tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ogre (Latvia)

Ogre () on Väinäjoen pohjoisrannalla, 36 kilometriä Riian itäpuolella sijaitseva kaupunki Latviassa. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2012 alussa 26 549 ja se on Ogren 38 354 asukkaan kunnan (Ogres novads) pääkaupunki.
Kaupungin pinta-ala on 13,58 km².
Kaupunki sijaitsee Väinäjoen ja sen pohjoisen Ogre-sivuhaaran risteyskohdassa. Ensimmäinen merkintä kaupungista on vuodelta 1206, jolloin kaupunkia kutsuttiin saksankielisellä nimellä "Oger". Kaupunginoikeudet se sai 1928.
Ogren kautta kulkee Riiasta itään vievä rautatie; kaupungissa on rautatieasema. Valtatie A6 (eli eurooppatie ) kulkee Väinäjoen vartta sivuten kantakaupungin eteläpuolitse.
Kaupungin itäosissa on dendrologinen puisto ("Lazdukalns"). Kaupungissa on kulttuuri- ja taidekeskus sekä musiikkikoulu. Kuten monissa Latvian kaupungeissa, myös Ogressa on kaksi hallinnollista kieltä latvia ja venäjä. Kaupungissa toimii kolme latviankielistä koulua ja yksi venäjänkielinen koulu.
Skizoo

Skizoo oli espanjalainen alternative metalia ja hard rockia soittanut yhtye.
Historia.
Espanjalainen yhtye Sôber erosi kahdeksi yhtyeeksi, Saviaksi ja Skizooksi vuonna 2005. Sôberin kitaristit Antonio Bernardini ja Jorge Escobedo perustivat Skizoon. Mukaan he ottivat Daniel Pérezin (Saratoga ja Stravaganzza) rumpaliksi, Daniel Criadon (XXL) basistiksi ja Mortin (Bushido ja Fantástico Hombre Bala) laulajaksi. Heidän ensimmäinen, yhtyeen nimeä kantava albuminsa julkaistiin toukokuussa 2005. Pian tämän jälkeen Criado jättäytyi yhtyeestä, ja hänen tilalleen tuli Edu Fernandez, jonka tehtäväksi tuli myös taustalaulu live-esiintymisissä.
Yhtye keikkaili ympäri Espanjaa, ja julkaisi toisen albuminsa, "Incertezan", 19. helmikuuta 2007. Yhtye lopetti toimintansa vuonna 2009 tai 2010.
Valeria Bruni Tedeschi

Valeria Bruni Tedeschi (s. 16. marraskuuta 1964 Torino, Italia) on italialais-ranskalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa episodielokuvissa "Ten Minutes Older" (2002, episodi ”The Cello”) ja "Ticket" (2005) sekä pitkissä elokuvissa "Ah! Si j'étais riche" (2002), "Rakkaus - Meno &amp; paluu" (2004), "Aika lähteä" (2005), "A Good Year – Mainio vuosi" (2006), "Asphalte" (2015) ja "Aurinko sisälläni" (2017).
Bruni Tedeschi on myös käsikirjoittanut ja ohjannut elokuvia kuten "Näyttelijättäret" (2007, Un certain regard -palkinto Cannesissa) ja "Linna Italiassa" (2013).
Hänen nuorempi sisarensa on laulaja ja malli Carla Bruni.
Ted Williams

Theodore Samuel ”Ted” Williams (30. elokuuta 1918 San Diego, Kalifornia – 5. heinäkuuta 2002 Inverness, Florida) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hänellä oli äitinsä puolelta meksikolainen sukutausta. Williams pelasi Boston Red Soxissa vuosina 1939–1942, 1946–1952 sekä 1953–1960 ja valmensi myöhemmin Washington Senatorsia (1969–1971) ja Texas Rangersia (1972).
Williams valittiin MLB:n arvokkaimmaksi pelaajaksi vuosina 1946 ja 1949. Hän palveli Yhdysvaltain merijalkaväen lentäjänä toisessa maailmansodassa ja Korean sodassa. 
Williams pelasi viimeisen Major League Baseball -ottelunsa 28. syyskuuta 1960. Hänet kelpuutettiin Baseball Hall of Fameen vuonna 1966. Hän kuoli sydänpysähdykseen 83-vuotiaana ja sai säilytyksen kryoniikan avulla. Hänellä oli Presidential Medal of Freedom.
Marty Marion

Martin Whiteford "Marty" Marion (1. joulukuuta 1917 – 15. maaliskuuta 2011) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja (shortti) ja -valmentaja. 
Marion syntyi Etelä-Carolinassa. Hän pelasi St. Louis Cardinalsissa vuosina 1940–1950 ja vielä vuosina 1952–1953 St. Louis Brownsissa. Hänet valittiin MLB:n "Most Valuable Playeriksi" vuonna 1944. 
Marion valmensi St. Louis Cardinalsia (1951), St. Louis Brownsia (1952–1953) ja Chicago White Soxia (1954–1956). Myös hänen vanhempi veljensä, Red Marion, oli baseballpelaaja ja -valmentaja. 
Hän kuoli 15. maaliskuuta 2011 93-vuotiaana.
Stan Musial

Stanley Frank ”Stan” Musial (21. marraskuuta 1920 Donora, Pennsylvania – 19. tammikuuta 2013 Ladue, Missouri) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja, joka pelasi St. Louis Cardinalsissa vuosina 1941–1963.
Musial syntyi puolalaiselle isälle ja tšekkiläistaustaiselle äidille. Hän pelasi uransa aikana 24:ssä Major League Baseballin All-Star-pelissä ja sai vuonna 1969 paikan Baseball Hall of Famessa. 
Musial kelpuutettiin vuonna 1989 myös St. Louis Walk of Fameen. Vuonna 2011 Yhdysvaltain presidentti Barack Obama palkitsi Musialin Prsidential Medal of Freedom -kunniamerkillä.
Red Schoendienst

Albert Fred ”Red” Schoendienst (2. helmikuuta 1923 – 6. kesäkuuta 2018) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja ja -valmentaja. 
Schoendienst pelasi ensimmäisen MLB-ottelunsa 17. huhtikuuta 1945 ja viimeisensä 7. heinäkuuta 1963. Hän pelasi pisimpään St. Louis Cardinalsissa (1945–1956, 1961–1963), mutta ehti välillä vaikuttaa New York Giantsissa (1956–1957) ja Milwaukee Bravesissa (1957–1960).
Päätettyään peliuransa vuonna 1963 Schoendienst toimi pitkään St. Louis Cardinalsin johdossa.
Schoendienst oli All-Star-pelaajana vuosina 1946, 1948–1955 ja 1957. Hänet kelpuutettiin vuonna 1989 Baseball Hall of Fameen ja St. Louis Walk of Fameen.
Fernando Romay

Fernando Romay Pereiro (s. 23. syyskuuta 1959 Galicia) on espanjalainen entinen koripalloilija. Hän kuului hopeaa voittaneeseen maajoukkueeseen Los Angelesin olympialaisissa 1984. Hän oli mukana joukkueessa myös Moskovassa 1980.
Romay kuului Espanjan maajoukkueeseen myös kolmissa MM-kisoissa (1982, 1986, 1990). Hänen joukkueensa ylsi parhaimmillaan neljänneksi Kolumbiassa 1982.
Phil Cavarretta

Philip Joseph ”Phil” Cavarretta (19. heinäkuuta 1916 – 18. joulukuuta 2010) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän pelasi Major League Baseball -tasolla Chicago Cubsissa (1934–1953) ja Chicago White Soxissa (1954–1955).
Cavarretta valittiin vuonna 1945 National Leaguen ”Most Valuable Playeriksi”. Hän toimi Chicago Cubsin joukkueen johtajana vuosina 1951–1953. Hän oli nelinkertainen All-Star-pelaaja.
FC Sport

FC Sport -juniorit on vaasalainen jalkapalloseura, jolla on vilkasta junioritoimintaa tyttöjen joukkueissa. Seura perustettiin marraskuussa 2013 sen jälkeen kun sen edeltäjä FC Sport-39 luopui toiminnasta taloudellisista ja toiminnallisista syistä. FC Sport-39 pelasi parhaimmillaan naisten liigassa.
Historiaa.
FC Sport juniorit perustettiin marraskuussa 2013. Sen edeltäjä FC Sport -39 eriytyi omaksi jalkapalloseurakseen IF Sportista vuonna 1979. Seura oli alun perin perustettu vuonna 1939 Vaasan Vetokannaksen kaupunginosassa, ja sen lajivalikoimaan kuuluivat jalkapallon lisäksi jääpallo, hiihto, voimistelu ja myöhemmin 1960-luvulta lähtien jääkiekko. Jääkiekossa Vaasan Sport pelaa nykyään Suomen korkeimmalla sarjatasolla liigassa.
Jalkapallossa Sport pelasi miehissä kuusi kautta (1949, 1970–1972, 1975–1976) Suomen toiseksi korkeimmalla tasolla ja kolme kautta (1973–1974, 1977) kolmanneksi korkeimmalla. Joukkue ylsi myös Suomen cupin loppuotteluun vuonna 1971, mutta hävisi Mikkelin Palloilijoille maalein 4–1 Olympiastadionilla 2 645 katsojan edessä. Sportin ainokaisen ottelussa teki Sigvard Näsman. FC Sport pelaa nykyään miesten kutosessa.
FC Sport -39:n puheenjohtajina ovat 2000-luvulla toimineet Peter Björndahl -2001, Erkki Vuori 2002-2006, Lasse Luukkanen 2007-2009, Kari Saarnisto 2010-2011 ja Ville Vahtera 2012-2013. FC Sport -junioreiden ensimmäinen puheenjohtaja oli Jarmo Kovanen, joka nykyisin on kunniapuheenjohtaja. Kovasen jälkeen puheenjohtajaksi valittiin Jussi Rajala.
FC Sport pelasi Naisten Liigassa (entinen Naisten SM-sarja) kausina 2002–2003, 2005–2008 ja 2010 ja sijoittui parhaimmillaan vuonna 2007 seitsemänneksi. Suomen Cupissa FC Sport oli parhaimmillaan välierissä vuonna 2007. Joukkueen valmentajina liigavuosina toimivat Peter Björndahl (vuoteen 2007 saakka), Rauno Vahtera (2008) ja Marjo Ikola (2010). Muita valmentajia 2000-luvulla Ykkösessä olivat Jouni Väkeväinen 2009, Chris Huckstepp 2011 ja Jorko Fors 2012.(
Jean-Luc Ruty

Jean-Luc Ruty (s. 5. heinäkuuta 1959) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen toppari. Hän toimii tunisialaisen Club Africainin teknisenä johtajana.
Ura pelaajana.
Ruty aloitti uransa FC Sochaux'n joukkueessa 1978. Hän edusti joukkuetta 18 kauden ajan pelaten 246 ottelua pääsarjatasolla ennen siirtymistään Toulouseen 1986. Hän pelasi "le Tefissä" kuusi kautta ja pelasi 145 ottelua pääsarjassa ennen uransa lopettamista 1992.
Ura valmentajana.
Peliuransa jälkeen Ruty aloitti työskentelyn Toulousen teknisenä johtajana joukkueen harjoittelukeskuksessa. Joulukuussa 1993 hänestä tuli Toulousen päävalmentaja. Rolland Courbis'n tultua seuran luotsiksi kauden 1993–1994 jälkeen Ruty jatkoi työtään teknisenä johtajana.
1999 hän jätti Toulousen ja siirtyi FC Sochaux'n tekniseksi johtajaksi. Joulukuussa 2007 Ruty nousi seuran päävalmentajaksi erotetun Frédéric Hantzin tilalle. Rutyn pesti päättyi tammikuun 2008 alussa, kun Francis Gillot palkattiin Sochaux'n päävalmentajaksi. Ruty palasi takaisin seuran valmennuskeskuksen tekniseksi johtajaksi.
Heinäkuussa 2014 Rutysta tuli tunisialaisseura Club Africainin tekninen johtaja.
Asa S. Bushnell

Asa Smith Bushnell (16. syyskuuta 1834 Rome, New York – 15. tammikuuta 1904) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko. Hän oli William McKinleyn seuraaja Ohion kuvernöörinä vuosina 1896–1900.
Politiikan ulkopuolella Bushnell toimi liikemiehenä, jolla oli sijoituksia useilla eri toimialoilla.
Dominique Bijotat

Dominique Bijotat (s. 3. tammikuuta 1961) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. 
Ura pelaajana.
Peliurallaan Bijotat voitti Ranskan mestaruuden ja cupin lisäksi olympiakultaa Ranskan joukkueessa 1984. Maajoukkuepelejä hänelle kertyi kahdeksan vuosina 1982–1988. 
Meriitit pelaajana
Ura valmentajana.
Peliuransa jälkeen Bijotat on toiminut päävalmentajana AC Ajacciossa sekä FC Sochaux'ssa. Lisäksi hän on työskennellyt teknisenä johtajana LB Châteauroux'n, RC Lensin ja AS Monacon organisaatiossa. Kesällä 2008 hän jätti Monacon. 
Joulukuussa 2008 Bijotat palasi valmennustehtäviin, kun Ligue 2:ssa häntäpäähän vajonnut LB Châteauroux palkkasi hänet uudeksi päävalmentajakseen. Bijotat'n johdolla seura onnistui lopulta niukasti säilymään Ligue 2:ssa sijoittuen viidenneksitoista. Eroa putoamisviivaan jäi kuitenkin vain vaivainen piste. Kaudella 2009/10 Châteauroux'n tulokset olivat kuitenkin edelleen mollivoittoisia ja lopulta Bijotat sai potkut joulukuussa 2009. 
Kesäkuussa 2010 Bijotat palasi valmennustehtäviin Ligue 2:ssa pelaavan FC Metzin päävalmentajana. Bijotat ei onnistunut nostamaan Metziä takaisin pääsarjaan. Kausi 2011/12 oli täydellinen pannukakku ja seura putosi lopulta Nationaliin. Kauden jälkeen hän sai potkut tehtävästään. 
Elokuussa 2015 Bijotat teki kesään 2016 ulottuvan sopimuksen algerialaisen JS Kabylien kanssa. Huonojen tulosten vuoksi Bijotat sai potkut seurasta maaliskuussa 2016.
Juho Koskimies

Juho Rudolf Koskimies (vuoteen 1906 "Forsman"; 24. syyskuuta 1859 Jurva – 8. helmikuuta 1936 Oulu) oli Oulun hiippakunnan piispa ja kirkkohistorioitsija.
Henkilöhistoria.
Koskimies vihittiin papiksi vuonna 1884. Vuonna 1890 hän valmistui filosofian kandidaatiksi, 1896 teologian kandidaatiksi, 1899 teologian lisensiaatiksi ja tohtoriksi vuonna 1899. Koskimiehen väitöskirja oli nimeltään "Suomen kirkollisten olojen uudistus Ison Vihan jälkeen".
Ennen valintaansa Oulun piispaksi Koskimies toimi Lapuan kappalaisena ja Turun tuomiokapitulin asessorina. 
Oulun piispa 1900–1923.
Koskimies nimitettiin vuonna 1900 Oulun piispaksi ohi vaaleissa eniten ääniä saaneen Johannes Schwartzbergin, joka sivuutettiin tehtävästä vallanpitäjien näkökulmasta harkitsemattomana pidetyn lehtikirjoituksen vuoksi. Kenraalikurvernööri Nikolai Bobrikovin suosituksesta Oulun piispaksi nostettiin myöntyväisyysmiehenä tunnettu Koskimies (tuolloin Forsman). 
Piispanistuin oli siirretty Kuopiosta Ouluun samana vuonna, joten Koskimies oli oikeastaan ensimmäinen Oulun piispoista. Hiippakunnan nimenä säilyi Kuopion hiippakunta aina vuoteen 1923 asti. Piispana Koskimies osallistui valtiopäiville pappissäädyssä 1904 ja 1905.
Yksityiselämä.
Juho Koskimiehen veli oli kielen- ja kirjallisuudentutkija ja koulumies A. V. Koskimies. Koskimies avioitui lapsuudenystävänsä sopraano Lydia Laguksen kanssa vuonna 1886.
Vetysulfaatti

Vetysulfaatti voi tarkoittaa HSO4–-ionia tai kyseisen ionin sisältämää suolaa. Vetysulfaatti-ioni on rikkihapon ensimmäinen konjugaattiemäs ja samalla myös sulfaatti-ionin konjugaattihappo. Se pystyy sekä vastaanottamaan että luovuttamaan protonin, joten se on amfolyytti.
Reaktiot.
Vetysulfaattia syntyy rikkihapon protolyysissa, kun rikkihappo on luovuttanut ensimmäisen protoninsa (vetyioninsa):
 H2SO4 + H2O → H3O+ + HSO4−
Rikkohapon toinen deprotonoinnin tulos eli sulfaatti syntyy jatkoreaktiossa:
 HSO4− + H2O → H3O+ + SO42−.
Vetysulfaatti-ioni syntyy myös itsestään rikkihapon autoprotolyysissä (missä happovakio on Ka(25 °C)= [H3SO4+][HSO4−] = 2.7 × 10−4)
 2 H2SO4 H3SO4+ + HSO4−
Vetysulfaatti-ioni ei voi syntyä rikkihapokkeesta, vaan rikkihapoketta vastaava ensimmäinen konjugaattiemäs on vetysulfiitti (HSO3−).
The Hits

The Hits on Jonny Jakobsenin kokoelma-albumi vuodelta 2007. Vaikka levyn artisti onkin Dr. Bombay, on kokoelmalle kerätty materiaalia myös Jonny Jakobsenin jatkoprojektilta Dr. MacDoo, joka julkaisi ainoastaan yhden albumin, Under The Kilt vuonna 2000. kokoelmalla on mukana myös musiikkivideoita sekä Basshunterin remiksaus Dr. Bombayn suurimmasta hitistä Calcutta (Taxi Taxi Taxi).
Joseph B. Foraker

Joseph B. Foraker (5. heinäkuuta 1846 – 10. toukokuuta 1917) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko.
Foraker oli ehdolla Ohion kuvernööriksi vuonna 1883, mutta ei tullut valituksi. Hän oli uudestaan ehdolla vuonna 1885 ja toimi kuvernöörinä kaksi kaksivuotiskautta 1896–1890. Hän istui senaatissa vuosina 1897–1909.
Vetysulfiitti

Vetysulfiitti voi tarkoittaa HSO3–-ionia tai kyseisen ionin sisältämää suolaa. Vetysulfiitti-ioni on rikkihapokkeen ensimmäinen konjugaattiemäs samalla myös sulfiitti-ionin konjugaattihappo. Se pystyy sekä vastaanottamaan että luovuttamaan protonin, joten se on amfolyytti.
Reaktiot.
Vetysulfiittia syntyy rikkihapokkeen protolyysissa, kun rikkihapoke on luovuttanut ensimmäisen protoninsa (vetyioninsa):
H2SO3 HSO3− + H+
Rikkohapokkeen toisen deprotonoinnin tulos eli sulfiitti syntyy jatkoreaktiossa:
HSO3− SO32− + H+
Vetysulfiitti-ioni ei voi syntyä rikkihapon protolyysissa, vaan rikkihappoa vastaava ensimmäinen konjugaattiemäs on vetysulfaatti (HSO4−).
Viljo Saraja

Viljo Anssi Saraja (sukunimi vuoteen 1927 Snellman; 24. elokuuta 1900 Hausjärvi – 8. maaliskuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen opettaja ja kirjailija. Sarja toimi 39 vuoden ajan opettajana Hausjärven Pursijärven koululla.
Sarajan tunnetuin teos on talvisotaa kuvaava romaani "Lunastettu maa" (1940), joka sisältää hänen omia sotakokemuksiaan JR 42:n kersanttina Summan puolustustaisteluissa. Teos voitti ilmestymisvuonnaan amerikkalaisen Prentice-Hall-kustantamon yhteistyössä Holger Schildtin kanssa vuonna 1940 järjestämän kilpailun parhaasta talvisotaa käsittelevästä kuvauksesta. Pian kuitenkin paljastui, että Saraja oli kopioinut osan romaaninsa sisällöstä saksalaisen Erich Maria Remarquen ensimmäistä maailmansotaa kuvanneesta romaanista "Länsirintamalta ei mitään uutta" (1929). Lehdistössä väitettiin myös, ettei lääkintämiehenä palvellut Saraja olisi voinut kuvata etulinjan taisteluita todenmukaisesti omien kokemustensa pohjalta. "Lunastettu maa" vedettiin pois myynnistä Neuvostoliiton painostuksesta välirauhan aikana keväällä 1941. Jatkosodan jälkeen 1944–1946 se poistettiin Suomen kirjastoista poliittisesti arveluttavana. Tämä kielto jatkui aina vuoteen 1958 saakka. Teos on julkaistu käännöksenä myös monissa muissa maissa.
Holger Schildt

Holger Schildt (28. maaliskuuta 1889 Helsinki – 13. heinäkuuta 1964 Tukholma) oli suomalainen kirjankustantaja, jolla oli yritystoimintaa sekä Suomessa että Ruotsissa. Kirjailija Runar Schildt oli Holger Schildtin serkku.
Schildt aloitti kustannustoiminnan Porvoossa 1913. Hän siirsi kustantamonsa 1917 Helsinkiin ja hankki samaan aikaan omistukseensa myös G. W. Edlundin kustannusliikkeen sekä vuonna 1918 Lilius &amp; Hertzbergin kirjapainon. Vuodesta 1918 alkaen Schildtin kustantamo toimi osakeyhtiönä nimeltä "Schildts förlags Ab". Schildt pyrki 1920-luvun alussa myös suomenkielisille kirjamarkkinoille mutta joutui vetäytymään sieltä lupaavasta alusta huolimatta. Hän pyrki sitten laajentamaan kustantamonsa toimintaa Ruotsin markkinoille ja hankki 1928 tukholmalaisen "Bohlin &amp; Co":n kustantamon joka sai uudeksi nimekseen "Holger Schildts Förlags Ab". 
Schildtin Suomen kustantamo siirtyi 1931 kirjapainoalalle toimineen Eugène Nygrénin (1878–1960) johtamalle yhteenliittymälle. Holger Schildt keskittyi jatkossa Ruotsin markkinoille ja toimi vuodesta 1938 itsenäisenä kustantajana tukholmalaisessa "Wahlström &amp; Widstrand"-kustantamossa.
Holger Schildt lahjoitti 1921 Porvoon kotitalonsa Suomen ruotsalaiselle kirjailijaliitolle. Runoilijakoti-nimisessä, 1765 rakennetussa talossa ovat sittemmin asuneet kirjailijat Hjalmar Procopé (1923–1927), Bertel Gripenberg (1928–1933), Jarl Hemmer (1933–1944), Rolf Lagerborg (1945–1959), Rabbe Enckell (1960–1973), Lars Huldén (1973–1993) ja viimeksi vuosina 1993–2017 Christer Kihlman.
Nitridi

Nitridi-ioni (N3−) on typpiatomi, jolla on kolmen elektronin ylimäärä, ja on siten negatiivisesti varautunut ioni eli anioni.
Nitrideiksi kutsutaan yhdisteitä, jotka sisältävät typpiatomin, jonka hapetusluku on –3. On olemassa kuitenkin poikkeuksia, kuten vedyn nitridi NH3, jota kutsutaan ammoniakiksi.
Willie Mays

Willie Howard Mays, Jr. (6. toukokuuta 1931 Westfield, Alabama, Yhdysvallat – 18. kesäkuuta 2024 Palo Alto, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja, joka pelasi MLB-tasolla vuosina 1951–1973. Hänen joukkueinaan olivat New York Giants (1951–1952, 1954–1957), San Francisco Giants (1958–1972) ja New York Mets (1972–1973).
Ammattilaiseksi.
Willie Mays syntyi vuonna 1931 Alabaman Westfieldissä ja kasvoi Birminghamin laitamilla. Willien isä Willie ”Cat” Mays vanhempi oli pelannut baseballia, ja hänen äitinsä Annie oli voittanut high schoolissa pikajuoksumestaruuden.
Mays pelasi jo teini-ikäisenä puoliammattilaisissa baseballsarjoissa, ja 16-vuotiaana hän vuonna 1948 teki sopimuksen Negro league -sarjan Birmingham Black Baronsin kanssa. Hän pelasi kouluvuoden aikana vain sunnuntaisin. Mays sai lyöntitekniikkansa opastusta Black Baronsin valmentajalta Pepper Davisilta. Hänen lyöntiprosenttinsa oli vuonna 1949 hyvä 31,1 ja nousi seuraavana vuonna 33,0:aan. Hänen kehityksensä huomattiin myös MLB-liigan kykyjenetsijöiden huomion, ja hän sai vuonna 1950 sopimuksen New York Giantsiin.
Ura farmisarjoissa ja MLB:ssä.
Mays pelasi ensin kaksi kautta farmisarjojen joukkueissa, ensin vuonna 1950 B-luokan Trenton Giantsissa ja vuonna 1951 AAA-luokan Minneapolis Millersissa. Hänen lyöntiprosenttinsa Millersissä oli 47,7, ja hänet nostettiin kesken kauden Giantsiin. Maysin alku Giantsissa oli hankala, mutta lopulta hän löi 20 kunnaria 121 ottelussa. Hänet valittiin kauden jälkeen vuoden tulokkaaksi. Giants teki kauden aikana kovan nousun ja voitti lopulta MLB:n National Leaguen pienellä erolla Brooklyn Dodgersiin.
Mays värvättiin vuonna 1952 Korean sodan aikana Yhdysvaltain maavoimiin. Hän ei joutunut rintamalle ja pystyi myös harjoittelemaan, mutta häneltä meni silti kaksi baseball-kautta ohi. Mays johti kaudella 1956 MLB:n lyöntilastoa, ja hänen lyöntiprosenttinsa oli 34,5. Lisäksi hän löi 41 kunnaria. Mays oli johdattamassa Giantsin World Seriesin voittoon, ja hänet valittiin sarjan arvokkaimmaksi pelaajaksi. Loppuottelussa kaatui Cleveland Indiansin. 
Mays oli New Yorkissa erittäin suosittu, mutta suosio laantui vuonna 1958, kun Giants muutti San Franciscoon. Maysin tilastot pysyivät kuitenkin samalla tasolla, ja vuonna 1964 hänestä tuli MLB-sarjan ensimmäinen musta kapteeni. Samana vuonna hänet palkittiin toistamiseen urallaan MLB:n arvokkaimpana pelaajana. Hän teki vuonna 1966 sopimuksen, joka takasi hänelle baseball-historian suurimman palkan. 
Maysin pelin taso alkoi heikentyä kauden 1966 jälkeen, eikä hän lyönyt viimeisen seitsemän kauden aikana enää kuin 118 kunnaria. Hänet kaupattiin kesken kauden 1972 New York Metsiin, missä hän pelasi pääosin ulkokentällä ykköspesällä. Maysin viimeinen kausi oli 1973. Hän löi uransa aikana 660 kunnaria, ja hänen lyöntiprosenttinsa oli 30,1. Hän oli ensimmäinen pelaaja, joka löi urallaan yli 3 000 pesällä lyöntiä ja yli 500 kunnaria. Hän johti kunnaritilastoja 1955, 1962, 1964 ja 1965 ja voitti 12 perättäistä Gold Glove -palkintoa.
Mays valittiin Baseball Hall of Fameen 23. tammikuuta 1979.
Vigor Mortis

Vigor Mortis on Deathlike Silence -yhtyeen debyyttialbumi vuodelta 2007.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 35.
Don Newcombe

Donald ”Don” Newcombe (14. kesäkuuta 1926 – 19. helmikuuta 2019) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän pelasi ensimmäisen MLB-ottelunsa 20. toukokuuta 1949 ja viimeisensä 1. lokakuuta 1960. Joukkueet olivat:
Newcombe oli National Leaguen "Most Valuable Player" 1956. Hän oli nelinkertainen All-Star-pelaaja vuosina 1949–1951 ja 1955.
Tuuri Heporauta

Tuuri Kaleva Heporauta (5. elokuuta 1922 Jyväskylä – 10. joulukuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja mainostoimittaja. Hän käytti myös nimimerkkejä "Oswald Barne", "Harry Jarvinen", "Pentti Kari", "Arne Krassler", "Helmuth Schultze" ja "Jaakko Tierna".
Heporaudan vanhemmat olivat rehtori, kansanrunouden tutkija Frans Akseli Heporauta ja kirjailija Elsa Heporauta. Heporauta julkaisi 1980-luvulla useita lentomestari Osmo ”Otso” Rantalan muistelmiin perustuneita ilmailuaiheisia sotakirjoja.
Aune Antti

Aune Antti (oik. Kerttu Aune Holmqvist, o.s. Anttonen; 23. joulukuuta 1901 Lappeenranta – 27. elokuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen laulaja (sopraano), joka tunnettiin erityisesti yksinlaulujen tulkitsijana. Käytyään tyttökoulun Antti opiskeli laulua Helsingin musiikkiopistossa 1916–1919 Axel von Kothenin johdolla ja yksityisesti Anna Hagelstamin oppilaana. Lisäksi hän opiskeli Pariisissa Madame de Landen johdolla sekä Pariisissa ja Wienissä Thérèse Leschetizkyn johdolla.
Antti piti ensikonserttinsa Helsingissä 1931 ja ensimmäisen konserttinsa Wienin juhlaviikoilla Musikvereinin salissa 1936, mistä alkoi hänen kansainvälinen uransa. Hän konsertoi kotimaan lisäksi Tukholmassa, Kööpenhaminassa, Oslossa, Berliinissä, Varsovassa, Budapestissa, Pariisissa ja Lissabonissa. Orkesterin solistina Antti lauloi Tor Mannin, Nikolai Malkon, Fritz Buschin, Ernest Ansermet'n, Alberto Ereden ja Ernst Křenekin johtaessa. Vuosina 1937–1938 Antti osallistui Salzburg International Opera Guild -nimisen oopperaseurueen Yhdysvaltain- ja Kanadan-kiertueelle, jolla hän lauloi W. A. Mozartin "Così fan tutte"- ja Gioacchino Rossinin "Gambiale di matrimonio" -oopperan sopraanopääroolin. Kiertueen aikana Antti piti lisäksi kymmenkunta konserttia amerikansuomalaisille.
Aune Antti lauloi uransa aikana paljon äänilevyille ja esiintyi useasti radiossa. Hän levytti myös kevyempää ohjelmistoa nimimerkillä Anneli. Sota-aikana Antti esiintyi usein rintamalla ja hyväntekeväisyystilaisuuksissa, joissa häntä säesti usein Kosti Vehanen. Vuodesta 1960 Antti opetti laulua Helsingissä omassa laulustudiossaan. Vuonna 1972 hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali.
Marisa Pavan

Marisa Pavan (19. kesäkuuta 1932 Cagliari, Italia – 6. joulukuuta 2023 Gassin, Ranska) oli italialaissyntyinen näyttelijä. Hänen kaksossisarensa oli vuonna 1971 kuollut näyttelijä Pier Angeli.
Marisa Pavan esiintyi itse muun muassa elokuvissa "Tatuoitu ruusu" (1955), "Harmaapukuinen mies" (1956), "Keskiyön mysteeri" (1957) ja "Lippulaivan kapteeni" (1959). Hän oli ehdolla parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon saajaksi vuonna 1956. Hän voitti samana vuonna Golden Globen vastaavassa kategoriassa ja oli vuonna 1957 Bafta-ehdokkaana.
Pavan oli naimisissa näyttelijä Jean-Pierre Aumontin kanssa vuodesta 1956 tämän kuolemaan 2001. Parilla oli kaksi poikaa.
Pier Angeli

Anna Maria Pierangeli, taiteilijanimeltään Pier Angeli, (19. kesäkuuta 1932 Sardinia, Italia – 10. syyskuuta 1971 Los Angeles, Yhdysvallat) oli italialainen näyttelijä. Hän syntyi Cagliarissa, Sardiniassa, ja aloitti elokuvauransa kotimaassaan, mutta siirtyi sittemmin Yhdysvaltoihin.
Angelin elokuvien joukossa ovat "Huomenna on liian myöhäistä" (1950), "Kolme rakkautta" (1953), "Intohimon liekki" (1954), "Salaperäinen Casbah" (1956), "Vihainen hiljaisuus" (1960), "Sodoma ja Gomorra" (1962) ja "Taistelu Ardenneilla" (1965). Näyttelijä Marisa Pavan on hänen kaksossisarensa.
Angeli oli naimisissa näyttelijä-laulaja Vic Damonen kanssa vuosina 1954–1959 ja säveltäjä Armando Trovajolin kanssa 1962–1969. Hänellä oli rakkaussuhde myös James Deaniin. Angeli kuoli lääkemyrkytykseen 39-vuotiaana.
O-ryhmä

O-ryhmä oli Suomessa vuonna 1955 perustettu nuorista taloustieteilijöistä ja tutkijoista koostunut ryhmä, joka korosti makrotaloudellista ja matemaattista lähestymistapaa kansantalouden ilmiöitä tutkittaessa. Ryhmä pyrki uudistamaan kansantaloustieteen opetusta, ja toisaalta herättämään yhteiskunnallista keskustelua makrotaloudellisen ajattelumallin hyväksymiseksi.
O-ryhmän kaikki jäsenet olivat kiinnostuneita talouspolitiikan teoriasta. Ryhmä uudisti suomalaista talouspoliittista keskustelua, sillä se toi esille sen, että ristiriitaisten päämäärien takana ovat aina avoimesti tai piilotetusti arvot ja poliittiset valinnat. O-ryhmä myös määritti talouspoliittisen keskustelun käsitteitä uraauurtavalla tavalla. Ryhmä vaikutti myös kansantulolaskentaa kehitettäessä. 
Ryhmän jäsenet pyrkivät julkaisuissaan yhteistyöhön. 1950-luvun loppupuolella valmistui useita ryhmän jäsenten väitöskirjoja. Ryhmä arvosteli huonoiksi arvioimiaan alan väitöskirjoja julkisesti, ja esiintyi väitöstilaisuuksissa ylimääräisenä opponenttina. Ryhmä kokoontui vähintään kerran kuussa jonkun jäsenen kotiin. Kokouksissa pidettiin alustuksia taloustieteellisistä aiheista ja taloustieteilijöiden uusimmista ajatuksista.
O-ryhmän nimi sai alkunsa leikkimielisestä säännöstä, jonka mukaan jäsenen etunimen tai sukunimen olisi tullut päättyä o-kirjaimeen. Nimityksen otti käyttöön Olavi Niitamo, joka huomasi, että hänen ystävillään oli o-kirjaimia nimissään. Raimo Ilaskivi nimitti ryhmän ivallisesti "nollakerhoksi", kun muutama jäsen ilmaantui hänen väitöstilaisuuteensa ylimääräisiksi vastaväittäjiksi.
Jäsenet.
Ryhmään kuuluivat:
Timo Helelä, Reino Hjerppe, Mauno Koivisto, Lauri Korpelainen, Erkki Laatto, Jussi Linnamo, Jaakko Lassila, Olavi Niitamo, Jouko Paunio, Jaakko Railo ja Pentti Viita.
Myöhemmin useat ryhmän jäsenistä kohosivat merkittäviin yhteiskunnalliseen asemaan: jäsenistä tuli myöhemmin professoreita, keskusvirastojen ja pankkien pääjohtajia, ministereitä ja Koivistosta myös tasavallan presidentti.
Armando Trovaioli

Armando Trovaioli (myös Trovajoli; 2. syyskuuta 1917 Rooma, Italia – 1. maaliskuuta 2013 Rooma, Italia) oli italialainen pianisti ja säveltäjä, joka tuli tunnetuksi tuotteliaana elokuvamusiikin tekijänä. Trovaioli sävelsi myös tunnettuja italialaisia musikaaleja, kuten "Rugantino" ja "Aggiungi un posto a tavola". Elokuvien joukossa ovat "Boccaccio ’70" (1962), "Miehet ja Antonia" (1977), "Perhe" (1987) ja "Mitä kello on?" (1989).
Elämä.
Trovaioli aloitti musiikin ja pianonsoiton oppimisen kuusivuotiaana. Toisen maailmansodan aikana Trovaioli taisteli Albaniassa ja Kreikassa. Sodan jälkeen vuonna 1948 hän valmistui Rooman Conservatorio Santa Cecilia -konservatoriosta.
Trovaioli oli Italian arvostetuin jazzmuusikko ja hän edusti Italiaa vuoden 1949 International Jazz Festival -festivaaleilla Pariisin Salle Pleyelissa. Hän soitti näinä aikoina ja myöhemminkin maailman arvostetuimpien jazzmuusikoiden kuten Duke Ellingtonin, Miles Davisin, Chet Bakerin, Stéphane Grappellin ja Django Reinhardtin kanssa.
Trovaioli sävelsi yli kolmensadan elokuvan ääniraitaa ja hän teki yhteistyötä merkittävien elokuvaohjaajien kuten Vittorio De Sican, Mario Monicellin, Ettore Scolan, Luigi Magnin, Dino Risin, Antonio Pietrangelin, Marco Vicarion ja Alberto Lattuadan kanssa.
Trovaioli oli vuosina 1962–1969 naimisissa näyttelijä Pier Angelin kanssa. 
Kunnianosoitukset.
Trovaiolille myönnettiin parhaan musiikin David di Donatello -palkinnot vuosina 1978 ja 1984 sekä David di Donatello elämäntyöstä vuonna 2007. Hän oli lisäksi ehdolla tavallisten David di Donatellojen saajaksi vuosina 1990, 1991, 1996 ja 2001.
Keisuke Kinoshita

Keisuke Kinoshita (5. joulukuuta 1912 Hamamatsu – 30. joulukuuta 1998 Tokio) oli palkittu japanilainen elokuvaohjaaja. Hänen elokuvistaan "24 silmää" (Nijushi no hitomi, 1954) ja "Taiyo to bara" (1956) voittivat Golden Globe -palkinnon parhaasta ulkomaalaisesta elokuvasta.
Kinoshitan kotikaupungissa Hamamatsussa on hänen elämäntyötään esittelevä museo.
Bence Szabó

Bence Szabó (s. 13. kesäkuuta 1962 Budapest) on unkarilainen entinen miekkailija, jonka aseena oli säilä.
Szabó kuului Soulin olympialaisissa 1988 Unkarin säilämiehistöön, joka voitti kultaa. Hänen lisäkseen joukkueessa kilpailivat Imre Bujdosó, László Csongrádi, Imre Gedővári ja György Nébald. Seuraavissa olympiakisoissa 1992 Barcelonassa hän voitti henkilökohtaisen kilpailun kultaa ja joukkuehopeaa. Vielä Atlantan olympialaisissa 1996 hän saavutti joukkuekisassa hopeaa.
Jean Adair

Jean Adair (syntymänimeltään Violet McNaughton, 13. kesäkuuta 1873 Hamilton, Ontario, Kanada – 11. toukokuuta 1953 New York City) oli kanadalais-yhdysvaltalainen näyttelijä. Vaikka hänen elämäntyönsä tapahtui suurimmaksi osaksi teatterissa (esiintymänimenä joskus Jennet Adair), hän esiintyi elokuvissa useita kertoja uransa jälkipuoliskon aikana, joista merkittävin oli yksi harhaanjohdetuista murhaajatädeistä Cary Grantin elokuvassa "Arsenikkia ja vanhoja pitsejä" ("Arsenic and Old Lace)", Broadway-näytelmään pohjautuvassa roolissa. Monien muiden sen aikakauden teatterinäyttelijöiden tavoin Adair esiintyi myös vaudevillenäytöksissä.
Filmografia.
Jean Adairin elokuvaroolit:
Broadway-esiintymiset.
Jean Adair esiintyi Broadwaylla seuraavissa näytelmissä:
Oskar R. Lange

Oskar Ryszard Lange (27. kesäkuuta 1904 Tomaszow Mazowiecki, Veikselin aluepiiri, Venäjän keisarikunta) – 2. lokakuuta 1965 Lontoo, Britannia) oli puolalainen taloustieteilijä ja diplomaatti. Hänet tunnetaan parhaiten markkinoiden mekanismien kehittämisessä sosialistisessa taloudessa ja aikaisimman markkinasosialismin mallin kehittäjänä.
Lange opiskeli lakia ja taloutta Poznańissa ja Krakovassa, jossa hän valmistui vuonna 1928. Hän toimi aluksi luennoitsijana Krakovan Jagellon yliopistossa. Rockefeller säätiön stipendi vei hänet Englantiin, josta hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1937. Hänestä tuli sitten Chicagon yliopiston professori vuonna 1938, ja hän sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden 1943. Toisen maailmansodan lopulla Lange katkaisi suhteensa Lontoon puolalaiseen pakolaishallitukseen ja siirtyi kannattamaan Neuvostoliiton tukemaa Lublinin komiteaa. Lange toimi välittäjänä Franklin Delano Rooseveltin ja Josif Stalinin välisissä sodan jälkeisissä neuvotteluissa Puolassa. Vuosina 1945–1946 hän luopui professorin virastaan Chicagossa ja hänet nimitettiin Puolan lähettilääksi Yhdysvaltoihin. Hän palveli Puolan valtuuskunnassa YK:n turvallisuusneuvostossa. Puolaan hän palasi 1947 ja jatkoi työtään Puolan hallituksessa ja akateemista työtä Varsovan yliopistossa ja suunnittelu- ja tilastotieteen keskuskoulussa.
Vuonna 1974 Wrocławin taloustieteiden yliopisto nimettiin hänen mukaansa. Nimeäminen peruttiin vuonna 2008.
Imre Gedővári

Imre Gedővári (1. heinäkuuta 1951 Budapest – 22. toukokuuta 2014) oli unkarilainen miekkailija. Hänen aseenaan oli säilä.
Gedővári voitti Moskovan olympialaisissa 1980 pronssia sekä joukkuekilpailusta että henkilökohtaisesta kilpailusta. Soulissa 1988 hän kuului kultaa voittaneeseen Unkarin miehistöön, johon hänen lisäkseen kuuluivat Imre Bujdosó, László Csongrádi, György Nébald ja Bence Szabó.
Kalju Lepik

Kalju Lepik (5. lokakuuta 1920 Koeru – 30. toukokuuta 1999 Tallinna) oli virolainen runoilija. Lepik on julkaissut kaksikymmentä runokokoelmaa. Hänet on palkittu Juhan Liivin runopalkinnolla kahdesti, vuonna 1990 teoksestaan "Valusad Viisid" ja vuonna 1998 teoksesta "Ema portree". Lisäksi hän voitti Viron vuosittaisen kirjallisuuspalkinnon vuonna 1998. 
Lepik opiskeli toisen maailmansodan aikana Tarton yliopistossa Pohjoismaista historiaa ja arkeologiaa, kunnes vuonna 1943 hänet värvättiin Saksan armeijaan. Saksan jouduttua tappiolle sodassa Lepik pakeni Ruotsiin vuonna 1944, jonne hän asettui asumaan jatkaen opintojaan Tukholman yliopistossa. Hän palasi Viroon vuonna 1990.
Pornorphans

Pornorphans on vuonna 1998 perustettu suomalainen yhtye. Heidän musiikissaan on vaikutteita monista eri tyylilajeista, muun muassa metallista, konemusiikista ja popista. Yhtyeen väkivaltaiset ja seksuaaliset sanoitukset ovat laulajan Jyttin kirjoittamia.
Diskografia.
Albumit
Singlet
Rupprecht Geiger

Rupprecht Geiger (26. tammikuuta 1908 – 6. joulukuuta 2009) oli saksalainen taidemaalari. Hän syntyi taidemaalari Willi Geigerin poikana Münchenissä, jossa hän suoritti myös opintonsa.
Geiger oli mukana perustamassa ZEN 49 -taiteilijaryhmää. Hän toimi vuosina 1965–1976 Kunstakademie Düsseldorfin professorina. Geigerille myönnettiin vuonna 1992 Siegenin kaupungin "Rubenspreis".
Geigerin töiden joukossa ovat "Gerundetes Blau" (1987), "o.T." (1990) ja "Großes Rot mit Contrapunkt" (1995). Teoksia on koottuna muun muassa Dombergmuseumissa.
Mônica

Mônica Angélica de Paula eli Mônica (s. 4. huhtikuuta 1978 São Carlos, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, joka pelaa puolustajana brasilialaisessa Botucatu FC:ssä.
Mônica kuului Brasilian maajoukkueeseen, joka voitti kultaa Pan Amerikan kisoissa vuonna 2003. Seuraavana vuonna hän oli mukana joukkueessa, joka saavutti olympiahopeaa 2004 Ateenasta. Hän oli myös mukana kaksissa MM-kisoissa (Yhdysvallat 2003, Kiina 2007). Yhdysvalloissa 2003 tie pysähtyi puolivälieriin, jolloin joukkue hävisi ottelunsa Ruotsille 1-2. Kiinassa 2007 joukkue saavutti hopeaa.
Argentiinan Grand Prix 1979

Argentiinan Grand Prix 1979 oli Formula 1 -sarjan kauden ensimmäinen osakilpailu. Kilpailu ajettiin 21. tammikuuta 1979 Autódromo Oscar Alfredo Gálvez -radalla Buenos Airesissa Argentiinassa. Kilpailun voitti paalupaikalta lähtenyt ranskalainen Jacques Laffite. 
Kilpailun lähdössä Laffite piti kärkipaikkansa, mutta hänen takanaan kahdeksan autoa joutuivat joukkokolariin Jody Scheckterin ja John Watsonin kolaroidessa keskenään ja kilpailu keskeytettiin hetkeksi. Watsonia rangaistiin tilanteesta vasta viikkoa myöhemmin eikä talli ehtinyt tehdä huonosti järjestetyn tiedotuksen vuoksi protestia annettuun käsittelyaikaan mennessä. Scheckterin osalta yleisö oli tyytyväinen buuatessaan tälle keskeytyksen jälkeen, koska hänet oli valittu Ferrarille argentiinalaisen Carlos Reutemannin sijasta. 
Uusintalähdössä Laffite oli neljäs, mutta hän nousi kilpailun aikana muiden kuljettajien teknisten ongelmien ansiosta. Wolfin James Hunt puolestaan koki vaikeuksia autonsa kanssa koko kilpailuviikonlopun aikana ja hän joutui keskeyttämään ensimmäisen kilpailunsa uudessa tallissa.
Maycon

Andréia dos Santos eli Maycon s. 30. huhtikuuta 1977 Lages) on brasilialainen jalkapalloilija, joka edustaa keskikenttäpelaajana Brasilialaista Saad EC:tä.
Maucon kuului maajoukkueeseen, joka voitti olympiapronssia 2004 Ateenasta. Hän oli myös mukana kolmissa MM-kisoissa (1999, 2003, 2007). 1999 joukkue voitti pronssia, mutta 2003 tie pystähtyi puolivälieriin, jolloin se hävisi ottelunsa Ruotsille 1-2. 2007 joukkue voitti hopeaa hävittyään ottelunsa toisen peräkkäisen mestaruutensa voittaneelle Saksalle.
Cassie Steele

Cassandra Samantha Steele (s. 2. joulukuuta 1989 Ontario, Kanada) on kanadalainen näyttelijä, joka on näytellyt yhdysvaltalaisessa draamasarjassa "". Hän on näytellyt sarjassa Manny Santosia vuodesta 2001 lähtien. 
Muusikkona Steele julkaisi debyyttialbuminsa ("How Much for Happy") vuonna 2005.
Brasilian Grand Prix 1979

Brasilian Grand Prix 1979 oli Formula 1 -sarjan kauden toinen osakilpailu. Kilpailu ajettiin 4. helmikuuta 1979 Interlagosin radalla Brasiliassa. Kilpailun voitti paalupaikalta lähtenyt ranskalainen Jacques Laffite, joka voitti myös kauden avauskilpailun. Ligier-talli sai ensimmäisen ainoan kaksoisvoittonsa.
Laura Härmä

Anna Laura Härmä (o.s. Numminen, (4. lokakuuta 1891 Urjala – 2. toukokuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SSTP:n kansanedustajana 1922–1923 ja SDP:n kansanedustajana 1941–1944.
Elämä.
Härmän vanhemmat olivat maanviljelijä, lohkotilallinen Oskar Numminen ja Maria Aronintytär. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli sitten kutomotyöläisenä. Härmä oli Suomen Ammattijärjestön naisjärjestäjänä vuosina 1920–1923. Hänet pidätettiin elokuussa 1923 niin sanotun suuren kommunistijutun yhteydessä muiden SSTP:n kansanedustajien kanssa, ja lokakuussa 1923 Turun hovioikeus tuomitsi Härmän valtiopetoksen valmistelusta kahden vuoden vankeusrangaistukseen. 
Vapauduttuaan Härmä keskittyi aluksi vankilassa syntyneen lapsensa hoitoon, mutta 1920-luvun lopulla hän palasi taas politiikkaan ja ammattiyhdistystoimintaan. Laura Härmä ja hänen miehensä Erkki Härmä olivat 1920- ja 1930-lukujen taitteessa vasemmistososialisteja, jotka kannattivat yhteistyötä sosialidemokraattien kanssa (ks. Suomen työväen vasemmistoryhmä). Härmä valittiin 1937 Kutomoteollisuustyöväen liiton Helsingin osaston puheenjohtajaksi, ja hän oli SAK:n naisjaoston puheenjohtaja 1936–1949. Sodan jälkeen Härmä valittiin ensimmäisenä naisena SAK:n työvaliokunnan jäseneksi toimikaudelle 1947–1951.
Härmä oli Suomen sosialistisen työväenpuolueen kansanedustaja 1922–1923, ja hän edusti Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Vuosina 1941–1944 Härmä oli sosialidemokraattien kansanedustajana, ja hän edusti Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Hän tuli eduskuntaan 1. joulukuuta 1941 kuutosiin kuuluneen ja vuonna 1941 vangitun Cay Sundströmin tilalle.
Laura Härmä oli naimisissa vuodesta 1922 kansanedustaja Erkki Härmän kanssa.
Jussi Rapo

Johan (Juho, Jussi) Rapo (22. toukokuuta 1878 Sortavalan mlk – 18. helmikuuta 1951 Vesilahti) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1919–1933 ja 1936–1939.
Elämä.
Jussi Rapon vanhemmat olivat työmies Matti Rapo (1838-1924) ja Anni Vaittinen (1845-1924). Hän suoritti kansakoulun Sortavalan seminaarin harjoituskoulussa ja kävi kaksivuotisen käsityöläiskoulun. Sortavalan maalaiskunnan Lahdenkylässä asunut Rapo työskenteli nahkurina, kunnes joutui jättämään ammatinsa terveydellisistä syistä. Vuodesta 1914 lähtien hän työskenteli Henkivakuutusyhtiö Suomen piiriedustajana ja Sortavalan maalaiskunnan kunnankirjurina. 
Vuonna 1900 Rapo liittyi SDP:n edeltäjän Suomen Työväenpuolueen jäseneksi. Hän oli Sortavalan työväenyhdistyksen ja Suomen Nahkatyöntekijäin Liiton Sortavalan ammattiosaston sihteeri. Sisällissodan jälkeen Rapo toimi jonkin aikaa sosialidemokraattien piirisihteerinä. Tammikuussa 1919 hän nousi eduskuntaan varasijalta Julius Nurmisen kuoltua vankileirillä. Kansanedustajan työnsä ohessa Rapo työskenteli kotiseudullaan asioitsijana ja oli Sortavalassa ilmestyneen "Kansan Voiman" toimittajana lyhyesti 1920-luvun alussa. Myöhemmin hän kirjoitti lehteen eduskuntapakinoita nimimerkillä ”Mieron renki". Rapo oli myös presidentin valitsijamies 1925, 1931, 1937, 1940 ja 1943 ja kuului Sortavalan maalaiskunnan kunnanvaltuustoon.
Jatkosodan jälkeen Rapo oli evakkona Voikkaalla ja asettui myöhemmin Vesilahdelle, jossa hän kuoli 72-vuotiaana helmikuussa 1951. Rapo on haudattu Vesilahden hautausmaalle.
Perhe.
Jussi Rapon puoliso oli Uukuniemessä syntynyt Roosa Kokko (1884-1949), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1908. Heillä oli kolme lasta.
August Mälk

August Mälk (4. lokakuuta 1900 Saarenmaa − 19. joulukuuta 1987 Ruotsi) oli virolainen kirjailija. Mälk työskenteli vuoteen 1936 asti opettajana ennen ryhtymistään vapaaksi kirjailijaksi. Hän toimi myös kansanedustajana vuosina 1937–1940. Mälk muutti vuonna 1944 maanpakoon Ruotsiin, jossa jatkoi kirjailijan uraansa. Hänen laajasta tuotannostaan on suomennettu 1940-luvulla romaanit "Kukkiva meri" ja "Hyvä satama" ja novellikokoelma "Meren antimet".
Eesti Post julkaisi vuonna 2000 postimerkin Mälkin syntymän 100-vuotisjuhlan kunniaksi.
Johannes Peltonen

Johannes Victor (J. V. ) Peltonen (4. syyskuuta 1868 Vesilahti – 25. helmikuuta 1941 Vesilahti) oli suomalainen oikeusneuvos, tilanomistaja ja kokoomuksen kansanedustaja 1920-luvulla.
Peltosen vanhemmat olivat tilanomistaja Johan August Peltonen ja Emma Susanna Hietaniemi. Hän pääsi ylioppilaaksi 1887 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1889 sekä lakitieteen kandidaatin tutkinnon 1893. Peltonen sai varatuomarin arvon 1895.
Peltonen oli senaatin oikeustoimiston ja talousosaston ylimääräisenä kopistina 1896–1902, senaatin oikeusosaston kanslistina 1902–1904 ja Viipurin hovioikeuden asessorina 1904–1906. Hän hoiti tuomarin tehtäviä Loimaan, Jämsän, Tammelan ja Jääsken tuomiokunnissa vuosina 1906–1909 ja oli senaatin oikeusosaston jäsenenä 1909–1912 sekä 1917–1918. 
Vuosina 1912–1917 Peltonen toimi asianajajana Tampereella ja hän oli korkeimman oikeuden jäsenenä (oikeusneuvoksena) 1918–1919. Vuodesta 1916 aina kuolemaansa saakka 1941 Peltonen hoiti omistamaansa Palhon kartanoa Vesilahdella. Hänellä oli myös veljiensä kanssa maatila Nurmijärvellä.
Peltonen oli kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1922–1927 edustaen Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän oli eduskunnan perustuslakivaliokunnan puheenjohtajana 1926. Peltonen oli mukana kunnallispolitiikassa Vesilahden kunnanvaltuuston puheenjohtajana ja hän oli myös jäsenenä kirkolliskokouksessa.
Johannes Peltosen veli oli teologian tohtori, kirkkoherra ja professori August Fridolf Peltonen.
Frans Kärki

Frans Johannes Kärki (11. helmikuuta 1884 Vesilahti – 4. helmikuuta 1965 Tampere) oli suomalainen Laihian kappalainen, rovasti ja Maalaisliiton kansanedustaja. 
Kärjen vanhemmat olivat maanviljelijä August Kärki (1851-1928) ja Johanna Vilhelmiina Friiari (1855-1936). Hän pääsi ylioppilaaksi 1906 ja suoritti teologian erotutkinnon 1910. Kärki vihittiin papiksi 1911, ja hän suoritti pastoraalitutkinnon 1914. Kärki toimi ylimääräisenä pappina Vårdössä, Lemlandissa ja Lumparlandissa 1911–1912, Ähtävällä 1912, Laihialla 1912–1915, Vaasan Palosaarella 1915–1916, Isossakyrössä 1916–1917 sekä Töysässä ja Lehtimäellä 1917–1926. Hän oli Laihian kappalaisena vuosina 1926–1954 ja sai rovastin arvon 1944. Kärki tunnettiin myös raittiuspuhujana.
Opintojensa ja papinvirkansa ohessa sekä vielä eläkevuosinaan Kärki teki suuren työn kansanperinteen kerääjänä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistossa on Kärjen keräämää aineistoa kaikkiaan yli 15 000 yksikköä. Hän teki keruumatkoja Satakunnassa, Hämeessä ja Etelä-Pohjanmaalla, opiskeluvuosinaan Inkerinmaalla ja 1930-luvuilla Ruotsin ja Norjan metsäsuomalaisalueilla. Talvi- ja jatkosodan aikana hän keräsi karjalaisen siirtoväen perinnetietoa.
Kärki oli Maalaisliiton kansanedustajana 1919–1927 Vaasan läänin eteläistä vaalipiiristä. Eduskuntakaudellaan hän kuului talousvaliokuntaan, toimitusvaliokuntaan ja pankkivaliokuntaan.
Vuonna 1911 Kärki avioitui Ester Salome Kurvisen (1883-1952) kanssa. Heille syntyivät lapset Usko 1912, Lahja 1913 (myöh. Oittinen), Armo 1914, Toivo 1915, Rauha 1918 (myöh. Ester Carlenius), Voitto 1921, Ilo (myöh. Ilmari) 1925. Esterin kuoltua Kärki avioitui 1952 Sanni Eliisa Pohjaslahden (1905-1993) kanssa. Kärjen päästyä eläkkeelle vuonna 1954 he asettuivat Tampereelle, josta käsin Kärki jatkoi kansanperinteenkeruutyötään polkupyörällä liikkuen. 
Elämäkertakirjassaan Toivo Kärki muistelee isäänsä varsin laajasti.
Conflans-Sainte-Honorine

Conflans-Sainte-Honorine on kunta Ranskan Yvelinesin departementissa Pariisin metropolialueella. Se sijaitsee noin 20 kilometrin päässä Pariisista Oise- ja Seinejokien yhtymäkohdassa. Kunnassa on arviolta 35 213 asukasta (vuonna 2013) ja sen pinta-ala on 9,9 neliökilometriä.
Nimi "Conflans" tulee alun perin sanasta ’confluent’ joka tarkoittaa ’yhteenvirtaava’. 1200-luvulla nimeen
lisättiin ’Sainte Honorine’ eli ’Pyhä Honorine’, joka haudattiin paikkakunnalla vuonna 876.
Conflans on ollut Ranskan veneliikenteen keskus. Heinäkuussa juhlitaan 'Pardon national de la batellerie' -juhlaa. Conflansin Prieuré-linnassa on veneliikenteen museo.
Liikenne.
Pariisista Conflans-Sainte-Honorineen pääsee junalla puolessa tunnissa (RER A). Rautatieasema on Conflans–Fin d'Oise. Pariisista Conflans-Sainte-Honorineen pääsee myös paikallisjunalla Paris–Saint-Lazarelta, rautatieasemat ovat Conflans–Fin d'Oise ja Conflans-Sainte-Honorine.
Adolf Törngren (nuorempi)

Johan Adolf (J. A.) Törngren (29. lokakuuta 1860 Vesilahti – 16. kesäkuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen lääketieteen ja kirurgian tohtori ja kartanonomistaja, joka toimi RKP:n kansanedustajana 1910-luvulla. Hän johti myös Suomen valtuuskuntaa Versailles’n rauhassa 1919.
Elämäkerta.
Törngrenin vanhemmat olivat varatuomari Adolf Törngren ja Sofia Charlotta Idestam. Hän pääsi ylioppilaaksi 1878, suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1880 ja lääketieteen kandidaatin tutkinnon 1882. Törngren valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1887 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1889. Törngren teki opintomatkoja Pariislin, Wieniin, Tukholmaan, Berliniin ja Kööpenhaminaan. Hänet vihittiin riemumaisteriksi 1932. Törngren toimi Helsingin synnytyslaitoksen lääkärinä 1885–1887, Helsingin yleisen sairaalan lääkärinä 1887–1889, Helsingin yliopiston synnytysopin dosenttina 1889–1906 sekä Helsingin yleisen sairaalan synnytysosaston kätilönopettajana 1891–1906. Hän hoiti myös omistamaansa Träskändan kartanoa Espoossa ja oli ministerivaltiosihteeriviraston palveluksessa valtiosihteeri August Langhoffin diplomaattisena neuvonantajana Pietarissa 1906–1909 ja myöhemmin Suomen asiainhoitajana Pariisissa 1919. Hän johti myös Suomen valtuuskuntaa vuonna 1919 Pariisissa pidetyissä rauhanneuvotteluissa.
Törngren oli RKP:n kansanedustajana vuosina 1914–1917 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Hän oli jo aikaisemmin ollut aatelissäädyssä sukunsa edustajana säätyvaltiopäivillä 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Törngren oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1904-1907.
Törngren oli naimisissa kolme kertaa: Anna Alberta Nykoppin kanssa 1887–1894, Marie Linderin kanssa 1894–1900 ja Ida Ottonie Ljungqvistin (entinen Wulff) kanssa vuodesta 1913.
İstiklal Caddesi

İstiklal Caddesi on yksi Istanbulin kuuluisimmista kaduista. Se sijaitsee historiallisessa Beyoğlun kaupunginosassa ja on noin parin kilometrin pituinen. Se johtaa Galatan sillan läheisyydessä olevan mäen päältä Galatan tornin juurelta Taksim-aukiolle. (Halutessaan voi mäkiosuuden kulkea maailman toiseksi vanhimmalla "Tünel'in" metrolla, rak. v. 1874 - 1875). Katu on suljettu autoliikenteeltä, mutta sen sijaan sillä liikennöivät vanhanmalliset raitiovaunut. Kadulla ja sen liikkeissä vierailee päivittäin noin kolme miljoonaa ihmistä.
İstiklal Caddesin varsilla sijaitsee lukuisia kauppoja, musiikkiliikkeitä, kirjakauppoja, taidegallerioita, elokuvateattereita, teattereita, kirjastoja, kahviloita, pubeja, yökerhoja, leipomoita ja ravintoloita. Kadunvarren rakennukset edustavat 1800-luvun turkkilaista arkkitehtuuria.
İstiklal Caddesin varrella sijaitsee monia historiallisesti, uskonnollisesti ja poliittisesti tärkeitä rakennuksia, kuten Çiçek Pasajın taidegalleria, Santa Marian ja S. Antonio di Padovan roomalaiskatoliset kirkot, ortodoksisen kirkon Haghia Triada sekä muun muassa armenialainen kirkko, moskeijoita ja synagogia. Kadulla sjaitsevat myös Ranskan, Kreikan, Venäjän, Espanjan, Ruotsin, Alankomaiden ja Ison-Britannian konsulaatit.
Ottomaanien valtakunnan aikana Istiklal Caddesi oli nimeltään Cadde-i Kebir (Suuri avenue) ja se oli osmaniälymystön suosima paikka. Erityisesti nykyisen Italian ja Ranskan alueilta tulleet levantiinit asuttivat aluetta.
1800-luvulla monet eurooppalaiset matkailijat, jotka saapuivat Istanbuliin, eli "Idän Pariisiin", saapuivat ensimmäiseksi İstiklal Caddesille, joka on puoliksi eurooppalainen ja puoliksi aasialainen .
Kun Turkki julistettiin tasavallaksi 29. lokakuuta 1923, kadun nimi muutettiin İstiklaliksi, joka suomeksi tarkoittaa itsenäisyyttä.