Henri Turenne

Henri Turenne, Henri de la Tour d'Auvergne, Turennen varakreivi (11. syyskuuta 1611 Sedan – 27. heinäkuuta 1675 Sasbachin taistelu, Baden-Baden) oli ranskalainen aatelinen, sotilas, Ranskan marsalkka vuodesta 1643 ja 1600-luvun merkittävimpiä sotilasjohtajia. Napoleonin mukaan hän oli historian merkittävin sotilasjohtaja.
Suku.
Henri Turennen vanhemmat olivat protestanttinen Bouillonin herttua, Sedanin prinssi ja Ranskan marsalkka Henri de la Tour d' Auvergne (1555 –1623) ja tämän toinen puoliso Elisabet von Nassau (1577–1642), joka oli Alankomaiden käskynhaltija Vilhelm Hiljaisen eli maaherra Vilhelm I Oranialaisen ja tämän kolmannen puolison Charlotte de Bourbonin toiseksi vanhin tytär. Hän oli kuudesta lapsesta nuorin. Myös hänen vanhempi veljensä, Bouillonin herttua ja Sedanin prinssi Frédéric Maurice de La Tour d'Auvergne (1605–1652) oli Ranskan armeijan kenraali.
Sotilasuran alku.
Isänsä kuoltua vuonna 1623 Henri lähetettiin oppimaan sotilaan ammattia enojensa Oranian prinssi Morits ja Fredrik Henrikin luokse, jotka johtivat hollantilaisia espanjalaisia vastaan Alankomaissa. Henri oli Alankomaiden armeijan palveluksessa vuosina 1625–1630, muun muassa enonsa Morits Oranialaisen alaisuudessa. Vaikka hänelle annettiin jalkaväkirykmentin komento Ranskan palveluksessa vuoden 1630 sotaretkellä, hän palasi Fredrik Henrikin joukkoihin vuonna 1632.
Turenne siirtyi vuonna 1630 Ranskan kuningaskunnan palvelukseen, jossa hän tuli saavuttamaan Ranskan marsalkan arvon vuonna 1643.
Vuonna 1635, kun Ludvig XIII:n ministeri kardinaali de Richelieu toi Ranskan avoimeen sotaan Habsburgeja vastaan (kolmikymmenvuotinen sota) prikaatikenraali "maréchal de campin" arvon saanut Henri Turenne lähti palvelemaan kardinaali de La Valetten (Louis de Nogaret) alaisuuteen Reininmaalle.
Hän oli sankari vetäytyessään Mainzista Metziin ja haavoittui Savernen hyökkäyksessä heinäkuussa 1636. Lähdettyään Liègeen palkkaamaan joukkoja ranskalaisille hänet lähetettiin jälleen Reininmaalle vuonna 1638 vahvistamaan Bernhard von Sachsen-Weimeria Breisachin piirityksessä. Hän johti hyökkäystä ja voitti Bernhardin saksalaisjoukkojen kunnioituksen. Kaksi Italiassa käytyä sotaretkiä, jotka huipentuivat Torinon valloitukseen 17. syyskuuta 1640, vahvistivat hänen maineensa.
Vuonna 1642, kun Ranskan armeija piiritti espanjalaisten hallussa olevaa Perpignania, Turenne oli toinen komentaja. Kuninkaan suosikin Henri Coiffier de Ruzé d'Effiat'n, markiisi de Cinq-Marsin salaliitto kardinaali Richelieuta vastaan tuli tuolloin julki, ja hänen veljensä Bouillonin herttua pidätettiin. Turenne pysyi uskollisena Ludvig XIII:lle ja Richelieulle, mutta Bouillonin herttuan oli luovutettava ruhtinaskuntansa Sedan saadakseen vapautensa. Kun Ludvig XIII kuoli vuonna 1643, kuningatar Anna Itävaltalainen nousi pienen poikansa Ludvig XIV:n valtionhoitajaksi. Hän antoi Turennelle komennon Italiassa samana vuonna, mutta hänen veljensä Bouillonin herttuan käytös sai hänet epäilyttäväksi Richelieun seuraajan kardinaali Mazarinin silmissä, eikä hänelle lähetetty uusia joukkoja. Kuningatar Anna kuitenkin nimitti Henri Turennen Ranskan marsalkaksi 16. toukokuuta 1643.
Kolmikymmenvuotinen sota.
Henri Turenne johti Ranskan armeijaa kolmikymmenvuotisessa sodassa vuosina 1643–1648. Hän sai komennettavakseen Baijerissa operoivan Ranskan armeijan vuonna 1643. Hän hävisi Tuttlingenin taistelun marraskuussa 1643 Franz von Mercyn johtamille keisarillisille joukoille. Tappion jälkeen Turenne joutui vetäytymään seuraavan talven aikana Reinille ja menetti yli puolet 16 000 miehestään. 
Elokuussa 1644 Turenne yritti edetä Reinin laaksosta pois Schwarzwaldin kautta, mutta hävisi uudestaan Mercylle Freiburgin taistelussa. Turenne koetti jättää Reinin uudelleen vuonna 1645, kun yritti hän hyökätä Schwabeniin, mutta Mercy voitti joukkoineen hänet jälleen, tällä kertaa Mergentheimin taistelussa toukokuussa. Keisarillisten joukkojen yliote Reinillä murtui hävittyään Böömissä ruotsalaisille Jankovin taistelun maaliskuussa 1645. Voittonsa jälkeen ruotsalaiset lähettivät Turennelle apuvoimia. Saatuaan vahvistuksia Turenne lähti joukkoineen hyökkäämään ja 3. elokuuta 1645 käytiin Allerheimin taistelu, jossa Franz von Mercy kaatui ja keisarillinen armeija tuhottiin. Kolmikymmenvuotinen sota päättyi vuonna 1648.
Avioliitto.
Hän avioitui 1. elokuuta 1651 La Boulaien linnassa, Auteuil'ssa Normandiassa Charlotte de Caumont'n kanssa (k. 1666), joka oli protestanttisen Armand-Nompar de Caumont'n, de la Forcen herttuan tytär. Hän oli puolisoonsa syvästi kiintynyt ja kirjoitti tälle kirjeitä sotaretkiltään. Avioliitto oli lapseton.
Fronde kapina.
Fronde kapinassa Henri Turenne pysyi uskollisena kuningas Ludvig XIV:lle. Ranskan armeija asettui Turennen puolelle kapinallisen kenraali Louis II Condén sijaan. Vuosina 1654–1655 Turenne hääti joukkojensa avulla vaiheittain Ranskaan kapinallisten avuksi tunkeutuneet espanjalaiset ja hyökkäsi sitten itse joukkoineen Espanjan Alankomaihin. Turenne valtasi joukkoineen Arrasin vuonna 1654 ja voitti Dyynien taistelun vuonna 1658. Rauha solmittiin vuonna 1659 ja Turenne sai Ranskan marsalkka-kenraalin arvon vuonna 1660.
Ranska aloitti devoluutio-sodan Espanjaa vastaan vuonna 1667. Henri Turenne komensi pääarmeijaa, jonka mukana oli nimellisesti sotatoimia johtanut Ludvig XIV. Armeija hyökkäsi Espanjan Alankomaihin toukokuussa 1667. Armeija eteni menestyksekkäästi, mutta epätyydyttävä rauha päätti sodan vuonna 1668.
Ranskan–Hollannin sota.
Ludvig XIV aloitti uuden sodan Alankomaita vastaan vuonna 1672. Ranskan–Hollannin sodassa Henri Turennen johtama armeija operoi ensin Alankomaissa. Sota eteni hyvin ja syksyllä kaksi kolmasosaa Alankomaista oli vallattu. Keisari Leopold I ja Brandenburgin vaaliruhtinas Fredrik Vilhelm liittyivät sotaan Hollannin puolelle ja syksyllä 1672 Turenne lähetettiin johtamaan sotatoimia Reinille. Seuraavana talvena Turenne joukkoineen hävitti Reininmaan itärantaa tavoitteenaan estää keisarillisten eteneminen alueelle. Keisarillinen kenraali Enea Caprara ylitti Reinin Strasbourgissa vuonna 1674. 
Henri Turenne kohtasi hänet joukkoineen Sinzheimin taistelussa 16. kesäkuuta 1674. Kummatkin armeijat koostuivat lähinnä ratsuväestä alueen vaikean huoltotilanteen vuoksi. Ranskalaiset joutuivat taistelussa vaikeaan asemaan, mutta Turennen taktinen neronleimaus ratkaisi taistelun. Ranskalaiset voittivat, mutta he olivat liian väsyneitä lähteäkseen takaa-ajoon. Kumpikin puoli menetti noin 2 000 miestä. Turenne ei pystynyt käyttämään voittoa hyväkseen, sillä hänellä oli liian vähän joukkoja käytettävissään. Sen sijaan hän hävitti läpi koko kesän laajasti Reininmaan itärantaa (ns. ensimmäinen Pfalzin alueen hävitys).
Henri Turenne kohtasi joukkoineen 4. lokakuuta 1674 Enzheimin taistelussa Alexander Bournonvillen, jolla oli 36 000 miestä. Turennella oli vain 25 000 miestä, joten hän oli alivoimainen, mutta hänen oli pakko aloittaa taistelu. Ranskalaiset hyökkäsivät aamunkoitteessa ja seurasi koko päivän kestänyt taistelu. Keisarilliset joukot jäivät tappiolle, mutta he pääsivät vetäytymään pimeyden suojassa seuraavana yönä. Keisarillinen armeija menetti taistelussa 3 500 ja Turenne 3 000 miestä.
Taistelun jälkeen keisarilliseen armeija yhtyi 20 000 brandenburgilaista 10. lokakuuta ja Henri Turenne joutui vetäytymään. Bournonville luuli, että Turenne oli siirtynyt joukkoineen jo talvimajoitukseen, ja asetti omankin armeijansa talvimajoitukseen. Asioiden laita oli kuitenkin toinen: Turenne sai vahvistuksia ja lähti liikkeelle joulukuun alussa. Hän hyökkäsi keisarillisen hajallaan olleen armeijan kimppuun. Ranskalaiset löivät keisarillisen viivyttävän ratsuväen Mülhausenin taistelussa 29. joulukuuta 1674. Turenne kohtasi keisarillisen pääarmeijan 4. tammikuuta 1675 Türkheimin taistelussa. Kummallakin puolella oli noin 30 000 miestä. Keisarillinen armeija vetäytyi illan tultua alueelta ja Turenne siirsi joukkonsa talvimajoitukseen. Seuraavaksi kesäksi keisari Leopold kutsui Reinin armeijansa komentajaksi Raimondo Montecuccolin. Hänellä oli armeijassaan 35 000 miestä Turennen 25 000 vastaan. Turenne pakotti Montecuccolin taisteluun epäedullisessa asemassa Sasbachissa 27. heinäkuuta.
Kesäkuussa 1675 Turenne oli joukkoineen Reinin itärannalla sotatoimissa keisarikunnan palveluksessa olevan Italian kenttämarsalkka Raimondo Montecuccolin joukkoja vastaan Strassburgin lähellä olevan ylityspaikan hallinnasta. Armeijat olivat yhteydessä toisiinsa Sasbachissa, ja Turenne tutki joukkojensa hyökkäysasemia, kun häneen osui tykinkuula, joka tappoi hänet välittömästi. Hän kuoli 63-vuotiaana 27. heinäkuuta 1675.
Perintö.
Henri Turennen kaunopuheisimmat maanmiehet kirjoittivat hänelle ylistyspuheita, ja viholliskomentaja Raimondo Montecuccoli itse huudahti: "Tänään on kuollut mies, joka teki kunniaa ihmiselle". Hänen ruumiinsa vietiin Saint-Denis'n basilikaan ja haudattiin Ranskan kuninkaiden viereen. Jopa vuoden 1793 vallankumoukselliset kunnioittivat sitä, ja vaikka he kaivoivat kuninkaat ylös haudoistaan ja heittivät luut joukkohautaan, he säilyttivät Henri Turennen jäännökset Jardin des Plantesissa 22. syyskuuta 1800 asti, jolloin Napoleon siirrätti ne Pariisin Invalidikirkkoon, jossa ne edelleen lepäävät.