Birgit Kronström

Birgit Kronström () oli suomalainen näyttelijä ja laulaja. Hän tuli kuuluisaksi sota-ajan tummana ja räiskyvänpirteänä elokuvakomediennena. Kronström aloitti uransa 1930-luvun alussa ja nousi suureen suosioon sodan aikaisten flapper-rooliensa myötä. 
Varsinaisen päivätyönsä Kronström teki Ruotsalaisen Teatterin näyttämöllä erilaisissa musikaaleissa ja komediakappaleissa. Hän esiintyi myös kaikkiaan 12 suomalaisessa elokuvassa, joista useimmat olivat niin ikään komedioita. Kronström tulkitsi elokuvissa usein raisuja, räväkkäluonteisia ja taiteellisesti lahjakkaita naishahmoja. Äidinkieleltään ruotsinkielinen Kronström teki näyttämöuraa paitsi Suomessa, myös Ruotsissa. 
Kronström teki myös tunnetuksi useita klassikoksi muodostuneita iskelmälauluja, kuten ”Itke en lemmen tähden” ja ”Katupoikien laulu”.
Kronström palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1958.
Elämä ja ura.
Näyttämöura.
Birgit Kronström opiskeli nuoruudessaan Konservatoriossa laulajaksi sekä näyttämötaiteita Svenska Teaterns Elevskolanissa. Lapsuudessaan hän oli opiskellut tanssitaidetta Maggie Gripenbergin johdolla. Konservatoriossa hän suoritti pianistin loppututkinnon, aikomuksenaan ryhtyä soitonopettajaksi.
Kronström oli opiskellut Tukholmassa lausuntaa Maria Schildknechtin opissa ja antoi myös Helsingissä runonlausuntaesityksiä. Uuden Suomen kriitikko Huugo Jalkanen totesi arvostelussaan Kronströmin sopivan myös teatterinäyttämölle. Arvio sai Kronströmin pohtimaan asiaa ja hän ilmoittautui Svenska Teaternin oppilaskouluun. Hän sai kiinnityksen vuonna 1931, ja sai jo opiskeluajan alussa merkittäviä näyttämötehtäviä. Hänen ensimmäinen operettiroolinsa oli subrettiosa "Havaijin kukassa", joka edellytti myös tanssitaitoa. Varsinaisen taiteellisen läpimurtonsa Kronström teki komediassa "Nästan gifta". Näytellessään operetissa "Nainen, joka tietää mitä tahtoo" hän ystävystyi Zarah Leanderin kanssa, joka vieraili kyseisessä kappaleessa. Kronström esiintyi uransa alkuvuosina myös vakavissa rooleissa, mutta komediat ja operetit olivat hänen ominta alaansa. Kronströmin ura Ruotsalaisessa teatterissa kesti vuoteen 1963 asti. Väliin mahtui muutaman vuoden tauko.
Vuonna 1936 Kronström vieraili Ruotsissa ja jäikin sinne neljäksi vuodeksi. Hänellä oli ensin Kätchenin rooli Skansenilla esitetyssä näytelmässä "Regina von Emmeritz". Sen jälkeen hänet kiinnitettiin tukholmalaiseen operettiteatteri Oscarsiin. Kronström saavutti merkittäviä taiteellisia voittoja komediatehtävissä ja sai runsaasti julkisuutta ruotsalaisessa lehdistössä. Yksi hänen menestyksekkäimpiä töitään oli Molly Pollyn osa operetissa "Geisha". Kronström vieraili myös Norjan teattereissa.
Elokuvaura.
Birgit Kronströmin elokuvat ovat lähes poikkeuksetta musiikkipitoisia komedioita. Hän aloitti elokuvauransa Suomi-Filmissä varhaisen äänielokuvan aikaan. Ensimmäinen filmiosa oli musiikkioppilas Helvi Heinonen vuoden 1932 komediassa "Olenko minä tullut haaremiin", jossa hän näytteli Joel Rinteen ja Kaisu Leppäsen kanssa. Elokuva tehtiin mykkänä ja sen repliikit jälkiäänitettiin. Koska Kronströmin puheessa kuului tuolloin vielä vieras korostus, toinen henkilö sai esittää hänen repliikkinsä. Seuraavaksi Kronström näytteli 1934 Risto Orkon ohjaamassa elokuvassa "Minä ja ministeri", niin ikään Joel Rinteen kanssa. Hän oli aloittanut suomen kielen opinnot ja sai tässä elokuvassa replikoida itse. 
Vuonna 1938, jälleen Orkon ohjauksessa, Kronström esitti naispääosan elokuvassa "Markan tähden". Uuno Laakso, Kullervo Kalske ja Irma Seikkula olivat muissa päätehtävissä. Arkipäivisin Kronström kuvasi elokuvaa Suomessa ja lensi viikonlopuiksi takaisin Tukholmaan, missä hänellä oli esiintymisiä Folkparkenissa. Kriitikoiden mielestä elokuva onnistui ennen kaikkea Kronströmin ansiosta. 
"Markan tähden" teki Kronströmistä filmitähden. Räiskyvän temperamenttinsa takia häntä alettiin kutsua elokuvien ”paprikatytöksi”. Kronström muutti takaisin Suomeen välirauhan aikaan vuonna 1940. Hänellä oli tuolloin pääosa muun muassa musiikkihupailussa "Poretta". Kronströmin suoritusta pidettiin kannattelevana voimana muutoin tappiollisessa elokuvassa.
Vuonna 1941 Kronström siirtyi SF:lle ja hänen filmitehtäviään olivat tutut räiskyvänpirteät roolit elokuvissa "Onnellinen ministeri" ja "Avioliittoyhtiö". Kronström sai jälleen yksimielistä kiitosta roolisuorituksistaan. Hänen vastanäyttelijänään kummassakin oli Tauno Palo. 1940-luvun loppua kohden elokuvatyöt jäivät taka-alalle. Vuonna 1949 Kronströmillä oli sivurooli yläluokan naisena elokuvassa "Katupeilin takana". 1950-luvulla Kronström nähtiin vielä kahdessa suomalaisessa elokuvassa, jotka olivat musikaalinen komedia "Amor hoi!" – jälleen Palon kanssa – ja draamateos "Morsiusseppele". Hänen viimeinen valkokangasroolinsa oli ruotsalaisessa elokuvassa "Flickan i frack" vuonna 1956.
Levylaulajana.
Elokuvasävelmistä Kronströmin levyttäminä parhaiten tunnettaneen ”Katupoikien laulu”, ”Itke en lemmen tähden”, ”Amor hoi” ja ”Shampanjakuhertelua”. Hän ikuisti kaikkiaan kahdeksan suomenkielistä kappaletta ja yhden ruotsinkielisen levypuolen. Kronströmin "Onnellisessa ministerissä" esittämä ”Katupoikien laulu” oli sota-ajan suosituimpia iskelmiä ja myöhemmin siitä on tullut klassikkokappale.
Yksityiselämä.
Birgit Kronström avioitui oopperalaulaja Björn Forsellin (1915−1975) kanssa vuonna 1938; liitto päättyi eroon 1943. Heille syntyi 1939 poika Johnny Forsell, josta tuli 1960-luvun alussa tunnettu iskelmälaulaja. Kronströmin toinen puoliso oli oopperalaulaja, näyttelijä ja laulupedagogi Ture Ara. Pari oli avioliitossa 1944–1953. Kronströmin ja Aran tytär Agneta Ara (s. 1945) on suomenruotsalainen kirjailija.
Näyttelijänuransa jälkeen Kronström toimi yrittäjänä. Hänen vuonna 1959 perustamansa helsinkiläisravintola Grill Bigi oli toiminnassa aina 1980-luvulle asti.
Kronström kuoli 74-vuotiaana pitkäaikaisen sairauden jälkeen 29. heinäkuuta 1979, samana päivänä kuin entinen puolisonsa Ture Ara. Hänet on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle.