tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Seawolf-luokka

Seawolf on Yhdysvaltain laivaston kolmen ydinsukellusveneen muodostama alusluokka, jonka oli tarkoitus korvata Los Angeles -luokka. Kylmän sodan päättyminen keskeytti hankkeen ja ainoastaan kolme alusta valmistettiin. Alukset tilattiin 1989 kylmän sodan loppuvaiheessa ja niistä ensimmäinen saatiin palvelukseen 1997.
Suunnittelu.
Luokka suunniteltiin Neuvostoliiton laivaston strategisten ballistisin ohjuksin varustettujen sukellusveneiden (SSBN) torjuntaan, ennen kuin ne ehtisivät iskeä kohteisiinsa Yhdysvalloissa. Ne ovat edeltäneitä aluksia hiljaisempia, suurempia, nopeampia ja paremmin aseistettuja. Torpedoputkien määrä on kaksinkertaistettu Los Angeles -luokasta. Luokan alukset olivat näistä syistä johtuen myös paljon kalliimpia. 
Alusluokka käyttää kehittyneempää ARCI Modified AN/BSY-2 -taistelunjohtojärjestelmää, joka sisältää uuden pallomaisen kaikuluotaimen (k-en|Wide Aperture Array,WAA}} ja uuden perässä vedettävän kaikuluotainjärjestelmän. Alusten voimanlähteenä on S6W-painevesireaktori, joka tuottaa 39 megawatin tehon potkuriakselille.
Luokan sukellusveneissä on kahdeksanputkinen kaksikerroksinen torpedohuone, jossa ne pystyvät kuljettamaan 50 kappaletta Mark 48 48 ADCAP -torpedoita, Tomahawk-risteilyohjuksia tai Harpoon-merimaaliohjuksia tai jopa sata merimiinaa. Lisäksi veneissä on ilmalukot taistelusukeltajille ja erikoisjoukoille. Aluksissa on myös monipuolinen varustus matalanveden operaatioita varten, kuten esimerkiksi vedellä täytettävä siilo taistelusukeltajien ja näiden varusteiden veteenlaskemiseksi.
Alukset.
Alkuperäisen tilauksen mukaan laivaston koko olisi ollut 29 alusta ja laivasto olisi rakennettu seuraavan kymmenen vuoden aikana. Myöhemmin tilausta pienennettiin 12 alukseen. Kylmän sodan päättymisen ja budjettirajoitusten vuoksi tilaus supistettiin vuonna 1995 kolmeen alukseen ja pienempikokoisen Virginia-luokan sukellusveneen suunnittelu aloitettiin.
"USS Jimmy Carter" on karkeasti arvioiden 30 metriä pidempi, kuin luokan kaksi muuta alusta. Pidennys johtuu Multi-Mission Platformista (MMP), joka mahdollistaa kauko-ohjattavien alusten ja erikoisjoukkojen laskemisen veteen. MMP toimii myös vedenalaisena työpisteenä veden alla kulkevien optisten kaapeleiden kuuntelua varten. Tämä tehtävä oli aiemmin käytöstä poistetulla "USS Parchella".
Asenteellinen kielenkäyttö

Asenteellinen kielenkäyttö on argumentointivirhe, jossa argumentin totuusarvo pyritään ratkaisemaan, ei suinkaan sillä "mitä" esitetään, vaan "miten" asia esitetään. Asenteellinen kielenkäyttö on sukua muoto sisällön yli- ja savuverho-argumentointivirheille. Siitä on olemassa kolme muotoa: naurettavuuteen vetoaminen ("argumentum ad ridiculum"), imartelu ja sanakikkailu.
Argumentum ad ridiculum.
"Argumentum ad ridiculumissa" pyritään käyttämään kieltä niin, että vasta-argumentista tulee joko naurettava, vastenmielinen tai muutoin epämiellyttävä. Sen yleinen muoto on seuraava:
"Asevelvollisuus on ainoa toimiva tapa saada luotettava ja toimintakykyinen armeija. Olemme paljon paremmassa turvassa silloin, kun meidän omat poikamme puolustavat meitä. Kaikenkarvaiset palkkasoturit taistelevat vain rahasta."
"Jos Einsteinin suhteellisuusteoria muka on totta, silloin autoni muuttuu siniseksi kun ajan kohti, ja punaiseksi kun ajan poispäin, ja sitä lyhyemmäksi ja painavammaksi, mitä kovempaa ajan. Uskooko joku tuollaista kukkua?"
Imartelu.
Imartelu merkitsee sitä, että käytetään kieltä osoittamaan, että argumentin esittäjän persoonassa on jotain, mikä tekee argumentin oikeaksi. Tämä on sukua muoto sisällön yli -argumentointivirheelle. Sen yleinen kaava on:
"Olet aivan liian fiksu uskoaksesi Jumalaan"
"Mikset kuuntele tuota siististi pukeutunutta myynti-insinööriä ja hänen esitelmäänsä Windowsin ylivoimaisuudesta Macintoshiin nähden?"
Sanakikkailu.
Sanakikkailu merkitsee kiertoilmaisujen, eufemismien tai dysfemismien käyttöä niin, että viesti vääristyy tahallisesti. Sanakikkailu on yleistä poliittisessa retoriikassa. George Orwellin sanoin "joka hallitsee kieltä, hallitsee mieltä". Sen yleinen kaava on:
Veistos

Veistos on kolmiulotteinen kuva, joka on joko kaikilta suunnilta katseltava irrallinen veistos tai reliefi.
Veistos voidaan veistää esimerkiksi kivestä tai puusta. Pronssi on ollut tavallinen materiaali. Metallinen veistos voi olla myös taottu, pakotettu, hitsattu tai valettu. Veistos voi olla kipsivalos. Koon suhteen veistos voi olla pienois-, monumentaali- ja kolossaaliveistos. Se voi liittyä rakennukseen tai muuhun paikkaan kiinteästi. Tyyliltään se voi olla esittävä, abstrakti tai siltä väliltä.
Yleisiä veistostyyppejä ovat muistomerkki tai patsas. Veistokset ovat 1900-luvulta lähtien murtautuneet perinteisistä muodoistaan. Nykyisin veistokset ovat tulleet lähelle installaatiotaidetta ja tilataidetta.
Antiikin musiikki

Antiikin musiikki on antiikin Kreikassa ja Rooman valtakunnassa esitettyä musiikkia. Musiikilla oli kreikkalaisessa kulttuurissa keskeinen asema ja joitain katkelmia kreikkalaisesta musiikista nuottikirjoituksena on säilynyt nykyaikaan asti. Muita historiallisia lähteitä antiikin musiikkielämästä ovat lukuisat aiheesta säilyneet kirjoitukset ja muun muassa keramiikassa esiintyvät musiikkiesitysten kuvat. Sana musiikki tulee Zeuksen tyttäristä, muusista, jotka olivat taiteellisten ja älyllisten pyrkimysten suojelusjumaluuksia. Musiikilla oli keskeinen osa kreikkalaisessa koulutuksessa ja pojille opetettiin musiikkia kuudesta ikävuodesta eteenpäin.
Myös länsimaisen musiikinteorian ja musiikkiestetiikan perusta luotiin antiikin aikana. Musiikki yhdistettiin jo varhain maailmankaikkeuteen ja matematiikkaan. Siihen liitettiin myös erilaista lukuihin liittyvää mystiikkaa. Matematiikan ja musiikin kiinteä ja hyvin konkreettinen liitto ilmenee muun muassa kiinnostuksena, joka kohdistui viritysjärjestelmiin.
Kreikkalaiset kehittivät musiikinteoriaa ja kreikkalaiset moodit tulivat myöhemmin keskiajan kirkkomusiikin perustaksi ja sitä kautta muodostavat nykyisen taidemusiikin perustan. Antiikin pääsävellajit olivat doorinen, fryyginen ja lyydinen. Doorinen oli vakavahko asteikko, lyydinen pehmeä ja nautinnollinen, fryyginen intohimoinen. Asteikot soitettiin ylhäältä alas. Antiikin Kreikassa musiikki liittyi keskeisesti teatterin syntyyn, sillä musiikki oli olennainen osa näytelmää.
Musiikilla oli suuri merkitys myös Egyptin kulttuureissa. Haudoista löytyneistä kuvista voi päätellä, että musiikilla oli oma jumalansa. Musiikilla oli oma tärkeä asema egyptiläisessä kulttuuri- ja seuraelämässä.
Pythagoraan musiikinteoria.
Kreikkalaisen matemaatikon Pythagoraan kehittämä viritysjärjestelmä (noin 550 eaa.) loi pohjan myöhemmin syntyneille lukuisille erilaisille järjestelmille. Pythagoras havaitsi intervallien suhteisiin liittyvän pulman: kun perussävelestä edetään 12 puhdasta kvinttiä ylöspäin, tullaan säveleen, joka on hivenen perussävelen puhdasta oktaavikerrannaista korkeampi. Tätä eroa kutsutaan yhä nimellä Pythagoraan komma. Ero johtuu oktaavien ja kvinttien mittajärjestelmän erilaisuudesta. Oktaavit ovat värähdystaajuudeltaan kahden potensseja, kvintit kolmen monikertoja. Samasta sävelestä lähtevät oktaavi- ja kvinttisarjat eivät milloinkaan kohtaa.
Pythagoraan kommasta seuraa, että mikäli oktaavit halutaan pitää puhtaina ja samalla säilytetään mahdollisuus moduloida vapaasti sävellajista toiseen, yksikään toinen intervalli ei voi olla puhdas. Pythagoras kuitenkin perusti oman järjestelmänsä puhtaisiin kvintteihin. Järjestelmä toimi hyvin keskiaikaisessa yksiäänisessä laulussa, samoin kvintti- ja kvarttiharmonioihin pohjautuneessa varhaisessa moniäänisyydessä. Kun musiikissa myöhemmin siirryttiin terssiharmonioihin, pythagoralainen järjestelmä sai väistyä.
Sensuuri (yhtye)

Sensuuri oli vuosina 1978–1981 toiminut tamperelainen punk-yhtye. Sen laulajana toimi Pepe Lempinen, ja kitaraa soitti myöhemmin Popedassa kuuluisaksi tullut Costello Hautamäki. Costello oli myöhemmin laulajana yhdellä Sensuurin singlellä ja julkaisematta jääneellä LP:llä.
Historia.
Sensuuri perustettiin vuonna 1978 Pepe Lempisen ja Costello Hautamäen kohdatessa samalla rippileirillä. Ensimmäisen keikkansa Sensuuri piti Safety Pins Clubilla Tampereella. Jaska Oinosen tilalla bassossa oli Kari Larmila. Ensimmäinen single "Kirjoitan seinään" julkaistiin vuonna 1979, ja Epe Helenius pitää sitä kaikkien aikojen parhaana punk-singlenä.
Syksyllä 1979 Sensuuri julkaisi "Hulinaa"-LP:n. Valmiita kappaleita ei yhtyeellä ollut, joten levy kuulostaa varsin keskeneräiseltä. Tämän jälkeen Sensuuri julkaisi vielä vuonna 1980 Pepe Lempisen kanssa singlet "Kaupunki nukkuu" / "Katurock (ei kuole koskaan)" sekä "Hengissä läpi Helsingin" / "Kesäduuniblues". Kappaleesta "Katurock (ei kuole koskaan)" tehtiin myös video Yle TV1:n "Tuubi"-musiikkiohjelmaan.
Viimeiseksi Pepe Lempisen kanssa tehdyn "Hengissä läpi Helsingin" -singlen nimestä muodostui punk-piireissä lentävä lause. Tämän jälkeen Sensuuri äänitti vielä "Vaarallinen rakkaus" -kappaleen "Hellää terroria korville" -kokoelmalle. Pepe Lempinen kuitenkin erosi Sensuurista. Costello Hautamäki yritti vielä jatkaa yhtyettä, mutta huonolla menestyksellä: Sensuurin toinen LP jäi kokonaan julkaisematta.
"Punk ja yäk! – Suomipunk 1977–1987" -kokoelmankin merkeissä vuonna 2009 keikkailleen Sensuurin Pepe Lempinen esiintyy myös Raivopäät feat. Friends albumilla "Punkrock Jukebox 3", joka ilmestyi marraskuussa 2009.
Petri Alanko

Petri Kaleva Alanko (s. 17. lokakuuta 1963 Joensuu) on suomalainen huilisti ja musiikin maisteri.
Alanko valmistui ylioppilaaksi vuonna 1982 ja musiikin kandidaatiksi Sibelius-Akatemiasta vuonna 1987. Hän opiskeli Joensuussa Jari Sinkkosen oppilaana, vuodesta 1982 Sibelius-Akatemiassa Mikael Helasvuon johdolla ja 1985–1987 Saksassa Freiburgin musiikkiakatemiassa William Bennettin ja Hans-Peter Schmitzin oppilaana. Ylemmän loppututkinnon hän suoritti 1987. Vuodesta 1988 Alanko on toiminut Sibelius-Akatemian tuntiopettajana ja vuosina 2000–2005 Crusell-viikon taiteellisena johtajana.
Vuosina 1987–1988 Alanko soitti Zürichin oopperassa soolohuilistina ja vuosina 1988–2010 Radion sinfoniaorkesterissa. Alanko on soittanut myös Helsingin kaupunginorkesterin, Suomalaisen Kamariorkesterin, Tapiola Sinfoniettan, kamariorkesteri Avantin sekä Frankfurtin, Münchenin ja Stuttgartin radio-orkestereiden solistina. Omia soolokonsertteja hän on pitänyt Helsingissä, Lontoossa, Pariisissa, Frankfurtissa, Tokiossa ja New Yorkissa. Alanko soittaa myös Kerberos-yhtyeessä. Hän on levyttänyt Naxokselle, Ondinelle ja BIS:lle. Alangon ensimmäinen soololevy ilmestyi vuonna 1993 yhteistyössä RSO:n ja Avantin kanssa. Ondinen levyllä ovat Carl Nielsenin, Jacques Ibertin ja André Jolivet'n huilukonsertot.
Vuonna 1989 Alanko sijoittui Japanin Kōbessa järjestetyssä kansainvälisessä huilukilpailussa jaetulle ensimmäiselle sijalle. Vuonna 1990 hän voitti Münchenin kansainvälisen ARD-kilpailun ja samana vuonna hänet valittiin Finland Festivals ry:n Vuoden nuoreksi taiteilijaksi.
Rock-muusikot Ilkka ja Ismo Alanko sekä Helsingin kaupunginorkesterin viulisti Satu Alanko-Rautamaa ovat Petri Alangon sisaruksia, ja kansanedustaja Outi Alanko-Kahiluoto on hänen serkkunsa.
Mikael Helasvuo

Mikael Johannes Helasvuo (s. 23. heinäkuuta 1948 Helsinki) on suomalainen huilisti ja huilunsoiton professori. Hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa 1962–1966 ja Prahan konservatoriossa 1967 sekä Freiburgin Musiikkikorkeakoulussa 1968–1970. Lisäksi hän on ollut Jean-Pierre Rampalin (1966), Severino Gazzellonin (1967) ja S. Baronin (1975) oppilaana. 
Vuosina 1973–1976 Helasvuo soitti Helsingin kaupunginorkesterissa ja 1976–1988 Radion sinfoniaorkesterissa huilun äänenjohtajana. Helasvuo on toiminut Sibelius-Akatemian puhallinmusiikin lehtorina 1976–1998, virkaa tekevänä professorina 1993–1998 ja huilunsoiton professorina vuodesta 1998. Helasvuo sai vuonna 1992 Madetoja-palkinnon ja 1993 Pro Finlandia -mitalin.
Mikael Helasvuo piti ensikonsertin 1971 Helsingissä ja on sen jälkeen esiintynyt paljon Suomessa ja useissa Euroopan maissa sekä Etelä-Amerikassa, New Yorkissa ja Tokiossa. Hän on myös soittanut duo Helasvuo–Savijoen jäsenenä, Cluster-yhtyeessä, Les Goûts-Réunis -yhtyeessä, Ensemble Petalsissa sekä Sibelius-Akatemian barokkiyhtyeessä. Helasvuo on toiminut Suomen Huiluseuran puheenjohtajana 1986–1993 ja Suomen Solistiyhdistyksen puheenjohtajana 1997–2004. Helasvuolla on monia oppilaita, jotka ovat menestyneet muusikon uralla.
Helasvuon isä oli professori Veikko Helasvuo. Vuodesta 1999 Mikael Helasvuon puoliso on ollut professori Tuija Hakkila-Helasvuo.
Ilari Lehtinen

Ilari Lehtinen (s. 1947, Helsinki) on suomalainen huilisti. Lehtinen aloitti teini-ikäisenä huiluopintonsa Turun konservatoriossa, jossa häntä opetti Kosti Mattsson. Lisäksi hän osallistui mm. Severino Gazzellonin ja Jean-Pierre Rampalin mestarikursseille. 
Vuonna 1969 Ilari Lehtinen suoritti humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon Turun yliopistossa aineyhdistelmänään psykologia, filosofia ja fonetiikka. Samaisena vuonna hän opiskeli huilunsoittoa Freiburgin musiikkikorkeakoulussa (Hochschule für Musik Freiburg), jossa hänen opettajinaan olivat mestariluokalla prof. Aurèle Nicolet ja kapellimestariluokalla prof. Francis Travis. 
Vuonna 1970 Lehtinen voitti toisen palkinnon skandinavialaisten puhallinsoitinten kilpailussa Norjassa. Seuraavana vuonna hän esiintyi "vuoden debytanttina" Jyväskylän kesässä. 
Lehtinen on toiminut vuodesta 1974 alkaen Turun filharmonisen orkesterin soolohuilistina. Hän soittaa noin 100 LP- ja CD-levyllä ja on kantaesittänyt ja sovittanut suuren määrän kamarimusiikkia.
Lehtinen on suorittanut Sibelius-Akatemian tohtorintutkinnon; väitöskirja: "Frederic the Great and His Influence on Flute Music" (1993).
Toiminut myös huilunsoitonopettajana Espoon musiikkiopistossa ja Turun Konservatoriossa, taiteellisena assistenttina Sibelius-Akatemiassa sekä kapellimestarina Porin Kaupunginorkesterissa ja Salon Orkesterissa.
Ilari Lehtinen on esiintynyt paitsi useassa Euroopan maassa, myös USA:ssa, Perussa, Venezuelassa ja Japanissa sekä pitänyt luentoja ja mestarikursseja Suomen lisäksi Puolassa, Perussa ja Virossa. 
Hän on ollut Suomen Huiluseuran puheenjohtajana 1993-2004.
Ilari Lehtinen julkaisi 2015 kirjan "Jean Sibeliuksen henkisen kasvun jäljillä" (kust. Sininen säätiö, Raisio). Huilisti-lehti on julkaissut pitkän artikkelisarjan "Sibelius soitintajana" ja artikkelin "Sibelius kapellimestarina". 
Ilari Lehtinen on Suomen Tietokirjailijat ry.:n jäsen.
Kokeellinen arkeologia

Kokeellinen arkeologia on arkeologian ala, joka kokeilemalla pyrkii keräämään tietoa esihistoriallisen tai historiallisen elämän käytännöllisistä puolista. Tyypillisiä kokeellisen arkeologian tutkimuskohteita ovat esimerkiksi muinaiset rakennustekniikat, työ- ja tarvekalujen tai aseiden valmistaminen ja käyttö sekä maanviljely.
Elävän historian toiminta muistuttaa usein kokeellista arkeologiaa, mutta kokeelliseksi arkeologiaksi voidaan kutsua vain tieteellisesti valvottua tutkimusta.
Waldemar Schauman

Fredrik Waldemar Schauman (10. elokuuta 1844 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta – 16. syyskuuta 1911 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta) oli suomalainen salaneuvos, valtiopäivämies ja kenraaliluutnantti. Schauman oli myös Frans Ludvigin, Berndt Otton ja August Schaumanin serkun poika sekä Schaumanin aatelissuvun jäsen. 
Ura armeijassa.
Schauman aloitti opinnot 1855 Suomen kadettikoulussa Haminassa ja valmistui luutnantiksi 1862, minkä jälkeen hän palveli 7. tarkk’ampujapataljoonassa ja osallistui Puolan kapinan kukistamiseen muiden venäläisten joukkojen kanssa 1862–1863. Hänet ylennettiin alikapteeniksi 1864 ja siirrettiin 85. Viipurin jalkaväkirykmenttiin 1865. Kapteeniksi hänet ylennettiin 1867, kun hän oli suorittamassa Nikolain yleisesikunta-akatemian yleisesikuntaupseerikurssia 1866–1868 ja majuriksi 1868 kurssin tultua suoritetuksi. Majurina hänet komennettiin Suomen sotilaspiirin esikuntaan kapteenin vakanssille. Hänet määrättiin Suomen sotilaspiirin paikallisjoukkojen esikunnan vanhemmaksi adjutantiksi Helsinkiin 1869 ja 1870 23. jalkaväkidivisioonan esikunnan vanhemmaksi adjutantiksi.
1872 Schauman ylennettiin everstiluutnantiksi ja määrättiin Harkovan sotilaspiirin esikuntaan. Siellä hän sai sotilaspiiriin päälliköltä erityistehtäviä 1875 ja hänet ylennettiin everstiksi. Everstinä hänet määrättiin 7. jalkaväkidivisioonan esikuntapäälliköksi Rodomiin Puolaan 1878. Vuonna 1885 hänestä tuli Venäjän sotaministerin Suomen sotilasasiain esittelijä, kenraalimajuriksi hänet ylennettiin 1886. Vuonna 1888 hänestä tuli Suomen sotaväen esikunnan esikuntapäällikkö ja vuotta myöhemmin Suomen Ylisotaoikeuden puheenjohtaja. 1894 hänestä tuli Vaasan kuvernööri, 1896 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi.
Muu toiminta.
Schauman edusti aatelissukuaan valtiopäivillä 1888, 1891, 1894, 1897, 1900 ja 1905–1906. Vuonna 1898 Schaumanista tuli Suomen senaatin talousosaston jäsen ja sotilastoimikunnan päällikkö, seuraavana vuonna hänelle myönnettiin ero armeijan palveluksesta. Schauman vastusti senaatissa helmikuun manifestin julkaisemista, koska piti sitä laittomana. Hän sai eron senaattorin virasta 1900. Vuodesta 1906 alkaen Schauman toimi Suomen kaupunkien yleisen paloapuyhtiön taloudenhoitajana.
Kun Schaumanin poika Eugen Schauman oli ampunut Nikolai Bobrikovin, suoritettiin kotitarkastus, jonka yhteydessä löydettiin suunnitelma yleisen ampumaseurajärjestön perustamiseksi lakkautetun Suomen sotaväen tilalle. Schauman vangittiin valtiopetoksesta epäiltynä ja vietiin tutkintavankeuteen Pietariin. Ministerivaltiosihteeri von Plehwen murhan jälkeen asia kuitenkin palautettiin Suomeen Turun hovioikeuden käsiteltäväksi, josta hän sai vapauttavan tuomion ja hänet vapautettiin 1905.
Waldemar Schaumanin tytär oli taidemaalari Sigrid Schauman. Schaumanin ja hänen toisen puolisonsa Charlotte Ramsayn poika, eversti Carl-Gustaf Schauman (s. 1892) oli talvisodassa II armeijakunnan tykistönkomentaja; hän joutui auto-onnettomuuteen helmikuussa 1940 ja kuoli saamaansa vammaan saman vuoden toukokuussa.
Forsytein taru

Forsytein taru ("The Forsyte Saga") on englantilaiskirjailija John Galsworthyn läpimurtoteos, joka ilmestyi vuosina 1906–1921. Se käsittelee Forsytein suvun vaiheita 1880-luvun loppupuolelta ensimmäisen maailmansodan jälkimaininkeihin. Romaani on ennen kaikkea psykologinen läpileikkaus porvaristoon kuuluvan lontoolaisperheen elämästä sekä vastalause ylemmän keskiluokan oman edun tavoittelulle ja rahanahneudelle.
Juoni.
Kirjan päähenkilö on lupaava lakimies Soames Forsyte, joka on naimisissa kauniin Irenen kanssa, mutta Irene ei rakasta miestään. Tarinan alussa juhlitaan Soamesin serkun Junen kihlautumista pennittömän arkkitehdin Philip Bosinneyn kanssa. Pahaksi onneksi Irene rakastuu Bosinneyyn, ja kielletystä rakkaudesta syntyy muun muassa oikeusjuttu, ja sen seuraukset kantavat monia kymmeniä vuosia eteenpäin vaikuttaen kolmen sukupolven elämään Forsytein mahtisuvussa. 
Kirja jakautuu kolmeen osaan:
Ensimmäisessä osassa "Rikas mies" esitellään Forsytein mahtava perhe, jota vanha Ann-täti johtaa rautaisella otteellaan. Keskeisiä tapahtumia ovat Soamesin ja Irenen kamppailu epäonnistuneessa avioliitossa, Bosinneyn ja Irenen rakkaustarina sekä paljon symbolista merkitystä saava Soamesin talon rakennusurakka Robin Hillissä. 
Toisessa osassa "Kahleissa" seurataan Soamesin ja Irenen eroprosessia sekä Soamesin kamppailua etsiessään uutta vaimoa. Tässä kirjassa myös historialliset tapahtumat vaikuttavat Forsytein elämään suuresti – varsinkin buurisota – ja kuvaavat heidän itsekeskeisen maailmansa murenemista suurten kansainvälisten konfliktien jaloissa.
Kolmannessa osassa "Vuokralla" seurataan Soamesin tyttären Fleurin rakkauselämää serkkunsa Jonin ja aristokraattisen Michael Montin kanssa. Rakkausteeman lisäksi tarinassa on vahvasti läsnä niin sanotun vanhan vallan päättyminen, kun ensimmäinen maailmansota on tehnyt tuhojaan ja yläluokka alkaa menettää etuoikeuksiaan. Tarina päättyy viimeisen vanhan Forsyten, Timothy-sedän, kuolemaan sadan vuoden iässä. 
"Forsytein tarun" keskeisiä tapahtumapaikkoja ovat muun muassa maakartano Robin Hill, Soamesin kartano Mapledurhamissa, Jamesin talo Park Lanella sekä Timothyn talo eli Forsytein juorupörssi Bayswater Roadilla.
Filmatisointeja.
"Forsytein tarusta" on tehty kaksi TV-versiota: "Forsytein taru" 1967 ja "Forsytein taru" 2002. BBC:n vuoden 1967 versiossa pääosia näyttelivät Eric Porter, Nyree Dawn Porter, Kenneth More, John Bennett, June Barry, Susan Hampshire ja Martin Jarvis. Se oli 1960-luvun lopulla yksi katsotuimmista televisio-ohjelmista Suomessa. Esimerkiksi 27. huhtikuuta 1968 lähetetty jakso sai 1,7 miljoonaa katsojaa ja saavutti näin 46 prosenttia Suomen yli 12-vuotiaasta väestöstä. Granada-tv:n vuoden 2002 sovituksessa keskeisissä rooleissa näyttelivät Damian Lewis, Gina McKee, Rupert Graves, Ioan Gruffudd, Gillian Kearney ja Corin Redgrave.
Seksuaalinen haluttomuus

Seksuaalinen haluttomuushäiriö (hypoactive sexual desire disorder, HSDD) on jatkuva tai toistuva haittaa ja kärsimystä aiheuttava puute henkilön seksuaalisissa haluissa tai fantasioissa. Seksuaalinen halu tarkoittaa kiinnostusta seksuaaliseen toimintaan, kiihottumiseen, laukeamiseen tai aistilliseen mielihyvään.
Haluttomuushäiriö voi syntyä kun haluja estäviä tekijöitä (esim. stressi, negatiiviset kokemukset) on enemmän tai ne ovat voimakkaampia kuin halua lisäävät tekijät (esim. läheisyys, mielihyvän odotus), tai kun näiden välillä on epätasapaino. Kyseessä on ei-elimellinen sukupuolinen häiriö, jonka tausta on yleensä psyykkinen. Häiriön ICD-10-tautiluokitusjärjestelmän mukainen diagnoosi on F52.0. Häiriöstä puhutaan silloin, kun haluttomuus aiheuttaa henkilölle haittaa, eli henkilö on kyvytön seksuaaliseen kanssakäymiseen hänen toivomallaan tavalla, häiriö ei selity henkilön psyykkisillä tai fyysisillä sairauksilla ja se on kestänyt yli kuusi kuukautta. 
Arviolta 7–12 % naisista kokee haluttomuutta, joka aiheuttaa subjektiivista haittaa. Tutkimusten mukaan miehillä haluttomuutta esiintyy jopa 3-50%:lla. 
Frigiditeetillä tai frigidillä voidaan viitata puhekielessä "sukupuoliseen kylmyyteen" eli haluttomuuteen.
Kalkkisten kanava

Kalkkisten kanava on Asikkalassa sijaitseva Päijänteen ja Kymijoen alkuosan yhdistävä automaatti- ja osin kauko-ohjattava kanava. Kymijoki virtaa pian Ruotsalaiseen viiden kilometrin jälkeen. Kanava ohittaa 700 metriä etelämpänä virtaavan Kalkkistenkosken, joka on vajaa 300 metriä pitkä. Koskessa vesi putoaa karttojen mukaan noin 0,8 metriä . Kanava on valmistunut vuonna 1878. Kanavahankkeesta oli keskusteltu jo 1850-luvulla, mutta kanavan rakentaminen aloitettiin vasta vuonna 1875. Kalkkisten kanava uusittiin uittokanavaksi vuosina 1961–1964. Kanava on 1 315 metriä pitkä ja sen 500 metriä pitkä sulku on pisin Euroopan makeanveden kanavista. Vedenpintojen korkeusero sulussa on 0,90–1,15 metriä. Kanavan sulkuportit ovat tyypiltään vaaka-akselisia segmenttiportteja, sulkuportti laskeutuu veden alle ja alus ajaa sen yli.
Kanava on itsepalvelusulku mutta sen etävalvonta ja palvelusulutukset suoritetaan kaukokäytöllä Vääksyn kanavalta. Kanavan käyttö- ja kunnossapitotehtävistä vastaa Väyläviraston urakoitsijana Arctia Meritaito Oy.
Aiheesta muualla.
Manon Rhéaume

Manon Rhéaume (s. 24. helmikuuta 1972 Lac-Beauport, Québec, Kanada) on kanadalainen pelaajauransa päättänyt jääkiekkomaalivahti. Hän on ensimmäinen nainen, joka on tehnyt sopimuksen NHL-seuran kanssa. Hän teki sopimuksen Tampa Bay Lightningiin vuonna 1992 ja pelasi harjoitusottelussa St. Louis Bluesia vastaan 1992 ja Boston Bruinsia vastaan 1993. Rhéaume torjui harjoitusottelussa St. louis Bluesia vastaan ensimmäisenä naisena, NHL-ottelussa ja torjui 7 laukausta ja päästi 2 maalia. Rhéaume voitti olympiahopeaa Kanadan joukkueessa Naganon talviolympialaisissa 1998. Rheaume pelasi viimeisen sarjaottelunsa IHL-joukkue Flint Generalsin paidassa kaudella 2008–2009.
Rhéaumen vanhemmat ovat Nicole ja Pierre Rhéaume. Hänellä on kaksi veljeä, vanhempi Martin ja nuorempi Pascal, joka pelasi hyökkääjänä kuudessa eri NHL-seurassa.
Rhéaume kirjoitti Atlantassa muistelmansa "Manon: Alone In Front Of The Net".
Rhéaume avioitui kesäkuussa 1998, ja hänellä on poika (syntynyt 1999). Hänen aviomiehensä on entinen ECHL-kiekkoilija Gerry St.Cyr.
Uudet uskonnolliset liikkeet

Uudet uskonnolliset liikkeet tai uususkonnot ovat suhteellisen nuoria, joko alkuperältään uusia uskonnollisia liikkeitä, vaihtoehtoisen henkisyyden muotoja tai perinteisistä uskonnoista eronneita lahkoja. Eri tutkijat määrittelevät vaihtelevasti uususkontoihin kuuluviksi joko toisen maailmansodan jälkeen syntyneet liikkeet, 1900-luvun alun jälkeen syntyneet liikkeet tai jopa paljon vanhemmat liikkeet, jotka ovat nousseet merkittäviksi vasta 1900-luvulla. Uusia uskontoja on syntynyt aina historian aikana, mutta nykyaikana niiden määrä on kasvanut ennennäkemättömän nopeasti.
Historia ja alkuperä.
Enemmistö uusista uskonnoista on vanhempien uskontojen tuoreita muunnelmia, jotka ovat levinneet uusiin paikkoihin. Suuri osa on länteen levinneitä idän tai Lähi-idän uskontoja, mihin on osaltaan vaikuttanut vuoden 1945 jälkeen tapahtunut suuri muuttoliike idästä länteen. Länsimaissa on myös säilynyt ja kukoistanut 1500-luvulta lähtien vaihtoehtoinen uskonnollinen perinne, jota on kutsuttu esimerkiksi okkultismiksi tai länsimaiseksi esoteriaksi.
Lähtökohdat ja pyrkimykset.
Useimmat nykyajan uususkonnot syntyvät yhdistelemällä eri uskonnollisia perinteitä. Ne syntyvät olemassa olevissa uskonnoissa, joissa esiintyy vähemmistöliikkeitä, jotka synnyttävät uusia ilmiöitä. Vanhoihinkin perinteisiin pohjautuvat uususkonnot ovat samalla seurausta kaikissa uskonnoissa tapahtuvista muutoksista, joilla ne sopeutuvat uuteen aikaan ja uusiin kannattajiin. Uususkonnoilla on erilaisia pyrkimyksiä: ne voivat pyrkiä hidastamaan muutosta ja säilyttämään vanhaa, nostamaan kunniaan unohdettuja opetuksia tai kytkemään perinteeseen uusia opetuksia. Jotkin niistä lähtevät kokonaan omiin suuntiinsa.
Vakiintuminen ja asema.
Useimmat uususkonnot ovat pieniä ja lyhytikäisiä, eikä niillä ehdi olla pitkäaikaista vaikutusta yhteiskuntaan. Moni niistä on edelleen kehitysvaiheessa, jossa ne muuttuvat nopeasti ja kokeilevat uusia muotoja niin järjestäytymisen, moraalin sekä pelastuksen ja valaistumisen mahdollisuuksien suhteen. Tämän häilyvyytensä seurauksena ne kohtaavat usein arvostelua vakiintuneiden uskontojen taholta. Jotkut ovat huolissaan myös uusien uskontojen vaikutuksista yhtenäiseen yhteiskuntarakenteeseen ja lain valvoman uskonnon moraalin toteutumiseen. Uususkontoja onkin pyritty torjumaan monissa maissa ja kulttuureissa, etenkin niissä yhteyksissä kun jokin niistä osoittautuu väkivaltaiseksi tai lainvastaiseksi. Uususkontoja kutsutaan joskus kulteiksi, usein kielteisessä merkityksessä.
Ryhmittely.
Uususkonnot voidaan ryhmitellä esimerkiksi sen mukaan, mihin ne pohjautuvat:
Uskontotutkijat J. Gordon Melton ja Robert Moore ovat järjestäneet uususkonnot ”perheisiin” sen mukaan, mitä ajatusmaailmaa, elämäntapaa ja perintöä ne edustavat:
Nuijapää

Nuijapää on sammakkoeläimen, erityisesti sammakon tai rupikonnan, toukkavaihe. Nuijapäät ovat aluksi raajattomia ja niillä on häntä. Ne uivat vedessä kalamaisesti ja hengittävät kiduksilla ennen muodonvaihdosta. Keuhkot kehittyvät samoihin aikoihin kuin takaraajat, jotka kehittyvät yleensä ennen eturaajoja. Viimeisenä vaiheena aikuiseksi varsinaisten sammakoiden nuijapäiltä pyrstö surkastuu pois apoptoosin kautta. 
Nuijapäät syövät aluksi mätimunien suojana ollutta hyytelöä. Sen jälkeen ne riipivät ravinnokseen sarveishampaillaan leviä ja bakteerimassaa kasvien pinnalta ja rantakalliosta. Myöhemmin vähän kasvettuaan nuijapäät alkavat syödä myös pieniä vesieläimiä.
Justin Guarini

Justin Guarini (s. 28. lokakuuta 1978 Columbus, Georgia) on yhdysvaltalainen laulaja-näyttelijä, joka oli toinen American Idolin
ensimmäisellä tuotantokaudella. Hän hävisi Kelly Clarksonille finaalissa saaden äänistä 42 prosenttia. Hänen isänsä on Eldrin Bell Guarini ja äitinsä Kathy Pepino Guarini. Guarinin musiikkiura alkoi hänen ollessaan 4-vuotias. Guarini asuu Hollywood Hillsissä Kaliforniassa.
Monforte

Monforte on Portugalin kunta Portalegren piirissä Alentejon alueella. Sen pinta-ala on noin 420 neliökilometriä ja väkiluku 3 017 (vuonna 2024). Kunnan väestötiheys on siten 7 asukasta neliökilometrillä.
Monforten pormestari on Gonçalo Nuno Lagem. Kunnan juhlapäivä on pääsiäismaanantai.
Marvão

Marvão on Portugalin kunta Portalegren piirissä Alentejon alueella. Sen pinta-ala on noin 155 neliökilometriä ja väkiluku 3 020 (vuonna 2024). Kunnan väestötiheys on siten 19 asukasta neliökilometrillä.
Marvãon pormestari on Luís António Abelho Sobreira Vitorino. Kunnan juhlapäivä on 8. syyskuuta.
Rakkularauhanen

Rakkularauhanen () on miehen lisäsukupuolirauhasiin kuuluva rauhanen, joka tuottaa suurimman osan siemennesteen nestemäisestä osasta.
Joillakin urospuolisilla nisäkkäillä, kuten myös miespuolisella ihmisellä, on kaksi rakkularauhasta. 
Anatomiaa.
Rakkularauhanen on muutaman senttimetrin mittainen, parillinen, pitkänomainen ja kiemurainen rauhanen, joka sijaitsee eturauhasen takana siemenjohtimien loppupäässä virtsarakon ja peräsuolen välissä.
Rakkularauhasta ympäröi sileän lihaksen kerros, joka supistelee siemensyöksyn aikana tyhjentäen rakkularauhasen eritteen siemenheittotiehyiden kautta virtsaputkeen.
Rakkularauhasen merkitys.
Rakkularauhanen tuottaa suurimman osan siemennesteen plasmasta, jota suurin osa siemennesteen tilavuudesta on. Rakkularauhasen erite sisältää ravinteita siittiöitä varten, ja siittiöt kulkeutuvat sen mukana. Rakkularauhasen supistelu siemensyöksyn yhteydessä aiheuttaa siemennesteen pumppautumista elimistöstä pois.
Rakkularauhasen sairaudet.
Tavallisin rakkularauhasen sairaus on rakkularauhasen tulehdus eli vesikuliitti tai vesiculitis. Usein eturauhasen tulehdukseen voi liittyä myös rakkularauhasen tulehdus, jolloin kyseessä on prostatovesikuliitti tai prostatovesiculitis. Etu- ja rakkularauhasen tulehdukset ovat yleensä vaarattomia, joskin ikäviä. Tulehdusten yhteydessä voi mm. verta esiintyä siemennesteessä.
Strangeland

Strangeland on Dee Sniderin kirjoittama kauhu/jännityselokuva vuodelta 1998. Elokuva kertoo skitsofreniasta kärsivästä sadistisesta Captain Howdystä/Carlton Hendricksistä (häntä näyttelee Dee Snider itse), joka houkuttelee Internetistä uhreikseen nuoria kiduttaakseen heitä.
Captain Howdy.
"Captain Howdy" on tuttu nimi muistakin yhteyksistä. Twisted Sisterin (jonka laulusolisti Dee Snider myös on) levyllä Stay Hungry (1984) kappaleessa "Horror-teria" mainitaan Captain Howdy. Sama nimi mainitaan myös Manaaja-elokuvassa, jossa Linda Blair kommunikoi tämän nimisen aaveen kanssa käyttäen Ouija-lautaa.
Dee Snider on ripotellut elokuvaan pieniä viittauksia niin Twisted Sisterin musiikkiin, kuin mm. Robert Englundin näyttelemän Freddy Kruegerin (Painajainen Elm Streetillä) hahmoon.
Juoni.
"Captain Howdy" käyttää Internetin chat-huoneita hyväkseen houkutellakseen luoksensa nuoria, joita tämän jälkeen kiduttaa julmasti eri tavoin. Suuri osa toiminnasta pyörii erilaisten lävistysoperaatioiden ympärillä. Kun Captain Howdy nappaa etsivä Mike Gagen tyttären, tämä ryhtyy ajojahtiin löytääkseen tämän. Captain Howdy saadaan lopulta kiinni, ja tämä tuomionsa kärsittyään ja saatuaan lääkityksen skitsofreniaansa palaa kotiinsa vain huomatakseen, ettei ole tervetullut sinne. Kaupungin väki käy hänen kimppuunsa, muttei onnistu hänen tappamisessaan. Lääkkeet katoavat, ja kohta Captain Howdy on taas entistä kovemmassa vauhdissa. Hän kidnappaa Gagen tyttären uudelleen, ja etsivän on pakko lähteä tämän perään vielä kerran.
Rhapsody in Blue

Rhapsody in Blue eli "Sininen rapsodia" on George Gershwinin sävellys, joka tunnettaan jazz-rytmien yhdistämisestä klassiseen musiikkiin. Sävellys on rapsodia pianolle ja orkesterille.
Paul Whiteman tilasi teoksen Gershwiniltä vuonna 1922 yhtyeensä tulevaa konserttia varten. Gershwin aloitti sävellystyön välittömästi ja sai sen valmiiksi kolmessa viikossa. Hän kirjoitti musiikin kahdelle pianolle, ja Ferde Grofé laati orkesterisovituksen. Ensiesitys oli New Yorkin Aeolian Hallissa 12. helmikuuta 1924. Vuoden 1927 loppuun mennessä Whitemanin yhtye oli esittänyt teoksen 84 kertaa ja teoksen levytystä oli myyty jo miljoona kappaletta. Grofé laati kaikkiaan kolme soitinnusta (1924, 1926 ja 1942).
Vuonna 2000 "Rhapsody in Blue" otettiin Disney-elokuvaan "Fantasia 2000". Kappaleen tekijänoikeudet raukesivat Euroopan unionin alueella vuonna 2007 ja raukeavat Yhdysvalloissa vuosien 2019 ja 2027 välillä.
Luettelo vähintään 100 maaottelua pelanneista jalkapalloilijoista

Tämä on luettelo vähintään 100 maaottelua pelanneista jalkapalloilijoista. Tilastoissa on mukana FIFA:n A-maaotteluiksi luokittelemat maaottelut. Vuodet-sarakkeessa ensimmäisen ja viimeisen maaottelun pelaamisvuodet, aktiivipelaajilla vain ensimmäisen maaottelun pelaamisvuosi.
Miehet.
Päivitetty 12.4.2013
Linda Blair

Linda Blair (s. 22. tammikuuta 1959 Saint Louis, Missouri, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, jonka tunnetuin rooli on "Manaaja"-elokuvasta (1973) pahan riivaaman nuoren tytön rooli. Hän esiintyi myös elokuvan jatko-osassa "".
Manaajan suosion jälkeen Blair näytteli 1970-luvulla useassa elokuvassa ja tv-tuotannossa, mutta sen jälkeen hänen uransa hiipui ja häntä nähtiin pääasiassa erilaisissa pienen budjetin kauhuelokuvissa. 1980-luvun alkupuolella Blairilla oli suhde laulaja Rick Jamesiin, mutta suhde päättyi, koska Blair ei pystynyt hallitsemaan huumeriippuvuuttaan. Vuonna 1990 Blair näytteli "Manaaja"-parodiassa "Manattu mikä manattu" Leslie Nielsenin kanssa. 1990-luvun lopulla Blair sai tunnustusta esityksestään "Grease"-musikaalissa. 
Blair tunnetaan aktiivisesta osallistumisestaan hyväntekeväisyystoimintaan, erityisesti eläinrääkkäystä vastustavaan toimintaan (muun muassa PETA).
James Spader

James Todd Spader (s. 7. helmikuuta 1960 Boston, Massachusetts, Yhdysvallat) on kolminkertaisesti Emmy-palkittu yhdysvaltalainen näyttelijä.
Näyttelijän ura.
Spader teki näyttelijänä läpimurtonsa vuoden 1989 elokuvassa "Seksiä, valheita ja videonauhaa". Samana vuonna hän sai roolistaan elokuvassa parhaimman näyttelijän palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla. 
Spader näytteli vuosina 2004–2008, viiden tuotantokauden ajan, asianajaja Alan Shorea televisiosarjassa "Boston Legal". Hän oli aiemmin esittänyt samaa hahmoa televisiosarjan "Oikeus ja kohtuus" kahdeksannella ja viimeisellä tuotantokaudella vuosina 2003–2004. Spader voitti kolme Emmy-palkintoa parhaasta draamasarjan miespääosasta, kaikki Alan Shoren roolista. Ensimmäinen voitto tuli sarjasta "Oikeus ja kohtuus" (2004) ja kaksi viimeisintä sarjasta "Boston Legal" (2005, 2007), joka oli "Oikeuden ja kohtuuden" spin-off-sarja. 
Spader näytteli myös vuosina 2011–2012, yhden tuotantokauden ajan, Dunder Mifflinin uutta toimitusjohtajaa Robert Californiaa televisiosarjassa "Konttori". Hän korvasi sarjassa edellisen pääosan esittäjän Steve Carellin tämän lähdettyä sarjasta näyttelemään elokuvissa. Vuodesta 2013 lähtien Spader on näytellyt "maailman etsityimmäksi rikolliseksi" kutsuttua Raymond Reddingtonia NBC:n televisiosarjassa "Blacklist.
Yksityiselämä.
James Spaderin vanhemmat ovat Todd ja Jean Spader, joista kumpikin on ammatiltaan opettaja. Spaderilla on kaksi lasta avioliitostaan Victoria Kheelin kanssa ja yksi suhteesta Leslie Stefanson kanssa. Spader työskenteli ennen näyttelijäksi ryhtymistään muun muassa astioiden kerääjänä ja lannan lapioijana.
Danny Lloyd

Danny Edward Lloyd (s. 13. lokakuuta 1972 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen entinen lapsinäyttelijä. Hän on näytellyt Stanley Kubrickin ohjaaman elokuvan "Hohto" Danny Torrancen roolissa. Elokuvassa kuusivuotias Lloyd ei tiennyt edes olevansa mukana kauhuelokuvassa. Asia hänelle selvisi vasta 13-vuotiaana, kun Lloyd näki leikatun version "Hohdosta" ja vasta 17-vuotiaana hän näki leikkaamattoman. Lloyd on näytellyt "Hohdon" jälkeen elokuvassa "Will: The Autobiography of G. Gordon Liddy" nuorta Liddyä.
Lloyd on aikuisiällä työskennellyt biologian opettajana.
Aiheesta muualla.
Pikku Lulu

Pikku Lulu () on sarjakuvahahmo, jonka loi Marjorie Henderson Buell tekijänimellä "Marge".
Historiaa.
Lulu ilmestyi ensimmäisen kerran Carl Thomas Andersonin Henrin tilalla "Saturday Evening Postissa" 23. helmikuuta 1935 yhden ruudun strippinä (Ville Vallattoman tapaan), jota julkaistiin vuoteen 1948 saakka. 
Marge lopetti Lulun piirtämisen 1947, mutta hän hyväksyi julkaistavat sarjat ja säilytti oikeudet sarjaansa, kunnes myi ne 1971. Lulun hahmoa käyttivät mainoskampanjoissa Pepsi ja Kleenex.
5. kesäkuuta 1950 alettiin julkaista päivittäistä syndikoitua Little Lulu -sanomalehtistrippiä toukokuulle 1969. Piirtäjinä olivat muun muassa Roger Armstrong, Randy Henderson and Woody Kimbrell.
Sarjakuvalehti.
Samaan aikaan Lulu pääsi vierailemaan sarjakuvalehteen "Dell Comics' Four Color comic book series" (n:ot 74, 97, 110, 115, 120, 131, 139, 146, 158, 165), kunnes hän sai oman lehden "Marge's Little Lulu". Dell Comicsin ja Western Publishingin erkaantuessa toisistaan syntyi sarjakuvayhtiö Gold Key Comics, joka jatkoi lehden julkaisua (n:osta 207 lähtien nimellä Little Lulu) aina vuoteen 1984 saakka.
Suomessa Pikku Lulu ilmestyi omana kuvasarjalehtenään "Margen Pikku Lulu" 1956–1962 (kustantaja Kustannus Oy Timantti). Tumppisarjat julkaisi muutaman numeron Pikku Lulua vuonna 1973. Myös Tumpilla oli oma lehtensä Suomessa. Tumppi ilmestyi 1959–1961 Kustannus Timantin julkaisemana. Pikku Lulun ja Tumpin saattoi tilata edullisena yhteistilauksena.
Pikku Lulun irtonumerot olivat alussa vuonna 1956 melko kalliit, 100 markkaa, Aku Ankan maksaessa vielä 50 markkaa. Vuonna 1958 Pikku Lulun hinta halpeni 80 markkaan.
Sarjakuvalehteen Pikku Lulua piirtäneen ja kirjoittaneen John Stanleyn työtä on pidetty suuressa arvossa. Hänen apulaisenaan toimi myöhemmin Irving Tripp. Stanley toi sarjaan monia sivuhahmoja.
Sarjakuvalehdessä oli useita toistuvia teemoja:
Pikku Lulun hahmoja.
Hahmojen nimiä englanniksi ja suomeksi:
Vesa Hämes

Vesa Juhani Hämes (16. joulukuuta 1956 Helsinki – 11. maaliskuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hämes opiskeli Helsingin yliopistossa 1976–1978 ja American Academy of Dramatic Arts -oppilaitoksessa ja Wynn Handmanin studiolla New Yorkissa 1979–1982.
Ura.
Hämes sai opintojen jälkeen kiinnityksen New Yorkin Shadowlands-teatteriin vuosiksi 1985–1987. Palattuaan Suomeen hän teki Lappeenrannan kaupunginteatterissa muun muassa Nickin roolin näytelmässä "Kuka pelkää Virginia Woolfia?", jonka hän myös ohjasi. Kokkolan kaupunginteatterissa hän näytteli 1996–1999 ja Rovaniemen Teatterissa 2000–2002. Hämes myös suomensi joitakin näytelmiä.
Hämes vieraili muutamissa televisiosarjoissa, kuten "Kotikatu", "Kylmäverisesti sinun", "Käenpesä", "Irtiottoja" ja "Salatut elämät". Lisäksi hän oli ääninäyttelijänä monissa piirrossarjoissa, kuten "" ja "He-Man". Hämes näytteli vuosina 2000–2001 "Salatut elämät" -draamasarjassa Pekka Lehtistä.
Hämes on haudattu Malmin hautausmaalle Helsinkiin.
Perhe.
Hämeksen isä oli näyttelijä Ekke Hämäläinen ja äiti näyttelijä Hilkka Kinnunen.
Infibulaatio

Infibulaatio eli ns. "faraoninen ympärileikkaus", on äärimmäinen naisen sukupuolielinten silpomisen (ns. naisen ympärileikkauksen) muoto, jossa tytön ulkoiset sukuelimet poistetaan. Tyttöjen ympärileikkauksia nimitetään yleisesti sukuelinten silpomiseksi, joka paremmin kuvaa leikkauksen tekotapaa.
Leikkaus suoritetaan, jotta tytön tuleva aviomies voisi varmistua tytön olevan neitsyt. Aikanaan aviomies lävistää suljetun vaginan peniksellään tai veitsellä, mikä usein vaurioittaa elimiä, aiheuttaa virtsankarkailua ja johtaa kuolemaan.
Leikkauksen toteutus.
Leikkauksessa poistetaan tytön ulkoiset sukuelimet eli häpykieli (klitoris) sekä pienet ja isot häpyhuulet. Haava ommellaan yhteen pientä aukkoa lukuun ottamatta, josta virtsa ja kuukautisveri pääsevät poistumaan. 
Leikkaus suoritetaan usein epähygienisissä olosuhteissa alkeellisilla välineillä ilman kivunlievitystä, ja komplikaatiot ovat tavallisia, kuten muun muassa verenhukka, kipušokki, tulehdukset sekä muut jälkiseuraukset.
Naisen sukuelinten alueella on runsaasti verisuonia ja hermopäätteitä, joten leikkaus on äärimmäisen tuskallinen ja verenvuoto runsasta.
Leikkauksen haittoja.
Leikatun naisen kuukautiset voivat olla hyvin kivuliaat, virtsaamisvaikeuksia voi esiintyä. Tulehduksia virtsateissä ja synnytinelimissä voi esiintyä, jopa lapsettomuus voi olla seurauksena. Synnytykseen voi liittyä vakavia riskejä niin äidille kuin lapsellekin leikkauksen seurauksena. Seksuaalielämän vaikeudet ovat tavallisia, seksuaalisen mielihyvän tunteminen on vaikeaa.
Laillisuus.
Naisten sukupuolielimien silpominen on länsimaissa lailla kielletty, esimerkiksi Suomessa silpominen tulkitaan törkeäksi pahoinpitelyksi. Vaikka silpominen on länsimaissa kiellettyä, sitä kuitenkin jonkin verran tehdään. Toisin kuin usein kerrotaan, tyttöjen ympärileikkaus kuuluu islaminuskoon. Islamin viidestä suurimmasta lakikoulukunnasta yksi (shafi'i) pitää sitä pakollisena, kolme (maliki, hanbali, šiialainen) suositeltavana ja yksi (hanafi) suositeltavana tai luvallisena. Kyseessä on kuitenkin yleensä infibulaatiota lievempi ja toisinaan, etenkin Aasiassa, vain symbolinen leikkaus. Maahanmuuttajaperheiden lapset saatetaan viedä leikattavaksi vanhempien kotimaahan.
Niittylahti (Joensuu)

Niittylahti on kylä Joensuussa entisen Pyhäselän kunnan alueella noin 12 kilometriä keskustasta etelään. Naapurikyliä ovat muun muassa Mulo ja Reijola.
Niittylahdessa on alakoulu ja Pohjois-Karjalan opisto ja päiväkoti. Opiston vieressä on uimaranta. Pyhäselän rannassa on myös Petrinlahden leirikeskus ja Joensuun työväenyhdistyksen kesäpaikka Hopealahti.
Niittylahden halki kulkevan Valtatie 6:n oikaisutyöt uudelle itäisemmälle linjalle alkoivat vuonna 2006. Oikaisun avulla parannettiin tien turvallisuutta ja välityskykyä. Uusi osuus avattiin lokakuussa 2007.
Pohjois-Karjalan opisto ja ammattiopisto Niittylahti.
Vuonna 1895 Kontiolahteen perustettu kansanopisto, Pohjois-Karjalan opisto siirtyi Niittylahteen 1899. 1928 opiston päärakennus valmistui, ja opisto muuttui sisäoppilaitokseksi. Sotien aikana 1939–44 opistorakennukset olivat puolustusministeriön käytössä ja toimivat sotasairaalana kesään 1941 saakka.
1999 opisto liittyi Humanistisen ammattikorkeakoulun Humakin verkostoon.
Hotelli-Ravintola Niittyranta.
Niittylahdessa sijaitsee Hotelli-Ravintola Niittyranta.
OLED

Organic light-emitting diode (OLED), myös light-emitting polymer (LEP) ja organic electroluminescence (OEL), on hohtodiodi (LED), jonka elektroluminesenssikerros on korvattu kalvolla, jossa on orgaanisia yhdisteitä. OLEDilla tarkoitetaan yleensä LEDiä, jonka aktiivinen materiaali on pienimolekyylistä orgaanista yhdistettä. PLEDissä aktiivinen kerros on suurimolekyylistä orgaanista yhdistettä.
Valmistus.
OLEDin valmistuksessa käytetään höyrystystekniikkaa, mikä vaatii tyhjiön käyttöä. Ensin lasisubstraatille tehdään indiumtinaoksidista anodi, minkä jälkeen höyrystetään yleensä ainakin kaksi kerrosta pienimolekyylisiä orgaanisia yhdisteitä (organometalleja). Orgaanisten kerrosten kokonaispaksuus on 100–150 nm. Niiden päälle tehdään katodi jostain metallista. Kuviointi hoidetaan käyttämällä "varjomaskia" höyrystyksessä. Lisäämällä rakenteeseen erilaisia kerroksia saadaan OLEDin hyötysuhdetta paranettua. OLEDeissä käytetään usein nimellä Alq3 tunnettua yhdistettä. Aukkojen kuljettajat ovat yleensä amiineja tai syaniineja, emissiokerroksessa käytetään metalliselaatteja, bentseeniyhdisteitä sekä mahdollisesti fluoresentteja väriaineita. OLEDin ongelmia ovat sinisten emittoijien lyhyt elinaika, valmistustekniikkaa rajoittaa OLEDin skaalautumista suuremmiksi sekä suurempiin valmistusmääriin. Vihreiden OLEDien hyötysuhde on samalla tasolla kaupallisten LEDien kanssa.
PLEDeissä aktiiviset kerrokset on tehty polymeereistä eli isomolekyylisistä yhdisteistä. Anodi ja katodi on tehtävä tyhjiötekniikalla, mutta polymeerikerrosten tekoon on useita eri menetelmiä, jotka eivät tarvitse tyhjiötä. Polymeerikerrosten tekoon käytettävä tekniikka riippuu siitä onko kerrokset kuvioitava vai ei. Kuvioituun prosessiin sopii ainakin tavallisesta mustesuihkutulostuksesta kehitetty tekniikka. Muita mahdollisia tekniikoita ovat pyöritysmenetelmä sekä pari muuta. PLEDiin riittää yksi polymeerikerros, mutta nykyisin käytetään yleensä kahta kerrosta, joista toisessa tapahtuu emissio ja toinen on johde, jonka tehtävänä on kuljettaa ja syöttää aukkoja. Johtavaan kerrokseen käytetään polyamiinia (PANI:PSS) tai nimellä PDOT:PSS tunnettua polymeeriä. Emissoivaan kerrokseen käytetään polyfluoreeneja sekä PPV:tä. PLEDit toimivat OLEDejä pienemmällä jännitteellä (muutava V vs. OLED n. 10 V). Vaikka täysvärilaitteita on demonstroitu ainoastaan keltaista emittoivat PPV-pohjaiset PLEDit ovat kaupallisia tuotteita.
PLEDien etuja OLEDeihin verrattuna ovat alemmat tuotantokustannukset, parempi soveltuvuus massatuotantoon sekä skaalautuvuus isoihin pinta-aloihin. Lisäksi PLEDejä voidaan valmistaa painotekniikalla taipuisille substraateille. PLEDeistä ja OLEDeistä on olemassa lukuisia variaatioita, jotka parantavat joitain ominaisuuksia. näyttösovelluksissa PLEDien elinaika on jopa 10 000 h, muttei monivärijärjestelmissä, joissa erityisesti sininen väri on ongelmallinen. 
Käyttö.
Samsung kehitti 256-värisen PMOLED:in syksyllä 2002 ja tekniikka on lyönyt kaupallisesti läpi jo erilaisissa kannettavissa multimedialaitteissa, kuten kännyköissä ja mp3-soittimissa. Monitori- ja televisiokoossa OLED tulee laajamittaiseen käyttöön 2010-luvulla.
Vouti

Vouti (, , ) on Pohjoismaissa kuninkaan virkamiehestä käytetty nimitys. 
Historia.
Keskiajalla voudit kuuluivat ylhäisaateliin. Heidän tehtäviään oli tuolloin periä kuninkaalle menevät verot sekä toimia käskynhaltijana tietyllä alueella tai linnassa linnanisännän apulaisena. Esimerkiksi Turun linnanvoutina toimi vuosina 1515–1520 laamanni Klaus Henrikinpojan poika Krister.
Voudin asema saattoi houkutella haltijansa väärinkäytöksiin. Vuonna 1589 Ruotsin kuningas Juhana III:lle Tukholmaan toimitetussa "Suuressa valituksessa" kerrotaan voudeista seuraavaa:
 
Jo aikaisemmin, vuonna 1581, oli Juhana III antanut määräyksen erityisistä tutkintakäräjistä sen selvittämiseksi, olivatko eräät voudit ja voudinkirjurit pettäneet häntä tai hänen alamaisiaan. Porissa 9. helmikuuta 1602 päivätyllä voutisäännöllä järjestettiin uudelleen Suomen paikallishallintoa. Sen myötä entinen voutikuntahallinto tehtiin monin paikoin viralliseksi.
Myöhemmin voudilla voidaan tarkoittaa eräänlaista tilanhoitajaa tai toisaalta tiettyyn tehtävään nimettyä luottamushenkilöä (jahtivouti, lohivouti, siltavouti). Esimerkiksi Aleksis Kivi mainitsee "Seitsemässä veljeksessä" kyläläisten keskuudestaan valitseman "jahtivoudin" ja toisaalta Viertolan "kartanon voudin".
Erilaisia vouteja.
Maavouti.
Turun linnaläänissä oli maavouti jo 1400-luvulla, jonka tehtävänä paikallishallinnon virkamiehenä oli johtaa hallintoa ja kruunun veronperintää tietyllä alueella.
Lohivouti.
Lohivouti oli 1600-, 1700- ja 1800-luvuilla Suomessa nimetty pitäjän kalastusta valvova virkamies (yleensä talonpoikaisvirka), jokaiselle joelle asetettiin oma lohivouti, joka toimi kruunun luottamusmiehenä ja johti paikallista kalastusta, sekä nautti valtion palkkaa.
Jahtivouti.
Jahtivouti oli 1700- ja 1800-luvuilla Suomessa kruunun vakinaisia virkamiehiä avustava virkailija, jonka tehtäviin kuului petoeläinten kuten susien metsästysten toimeenpano ja metsäpalojen sattuessa sammutustöiden johtaminen. Tämä tehtävä lakkautettiin vuonna 1891 annetulla asetuksella.
Siltavouti.
Siltavouti oli 1600-, 1700- ja 1800-luvuilla Suomessa pitäjään nimitetty kunnallinen järjestysmies, jonka tehtävänä oli valvoa maanteiden, aitojen ja siltojen kunnossapitoa pitäjän alueella. Sama henkilö hoiti usein myös jahtivoudin tehtäviä. Siltavoudin toimet lakkautettiin 1892 jolloin nämä tehtävät siirtyivät maaseudun poliisikonstaapeleille. Silta- ja jahtivoutien palkkaamiseksi kerättiin erityistä "silta- ja jahtivoudin kapoiksi" kutsuttua veroa. Tämä vero meni virkojen lakkauttamisen jälkeen valtiolle ja sen periminen päättyi vuonna 1925.
Nykyään.
Nykyisin paikallisena ulosottomiehenä Suomessa toimii kihlakunnanvouti ja Ruotsissa kruununvouti.