tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Moranen veljekset

Moranen veljekset syntyivät Pariisissa, Léon syntyi 11. huhtikuuta 1885 ja Robert-Charles 10. maaliskuuta 1886. Vuoteen 1898 mennessä Léon oli osoittanut kiinnostuksensa tekniikkaan. Hän oli muun muassa rakentanut kolmipyörän, jossa oli 1,75 hv moottori. 19. huhtikuuta 1910 hän sai lentolupakirjan nr. 54 ja kuukautta myöhemmin saavutti nopeuslennon maailmanennätyksen (108 km/h) Blériotin yksitasolla. Tätä seurasi 3. syyskuuta korkeusennätys (2584 m). 5. lokakuuta 1910 molemmat veljet olivat koneessa, joka murskaantui maahan Michelinin Pariisi-Puy-de-Dôme-kilvan aikana. He loukkaantuivat pahasti. Raymond Saulnier, Leonin lapsuusystävä, vieraili sairaalassa ja 10. lokakuuta 1911 he perustivat Morane-Saulnier-yhtiön.
Robertista tuli yhtiön koelentäjä ja hän perusti Messageries Aériennes-lentokoulun. Léon kuoli 9. lokakuuta 1918, Robert vasta 28. elokuuta 1968.
Hugo Junkers

Hugo Junkers (3. helmikuuta 1859 Rheydt – 3. helmikuuta 1935) oli saksalainen lentokonesuunnittelija. 
Hugo Junkers opiskeli koneinsinööriksi Berliinin, Karlsruhen ja Aachenin teknillisissä korkeakouluissa. Vuonna 1890 Junkers perusti yhdessä Wilhelm von Oechelhaeuserin kanssa virtausmekaniikan tutkimuslaitoksen. 
Tutkimalla omalla tuulitunnelillaan Junkers ymmärsi taloudellisen lentokoneen olevan mahdollinen vain, kun ilmanvastus minimoidaan. Hän päätteli, että sileä metallinen pintarakenne mahdollistaa pienen vastuksen. Tehtaallaan Dessaussa Junkers tuotti moottoreita ja ilmastointiin liittyviä koneita, kunnes vuonna 1909 aloitti yhteistyön lentokoneinsinööri Hans Reissnerin kanssa. Hän toi ajatuksen kokometallisesta lentokoneesta, jonka Junkersin tehdas sitten rakensi vuosina 1914–1915. Tunnuksella "Junkers J 1" ja Blecheseliksi (peltiaasi) kutsuttu kone oli ensimmäinen kokometallinen lentokone ja muodostui lentokonetekniikassa merkittäväksi keksinnöksi. Tätä oli edeltänyt vuonna 1912 Wellblech-Ente, peltiankka, joka oli lentänyt, mutta ei tyydyttänyt suunnittelijoita. 
Junkersin tehdas jatkoi kokometallisten lentokoneiden kehittämistä. Junkersin suunnittelelma "F 13" oli ensimmäinen kokometallinen kaupallinen lentokone ("commercial aircraft"). Tästä tuli esikuva monille Junkersin koneille, joista kuuluisin oli 3-moottorinen Ju 52. Junkersin tavoitteena oli rakentaa taloudellisia matkustajakoneita. Näille koneille oli tyypillistä duralumiinisten aaltojäykistettyjen levyjen käyttö pinnassa ja sisäpuolella oli teräksinen ristikkorunkorakenne. Duralumiini on lujempaa kuin tavallinen alumiini, jota oli käytetty vuoteen 1917 saakka. Vuonna 1929 teki ensilentonsa Junkers G.38, jossa paksusiipinen metallirakenne oli viety niin pitkälle, että matkustamotiloja sijoitettiin siipiin. Tehtaalla oli suunnitelma tehdä "lentävä siipi", jossa kaikki matkustajatilat olisivat siivissä, mutta tätä ei ehditty toteuttaa.
Syksyllä 1933 natsit pakottivat sosialistina ja pasifistina tunnetun Junkersin sivuun liiketoiminnastaan. Hän vetäytyi Garmisch-Partenkircheniin. Hän kuoli 76. syntymäpäivänään, 3. helmikuuta 1935. Junkersin kuoleman jälkeen hänen nimeään kantoivat kuuluisat syöksypommittajat Junkers Ju 87 ja Junkers Ju 88.
Luettelo Japanin keisareista

Tämä on luettelo Japanin keisareista aikajärjestyksessä. Perinteisen vallanperimysjärjestyksen mukaan Japania on hallinnut yhteensä 126 keisaria (). Miespuolisten keisarien ohella maassa on ollut kahdeksan naishallitsijaa.
Luettelon varhaisimmat keisarit ovat legendaarisia henkilöjä: vähintään yhdeksän ensimmäisen keisarin olemassaolo katsotaan olevan vain legendoihin perustuvaa. Ensimmäinen, mahdollisesti todellisuudessa hallinnut keisari saattaisi olla Sujin, mutta joko ensimmäisellä vuosisadalla, tai 200–300 luvulla jaa. 14 ensimmäistä keisaria pidetään legendaarisina, ja 14 seuraavan keisarin hallinnon ajankohdasta ei ole varmuutta. Vuosina 539–571 hallinnut Kinmei onkin ensimmäinen keisari, jonka valtakauden ajankohta tunnetaan aikalaislähteistä. Varhaisten keisarien hallintokausien vuosiluvut ovat peräisin puolihistoriallisista kronikoista ("Nihonshoki").
Syrianos

Syrianos (, ; 400-luku) oli antiikin kreikkalainen uusplatonilainen filosofi. Hän toimi Platonin Akatemian johtajana Plutarkhos Ateenalaisen jälkeen. Syrianos oli kotoisin Aleksandriasta. Hän vaikutti muun muassa Prokloksen opettajana sekä Plutarkhoksen ja Prokloksen tavoin Platonin ja Aristoteleen teosten kommentaattorina.
Syrianoksen ilmeisesti tunnetuin teos on Aristoteleen "Metafysiikan" kommentaari. Hänen sanotaan kirjoittaneen myös Aristoteleen teoksista "Taivaasta" ja "Tulkinnasta" sekä Platonin "Timaioksesta". Hän kirjoitti myös tutkielman Hermogenes Tarsoslaisen teoksesta "Oikeudellisista kysymyksistä" ("Peri tōn staseōn"). Hänen filosofiset näkemyksensä olivat samanlaiset kuin Prokloksella, joka kunnioitti häntä suuresti ja jätti jälkeensä käskyn, että heidät tulisi haudata samaan hautaan.
Orléans

Orléans on Loiret’n departementin pääkaupunki Ranskassa. Vuonna 2006 Orléansin asukasluku oli 113 130. Ranskan pisin joki, Loire, virtaa kaupungin läpi.
Orléans on merkittävä teollisuus- ja kauppakaupunki. Orléans on myös merkittävä matkailukaupunki, ja sieltä löytyvät muun muassa Jeanne d'Arc -museo, 1530-luvulta oleva raatihuone sekä myöhäisgoottilainen 1200-luvulta oleva katedraali. Orléansin yliopisto perustettiin vuonna 1961. 
Orléans oli alun perin kelttiläinen kaupunki, jota roomalaiset kutsuivat nimellä "Aurelianum". Vuosina 1428–1429 Orléans oli englantilaisten piirittämä, mutta Jeanne d'Arc, "Orléansin neitsyt", valloitti kaupungin takaisin ranskalaisille.
"Orléans" on myös ranskalaisen kuningassuvun haarojen nimitys. Nykyisen herttuallisen "Bourbon-Orléansin" suku alkaa Ludvig XIV:n veljestä Filipistä, joka sai vuonna 1643 Orléansin kaupungin läänityksenä veljeltään Ludvig XIV:lta. Eräs Filipin jälkeläisistä, Ludvig Filip Joseph, liittyi vallankumouksellisiin vuonna 1789.
Mithra

Mithra eli Mitra oli muinaispersialainen, alkujaan intialainen jumala, jonka on Intiassa katsottu edustaneen planeetta Venusta sekä aamu- että iltatähtenä. Varhaisimpia mainintoja Mithrasta on vuodelta 1380 eaa. olevassa Heettiläisten kuninkaan Suppiluliuma I:n ja Mitannin kuninkaan Mativatsan välisessä rauhansopimuksessa.
Persiassa Mithra alkoi identifioitua aurinkoon, ja kultissa ainakin palvottiin Voittamatonta Aurinkoa "(Sol invictus)," joka tradition mukaan oli myös Konstantinus Suuren uskonto ennen kääntymistä kristityksi. 
Mithran palvonta levisi Rooman valtakuntaan sotilaiden mukana tasavallan ajan lopulla eli ensimmäisellä vuosisadalla ennen ajanlaskun alkua. Roomassa Mithra esitettiin tappamassa härkää, joka symboloi kuuta. Tämä vastasi Mithran asemaa Venuksena eli aamutähtenä. 
Yhtäläisyydet kristinuskoon.
Mithran kulttiin kuului jumalan syntymäpäivän vietto 25. joulukuuta. Tapahtumaa todistivat paimenet. Kultin jäsenille suoritettiin kaste ja he osallistuivat pyhään ehtoolliseen.
Bosen–Einsteinin kondensaatti

Bosen–Einsteinin kondensaatti on
kvantti-ilmiö, jossa suuri määrä hiukkasia menettää yksilöllisen luonteensa ja kondensaatti alkaa noudattaa kvanttimekaniikan lakeja kuin kyseessä olisi yksi hiukkanen. Kondensaatti on tyypillisesti matalassa lämpötilassa esiintyvä aineen tila, jossa makroskooppisesti merkittävä määrä alkeishiukkasista voi miehittää alinta mahdollista energiatilaa. Kondensaatio - kondensoituminen - on tuttu ilmiö ilmankosteuden tiivistyessä kylmään pintaan. Bosen–Einsteinin kondensaatti muodostuu kuitenkin aineen pienimmistä osista, jopa valosta eli fotoneista. Myös kvanttimaailmassa hiukkasten täytyy päästä eroon ylimääräisestä energiastaan; 'kondensoitua viileämpään pintaan ja luovuttaa energiaansa'. Kondensoitumisprosessi - tiivistyminen - kestää tyypillisesti millisekunneista yhteen sekunnin biljoonasosaan. Bosen–Einsteinin kondensaatti voi muodostua vain hiukkasilla, jotka noudattavat Bosen–Einsteinin statistiikkaa. Bosen–Einsteinin kondensaatti on havaittu jo monille eri hiukkasille, kuten atomeille ja valolle (fotoneille). Ilmiön rajoja ei vielä (v. 2018) tunneta.
Ilmiö on saanut nimensä S. N. Boselta ja Albert Einsteinilta. Bose ennusti tilan fotoneille teoreettisesti ja Einstein ja Bose laajensivat teoriaa koskemaan myös massallisia hiukkasi vuosina 1924–1925.
Historiallisesti ensimmäinen kokeellinen havainto kondensaatiosta oli nestemäisen heliumin faasitransitio supranesteeksi 2,73 kelvinin lämpötilassa (−270,42 Celsiusastetta), jonka havaitsi Heike Kamerlingh Onnes vuonna 1913. Ilmiön selittivät teoreettisesti 1930-luvulla neuvostoliittolainen Lev Landau ja yhdysvaltalainen Richard Feynman. Kondensaatio on saatu aikaan myös kaasussa, missä se on atomien välisten vuorovaikutusten takia huomattavasti vaikeampaa kuin nesteessä. Vuonna 1995 Eric Cornell ja Carl E. Wieman jäähdyttivät rubidium-atomeja laserilla ja havaittiin, että niiden nopeusjakaumassa suurin osa atomeista oli perustilassa. Cornell ja Wieman palkittiin tästä Nobelilla.
Port Stanley

Port Stanley (myös "Stanley") Falklandinsaarten pääkaupunki. Siellä asuu yli kaksi kolmannesta saarten asukkaista.
Port Stanley on perustettu 1843 ja siitä tuli Falklandinsaarten pääkaupunki 1845. Paikan nimi on peräisin Edward Stanleystä, Greyn 14. jaarlista, joka toimi konservatiivipääministeri Robert Peelin II hallituksessa vuoden 1844 loppuun sota- ja siirtomaaministerinä. 
Englantilaiset asettuivat Port Stanleyn alueelle, koska se on hyvä luonnonsatama. Se tarjosi suojaa valaanpyyntialuksille, ja toisen maailmansodan aikana Britannian laivastolle.
Falklandin sodan aikana vuonna 1982 argentiinalaiset joukot valtasivat Port Stanleyn noin kymmeneksi viikoksi ja nimesivät sen "Puerto Argentino"ksi. Kaupunki kärsi huomattavia vaurioita brittilaivaston tulituksessa, joka myös tappoi kolme siviiliasukasta. 
Brittijoukkojen vallattua kaupungin ympäristön sitä hallinneet argentiinalaisjoukot antautuivat taisteluitta.
Vuonna 2016 Port Stanleyssä asui 2 634  asukasta, eli suurin osa Falklandin saarten 3 032 asukkaasta.
Stanleyssä on katedraali ja saaren ainoa sairaala. Kaupungintalolla toimii kirjasto.
Nähtävyyksiin kuuluvat Falklandinsaarten museo, vuonna 1845 rakennettu hallintotalo, jossa asuu Falklandinsaarten kuvernööri, ja golfkenttä sekä valaanluista tehty kaari, toteemipaalu, useita sotamuistomerkkejä ja sataman hylyt.
Jouko Tyyri

Jouko Juhani Tyyri (vuoteen 1947 Laine; 8. helmikuuta 1929 Helsinki – 9. toukokuuta 2001 Ponferrada, Espanja) oli suomalainen kirjailija, lehtimies ja poliitikko. Hän oli naimisissa, ja hänellä on yksi poika ja yksi tytär.
Ura.
Tyyri pääsi ylioppilaaksi 1949. Hän työskenteli vuodesta 1950 lähtien Savon Sanomissa, Suomen Kuvalehdessä (myös päätoimittajana 1973–1974), Helsingin Sanomissa ja Aamulehdessä kulttuuritoimittajana ja kolumnistina sekä Yhteishyvä-lehden päätoimittajana. Tyyri oli Yleisradion teatteripalvelun päällikkönä 1972–1973. 
Tyyri kuului alkuun Urho Kekkosen "hoviin" mutta käänsi 1970-luvulla tälle selkänsä ja katkoi muutenkin siteensä Kekkosen piireihin. Hänestä tuli Kekkosen kriitikko ja siinä asiassa ladunavaaja.
Tyyri toimi 2. opetusministerinä Teuvo Auran virkamieshallituksessa 1971–1972.
Tyyri kuoli sydänkohtaukseen toukokuussa 2001 ollessaan Espanjassa kävelemässä 400 kilometrin pituista Santiago de Compostelaan johtavaa Pyhän Jaakobin pyhiinvaellusreittiä.
Tullus Hostilius

Tullus Hostilius oli kolmas antiikin Rooman myyttisistä kuninkaista ja Hostilius Hostiliuksen pojanpoika. 
Perimätiedon mukaan hän oli sotaisa kuin Romulus ja taisteli etruskeja vastaan, voitti ja hävitti Rooman emäkaupungin Alba Longan sekä siirrätti sen väestön Roomaan Cælius-kukkulalle. Hallittuaan 32 vuotta hän sai surmansa salamaniskusta jumalattomuutensa vuoksi.
Ancus Marcius

Ancus Marcius oli neljäs antiikin Rooman myyttisistä kuninkaista ja Numa Pompiliuksen tyttärenpoika.
Tarinan mukaan hän piti ensisijaisen tärkeänä, että viralliset kulttimenot toimitettaisiin siten, kuin Numa oli säätänyt. Hän sääti sotaa koskevat menettelytavat ja hänen hallituskaudellaan Rooma laajeni merelle asti. Hänen todellisista toimistaan tai edes hänen olemassaolostaan ei kuitenkaan ole näyttöä.
Lucius Tarquinius Priscus

Lucius Tarquinius Priscus (etruskinkieliseltä nimeltään "Lucumo") oli viides antiikin Rooman myyttisistä kuninkaista, Demaratoksen poika. Hän kerrotaan olleen kotoisin Tarquiniista. 
Lucius Tarquinius Priscus on yksi niistä Rooman kuningasajan hallitsijoista, joista on muistiinmerkintöjä vasta myöhemmiltä ajoilta. Tutkijat ovat pitäneet heitä tämän vuoksi pelkkinä tarukuninkaina. Kun etruskinkielisiä tekstejä on opittu osittain tulkitsemaan, on saatu lisää todisteita Tarquinius-nimisistä Rooman kuninkaista.
Tarina Tarquinius Priscuksesta saattaa kuvata Rooman kaupungin joutumista etruskivallan alle. Roomalaisissa legendoissa ulkomaisen kuninkaan saapuminen esitetään sopuisana tapahtumana. Tämä saattaa olla roomalaisen historiankirjoituksen yritys peittää kaupungin kannalta nöyryyttävä tappio.
Servius Tullius

Servius Tullius oli kuudes antiikin Rooman myyttisistä kuninkaista. Hänen kerrotaan nousseen valtaistuimelle sen jälkeen, kun kuningas Ancus Marciuksen pojat olivat murhauttaneet Tarquinius Priscuksen. Tarinan mukaan hän jakoi kansan varallisuusluokkiin, laajensi Roomaa ja ympäröi kaupungin muurilla. Tarina linnoittamisesta saattaa viitata todellisiin linnoitustöihin, joista on arkeologisissa kaivauksissa saatu viitteitä.
Mittalaite

Mittalaite (mittauslaite, mittausväline, mittari) on laite, jolla mittauksen tulokset kiinnostavista suureista saadaan esille. Mittauksessa verrataan fyysisiä arvoja reaalimaailman kohteisiin ja tapahtumiin. Pysyviä vakiokohteita ja tapahtumia käytetään yksikköinä ja mittaustulos annetaan arvona, joka on mitattavan kohteen ja vertailuyksikön suhde.
Yksinkertaisimmillaan mittausväline voi olla vaikka mittanauha. Vertaamalla kappaletta mittanauhan metriin suhteessa oleviin merkkeihin saadaan selville kappaleen pituus. Massan mittaamiseen tarkoitettu mittauslaite taas on vaaka: se ilmoittaa montako kilogrammaa kappale painaa.
Mittausvälineiden kalibroiminen.
Mittaustekniikassa tehdään ero "mittalaitteen" (standardimetrin / -kilogramman / -sekunnin ylläpitämiseen tai tarkistamiseen käytettävän kansainvälisen tai kansallisen mittanormaalin) ja toisaalta kaupalliseen, teolliseen tai tutkimuskäyttöön valmistetun "mittauslaitteen" välillä. Erityisen korkealaatuinen mittauslaite on yleensä tarkistettu mittalaitteen avulla. Mittauslaitteen kalibroinnissa voi olla useita portaita, joita pitkin päästään aina kansainväliseen mittanormaaliin asti. Hyvä esimerkki mittausvälineiden vakauksesta (kalibroinnista) löytyy kaupan litranmitoista ja puntareista, joissa voi olla suuri määrä vakausleimoja tarkistuksen todisteena.
Suomen kansallisten mittanormaalien ylläpitämiseen osallistuu useita virastoja ja yliopistoja. Tärkein niistä on Espoon Otaniemessä oleva Mittatekniikan keskus MIKES. Sen ohella sähköisten ja fysikaalisten standardien ylläpitämisessä kansainvälisesti tunnustetulla tasolla ovat kunnostautuneet TKK:n S-osaston Mittaustekniikan laboratorio ja Tf-osaston Kylmätekniikan laboratorio.
Paise

Paise eli absessi on märkäpesäke, joka syntyy paikallisen tulehduksen seurauksena. Kudokseen alkaa kertyä verta, bakteereja ja veren valkosoluja sisältävää usein kellertävää ja pahanhajuista eritettä eli märkää. Paineen kasvaessa erite pyrkii poistumaan syntyvän tiehyen eli fistelin kautta. Iholla oleva paise voi syntyä bakteerien tunkeutuessa ihoon karvatupen tai ihovaurion kuten haavan kautta. Paise saattaa kutista ja kirvellä. Hoitamatta paise voi kuolettaa kudosta.
Paiseen hoito vaatii usein sen puhkaisun ja tyhjennyksen esimerkiksi katetrin tai dreenin avulla. Monissa tapauksessa tarvitaan antibioottilääkitystä, etenkin jos potilaan yleistila tai muut sairaudet sitä vaativat.
Mortal Kombat (elokuva)

Mortal Kombat on samannimiseen peliin pohjautuva toiminta-fantasia-seikkailuelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1995. Elokuvan käsikirjoitti ja ohjasi Paul W. S. Anderson. Se oli siihen asti julkaistuista videopeleihin pohjautuvista elokuvista kaupallisesti menestynein (aiempina vuosina julkaistut "Super Mario Bros" ja "Street Fighter" eivät olleet menestyneet kaupallisesti). Se tuotti 122 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti.
Osa elokuvaan kohdistuneesta kritiikistä pohjautui siihen, että pelien väkivaltaisuutta oli karsittu kovalla kädellä, jotta elokuva sopisi nuoremmallekin yleisölle.
Elokuvalle tehtiin seuraavana vuonna jatko-osa "Mortal Kombat: Annihilation", jossa Anderson ei ollut virallisesti osallisena. Monet ensimmäisessä elokuvassa mukana olleet näyttelijät kieltäytyivät osallistumasta jatko-osan tekoon (Scorpion-hahmoa esittänyt Chris Casamassa puolestaan toimi "Batman &amp; Robin" -elokuvassa George Clooneyn stunttimiehenä). Vain päätähdet Robin Shou ja Talisa Soto palasivat vanhoihin rooleihinsa. Ensimmäisessä elokuvassa Reptile-hahmoa esittänyt Keith Cooke palasi tässä elokuvassa nuoremman Sub-Zeron roolissa. Myös Mileenaa jatko-osassa esittänyt nainen oli Soton stunttinainen ensimmäisestä elokuvasta.
Warner Bros. suunnitteli toista jatko-osaa nimeltä "Mortal Kombat: Devastation" tehtäväksi vuodeksi 2010, mutta Threshold Entertainmentin haasteet ovat siirtäneet projektin aloittamista.
Jalkaväki

 
Jalkaväki (jv) on maavoimiin kuuluva aselaji, jonka sotilaat taistelevat yleensä jalkaisin ja käyttävät henkilökohtaista asetta. 
Jalkaväen historia.
Jalkaväki ennen teollista aikaa.
Läpi aikojen jalkaväki on ollut armeijoiden keskeisin osa. Muinaisina aikoina merkittävimmät sotilasmuodostelmat olivat esimerkiksi Kreikassa käytetyt falangit ja hienopiirteisemmät roomalaiset legioonat. Näissä yksiköissä saattoi olla useita tuhansia miehiä.
Keskiajalla ratsuväen ajateltiin olevan ylivertainen jalkaväkeen nähden. Kuitenkin, mikäli ratsastavien ritarien rynnäkkö oli huonosti järjestynyt, se päättyi usein tuhoon jalkaväkeä vastaan, ja 1350-luvulta lähtien ritarit itsekin alkoivat jalkautua taisteluun vastakeinona jousimiehiä vastaan, jotka saattoivat ampua heidän ratsunsa. Kurinalaiset jalkaväkimuodostelmat alkoivat hallita taistelukenttää yhdessä ratsuväen kanssa käyttäen heittoaseita, jousia ja erilaisia maastotyyppejä hyväkseen. Tilanne pysyi ennallaan, kunnes tuliaseet ja räjähteet mullistivat sodankäynnin.
Vaikka pitkäjousi olisi ollut huomattavasti tehokkaampi kuin vasta keksitty musketti, sen tuloksellinen käyttö vaati ampujalta elinikäistä harjoittelua. Muskettiarmeijan värvääminen vaati puolestaan rahaa, aseiden tuotantoyksikköjä, ruutia ja suuren määrän sotilaita, mutta sotilaita ei tarvinnut kouluttaa kuin muutamia viikkoja tai kuukausia. Pitkä keihäs, piikki, tuli merkittäväksi lähipuolustusaseeksi hyvin koulutetuille jalkaväkimiehille.
Teollistumisen myötä jalkaväki hallitsi yhä taistelukenttää. Ratsuväki oli kevyempää ja panssaroimatonta.
Jalkaväki teollisesta ajasta tähän päivään.
Myöhemmin teollinen vallankumous mahdollisti suurten suhteellisen kouluttamattomien joukkojen värväämisen. Ennen rautateiden keksimistä 1800-luvulla jalkaväki marssi taistelukentälle kävellen tai toisinaan laivalla. 1890-luvun jälkeen jotkut maat käyttivät polkupyörillä liikkuvaa jalkaväkeä, mutta todellinen vallankumous liikkumisessa tapahtui 1920-luvulla moottoriajoneuvojen myötä, kun autoja alettiin käyttää joukkojen siirroissa. Toisen maailmansodan myötä syntyi panssaroitu jalkaväki, kun luotiin yksiköitä, joissa miehistö liikkui taistelukentällä panssaroitujen ajoneuvojen suojissa. Samoihin aikoihin nähtiin ensimmäistä kertaa laajassa käytössä lentokoneilla liikkuvaa ja laskuvarjoilla taistelukentälle saapuvaa jalkaväkeä.
Korean sodan aikana Yhdysvaltain armeija käytti ensimmäistä kertaa helikoptereita sekä haavoittuneiden kuljettamiseen että nopeaan joukkojen kuljettamiseen. Tämä johti siihen, että Neuvostoliitto alkoi kehittää omia sotilashelikoptereitaan. Vietnamin sodan aikana helikoptereiden käyttö kasvoi ja sissisodan luonteen vuoksi sillä pystyttiin siirtämään nopeasti riittävän suuria jalkaväkijoukkoja taistelun avainkohtiin. Helikopteri alkoi kehittyä kuljetusvälineestä raskaasti aseistetuksi taistelukopteriksi (). 
Nykyaikaista jalkaväkeä tukevat taistelussa panssarivaunut, tykistö ja ilmavoimat. Jalkaväki on kuitenkin se armeijan osa, joka voi vallata maa-alueita ja pitää niitä hallussaan; siksi se on yhä säilynyt oleellisena modernissakin sodankäynnissä.
Fidžin kieli

Fidžin kieli (omakielinen nimi: "Na Vosa Vakaviti") on austronesialainen kieli, jota puhutaan pääasiassa Fidžin saarivaltiossa. Arviot äidinkielisten puhujien määrästä vaihtelevat 300 000 – 400 000 välillä. Yhteensä, toisena kielenä puhuvat mukaan lukien, fidžillä on noin 650 000 puhujaa. Itse Fidžin tasavallan lisäksi kielellä on jonkin verran puhujia myös Uudessa-Seelannissa, Australiassa ja Yhdysvalloissa. Esimerkiksi Uudessa-Seelannissa asuu noin 20 000 fidžiläistaustaista henkilöä, mutta näistä vain 11 % osaa fidžiä. Kielen ei kuitenkaan katsota olevan uhanalainen. Lukutaitoisten osuus on hyvä, ja fidžiä käytetään muun muassa tiedotusvälineiden kielenä. 
Status ja kansalliskieli-väittely.
Fidžillä käydään kiivasta keskustelua valtion virallisista kielistä. Tämän hetkinen perustuslaki tunnustaa virallisiksi kieliksi englannin, fidžin ja fidžinhindin (myös nimellä "hindustani"). Väittely kulminoituu kysymykseen siitä, pitäisikö kaikkien virallisten kielten olla pakollisia oppiaineita koulussa. Myös etnisten fidžiläisten ja intialaista alkuperää olevien Fidžin intialaisten välit ovat pitkään olleet huonot.
Fidži on englannin ja fidžinhindin rinnalla virallinen kieli Fidžillä vuodesta 1997 lähtien. Maan perustuslain mukaan fidži on pakollinen oppiaine kouluissa.
Fonologia.
Fidžin konsonanteissa on verrattain paljon sellaisia äänteitä, jotka esiintyvät vain tietyissä murteissa (esimerkiksi [x] ja [h]) ja lainasanoissa (esimerkiksi [p] ja [f]). Tällaiset äänteet on merkitty sulkeisiin. Yhteensä konsonantteja on 16. 
Vokaaleja on viisi. Kaikki voivat esiintyä pitkinä ja lyhyinä. Pitkiä vokaaleja ei oppi- ja sanakirjoja lukuun ottamatta ole tapana merkitä. 
Sanapaino on lähtökohtaisesti toiseksi viimeisellä tavulla.
Murteet ja kirjakieli.
Fidžin murteet jakautuvat karkeasti kahteen alaryhmään (läntiset ja itäiset) eivätkä kaikki murteet ole keskenään ymmärrettäviä. Fidžin kielen murteet ovat:
Fidžiä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Kirjakieli perustuu skotlantilaisen lähetyssaarnaaja David Cargillin tekemään työhön ja hän puolestaan perusti kirjakielen Baun murteeseen. Cargill teki useita vedoksia kirjakielestä, ja yritti aluksi merkitä esimerkiksi äännettä [mb] kahdella kirjaimella &lt;MB&gt;, mutta fidžiläiset lukivat nämä erillisinä äänteinä, minkä vuoksi Cargill päätyi esittämään yhtä äännettä yhdellä kirjaimella. Raamattu käännettiin kokonaisuudessaan fidžiksi ensimmäisen kerran vuonna 1864. Nykyään fidžiä käytetään yleisesti muun muassa mediassa. 
Kielessä käytettävät aakkoset ovat seuraavanlaiset (huomionarvoista on, että kirjainyhdistelmä T + I tuottaa äänteen [t͡ʃi]):
Kielioppi ja sanasto.
Fidžin kielen perussanajärjestys on verbi–subjekti–objekti.
Fidžin kielessä substantiivien edessä on yleensä liite "a". Samalla liitteellä voidaan tosin kuvata myös imperfektimuotoa. Kieliopillisia rooleja ilmaistaan affikseilla. Persoonapronomineista erotetaan yksikön, kaksikon ja monikon lisäksi myös paukaali (jonkin verran, mutta enemmän kuin kaksi). Lainasanoja on tullut suurimmaksi osaksi englannista.
Lukusanat 1–10 fidžiksi:
Les Six

Les Six eli Kuuden ryhmä () oli ranskalaisten uusklassista tyylisuuntaa edustaneiden säveltäjien 1900-luvun alkupuolella muodostama ryhmittymä. Heidän tavoitteenaan oli saksalaisen romantiikan jälkien poistaminen Ranskan musiikista sekä impressionismin sijasta uusien klassististen ihanteiden omaksuminen.
Jäsenet.
Ryhmään kuuluivat seuraavat säveltäjät:
Sen toiminnassa oli kuitenkin mukana joukko muitakin taiteilijoita, joista huomattavimpia olivat muun muassa Erik Satie ja Jean Cocteau.
Ryhmän synty ja toiminta.
Les Six syntyi vuonna 1920 ryhmästä nuoria ranskalaisia säveltäjiä, jotka söivät usein päivällistä yhdessä. Heitä yhdisti enemmänkin ystävyys kuin yksimielisyys tai tyylillinen yhtenäisyys musiikin alalla. Eräänlaisena esikuvana ryhmän jäsenille toimi säveltäjä Erik Satie. Kaikki tunsivat myös kulttuurin monitoimimies Jean Cocteaun, joka julkaisi nuorten säveltäjien töitä ja tarjosi siten vaihtoehdon perinteiselle Schola Cantorumille, Pariisin musisoijien opinahjolle. Satie oli jo aikaisemmin kerännyt nuorista säveltäjistä ympärilleen ryhmän "Les Nouveaux Jeunes", joka oli eräänlainen kuuden ryhmän edeltäjä.
Ryhmä syntyi melkeinpä epähuomiossa, kun musiikkikriitikko Henri Collet otsikoi erään artikkelinsa: "Les Cinq Russes, les Six Français, et Satie" (viisi venäläistä, kuusi ranskalaista ja Satie). Milhaud kirjoitti myöhemmin, että Collet valitsi nuo kuusi nimeä melko sattumanvaraisesti, vastapainoksi venäläisten säveltäjien muodostamalle Viiden ryhmälle (Могучая Кучка).
Kuuden ryhmällä oli paljon yhteisiä hankkeita, jotka kuitenkin usein kariutuivat jäsenten välisiin erimielisyyksiin. Les Sixin yhteistyötä on muun muassa baletti "Les Mariés de la Tour Eiffel" (1921). Ballets Suédois'n johtaja Rolf de Maré oli tilannut Auricilta baletin, ja Auric inspiraation puutteessa pyysi ystäviään apuun. Teos koottiin erilaisista kiireisesti kyhätyistä osista. Poulenc sanoi myöhemmin baletin olevan täyttä roskaa, mutta se näyttää kiinnostavasti ryhmän jäsenten väliset erot. 
Kuuden säveltäjän ryhmä hajosi jo vuonna 1921, kun Durey muutti Pariisista. Vähitellen muutkin ryhmän jäsenet erkanivat tyylillisesti toisistaan ja ryhmä hajosi lopullisesti 1930-luvun lopulla. Nykyään sen jäsenistä selvästi tunnetuimmat ovat Poulenc, Milhaud ja Honegger.
Dealey Plaza

Dealey Plaza on puistoaukio Dallasissa Texasin osavaltiossa. Yhdysvaltain 35. presidentti John F. Kennedy salamurhattiin Dealey Plazan alueella 22. marraskuuta 1963, kun häntä kuljettanut autosaattue ajoi aukion halki kulkevalla Elm Streetillä. Vuonna 1993 puisto julistettiin Yhdysvaltain historialliseksi maamerkiksi.
Dealey Plaza sijaitsee Dallasin Downtownin länsiosassa. Se rakennettiin puistoalueeksi vuosina 1934–1940 ja nimettiin "The Dallas Morning Newsin" pitkäaikaisen julkaisijan George Dealeyn (1859–1946) mukaan. Elm Streetin pohjoispuolella on ruohokumpare ("grassy knoll") ja Dallasin kaupungin perustajan John Neely Bryanin (1810–1877) mukaan nimetty betonirakennelma ("Bryan pergola"), jonka kohdalla Abraham Zapruder seisoi kuvatessaan Kennedyä ja tämän autosaattuetta salamurhan tapahtuessa. Samalla puolella katua oli Texasin koulukirjavarasto, jonka kuudennen kerroksen ikkunasta Lee Harvey Oswald ampui Warrenin komission raportin mukaan kolme laukausta noin 5–8 sekunnissa. Nykyään rakennuksessa toimii Dallasin piirikunnan virastoja sekä Kennedyn salamurhan muistoksi perustettu museo Sixth Floor Museum.
Dealey Plazan alueella on edelleen käytössä katuvaloja ja liikennemerkkejä, jotka olivat siellä jo 1963. Puiston ympärillä olevia rakennuksia ei ole purettu eikä niiden julkisivuja ole muutettu. Dallasin ydinkeskustan nykyaikaisiin pilvenpiirtäjiin verrattuna alue on omalaatuinen ja poikkeaa muusta kaupunkiympäristöstä huomattavasti.
Aiskhines (sokraatikko)

Aiskhines (, ; 400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli Sokrateen oppilas ja sokraatikko. Hän oli kotoisin Ateenasta. Sokrateen kuoltua Aiskhines siirtyi Syrakusan tyrannin Dionysios II:n hoviin.
Aiskhines kirjoitti useita dialogeja Sokrateen hengessä: Diogenes Laertioksen mukaan näitä olivat "Miltiades", "Kallias", "Aksiokhos", "Aspasia", "Alkibiades", "Telauges" ja "Rhinon". Niistä on säilynyt vain katkelmia. Aiskhines oli myös taitava puhuja. Hän ihaili sofisti Gorgiasta.
Hendrikje van Andel-Schipper

Hendrikje "Henny" van Andel-Schipper (o.s. Schipper, 29. kesäkuuta 1890 Smilde – 30. elokuuta 2005) oli eläessään Guinnessin ennätyskirjan mukaan maailman vanhin ihminen. Hän oli hollantilainen ja kuoli 115-vuotiaana. Van Andel-Schipper eli vanhempiensa luona 47-vuotiaaksi saakka. Hänen miehensä kuoli vuonna 1959.
115-vuotissyntymäpäivillä Andel-Schipperin luona vierailivat Alankomaiden kuningattaren miniä ja lähetystö Ajax Amsterdamista. Andel-Schipper oli Ajax-fani yli 80 vuotta. 
Andel-Schipperille tehtiin vuonna 1995 mastektomia rintasyövän poistamiseksi. Hän asui omillaan yli 100-vuotiaaksi ja siirtyi vanhainkotiin vasta 106 vuoden iässä.
Andel-Schipper kertoi pitkän ikänsä salaisuudeksi päivittäisen sillin syömisen ja appelsiinimehun. Hänen kuoltuaan vatsasyöpään maailman vanhimmaksi ihmiseksi tuli amerikkalainen Elizabeth "Lizzie" Bolden (s. 15. elokuuta 1890). Groningenin yliopistossa tehdyssä ruumiinavauksessa kuolinsyyksi paljastui pienen nyrkin kokoinen pahalaatuinen kasvain mahalaukussa.
Derek Sherinian

Derek George Sherinian (s. 25. elokuuta 1966 Laguna Beach, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kosketinsoittaja. Hän on soittanut yhtyeissä Alice Cooper, Kiss ja Dream Theater. Hän on sittemmin julkaissut seitsemän sooloalbumia ja perustanut yhtyeen nimeltä Planet X. Hän soittaa nykyisin Sons of Apollo -yhtyeessä, jossa soittaa hänen lisäkseen muun muassa Mike Portnoy ja Billy Sheehan.
Ura.
Sherinian aloitti pianonsoiton 5-vuotiaana. Ensimmäisenä vuonnaan lukiossa hän sai stipendin Berkleen musiikkiopistoon, jossa lopulta opiskeli kolme vuotta. Siellä hän tapasi muun muassa Will Calhounin (Living Colour) ja Al Pitrellin (Megadeth), joka suositteli häntä Alice Cooperille.
Berkleen jälkeen Sherinian muutti Hollywoodiin ja työskenteli hajanaisissa työpaikoissa elättääkseen itsensä. Syyskuussa 1987 rumpali Buddy Miles palkkasi hänet soittamaan Band of Gypsysin kiertueella. Läpimurto tapahtui vuonna 1989 Alice Cooperin "Trash"-albumin promootiokiertueella. Vuosina 1988–1989 Sherinian soitti 250 konserttia sekä kaksi albumia Cooperin yhtyeessä. Levyn ja toisen kiertueen jälkeen Sherinian palkattiin soittamaan KISSin kiertueella, johon sisältyi myös livealbumi "Alive III:n" äänitys.
Syyskuussa 1994 Sherinian palkattiin soittamaan Dream Theaterin "Awake"-albumin promootiokiertueelle. Kuuden kuukauden kiertämisen jälkeen häntä pyydettiin liittymään yhtyeeseen vakituisesti. Kolmen albumin ja kahden maailmankiertueen jälkeen Sherinian joutui astumaan syrjään Jordan Rudessin tieltä. 
Tämän jälkeen Sherinian julkaisi australialaisen rumpalin Virgil Donatin kanssa tehdyn yhteistyön tuloksena syntyneen ensimmäisen sooloalbuminsa "Planet X". Yhteistyö toimi niin hyvin, että he päättivät perustaa yhtyeen Planet X -konseptin pohjalta. Kolmantena jäsenenä yhtyeeseen liittyi kitaristi Tony MacAlpine.
Sherinian asuu Hollywoodin kukkuloilla, jossa nauhoittaa ja tuottaa niin omat sooloalbuminsa kuin Planet X:n ja lukuisten aloittelevien yhtyeiden albumit omistamassaan Leopard Room -studiossa.
James Callaghan

Leonard James Callaghan (Baron Callaghan of Cardiff), KG, (27. maaliskuuta 1912 – 26. maaliskuuta 2005) oli Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri 5. huhtikuuta 1976 – 4. toukokuuta 1979. Hän toimi Työväenpuolueen puheenjohtajana vuosina 1976–1980.
Callaghan on ainoa Britannian pääministeri, joka on toiminut kaikissa muissakin valtion tärkeimmissä viroissa: valtiovarainministerinä 1964–1967, sisäministerinä 1967–1970 ja ulkoministerinä 1974–1976. Callaghan oli valtiovarainministerinä ("Chancellor of the Exchequer") myrskyisän ajanjakson 1964–1967, jolloin hänen täytyi taistella budjettivajetta ja Englannin puntaa vastaan suunnattuja hyökkäyksiä vastaan. Marraskuussa 1967 hänen täytyi hyväksyä punnan devalvointi. Hän tarjoutui eroamaan, mutta hänet taivuteltiin vaihtamaan salkkua sisäministeri Roy Jenkinsin kanssa 1967. Sisäministerinä Callaghan päätti lähettää brittiarmeijan joukkoja Pohjois-Irlantiin sen hallituksen pyynnöstä.
Callaghan palasi hallitukseen ulkoministeriksi maaliskuussa 1974 ja otti vastuun neuvotteluissa Britannian uusista jäsenehdoista Euroopan talousyhteisössä (EEC). Hän tuki Britannian jäämistä EEC:n jäseneksi vuoden 1975 kansanäänestyksessä.
Kun Harold Wilson erosi pääministerin paikalta 1976, Callaghan valittiin uudeksi Työväenpuolueen parlamenttiedustajien johtajaksi. Hänen ainoana pääministerikautenaan Työväenpuolue oli vähemmistönä ylähuoneessa, mikä vaati liittoutumista pienpuolueiden, kuten Ulsterin unionistien kanssa, ja johti myöhemmin Lib-Lab-liittoon.
Pääministerinä Callaghan oli ammattiyhdistysaktiivi ja jatkoi tehtyä yhteiskuntasopimusta vielä vuoden. Hän joutui vakuuttamaan Kansainväliselle valuuttarahastolle, että Iso-Britannia ryhtyy säästötoimiin. Reaalipalkkataso laski 6 prosenttia vuonna 1977. Helpotusta tilanteeseen toivat Pohjanmeren öljynporaukset. Öljytuloilla katettiin kertynyttä maksutaseen alijäämää. Maksutase saatiin positiiviseksi ensimmäisen kerran sitten vuoden 1972. 
Teollisuuden työtaistelut ”tyytymättömyyden talvena” 1978–1979 vähensivät hallituksen suosiota, ja häviö kansanäänestyksessä Skotlannin asemasta johti hallituksen kaatumiseen. Seuranneissa vaaleissa Margaret Thatcherin johtama konservatiivipuolue nousi voittajaksi.
Syylä

Syylä on pienehkö hyvänlaatuinen, vaaraton kasvain iholla. Hoitamattomina syylät paranevat parissa vuodessa joka toiselta potilaalta. Syylät saattavat uusiutua. Syylät johtuvat papilloomaviruksesta, jonka tartunta aiheuttaa syylän syntymisen. Syylä saattaa esiintyä lähes missä vain, mutta yleensä niitä esiintyy käsissä ja jaloissa. Syylätartunnan saa jossain vaiheessa noin kymmenesosa lapsista.
Syylän suurin haitta on kosmeettinen, mutta joissain alueilla, esimerkiksi jalkapohjissa, ne voivat aiheuttaa myös kipua. Syylältä ei voi erityisesti suojautua. Kukkakaalimaiset ulkonevat syylät eivät ole erityisen arkoja. ”Sisäänpäin” kasvavat laakeat syylät puolestaan aiheuttavat kipua erityisesti jalkapohjassa. 
Toisinaan syylä ilmaantuu kasvojen alueelle, jolloin tehokas hoitomuoto on nestetyppijäädytys.
Hoitotoimenpiteet.
Syyliä on hoidettu vuosisatoja, ja tapoja on ollut kaikenlaisia. Seuraavassa listaus yleisimmistä hoitometodeista.
Aristippos

Aristippos (, n. 435 – 366 eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli kotoisin Kyrenestä. Hän oli Sokrateen oppilaana Ateenassa, kunnes muutti Syrakusaan opettamaan filosofiaa tyranni Dionysios II:n hoviin.
Aristippos kirjoitti useita dialogeja sekä muun muassa Libyan historiasta. Hän perusti kyreneläisen koulukunnan, joka opetti hedonismia ja egoismia. Ratkaisu on mielenkiintoinen, sillä Sokrates oli opettanut hyvin toisenlaista filosofiaa.
Aristippoksella oli samanniminen tyttärenpoika, Aristippos Äidinopettama (Mêtrodidaktos), joka jatkoi hänen työtään. Tämä oli saanut nimensä siitä, että Aristippoksen tytär Arete ("Hyve") oli opettanut häntä itse. Näiden kahden Aristippoksen filosofioita on mahdoton erottaa toisistaan, ja he menevät usein sekaisin myöhemmässä historiankirjoituksessa. Kummankaan Aristippoksen kirjoituksia ei ole säilynyt.
Tyttärensä Arêtên lisäksi Aristippoksen oppilaita olivat Aithiops Ptolemaïslainen ja Antipatros Kyreneläinen. Näiden oppilaita olivat puolestaan Theodoros Jumalaton, Epitimides Kyreneläinen, Paraibates, Hegesias Kuolemankannattaja ja Annikeris.
Faidon

Faidon (, 400- ja 300-lukujen vaihde eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli kotoisin Eliistä.
Spartan voitettua Eliksen Faidon joutui vangiksi, ja hänet pakotettiin toimimaan jonkin aikaa orjana ja prostituoituna poikabordellissa Ateenassa. Siellä hänen kauneutensa teki hänet kuuluisaksi. Sokrates löysi hänet ja osti hänet vapaaksi varakkaan ystävän avustuksella. Faidonista tuli Sokrateen oppilas ja läheinen ystävä.
Vaikuttaa siltä, että Faidon oli myös Platonin ja Kebeen läheinen ystävä. Platon omisti hänelle dialoginsa "Faidon". Faidon tunnetaan lähes ainoastaan tästä dialogista.
Pian Sokrateen kuoleman jälkeen Faidon palasi Elikseen ja perusti siellä elisläisen koulukunnan, joka opetti sokraattisesti. Hänen oppilaisiinsa kuuluivat Ankhipylos, Moskhos ja Pleistanos. Koulukunnasta kehittyi myöhemmin eretrialainen koulukunta.
Faidonin filosofiaa ei juurikaan tunneta, eikä se käy ilmi myöskään "Faidonista". Hän kirjoitti joitakin dialogeja, mutta kaikkien aitoudesta ei olla varmoja. Jo Panaitios epäili niiden aitoutta (Diogenes Laertios II.64). Mahdollisesti dialogit "Zopyros" ja "Simon" ovat aitoja. Senecalta on säilynyt yksi katkelma Faidonilta ("Epist". 94. 41). Sen mukaan yksi tapa hyveen hankkimiseen on viettää aikaa hyvien ihmisten seurassa.
Melo (artisti)

Niko Katavainen, taiteilijanimeltään MELO (s. 5. kesäkuuta 1996), on suomalainen rap-artisti, joka on julkaissut kuusi albumia ja kaksi EP:tä. 
Nummelassa kasvanut Melo (oikealta nimeltään Niko Katavainen) kiinnostui rap-kulttuurista nuorena pelatessaan "Skate 3" -videopeliä PlayStation-konsolilla ja katsoessaan YouTube-videopalvelusta aiheeseen liittyviä videoita. Hänen musiikillinen polkunsa alkoi biittien tekemisellä FL Studio -ohjelmalla, inspiroituneena Chief Keefin läpimurrosta. Biittien tekeminen kuitenkin jäi, kunnes Yung Leanin nousukiito herätti hänen innostuksensa uudelleen. Pian Melo alkoi ystäviensä kannustamana myös räppäämään ja julkaisi ensimmäiset kappaleensa SoundCloud-suoratoistopalvelussa.
Ensimmäiset keikkansa Melo teki Pajafellan lämmittelijänä. Hänen ensimmäinen soolokeikkansa järjestettiin Helsingin Valkoisessa Salissa, jossa hän keikan jälkeen tapasi Skorpioni-levy-yhtiön edustajan ja teki yhtiön kanssa levytyssopimuksen.
Melon ensimmäinen albumi "Freda4Eva" julkaistiin vuonna 2018. Vuonna 2019 julkaistu toinen albumi "Elektri" nousi virallisen albumilistan kymmenenneksi ja Melo oli ehdolla vuoden tulokkaaksi Emma-gaalassa 2020. Vuonna huhtikuussa 2021 julkaistu "Glitter" nousi ilmestyttyään virallisen albumilistan sijalle 2. Kesäkuussa 2022 julkaistu neljäs albumi "Helena" nousi virallisen albumilistan sijalle 38. Seuraavana vuonna 2023 hänen albuminsa "m&lt;3lo" nousi virallisen albumilistan sijalle 11. Hän oli ehdolla vuoden alternativeksi Emma-gaalassa 2024.Vuonna 2024 hänen kuudes albumi "Noidankehä" ylsi virallisen albumilistan sijalle 5. Hän oli ehdolla vuoden alternativeksi Emma-gaalassa 2025. 
Melon kuvaillaan kuuluvaan tyylillisesti suomirapin uuteen aaltoon yhdessä esimerkiksi Cledoksen ja Iben kanssa mutta erottuvan joukosta "tummanpuhuvammalla soundillaan".
Yksityiselämä.
Katavainen on suorittanut varusmiespalveluksensa 1/16 -saapumiserässä meritiedustelijana Rannikkoprikaatissa Upinniemessä.
Katavainen on voittanut sormiskeittauksen SM-kisat vuonna 2010.
Katavainen seurustelee musiikkiartisti Aino Morkon kanssa.
Niittylampi (Kirkkonummi)

Niittylampi () on noin neliökilometrin laajuinen järvi Kirkkonummella. Järvi sijaitsee Upinniemellä, ja se on matala ja rehevä. Järven pohjoisosassa on yksi saari, Ängviksholmen. Niittylampi on rannoiltaan polveileva ja sen itäosa on kuroutunut lähes erilleen muusta järvestä. Niittylammen länsipuolella sijaitsee Valkolampi. Järvien valuma-alueella on metsien lisäksi haja-asutusta ja peltomaata. Niittylammen etäisyys Kirkkonummen keskustasta on noin kahdeksan kilometriä etelälounaaseen; etäisyys Helsingin keskustasta on noin 33 kilometriä lounaaseen.
Niittylammen ekologinen tila on arvioitu tyydyttäväksi.
Gustaf Grass

Gustaf Grass (25. marraskuuta 1626 Marttila – 23. maaliskuuta 1694) oli suomalainen vapaaherra, tuomari ja virka- sekä valtiopäivämies, joka toimi Pohjanmaan läänin maaherrana.
Gustaf Grassin isä oli eversti, Räävelin linnan päällikkö Henning Grass, äiti Anna Juhanantytär Brummer ja puoliso Margareta de la Motte. Grass ryhtyi jo nuorena sotilaaksi ja ylennettiin kapteeniksi 1649. Hän päätti kuitenkin sotilasuransa ja siirtyi 1653 tuomariksi Pohjanmaalle. Vuonna 1657 hänestä tuli Turun hovioikeuden asessori. Hovioikeuden varapresidentiksi hänet nimitettiin 1663 ja 1666 hänestä tuli vielä tuomari Halikon tuomiokuntaan. Maapäivillä 1676 Turussa hän toimi maamarsalkkana, osallistuttuaan siellä jo vuoden 1657 maapäiville. Hän osallistui myös Ruotsin säätyvaltiopäiville 1682. Pohjanmaan läänin maaherraksi Grass tuli 1685. Vapaaherraksi hänet korotettiin 1689 yhdessä poikansa majuri Henning Grassin (1649–1713) kanssa. Pojan perhe oli lapseton, joten Grassin suku Suomessa sammui häneen.
Buleuterion (Priene)

Prienen buleuterion oli antiikin aikainen buleuterion eli kaupungin neuvoston kokouspaikka Prienessä Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Rakennus on säilynyt nykyaikaan poikkeuksellisen hyvin, ja sitä on pidetty erinomaisena esimerkkinä lajityypistään.
Historia.
Buleuterioniksi tulkitun rakennuksen rakentaminen alkoi hellenistisellä kaudella noin vuonna 200 eaa. Tämä ajoitus perustuu siihen, että rakennuksen täytyy olla jonkin verran viereistä, noin vuonna 150 eaa. rakennettua Pyhää stoaa varhaisempi.
Rakennusta pidetään yleensä bulen eli neuvoston kokouspaikkana eli buleuterionina, mutta sen suhteellisen suuren koon perusteella sen on arveltu voineen toimia myös ekklesian eli kansankokouksen kokouspaikkana eli ekklesiasterionina. Rakennus tuhoutui tulipalossa joskus varhaisella kristillisellä kaudalla, jonka jälkeen paikalle rakennettiin pieni kirkko ja sitä käytettiin hautausmaana.
Rakennus.
Buleuterion sijaitsi Athenen temppelille johtaneen niin kutsutun Athenen kadun varrella Pyhän stoan pohjoispuolella ja Prytaneionin länsipuolella. Se oli lähes neliönmuotoinen rakennus, jonka sivujen pituudet olivat noin 20–21 metriä.
Buleuterionin sisällä oli yksi sali, jonka länsi-, pohjois- ja itäsivuilla oli penkkirivit. Pohjoissivulla penkkirivejä oli 16 ja muilla sivuilla 10. Niissä oli tilaa yhteensä noin 600–700 hengelle. Itä- ja länsisivulla penkeille johti portaat. Eteläsivulla oli jonkinlainen eksedra, joka toimi myös valokaivona, sillä rakennuksessa ei tiedetä olleen ikkunoita. Salin keskellä oli marmorinen alttari, joka oli koristeltu jumalten kuvilla, häränpäillä ja laakerinlehdillä. Buleuterionissa on ollut puinen katto, joka oli tuettu pilarein. Rakennuksen sisäänkäynnit olivat sen pohjois-, länsi- ja eteläsivuilla.
Demeterin ja Koren pyhäkkö (Priene)

Demeterin ja Koren pyhäkkö oli antiikin aikainen Demeterille ja Korelle eli Persefonelle omistettu pyhäkkö Prienessä Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa.
Historia.
Demeterin ja Koren pyhäkkö rakennettiin heti Prienen uudelleenperustamisen jälkeen klassisen ja hellenistisen kauden taitteessa noin vuonna 350–300 eaa. Pyhäkköä on muutettu roomalaisella kaudella, mikä kertoo sen olleen käytössä vielä tuolloin.
Rakennus.
Pyhäkkö sijaitsi Prienen alakaupungin pohjoisimmassa osassa juuri akropoliin jyrkän etelärinteen juurella. Se koostui aitauksella erotetusta pyhäkköpihasta eli temenoksesta, joka oli rakennettu rinteen suuntaisesti eli itä-länsisuuntaisesti. Sen sisäänkäynti oli itäpäässä. Temenoksen länsilaidalla oli temppeli ja koilliskulmassa alttari. Koko temenoksen koko oli noin 17,8 × 45,1 metriä. Itäsivun portin leveys oli 1,6 metriä.
Pyhäkköön kuulunut temppeli edusti doorilaista tyyliä. Se oli antatemppeli, jossa oli pylväin varustettu pronaos, jonka leveys oli noin 8,9 metriä ja syvyys noin 4,8 metriä. Temppelin naos eli cella oli epäsäännöllisen muotoinen kaveten etelään päin, ja poikkeuksellisesti syvyyttään leveämpi: sen suurin leveys oli noin 11,7 metriä ja syvyys noin 6,5 metriä. Sisällä naoksessa oli penkit votiivilahjoille. Temppelin pohjoissivulla oli kaksi pienempää kammiota. Pyhäkköön liittyi myös uhrilahjakuoppa, johon kaadettiin oletettavasti uhrieläinten veri. Alttari lisättiin roomalaisella kaudella.
Pyhäkköalueelta on löydetty patsaiden jalustoja ja terrakotasta tehtyjä hedelmällisyyskulttiin liittyneitä pienoispatsaita. Sisäänkäynnillä oli kaksi patsasta, jotka on tulkittu papittarien Timonassa ja Nikesso patsaiksi. Pyhäkön paikalta on tehty joitakin löytöjä, jotka ovat kaupungin uudelleenperustamista edeltävältä ajalta, ja saattavat kertoa siitä, että myös vanha kaupunki sijaitsi samalla paikalla.
Egyptiläisten jumalten pyhäkkö (Priene)

Egyptiläisten jumalten pyhäkkö oli antiikin aikainen egyptiläisperäisten kulttien pyhäkkö Prienessä Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa.
Historia.
Egyptiläisten jumalten pyhäkkö rakennettiin alun perin hellenistisen kauden alussa 300- ja 200-lukujen eaa. taitteessa tai hieman myöhemmin 200-luvulla eaa. Sitä muutettiin myöhemmässä vaiheessa, oletettavasti vuoteen 100 eaa. mennessä eli vielä ennen roomalaisen kauden alkua. Pyhäkön omistaminen egyptiläisille jumalille tiedetään rakennuksesta löytyneistä piirtokirjoituksista. Ne mainitsevat jumalat Isis, Serapis, Anubis, Harpokrates ja Herakles. Egyptiläisten jumalten läsnäolo Prienessä voi selittyä kauppayhteyksillä. Toisaalta se voi liittyä hellenististen kuningaskuntien välisiin sotiin 200-luvun eaa. puolessa välissä, jolloin Egyptissä valtaa pitänyt Ptolemaios III yritti saada alueen valtaansa.
Rakennus.
Pyhäkkö sijaitsi Prienen alakaupungin itäosassa Prienen teatterin itäpuolella, kaupungin kahden pohjoisimman itä-länsisuuntaisen pääkadun eli niin kutsuttujen Teatterikadun ja Athenen kadun välissä olleella noin viisi metriä korkealla pengerryksellä. Se koostui muurilla ympäröidystä pyhäkköpihasta eli temenoksesta, jossa oli suurikokoinen suorakulmainen alttari. Temenoksen koko oli noin 47 × 31 metriä. Alttarin koko oli noin 14,6 × 7,3 metriä, ja korkeus noin 1,7 metriä. Alttarille johti portaat sen eteläpuolelta. Pyhäkköalueen sisäänkäynti oli alun perin itäsivulta ja myöhemmin pohjoissivulta propylon-portin kautta. Sen leveys oli noin 4,3 metriä ja syvyys noin 4,4 metriä. Länsisivulle lisättiin myöhemmässä vaiheessa portiikki.
Egyptiläisten jumalten temppeli

Egyptiläisten jumalten temppeli tai Egyptiläisten jumalten pyhäkkö voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin pyhäköihin:
Hekatompedon

Hekatompedon (, ) tai Hekatompedos , ) (”sata jalkaa [pitkä]”) voi viitata seuraaviin asioihin antiikin Kreikassa:
Valkolampi (Kirkkonummi)

Valkolampi () on noin 40 hehtaarin laajuinen järvi Kirkkonummella. Järvi sijaitsee Upinniemellä, ja se on kirkasvetinen ja vähähumuksinen. Valkolammen kasvillisuus on pohjalehtistä. Järven eteläosassa on pieni saari. Valkolammen itäpuolella sijaitsee Niittylampi; välissä oleva kannas on kapeimmillaan noin 250 metriä leveä. Järvien valuma-alueella on metsien lisäksi haja-asutusta ja peltomaata. Valkolammen etäisyys Kirkkonummen keskustasta on noin kahdeksan kilometriä etelälounaaseen; etäisyys Helsingin keskustasta on noin 34 kilometriä lounaaseen.
Valkolammen alkuperäinen nimi lienee ollut suomenkielinen. Se esiintyy 1600-lopun maanmittausasiakirjassa asussa Walkjärfwi. On oletettu, että järven seudulla on elänyt keskiajalla väkeä, joka on osannut sekä suomea että ruotsia.
Hekatompedon (arkkitehtuuri)

Hekatompedon (, myös ; ”sata jalkaa [pitkä]”) tarkoitti antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa temppeliä, jonka pituus oli sata jalkaa ("pūs") eli noin 30 metriä. Juuri kyseisen kokoisten temppeleiden rakentaminen oli suosiossa erityisesti arkaaisella kaudella, mutta niitä tehtiin myös myöhemmin. Sadan jalan pituus saattoi koskea joko koko temppeliä tai vain sen ydinosaa eli naosta. Täsmällinen pituus vaihteli eri paikoissa, koska eri alueiden jalka oli eri pituinen.
Hekatompedon-temppeleitä.
Tunnettuja hekatompedon-temppeleitä ovat muun muassa:
Prienen stadion

Prienen stadion oli antiikin aikainen kreikkalainen stadion Prienessä Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa.
Historia.
Prienen stadion rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuosina 130–120 eaa. Sen paikalla on kuitenkin voinut olla varhaisempi edeltäjä. Stadionia kunnostettiin myöhemmin roomalaisella kaudella.
Rakennus.
Stadion sijaitsi Prienen alakaupungin eteläosassa juuri kaupunginmuurien sisäpuolella, heti Alemman gymnasionin itäpuolella. Se oli tyypillinen kreikkalainen toisesta päästä avoin stadion ja avautui länteen päin. Stadionin juoksurata ei kuitenkaan ollut tyypillinen U-kirjaimen muotoinen vaan kummastakin päästä suorakulmainen. Stadionin jotakuinkin itä-länsisuuntaisen juoksuradan pituus oli noin 191 metriä ja leveys noin 20 metriä. Juoksuradan länsipäässä oli lähtöporttirakennelma, mutta sen toiminnan yksityiskohtia ei tunneta. Lähtöporteissa oli korinttilaista tyyliä edustaneet pilasterit. Roomalaisella kaudella länsipäähän rakennettiin suurellisempi sisäänkäyntiportti, joka yhdisti stadionin gymnasioniin.
Katsomossa oli rinteen jyrkkyyden vuoksi kivetyt penkkirivit vain ylärinteen puolella, pohjoissivun keskiosassa. Katsomon länsiosassa oli 3,5 metriä leveä portaikko, joka johti ylhäällä olleelle stadionin mittaiselle tasanteelle. Sen takana stadionin pohjoispuolella oli doorilaista tyyliä edustanut pylväikkö, joka oli stadionin pituinen ja noin 7,8 metrin syvyinen.