Vantaanjoen vesistö

Vantaanjoen vesistö (vesistöaluetunnus 21) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Vantaanjoki laskee Suomenlahden Vanhankaupunginselkään Helsingissä. Valuma-alueen vaikutusalueella asuu noin 1,1 miljoonaa ihmistä.
Yleistä.
Vesistöalueen sijainti.
Vantaanjoen vesistön valuma-alueen pinta-ala on 1 685,92 neliökilometriä ja järvisyys 2,25 %. Valuma-alueen pituus on noin 60 kilometriä ja suurin leveys noin 45 kilometriä. Valuma-alue sijaitsee pääosin Uudellamaalla, mutta pohjoisessa se levittäytyy Kanta-Hämeen eteläosiin asti. Se ulottuu 14 kunnan alueelle: Hausjärvi, Riihimäki, Hyvinkää, Nurmijärvi, Tuusula, Järvenpää, Kerava, Vantaa, Helsinki, Loppi, Vihti, Espoo, Mäntsälä ja Sipoo.
Valuma-alueen vedenjakajan takana on viisi päävesistöä. Länsipuolella mereen laskee Siuntionjoen vesistö (22) ja Karjaanjoen vesistö (23), ja sen itäpuolella Sipoonjoen vesistö (20) sekä Mustijoen vesistö (19). Pohjoisessa jää vedenjakajan taakse Kokemäenjoen vesistö (35). Vantaanjoen suistoalueen itä- ja länsipuolelle jää vielä Suomenlahden rannikkoalueen pieniä valuma-alueita.
Pääuoman kulun ja pituuden määritys.
Vantaanjoen pääuomasta ei ole käytettävissä kirjallisuuslähteitä. Suomessa hydrologit valitsevat pääuomaan yleensä uomaverkoston jokihaaroista sen haaran, jonka keskimääräinen virtaama on suurin. Mikäli virtaamatietoja ei ole käytettävissä, valitaan pääuomaan yleensä se haara, jonka valuma-alueen pinta-ala on suurin. Pienellä alueella haaran valuma-alueen pinta-ala ja sen virtaama ovat yleensä keskenään verrannolliset. Alajuoksulla pääuomaan valitaan selvästi Vantaanjoki, johon yhtyy alajuoksulla kuitenkin Keravanjoki. Sen valuma-alueen pinta-ala on 391 neliökilometriä kun Vantaanjoella yläpuolista valuma-aluetta on edelleen 1 265 neliökilometriä (km²). Pääuomaksi valitaan Vantaanjoen haara, jota seurataan Tuusulanjoelle asti. Tuusulanjoen valuma-alue on 123 km² ja Vantaanjoen yläjuoksun 1 087 km² kokoinen. Seuraava suuri sivujoki on Luhtaanmäenjoki, jonka valuma-alue on 369 km² ja Vantaanjoella 698 km². Seuraavana ovat Palojoki, jonka valuma-alue on 95 km², kun Vantaanjoella se on 554 km², ja sitten Kytäjoki, jonka valuma-alue on 258 km², kun Vantaanjoen valuma-alue on enää 180 km². Näin olleen Kytäjoki kuuluu Vantaanjoen yläjuoksun sijasta vesistöalueen päuomaan. Pienen matkan päästä Kytäjokeen yhtyy Keihäsjoki, jonka valuma-alue on 93 km², kun Keihäsjoen yläjuoksulla on vielä 151 km². Kytäjoki alkaa Kytäjärvestä, johon laskee vesistöviranomaisen mukaan kolme suurempaa jokea: Suolijärven lasku-uoma, Koirajoki ja Mustajoki. Näiden valuma-alueet ovat vastaavasti 47 km², 52 km² ja 31 km². Tämän vuoksi on pääuomaan valittava Koirajoki. Koirajoen valuma-alue ei ole Paikkatietoikkunassa jaettu enää pienempiin vesistöalueisiin, joten tarkastelu päättyy tähän. Koirajoki on melko kapean valuma-alueen laskujoki, joten sen sivuojat ovat pieniä. Sen pääuomaa on helppo seurata Koiralammille asti.
Pääuoman pituus on mahdollista selvittää Paikkatietoikkunan verkkopalvelusta, jonne vesistöviranomainen on tallentanut uomien pituudet. Laskemalla peräkkäisten uomaosuudet yhteen, saadaan hyvällä tarkkuudella selville pääuoman pituus. Vantaanjoen pituus suistosta Kytäjoen yhtymäkohtaan on 71,8 kilometriä. Kytäjoen pituus on 8,6 kilometriä ja kun siihen lisätään Kytäjärven ulapan osuus 2,3 kilometriä ja Koirajoen pituus 16,9 kilometriä Läyliäisiin asti, saadaan suistosta alkaen uoman pituudeksi 99,6 kilometriä. Jos Karttapaikasta mitataan vielä matka ojia pitkin Koiralammille, saadaan pääuoman pituudeksi 104 kilometriä. Koirajoen pieniä latvaojia ei tässä yhteydessä tarkastella.
Vesistöalueen jako.
Vesistöalueen toisessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua. Pääuomaan kuuluvien vesistöalueiden linkit on lihavoitu :
* Keravanjoen valuma-alue (21.09)
* Tuusulanjoen valuma-alue (21.08)
* Lepsämänjoen valuma-alue (21.04)
* Luhtajoen valuma-alue (21.05)
* Vantaan yläosan alue (21.02)
* Palojoen valuma-alue (21.07)
* Kytäjärven alue (21.03)
* Keihäsjoen valuma-alue (21.06)
Vesistöalueen maaperä.
Merkittävä osuus Vantaanjoen valuma-alueesta on savi- ja silttikerrostumien peittämää (39 %). Savikerrokset ovat paikoin useiden kymmenien metrien paksuisia ja ne tasoittavat maankamaran epätasaisuuksia jokilaaksoissa. Vesistöalueen pohjois- ja luoteisosissa ovat moreenimaiden peittämiä (25 %). Niistä reunamoreeniharjanteita esiintyy Salpausselkien alueella. Sora- ja hiekkamuodostumat peittävät viidenneksen vesistöalueesta (19 %). Laajin tällainen alue sijaitsee Salpausselällä. Kallioalueita on 7 % vesistöalueesta. Niitä esiintyy pohjois-, luoteis- ja lounaisosissa vesistöaluetta.
Vesistöalueen rakenne.
Pääuoman sivu-uomia.
&lt;section begin="vantaa_va_selite" /&gt;Sarakkeessa ”Etäisyys mereen” olevat luvut esittävät pääreitin kohta kilometreinä mitattuna Vanhankaupunginselältä Helsingistä.. ”Joen pituus” tarkoittaa sivu-uoman pääuoman kokonaispituutta. Jos arvon edessä on tähti (*), on kyseessä vain lasku-uoman alajuoksun pituus. ”Virtaamalla” tarkoitetaan sivu-uoman keskivirtaamaa (MQ) ja ”valuma-alue” on sen pinta-ala.&lt;section end="vantaa_va_selite" /&gt; Huomaa, että Koirajoki kuuluu pääuomaan, mutta on lisätty viimeiseksi joeksi, sillä se on latvauoma. Taulukon lähteet on esitetty taulukon alla, ja ne on solukohdennettu rivin oikeassa sarakkeessa rivikohtaisesti.&lt;section begin="vantaa_va_taulukko" /&gt;
&lt;section begin="vantaa_va_alareuna" /&gt;
Lähteet: 1 = tieto luettu joen omasta artikkelista, 2 = Ekholm, Matti: Suomen vesistöalueet , 3 = Karttapaikka-verkkopalvelu , 4 = Paikkatietoikkuna-verkkopalvelu , 5 =Virho ry , 6 =mittaamiseen käytetty Paikkatietoikkunaa ja Karttapaikkaa yhdessä&lt;section end="vantaa_va_alareuna" /&gt;
Longinoja.
Longinoja on noin 6 kilometriä pitkä kaupunkipuro, jonka valuma-alueen pinta-ala on 12,24 neliökilometriä. Se laskee Vantaanjokeen koillisesta joen alajuoksulla ja virtaa pääosin Malmin ja Pukinmäen kaupunginosissa. Puro on 2020-luvulla kunnostettu ja tunnetaan taimenpurona.
Keravanjoki.
Keravanjoki on Vantaanjoen pisin ja toiseksi suurin sivujoki. Se yhtyy Vantaanjokeen Helsingin ja Vantaan rajalla ja saa alkunsa Hyvinkään Ridasjärvestä. Tämän jälkeen se virtaa Hyvinkään, Tuusulan, Järvenpään, Keravan, Sipoon ja Vantaan alueilla. Keravanjoen sivujokia ovat Kylmäoja, Rekolanoja ja Ohkolanjoki. Ohkolanjoki, joka on Keravanjoen suurin sivujoki, saa alkunsa Keravanjärvestä Hyvinkään ja Mäntsälän rajalla, virtaa Mäntsälän Ohkolan kylän kautta etelään ja yhtyy Keravanjokeen Järvenpään, Mäntsälän ja Sipoon rajalla.
Näsinoja–Tuomarinkylänoja.
Näsinoja–Tuomarinkylänoja on kaupunkipuro, joka laskee Vantaanjokeen lännestä hiukan Keravanjoen suusta pohjoiseen ja virtaa Haltialan ja Tuomarinkylän alueilla.
Tuusulanjoki.
Tuusulanjoki yhtyy Vantaanjokeen koillisesta Vantaalla ja saa alkunsa Tuusulanjärvestä. Tuusulanjärveen laskee Vuohikkaanojan kautta Rusutjärvi. Jokilaakson kulttuurimaisemaa arvostetaan nyt, kun asutus alkaa levitä sinne.
Luhtaanmäenjoki.
Luhtaanmäenjoki on Vantaanjoen suurin sivujoki, joka muodostuu alajuoksulla toisiinsa yhtyvästä Lepsämänjoesta ja Luhtajoesta, joiden uomien pituudet ovat vastaavasti 40 ja 41 kilometriä. Lepsämänjoki, alajuoksulla nimenä Luhtaanmäenjoki, yhtyy Vantaanjokeen lännestä Vantaan Keimolassa. Joki saa alkunsa Nurmijärven Röykästä ja virtaa ensin Nurmijärven Lepsämän kautta etelään ja sitten Vantaan Vestran kautta länteen. Lepsämänjoen suurimmat sivujoet ovat Härkälänjoki, Lakistonjoki ja Hangasjoki. Lepsämänjoen valuma-alueella sijaitsee Nuuksion kansallispuiston pohjoisosien järviylänkö, joka on toinen Vantaanjoen vesistöalueen järvialueista. Ylisjoki eli Luhtajoki Luhtaanmäenjoen toinen haarajoki. Se virtaa alas pohjoisesta Nurmijärven Rajamäen, Nurmijärven kirkonkylän ja Klaukkalan sivuitse ja yhtyy Luhtaanmäenjokeen pari kilometriä tämän joensuusta. Luhtajoen valuma-alueen suurin järvi on Valkjärvi Klaukkalassa.
Palojoki.
Palojoki yhtyy Vantaanjokeen koillisesta Nurmijärven Palojoella. Vaikka sen valuma-alue on pieni, on joella pituutta 42 kilometriä. Joen latvoilla sijaitsee Tuusulan Jokelan taajama.
Kytäjoki.
Kytäjoki, joka tulee lännestä ja yhtyy Vantaanjokeen Hyvinkäällä, on Vantaanjoen kolmanneksi suurin sivujoki. Se on suurempi kuin Vantaanjoen latvaosuus, joten se muodostaa Vantaanjoen vesistöalueen pääuoman latvaosuuden. Kytäjoen valuma-alueella on toinen Vantaanjoen vesistön tiheästä järvialueesta. Järvialue sijaitsee metsäisellä ylänköalueella, jossa sijaitsevat esimerkiksi Kytäjärvi Hyvinkäällä, Suolijärvi Hyvinkään ja Riihimäen rajalla ja Hirvijärvi Hyvinkään, Riihimäen ja Lopen rajalla. Kytäjokeen laskee sen alajuoksulla etelästä Kytäjän itäpuolelta Lopen Läyliäisten Keihäsjärvestä alkunsa saava Keihäsjoki. Lännestä Kytäjärveen laskee niin ikään Lopen Läyliäisistä Koirajoki.
Paalijoki.
Paalijoki on Vantaanjokeen luoteesta laskeva pieni 10 kilometriä pitkä sivujoki Hyvinkäällä ja Riihimäellä. Sen lähdejärvi on Paalijärvi Riihimäellä. Paalijoki on puro, jota on 2000-luvulla kalataloudellisesti kunnostettu. Joki virtaa alajuoksullaan Paalijoen kanjoniin, joka on ulkoilijoiden suosiossa.
Herajoki.
Herajoki on Vantaanjokeen luoteesta laskeva pieni sivujoki Riihimäen Herajoen kylässä. Joen latvahaaran Epranojan varressa on luonnonsuojelualue. Joen nimi viittaisi ojaan, josta "heruisi" koko ajan vettä.
Vesistöalueen koskia.
Palojoessa on ollut Rauhakoski ja Tuusulanjoessa Myllykylän koski. Muista vesistöalueen koskista on käytettävissä tarkempia tietoja.
Vantaanjoen koskia ja patoja.
&lt;section begin="vantaa_va_vantaan_kosket" /&gt;Vesihallituksen vuonna 1980 julkaisemassa Koskiselvityksessä on Vantaanjoen valuma-alueelta 25 koskea tai koskijaksoa, joilla on ollut tai olisi voinut olla taloudellista merkitystä seudun asukkaille. Erään tiedon mukaan joessa on yli 40 koskea . Vantaan alaosan alueelta (21.01) on mainittu Vanhankaupunginkoski, jonka pudotukseksi ilmoitettiin 6,1 metriä ja virtaamaksi arvioitiin 15,6 kuutiometriä sekunnissa (m³/s). Koskeen on rakennettu pato vuonna 1876, vesivoimalaitos vuonna 1911 ja siinä on ollut joen ylittävä silta. Tolkinkylässä on 300 metriä pitkä Tolkilankoski, jossa on 3,5 metrin pudotus. Sitä ei kuitenkaan ole lähiaikoinaan padottu. Tolkilankoskesta pari kilometriä yläjuoksulle päin sijaitsee yli kilometrin pituinen Pitkäkoski, jossa on kaksi saarta. Sen pudotus on viisi metriä ja siihen rakennettiin vuonna 1957 Silvolan kohdalle pohjapato. Sen keskivirtaama on 11,5 m³/s. Vantaanlaaksossa on koskijakso, jota kutsutaan Vantaankoskeksi. Se on 240 metriä pitkä ja sen pudotus on 5,6 metriä. Kosken ympärille kehittyi 1800-luvun jälkipuoliskolla teollinen keskus. Seutulassa on kaksi pientä koskea, joista toisen nimi on Königstedtinkoski ja toisen Katriinankoski . Sen pituus on 190 metriä ja pudotus 1,2 metriä. Koskessa ei ole ollut teollista toimintaa.
Vantaan yläosan alueelta (21.02) on mainittu Palojoella Palojoentien kohdalla koski, joka on 60 metriä pitkä ja jonka pudotus on 1,0 metriä. Kosken keskivirtaama on noin 5 m³/s. Siihen rakennettiin vuonna 1904 vesimylly. Tästä koskesta 2,5 kilometriä yläjuoksulle sijaitsee Myllykoski. Yhteispituudeltaan 1,5-kilometrisen koskijakson keskellä sijaitsee jyrkin osuus, jossa koski on 300 metriä pitkä, 20 metriä leveä ja jonka pudotus on 11,4 metriä. Sen keskivirtaama on noin 5 m³/s. Siitä on maininta vuodelta 1924, jolloin koskeen rakennettiin pato ja vesimylly. Koskessa on myös ollut aikoinaan silta. Vantaanjoen suurin koski sijaitsee Nukarissa. Siellä oleva Nukarinkoski on 1,3 kilometriä pitkä, 25 metriä leveä ja sen pudotus on 25 metriä. Joen keskivirtaama on noin 4,7 m³/s. Vuonna 1924 rakennettiin koskeen voimalaitos ja padon yhteydessä kulki joen yli siltakin. Hyvinkäällä sijaitsevat Vanhankylänkoski eli Vanhanmyllynkoski, Vakkurinkoski, Koskipirtinvirta, Åvikinkoski ja Kittelänkosket.&lt;section end="vantaa_va_vantaan_kosket" /&gt;
Kytäjoen valuma-alueen koskia ja patoja.
Kytäjärven alueelta (21.03) mainitaan kolme koskea. Suolijärven ja Kytäjärven välisessä lyhyessä koskessa on pudotusta 9 metriä. Kosken keskivirtaama on vain 0,7 m³/s. Koskessa on ollut aluksi pato ja voimalaitos, mutta nykyään siinä on säännöstelypato. Padon ylittää rautatie. Hirvijärven ja Suolijärven välillä virtaa Välijoki (ennen Vatsianjoki), jossa on Kenkiänkoski. Koski on 250 metriä pitkä, siinä on pudotusta 13,5 metriä ja keskivirtaamaa 0,4 m³/s. Tässäkin koskessa on ollut vesivoimalaitos. Koskiselvitys mainitsee vielä Hirvijärven säännöstelypadon.
Luhtaanmäenjoen valuma-alueen koskia.
Lepsämänjoen tunnetuin koski Klaukkalankoski sijaitsee Klaukkalan Harjulassa. Se on 50 metriä pitkä ja sen pudotus on 3 metriä. Kosken keskivirtaama on 1,7 m³/s. Koskessa on toiminut voimalaitos. Luhtajoessa sijaitsee myös tunnettu koski Numlahden koski. Se alkaa kuivatetun Kuhajärven luusuasta Sahamäellä. Koski on 150 metriä pitkä, sen pudotus on 16 metriä ja keskivirtaama 0,7 m³/s. Koskessa on toiminut vesimyllyjä ja sahalaitos. Viimeisin rakennelma on vuonna 1927 käynnistynyt voimalaitos. Ylempänä Kyläjoessa sijaitsee Forsbackan koski. Se on 300 metriä pitkä ja sen pudotus on 4 metriä. Joen virtaama on keskimäärin 0,5 m³/s. Tässäkin koskessa on toiminut voimalaitos.
Keravanjoen valuma-alueen koskia.
&lt;section begin="vantaa_va_keravanjoen_kosket" /&gt;Alin koski on Vantaan ja Helsingin rajalla sijaitseva Helsingin pitäjän koski. Se on 130 metriä pitkä, sen pudotus on 2,5 metriä ja keskivirtaama 4 m³/s. Joessa on ollut uoman sulkeva pato ja vesimylly. Tästä 3,5 kilometriä yläjuoksulle päin on Vantaalla sijaitseva Tikkurilankoski. Kosken pituudeksi ilmoitettiin aikaisemmin 120 metriä, nykyään 400 metriä, sen pudotukseksi 5 metriä ja virtaamaksi 3,3 m³/s. Koskeen rakennettiin vuonna 1919 voimalaitos ja pato, joka purettiin pois vuonna 2019. Tästä neljä kilometriä koilliseen sijaitsee Hanabölenkoski, jonka pituus on 170 metriä, pudotus 5 metriä ja keskivirtaama 3,0 m³/s. Koskessa on toiminut voimalaitos. Hieman yläjuoksulle päin sijaitsee pitempi koskijakso Matarinkoski. Sen kosket tekevät yhteensä 500 metriä ja niiden pudotus on 6 metriä. Järvenpään keskustaajaman korkeudella on Keravanjoessa kohdalla koski, jossa on Haarajoen pato. Siinä on toiminut ainakin vesimylly. Kyseinen pato on vaelluskaloille alin nousueste Keravanjoessa. Kellokoskella sijaitsevalla ruukin alueella on Kellokoski. Sen pituudeksi on ilmoitettu 100 metriä, pudotukseksi 7 metriä ja keskivirtaamaksi 1,3 m³/s. Viimeisin voimalaitos on rakennettu vuonna 1951. Kosken reunaan on rakennettu koski ja kalatie. Ylempänä Kaukaisissa sijaitsee Kaukaankoski, joka on 170 metriä pitkä, sen pudotus on 8 metriä ja keskivirtaama 0,8 metriä. Koskessa on ollut pato ja siinä on toiminut voimalaitos, joka on purettu pois. Ylempänä Koskenmaankoskessa on toiminut vesisaha.&lt;section end="vantaa_va_keravanjoen_kosket" /&gt;
Historia.
Luonnonhistoriaa.
Vantaanjoen vesistön alue oli viime jääkauden loppuvaiheessa mannerjäätikön peittämänä, kunnes ilmaston lämpeneminen alkoi sulattamaan jäätikköä ohuemmaksi. Noin 12 000 vuotta sitten alue lopulta vapautui jäästä ja alueen peitti aluksi Itämeri. Jäätiköiden sulamisvedet laskivat Itämereen kerrostaen pohjalle paikoitellen kymmenien metrien savikerrostumat. Ilmastovaihtelun aiheuttama Ensimmäinen Salpausselkä sijaitsee Vantaanjoen jokilaaksossa Hyvinkäällä. Jäätikön reunan vetäytyessä pohjoisemmaksi alkoi maankohoaminen, joka nosti aluksi vain mäkiä vedenpinnan yläpuolelle. Lopulta vesistöalueen pohjoisosa kohosi pinnan yläpuolelle. Vantaanjoki murtautui Salpausselän läpi Hyvinkäällä ja laski vielä 3 000 vuotta sitten mereen Pitkäkosken kohdalla. Keravanjoki ja Vantaanjoki laskivat aluksi mereen eri kohdissa. Maankohoamisen epätasaisuus nosti pohjoisosia nopeammin kuin alueen eteläosia, jolloin jokien kallistus etelään päin suureni. Vielä 2 000 vuotta sitten Vantaanjoen alajuoksu seurasi Mätäjoen uomaa laskien Isoon Huopalahteen. Samalla Vantaanjoen lasku-uoman alajuoksun alta paljastui kallioselänne, jonka joki lopulta kiersi vaihtamalla uoman reittiä sen itäpuolelle. Maaperän kaltevuus tasoittui ja Vantaanjoki mursi itselleen uuden uoman merelle Silvolasta itään päin. Vantaanjoki siirtyi silloin Helsingin kaupunkialueen länsipuolelta nykyiseen uomaansa Helsingin itäpuolelle ja yhtyi Keravanjokeen hieman Helsingin pitäjän kirkonkylän eteläpuolella.
Kulttuurihistoriaa.
Aluksi Salpusselän lähialueilla vallitsi karu tundravyöhyke. Tunturikoivikot vaihtuivat mäntymetsiin ja noin 7 000 vuotta sitten kivikaudella ensimmäiset ihmiset löysivät täältä mäntymetsät ja kalaisat järvet. Pronssikaudella seudun asutus näyttäisi taantuneen, mutta viikinkiretkien aikaan asutus lisääntyi. Sisämaan hämäläiset asukkaat kävivät Itämeren rannikolla kauppaa ja kalastivat merellä. Kun ruotsalaisten vaikutus kasvoi tuhatluvulta alkaen, vakiintui etelärannikollakin kiinteä asutus. Eteenkin Vantaanjoen ja Keravanjoen alavat joenvarret asutettiin ensimmäiseksi. Ulkopuolisiakin kiinnostivat jokien kosket niiden kalaisuuden vuoksi ja joet olivatkin aikoinaan merkittäviä kalajokia. Nykyisen käsityksen mukaan jokeen noussut lohikala on ollut meritaimen. Ensimmäinen asiakirjamaininta Vantaanjoesta on vuodelta 1351, kun kuningas Maunu Eerikinpoika myönsi Tallinnan lähellä sijaitsevalle Padisen luostarille kalastusoikeuden kruunun vesiin Helsingejoessa. Suurimman vaikutuksen aika alkoi 1500-luvulla, kun asutus tiheni ja Helsingin pitäjän kirkonkylästä tuli hallinnollinen ja kaupallinen keskus.
Jokea hyödynnettiin kulkuväylänä, tavaroiden kuljetusväylänä ja voimanlähteenä 1500-luvulta alkaen. Aluksi virtavesissä pyöri jalkamyllyt ja myöhemmin ratasmyllyt. Ratasmyllyt sijoitettiin suuriin koskiin, jossa niitä saattoi olla useitakin. Vähintään kahden myllyn koskia olivat Nukarinkoski, Myllykoski, Vantaankoski ja Vanhankaupunginkoski. Sahateollisuus kehittyi 1600-luvulla, kun koskiin rakennettiin sahalaitoksia. Ensimmäiset sahat perustettiin Kuhakoskeen ja Nukarinkoskeen, mutta toiminnan laajennettua niitä perustettiin myös esimerkiksi Helsingin pitäjän kirkonkylään, Vanhaankaupunkiin ja Kellokoskelle. Kun 1700-luvulla sahojen puunhankinta laajeni Keski-Uusimaan ja eteläisen Hämeen puolelle, voidaan jo puhua teollisuuden haarasta. Sahateollisuuden rinnalle perustettiin ruukit Kellokoskelle ja Vantaankoskelle. Kun Helsingistä tuli pääkaupunki vuonna 1812, vahvistui sahateollisuuden asema. Joki toimi uittoväylänä sahoille syksyisin ja keväisin sekä sahatavaran kuljetukseen Helsinkiin. Vantaanjoen uittotoiminta päättyi 1950-luvulla ja viimeinen vesisaha Nukarin saha pysähtyi 1963. Vesimyllyistä siirryttiin höyrymyllyihin vuodesta 1915 alkaen. Niiden sijasta perustettiin jokeen vesivoimalaitoksia 1900-luvun alussa.
Helsingin vesijohtolaitos perustettiin 1800-luvun lopulla. Vesilähteenä oli aluksi Vanhankaupunginkosken läntinen suuhaara, jonne rakennettiin entistä korkeampi pato. Tämä vaikeutti vaelluskalojen liikkumista meren ja joen välillä. Ensimmäinen suunnitelma kalatiestä laadittiin vuonna 1892, mutta sitä ei toteutettu. Kun muu jokivarainen teollinen toiminta väheni, alettiin jokea käyttämään viemärinä. Tämä suuntaus vahvistui 1950- ja 1960-luvuilla. Vesiensuojelutoiminta alkoi 1960-luvulla ja siitä alkaen on jokien tilaa pyritty lähinnä parantamaan. Päijännetunnelin valmistuminen vuonna 1982 päätti raakaveden ottamisen Vantaanjoesta lukuun ottamatta tunnelin huolto- ja korjaustöiden aikoina.