tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Soijaöljy

Soijaöljy on soijapavuista ("Soya hispida") puristettu ruokaöljy. Se on maailman toiseksi käytetyin kasviöljy, jota suositaan etenkin Aasiassa ja Amerikassa.
Soijaöljyssä on runsaasti linolihappoa. 
Soijaöljyn valmistuksen sivutuotteena saadaan soijaproteiinia (soijarouhetta), jota käytetään jauhelihan korvikkeena ja etenkin eläinten reuhuna sekä soijalesitiiniä, jota elintarviketeollisuus käyttää hapettumisenestoaineena ja emulgointiaineena.
Ravintosisältö.
Soijaöljy on väriltään tumman keltaista ja sen tuoksu on voimakas. Soijaöljyssä on 14 % tyydyttyneitä rasvahappoja ja 59 % monityydyttymättömiä rasvahappoja.
Soijaöljyssä on välttämättömistä rasvahapoista etenkin linolihappoa jopa 51 prosenttia. Alfalinoleenihappoa siinä on noin 7 prosenttia. Sterolien määrä on noin 0,3 prosenttia. Soijaöljy sisältää myös rasvaliukoisia E- ja K-vitamiineja.
Käyttö.
Soijaöljyä käytetään ruoanlaitossa ja valmisruokien ainesosana. Soijaöljyä käytetään leipomotuotteisiin ja kalasäilykkeisiin. Siitä valmistetaan myös esimerkiksi margariinia ja majoneesia. Soijaöljyä voi käyttää myös salaatinkastikkeisiin ja kohtuullisessa lämpötilassa paistamiseen Soijaöljyllä on erityismerkitys myös allergia- ja keliakiapotilaille, soija-allergikot pois lukien. 
Terveysvaikutukset.
Hiirillä tehdyissä kokeissa, joissa yli 30 % ruokavalion energiasta saatiin soijaöljystä, havaittiin muutoksia noin sadassa hypotalamuksen geenissä. Suurin vaikutus oli siinä, että soijaöljyn nauttiminen sai hypotalamuksen tuottamaan vähemmän oksitosiini-hormonia. Alhainen oksitosiinitaso on yhdistetty masennuksen ja ahdistuneisuuden lisääntymiseen, lihomiseen sekä ahmimishäiriöihin. Tämä energiamäärä vastaa noin 5–6-kertaista määrää ihmisten keskimääräiseen soijaöljyn kulutukseen verrattuna. Osa soijaöljyn aiheuttamista geenimuutoksista tunnetaan yhteydestään skitsofreniaan, masennukseen ja Alzheimerin tautiin. Geenimuutokset saattavat myös selittää soijaöljyn lihomista ja tulehdusta lisäävän vaikutuksen.
Soijaöljyllä on kuitenkin myös useita terveyshyötyjä. Se sisältää runsaasti monityydyttymättömiä rasvahappoja, jotka alentavat LDL-kolesterolia ja parantavat HDL-kolesterolin tasoja, mikä vähentää sydänsairauksien riskiä. Soijaöljy on lisäksi hyvä E-vitamiinin lähde – E-vitamiini toimii antioksidanttina ja suojaa soluja hapetusstressiltä. Öljy sisältää myös K-vitamiinia, joka on tärkeä luuston ja luurankolihasten terveydelle.
Soijaöljy voi edistää immuunijärjestelmän vahvistumista sisältämiensä omega-3-rasvahappojen ansiosta, jotka auttavat elimistöä torjumaan taudinaiheuttajia. Korkea E-vitamiinipitoisuus suojaa ihoa vaurioilta ja voi parantaa sen ulkonäköä. Lisäksi soijaöljyn isoflavonoidit voivat tukea luuston terveyttä, erityisesti vaihdevuodet ohittaneilla naisilla.
Soijaöljyn on myös havaittu vähentävän väsymystä rintasyöpäpotilailla, ja se on toisinaan ollut tehokkaampi kuin kalaöljyt. 
Ympäristövaikutukset.
Soijaöljyn tuotannosta syntyy poikkeuksellisen vähän elinkaarenaikaisia päästöjä.
Nutukas

Nutukas (, mon. "nuvttohat"), siepakka tai yksinkertaisesti karvakenkä on perinteinen saamelaisten talvikenkä. Se ommellaan poron parkitusta koipinahasta, joita tarvitaan yhtä kenkäparia varten noin kahdeksan kappaletta. Arkisempi nutukas voidaan tehdä myös poron kallonahasta. Kovalla pakkasella nutukkaan päälle voidaan pukea vielä kallokas.
Perinteisesti nutukkaat on tapana ommella kokonaan käsin, mutta ne on mahdollista ommella myös ompelukoneella.
Nutukkaiden kanssa ei yleensä käytetä lainkaan sukkia, vaan niiden sisään laitetaan lämmikkeeksi heinää. Poromiehillä ja -naisilla on käytössään myös tuplanutukkaita. Niissä on sisäkkäin kaksi turkisjalkinetta, joista sisemmässä karva on sisäänpäin ja ulommassa ulospäin. Väliin laitetaan eristeeksi heinää, minkä vuoksi tuplanutukasta kutsutaan heinäkengäksi. Tuplanutukkaassa pohjakin on karvaa, mikä tekee siitä liukkaan.
Siperiassa poron koipinahasta tehdyt nutukkaat tunnetaan evenkin kielen sanalla "unta". Niissä on usein huopapohja. Miesten malleissa vartta koristavat salmiakinmuotoiset turkisompeleet, naisilla lasihelmikuviot.
Maebaru

Maebaru () on Japanin entinen kaupunki ja nykyinen Itoshiman kaupungin osa Kyūshūn saarella Fukuokan prefektuurissa. Sen alue sijaitsee Fukuokan länsipuolella Itoshiman kaakkoisosassa ja ulottuu Itoshiman niemimaalta Sefurivuorille. Ennen lakkauttamistaan vuonna 2005 kaupungissa oli 67 275 asukasta ja sen pinta-ala oli 104,50 neliökilometriä.
Maebaru kehittyi historiallisesti Fukuokasta Karatsuun johtaneen tien varren postiasemana ("shukuba") ja markkinapaikkana. Maaseutukaupunki Maebarusta tehtiin vuonna 1901. Sittemmin se on kasvanut hyvien liikenneyhteyksiensä ansiosta yhtenä Fukuokan esikaupungeista. Kaupunkioikeudet Maebarulle myönnettiin vuonna 1992. Vuonna 2010 se liittyi yhteen Nijōn ja Shiman maaseutukaupunkien kanssa muodostaen Itoshiman kaupungin.
Maebarun alueen nähtävyyksiä ovat esimerkiksi Raizanin muinaislinna, Sennyo-jin buddhalainen temppeli ja Itokokun historiallinen museo. Maebarua palvelee JR Kyūshūn Chikuhi-linja.
Ketolanperäntie

Ketolanperäntie on Kempeleen kunnassa sijaitseva seutu- ja paikallistie. Se alkaa Kempeleen keskustaajamasta johtaen Ylikylän ja Ketolanperän halki Tyrnävän kunnan puolelle Murron kylän länsilaidalle. Tien pituus on noin 11 kilometriä, se on kaksikaistainen, päällystetty ja koko matkaltaan valaistu. Tyrnävän puolella tien nimi muuttuu ja jatkuu noin yhdeksän kilometrin pituisena tieyhteytenä nimellä Murrontie, joka johtaa Ängeslevän kylään seututielle 827. 
Tien länsipäässä ensimmäinen noin kilometrin mittainen osuus on yhteistä seututien 847 kanssa Ristisuon kiertoliittymään saakka. Kiertoliittymästä eteenpäin on noin kilometrin mittainen osuus valtatie 4:n eritasoliittymään on määritelty seututieksi 846, mutta sitä ei ole merkitty maastoon eikä tieopasteisiin. Tien osa eritasoliittymästä Tyrnävän Ängeslevälle saakka on numeroitu paikallistieksi numero 18637.
Tien historiaa.
Tien alkuajat.
Alkujaan Tyrnävän Ojakylästä niin sanotulta Patelan torilta lähti Kempeleen suuntaan tie, jota kutsuttiin niin sanottuna Kärrytienä. Alueen torppariasutuksen myötä Ketolanperäntie sai alkunsa vuonna 1927, jolloin saatiin rakennuslupa uuden tien rakentamiseen, joka alkoi samasta paikasta kuin Kärrytie. Tie johti silloiselle valtatie 4:lle Kempeleen pappilan läheisyyteen. Sen kunnossapidosta vastasi aluksi tieosuuskunta. Tie jaettiin osiin ja kukin talo tai tilan omistaja tien varressa vastasi oman osansa kunnossapidosta. Ajoittain tie oli niin huonokuntoinen, ettei sitä voinut ajaa edes hevosella, jonka vuoksi myös Kärrytietä käytettiin. Kunnallinen tielautakunta otti Ketolanperäntien hoidettavakseen vuonna 1946 ja se oli samalla ensimmäinen kunnantie.
Tielinjausmuutokset 1980- ja 1990-luvun taitteessa.
Ketolanperäntien alkuperäistä linjausta muutettiin 1980- ja 1990-luvun taitteissa. Tähän oli syynä Kempeleessä vuosia kasvanut liikenteen määrä, Oulun Kiviniemen ja Kempeleen välisen moottoritieosuuden valmistuminen sekä kauppakeskus Zeppelinin alueen rakentaminen.
Vuonna 1990 Oulun Kiviniemen ja Kempeleen välisen moottoritieosuuden valmistuttua tehtiin Ketolanperäntien tielinjaukseen muutoksia, jotka mainitaan alla olevassa luettelossa. Luettelossa on myös tietoja mitä muita muutoksia Kempeleen alueella olevaan tiestöön tuli tämän tielinjausmuutoksen myötä: 
Muita mainintoja Ketolanperäntien historiassa.
Vuonna 2019 tehtiin Ketolanperäntielle liikenneturvallisuutta parantavia tietöitä kauppakeskus Zeppelinin alueella. Muun muassa liikennevalot uusittiin Ketolanperäntien ja Lehmikentäntien sekä Honkasentien risteyksiin sekä rakennettiin uudet, digitaalisilla infotauluilla varustetut joukkoliikennepysäkit.
Uudet tiehankkeet.
Ketolanperäntielle Kempeleen keskustaajaman ja Ristisuon kiertoliittymän välillä ollaan suunnittelemassa tulevaisuudessa uutta tielinjausta, jonka myötä Pohjanmaan radan ylittävä silta purettaisiin ja rakennettaisiin uusi alikulku. Tämän yhteydessä rakennettaisiin uusi tieyhteys Ollakan alueelle sekä uusi jalankulun ja pyöräilyn väylä.
Kirjansidonta

Kirjansidonta tarkoittaa kirjan kokoamista painetuista ja taitetuista paperiarkeista tai yksittäisistä lehdistä sekä kirjan kansien ja selän valmistamista ja niiden kiinnittämistä paikoilleen. 
Kirjojen sitominen on hyvin vanha ammatti, jota on harjoitettu jo muun muassa keskiajan Euroopassa munkkiluostareissa ja muualla kirkon piirissä. Munkit jäljensivät luostareissa tekstejä käsin ensin pergamentille ja 1000-luvulta lähtien paperille, kun se oli tullut tunnetuksi Euroopassa. Luostareissa kirjansidonta kehittyi näyttäväksi käsityötaiteeksi arvokkaine materiaaleineen ja koristeluineen. Gutenbergin keksittyä 1400-luvulla painokoneen ja tuotettavien kirjojen kappalemäärän näin kasvaessa kirjansidonta muuttui vähitellen enemmän sarjatyöksi. Yläluokan piirissä säilyi kuitenkin painettujen kirjojen käsityömäinen sidonta arvoesineiksi.
Keskiajalla arvokkaimpien kirjojen sidokset tehtiin loisteliaiksi koruesineiksi. Niihin käytettiin kultaa, hopeaa ja jalokiviä sekä taidokkaita norsunluisia kohokuvia. Tavallisesti kirjan kannet olivat nahalla päällystettyä puuta. Nahkaan painettiin tai puristettiin värittömiä koristekuvioita (sokeapainatus), mutta se voitiin myös maalata. Kirjan nimi tekstattiin etu- tai yläsyrjään, mutta selkä jätettiin tyhjäksi. 1500-luvulta lähtien se merkittiin yleensä nykyiseen tapaan.
Nykyisin kirjat työstetään sitomolinjoilla, joissa eri työvaiheet on kytketty yhtenäiseksi konelinjaksi. Joissain kirjansitomoissa kirjan painaminen ja sitominen on yhdistetty samaan valmistuslinjaan. Aikaisemmin kirjan arkit nidottiin toisiinsa tai selän poikittaissidoksiin langalla. Liimanidonta on yleistynyt toisen maailmansodan jälkeen halvempana menetelmänä, mutta lankasidos on kestävämpi ja edelleen käytössä.
UDP Lite

UDP Lite on muokattu versio UDP-protokollasta, jossa myös vialliset (tarkistussumma ei täsmää) paketit siirtyvät verkossa. Tämä on hyödyllinen ominaisuus sovelluksissa, jossa datapaketin vastaanottaminen viallisenakin on tärkeää.
UDP Lite -tuki on Linuxin ytimessä versiosta 2.6.20 lähtien.
Radiomajakka

Radiomajakka on radioaaltoja lähettävä laite, joka lähettää vakioitua radiosignaalia määritellyllä radiotaajuudella. Radiomajakan tarkoitus on ohjata ilma- ja meriliikennettä radioteitse.
Radioamatöörit käyttävät radiomajakoita testatakseen radioaaltojen etenemistä maapallon paikasta toiseen. Muun muassa ilmakehällä ja auringon säteilyllä on vaikutusta etenemiseen. Puhutaan niin sanotuista radiokeleistä.
Radiomajakoiden historia Suomessa.
Suomen ensimmäinen meriliikenteen suuntaamaton radiomajakka asennettiin 1935 Utön tornin kupeeseen. Se suljettiin vuonna 1996. Vuonna 1936 tehostettiin Helsingin meriliikenteen turvallisuutta hankkimalla Harmajaan suunnattu ja suuntaamaton radiomajakka, ensimmäinen lajissaan koko maailmassa. Jatkosodan aikana vuosina 1941–1944 Yleisradion radiomastot lähettivät automaattimorsetuslaitteilla radiomajakkasignaaleja Saksan ilmavoimien pommikoneille. Suomen viimeiset meriradiomajakat poistettiin käytöstä vuonna 1995.
Satelliittinavigoinnin kehityksen myötä radiomajakat ovat miltei menettäneet merkityksensä merenkulun suuntimavälineenä, mutta ilmaliikenteessä radiomajakat ovat edelleen laajalti käytössä. Myös lennonvarmennuksessa yleisesti käytetty toisiotutka vastaa toimintaperiaatteeltaan radiomajakkaa. Sen vastaanotinlaitetta, tutkavastaajaa, kutsutaankin myös tutkamajakaksi.
Tunneilmasto

Tunneilmasto on termi, jota käytetään kuvaamaan esimerkiksi työyhteisön ilmapiiriä ja työntekijöiden yhteishenkeä.
Tunneilmasto-sanan taustaa.
Tunneilmasto vaikuttaa työntekijöiden halukkuuteen tehdä töitä ja työnteon tehokkuuteen. Voidaan sanoa että yritys tai työyhteisö, jossa on positiivinen tunneilmasto tuottaa tehokkaammin, kuin työyhteisö, jonka tunneilmastossa on negatiivisia vaikutteita. Tätä käsitettä on alettu käyttää uuden vuosituhannen alkupuolella. Se on tullut kielenkäyttöön helpottamaan kommunikointia yhteisön ilmapiiristä ja tunteista. Esimerkiksi työn tehokkuuden parantamiseen erikoistuneet konsultit käyttävät "tunneilmasto" -termiä taajaan. Myös yhteisön joiden toimissa on tunteilla suuri merkitys ovat ottaneet termin omakseen. Näitä voivat olla esimerkiksi seurakunnat tai päiväkodit ja varhaiskasvattajat.
Tunneilmasto muissa kielissä.
Tunneilmasto-sanalle ei ole suoranaista käännöstä esimerkiksi englannin kielessä, mutta alan konsultointiin erikoistuneet yritykset käyttävät muun muassa termejä Conflict management, Dispute resolution, Emotion management, Organizational behaviour.
Theodore William Richards

Theodore William Richards (31. tammikuuta 1868, Germantown – 2. huhtikuuta 1928, Cambridge) oli yhdysvaltalainen kemisti, joka sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1914 työstään useiden alkuaineiden atomimassojen selvittämisessä. Hän oli ensimmäinen yhdysvaltalainen Nobelin kemianpalkinnon voittaja.
Richardsin vanhemmat olivat maisemamaalari William T. Richards ja runoilija Anna née Matlack. Aluksi hän opiskeli äitinsä johdolla ja matkusti Englannissa ja Ranskassa. Vuonna 1883 hän pääsi collegeen Haverfordiin ja valmistui sieltä 1885. Tämän jälkeen hän opiskeli Harvardin yliopistossa ja valmistui filosofian tohtoriksi vuonna 1888. Valmistumisensa jälkeen hän vietti vuoden Saksassa, missä hän opiskeli Viktor Meyerin johdolla. Palattuaan Harvardiin hän työskenteli aluksi kemianassistenttina, opettajana, avustavana professorina ja professorina. 1903 hänestä tuli Harvardin yliopiston kemianosaston puheenjohtaja.
Noin puolet hänen töistään koskivat atomimassoja, alkaen hapesta ja kuparista. Richards keksi nephelometrin ja selvitti erittäin tarkasti yli 30 alkuaineen atomimassat.
Richards oli naimisissa Miriam Stuart Thayerin kanssa. Heille syntyi yksi tytär ja kaksi poikaa.
Ulla-Maija Paavilainen

Ulla-Maija Paavilainen (s. 3. heinäkuuta 1955 Honkilahti) on suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän oli pitkään Me Naiset -lehden päätoimittajana ja on kirjoittanut suomalaisten julkisuuden henkilöiden elämäkertoja.
Ura.
Paavilainen on työskennellyt toimittajana useissa eri lehdissä muun muassa Uudessa Suomessa, Seurassa ja Iltalehdessä, ennen 18-vuotista uraansa Me Naiset -lehden päätoimittajana vuosina 1984-2002. Vuosina 2002–2012 hän on oli Sport-lehden päätoimittaja. Hän on myös kirjoittanut kolumneja Taloussanomiin. Vuodesta 2012 hän on toiminut vapaana journalistina ja kirjoittaa artikkeleita sekä kolumneja useisiin aikakauslehtiin muun muassa Apu-lehteen. 2020-luvulla hän on kirjoittanut kolmen suomalaisen julkisuuden henkilön elämäkerran, Kirsti Paakkasen (2020), Elina Gustafssonin (2021) ja Jukka Rintalan (2022). Vuonna 2023 ilmestyi Paavilaisen koostama toimittaja-kirjailija Katarina Westin elämäkerta "Päivät jotka sain". Paavilainen kirjoitti valmiiksi teoksen, jonka West itse aloitti. Katarina West kuoli vuonna 2021.
Paavilainen on toiminut luottamustehtävissä, kuten Superpesis Oy:n varapuheenjohtajana ja Suomen Taitoluisteluliiton puheenjohtajana. Vuonna 2008 hänet palkittiin Piikkarit-kunniamaininnalla liikunnan tasa-arvotyöstä. Hän on Liikunnaiset-verkoston puheenjohtaja.
Mökkipaikkakunnallaan Puumalassa Paavilainen on toiminut Puumala-lehteä julkaisevan Puumala-Seuran puheenjohtajana vuosina 2021-2023.
Yksityiselämä.
Ulla-Maija Paavilainen syntyi maanviljelijä Veijo Matti Paavilaisen ja Kerttu Maria Sallisen perheeseen Honkilahdelle nykyisen Euran alueelle. Hänellä on viisi sisarusta. 
Ylioppilaaksi Paavilainen kirjoitti vuonna 1974 ja suoritti toimittajatutkinnon Tampereen yliopistossa vuonna 1977. Lisäksi Paavilainen on opiskellut Tampereen ja Jyväskylän yliopistoissa kirjallisuutta, taidehistoriaa ja folkloristiikkaa. 
Hänen puolisonsa on ollut vuodesta 1994 toimitusjohtaja ja valokuvataiteilija Philip Laszlo. Heillä on yhteinen aikuinen poika. Lisäksi perheeseen kuuluu aikuiset lapset Laszlon aiemmasta suhteesta.
Paavilainen ja Laszlo asuvat Helsingissä. Osan vuodesta he asuvat Puumalassa, jossa heillä on ollut pitkään vapaa-ajan asunto. 
Paavilainen sairastui herkästi uusiutuvaan syöpään alkuvuodesta 2023.
Teokset.
Paavilaisen esikoisteos oli nuorena kirjoitettu Kontakti-kirja "Valekierre", mutta varsinaisesti esikoinen on hänen teoksensa "Sinulle luotu".
Kalmalahden taistelu

Kalmalahden taistelu käytiin Suomen sodan aikana 11. maaliskuuta 1808 Leppävirralla sodan alkuvaiheessa, kun Savon prikaati käskyn mukaan oli vetäytymässä Pohjois-Pohjanmaalle.
Savon prikaatin olisi tullut vetäytyä Juvan ja Joroisten kautta Kuopioon, Iisalmeen ja Ouluun. Se oli kuitenkin jäänyt joksikin aikaa Mikkeliin, jolloin venäläiset joukot olivat ennättäneet lähelle Mikkelin kirkonkylää Juvan ja Ristiinan teitä pitkin, jolloin saarrostusvaara lisääntyi. Lähtö Mikkelistä oli nopea: hevosia koottiin talonpojilta, elintarvikkeet varusvarastosta ja ylimääräiset vilja- ja heinävarat poltettiin. Ammusvaraston vanhat kiväärit jäivät venäläisten haltuun. Sata paleltunutta sotilasta jouduttiin jättämään kirkonkylän sairaalaan. Paleltumat olivat johtuneet ulkona seisomisesta viikkoa aikaisemmin yön yli, koska venäläisten oli uskottu olevan lähempänä Mikkeliä. Savon prikaati alkoi vetäytyä kohti Kuopiota Leppävirran ja Pieksämäen kautta.
7.3. Savon prikaati oli saapunut Leppävirralle, Nikkilänmäen ja kirkonkylän alueelle. Se oli tyytymätön taisteluitta perääntymisestä ja niin ikään vetäytymistä kritisoinut kapteeni G. Aminoff lähti tiedustelemaan 200 sotilaan kanssa Varkauden suuntaan venäläisten joukkojen etenemistä.
Kello 7 aamulla hän ilmoitti lähetin avulla prikaatin komentajalle, kenraaliluutnantti Johan Adam Cronstedtille, että venäläiset joukot ovat tulossa. Aminoff aikoi häiritä venäläisten etenemistä ja hiihtää osastonsa kanssa sitten metsien kautta Leppävirralle. Venäläiset etenivät Unnukan jäätä pitkin noin 1 600 sotilaan osastona kohti Leppävirtaa kirkonkylän suuntaan Sotasaareen asti. Heidän oikealla puolellaan oli lähes sulanutta heikkoa jäätä ja vasemmalla rannalle tiellä Savon prikaatin joukkoja. Huomattuaan tilanteen venäläisten eteneminen pysähtyi.
Majuri G. Ehrnrooth pyysi komentajalta lupaa hyökätä venäläisten kimppuun takaa päin ja vangita heidät. Ennen liikkeelle lähtöä kuitenkin komentaja Cronstedt kielsi hyökkäyksen. Tilaisuuden menettämisestä tyytymättömät joukot kuitenkin aloittivat laukausten vaihdon ja Savon prikaati ampui tykeillä noin kolmen tunnin ajan. Venäläisiä jäi vangeiksi kolme, suomalaisia kaatui yhdeksän eikä venäläisten muista tappioista ole tietoa. Tykkitulesta jäi Karlvikin kartanon rakennuksen seinään tykinlaukauksen reikä. Kulkupuheen mukaan Leppävirran kirkkoherra olisi varoituttanut venäläisiä heikoista jäistä. He eivät hyökänneet jäätä pitkin. Iltaan mennessä Savon prikaatin joukot vetäytyivät Vehmasmäkeen.
Taistelun muistoksi Leppävirran suojeluskunta pystytti vuonna 1933 kivisen muistomerkin, joka sijaitsee valtatien pohjoispuolella Nikkilänmäentien varrella.
Laura Latvala

Laura Eliina Latvala-Siippainen (28. syyskuuta 1921 Lapua – 10. marraskuuta 1986 Siilinjärvi) oli suomalainen runoilija ja lääkäri. 
Henkilöhistoria.
Latvalan vanhemmat olivat opettajat Kustaa Latvala ja Elli Tuovinen. Ylioppilaaksi Latvala tuli 1940. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa vuoden filosofiaa, ennen kuin siirtyi lääketieteen opiskelijaksi. Lääkäriksi Latvala valmistui vuonna 1950 ja työskenteli mielisairaalalääkärinä Harjamäessä Siilinjärvellä ja Paiholassa Kontiolahdessa. Latvala avioitui kirjailija Olavi Siippaisen kanssa 1946 ja heille syntyi viisi lasta. Siippaisella oli aikaisemmasta avioliitostaan neljä lasta.
Kirjallinen tuotanto.
Latvalan runokuvakirja "Pikku-Marjan eläinkirja" (1947) on vuosikymmenet ollut Suomen suosituin lastenkirja. Sen on kuvittanut Helga Sjöstedt. Kirjaa on myyty yli 310 000 kappaletta. Pikku-Marja on Latvalan oma tytär. 
Teokset.
Olavi Siippaisen kanssa:
Iiro Küttner

Iiro Küttner (s. 12. syyskuuta 1966 Helsinki) on suomalainen käsikirjoittaja. Hänet valittiin syksyllä 2013 Aalto-yliopiston käsikirjoituksen professoriksi elokuvataiteen ja lavastuksen laitokselle.
Elämä ja ura.
Küttnerin ura lähti nousuun 1990-luvun alussa hänen osallistuttuaan Suomessa järjestettyyn "käsikirjoitus-Finlandiaksi", kutsuttuun elokuvakäsikirjoituskilpailuun. Vaikka Küttner sijoittuikin kilpailussa vasta toiseksi, Juha Lehtovuoren voittaessa kilpailun käsikirjoituksellaan "Veturimiehet heiluttaa", Veikko Aaltonen kiinnostui hänen käsikirjoituksestaan ja ohjasi sen pohjalta elokuvan "Tuhlaajapoika" (1992), joka toi Küttnerille parhaan käsikirjoituksen Jussi-palkinnon. 
Esikoiselokuvansa jälkeen Küttner jatkoi yhteistyötä Aaltosen kanssa toimien muun muassa dramaturgina ohjaajan itsensä kirjoittamassa elokuvassa "Isä meidän" (1993) sekä kirjoitti tälle kansainvälisen jännitystrillerin "Merisairas" (1996), jonka pääosissa nähtiin Bob Peck ja Katrin Cartlidge. 
Küttner on toiminut myös käsikirjoituskonsulttina useissa elokuvissa ja kirjoittanut Saara Saarelan esikoiselokuvan "Kuningas Hidas" (2000). Küttner osallistui myös Antti-Jussi Annilan "Jadesoturin" (2006) käsikirjoitukseen, mutta lähti projektista, koska katsoi, ettei hänen työtään kunnioitettu tarpeeksi. Küttner on myös käsikirjoittanut Annilan vuonna 2008 julkaistun kauhuelokuvan "Sauna". 
Küttner on kirjoittanut myös lastenkirjoja. Vuonna 2000 Küttnerin käsikirjoittama ja Christel Rönnsin kuvittama teos "Taljantti, lempeä jättiläinen" oli Finlandia Junior -palkintoehdokas. Vuosina 2014–2015 ilmestyi Küttnerin käsikirjoittama ja Ville Tietäväisen kuvittama kolmiosainen kirjasarja "Puiden tarinoita". Sen ensimmäinen osa "" ilmestyi vuonna 2014. Kirjoissa puu kertoo tarinan jostakin ihmisestä. "Puuseppä" oli ehdolla vuoden 2014 Finlandia Junior -palkinnon saajaksi.
Iiro Küttner on naimisissa näyttelijä Katja Küttnerin kanssa. Heillä on kolme lasta.
Mohammed Beck Hadjetlaché

Mohammed Beck Hadjetlaché (oikealta nimeltään Kasi Beck Ahmetukov) (1870 Istanbul, Osmanien valtakunta – 1929 Tukholma, Ruotsi) oli tšerkessisyntyinen toimittaja, kirjailija ja Venäjän valkoisen armeijan jäsen, joka taisteli bolševikkeja vastaan Venäjän sisällissodassa. Beck Hadjetlaché käytti monia salanimiä. 
Elämäkerta.
Mohammed Beck Hadjetlaché syntyi islaminuskoiseen tšerkessiperheeseen, joka oli paennut Venäjän Tšerkessiasta Turkkiin aikana, jolloin Venäjä kävi sissisotaa tšerkessikapinallisia vastaan. Beckin isä oli baššibazukki, joka oli kaatunut Turkin sodassa. Beck palasi vuonna 1882 Venäjälle, jossa hänet adoptoitiin Ettingerin perheeseen. Perhe oli lapseton ja kutsui häntä nimellä Grigori. 1890-luvulla Beck kirjoitti novelleja myös salanimellä Hadjetlaché.
Vuonna 1902 Beck liittyi Sosialistivallankumoukselliseen puolueeseen. Vuonna 1908 hän julkaisi "Muslimi"-lehteä Pariisissa ja "Islamin maailma" -sanomalehteä Pietarissa. 
Vuonna 1916 Hadjetlaché tarjoutui toteuttamaan "saksalais- ja turkklaisvastaista propagandakampanjaa muslimien keskuudessa maailmanlaajuisesti" Venäjän hallitukselle ja pyysi taloudellista tukea.Vuonna 1917 hänet värvättiin silloiseen MI1c:hen, kun hän työskenteli Pietarissa brittiläisessä propagandayksikössä nimeltä anglo-venäläinen komissio. Kapteeni John Dymoke Scale johti häntä agenttina.
Kun kommunistit saivat vallan, Hadjetlaché lähti Neuvosto-Venäjältä ja muutti vuonna 1918 Ruotsiin, jossa hän organisoi valkoista terroria. Hadjetlachén ryhmän 20 jäsentä suunnitteli vastaiskuja bolševikkeja vastaan Tukholmassa. Hadjetlaché osti Tukholman ulkopuolelta talon, johon hän kutsui punaisia. Tapettuaan heidät hän heitti ruumiit läheisiin järviin. Poliisi sai kiinni joukon vuonna 1919 ja löysi kolme ruumista järvestä. Teoistaan Hadjetlaché sai elinkautisen vankeusrangaistuksen. Hän kuoli vuonna 1929 Tukholman Långholmenin vankilassa.
Veli-Pekka Hänninen

Veli-Pekka "Vepe" Hänninen (s. 1959) on suomalainen käsikirjoittaja. 
Ennen uraansa käsikirjoittajana Hänninen toimi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakuntapappina muun muassa Helsingin tuomiokirkkoseurakunnassa. Hänninen on kirjoittanut etupäässä TV:lle sarjoja, kuten "Hyvät neuvot kalliit" (2000) "Kylmäverisesti sinun" (2000–2005) ja "Rikas mies" (2004). Hän käsikirjoitti myös Heikki Kujanpään ohjaaman puolipitkän elokuvan "Pieni pyhiinvaellus" (2000).
Vuonna 2006 nousi kohu Hännisen kirjoittamasta "Herran pelko" -käsikirjoituksesta, jonka Aku Louhimiehen oli tarkoitus ohjata elokuvaksi nimellä "Riisuttu mies". Käsikirjoitus pohjautui osittain Hännisen omiin kokemuksiin. Se käsitteli seurakunnan työilmapiiriä ja oli tyylilajiltaan mustanhumoristinen. Louhimies lähti kuitenkin viemään ohjausta eri suuntaan ja teki suuria muutoksia käsikirjoitukseen, vaikka se ei ollut sallittua Hännisen tekemän sopimuksen mukaan. Hänninen vei asian oikeuteen ja Riisuttu mies -elokuvalle langetettiin esityskielto tammikuussa 2007. Maaliskuussa 2007 esityskielto kuitenkin peruttiin, koska Hänninen katsoi esityskiellon aiheuttavan elokuvan rahoittajille kohtuuttomia taloudellisia vahinkoja, koska he eivät olleet riidan osapuolia. Nykyään elokuvaa ei saa esittää valkokankaalla, mutta televisioesitykset ja DVD-myynti ovat sallittuja.
Vepe Hänninen tunnetaan myös laulajana ja lauluntekijänä. Hän on julkaissut albumit "Tyhjät tuolit" (2015) ja "Houkan haaveet" (2020).
Pekka Oivio

Pekka Antti Aulis Oivio (24. marraskuuta 1918 Pälkäne – 8. helmikuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen ammattiyhdistysjohtaja, joka aloitti uransa veturinkuljettajana ja toimi SAK:n puheenjohtajana 1974–1981.
Elämäkerta.
Oivio lähti keskikoulun käytyään 1936 Helsinkiin opiskelemaan veturimiesammattiin. Sotavuosina Oivio kävi reserviupseerikoulun ja palveli joukkueenjohtajana Karjalankannaksella ja Ilomantsissa. Rintamakomennusten välillä Oivio työskenteli rautateillä ja pääsi veturinlämmittäjäksi 1943. Sodan jälkeen Oivio suoritti veturinkuljettajan tutkinnon 1946, ja veturinkuljettajana hän toimi 1948–1956.
Oivio aloitti ammattiyhdistysuransa Suomen veturimiesten liitossa, ja hän oli liiton Helsingin-osaston sihteerinä, kun hänet 1957 nimitettiin liiton toimitsijaksi juuri ennen kuin SDP:n leskisläiset yrittivät vallata veturimiesliiton syksyn 1957 liittokokouksessa. Tämä valtausyritys epäonnistui.
Syyskuussa 1960 veturimiesliitto päätti jäsenäänestyksen jälkeen erota SAK:sta. Liitto ei sisäisen hajoamisen pelossa kuitenkaan liittynyt kilpailevaan keskusjärjestöön SAJ:hin vaan jäi keskusjärjestöjen ulkopuolelle.
Suomen veturimiesten liiton pitkäaikaisen puheenjohtajan Gösta Widingin kuoltua Oivio valittiin tammikuussa 1965 hänen seuraajakseen. Tässä tehtävässä Oivio jatkoi vuoteen 1974 saakka. Oivion puheenjohtajakaudella sovittiin 1967 veturimiesten eläkeiän nostamisesta 53:sta 55:een vuoteen samalla kun eläkkeen taso samalla nousi sekä siirryttiin 40 tunnin viikkotyöaikaan. Oivio oli myös aktiivisesti mukana SAK:n ja SAJ:n eheyttämistä valmistelleessa professori Heikki Wariksen työryhmässä. Uuteen SAK:hon veturimiesliitto liittyi heti kesäkuun 1969 perustamiskokouksessa. Oiviosta tuli samalla SAK:n valtuuston puheenjohtaja ja 1972 SAK:n kolmas puheenjohtaja. Kun SAK:n puheenjohtaja Niilo Hämäläinen siirtyi syksyllä 1974 Kulutusosuuskuntien keskusliiton toimitusjohtajaksi Oivio valittiin Paperiliiton johtajan Veikko Ahtolan tuella keskusjärjestön puheenjohtajaksi.
Vuoden 1973 öljykriisin jälkeen alkanut taloudellinen taantuma vaikeutti tulosopimusten tekoa inflaation ja muutamassa vuodessa kaksinkertaistuneen työttömyyden takia. Kun SDP:n Kalevi Sorsasta tuli pääministeri 1977, SAK joutui joulukuussa 1977 suostumaan jo kerran sovittujen palkankorotusten lykkäämiseen osana hallituksen elvytyspolitiikkaa. Helmikuun 1978 devalvaation jälkeen SAK sai kuitenkin osan näistä lykätyistä korotuksista etuajassa uhattuaan yleislakolla. Edellisen vuoden 1977 kahdesta devalvaatiosta ei SAK aikanaan saanut mitään hyvitystä. Kaikkiaan Oivion kaudella tehtiin tulosopimukset vuosina 1976 (1-vuotinen), 1977 (2-vuotinen), 1979 (1-vuotinen) ja 1981 (2-vuotinen). Vain vuonna 1980 sopimukset tehtiin liittotasolla. Kaikissa tulosopimusneuvotteluissa Oivion vastapuolena oli STK:n johtaja Pentti Somerto.
Kesäkuussa 1981 Pekka Oivio jäi ensimmäisenä SAK:n puheenjohtajana eläkkeelle tästä tehtävästä SAK:n 12. edustajakokouksen yhteydessä. SAK:n puheenjohtajana Oiviota seurasi Pertti Viinanen.
Robotti von Rosenbergin tutkimukset

Robotti von Rosenbergin tutkimukset on vuosina 1984–1985 valmistunut suomalainen Yleisradion tuottama ympäristöopin ja luonnontieteiden kahdeksanosainen opetussarja. Sarjan esitettiin Yle TV1-kanavan Koulu-TV:n ohjelmistossa ensimmäisen kerran vuosina 1984-1985 kahdessa osassa: osat 1–4 esitettiin syys-marraskuussa 1984, ja osat 5–8 helmi-huhtikuussa 1985. Ensiesityksen jälkeen ohjelma on esitetty uusintana muutamaan otteeseen, viimeksi vuonna 1991. Yle Tallennemyynti on julkaissut sarjan tallenteena kirjasto- ja opetuskäyttöön. Sarjan on ohjannut ja käsikirjoittanut Kirsti Tulonen-Seppänen. Musiikin sarjaan teki Kaj Chydenius.
Robotti von Rosenbergin ääntä esittää Pekka Milonoff. Sarja oli myöhemmin taikurina tunnetuksi tulleen Iiro Seppäsen ensimmäinen televisioesiintyminen.
Sarjasta liittyen julkaistiin myös kouluihin opetuskäyttöön tarkoitettu kirja.
Sarjan juoni.
Veera saa lahjaksi vaariltaan metalliromuista kootun robotin. Veera esittelee saamaansa lahjaansa tuttavalapsiperheen lapsille Ilkalle ja Iirolle, joka heidän mielikuvituksessaan muuttuu ulkoavaruudesta tulleeksi, maapallon ulkopuolista elämää tutkivaksi lähes inhimmilliseksi olennoksi Robotti von Rosenbergiksi. Lapset päättävät auttaa robottia tutkimuksissaan. Robotti tutkii muu tutkii muun muassa erilaisia kemiallisia ja fysikaalisia ilmiöitä. Sarjan teemana on erityisesti ihmisen vastuu ympäristöstään.
Weather Report (vuoden 1971 albumi)

Weather Report on Joe Zawinulin ja Wayne Shorterin vuonna 1971 perustaman samannimisen fuusiojazz -yhtyeen ensimmäinen albumi. Sen musiikillinen tyyli on lähellä Miles Davisin "In a Silent Way"ta ja "Bitches Brew"ia. Sähköiset soittimet (esimerkiksi sähköpiano) luovat erikoisen ilmavan vaikutelman.
Kappale ”Milky Way” edustaa elektronista tai nauhamusiikkia, jossa pitkillä jälkikaiuilla luodaan avaruudellisia efektejä. ”Orange Lady” sisältyy myös Miles Davisin "Big Fun" kokoelmalevylle.
Kokonaisuutena levy oli aikanaan käänteentekevä. Se aloitti Weather Reportin 16 vuotta kestäneen projektin, jonka puitteissa esiteltiin joukko uusia muusikoita ja uusia elektronisia soittimia.
Glory Leppänen

Glory Leppänen (o.s. Renvall; 28. marraskuuta 1901 Pariisi, Ranska – 26. lokakuuta 1979 Helsinki, Suomi) oli suomalainen näyttelijä, teatteriohjaaja, elokuvaohjaaja ja kirjailija. Hän oli taiteilija Aino Acktén tytär. 
Teatteriura.
Leppänen kävi Suomen Näyttämöopiston, jonka jälkeen hän työskenteli Suomen Kansallisteatterissa vuosina 1922–1936. Leppänen laajensi osaamistaan ohjaamiseen, jota hän opiskeli Max Reinhardtin teatterikoulussa Wienissä 1934. Kielitaitoisena hän pystyi seuraamaan uutta dramatiikkaa opintomatkoillaan Euroopassa. Hän oli Turun Teatterin johtaja 1936-38. Leppänen toimi Viipurissa Kaupunginteatterin johtajana ennen talvisotaa. Syksyllä 1940 hän siirtyi Porin Teatteriin. Teatterinjohtajan työn lisäksi hän oli kesäisin lottakomennuksilla Itä-Karjalan kenttäsairaaloissa. Työtahti oli kova, ohjauksia kertyi 38 kolmessa vuodessa. Vuonna 1943 Leppänen siirtyi Tampereen Teatterin johtajaksi. Hän ohjasi TT:ssa 54 näytelmää kuudessa vuodessa. Tämän jälkeen Leppänen palasi Helsinkiin, jossa hän työskenteli Helsingin Kansanteatterin johtajana vuosina 1949–1957.
Tasavallan presidentti Juho Kusti Paasikivi myönsi Glory Leppäselle Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitalin vuonna 1951.
Elokuvat.
Glory Leppänen näytteli myös muutamassa elokuvassa. Hänen ainoa elokuvaohjauksensa on "Onnenpotku" (1936), joka oli ensimmäinen naisen ohjaama suomalainen elokuva. Elokuva oli Suomen Filmiteollisuuden tuottama, ja ohjausvastuu siirtyi Leppäselle, kun yhtiön pääohjaaja Erkki Karu kuoli yllättäen ja hänen paikalleen noussut uusi johtaja T. J. Särkkä ei vielä kokenut itseään riittävän päteväksi ohjaustehtäviin. "Onnenpotkua" ennen Leppänen oli näytellyt roolit mykkäelokuvissa "Runoilija muuttaa" (1927) ja "Rovastin häämatkat" (1931).
Yksityiselämä.
Leppäsen isä oli Acktén ensimmäinen puoliso, senaattori Heikki Renvall. Hänen isäkseen on kuitenkin arveltu myös taiteilija Albert Edelfeltiä. Glory Leppänen itse aina korosti että hänen isänsä on Heikki Renvall. Leppänen avioitui näyttelijä Aarne Leppäsen kanssa vuonna 1924. Aarne Leppänen kuoli 1937. Leppänen on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Munakata

Munakata () on kaupunki Fukuokan prefektuurissa Kyūshūn saarella Japanissa. Se sijaitsee prefektuurin pohjoisosassa Fukuokan ja Kita-Kyūshūn suurkaupunkien välimaastossa Genkainmeren rannikolla. Siihen kuuluu useita saaria, merkittävimpinä Ōshima ja rannikolta 60 kilometrin päässä sijaitseva Okinoshima. Munakatassa on 96 454 asukasta (vuonna 2013) ja sen pinta-ala on 119,67 neliökilometriä.
Munakatan alueen historia liittyy kiinteästi Koreansalmen yli käytyyn kauppaan, jossa Munakata-klaani oli aktiivinen, ja merkittävään Munakatan pyhäkköön. Japanin kuntalaitoksen perustamisen yhteydessä vuonna 1889 syntyi Munakatan piirikunta. Munakatan maaseutukaupunki perustettiin vuonna 1954 usean piirikunnan kylän yhdistyessä, minkä jälkeen se kehittyi liikenneyhteyksien parantuessa Fukuokan ja Kitakyūshūn nukkumalähiönä ja yliopistopaikkakuntana. Kaupunkioikeudet Munakata sai vuonna 1981. 2000-luvun kuntaliitosten myötä siihen yhdistettiin lisää alueita Munakatan piirikunnasta.
Okinoshiman saari ja kaksi temppelipaikkaa lisättiin vuonna 2017 Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta Okinoshiman pyhä saari ja Munakatan alueen kulttuuriperintö.
Luettelo varakkaimmista kuninkaallisista

Tämä on luettelo varakkaimmista kuninkaallisista nettovarallisuuden mukaan Yhdysvaltain dollareissa, 
Kyseiset tiedot ovat Forbesin ja Business Insiderin arvioista. Kuninkaallisten varallisuus perustuu perittyyn omaisuuteen ja heidän asemaansa hallitsijana, todellisuudessa varallisuus jakautuu usein laajalle suvun sisällä, Kaikkien luettelossa mainittujen henkilöiden todellinen nettovarallisuus jää alle miljardiin dollariin .
Hard N’ Horny

Hard N’ Horny on suomalaisen rock-yhtye Wigwamin debyyttialbumi, joka julkaistiin joulukuussa 1969. Progressiivinen rockia edustava levy sisältää sekä suomen- että englanninkielistä musiikkia. 
A-puolen aloittava Mats Huldénin nimiin merkitty raita ”633 Jesu Fåglar” sisältää noin viisi sekuntia lintujen äänten matkimista, koska varsinainen kappale ei mahtunut levylle, mutta levyn etiketit oli jo ehditty painaa. Kappaleen ruotsinkieliset sanat on painettu levyn ensimmäisen painoksen sekä vuoden 2003 remasteroidun CD-levypainoksen kansivihkoon. Muut A-puolen kappaleet ovat Jukka Gustavsonin tekemiä. Albumin B-puolella on Jim Pembroken säveltämä Henry-nimisestä miehestä kertovien laulujen sarja, joka muodostaa eräänlaisen pienoisrockoopperan. 
Albumin aikaan julkaistusta singlestä ”Luulosairas” tuli suuri hitti ja se on nykyäänkin yhtyeen tunnetuimpia kappaleita.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Pembroke, ellei toisin mainita. 
B-puoli.
Henry’s...
CD-levyn bonus.
Kappale oli yhtyeen toinen single ja se julkaistiin 1969 B-puolenaan ”Henry's Highway Code”.
Julkaisut.
Albumi julkaistiin Love Records -levymerkillä LP-levynä joulukuussa 1969. Ensimmäistä painosta tehtiin 400 kappaletta ja sen kaikki kansivariaatiot ovat yhtyeen jäsenten ja heidän ystäviensä käsin piirtämiä. Levy julkaistiin erilaisella kansikuvalla LP-levynä heti seuraavana vuonna. 1970-80-luvuilla albumista tehtiin vielä kolme uusintapainosta LP-levynä ja albumi julkaistiin ensimmäistä kertaa C-kasettina. Vuonna 2003 albumi julkaistiin ensimmäistä kertaa CD-levynä remasteroituna painoksena. Kyseinen painos sisältää myös bonuskappaleena yhtyeen ensimmäisen hittikappaleen ”Luulosairas” ja siitä on olemassa kuusi eri variaatiota. Maaliskuussa 2009 albumi julkaistiin CD-levynä Japanissa ja seuraavana vuonna Venäjällä piraattipainoksena. Heinäkuussa 2015 Svart Records julkaisi albumista kolme uutta painosta LP-levyinä, jotka sisälsivät alkuperäisen painoksen kansivariaatioita. Ensimmäinen painos oli 333 kappaleen rajoitettu painos läpinäkyvällä vinyylillä, toinen 333 kappaleen painos normaalilla mustalla vinyylillä sekä kolmas 333 kappaleen painos punaisella vinyylillä. Vuonna 2019 Svart Records julkaisi albumin uudestaan LP-levynä kultaisella vinyylillä. Joulukuussa 2020 albumi julkaistiin jälleen CD-levynä Japanissa. Albumista on yhteensä olemassa 18 eri julkaisua.
Gates of the Arcticin kansallispuisto

Gates of the Arcticin kansallispuisto () on Yhdysvaltojen Alaskassa, napapiirillä sijaitseva kansallispuisto. Gates of the Arctic julistettiin Yhdysvaltain kansalliseksi suojelumonumentiksi vuonna 1978, mutta jo kaksi vuotta myöhemmin 2. joulukuuta 1980 se kohotettiin kansallispuiston asemaan. Puiston 34 287 km² laajuista alaa hallinnoi Yhdysvaltain muiden kansallispuistojen tapaan National Park Service. Denalin ja Kobuk Valleyn kansallispuistot sijaitsevat lähellä Gates of the Arcticia. 
Suurin osa puistosta on autiota erämaata. Sinne ei johda maanteitä, eikä siellä ole vierailijoille rakennettuja tiloja kuten majataloja tai retkeilyalueita. National Park Service kuitenkin pyörittää pientä turistikeskusta läheisessä Coldfootin kylässä. Noin 1 500 ihmistä asuu puiston rajojen sisäpuolella pienissä yhteisöissä ja he saavat ravintonsa ja tarvikkeensa puiston luonnonvaroista. 
Puisto sijaitsee tundralla. Sen eläimistöön kuuluu muun muassa hirviä, mustakarhuja, harmaakarhuja, susia ja ohutsarvilampaita. Puiston halki kulkee kuusi merkittävää jokea, joita ovat esimerkiksi Alatna- ja Kobuk-joki. Brooks Range -vuoristo sijaitsee puistossa.
Anestesia-aineet

Anestesia-aineet eli anesteetit ovat lääkkeitä, joita käytetään potilaan rauhoittamiseen (sedatoimiseen) toimenpiteen tai tehohoidon yhteydessä. Yleisanestesian yhteydessä anestesia-aineilla saadaan aikaan anestesiainduktio eli nukahtaminen ja anestesian ylläpito.
Suonensisäisesti annosteltavat anestesia-aineet.
Suonensisäisesti annosteltavia anestesia-aineita (laskimoanesteetteja) käytetään tavallisesti (kevyeen) rauhoittamiseen toimenpiteiden yhteydessä, tehohoitosedaatioon, anestesiainduktioon, lyhyeen nukutukseen ja pitkittyneen epileptisen kohtauksen katkaisuun.
Anestesiakaasut.
Anestesiakaasut annostellaan hengityksen kautta joko maskilla tai intuboidun potilaan intubaatioputkeen erityisen anestesialaitteiston kautta seoksena hapen kanssa, ja usein seoksessa on lisänä ilokaasu. Anestesiakaasuilla ylläpidetään yleisanestesiaa. Ilokaasu tehostaa anestesiakaasujen vaikutusta. Inhalaationa annetun nukutusaineen lisänä tarvitaan usein lihasrelaksantteja eli herpauttajia, jotka lamauttavat sileitä lihasryhmiä. Näitä aineita tarvitaan leikkauksen suorittamista varten, varsinkin jos sisäelimiä pitää leikata.
Glacierin kansallispuisto

Glacierin kansallispuisto () on Yhdysvaltojen Montanan osavaltiossa sijaitseva kansallispuisto. Se perustettiin 11. toukokuuta vuonna 1910. Sen 4098.8 km² laajuista alaa hallinnoi muiden Yhdysvaltain kansallispuistojen tapaan maan National Park Service. Yhdessä Kanadan Waterton Lakesin kansallispuiston kanssa Glacierin kansallispuisto muodostaa Waterton Glacierin kansainvälisen rauhanpuiston, joka on kuulunut UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuodesta 1995 alkaen.
Mustajalat kutsuvat aluetta maailman selkärangaksi. Sen maisemaa ovat muokanneet jäätiköt, joiden välissä on vuonoja muistuttavia jäätikköjärviä.
Hiippa

Hiippa (joissain yhteyksissä hiippalakki tai piippalakki) viittaa erilaisiin teräväpäisiin päähineisiin. Hiippaa käyttävät läntisen kristillisyyden (roomalaiskatolisuus, luterilaisuus, anglikaanisuus) kirkkokuntien piispat, mistä tulee suomen kielen sana "hiippakunta". Ortodoksipiispat käyttävät kruunua muistuttavaa mitraa. 
Puna-armeijan sotilaiden eräs päähine oli vuosien 1919–1941 välillä jäykkä hiippalakki ns. "Budjonnovka". 
Monilla eurooppalaisilla ihmisen muotoisilla uskomusolennoilla on hiippalakki. Hiippalakki on varsinkin monilla pienikokoisilla uskomusolennoilla. Nykyajan joulutonttujen yleensä punaista hiippalakkia sanotaan myös tonttulakiksi. 
Hippaleikki on saanut nimensä leikissä käytetystä hiippalakista. Hippa-nimisellä suomalaisella metsänhaltijalla, kuten joillakin muillakin haltijoilla, on ilmeisesti ollut hiippalakki.
Ainakin joskus hiippalakkipäisiksi kuvitellaan seuraavia olentoja:
Vantaan Vesi

Vantaan Vesi oli Vantaan kaupungin omistama kunnallinen liikelaitos, joka vastasi Vantaan vesihuollosta. Kaupungin organisaatiossa Vantaan Vesi kuului keskushallinnon toimialaan. Pääkaupunkiseudun vedenhankinta ja käsittely sekä jätevedenkäsittely ja johtaminen hoidettiin seudullisena yhteistyönä (Helsinki, Vantaa, Espoo). Vantaa oli osakkaana Pääkaupunkiseudun Vesi Oy:ssä, jonka tehtävänä oli hankkia ja toimittaa raakavettä Päijänteestä pääkaupunkiseudun kunnille.
Kunnallinen vesi- ja viemärilaitostoiminta Helsingin maalaiskunnan alueella alkoi syksyllä 1957, jolloin Valkealähteen vedenottamo otettiin käyttöön.
Vantaan Veden toiminta itsenäisenä liikelaitoksena loppui vuoden 2010 alussa, jolloin Espoon, Helsingin, Kauniaisten ja Vantaan kaupunkien vesilaitokset yhdistyivät YTV:n jätehuollon sekä seutu- ja ympäristötiedon kanssa Helsingin seudun ympäristöpalveluiksi (HSY). Kuntayhtymän vesihuollosta huolehtii HSY Vesi.
Verkosto.
Vantaan kaupungin asukkaista noin 97 % oli Vantaan Veden verkoston piirissä. Verkostoon liittyneitä käyttöpaikkoja oli 19036 kappaletta (2006). Kunnossapidettävää jakeluverkostoa liikelaitoksella oli yhteensä 706 kilometriä (2006). Kunnossapidettäviä jätevesiviemäreitä liikelaitoksella oli yhteensä 667 kilometriä (2006). Kunnossapidettäviä hulevesiviemäreitä (sadevesi) liikelaitoksella oli 396 kilometriä (2006). Verkostoon pumpatun veden kokonaismäärä oli 17,0 miljoonaa kuutiota, josta 94% pumpattiin Vantaan verkostoon Helsingin Veden Pitkäkosken vedenkäsittelylaitokselta. Pitkäkoskelle raakavesi johdettiin tunnelia pitkin Päijänteestä. Vantaan Vedellä oli kaksi omaa pohjavedenottamoa: Valkealähde ja Kuninkaanlähde. Pohjavettä pumpattiin niistä verkostoon yhteensä 1,0 miljoonaa kuutiota eli 6 % kokonaistarpeesta. 
Valkoisenlähteen vedenottamo on kuitenkin ollut pois käytöstä 11.4.2008 alkaen, koska raakaveden torjunta-ainepitoisuus ylitti tuolloin Sosiaali- ja terveysministeriön asetuksen 461/2000 mukaiset raja-arvot. Ottamo pysyy suljettuna toistaiseksi, koska torjunta-aineiden määrää laskeva aktiivihiililaiteisto nostaisi veden hintaa, ja korvaavaa puhdasta vettä on saatavilla Pitkäkosken puhdistamolta edullisemmin. Ottamo pidetään kuitenkin käyttökunnossa poikkeusolojen vedentarpeita varten. 
Vantaan Vesi myös johti jätevedet puhdistettavaksi Espoon Veden Suomenojan puhdistamolle ja Helsingin Veden Viikinmäen puhdistamolle.
Vantaan Vedellä oli 4 vesitornia.
Talous.
Vantaan Vesi oli yksi Vantaan kaupungin 11 pilottiyksiköstä, joissa otettiin käyttöön tulospalkkiojärjestelmä vuoden 2005 alusta. Vantaan vesi on lainannut pääomaa noin 75 miljoonaa euroa kaupungilta, jota se lyhentää vuosittain ja josta se maksaa korkoa takaisin Vantaan kaupungille. Vuonna 2006 liikelaitos tuloutti kaupungille korvausta peruspääomasta ja korkoa kaupungin lainasta yhteensä 10,7 miljoonaa euroa.
M/S Al Mansur

M/S Al Mansur oli Irakin presidentti Saddam Husseinin suomalaisvalmisteinen huvijahti, jonka kohtaloksi koitui Yhdysvaltain johtaman liittoutuman pommitus Basrassa huhtikuussa 2003. Kahdeksan pommin täysosuma tuhosi aluksen.
"Al Mansur" oli varusteltu loisteliaasti. Sadan hengen hopea-astiasto maksoi kolme miljoonaa markkaa. Aluksella oli myös oma sairaala, helikopterikansi, vedenalaiskamerat sukeltajien varalta ja päävieraan hytistä etukannelle johtava salainen pako-ovi. Loistojahti oli aina lähtövalmiina, ympäri vuorokauden ja ympäri vuoden. Laivan kansirakenteen kylkilevyt oli hitsattu ruotsalaisesta panssariteräksestä. Ikkunat olivat 4,5 senttiä paksua luodinkestävää laatua. Aluksen bruttovetoisuus oli 7 359 tonnia ja nettovetoisuus 3 795 tonnia. Kantavuus oli 1 223 tonnia. Hyttipaikkoja aluksella oli 32 ja kansipaikkoja 250.
Laiva oli lahja Saudien kuningasperheeltä Saddamille sodasta Irania vastaan. Nimi tarkoittaa ”voittajaa” ja se viittaa kalifiin, joka perusti Bagdadin. Laivan alkutaival mutkistui, kun se valmistui 1982, sillä se jouduttiin Irakin ja Iranin välisen sodan vuoksi varastoimaan Pernoon. Loisteliaimman Suomessa rakennetun laivan luovutus tapahtui maaliskuussa 1983 Marokossa.
Laivaa pommitettiin vuonna 2003 Basran kaksiviikkoisen taistelun aikana 16 kertaa.
Koneisto.
Jahdin pääkoneistona oli kaksi Wärtsilän Turun tehtaan rakentamaa Sulzer 8ZL40/48 -dieselmoottoria. Näiden 8-sylinteristen moottorien sylinterien halkaisija oli 400 mm ja iskun pituus 480 mm. Aluksen päämoottorit oli asennettu sota-alusten tapaan kumialustalle, jotta laivan kulku olisi mahdollisimman äänetöntä. Moottorit pyörittivät kahta säätösiipistä potkuria ja keulassa oli lisäksi ohjailupotkuri. Apukoneistona oli kolme dieselmoottoria, jotka pyörittivät kukin 1 000 kilowatin, 400 voltin, 50 hertsin vaihtovirtageneraattoria. Dieselpolttoainetta laiva voi ottaa 693,5 tonnia.
Cedi

Cedi (valuuttatunnus GHS) on Ghanan rahayksikkö. Cedi jakautuu sataan pesewaan. Cedi otettiin alun perin käyttöön vuonna 1965, mutta sille on tehty useita rahanuudistuksia. 6. kesäkuuta 2025 yhden cedin arvo oli 0,09 euroa, eli yksi euro oli 11,66 cediä.
Historia.
Ghanassa käytettiin Brittiläisen Länsi-Afrikan puntaa vuoteen 1958 asti, jolloin sen korvasi Ghanan punta. Vuonna 1965 cedi korvasi Ghanan punnan. Tuolloin yksi cedi vastasi kahdeksaa šillinkiä ja neljää penniä. Sana "cedi" tulee kaurikotilo ("Cypraea") kuorta tarkoittavasta sanasta. Kaurikotiloita käytettiin ennen valuuttana.
Vuonna 1967 sotilashallinto otti käyttöön uuden cedin, joka vastasi 1,2 vanhaa cediä. Myös vuonna 1979 toteutettiin rahanuudistus. Heinäkuussa 2007 tehdyssä rahanuudistuksessa otettiin käyttöön uusi cedi, joka on arvoltaan 10 000 vanhaa cediä.
Setelit.
Heinäkuun 2007 jälkeen käyttöön otetut setelit:
Kolikot.
Heinäkuun 2007 jälkeen käyttöön otetut kolikot:
Rory Cochrane

Rory K. Cochrane (s. 28. helmikuuta 1972 Syracuse, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Cochrane tuli tunnetuksi televisiosarjasta "", jossa hän näytteli vuosina 2002-2004 rikospaikkatutkija Tim Speedlea. Hän on esiintynyt urallaan elokuvissa kuten "Surutta? Sekaisin" (1993), "Empire Records – menoa ja musaa" (1995), "Argo" (2012) ja "Black Mass" (2015).
Cochrane on syntynyt Yhdysvalloissa, mutta kasvanut Englannissa. Cochrane muutti takaisin Yhdysvaltoihin kouluttaakseen itsensä näyttelijäksi. Cochrane aloitti näyttelijänuransa 1990-luvun alussa.
Ian Wright

Ian Wright (s. 3. marraskuuta 1963 Woolwich, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen jalkapalloilija. Hänen seurojaan olivat muun muassa Crystal Palace, Arsenal ja West Ham. Arsenalin joukkueessa hän oli voittamassa Valioliigaa kaudella 1997–1998. Hän pelasi Valioliigassa kaikkiaan 213 ottelua ja teki niissä 113 maalia. Kausilla 1993–1994 ja 1996–1997 hän teki 23 maalia. Myös kuudella muulla pääsarjakaudella hän teki vähintään kymmenen maalia, kahdesti 1. divisioonassa ja neljästi vuonna 1992 alkaneessa Valioliigassa.
FA Cupissa kaudella 1992–1993 Wright teki maalin sekä 1–1-tasapeliin päättyneessä ensimmäisessä loppuottelussa että Arsenalin 2–1-jatkoaikavoittoon päättyneessä uusinnassa Sheffield Wednesdayta vastaan.
Wright debytoi Englannin maajoukkueessa 6. helmikuuta 1991 ja teki lähes kahdeksan vuotta kestäneellä maajoukkueurallaan 33 ottelussa yhdeksän maalia, joista neljä MM-karsintaottelussa San Marinoa vastaan marraskuussa 1993.