tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vainaja

Vainaja tarkoittaa kuollutta ihmistä. Vainajalla tarkoitetaan joko kuollutta ihmisruumista eli kalmoa tai kuolleen sielua, henkilöä, persoonaa tai elämänkaarta. Varsinkin viimeksi mainitussa merkityksessä vainajiin liittyy paljon uskomuksia, jotka liittyvät kuolemanjälkeiseen elämään. Vainaja-nimitystä käytetään myös, kun puhutaan kuolleesta henkilöstä sellaisena kuin hän oli ollut eläessään ("äitivainaa", "isävainaa").
Vainajan sielun tai hengen on useissa kulttuureissa uskottu jäävän eloon ruumiin kuoltua. Tällöin vainajia on usein palvottu. Toisaalta vainajan on saatettu myös uskoa olevan pelätty kummitus tai muuttuvan muuksikin olennoksi kuten eläimeksi.
Vainajien kohtalo on eri uskomuksissa erilainen. Monissa vainaja joutuu vainajalaan, vainajien kotiin tai maahan. Vainajaloita on ollut erilaisia: toiset hyviä paikkoja, toiset taas pahoja, ja jotkin eivät kumpaakaan. Joskus vainajan olosuhteet on ajateltu tulokseksi hänen elämästään.
Etäläsnäolo

Etäläsnäolo, myös telemaattinen läsnäolo (), tarkoittaa läsnäoloa toisessa paikassa viestintäteknologian kautta, vaikka fyysinen keho pysyykin paikallaan. Mitä tahansa viestintäteknologiaa voidaan käyttää etäläsnäolon saavuttamiseksi, esimerkiksi puhelin- tai videoteknologiaa, ja myös tietokoneen avulla luodussa virtuaalimaailmassa voidaan kokea etäläsnäolo. Käytännössä etäläsnäolo toteutuu esimerkiksi erilaisina etätoimintoina, joita voivat olla esimerkiksi etätyö, etälääketiede, etäopetus tai erilaiset etänä suoritetut asioinnit.
Nykyisissä etäläsnäolon sovelluksissa mm. kirurgit voivat suorittaa leikkauksia potilaille kauko-ohjattujen robottikäsivarsien avulla toiselta puolen maapalloa. Yksinkertaisimmillaan etäläsnäolo voi olla vaikkapa kameroiden ja monitoreiden avulla toteutettua opiskelua, työtä, viihdettä tai valvontaa. Se voi olla myös tutkimusta paikoissa, jotka ovat ihmiselle liian vaarallisia tai hankalia, kuten merenpohjassa tai avaruudessa.
Pisimmälle vietynä etäläsnäolo voi tarkoittaa sitä, että ihminen pystyy tuntemaan ja toimimaan kaukaisessa ympäristössä telerobotin avulla aivan kuin olisi itse paikalla. Science fictionissa esimerkkejä tällaisista systeemeistä on nähty pitkään, alkaen Robert A. Heinleinin tarinasta "Waldo" (1940). Etärobotteja kutsutaankin joskus "waldoiksi".
Etäläsnäolo voidaan viime kädessä määritellä tunteeksi, tunteeksi toisen tai toisten toimijoiden läsnäolosta telemaattisesti välitetyssä tai keinotekoisessa tilassa tai ympäristössä. Läsnäolon kokemus näyttää perustuvan useisiin erityyppisiin ympäristön ulottuvuuksiin.
AaltoAlvari

AaltoAlvari, ennen laajennusta nimellä Jyväskylän uimahalli, on uimahalli Jyväskylässä Mattilanpellon kaupunginosassa osoitteessa Pitkäkatu 2. Uinti-, hyppy- ja lastenaltaiden lisäksi uimahallissa on kylpyläosasto, jossa on aaltoallas vesilukumäkineen, poreallas ja kuohuallas. 
Jyväskylän uimahalli valmistui vuonna 1955 ja sen suunnitteli arkkitehti Alvar Aalto. Se oli valmistuessaan Suomen viides uimahalli ja toinen kunnallinen uimahalli. Pesu- ja pukuhuonekokonaisuuksia oli aluksi vain yksi. Halliin on myöhemmin lisätty muun muassa lasten opetusallas (1964), kuntosali (1968) ja 50 metrin allas (1975). Vuonna 1983 uimahalliin rakennettiin Suomen ensimmäinen sisätiloihin rakennettu vesiliukumäki. Vuonna 1991 valmistui AaltoAlvarin kylpyläosasto. Vuonna 2013 valmistui AaltoAlvarin remontti, jossa muun muassa kunnostettiin 50 metrin allas ja pukuhuonetiloja. Kylpyläosaston laajennus aloitettiin kesällä 2021 ja se valmistui 2024.
AaltoAlvarissa on kymmenen uima-allasta, kaksi liukumäkeä ja kaksi kuntosalia, ja se lukeutuu Suomen suurimpien uimahallien joukkoon. 
AaltoAlvarissa voi käydä uimakoulua ja saada ohjattuja liikuntapalveluja. Uimahallissa on käytössä kuntosali, takkahuone ja kahviopalvelut.
AaltoAlvari on Jyväskylän Aallon ja vesipalloseura Jyväskylän Saukkojen kotiareenana.
Vuonna 2023 AaltoAlvarissa rekisteröitiin 360 111 käyntikertaa.
Kanneljärvi

Kanneljärvi on entinen Suomen kunta Karjalankannaksella Neuvostoliitolle 1944 luovutetulla alueella. Kanneljärven pinta-ala oli 246,3 km² ja asukasluku 3 552 (1939).
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 8 koulupiiriin.
Historiaa.
Kanneljärvi erotettiin Uudestakirkosta omaksi kunnakseen vuonna 1925. Kanneljärven luterilaisen kirkon lisäksi Kanneljärvellä sijaitsi ortodoksinen Mustamäen Kristuksen kirkastumisen kirkko eli Mustamäen kirkko. Mustamäen kirkko tuhoutui jatkosodassa, mutta luterilainen kirkko säästyi. Se paloi 1984, mutta runko on edelleen pystyssä.
Kanneljärven väestöä sijoitettiin jatkosodan jälkeen Kiikalaan, Kiskoon, Kuusjoelle, Muurlaan, Pertteliin, Saloon, Suomusjärvelle ja Uskelaan.
Nykyaika.
Kanneljärven kirkonkylän venäjänkielinen nimi on ollut Pobeda (Победа) vuodesta 1948 lähtien, ja se on nykyisin Leningradin alueen Raivolan kuntaan kuuluva taajama.
Kanneljärven nimi on Venäjällä säilynyt Kanneljärven aseman ja asemakylän nimenä ().
U.S. Bank Tower

U.S. Bank Tower on pilvenpiirtäjä Los Angelesissa Yhdysvalloissa. Rakennus sijaitsee osoitteessa "633 West Fifth Street downtown Los Angeles". Pilvenpiirtäjän korkeus on 310 m, ja se on kahdenneksitoista korkein rakennus Yhdysvalloissa.
U.S. Bank Tower sijaitsee seismisesti aktiivisella alueella ja sen mukaisesti se on rakennettu kestämään maanjäristys, joka on voimakkuudeltaan 8,3.
Rakennuksessa on 73 kerrosta maan päällä ja kaksi pysäköintitasoa maan alla. Sen rakentaminen aloitettiin vuonna 1987, ja se valmistui vuonna 1990. U.S. Bank Towerin suunnitteli arkkitehtitoimisto "Pei Cobb Freed &amp; Partners". Sen rakentaminen maksoi 350 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria.
Populaarikulttuuri.
Peleissä ja Grand Theft Auto V:ssä näkyvä torni on kopioitu täysin U.S. Bank Towerista. Rakennus esiintyy peleissä kuvitteellisena "Maze Bank Towerina".
Epica

Epica on alankomaalainen sinfonista metallia soittava yhtye.
Historia.
Kitaristi Mark Jansen perusti Epican vuonna 2003 lähdettyään After Foreveristä. Jansen sai yhtyeeseen laulajaksi Simone Simonsin. Jansen ilmoitti lähtevänsä After Foreveristä vuonna 2001 musiikillisten erimielisyyksien vuoksi: Jansen halusi enemmän klassista soundia yhdistettynä metallimusiikkiin ja halusi tätä Epicassa. Alun perin yhtyeen nimi oli Sahara Dust, mutta se uudelleennimettiin Kamelotin "Epica"-nimisen albumin mukaan.
Ominaisia piirteitä ovat laulusolisti Simonsin sopraano ääni, sahaavat riffit sekä vaihtelevat kappalerakenteet. Epican ja After Foreverin laulusolistit tekivät vierailun toistensa vuonna 2005 ilmestyneille levyille, minkä jälkeen seurasi yhteinen kiertue.
Epican vuonna 2005 julkaistu "The Score – An Epic Journey" on elokuvan soundtrack. Huhtikuussa 2007 yhtye siirtyi Transmission-levy-yhtiöltä suuremman Nuclear Blastin alaisuuteen. Ariën van Weesenbeek valittiin Epican uudeksi rumpaliksi Jeroen Simonsin jätettyä yhtyeen. Myös kitaristi Ad Sluijter jätti yhtyeen joulukuussa 2008. Tammikuussa 2009 hänen seuraajakseen valittiin Isaac Delahaye.
Epica ilmoitti Facebook-sivuillaan 5. helmikuuta 2014 tulevan albuminsa olevan nimeltään "The Quantum Enigma". Albumi julkaistiin vuonna 2014.
Yhtye on julkaissut albumin "The Holographic Principle" vuonna 2016 ja albumin "Omega" vuonna 2021.
Iaito

Iaito on harjoitusmiekka, jota käytetään iaidon harjoittelussa. Iaito on tarkoituksenmukaisesti jätetty teroittamatta ja on japanilaisesta miekasta, katanasta tehty jäljitelmä, joka eroaa katanasta terävyytensä, painonsa ja ulkonäkönsä takia. Suurin osa iaitoista on tehty sinkki-alumiini-seoksisesta metallista, joka on terästä pehmeämpää, joten se on suunniteltu vain harjoitusta varten eikä käyttöön niin kuin terävää hiiliteräksistä miekkaa.
Iaitoja valmistetaan tätä nykyään ympäri maailmaa, mutta suurin osa niistä valmistetaan Japanissa. Iaiton voi tehdä itselleen sopivaksi, koska siinä olevat sovitukset, koristeet ja materiaalit ovat vaihdettavissa ja myös terän pituus valitaan harjoittelijan pituuden mukaan, jotta se soveltuisi parhaiten harjoitteluun. Myös iaitojen painot vaihtelevat miekan pituuden ja miekkaan liittyvien sovitepalojen mukaan. Iaito painaa on noin 800g - 1100 grammaa. Jokainen voi valita oman rahapussinsa koon mukaan käytettävät materiaalit ja koristukset. Suurin osa iaitoista (Japanissa) maksavat 200 - 1000 euron välillä, riippuen täysin niitä myyvistä kaupoista, hyvän iaiton saa noin 500 eurolla ja se kestää oikein käytettynä hyvin pitkäaikaisen harjoittelun. 
Iaitoa käytetään harjoittelussa vasta kun perusosaaminen miekan käsittelyssä on opeteltu puumiekalla (bokken), jotta vältyttäisiin turhilta vahingoilta, koska tylsäkin miekka on vaarallinen väline ja voi vaurioituakin osaamattomissa käsissä. Edistyneimmät harjoittelijat voivat käyttää terävää miekkaa (katana, shinken) harjoituksissa, mikäli harjoitteluseura sen sallii.
Hautaesine

Hautaesine eli hautalahja on vainajan ruumiin eli kalmon mukana haudattu esine, joka on katsottu jotenkin tarpeelliseksi vainajalle. Esine on saattanut olla vainajan käyttämä tai omistama. Hautaesineiden laittaminen hautaan osoittaa, että vainajien on uskottu elävän jokseenkin entisenlaista elämää myös kuoltuaan. Erityisen kalliit ja hienot hautalahjat on usein laitettu suurten valtakuntien hallitsijoille tai rikkaille henkilöille, esimerkiksi Egyptin faaraoiden hautoihin.
Hautalahjoina on annettu myös eläimiä, joskus jopa ihmisiä. Esimerkiksi joidenkin hallitsijoiden hautaamisen yhteydessä on tapettu runsaasti palvelusväkeä tai kotieläimiä, jotka on laitettu hautaan mukaan.
Joskus hautaesineet on tarkoituksella rikottu hautaamisen yhteydessä, esimerkiksi miekat on väännetty pilalle tai katkaistu. Tällä on ehkä haluttu estää hautojen ryöstöä. Vainajan ei ole uskottu tarvitsevan näitä esineitä ainakaan maallisessa muodossaan, joka on turmeltu. Ehkä vainajien on uskottu saavan ikään kuin esineen "sielun" mukaansa tuonpuoleiseen, ja tämän vuoksi esineet on täytynyt ensin "tappaa". Myös suomalaisista muinaishaudoista löytyy toisinaan jo hautaamisen yhteydessä turmeltuja esineitä.
Eräänlaisena hautalahjan rinnakkaismuotona voidaan pitää viikinkiajan skandinaavien "Odinin laki"a, jonka mukaan maahan eläessään hautaamansa aarteet saa kuoltuaan mukanaan tuonpuoleiseen.
Kristityt eivät yleensä anna vainajan mukaan hautaesineitä, sillä kaiken maallisen omaisuuden uskotaan katoavan ja olevan lisäksi turhamaista, jopa syntistä. Aikaisemmin kristinuskossa hautalahjat oli jopa kielletty, mutta nykyisin niitä toisinaan taas annetaan, lähinnä vertauskuvallisessa mielessä.
Onageri

Onageri ( ’villiaasi’) oli roomalainen piirityskone. Laite sai nimensä laukaisun yhteydessä purkautuneen energian aiheuttamasta rekyylistä, joka muistutti villiaasin eli onagerin potkua. Tämä katapultin tyyppinen ase käytti kierrettyihin köysiin varastoitua energiaa linkoamaan kiven kohteeseensa.
Onageri rakentui puukehikosta, jonka kierrettäviin köysiin oli kiinnitetty heittovarsi. Heittovarren päässä oli ammuskiven sisältävä linko.
Onageri viritettiin vetämällä vartta taakse (alas) päin varastoiden liikettä vastaan kiertyviin köysiin potentiaalienergiaa. Laukaisu suoritettiin vapauttamalla varsi ammuksineen eteen (ylös) päin suuntautuvaan liikkeeseen. Ammuksen laukaisukulman määräsi varren liikkeen pysäyttävän pehmustetun tason kulma.
Roomalaiset käyttivät onageria lähinnä elävää voimaa vastaan linnoitusten piirityksissä, sillä sen teho ei riittänyt murtamaan vahvoja maa- tai kivivalleja. Ammuskivet saatettiin laukaista myös palavan aineen päällystäminä.
Carl Friedrich Zelter

Carl Friedrich Zelter (Berliini, 11. lokakuuta 1758 – 15. toukokuuta 1832) oli saksalainen säveltäjä, joka uransa aikana sävelsi 200 liediä, kantaatteja, alttoviulukonserton ja paljon pianomusiikkia.
Carl Friedrich Zelter syntyi vuonna 1758 Berliinissä ja kouluttautui jatkamaan muurari-isänsä työtä. Pian hänen musiikkillinen lahjakkuutensa kuitenkin huomattiin, ja hän opiskeli sävellystä muun muassa Carl Faschin johdolla ja liittyi Singakademieen vuonna 1791. Fachin kuoltua vuonna 1800 Zelteristä tuli akatemian johtaja. Hän perusti vuonna 1808 Singakademieta säestämään orkesterin, joka nimettiin Ripienschuleksi. Hänet valittiin vuonna 1809 Berliinin kuninkaallisen taideakatemian jäseneksi. Hän perusti vuonna 1822 kuninkaallisen kirkkomusiikki-instituutin. Zelter oli Johann Wolfgang von Goethen läheinen ystävä, ja monet teoksensa hän on säveltänyt Goethen runoihin.
Zelter oli myös Felix Mendelssohnin ja Giacomo Meyerbeerin opettaja. Hän tutustutti nuoren Mendelssohnin Johann Sebastian Bachin musiikkiin. Sen seurauksena h-mollimessua ja Matteus-passiota alettiin esittää ja Bachin musiikki elpyi sata vuotta säveltäjän kuoleman jälkeen.
Cantus firmus

Cantus firmus (c.f.) tarkoittaa musiikissa polyfonisen sävellyksen pohjana uudelleen käytettyä melodiaa. Sitä korostetaan usein esittämällä se pitkäkestoisilla nuoteilla. Termiä käytti tiettävästi ensimmäisenä Hieronymus Määriläinen 1270-luvulla kuvaamaan aikansa motettien sävellyksessä käytettyä tekniikkaa. Barokin säveltäjät, erityisesti Bach, käyttivät cantus firmuksina koraalimelodioita. Tuoreempi suomalainen esimerkki cantus firmuksen päälle sävelletystä teoksesta on Oskar Merikannon laulu "Oi muistatko vielä sen virren", jonka säestyksenä on virsi "Sun haltuus, rakas Isäni" puolessa tempossa.
Belait

Belait on austronesialainen kieli, jota puhutaan Bruneissa. Kieltä äidinkielenään puhuvia on noin 700 (1995).
Mare Moscoviense

Mare Moscoviense eli Moskovanmeri on yksi Kuun kääntöpuolen harvoista meristä. Se on aivan keskellä Kuun Maahan näkymätöntä puolta. Kuun kääntöpuolesta ei Maassa ole nähtävissä paljoakaan, joten Moskovanmeri ei näin ollen näy Maahan.
Mare Moscoviense löydettiin Neuvostoliiton Luna 3 -luotaimen tekemällä ensimmäisellä lennolla Kuun ympäri. Neuvostoliittolaiset nimesivät löydetyn meren alkuun Mare Moscovraeksi, mutta nimi muutettiin myöhemmin muotoon "Moscoviense". Meren saama nimi ei täyttänyt IAU:n nimeämistavan mukaisia ohjeita, joiden mukaan Kuun meret olisi nimettävä mielentilojen mukaan. IAU kuitenkin hyväksyi lopulta nimen päättämällä, että Moskova on mielentila.
Koiviston maalaiskunta

Koiviston maalaiskunta (Koiviston mlk, ) oli Etelä-Karjalassa sijainnut Suomen kunta, joka kuului Neuvostoliitolle vuonna 1944 luovutettuun alueeseen. Koiviston pinta-ala vuonna 1939 oli 280,3 km² ja asukasluku 8 883. Koiviston maalaiskunta rajoittui pohjoisessa Johannekseen ja idässä Kuolemajärveen. Lisäksi maalaiskunnan sisällä oli Koiviston kauppala.
Historia.
Koiviston satama mainitaan ensi kerran jo vuonna 1268 "Berjozovskoje"-nimellä. Koivistosta muodostettiin Viipurin kappeliseurakunta vuonna 1548 ja itsenäinen seurakunta 1575. Vuonna 1896 Koivistosta erotettiin Lavansaaren ja Seiskarin kunnat. Koiviston kirkonkylä ja Kotterlahden kylä erotettiin kunnasta Koiviston kauppalaksi vuonna 1927.
Koiviston asukkaat sijoitettiin jatkosodan jälkeen Askolan, Kymin, Mäntsälän ja Pornaisten kuntiin. Nyky-Venäjällä kunnan alue kuuluu Koiviston kauppalan alueen ohella Koiviston kaupunkikuntaan.
Kylät.
Ahtiala, Alvatti, Eistilä, Harila, Humaljoki, Hyttölä, Härkälä, Ilmasti, Ingertilä, Jaakkola, Kaaliala, Kaipiala, Keskisaari, Kiiskilä, Kiurlahti, Kurkela, Köri, Lemminkylä, Makslahti, Mannola, Partiala, Patala, Penttilä, Putus, Pönni, Rautanen, Römpötti, Saarenpää, Savonniemi, Soukansaari, Tervahartiala, Tetriniemi, Tiurinsaari, Vanhkylä, Vatnuori
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 16 koulupiiriin.
Seurakuntaolot.
Koivistolla ja Koiviston maalaiskunnalla oli yhteinen evankelis-luterilainen seurakunta. Näin ollen ei ollut olemassa seurakuntaa nimeltä Koiviston kauppalaseurakunta eikä seurakuntaa nimeltä Koiviston maaseurakunta, vaan sekä Koiviston kauppalan että Koiviston maalaiskunnan evankelis-luterilaiseen kirkkoon kuuluvat asukkaat kuuluivat samaan evankelis-luterilaiseen seurakuntaan.
Kuivajoki

Kuivajoki on Kuivajoen vesistön Pohjois-Pohjanmaalla Iin kunnassa sijaitseva laskujoki. Kuivajoki laskee Oijärvestä Perämereen. Kuivajoen tärkeimmät sivu-uomat ovat Oijärveen laskeva Kivijoki, Hamarinjoki ja Luujoki. Kuivajoen pituus Oijärvestä mereen on noin 40 kilometriä. Vesistöalue on suojeltu koskiensuojelulailla ja Kuivajoki kuuluu kansainväliseen Salmon Action Plan -ohjelmaan, jolla pyritään joen lohikannan palauttamiseen.
Kalalajeista Kuivajoessa esiintyy mm. lohi, harjus, hauki, ahven, lahna, made, siika ja nahkiainen.
Koskenpää

Koskenpää on Suomen entinen kunta, joka on nykyisin osa Jämsän kaupunkia. Se sijaitsee Jämsän ja Petäjäveden välisen seututien 604 varrella, 33 kilometriä Keuruulta kaakkoon, 56 kilometriä Jyväskylästä länsilounaaseen, 26 kilometriä Jämsän keskustasta pohjoiseen ja 20 kilometriä Petäjävedeltä etelään. Asukkaita Koskenpäällä on nykyään 700. Palveluihin kuuluvat Koskenpään koulu, baari, kylmä huoltoasema, paloasema, terveysasema, Koskenpään kirkko ja kyläkauppa. 
Koskenpään naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Jämsä, Jämsänkoski, Keuruu, Korpilahti, Kuorevesi ja Petäjävesi.
Historia.
Ensimmäiset ihmisasutukset Koskenpään alueella ovat olleet jo kivikaudella. Löydetyt kivikautiset esineet ovat peräisin itäisestä kampakeraamisesta kulttuurista. Rautakautisten löytöjen perusteella asutus on jatkunut pronssi- ja rautakauden yli nykypäivään asti.
Pysyvä asutus seudulle on muodostunut 1000-luvun paikkeilla, ihmisten siirtyessä Kanta-Hämeestä uusille alueille. Nimistöstä voidaan kuitenkin päätellä, että Koskenpäällä on asuttu jo ennen hämäläisten tuloa. Alueelta löytyy lappalaistyyppisiä ja Laatokan Karjalaan viittaavia nimiä.
Ensimmäinen asiakirjatieto on vuodelta 1464, jolloin Kavattilan Jöns Kawittula oli käräjillä lautamiehenä. Vuoden 1539 maakirjan mukaan Koskenpään alueella oli kuusi veroa maksavaa taloa, joista moni on olemassa tänäkin päivänä. 
Isojaon ja torppien perustaminen myötä asutustoimintaa vilkastui Jämsän kuntaan kuuluneella Koskenpäällä niin, että vuonna 1860 taloja oli 46.
Teollistuminen alkoi 1900-luvun alussa Koskenpään Tervatehdas Oy:n myötä, joka perustettiin vuonna 1909. Tehtaan toiminta päättyi 1950-luvun lopulla. Koskenpään Huopatehdas Oy aloitti toimintansa vuonna 1923. Sahloisten Kalliokoskeen rakennettiin voimalaitos 1940-luvulla.
J. A. Alleniuksen suunnittelema Koskenpään kirkko vihittiin käyttöön 1902. Koskenpään seurakunnasta tuli itsenäinen kirkkoherrakunta 1925. Koskenpää aloitti toimintansa itsenäisenä kuntana 1.1.1926 ja 1969 se liitettiin Jämsänkosken kuntaan (kaup. 1986). Jämsänkoski liitettiin edelleen Jämsään 2009.
Kylät.
Kirkonkylä, Kalmavirta, Sahloinen
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Koskenpäässä oli yksi taajama: kirkonkylä, jossa oli 281 asukasta. Sitä ei enää luokitella taajamaksi.
Väestö.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Koskenpään väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1930–1960.
Batman (kaupunki)

Batman on Batmanin maakunnan pääkaupunki Batman-joen varrella, Kaakkois-Turkissa. Batman on yksi Turkin vauraimmista kaupungeista, sillä se on maan ainoa öljyntuotantoalue. Kaupungin lähellä on Istanbuliin johtava rautatie ja lentokenttä. Batman tiedetään myös nimellä Iluh. Vuonna 2014 Batmanin asukasluku oli 381 814.
Väestö.
1950-luvulla kaupungissa oli asukkaita alle 3 000. Öljykenttien löytö vaurastutti kaupunkia merkittävästi. Nopeasti kehittyvään kaupunkiin muutti asukkaita työnperässä eri puolilta Turkkia. Alueen asukkaista 90 % on kurdeja ja yli 9 % turkkilaisia. 
Lentokenttä.
Batmanissa sijaitsee yksi Turkin suurimmista lentokentistä. Lentokenttä on myös toiminut vuodesta 1980 Naton lentotukikohtana.
Kylänlahden rautatieasema

Kylänlahden rautatieasema () on rautatieasema Lieksan kaupungin Kylänlahden kylässä Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla . Kylänlahden jugendtyylinen asemarakennus on rakennettu 1910 arkkitehti Thure Hellströmin V luokan aseman piirustusten pohjalta. Aseman ympäristöön kuuluvat päärakennus, makasiini, saunarakennus ja talli-liiteri. Nykyisin asema on yksityiskoti, mutta asemalla toimii myös Humaniores Oy, joka ylläpitää perhekoti Topinkaa ja järjestää koulutusta. Asemarakennus on peruskorjattu vuonna 2006.
Kylänlahden seisakkeella pysähtyy neljä taajamajunavuoroa joka päivä: kaksi Joensuuhun ja kaksi Nurmekseen.
Kylänlahti avattiin liikenteelle 16. lokakuuta 1911, ja asemanseudulle perustettiin höyrysaha ja tiilitehdas. Kylänlahti muutettiin miehittämättömäksi vuonna 1972, tavaraliikenne lakkautettiin 1981 ja henkilöliikenne lakkautettiin 17. elokuuta 1993. Henkilöliikenne aloitettiin kuitenkin uudelleen vuonna 1994 lähellä sijaitsevan Lieksan kristillisen opiston takia. Liikennepaikan viimeiset vaihteet poistettiin 1995.
Hietamäki (Inkeri)

Hietamäki on luterilainen seurakunta Inkerissä. Hietamäki oli Ruotsin vallan aikana Tuutarin seurakuntaa. Hietamäki tuli itsenäiseksi seurakunnaksi vuonna 1897. Asukkaita oli 5300 (1928). Hietamäki joutui toisessa maailmansodassa saksalaisten miehitysalueelle ja suomalaisväestö siirrettiin Suomeen 1943. Suomesta Neuvostoliittoon palanneet asukkaat karkotettiin venäläisille paikkakunnille. Nykyisin seurakunta on perustettu uudelleen. 
Hietamäen uusi kirkonkylä.
Hietamäen Innalasta on tullut nykyisin elpyneen seurakunnan kirkonkylä. Entinen kirkonkylä sijaitsi Jälkylässä (). Kirkkorakennus on melko vaatimaton, mutta sen kirkontorni muistuttaa vanhan puretun kirkon muotoa. Puretun vanhan kirkon paikalla Jälkylässä on muistoristi. Seurakunnan pastorina toimii Väinö Kuosti.
Hietamäen kylät.
Hietamäen kylät Keski-Inkeri kartaston mukaan. "Kursivoidut" kylät ovat hävinneet. Kylillä oli usein rinnakkaisnimiä, joten nimet eivät olleet yksikäsitteisiä.
"Alakylä", Annamoisio, "Anttila (Matikaisi)", "Hapolaisi (p. Huopalaisi)", "Heimosi (Noisela)", Hiekka, Hyttilä, Innala, Kannisi (Hirvosi), Kasukka (Pieni-Nikkurila), "Kaukaisi", Kauppila, Kemppilä, Kotsala (Vekarala), Kuttusi, Käivärä (Jälkylä), Kämäräisi, "Lottala", "Maksima (Rimelä)", Nikkarila (Suuri-Nikkarila), Niukkasi, Oikkosi (Kurenkylä), Petäjälä (Sapakkola)", Pihilä, Rappula, "Routela, Ruila (Pieni-Ukkola), Rytönmylly", Ryömi, Rötsänsilta (Korela), Sameraisi, "Seppä-Heikkilä (Sepheikkilä), Sipilä, Somerokangas, "Sunkura (Sunkuran hovi)", Tammikko, Timola (Uusikylä), Torikka, Törölä (Savela), "Ukkola (Suuri-Ukkola)", Uusitie, "Vainikka", Vaittila, "Suomen Vuisakka", Ärttölä
Ahokylä.
Tielisi, Matikaisi (Lempilä), "Kurenkylä (Hiljakaisi)"
Nuolijoki (Strelka).
Raikkosi, Rospeekka, Uusi-Hotokka, Vanha-Hotokka
Kavehkontu (Ropeen kolkka).
"Kavehkontu, Hamusi, Hapolaisi (Huopalaisi)"
Savelanoja.
"Jamalaisi, Kakkola (Kakko), Karhula, Kolkkasi", Tanskala, "Seppälä (Iivanaisi)"
Paukkala.
"Vanha-Paukkala, Uusi-Paukkala, Nuutila"
Venäläiset kylät.
Metsola, Kokatsu, Kapriola, Korpunoi, Kostankylä, Sosnankylä, Tukonovankylä, Vennäin Vuissakka.
Hietamäen kylät kirkonkirjojen mukaan.
Ahokylä (Tielisi), Hamusi, Hapolaisi, Heimosi (Noisela), Hiekka, Hirvosi, Hotokka, Hyttilä, Iivanaisi (Seppälä), Innala, Jamalaisi, Kakko (Kakkola), Karhula, Kasukka, Kaukaisi, Kauppila, Kavehkontu, Kemppilä, Kotsala (Vekarala), Kuttusi, Käivärä (Jälkylä), Kämäräisi, Matikaisi, Nikkarila, Niukkasi, Nuolijoki, Paukkala, Petäjälä (Sapakkola), Pieni Alakylä, Pihilä, Rappula, Rimelä, Rospekka, Routeela, Rytömylly, Ryömi, Rötsänsilta, Sameraisi, Savelaisi (Törölä), Seppä-Heikkilä (Heikkilä), Sipilä, Somerokangas, Sunkura, Suuri Alakylä, Tammikko, Tanskino (Tanskala), Timola (Uusikylä), Torikka, Vellankontu, Vuissakka, Ärttölä
Inkere

Inkere () on entinen inkeriläinen seurakunta Inkereenjoen alajuoksulla Pietarin eteläpuolella. Seurakunnan väkiluku oli 3550 (1928). Väestö oli enimmäkseen äyrämöisiä. Seurakuntaan kuului 22 puhtaasti suomenkielistä kylää. Entisen seurakunnan alueella sijaitsevat myös seuraavat suuret teollisuustaajamat: Ust'-Ižora (Усть-Ижора), Kolpina, Punaporu, Pella ja Uljana (Uljanovka / Ульяновка) sekä pienemmät taajamat: Lomkka, Pontonnaja (Понтонная) ja Sapjornaja (Сапёрная).
Historia.
Inkereen seurakunta perustettiin 1623-1626. Viimeisin kirkko rakennettiin 1839 ja suljettiin 1937. Osa seurakunnasta joutui toisessa maailmansodassa Leningradin saarron sisäpuolelle ja osa taas saksalaisten puolelle. Ne jotka jäivät saarron sisäpuolelle, lähetettiin 1942 muualle Neuvostoliittoon, kun taas saksalaisten käsiin jääneet siirrettiin Suomeen. Rintama asettui Inkereen kylien keskelle ja alueella käytiin ankaria taisteluja. Rintaman lähellä suuri osa siviileistä sai surmansa tai nääntyi nälkään ja tauteihin. Toisen maailmansodan jälkeen osa Inkereestä asutettiin venäläisellä väestöllä ja Suomesta Neuvostoliittoon palanneet karkotettiin venäjänkielisille alueille. Useimmat Inkereen kylät jäivät kuitenkin sodan jälkeen lopullisesti autioiksi.
Kylät.
Hävinneet kylät kursivoitu.
Anola (Аннолово), Aroteppola, "Hapoisi (Taskopsina, Таскобщина)", "Hovimäki (Старая Мыза)", Isoran Lopotti (Ям-Ижора), Iisakkala (Феклистово), Ивановское), "Kapasi (Корделево), Kavattila (Niippola), Kirtsala (Кирцалово), Kissala (Черная Речка), Kortela (Корделево)", Koski (Большие Пороги), "Lankila (Лангелево), Masala (Мазалово), Mokkola (Мокколово)", Montila (Монделево), "Niippola, Olosi (Olosinmäki / Самсоновка), Papusi (Пабузи), Petrovsina (Петровщина)", Pokrova (Покровское), "Porkkasi (Кирцалово), Possai (Федоровское), Potola (Подолово), Putrola (Мазалово), Putronmäki (Мазалово)", Puusta (Пустынка), "Rahikkala (Райколово), Riihikylä (Путролово)", Saahosi (Захожы), "Soinila (Симанкина)", Suomen Jerttova (Большое Гертово), "Tuomaala (Петровщина)", Tusinansuu (Усть-Тосна), Uusi-Kallila, Vanha-Kallila, Voiskorova (Войскорово)
Papua-Uuden-Guinean kielet

Tämä on osittainen luettelo Papua-Uudessa-Guineassa puhuttavista kielistä. Tarkkaa lukumäärää ei osata sanoa, mutta Papua-Uudessa-Guineassa puhutaan yli 800 eri kieltä. Ethnologuen mukaan maassa puhutaan 839 kieltä. Papua-Uudessa-Guineassa tavataan reilu 10 % kaikista maailman kielistä.
Viralliset kielet ja lukutaitoisuus.
Papua-Uuden-Guinean perustuslain mukaan maan kolme virallista kieltä ovat englanti, tok-pisin ja hiri-motu. Vuonna 2015 papuauusiguinealainen viittomakieli nostettiin maan neljänneksi viralliseksi kieleksi.
Virallisista kielistä tok-pisin on maan lingua franca. Sitä käytetään maan poliittisen ja taloudellisen elämän ensisijaisena kielenä. Englantia äidinkielenään puhuvia on sen sijaan noin 1–2 % maan väestöstä, mutta englanti on merkittävä kieli maan opetussektorilla. Virallisista kielistä vain joko tok-pisinin tai hiri-motun osaaminen arkisella tasolla on kielitaitovaatimus niille, jotka hakevat Papua-Uuden-Guinean kansalaisuutta. 
Maan asukkaista arviolta 64 % on lukutaitoisia.
Kotoperäiset kielet.
Papua-Uusi-Guinea on kielten lukumäärässä mitattuna maailman monikielisen maa. Maan suureen kielimäärään vaikuttavat vaikeakulkuinen maasto, eristäytyneet yhteisöt ja maan noin 40 000 vuotta pitkä asutushistoria.
Maan kotoperäiset kielet jaetaan karkeasti kahteen ryhmään: austronesialaisiin kieliin ja papuakieliin. Papuakielten puhujat asuvat pääsääntöisesti sisämaassa ja edustavat enemmistöä väestöstä. Austronesialaisia kieliä puhuvat asuvat pääsääntöisesti rannikolla ja pienemmillä saarilla. Puhutuin näistä kielistä on enga, jolla on arviolta 165 000 puhujaa.
Huolimatta siitä, että muilla kielillä ei ole virallisesti tunnustettua asemaa Papua-Uudella-Guinealla, tämä ei sinänsä ole vaikuttanut niiden elinvoimaisuuteen. Kotoperäisten kielten elinvoimaisuuteen vaikuttavat kuitenkin alati kasvava muutto kaupunkeihin, eri kieltä puhuvien väliset avioliitot ja virallisten kielten käytön lisääntyminen. Paikallisyhteisöt, kielitieteilijät ja järjestösektori pyrkivät estämään kielikuolemia. Kotoperäisillä kielillä on merkittävä rooli paikallisten perinteiden säilymisessä ja koodinvaihto on yleistä. Kielikuoleman jälkeen yhteisö alkaa käyttää yleensä tok-pisiniä tai harvinaisessa tapauksessa englantia.
Kattila (Inkeri)

Kattila () on entinen luterilainen seurakunta Inkerissä. Se on vanhaa vatjalaisten asuinseutua, jossa luterilaisia inkerinsuomalaisia asui vain muutamissa kylissä.
Seurakunnan historiaa.
Kattilan luterilainen seurakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1624. 1700-luvun alun sotavuosien jälkeen Kattilalla, Soikkolalla ja Kapriolla oli yhteinen kirkkoherra. Vuoden 1740 tienoilla Kattila ja Soikkola yhdistettiin, ja vuonna 1834 niihin liitettiin myös Novasolkan seurakunta. 
Kattilaan rakennettiin uusi puukirkko vuonna 1759. Se korjattiin vuonna 1892. Vuonna 1904 koko seurakunnassa oli noin 1 600 suomalaista, noin 300 virolaista ja 30 saksalaista jäsentä. 1900-luvun alussa kirkkoherranvirka oli pitkään täyttämättä, koska köyhään seurakuntaan, jonka kolme kirkkoa sijaitsivat kaukana toisistaan, oli vaikeaa löytää hakijoita.
Vuonna 1919 kolme seurakuntaa erosivat jälleen toisistaan, ja Kattilan virolaiset perustivat oman seurakunnan. Kirkko suljettiin vuonna 1932, minkä jälkeen se toimi elokuvateatterina. Seurakunnan toiminta päättyi 1930-luvun lopussa.
Toisen maailmansodan aikana seutu oli Saksan miehittämä. Vuonna 1943 saksalaiset siirsivät miehitysalueelle jääneen suomalaisväestön Suomeen, josta heidät sittemmin palautettiin Neuvostoliittoon. Inkeriläisiä ei kuitenkaan päästetty kotiseudulleen, vaan heidät karkotettiin aluksi muualle Venäjälle. Myöhemminkin vain harva onnistui palaamaan. Monet asettuivat Karjalan tasavaltaan ja Viroon tai ovat sittemmin muuttaneet Suomeen.
Kattilan kylät.
1900-luvun alussa Kattilan seurakuntaan kuuluivat seuraavat kylät: 
Suomalaisia asui vain Ahokylässä, Korovaisissa, Ruuppinassa, Matautiossa, Namasterissa, Raanalassa, Rasissa ja Värtösissä. Muut olivat vatjalais-venäläisiä sekakyliä.
Nykyään seurakunnan alue kuuluu Leningradin alueen Jaaman piirin Kattilan, Niisnovan ja Laukaansuun kuntiin.
Keltto

Keltto (, ) on maaseutuasutus Seuloskoin piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Siellä on asukkaita on 9 085, ja sen keskus sijaitsee 12 kilometriä Pietarista itään. 
Keltossa on myös Inkerin kirkon luterilainen seurakunta, joka nykymuodossaan perustettiin vuonna 1989. Kelton kirkko rakennettiin Kolpinan kylään (), ja se vihittiin käyttöön vuonna 1992. Samassa kylässä on myös S. J. Laurikkalalle nimetty teologinen instituutti, josta valmistuu muun muassa pappeja Inkerin kirkolle. Utsjoen seurakunta tukee Suomen Evankelisluterilaisen Kansanlähetyksen välityksellä Inkerin kirkon Kelton koulutuskeskuksen toimintaa. Sen vieressä on vanhusten palvelutalo, jossa noin puolet asiakkaista on inkeriläisvanhuksia. Keltossa on myös nuorempia inkeriläisiä yksityisyrittäjiä, jotka ovat perustaneet muun muassa matkailu- ja majoituspalveluja.
Historia.
Keltto -nimen alkuperä on epäselvä. Vielä 1900-luvun alussa käytettiin lajasti rinnakkain muotoa "Kelttu". Kansatieteilijä E. H. Buschin mukaan se merkitsisi autiomaata. Myös lausuttu otaksuma, että nimi olisi yhteydessä "keltaisen" kanssa, koska hiekkamaa on senväristä. Seurakunnan tarkkaa perustamisajankohtaa ei tiedetä, mutta vuonna 1628 se oli jo olemassa. Kirkonkylä sijaitsi Ruotsin vallan aikana Uudessakylässä. Pohjansodassa kirkko hävitettiin ja rakennettiin uudelleen Kirkonpellonkylään. Kirkko otettiin seurakunnalta pois vuonna 1939, ja se purettiin vuonna 1941, ja sen puutavara käytettiin raaka-aineeksi ampumahautoihin. Seurakuntalaiset kokoontuivat vielä tämän jälkeen muun muassa jumalanpalveluksiin vanhalla hautausmaalla kirkon lähellä.
Keltossa toimi Ivan Pavlov, joka tutki neurologiaa vuonna 1926 perustetussa tutkimuslaitoksessaan. Hänet tunnetaan varsinkin koirien kanssa tekemiensä kokeiden perusteella muodostamastaan Pavlovin teoriasta. Pavlovin asunto on museo, jonne pääsee tilauksesta.
Kelton pohjoispuolella Pietarista Seuloskoin kaupungin kautta Laatokan rantaan kulkee Elämän tie, joka vuosina 1941–1943 yhdisti saksalaisten piirittämän Leningradin maan pääosaan. Elämän tietä pitkin piiritykseen joutuneille tuotiin ruokaa, ja tätä tietä pitkin maaliskuussa 1942 inkeriläiset karkotettiin piirityksestä Siperiaan. Elämän tien varrella on runsaasti muistomerkkejä ja Laatokan rannassa on museo.
Kelton kylät.
Ala-Kalttina, Ansareinmäki, Autio (Pappilanautio), Tuprova, Haapoja, Hirvonen (Hirvosi), Hännikäinen, Häsälä, Jaanila, Jorohkova, Kankurinmäki, Kanninen, Karjalankylä, Keltto, Kirkonpelto, Kolpina, Korkkina, Koski, Likolampi, Maaslova, Mustapää, Määhnälä, Ollikkaismäki, Orava, Pieni-Manuskala, Poru, Puntala, Pustoska, Rosmittala, Saakrova, Sarvela, Seltsoi (Voeikovo), Suoranta (Suoranda), Suuri-Manuskala, Tauru, Tokkari, Valittula, Vanhakylä, Virkkilä, Ylä-Kalttina
Kolppana

Kolppana () on kylä ja entinen luterilainen seurakunta Inkerissä lähellä Hatsinan kaupunkia.
Historiaa.
1600-luvulla Kolppana muodosti Skuoritsan luterilaisen seurakunnan eteläisimmän osan. Siitä länteen sijaitsi Tääkelin seurakunta, jolla oli oma kirkkoherra 1640-luvulta lähtien. Tääkelillä, myöhemmältä nimeltään Spankkovalla, oli oma pastori 1720-luvulle saakka, mutta sen jälkeen seurakunta, johon kuului myös Kolppanan seutu, liitettiin Koprinaan. Vuonna 1753 Spankkovasta ja Kolppanasta tuli itsenäinen seurakunta. Keisari Paavali I rakennutti Kolppanaan pyhille Pietarille ja Paavalille omistetun kivikirkon, joka valmistui vuonna 1802. Vuonna 1860 Spankkovan ja Kolppanan seurakuntaan kuului noin 1500 inkerinsuomalaista. Vuonna 1905 seurakunnassa oli noin 4800 suomalaista ja viitisenkymmentä virolaista jäsentä. Vuosina 1863–1918 Kolppanassa toimi suomalainen opettajaseminaari.
1920-luvun alusta lähtien Spankkova ja Kolppana toimivat erillisinä seurakuntina. Kolppanan kirkon torni purettiin vuonna 1933 ja kirkko suljettiin vuonna 1937.
Toisen maailmansodan aikana saksalaisten miehitysalueelle jäänyt Kolppanan suomalaisväestö siirrettiin Suomeen vuonna 1943.
Kylät.
Kolppanassa oli 18 kylää: Pieni Hatsina, Himasi, Kivijärvi, Pieni Kolppana, Suuri Kolppana, Kurema, Lätinä, Pieni Paaritsa, Suuri Paaritsa, Räpisi, Ala-Sakoska, Ylä-Sakoska, Salusi, Sernitsa, Uusi Sernitsa, Vaijala, Vakkala ja Vopsi.
Kosemkina

Kosemkina eli Narvusi on luterilainen seurakunta Länsi-Inkerissä, Luoteis-Venäjällä. Historiallisesti sen alue on käsittänyt Laukaanjoen alajuoksun ja Kurkolanniemen kylät. Luterilaisten inkerinsuomalaisten lisäksi seudulla on asunut ortodoksisia inkerikkoja ja vatjalaisia. Nykyään seurakunnan alue kuuluu Leningradin alueen Jaaman piirin Narvusin, Laukaansuun ja Suuren-Lutskan kuntiin. Aiemmin, Venäjän keisarikunnan aikana kylä (venäjäksi "Kuzjomkino") ja ympäröivä seutu oli osa Pietarin kuvernementin Jaaman kihlakuntaa.
Seurakunnan historia.
Kosemkinan seurakunta on perustettu viimeistään 1640-luvulla. Vuonna 1690 se liitettiin Narvan ruotsalaiseen tuomiokirkkoseurakuntaan. Venäläisten vallattua Inkerin Kosemkinalla oli yhteinen kirkkoherra Narvan pyhän Mikaelin suomalais-ruotsalaisen seurakunnan kanssa.
Suuren-Narvusin kylään rakennettiin vuonna 1732 pyhän Andreaan kirkko. Vuonna 1879 se korvattiin kivisellä pyhän kolminaisuuden kirkolla. Vuonna 1905 Kosemkinassa oli 3 700 suomalaista ja 100 virolaista seurakuntalaista. Vuosittain Narvusissa pidettiin 32 suomen- ja vironkielistä jumalanpalvelusta.
Seurakunnan lounaisosa liitettiin vuonna 1920 Viroon Tarton rauhansopimuksella. Viroon kuulunutta aluetta sanottiin Viron Inkeriksi. Venäjälle jäänyt osa oli vuodesta 1920 lähtien itsenäinen seurakunta. Kosemkinassa jumalanpalveluksen loppuivat vuonna 1935, ja viranomaiset sulkivat kirkon seuraavana vuonna. Saksalaismiehityksen aikana Kosemkinan kirkko oli jälleen käytössä.
Kosemkinan seurakunta perustettiin uudelleen vuonna 1990, ja se sai takaisin aiemmin kerhotalona käytetyn kirkon. Seurakunta kuuluu Inkerin evankelis-luterilaisen kirkon Länsi-Inkerin rovastikuntaan. Sen kirkkoherrana toimii Anatolij Leshik
Kosemkinan kylät.
Arsiansaari, Feodormaa, Haavikko, Hakaja, Hinnola, Joenperä, Kaipaala, Kiiskala, Kirjamo, Konnu, Korovina, Kotko, Kukkosi, Kullankylä, Kurkula, Laukaansuu, Liivakylä, Luttova, Mannakka, Narvusi, Pärspää, Ropsu, Salansuu, Struuppova, Suokylä, Sutela, Takaväljä, Tiensuu, Uusi Narvusi, Uusi Struuppova, Vena, Vipiä
Kupanitsa

Kupanitsa () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Inkerin ylängöllä kolme kilometriä Volossovasta koilliseen. Kylässä on 250 ja kunnassa 3 600 asukasta (vuonna 2011). Kupanitsa on myös Inkerin kirkon seurakunta.
Maantiede ja asutus.
Kupanitsan kunnan pinta-ala on 147,02 neliökilometriä. Se rajoittuu kaakossa Volossovan piirin Kikkerin, etelässä Volossovan, lännessä Terpitsan ja pohjoisessa Lopitsan ja Seltsan sekä koillisessa Hatsinan piirin Sääskelän ja idässä Jelisavettinan kuntiin. Pinta-alasta 48,5 % on metsää, 45,6 % maatalousmaata ja 5,3 % asuinaluetta.
Pinnanmuodostukseltaan seutu on kumpuilevaa tasankoa. Siellä esiintyy paljon karsti-ilmiöitä. Ainoa vesistö on pieni Hylkysinjärvi (ven. "Hjulgjuzi").
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Suminan (ven. "Sumino") taajama ja 12 kylää: Korkka ("Gorki"), Korkkylä eli Korpikylä ("Kurgolovo"), Kottina I ("Kotino"), Kottina II ("Ožogino"), Muratta ("Muratovo"), Putina ("Budino"), Rževka, Seropitsa ("Krasnyje Tšerepovitsy"), Sokolovka, Torossova ("Torosovo"), Vesikkola ("Vezikovo") ja Volkova ("Volgovo"). Suurimmat asutuskeskukset ovat noin puolentoista tuhannen asukkaan Sumina ja Torossova.
Historia.
Novgorodin Vatjan viidenneksen Kaprion kihlakunnan Osertsan pogostaan kuulunut Kupanitsan kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuoden 1500 verokirjassa. Ruotsalaisaikana 1600-luvun puolessävälissä siitä tuli luterilaisen seurakunnan keskus. Kupanitsan ja sen vieressä sijainneen ”Pienen-Kupanitsan” eli Röllän asukkaat olivat inkerinsuomalaisia savakoita. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa kylä toimi volostin ja neuvostoaikana kyläneuvoston keskuspaikkana.
Liikenne, talous ja palvelut.
Kupanitsan kautta kulkevat Kemppaalan (ven. "Kempolovo") ja Hattulan ("Šapki") sekä Sääpinän ("Žabino"), Volossovan, Repolan ("Repolka") ja Verestin väliset maantiet, joilta on yhteys Pietarin ja Tallinnan väliselle valtatielle. Kunnan eteläpuolella kulkee Pietarin ja Tallinnan välinen rautatie. Kylistä on linja-autoyhteydet Volossovaan ja Pietariin.
Seudun pääelinkeino on karjanhoitoon ja vihannesten viljelyyn keskittynyt maatalous. Kunnassa toimivat Suminan ja Torossovan maatalousyritykset sekä parikymmentä yksityistilaa. Merkittäviä työllistäjiä ovat myös sosiaali- ja terveyspalvelut sekä koulutus. Yli kaksi kolmasosaa työvoimasta käy töissä Pietarissa, Volossovassa tai naapurikunnissa.
Palvelut ovat keskittyneet Suminaan ja Torossovaan. Niihin kuuluu kaksi lastentarhaa, keskikoulu, pieni poliklinikka ja lääkintäasema sekä kirjastot, kulttuuritalot, postit ja pankki.
Nähtävyydet.
Kunnan alueelta on löydetty useita keskiaikaisia kurgaani- ja kivikehyshautoja. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat vuonna 1861 pystytetty Kupanitsan luterilainen kirkko sekä Volkovan, Torossovan ja Suminan kartanoalueet.
Amele

Amele on Papua-Uudessa-Guineassa puhuttava kieli. Se kuuluu yleisuusiguinealaisten kielten alaryhmään nimeltä madangkielet. Sillä on noin 5 300 äidinkielistä puhujaa (1987). Kielen sanajärjestys on subjekti-objekti-verbi.
Kieli lasketaan uhanalaiseksi ja sijoittuu maantieteellisesti Madangin provinssiin. Amele jakautuu kolmeen päämurteeseen.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Uusi testamentti käännettiin ameleksi ensimmäistä kertaa vuonna 1997.
Yleisnero

Yleisneroksi kutsutaan henkilöä, joka hallitsee erinomaisesti useita eri tieteen ja taiteen aloja.
Malliesimerkkinä yleisnerosta pidetään usein renessanssin aikaista keksijä-taiteilija-tutkija Leonardo da Vinciä. Vastaavasti "renessanssi-ihmiseksi" kutsutaan henkilöä, jolla on poikkeuksellisen laajat tiedot useista eri taiteen- tai tieteenaloista.
Kars

Kars on kaupunki Koillis-Turkissa lähellä Armenian rajaa. Se on Karsin maakunnan pääkaupunki, ja siellä asui vuoden 2022 arvion mukaan noin 91 000 ihmistä.
Kars kuului Venäjälle vuosina 1878–1918. Turkkilaiset miehittivät kaupungin 1918 ja perustivat sinne tasavallan. Neuvosto-Venäjä vahvisti kaupungin kuulumisen Turkille Brest-Litovskin rauhansopimuksella 3. maaliskuuta 1918.
Seuranneiden sekavien vaiheiden jälkeen kaupunki liitettiin Turkkiin. Turkki ja Armenia riitelevät edelleen kaupungista.
Monet matkailijat tulevat Karsiin käydäkseen Anin rauniokaupungissa, joka sijaitsee noin 50 kilometriä kaakkoon Karsista.
Orhan Pamukin kirjan "Lumi" tapahtumat sijoittuvat Karsiin.
Esoteerinen uskonnollinen ajattelija G. I. Gurdjieff varttui Karsissa.
Markkova

Markkova (), aik. "Loppi" tai "Lopenkolkka", on entinen luterilainen seurakunta Inkerin itäisimmässä osassa.
Seurakunnan historia.
1640-luvulla perustetun Lopen luterilaisen seurakunnan Puttilan kylässä sijainnut kirkko tuhoutui 1700-luvun alun sotavuosina. Pietari Suuri asutti kylän venäläisillä talonpojilla. Luterilainen kirkko rakennettiin vuonna 1722 Markkovan kylään, josta seurakunta sai uuden nimensä. Uusi kirkko pystytettiin vuonna 1777. Markkovan seurakuntaan kuuluivat myös Pähkinälinnan ja Uuden-Laatokan kaupunkien luterilaiset.
Markkovan ja Järvisaaren seurakunnat yhdistettiin vuonna 1831. Yhteisen seurakunnan pappila sijaitsi Markkovassa, jonne vuonna 1845 rakennettiin uusi pyhän Johanneksen kirkko. 
Vuoden 1860 tienoilla Markkovan seurakuntaan kuului noin 2100 inkerinsuomalaista. 1800-luvun lopulla seudulle muutti paljon virolaisia. Vuonna 1905 noin 4900 seurakuntalaisesta 4300 oli suomalaisia ja noin 600 virolaisia. 1900-luvun alussa suomenkielisiä jumalanpalveluksia pidettiin joka toinen viikko Markkovassa ja joka toinen Järvisaaressa. Molemmissa kirkoissa pidettiin vuosittain kuusi vironkielistä jumalanpalvelusta. Pähkinälinnassa ja Uudessa-Laatokassa järjestettiin vuosittain 6–8 jumalanpalvelusta suomeksi ja joskus myös saksaksi. Neuvostoaikana molempien seurakuntien toiminta jatkui 1930-luvun lopulle saakka. Markkovan kirkko suljettiin vuonna 1937 ja purettiin toisen maailmansodan aikana.
Markkovan suomalaisasutus.
Markkovan suomalaiset olivat alkuperältään savakoita. Suomalaisasutus muodosti kapean vyöhykkeen Pähkinänlahden eteläpuolisella ylängöllä. Laatokan rantakylät olivat Liipukkaa lukuun ottamatta venäläisiä, ja myös suomalaisalueen eteläpuolella sijaitsi venäläiskyliä. Eräissä kylissä asui sekä suomalaisia että venäläisiä.
Seurakuntaan kuuluivat seuraavat kylät:
Suomalaisasutus hävisi toisen maailmansodan aikana. Nykyään alue kuuluu Leningradin alueen Kirovskin piiriin.
Moloskovitsa

Moloskovitsa (), aikaisemmin myös Valkeakirkko, on kylä ja taajama Leningradin alueen Volossovan piirin Kolositsan kunnassa Venäjällä sekä entinen luterilainen seurakunta Inkerissä.
Moloskovitsan seurakunta.
Moloskovitsan luterilaisen seurakunnan perustivat Jaaman läänin Ruudan pogostaan muuttaneet saksalaiset uudisasukkaat 1630-luvulla. Patronaattioikeus, oikeus asettaa papin viran haltija, kuului 1600-luvulla pitkään saksalaisille. Venäläisten vallattua Inkerin 1700-luvun alussa Moloskovitsaan yhdistettiin Novasolkan ja Unatitsan seurakunnat. 1750-luvun lopussa Novasolkasta tuli jälleen itsenäinen seurakunta.
Saksalaisten Moloskovitsaan vuonna 1632 rakentama valkoinen kivikirkko, josta seurakunta on saanut toisen nimensä, seisoi korkealla ja näkyvällä paikalla. Se oli jo pitkään ollut Inkerin vanhin luterilainen kirkko, kun se vuonna 1877 sai talonpoika Mikko Harjun kustantaman kellotornin. Vuonna 1902 tehdyssä remontissa kirkon jyrkkää kattoa madallettiin.
Vuoden 1860 tienoilla seurakuntaan kuului noin 2800 henkeä, joista 71 oli saksalaisia ja loput inkerinsuomalaisia. 1800-luvun lopulla Moloskovitsan seudulle muutti paljon virolaisia uudisasukkaita, ja vuodesta 1874 lähtien heille järjestettiin vironkielisiä jumalanpalveluksia. Vuonna 1905 seurakunnassa oli suomalaisia noin 2300 henkeä, virolaisia noin 2000 ja saksalaisia 50. 1900-luvun alussa pääkirkossa pidettiin vuosittain 60 suomenkielistä, 42 vironkielistä ja 8 saksankielistä jumalanpalvelusta. Vironkielisiä jumalanpalveluksia järjestettiin myös Simetsassa.
Vuonna 1919 seurakunta jakaantui suomalaiseksi Moloskovitsan ja virolaiseksi Moloskovitsan ja Opoljan seurakunnaksi. Kirkollinen toiminta jatkui vuoteen 1937, jolloin Moloskovitsan kirkko suljettiin. Sen jälkeen sitä käytettiin kerhotalona. Nykyisin kirkosta on jäljellä vain rauniot, mutta sen restaurointia suunnitellaan. Lähimmät toimivat luterilaiset seurakunnat ovat Volossovassa, Kupanitsassa ja Jaamassa.
Moloskovitsan kylät.
1900-luvun alussa Moloskovitsan seurakuntaan kuuluivat seuraavat kylät: 
Moloskovitsan kylistä suurin osa oli suomalais-venäläisiä sekakyliä. 1800–1900-luvun vaihteessa monissa kylissä asui myös virolaisia.
Toisen maailmansodan aikana seutu oli Saksan miehittämä. Vuonna 1943 saksalaiset siirsivät miehitysalueelle jääneen suomalaisväestön Suomeen, josta heidät sittemmin palautettiin Neuvostoliittoon. Inkeriläisiä ei kuitenkaan päästetty kotiseudulleen, vaan heidät karkotettiin aluksi muualle Venäjälle. Myöhemminkin vain harva onnistui palaamaan. Monet asettuivat Karjalan tasavaltaan ja Viroon tai ovat sittemmin muuttaneet Suomeen.
Nykyään seurakunnan alue kuuluu Leningradin alueen Volossovan piiriin.
Shōgi

Shōgi (, "kenraalipeli") on shakkia muistuttava lautapeli, joka on kehittynyt Japanissa.
Historia.
Shogin alkuperä on tuntematon, mutta pelin on arveltu kehittyneen kiinalaisesta xiangqi-pelistä Nara-kaudella vuosina 710–794. Shogista tuli suosittua japanin yläluokan parissa Heian-kaudella 794–1185. Aluksi peliä pelattiin erikokoisilla laudoilla. Shogin nykymuoto on kehittynyt 9×9-laudalla pelatusta ”pienestä shogista” erotuksena suuremmilla laudoilla pelatuista muunnelmista. Pelin säännöt vakiintuivat Edo-kauden 1600–1868 alussa.
Tavoite.
Shogissa kaksi pelaajaa pelaa toisiaan vastaan. Pelin tavoite on tehdä vastustajan kuninkaasta matti uhkaamalla sitä niin, että uhkausta ei voi torjua. Matin tekijä voittaa pelin.
Peli päättyy tasan, kun sama asema esiintyy neljännen kerran niin, että seuraavat kolme ehtoa toistuvat:
Lauta ja nappulat.
Shogia pelataan ruudukkolaudalla, jolla on 9×9 samanväristä ruutua.
Kummallakin pelaajalla on alkuasemassa 20 nappulaa. Nappulat ovat litteitä laattoja, joiden kärki asetetaan aina osoittamaan vastapelaajaa kohti. Nappuloissa on japaninkielisiä kirjoitusmerkkejä, jotka osoittavat niiden arvon.
Shōgin nappulat ja niiden suomenkieliset lyhenteet:
Pelin kulku.
Aloitusasema.
Kumpikin pelaaja asettaa nappulansa alla olevalla tavalla osoittamaan vastustajaa.
Siirrot.
Aloitussiirron tekijää kutsutaan suomeksi mustaksi, toista pelaajaa valkoiseksi. Pelaajat siirtävät vuorotellen. Siirto voi olla joko oman nappulan siirto toiseen ruutuun, tai lyödyn nappulan pudotus tyhjään ruutuun.
Lyönnit.
Pelaaja lyö vastustajansa nappulan siirtämällä oman nappulansa sen ruutuun.
Korotukset.
Pelaaja voi korottaa nappulansa siirtämällä sen korotusalueelle, joka on merkitty vastapuolen päätyyn. Korotettu nappula saa uusia siirtymismahdollisuuksia. Kun nappula korotetaan, se käännetään ylösalaisin. Korottamattomien nappuloiden teksti on musta, korotettujen punainen.
Pudotukset.
Pelaaja voi halutessaan palauttaa jonkin lyömänsä nappulan laudalle omana korottamattomana nappulanaan pudottamalla se johonkin tyhjään ruutuun kärki vastustajaa kohti. Pudotusnappulan sijoituksessa on joitain rajoituksia.
Strategia ja taktiikka.
Shogin strategiat muistuttavat shakin strategioita. Shogin taktiikkaan lisäkerros tulee pudotussäännöstä, joka samalla tekee pelistä shakkia taktisemman. Shogin loppupelissä nappuloita on runsaammin kuin shakissa. Peliin kuuluu usein se, että kumpikin pelaaja hyökkää ja puolustaa samanaikaisesti eri puolilla lautaa.
Nappuloiden suhteellisista pistearvoista ei ole yhtenäistä käsitystä. Erään arvion mukaan ne ovat sotilas (1), peitsi (3), ratsu (4), hopea (5), kulta (6), lähetti (8) ja torni (10). Lisäksi korotettu sotilas, peitsi, ratsu ja hopea ovat 6 sotilaan arvoisia, lähetti 10:n ja torni 12:n.
Shogin puolustuksessa keskeistä on linnoitusten rakentaminen. Shogissa tunnetaan useita nimettyjä peruslinnoituksia. Avausvaiheessa pelaajat voivat sotilasrivistönsä takana rakennella puolustusasemia. Etenkin kuningas siirretään usein turvaan alarivin keskeltä. Myös useita hyökkäysstrategioita on tunnistettu, ja moni niistä perustuu nappuloiden pudottamiseen.
Antero

Antero on vanha suomalainen miehen etunimi. Nimestä on käytössä myös muoto Anteri.
Antero on muunnelma nimestä Andreas, joka puolestaan juontuu ’miehekästä’ tarkoittavasta kreikan sanasta "andros". Anteron nimipäivä on 30. marraskuuta, apostoli Andreaksen muistopäivänä. Toisaalta Antero kuuluu kalevalaisiin nimiin (Antero Vipunen), mutta tätäkin kautta taustalla voi olla apostoli Andreas: on näet esitetty, että Antero Vipusen taustalla olisi apostoli Andreas, jonka apostolin tunnus eli attribuutti vinoristi olisi tulkittu vipuansaksi.
Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Antero on annettu Suomessa 189 693 miehelle ja alle 20 naiselle. Sen muunnelma "Anteri" on tai on ollut noin 90 henkilön nimenä.
Anterojen lempinimiä ovat ainakin Antti, Anssi, Andy, Antsa, Antsu ja Anttu.
Tunnettuja Anteroja.
Listan henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.