin jäsenvaltion tai Euroopan komission aloitteesta. Lisäksi ministerineuvosto pyytää etukäteen Euroopan parlamentin ja tarvittaessa myös Euroopan komission lausunnon.
Käytännössä konferenssi koostuu työryhmästä, johon jäsenvaltioiden hallitukset nimittävät edustajansa. Myös Euroopan komissio voi olla edustettuna. Työryhmä raportoi etenemisestä ministerineuvostolle. Valtion- ja hallitusten päämiehet tekevät Eurooppa-neuvostossa lopullinen päätöksen.
Sport FM

Sport FM oli pari vuotta toiminut suomalainen puolivaltakunnallinen kaupallinen urheiluradio 2000-luvun alussa. 
Sport FM kertoi tuottavansa ennen kaikkea puhetta urheilusta ja sen ilmiöistä vahvojen vuorovaikutustilanteiden ja mielenkiintoisten persoonien välityksellä. Melko nopeasti kanava kuitenkin vähensi puheohjelmiaan ja alkoi soittaa entistä enemmän musiikkia. Kanavan ensimmäisenä päätoimittajana toimi Harri Tammiruusu ja ohjelmapäällikkönä Aku Lohimäki.
Kanavan aamuohjelma oli "Ykkösketju", jossa äänessä oli muun muassa Tony Halme. "Pelimies" oli iltapäivän urheilun uutis- ja ajankohtaisohjelma. Kanavan taustalla olleen Suomen Urheiluradio Oy:n pääomistajalla Hjallis Harkimolla oli myös oma ohjelma taajuudella. 
Kanavan ääniä olivat muun muassa Joke Linnamaa, Aki Linnanahde, Pepe Jürgens, Kimmo Porttila, Linkku Lindegren, Jani Uotila, Sammy Väisänen ja Tuomas Virkkunen. 
Sport FM yhdistyi SBS Finlandin Radio City -radiokanavan kanssa 23. lokakuuta 2003.
Tieteellinen skeptismi

Tieteellinen skeptismi on tietoteoreettinen kanta, jossa kyseenalaistetaan väitteiden totuudenmukaisuus, kunnes ne voidaan testata käyttäen tieteellistä menetelmää. Käytännössä tieteelliset skeptikot keskittyvät kumoamaan julkisesti teorioita, jotka ovat näennäistieteellisiä, sekä opettamaan kriittistä ajattelua ja tekemään tieteellistä tutkimusta paranormaaleista ilmiöistä.
Virhepäätelmät ja argumentointivirheet.
Tärkeä osa tieteellistä skeptismiä on argumentointivirheiden ja virhepäätelmien tunnistaminen. Tärkeää on myös ymmärtää ihmisen havainnoinnin ja muistin rajoitteet ja ongelmat.
Yleisiä loogisia- ja argumentointivirheitä ovat esimerkiksi seuraavat:
Esimerkkejä ihmisen havainnoinnin ja tiedonkäsittelyn ongelmista:
Tieteellinen skeptismi on eri asia kuin filosofinen skeptismi, joka kyseenalaistaa tiedon saavuttamisen mahdollisuuden. 
Skeptismin kritiikki.
Skeptikkojärjestö CSICOPin perustajajäsen ja siitä myöhemmin eronnut sosiologian professori Marcello Truzzi piti tieteellisten skeptikkojen periaatteita liian kieltävinä, ja kutsui tätä pseudoskeptismiksi. Hän itse käytti tästä erotuksena termiä "zeteetikko".
Michael Martin (filosofi)

Michael L. Martin (3. maaliskuuta 1932 Cincinnati, Ohio – 27. toukokuuta 2015 Boston, Massachusetts) oli Bostonin yliopiston filosofian professori.
Martin tutki ennen kaikkea uskonnonfilosofiaa sekä myös tieteenfilosofiaa ja oikeusfilosofiaa. Martin julkaisi useita kirjoja ja artikkeleita, joissa hän puolusti ateismia sekä esitti useita argumentteja jumalan olemassaoloa vastaan. Martinin "Atheism: A Philosophical Justification" (1990) on tunnettu ateismin filosofian esitys.
Albert Hofmann

Albert Hofmann (11. tammikuuta 1906 – 29. huhtikuuta 2008) oli sveitsiläinen kemisti, joka tunnetaan parhaiten ensimmäisenä lysergihapon dietyyliamidia (LSD) syntetisoineena henkilönä. Hofmann syntyi Badenissa, Sveitsissä, ja opiskeli kemiaa Zürichin yliopistossa. Hänen pääaineensa oli eläinten ja kasvien kemia. Tohtorinarvon hän sai tehdessään tärkeää tutkimusta kitiinin parissa. Myöhemmin Hofmann siirtyi Baseliin Sandoz-yrityksen (nykyisin Novartis) palvelukseen tutkimaan lääkekasveja ja sieniä eristääkseen ja syntetisoidakseen niistä lääkekäyttöön soveltuvia aineita. 
Hofmannin tutkimus lysergihappojen parissa johti LSD-25:n syntetisoitiin 16. marraskuuta 1938. Viisi vuotta myöhemmin 16. huhtikuuta 1943 Hofmannin yrittäessä kehittää migreenilääkettä ja siihen liittyen kauaksi aikaa unohtuneen LSD-25:n tutkimuksissa hän havaitsi sen hallusinogeeniset ominaisuudet, kun osa aineesta vahingossa vaikutti häneen ihokosketuksen kautta. Kolme päivää myöhemmin, 19. huhtikuuta, Hofmann testasi ainetta uudelleen nauttimalla 250 µg:n annoksen ja huomasi sen voimakkaat psykedeeliset vaikutukset. Tätä seurasi Hofmannin ja kollegoidensa itsetestien sarja. Ensimmäisen kerran hän kirjoitti löydöstään 22. huhtikuuta samana vuonna.
Myöhemmin Hofmannista tuli Sandoz-yrityksen luonnontuotteiden osaston johtaja ja hän matkusti tutkimaan alkuasukkaiden käyttämän "Psilocybe mexicana" -sienen psykoaktiivisia ominaisuuksia. Tämä johti sienten vaikuttavan ainesosan, psilosybiinin, eristämiseen ja synteesiin.
Hofmann myös kiinnostui muista meksikolaisista kasveista ja niiden siementen psykoaktiivisista ominaisuuksista. Hän yllättyi siitä, että luonnosta löytyi lähes LSD:n kaltaisia yhdisteitä. Sellaisia kasveja olivat muun muassa "Rivea corymbosa", jonka siemenet sisältävät LSA:ta, ja "Salvia divinorum", jonka nykyisin tunnettua aistiharhoihin vaikuttavaa salvinoriini A:ta hän ei onnistunut tunnistamaan.
LSD:tä tohtori Hofmann kutsui ”lääkkeeksi sielulle”. Hän oli turhautunut LSD:n maailmanlaajuisesta kiellosta sen jälkeen, kun nuoriso omaksui sen päihdekäytön 1960-luvulla. Hofmannin mukaan LSD:tä käytettiin yli kymmenen vuoden ajan menestyksekkäästi apuna psykoterapiassa.
Uransa aikana Hofmann kirjoitti yli sata tieteellistä artikkelia ja useita kirjoja, kuten LSD:tä käsittelevän kirjan "LSD, Mein Sorgenkind" (), joka on osittain omaelämäkerta ja jossa hän kuvaa esimerkiksi kuuluisaa pyörämatkaansa LSD:n vaikutuksen alaisena.
Hofmannin 100-vuotispäivän kunniaksi tammikuussa 2006 järjestettiin Baselissa kongressi "LSD – lempilapsi vai murheenkryyni", jossa esitelmöi 80 tutkijaa, kulttuurivaikuttajaa ja kansalaisaktivistia. Hofmann kuoli sydänkohtaukseen 102-vuotiaana keväällä 2008.
Martim Codax

Martim Codax tai Martín Codax oli keskiaikainen trubaduuri, joka oli mahdollisesti kotoisin Vigosta, Galiciasta. Hän vaikutti 1200–1300-lukujen vaihteessa.
Codaxin elämästä ei ole säilynyt kirjallisia lähteitä. Tiedot hänestä perustuvat pergamentteihin, jotka kirjakauppias Pedro Vindel löysi vuonna 1914 kirjastostaan. Pergamentteja oli käytetty Ciceron "De officiis" -teokseen sisäkansina. Vanhoja pergamentteja käytettiin ennen uudestaan kirjojen kansina ja siten on monia vanhoja kirjoituksia säilynyt osittain tai kokonaan.
Kansien sisäpuolella näkymättömissä oli pergamenteissa seitsemän "cantiga de amigo" -genren runoa, jotka oli signeerannut Martín Codax. Ne olivat galicialais-portugalilaista lyyristä runoutta, joka oli tarkoitus laulaa, yleensä musiikin säestyksellä. Nämä seitsemän runoa ovat ainoat, jotka genrestä ovat säilyneet musiikin kera.
Seitsemän säilynyttä runoa ovat:
Pergamentit nimettiin löytäjänsä mukaan Vindel-pergamenteiksi () ja niitä säilytetään John Pierpont Morganin perustamassa Pierpont Morgan Libraryssa New Yorkissa.
Pointillismi

Pointillismi eli pistemaalaus tai täplämaalaus on maalaustekniikka, jossa värejä sekoitetaan niin, että kankaalle tehdään pääväreillä lähekkäin pieniä pisteitä, jotka luovat katsottaessa vaikutelman sekoittuneesta väristä. Muissa tekniikoissa värit sekoitetaan paletilla. Television ja tietokoneen näytöt toimivat samalla tavalla luodessaan kaikki värit punaisten, sinisten ja vihreiden pisteiden yhdistelmistä.
Pointillismi oli neoimpressionistien käyttämä tekniikka. Pointillismin keksijänä pidetään Georges Seurat’ta. Muita tunnettuja pointillisteja olivat Paul Signac ja belgialais-englantilainen, Suomessakin vaikuttanut Alfred William Finch.
Alfred William Finch

Alfred William Finch (28. marraskuuta 1854 St-Josse-Ten-Noode, Bryssel, Belgia – 28. huhtikuuta 1930 Helsinki) oli keraamikko ja taidemaalari sekä pointillismin merkittävä edustaja. 
Elämäkerta.
Finch syntyi englantilaisten vanhempien lapsena Belgiassa ja aloitti opiskelunsa Brysselin taideakatemiassa vuonna 1878. Hän perusti opiskelutovereidensa kanssa ryhmän "Les XX", jonka järjestämässä näyttelyssä hän tutustui Georges Seurat’n töihin ja alkoi itsekin tutkia optiikkaa ja värien jakautumista.
Finchin aiheet olivat usein maisemia, nuoruudentöissä kotiseudulta Pohjois-Belgiasta, vanhemmiten Englannista Doverin seudulta, minne Finchin vaimo ja lapset muuttivat.
Finch muutti Suomeen vuonna 1897 Louis Sparren kutsumana ja asettui Iris-keramiikkatehtaan johtajaksi Porvooseen. Hän vaikutti vahvasti jugend-tyylin kehitykseen Suomessa. Tehtaan sulkemisen jälkeen vuonna 1902 hän muutti Helsinkiin ja alkoi jälleen maalata. Hän opetti vuosina 1902–1930 Taideteollisen koulun keramiikkalinjalla. Hän teki yhteistyötä muun muassa Magnus Enckellin kanssa vuonna 1912 perustetussa Septem-ryhmässä.
Väärä kompositio

Väärä kompositio tarkoittaa argumentaatiovirhepäätelmää, jonka mukaan kokonaisuudella on samat ominaisuudet kuin sen osilla. Sen yleinen kaava on seuraava:
Esimerkiksi: "Kaisa kuuluu seurakunnan kuoroon. Kaisa on juoruilija. Seurakunnan kuorossa puhutaan varmasti pahaa ihmisten selkien takana."
Väärä divisio

Väärä divisio tarkoittaa argumentaatiovirhepäätelmää, jonka mukaan osilla täytyy olla samat ominaisuudet kuin kokonaisuudella. Sen yleinen kaava on seuraava:
Esimerkiksi: "Rautariisto oy kiskoo laina-asiakkailtaan suurta korkoa. Viljo on Rautariiston palkoilla. Viljo varmaankin veisi leivänkin nälkäisen lapsen suusta."
Ekologinen virhepäätelmä

Ekologinen virhepäätelmä on argumentaatiovirhe, joka merkitsee yksilötason päätelmien tekemistä kollektiivitason korrelaatiosta. Se on sukua väärälle kompositiolle sekä väärälle divisiolle. Ekologisen virhepäätelmän yleinen kaava on seuraava:
Esimerkki: "Lämpimällä säällä tapahtuu paljon hukkumiskuolemia. Laimi aikoo mennä uimaan lämpimänä päivänä. Siispä Laimi on kuolemanvaarassa."
Magnus Enckell

Knut Magnus Enckell (9. marraskuuta 1870 Vehkalahti – 26. marraskuuta 1925 Tukholma) oli suomalainen taidemaalari. Enckelliä pidetään yhtenä Suomen merkittävimmistä symbolismin edustajista.
Elämäkerta.
Magnus Enckellin vanhemmat olivat Haminan kirkkoherra, lääninrovasti Carl Wilhelm Enckell (1818-1883) ja Alexandra Fredrika Vendla Helena Appelberg (k. 1914). Hän pääsi ylioppilaaksi 1889 Porvoon ruotsalaisesta lyseosta ja harjoitti taideopintoja Helsingissä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja ulkomailla. Ensimmäisen näyttelynsä hän piti 1893.
Enckellin nuoruudentöiden värimaailma oli niukka ja askeettinen: harmaata, mustaa ja ruskeaa. Esimerkiksi Tampereen tuomiokirkon alttarimaalaus "Ylösnousemus" ja askeettinen, nuorta poikaa kuvaava "Herääminen" ovat tältä ajalta. 1906-1907 maalattu "Ylösnousemus" on Enckellin ainoa fresko. Seurakuntalaiset arvostivat sitä heti sen valmistumisesta lähtien.
Vuonna 1904 valmistui puolipyöreä öljymaalaus "Kultaaika" (sittemmin Helsingin yliopiston kirjastossa), joka osoitti Enckellin siirtyneen siihen asti käyttämästään ruskean- ja harmaanvoittoisesta värityksestä heleämpään ja valoisampaan koristeelliseen värinkäsittelyyn. Vuonna 1908 ottivat useat suomalaiset taiteilijat Enckellin aloitteesta osaa Pariisin syyssalonkiin ("Salon d’automne"), jossa Enckell oli komissariona ja jonka jäseneksi hänet valittiin. Seuraavana vuonna Enckell maalasi Uusmaalaiselle osakunnalle erittäin värivoimakkaan Albert Edelfeltin muotokuvan.
Vuoden 1909 jälkeen Enckell oli kuin toinen maalari: värien runsaus ja pointillismia lähestyvä ”puhtaan paletin” käyttö ovat Septem-ryhmän ja muun muassa Alfred Finchin vaikutusta.
Enckell lienee ollut homoseksuaali, mutta hänellä oli poika, Jorgen Magnus Enckell (1903–1989), jonka äiti oli Anna Emilia Holmlund.
Enckell osti vuonna 1920 Villa Eka -huvilan Ellan de la Chapellelta, jonka perhe oli ollut hänelle tuttu jo kouluajoista. Hän asui elämänsä viimeiset ajat vuodesta 1924 Helsingissä Floravägen (nyk. Urheilukatu) 6-8:ssa.
Pariisin maailmannäyttelyssä 1900 Enckell sai hopeamitalin. Hän oli Ranskan kunnialegioonan ritari ja Suomen Taideyhdistyksen luottamusneuvoston jäsen.
Enckell kuoli näyttelymatkalla Tukholmassa keuhkokuumeeseen, ja hänet on haudattu Husulan hautausmaalle Haminaan.
Haminan kaupunki ilmoitti Enckellin 150-vuotissyntymäpäivänä 9. marraskuuta 2020, että hänelle asennetaan Raatihuoneenkadun Tähtikadulle oma tähti. Tähti paljastettiin 10. syyskuuta 2021.
Suurnäyttely.
Ateneumissa oli tarkoitus järjestää syksystä 2020 kevääseen 2021 kestävä suuri näyttely Enckellin tuotannosta viiden vuosikymmenen ajalta; maalauksista, piirustuksista, luonnoskirjoista ja valokuvista. Koronaviruspandemian takia näyttely oli kuitenkin avoinna vain kuukauden. Suurnäyttely oli uudelleen esillä Tampereen taidemuseossa 2. lokakuuta 2021 – 31. tammikuuta 2022.
Aiheesta muualla.
[[Luokka:Suomalaiset taidemaalarit]]
[[Luokka:Symbolistiset taiteilijat]]
[[Luokka:Vuonna 1870 syntyneet]]
[[Luokka:Vuonna 1925 kuolleet]]
Togon lippu

Togon lippu on länsiafrikkalaisen Togon tasavallan virallinen lippu, joka otettiin käyttöön 27. huhtikuuta 1960. Lipun oli suunnitellut Paul Ahyi. Siinä on viisi vaakaraitaa väreiltään ylhäältä alas vihreä-keltainen-vihreä-keltainen-vihreä. Vasemmassa ylänurkassa on punainen neliö, jonka keskellä valkoinen viisisakarainen tähti. Lipun värit ovat pan-afrikkalaisen liikkeen värit ja lipun malli viittaa Liberian lippuun.
Lipun värit symboloivat myös maanalaisia rikkauksia (keltainen), metsää ja maataloutta kuten myös toivoa (vihreä), itsenäisyyden puolesta vuodatettua verta (punainen). Sen lisäksi tähti symboloi toivoa.
Robert van Osdel

Robert ”Bob” van Osdel (1. huhtikuuta 1910 Los Angeles – 17. huhtikuuta 1987) oli yhdysvaltalainen korkeushyppääjä ja olympiamitalisti.
Los Angelesin vuoden 1932 olympialaisissa Van Osdel taisteli kullasta hyvän ystävänsä Kanadan Duncan McNaughtonin kanssa. Ratkaisukorkeudessa 197 cm Van Osdel antoi ystävälleen tekniikkaneuvoja ja tämä ylitti riman voittaen kultaa. Van Osdel itse sai hopeaa samalla tuloksella. Vuonna 1933 McNaughtonin kultamitali varastettiin autosta. Van Osdel, joka oli alkanut harjoittaa hammaslääkärin ammattia, teetti omasta mitalistaan muotin ja teki sen avulla McNaughtonille kultamitalireplikan.
Vuonna 1930 Van Osdel oli maailmantilaston ykkösenä korkeushypyssä tuloksella 201 cm. Maansa mestaruuden hän voitti 1932.
Martti Aho

Martti Johannes "Juhani" Aho (19. marraskuuta 1896 Kemin maalaiskunta – 21. kesäkuuta 1968 Kokkola) oli suomalainen eversti ja kaksinkertainen Mannerheim-ristin ritari.
Elämäkerta.
Martti Aho osallistui Suomen sisällissotaan 1918 ja Aunuksen retkikuntaan 1919–1920. Hän valmistui toiselta reserviupseerikurssilta vuonna 1921 ja kävi Kadettikoulun erikoiskurssin 1927-1928. Suomen rajavartiostossa nuorempana upseerina ja komppanianpäällikkönä hän toimi 1923-1926 sekä vuodesta 1929 alkaen. Rajavartioaliupseerikoulun johtajana hän oli 1927 ja 1933-1934. Ennen talvisotaa hän palveli rajavartiolaitoksessa Salmin rajavartiostossa komppanianpäällikkönä. 
Talvisodassa hän oli ensin komppanian päällikkö ja sitten Erillinen pataljoona 8:n (ErP 8) komentaja. Myöhemmin hän komensi pataljoonaa Jalkaväkirykmentti 38:ssa. Aho haavoittui talvisodassa kahdesti. Välirauhan aikana hän toimi 13. divisioonan esikunnan rajatoimiston päällikkönä ja Rajavartiolaitoksen esikunnassa toimistoesiupseerina.
Jatkosodan alkaessa majuri Aho toimi ensin 11. divisioonan esikunnan operatiivisen osaston päällikkönä ja 21. heinäkuuta alkaen komensi Jalkaväkirykmentti 50:tä (JR 50), joka kuului myös 11. divisioonaan. Rykmentin taitavasta johtamisesta Karjalan armeijan läpimurtotaisteluissa ja myötävaikuttamisesta Äänislinnan valtaukseen everstiluutnantti Aho nimitettiin 1. maaliskuuta 1942 Mannerheim-ristin ritariksi numero 52. Aho rykmentteineen oli asemasotavaiheen Syvärillä. Hänet ylennettiin everstiksi 23. kesäkuuta 1944. Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua 11. divisioona siirrettiin Kannakselle, jossa Aho rykmentteineen 27. kesäkuuta alkaen osallistui Talin–Ihantalan taisteluun. Aho haavoittui taistelussa 29. kesäkuuta Kärstilänjärven Ylähovissa.
Lapin sodassa JR 50 osallistui osana "Ryhmä Pajaria" menestyksellisesti sotatoimiin Tornion pohjoispuolella, minkä johdosta Aho nimettiin toistamiseen Mannerheim-ristin ritariksi 16. lokakuuta 1944.
Sodan jälkeen Aho toimi Rovaniemen ja Raahen sotilaspiirien päällikkönä. Hän siirtyi reserviin 1949 ja toimi laivaus- ja ahtausalalla jääden eläkkeelle 1966.
Ylennykset: reservivänrikki 16.11.1921, reserviluutnantti 5.12.1925, reservikapteeni 13.6.1930, kapteeni 21.3.1931, majuri 5.2.1940, everstiluutnantti 11.10.1941, eversti 23.6.1944.
Aho on haudattu Kokkolaan, Marian hautausmaalle.
Sandakan

Sandakan on kaupunki Sabahin osavaltiossa Malesiassa, ja on osavaltion toiseksi suurin kaupunki. Se sijaitsee Borneon saaren koillisrannikolla lähellä Kinabatangjoen suuta. Sandakanin kunnassa oli noin 396 000 asukasta ja kaupunkialueella noin 157 000 asukasta vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan. Väestöstä noin 18% on kiinalaisia, loput väestöstä ovat pääasiassa bumiputeroita (ei-kiinalaisia eli esimerkiksi malaijeja, bajaujeja, dusuneja) ja pääasiassa filippiiniläisiä ja indonesialaisia laittomia siirtolaisia. Sandakan on Sabahin osavaltion teollisuuden keskus. Alueella on suuria palmuöljy- ja kaakaoviljelmiä. Kaupungissa on lisäksi esimerkiksi laivanrakennusteollisuutta. Sandakanissa on lentoasema ja satama.
Vuosien 1980–2016 tilastojen mukaan Sandakanissa on trooppinen ilmasto, lämpötilat ovat ympäri vuoden tasaisia ja pääasiassa välillä 24 °C–32 °C. Sademäärät vaihtelevat paljon vuodenajan mukaan, joulukuussa keskimääräinen kuukausittainen sadanta on yli 300 millimetriä ja huhtikuussa noin 100 millimetriä kuukaudessa.
Sandakan perustettiin vuonna 1874 nimellä Elopura. Kaupunki oli Britannian Pohjois-Borneon pääkaupunki vuoteen 1947. Ennen brittien hallintaa se oli ollut Sulun sulttaanin hallinnassa. Kaupunki tuhoutui lähes täysin toisessa maailmansodassa. Vain harvoja rakennuksia sitä edeltäneeltä ajalta on säilynyt.
Kinabatangan

Kinabatangan on piirikunta ja sen pääkaupunki Malesiassa. Se sijaitsee Sabahin osavaltiossa, Borneon saarella. Piirikunnan asukasluku on noin 150 000, kaupungin noin 10 000. Kaupunki sijaitsee lähellä Kinabatangan-jokea.
Kinabatanganin luonnonsuojelualue kattaa joen alajuoksun. Siellä elää apinoita, norsuja, krokotiilejä ja monia lintulajeja.
Meren salaisuudet

Meren salaisuudet on ranskalaisen tutkijan Jacques-Yves Cousteaun vuosina 1967–1976 tuottama ja ohjaama tv-dokumenttisarja. Se oli ensimmäisiä tieteellisiä dokumenttisarjoja, joka käsitteli merenalaista elämää laajasti tieteellisestä näkökulmasta. Sarja oli kotimaassaan Ranskassa menestys. Suomessa sarjaa on esittänyt aiemmin Yle TV2. Uusintalähetykset aloitettiin 5. maaliskuuta 2006 Yle Teema -kanavalla.
Sarjan pohjana on tutkimusalus "Calypsolla" tehty tutkimusmatka ympäri maapallon. Matkan yhteydessä Cousteaun miehistö kuvasi runsaasti filmi- ja valokuvamateriaalia niin pinnalla kuin pinnan allakin. Materiaalia on käytetty myös Cousteaun kirjasarjassa, joka on Suomessa julkaistu nimellä "Merten salaisuudet".
Opéra Bastille

 
Opéra Bastille eli Bastillen ooppera on Pariisin Place de la Bastille -aukion luona sijaitseva moderni oopperatalo. Siellä toimii Opéra National de Paris, joka toimii myös vanhassa oopperatalossa Palais Garnierissa. Opéra Bastillessa on 2 723 paikkaa.
Uuden oopperatalon idean esitti alun perin Pierre Boulez vuonna 1968. Myöhemmin Ranskan presidentti François Mitterrand innostui säveltäjän ajatuksesta. Rakennuksen tarkoitus oli olla ”moderni ja suosittu” paikka, jossa taidemusiikkia tuotaisiin lähemmäksi suurta yleisöä. Vuonna 1983 järjestetyn arkkitehtikilpailun voitti kanadalais-uruguaylainen Carlos Ott. 
Oopperatalon rakentaminen alkoi vuonna 1984. Se avattiin 13. heinäkuuta 1989, samalla paikalla tapahtuneen Bastiljin valtauksen 200-vuotispäivänä. Ensimmäinen talossa esitetty ooppera oli Hector Berliozin "Troijalaiset".
Djiguiya

Djiguiya on burkinafasolainen yhtye, joka esittää paikallista perinnemusiikkia. Se perustivat Adama Sanou ja Aly Traoré Bobo Dioulassossa vuonna 1995. Yhtye julkaisi ensimmäisen albuminsa "Sakidi" vuonna 2003.
Ilona Elek

Ilona Elek-Schacherer (17. toukokuuta 1907 Budapest – 24. heinäkuuta 1988 Budapest) oli unkarilainen miekkailija ja olympiavoittaja.
Ilona Elek oli jo 29-vuotias osallistuessaan ensimmäisiin olympialaisiinsa Berliinissä 1936. Kisoissa hän löi florettikisassa kaksi edellistä olympiavoittajaa, Saksan Helene Mayerin ja Itävallan Ellen Preisin, voittaen kultaa.
Kahdet seuraavat olympialaiset peruttiin toisen maailmansodan takia, mutta Lontoossa 1948 Elek voitti tiukan taistelun voitosta ja otti toisen olympiakultansa floretilla. Vuoden 1952 kisoissa Helsingissä Elek oli jo 45-vuotias mutta edelleen hyvässä kunnossa. Hän voitti 20 ensimmäistä otteluaan mutta hävisi finaalissa kullan niukasti pistein 4–3 Italian Irene Camberille. Elekin sisko Margit oli Lontoon kisoissa floretilla kuudes.
MM-kisoissa Elek voitti vuosina 1937–1956 kuusi kultaa, neljä hopeaa ja kaksi pronssia. Ainoan henkilökohtaisen maailmanmestaruutensa hän voitti Tukholmassa 1951. Lisäksi hän voitti MM-kisoja edeltäneissä EM-kisoissa henkilökohtaisen mestaruuden vuosina 1934 ja 1935.
Mariinski-teatteri

Mariinski-teatteri () on vuonna 1860 perustettu ooppera- ja balettiteatteri, joka sijaitsee Pietarissa, Venäjällä. Teatteri on nimetty keisarinna Maria Aleksandrovnan mukaan. Mariinski-teatterin orkesterin juuret yltävät aina vuoteen 1783 asti, Katariina Suuren valtakaudella perustettuun Keisarilliseen oopperaan.
Vuoteen 1883 asti keisarillisilla teattereilla oli valtion tiukan valvonnan alaisuudessa monopoli produktioihin Venäjän kahdessa suuressa kaupungissa, Moskovassa ja Pietarissa. Julkinen teatteri pystyi laajentumaan vasta monopolien purkamisen jälkeen, vaikka valtion teatteriryhmät, kuten Moskovan Bolšoi-teatteri, tarjosivat edelleen ammattimaisimpia tuotantoja.
Sekä baletin että oopperan orkesterin ylikapellimestari ja johtaja on ollut vuodesta 1988 lähtien Valeri Gergijev, joka nosti esitysten tason jälleen kansainväliseen maineeseen. Hänen edeltäjänsä Juri Temirkanovin kaudella vuodesta 1976 lähtien tehtiin 1980-luvulla uudet produktiot Tšaikovskin "Patarouvasta" ja "Jevgeni Oneginista".
Baletissa ovat sen historian aikana tanssineet muun muassa Mathilde Krzesinska, Tamara Karsavina, Anna Pavlova, Galina Ulanova, Vatslav Nižinski, Mihail Fokin, Rudolf Nurejev ja Mihail Baryšnikov. Se tunnetaan erityisen puhtaasta ja yhtenäisestä tanssityylistään. Kuuluisia balettimestareita oli ruotsalaissyntyinen Charles Didelot (1801–1837).
Teatterin aikaisemmat viralliset nimet:
Aataminhuippu

Aataminhuippu (, ) on 2 243 metriä korkea vuori Sri Lankan keskiosassa 20 kilometriä Ratnapuran kaupungista koilliseen. Vuori on ympäristönsä ainoa kokoluokassaan, minkä vuoksi vuori luo selkeän kolmionmuotoisen varjon ympäröivälle tasangolle. Vuorelle kiivenneet pyrkivät näkemään tämän varjon ja sen nopean pienenemisen, kun aurinko nousee aamulla.
Sinhalankielinen nimi Sri Pada liittyy vuoreen ja tarkoittaa pyhän henkilön jalkaa. Nimi tulee vuoren huipulla olevan temppelin sisällä olevasta jalanjäljen muotoisesta kuviosta, jonka sanotaan kuuluvan Buddhalle. Tamilinkieliset nimet "Shivanolipatha Malai" ja "Shiva padam" tarkoittavat samaa, mutta jalanjäljen väitetään kuuluvan Shivalle. Intian muslimit ja kristityt puolestaan uskovat jäljen olevan Aatamin jalanjälki, josta vuoren englanninkielinen nimikin juontuu (Adam’s Peak). Vuori onkin Sri Lankassa pyhä sekä buddhalaisille, hinduille, muslimeille että kristityille. Se on pyhiinvaelluspaikka.
Oulu 1

Oulu 1 on Hailuodon pohjoispuolella Oulun edustalla Suomen aluevesillä sijaitseva Oulun sataman johtavan väylän uloin majakka. Se sijaitsee entisen Haukiputaan kunnan alueella. Majakka on rakennettu ja asennettu paikalleen vuonna 1964.
Rakenteeltaan majakka on ns. pohjamajakka eli kasuunimajakka. Merenpohjaan upotettava kasuuniosa sekä majakkatorni rakennettiin Oulun öljysatamassa. Majakan merenpohjaa vasten lasketun betonisen kasuuniosan halkaisija on 22 metriä. Majakka hinattiin Oulusta sijoituspaikalleen, ja hinauksen aikana torniosa oli sijoitettu kasuunin sisäpuolelle. Sijoituspaikalla torni nostettiin ylös, kasuuniosa upotettiin paikalleen ja täytettiin hiekalla ja betonilla.
Pyöreä 24 metriä korkea majakkatorni on väriltään musta, ja sen välitasanteen yläpuolella kiertää valkoinen vyö. Majakan lyhtylaitteen korkeus merenpinnasta on 22 metriä.
Kasuunimajakan rakennesuunnittelija oli diplomininsinööri Ilmari Kortesluoma (1916–1976). Insinööritoimistona oli Kortesluoma &amp; Co (perustettu vuonna 1963). Yritys jatkoi myöhemmin nimellä Suunnittelukortes Oy kunnes se fuusioitiin WSP-konserniin nimellä WSP Finland.
Yle Pohjanmaa

Yle Pohjanmaa (aiemmin Pohjanmaan Radio oli yksi Yle Radio Suomen maakuntaradioista. Sen kuuluvuusalueena olivat nimestään poiketen vain Etelä-Pohjanmaa ja Merenkurkun (itä)rannikolla sijaitseva Rannikko-Pohjanmaa. Radion toimitukset sijaitsivat Seinäjoella ja Vaasassa.
Radio lähetti paikallisia uutisia ja säätiedotuksia sekä kertoi alueellisesti kiinnostaneista aiheista. Sen musiikillinen anti oli noin 65 prosenttia suomalaista ja 35 prosenttia ulkomaista. Se esitti kansallisten suosikkien lisäksi etelä- ja rannikkopohjalaisia artisteja ja musiikintekijöitä.
Yle Pohjanmaa jakautui "Yle Vaasaksi" ja "Yle Seinäjoeksi" kesäkuussa 2021.
Frank Martin

Frank Martin (15. syyskuuta 1890 Geneve, Sveitsi – 21. marraskuuta 1974 Naarden, Alankomaat) oli sveitsiläinen säveltäjä.
Martin syntyi Genevessä vuonna 1890. Hän opetteli soittamaan pianoa ja improvisoimaan ennen koulunkäyntinsä alkua. Myöhemmin Martin opiskeli kahden vuoden ajan matematiikkaa ja fysiikkaa Geneven yliopistossa. Kerrotaan, että Johann Sebastian Bachin "Matteus-passion" kuuleminen sai nuoren Frank Martinin harkitsemaan muusikon, jopa säveltäjän uraa. 
Vuosina 1918–1926 hän asui Zürichissä, Roomassa ja Pariisissa. Vuonna 1946 hän muutti Alankomaihin, jossa hän asui kuolemaansa saakka. Vuosina 1950–1957 Martin toimi Kölnin musiikkikorkeakoulun sävellysluokan johtajana Saksassa. Vuonna 1960 Martin vieraili Helsingissä ja johti pitämässään konsertissa omia sävellyksiään.
Martinin tuotantoon kuuluu muun muassa sinfonia (1945) ja useita konserttoja eri soittimille, kantaatti "In terra pax" (1943), oratorio "Golgatha" (1948), orkesterisarja "Die vier Elemente" (1963), "Requiem" (1972), kamarimusiikkia sekä oopperat "Der Sturm" ("Myrsky," 1955) William Shakespearen tekstiin ja "Monsieur de Pourceaugnac" (1962) Molièren tekstiin. Säveltäjänä Martin sulautti yhteen ranskalaisia ja saksalaisia, 1930-luvulta alkaen tonaalisia ja dodekafonisia aineksia.
Rie Mastenbroek

Hendrika Wilhelmina ”Rie” Mastenbroek (26. helmikuuta 1919 Rotterdam – 6. marraskuuta 2003 Rotterdam) oli alankomaalainen uimari ja kolminkertainen olympiavoittaja.
Rotterdamilainen Rie Mastenbroek alkoi harjoitella uintia ”Ma” Braunin valmennuksessa. Braun oli valmentanut oman tyttärensä vuoden 1928 olympiakultaan. Vuonna 1934 Mastenbroek voitti EM-kisoissa kolme kultaa (100 metrin selkäuinti, 400 metrin vapaauinti ja 4 × 100 metrin vapaauintiviesti) ja hopean (100 metrin vapaauinti).
Vuoden 1936 Berliinin olympialaisissa Mastenbroek voitti 17-vuotiaana kultaa 100 metrin vapaauinnissa, 400 metrin vapaauinnissa ja 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. 100 metrin selkäuinnissa hän voitti hopeaa, maannaisensa Nida Senffin jälkeen (Senff ei osunut käännöksessä päätyseinään, ja joutui palaamaan takaisin, mutta voitti silti). Mastenbroekista tuli ensimmäinen samoissa olympialaisissa neljä mitalia voittanut nainen.
Seuraavina vuosina Mastenbroek alkoi toimia uimavalmentajana, ja menetti amatööristatuksensa. Urallaan hän teki kahdeksan maailmanennätystä (viisi selkä- ja kolme vapaauinnissa). Hänet valittiin uinnin Hall of Fameen vuonna 1968.
Raaja

Raaja on selkärankaisten ja niveljalkaisten eläinten parillinen nivelikäs jäsen, jota käytetään tarttumiseen ja liikkumiseen. Myös kädellisten yläraajat, linnun tai lepakon siivet ja valaan evä ovat raajoja. Raajoihin kuuluvat takaraajat ja yläraajat. 
Useimmat eläimet käyttävät raajojaan liikkumiseen, kuten kävelyyn, juoksuun ja kiipeilyyn. Jotkin eläimet käyttävät eturaajojaan (ihmiset yläraajojaan) esineiden kantamiseen ja käsittelyyn.
II armeijakunta

II armeijakunta voi tarkoittaa useaa erimaalaista sotatoimiyhtymää eri aikoina.
Suomalaisia:
Saksalaisia:
Yhdysvaltalaisia:
Brittiläisiä:
Kanadalaisia:
III armeijakunta

III armeijakunta voi tarkoittaa useaa erimaalaista sotatoimiyhtymää eri aikoina.
Suomalaisia:
Kari Hirvonen

Kari Hirvonen (s. 10. marraskuuta 1982 Ähtäri) on suomalainen laulaja ja vuoden 2003 Tangokuningas. Hän on ammattikoulutukseltaan rakentaja. 
Hirvonen voitti kuninkuuden 20-vuotiaana ylivoimaisesti ja oli miesten sarjassa ainoa, joka sai täydet kymmenen pistettä. Hirvonen oli kihloissa saman vuoden tangokuningatar Saija Tuupasen kanssa, mutta liitto päättyi eroon vuonna 2006. 
Hirvonen on keikkaillut vuodesta 2019 asti aktiivisesti Onnentähti-orkesterin kanssa, sitä ennen hän on tehnyt keikkoja muiden kokoonpanojen kanssa. Vuoden 2018 alusta asti Hirvonen on toiminut yrittäjänä. Musakunkku Ky:n toimitusjohtajana.
Hirvonen julkaisi toisen albumin Jokaiselle on luotu yksi vaan vuonna 2020.
Hirvosella on kolme lasta.
Wienin valtionooppera

Wienin valtionooppera () on Euroopan tunnetuimpia oopperataloja. Nimensä mukaisesti se sijaitsee Wienissä Itävallassa. Se vihittiin käyttöön 25. toukokuuta 1869 Mozartin oopperalla "Don Giovanni". Valtionoopperan nimi oli vuoteen 1918 asti "Wienin hoviooppera (Hofoper)". Se on myös vuosittaisten Wienin oopperatanssiaisten pitopaikka.
Oopperan orkesterin soittajat muodostavat myös Wienin filharmonikot, ja orkesteri soittaa myös Salzburgin musiikkijuhlien oopperaorkesterina. Oopperan taiteellisena johtajana toimi 2002–2010 Seiji Ozawa, mutta hän joutui jättämään johtamisen vuoden 2010 alusta sairastuttuaan kurkkusyöpään. Syksyllä 2010 uutena taiteellisena johtajana aloitti Franz Welser-Möst työparinaan uusi pääjohtaja Dominique Meyer. Aikaisempia kapellimestareita ovat olleet muiden muassa Hans Richter, Felix Weingartner, Richard Strauss, Clemens Krauss, Wilhelm Furtwängler, Bruno Walter, Karl Böhm, Herbert von Karajan, Lorin Maazel, Claudio Abbado ja Riccardo Muti.
Rakennus tuhoutui vuonna 1945 pommituksissa mutta rakennettiin uudestaan ja otettiin käyttöön 1955.
Oopperan yhteydessä toimii Wienin valtionoopperan baletti ja Wienin valtionoopperan balettikoulu.
M/S Calypso

M/S Calypso oli ranskalaisen merentutkijan Jacques-Yves Cousteaun tutkimusalus. Alus toimi liikkuvana laboratoriona Cousteaun tutkimusmatkoilla.
Historia.
Puurunkoinen "Calypso" rakennettiin alun perin Britannian kuninkaallisen laivaston miinanraivaajaksi. Aluksen rakensi Ballard Marine Railway Company Seattlessa Yhdysvalloissa. Alus oli BYMS (British Yard Minesweeper) Mark 1 -luokan moottoroitu miinanraivaaja. Aluksen köli laskettiin 12. elokuuta 1941 tunnuksella BYMS-26, ja vesillelasku tapahtui 21. maaliskuuta 1942. Kuninkaalliselle laivastolle alus luovutettiin helmikuussa 1943 nimellä HMS J-826, ja alus siirrettiin välittömästi Välimerelle aktiivipalvelukseen. Vuonna 1944 aluksen viirinumeroksi muutettiin BYMS-2026, ja se siirrettiin Maltalle, jossa se oli ankkurissa vuoteen 1947, jolloin se poistettiin laivaston kalustorekisteristä.
Toisen maailmansodan jälkeen alus palveli lauttana Maltan ja Gozon saaren välillä, jolloin se sai nimekseen "Calypso", nymfi Kalypson mukaan. Myytin mukaan nymfin kotisaari oli samainen Gozon saari.
Irlantilainen miljonääri Thomas Loel Guinness osti aluksen 1950 ja vuokrasi sen Cousteaulle nimellisestä yhden frangin vuosivuokrasta. Cousteau tutkimusryhmineen korjasi ja varusti aluksen tutkimus- ja tukialukseksi sukellus-, kuvaus- ja merentutkimustehtäviä varten.
"Calypson" varustus oli nykyaikainen. Varustukseen kuuluivat muun muassa yhden ja kahden hengen minisukellusveneet, sukelluslautaset sekä sukellusskootterit. Aluksen keulaan, kolme metriä vesirajan alle, rakennettiin myös tarkkailukammio. Alukselle sijoitettiin myös helikopteritasanne sekä tutkimuslaitteisto.
Vuonna 1996 "Calypso" oli ankkuroituna Singaporen satamassa, kun proomu törmäsi sen kylkeen ja upotti aluksen. Alus nostettiin 1998 ja hinattiin Ranskan La Rochelleen, jossa se oli tarkoitus kunnostaa näyttelyesineeksi. Alus kuitenkin jäi La Rochellen satamaan ruostumaan kuudeksi vuodeksi, kunnes Carnival Cruise Lines osti aluksen nimelliseen yhden euron hintaan. Carnival Cruise Lines ilmoitti kunnostavansa aluksen 1,3 miljoonalla Yhdysvaltain dollarilla ja asettavansa sen museolaivaksi Bahamalle.
Nykyisin aluksen omistaa The Cousteau Society, ja se ruostuu Pirioun telakalla Ranskassa, jossa alus piti kunnostaa entiseen loistoonsa.
Unsuk Chin

Unsuk Chin (; s. 14. heinäkuuta 1961 Soul) on korealainen säveltäjä. Hän opiskeli sävellystä vuosina 1985–1988 Saksassa György Ligetin johdolla ja asuu siellä nykyään. Hän on säveltänyt myös muun muassa sellokonserton sekä oopperan "Alice in Wonderland" (Lewis Carrollin kirjan "Liisan seikkailut ihmemaassa" pohjalta).
Unsuk Chin sai vuonna 2004 viulukonsertostaan Grawemeyer-palkinnon. Vuonna 2017 hän sai 150 000 euron arvoisen Wihurin Sibelius-palkinnon.
Unsuk Chinin puoliso on pianisti Maris Gothóni.
Saksan II armeijakunta

II armeijakunta oli Saksan mavoimien yhtymä toisessa maailmansodassa. 
Perustaminen.
Wehrkreis II perusti alue-esikunnan 1. lokakuuta 1934 Stettinissä sijainneen Reichswehrin 2. jalkaväkidivisioonan esikunnan yhteyteen. Esikunta nimettiin 1935 II armeijakunnan esikunnaksi ().
Komentajat.
Armeijakunnan komentajina toimivat:
II SS-panssariarmeijakunta

II SS-panssariarmeijakunta (II SS-PSAK) () oli Saksan Waffen-SS:n panssariyhtymä, joka muodostettiin kesäkuussa 1942 nimellä "SS-Panzer-Generalkommando" ja siirrettiin Ranskaan.
Palvelus.
Tammikuussa 1943 se siirrettiin itärintaman eteläosaan ja sai nimen "SS-Panzer-Korps" (ilman järjestysnumeroa). Armeijakunta osallistui kolmanteen Harkovan taisteluun talvella 1943. Kesäkuussa 1943 armeijakunta nimettiin II SS -panssariarmeijakunnaksi. Nimenmuutos johtui siitä, että oli annettu käsky uuden, SS-divisioona Leibstandarte Adolf Hitlerin ympärille muodostettavan SS-panssariarmeijakunnan perustamisesta, joka sai järjestysnumeron I. Heinäkuussa 1943 II SS -panssariarmeijakunta osallistui Kurskin taisteluun. Benito Mussolinin kukistumisen jälkeen yksikkö komennettiin Italiaan, vaikka vain Leibstandarte Adolf Hitler -divisioona siirrettiin. Joulukuussa 1943 yksikkö siirrettiin Ranskaan, ja se palasi huhtikuussa 1944 itärintamalle, josta se jälleen palautettiin länsirintamalle Normandiaan. Sodan loppuajan se taisteli Ardenneilla ja päätyi lopulta Itävaltaan.
Komentajat.
Armeijakunnan komentajina olivat:
Akritarkit

Akritarkit ovat pienten orgaanisten rakenteiden fossiileja. Yleisesti mikä tahansa pieni, happoon liukenematon (ts. ei karbonaatti eikä silikaatti) orgaaninen rakenne, jota ei voida muuten luokitella, on akritarkki. Useimmat akritarkit ovat varmasti jäänteitä vedessä eläneistä yksisoluisista eliöistä.
Akritarkkeja löytyy sedimenttikivistä, jotka ajoittuvat prekambrista nykyaikaan. Prekambriselta ajalta eri lajeja on pystytty erottamaan vain muutamia. Fossiilien koko vaihtelee 0,01–0,1 millimetriin.
Mikko Alkio

Mikko Tuukka Samuli Alkio (s. 3. maaliskuuta 1972 Hattula) on suomalainen asianajaja, joka toimii osakkaana kansainvälisessä Geradin Partners asianajotoimistossa. Alkio on Suomen johtavia valtiontuki- ja kilpailuoikeusjuristeja, ja on kirjoittanut useita kirjoja näiltä aloilta. Alkio on ollut osakkaana myös helsinkiläisessä Avance Asianajotoimistossa sekä pohjoismaisessa Roschierissa.
Alkio on lisäksi viinialan yrittäjä, ja hän omistaa Clos Alkio -viinitilan Espanjan Prioratissa.
Alkio on myös ollut keskustalainen vaikuttaja. Hän toimi 16. tammikuuta 2008 alkaen elinkeinoministeri Mauri Pekkarisen poliittisena valtiosihteerinä työ- ja elinkeinoministeriössä. Keskustan jouduttua oppositioon vuoden 2011 eduskuntavaalien jälkeen Alkio on työskennellyt asianajotoimistossa mutta on tehnyt edelleen selvityksiä työ- ja elinkeinoministeriölle. Alkio ilmoitti eronneensa keskustasta puolueen käännettyä selkänsä Juha Sipilälle.
Aiemmin Alkio on toiminut muun muassa Microsoftin tietoyhteiskuntasuhdejohtajana, Matti Vanhasen talouspoliittisena neuvonantajana ja komissaari Olli Rehnin kabinetin jäsenenä Euroopan komissiossa. Hän toimi Keskustanuorten puheenjohtajana vuosina 1995–1997. Koulutukseltaan Alkio on oikeustieteiden kandidaatti.
Samasta sukunimestä ja samasta puoluetaustasta huolimatta Mikko Alkio ei ole Maalaisliiton perustajan ja ideologin Santeri Alkion jälkeläinen.
Puoluesihteeriehdokkuus.
Alkio ilmoitti 25. helmikuuta 2006 pyrkivänsä keskustan puoluesihteeriksi. Hänen tavoitteenaan oli luoda vahva side kentän ja puoluesihteerin välille. Alkio tuli toiseksi puoluesihteerivaalissa 10. kesäkuuta 2006. Puoluesihteeriksi valittiin Jarmo Korhonen. Suomen Keskustan eduskuntaryhmän jäsenistä Kyösti Karjula ja Aila Paloniemi kuuluivat Alkion puoluesihteeriyttä tukeneen kampanjaryhmän johtonelikkoon. Muita johtonelikon jäseniä olivat Pekka Myllymäki ja entinen Euroopan parlamentin jäsen sekä kansanedustaja Mirja Ryynänen. Muita kampanjaryhmässä olleita kansanedustajia olivat Antti Kaikkonen ja Maija-Liisa Lindqvist.
Sohn Kee-chung

Sohn Kee-chung (, 29. elokuuta 1912 Sinŭiju – 15. marraskuuta 2002 Soul) oli eteläkorealainen kestävyysjuoksija ja olympiavoittaja. Sohnista tuli ensimmäinen korealainen olympiamitalisti, kun hän vuoden 1936 Berliinin olympialaisissa voitti maratonkultaa osana Japanin joukkuetta. 
Sohn Kee-chung syntyi nykyisen Pohjois-Korean alueella olevassa Sinŭijun kaupungissa. Vuosina 1933–1935 hän osallistui 13 maratonille, joista hän voitti kymmenen. 3. marraskuuta 1935 hän juoksi maailman kaikkien aikojen parhaan ajan: 2 tuntia, 26 minuuttia ja 42 sekuntia. Se säilyi parhaana aikana aina vuoteen 1947.
Japani miehitti Koreaa Berliinin kisojen aikaan ja Sohn Kee-chung pakotettiin osallistumaan osana Japanin joukkuetta ja käyttämään japanilaistettua nimeä Son Kitei. Hän voitti maratonin ajalla 2 tuntia, 29 minuuttia ja 19,2 sekuntia. Sohn käytti erikoisia juoksutossuja, joissa oli oma lokero isovarvasta varten. Eräs korealaisista lehdistä, Dong-a Ilbo, poisti tarkoituksella Japanin lipun kuvasta, jossa Sohn Kee-chung vastaanotti mitaliaan. Tämä raivostutti japanilaiset: kahdeksan toimittajaa vangittiin ja lehden toiminta loppui yhdeksäksi kuukaudeksi.
Olympiamaraton jäi Sohn Kee-Chungin uran viimeiseksi. Myöhemmin hänestä tuli arvostettu maratonvalmentaja. Hän valmensi muun muassa Barcelonan vuoden 1992 olympiavoittajaa Hwang Young-chota.
Kotikisoissa Soulissa 1988 Sohn Kee-chung sai kunnian tuoda olympiatuli avajaisissa stadionille. Sohn kuoli 90-vuotiaana keuhkokuumeeseen.
Vexations

Vexations on säveltäjä Erik Satien oletettavasti vuonna 1893 säveltämä pianoteos. Se koostuu lyhyestä katkelmasta, joka on tarkoitettu soitettavaksi 840 kertaa peräkkäin. 
"Vexations" koostuu kahdeksantoista nuotin muodostamasta melodiasta, joka toistetaan muunneltuna neljästi (A A1 A A2, missä A on teema, A1 ja A2 muunnelmia, joissa vasemman käden soittamaan teemaan yhtyy oikean käden riitasointuinen, tritonuksista koostuva säestys). Käsikirjoitukseen on merkitty: "Pour se jouer 840 fois de suite ce motif, il sera bon de se préparer au préalable, et dans le plus grand silence, par des immobilités sérieuses." (”Soittaaksesi teeman itseksesi 840 kertaa peräjälkeen on hyödyllistä valmistautua etukäteen, täydellisessä hiljaisuudessa, vakavassa liikkumattomuudessa.”)
Vaikka ohje ei sinänsä vaadi kappaleen soittamista satoja kertoja peräkkäin, on huomautus myöhemmin tulkittu kirjaimellisesti. "Vexations"-esitykset, joita on järjestetty lukuisia, kestävät yleensä neljästätoista yli kahteenkymmeneen tuntiin, ja niissä on useita pianisteja, jotka vuorottelevat rasitusvammojen estämiseksi. Ensimmäisen kerran teos esitettiin kokonaisuudessaan (vaaditut 840 kertaa) 9. syyskuuta 1963 kokonaisen pianistijoukon voimin. Esitys kesti iltakuudesta seuraavaan päivään ja päättyi kello 12:40. Esittäjäryhmään kuuluivat John Cage, David Tudor, Christian Wolff, Philip Corner, Viola Farber, Robert Wood, MacRae Cook, John Cale, David Del Tredici, James Tenney, Howard Klein ja Joshua Rifkin sekä kaksi varamiestä.
Gustave Charpentier

Gustave Charpentier [gystav šarpãtje] (25. kesäkuuta 1860 Dieuze – 18. helmikuuta 1956 Pariisi) oli ranskalainen säveltäjä. Charpentier on tunnetuin oopperasta "Louise" (1900), jota on esitetty yli tuhat kertaa.
Charpentier syntyi Dieuzessä ja aloitti musiikinopintonsa Lillessä. Vuonna 1881 hän pääsi Pariisin konservatorioon, jossa hän opiskeli sävellystä Jules Massenet'n johdolla. Vuonna 1887 Charpentier voitti Prix de Romen kantaatillaan "Didon". Charpentier ei säveltänyt enää paljonkaan vuoden 1913 jälkeen. Hän kuoli Pariisissa vuonna 1956. Charpentier'n tuotantoon kuuluu muun muassa oopperoita.
Maurice Duruflé

Maurice Duruflé (11. tammikuuta 1902 Louviers – 16. kesäkuuta 1986 Pariisi) oli ranskalainen säveltäjä ja urkuri.
Duruflé syntyi Louviers'ssa vuonna 1902 ja siirtyi Pariisiin 17-vuotiaana. 18-vuotiaana hän pääsi Pariisin konservatorioon, jossa hän opiskeli sävellystä Charles-Marie Widorin ja Paul Dukas'n johdolla sekä urkujensoittoa Eugène Gigout'n johdolla. Hän toimi Saint-Étienne-du-Mont-kirkon urkurina Pariisissa vuodesta 1930. Vuonna 1939 Duruflé soitti urkuja Francis Poulencin urkukonserton ensiesityksessä Pariisissa. Duruflé lopetti esiintymisen vuonna 1975, jolloin hän loukkaantui auto-onnettomuudessa. Hän kuoli Pariisissa vuonna 1986.
Duruflén sävellyksistä neljätoista on julkaistu. Niitä ei kaiken kaikkiaan ole kahtakymmentä enempää, sillä Duruflé oli äärimmäisen itsekriittinen ja halusi päästää käsistään vain teoksia, joihin saattoi olla täysin tyytyväinen. Tosin hän saattoi myös muuttaa mieltään ja palata vanhoihin teoksiin myöhemmin korjatakseen niitä: ainakin hänen tiedetään kirjoittaneen urkusarjansa viimeisen osan, Toccatan, uudelleen. Sen korjaus osui juuri samaan aikaan, jolloin Duruflé levytti teoksiaan yhdessä urkurivaimonsa Marie-Madeleine Duruflé-Chevalier'n kanssa, mistä syystä sarjasta on taltioitu hänen omana esityksenään vain kaksi ensimmäistä osaa. 
Duruflén sävellyksistä esitetyin lienee Requiem (op. 9) vuodelta 1947. Erittäin arvostettuja ovat myös hänen urkuteoksensa, mm. Suite sekä Prélude et fugue sur le nom d'Alain (Preludi ja fuuga nimestä Alain), jonka Duruflé sävelsi 2. maailmansodassa menehtyneen ystävänsä, urkuri ja säveltäjä Jehan Alainin muistoksi.