tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Patrick O’Brian

Patrick O’Brian (alun perin Richard Patrick Russ, 12. joulukuuta 1914 – 2. tammikuuta 2000) oli englantilainen kirjailija ja kääntäjä. Hänet muistetaan parhaiten historiallisesta Aubrey-Maturin-romaanisarjastaan, joka tarkasti ja yksityiskohtaisesti kuvaa Napoleonin aikaista merielämää. Osa teoksista on suomennettu.
Patrick O’Brian kirjoitti meriromaanien ohella lukuisia muita romaaneja ja novelleja. Hänen tuotantonsa ei rajoitu pelkästään fiktioon, vaan hän kirjoitti myös muutamia elämäkertoja, muun muassa Joseph Banksista ja Pablo Picassosta. Lisäksi hän käänsi englanniksi elämäkertoja ja muuta kirjallisuutta.
Patrick O’Brianin pääteoksena pidetään 20-osaista Aubrey-Maturin-meriromaanisarjaa, jonka päähenkilöt ovat Britannian kuninkaallisen laivaston kapteeni Jack Aubrey ja tämän ystävä, laivalääkärinä toimiva irlantilais-katalonialainen Stephen Maturin, joka on myös luonnontieteilijä ja vakooja. Sarjan 21. osa jäi O'Brianin kuollessa keskeneräiseksi, mutta sen luonnokset julkaistiin muutamia vuosia O’Brianin kuoleman jälkeen. Sarjan ansioina pidetään taitavaa ja aidonoloista Austenin aikaista kieltä, tutkimukseen perustuvaa historiallista tarkkuutta (muun muassa monet kuvatuista meritaisteluista perustuvat tarkastikin tiettyihin historiallisiin taisteluihin, joskin alusten nimiä, miehistön jäsenten henkilöllisyyksiä sekä todellisia tapahtumapaikkoja ja -ajankohtia on usein muutettu) ja yksityiskohtaista laivaston merielämän kuvausta. Kirjasarjan pohjalta tehtiin vuonna 2003 elokuva "".
Renne Nikupaavola suomensi Aubrey-Maturin-meriromaanisarjan kuusi ensimmäistä kirjaa, jotka ilmestyivät suomeksi vuosina 2000-2007.
Rovaniemen kirkko

Rovaniemen kirkko sijaitsee Suomen Lapissa, Rovaniemen kaupungin keskustassa. Arkkitehti Bertel Liljequistin suunnittelema 850 istumapaikkaa sisältävä kirkko valmistui vuonna 1950. Aikaisempi kirkkorakennus poltettiin Lapin sodassa 16. lokakuuta 1944.
Rakennus.
Kirkon erikoisuuksiin kuuluu katolla sijaitseva risti, joka on valaistu punaisella valolla. Värivalinta herätti aikoinaan laajaa keskustelua. Ristin väri on punainen, koska sen merkitys on "Verinen risti velkakirjan päällä".
Vuoden 2005 aikana Rovaniemen kirkkoa kunnostettiin. Näkyvin muutos oli kuparisen vesikatteen uusiminen.
Alttarifresko.
Kirkon kookkaan 14 metriä korkean ja alhaalta 11 metriä leveän alttarifreskon toteutti professori Lennart Segerstråle vuonna 1951. Teos on nimeltään "Elämän lähde". 
Freskon luonnos valmistui jo ennen sotaa vuonna 1936 ja se oli vakavasti ehdolla ensin Rajamäen kirkkoon. Taiteilija lahjoitti luonnoskappaleen Nurmijärven seurakunnalle ja se sekä kaksi taiteilijan tekemää osasuurennosta ovat Rajamäen kirkon seurakuntasalissa. Lopulliseen työhön taiteilija otti vaikutteita viimeisen sotavuoden aikaisista Lapin tuhoista. Hän itse luonnehti teosta seuraavasti:
Koristemaalaukset.
Kirkon sisustussuunnittelu, koristemaalaukset ja lasimaalaukset ovat Antti Salmenlinnan. Kirkon koristelussa aiheena on käytetty perinteistä pohjoissuomalaista arkea. Kirkon omintakeisissa seinämaalauksissa Raamatun vertauskuvallinen lammas on korvattu porolla. Kirkossa on kuvanveistäjä Gunnar Uotilan puusta veistämät evankelistojen kuvat tunnussymboleineen sekä suurikokoinen veistos, jonka aiheena on omalla verellään poikasiaan ruokkiva Lapin joutsen.
Urut.
Kirkkosalin urut ovat Christensenin tehtaan valmistamat 45-äänikertaiset mekaaniset urut.
Parkanon kirkko

Parkanon kirkko on Pirkanmaalla Parkanossa Keskustan kaupunginosassa sijaitseva kirkko, joka rakennettiin vuonna 1800 ja vihittiin käyttöön 1805. Kirkon on rakentanut ja todennäköisesti myös suunnitellut Salomon Köhlström. Kirkon kolmannet urut ovat Hans Heinrichin urkurakentamon rakentamat vuodelta 1977. Johan Jacob Ahrenbergin suunnittelema 33 metriä korkea graniittinen kellotapuli rakennettiin 1889 rakentajanaan rakennusmestari David Lönroth. Tapulissa on kaksi vuonna 1820 Tukholmassa valettua kelloa.
Juhannuksena 1928 kirkkoon iski kellotapulin kautta salama kesken konfirmaatiojumalanpalveluksen. Yksi mies kuoli heti ja kolme vähän myöhemmin. Lisäksi useat kirkossaolijat loukkaantuivat ja kirkon sisäosat vaurioituivat pahasti. Ukkosmyrskyn rankkasade esti kirkkoa syttymästä tuleen.
Salaman uhrien hautapatsas paljastettiin Parkanon hautausmaalla marraskuussa 1929.
Riverdance

Riverdance on irlantilainen tanssiryhmä, jonka teatterimainen show pohjautuu perinteiseen irlantilaiseen tanssiin. Siihen kuuluu nopeita jalkaliikkeitä, joita tehdessä vartalo ja kädet pysyvät liikkumatta.
Riverdancen läpimurto oli seitsemän minuutin väliaikashow vuoden 1994 Euroviisuissa Dublinissa, jonka jälkeen Riverdance aloitti menestyksekkäät kiertueensa ryhmän alkuvaiheen vetäjän Michael Flatleyn johdolla. Vaikka Riverdancen juuret ovat irlantilaisesta tanssissa, ryhmä on yhdistänyt siihen muun muassa espanjalaista flamencoa, steppausta ja venäläistä kansantanssia. Ryhmässä on ollut tanssijoita monista englanninkielisistä maista sekä muun muassa Espanjasta. He ovat julkaisseet puolen tusinaa dvd-tallennetta ja alkuperäisen shown soundtrack-albumin, joka sai Grammy-palkinnon 1997. Musiikin on säveltänyt Bill Whelan. Riverdance on esiintynyt muun muassa Yhdysvalloissa, Japanissa ja Kiinassa sekä eri puolilla Eurooppaa.
Koprofilia

Koprofilia ( 'uloste' + φιλία 'rakkaus') on parafilia eli sukupuolinen kohdehäiriö, joka kohdistuu ulosteisiin. Koprofiilit saavat seksuaalista nautintoa ulosteilla leikkimisestä. Koprofagia puolestaan tarkoittaa ulosteiden syömistä. Koprofiliaan liittyy usein ulosteiden sisällyttäminen normaaleihin seksuaalisiin toimintoihin, kuten ulosteiden hierominen itseen tai kumppaniin tai sen käyttö sukupuolielinten välittömässä läheisyydessä.
Koprofagia on vaarallinen harraste, koska siihen sisältyy esimerkiksi hepatiitin tartuntavaara. Myös oman ulosteensa syöminen voi olla haitallista, koska ulosteessa on paljon bakteereja.
Syyt.
Koprofilian syitä on vaikea määritellä sen parafilisen luonteen vuoksi. Ulosteiden yhdistäminen seksuaalisiin toimintoihin saattaa juontaa juurensa myös lapsuuteen, jossa on saatettu nähdä eläinten koprofagiaa tai jopa ihmisten koprofilisia piirteitä, kuten suurpiirteinen ulosteista puhuminen tai niillä leikittely. 
Syyt saattavat myös olla seurausta kyseessä oleville toiminnoille liika-altistumisesta, kuten koprofiilisen tai koprofagisen pornografian katselusta. Koprofiili on saattanut altistaa itsensä tällaiselle materiaalille joko vahingossa tai kiinnostuksesta. Tämä on saattanut johtaa koprofilian normalisoitumiseen henkilön mielessä aina siihen asti, kunnes kyseisistä toiminnoista tulee yksilölle seksuaalisen himon kohteita.
Aviisi

Aviisi oli vuosina 1960-2018 ilmestynyt Tampereen ylioppilaslehti. Tampereen yliopiston opiskelijoille suunnattu lehti ilmestyi 9 kertaa vuodessa ja sitä julkaisi Tampereen yliopiston ylioppilaskunta (Tamy). Ensimmäinen Aviisi-nimellä julkaistu lehti ilmestyi 23. syyskuuta 1966, mutta lehden historia ulottuu kauemmas. Kun Yhteiskuntatieteellinen korkeakoulu muutti Helsingistä Tampereelle, paikkakuntaa vaihtoi myös toimittajaopiskelijoiden Neekerit-yhdistyksen lehti "Teisku". Teiskusta tehtiin vuonna 1960 ylioppilaskunnan lehti, jolloin sen nimeksi tuli "Yykoo".
Aviisin toimitus sijaitsi Tampereen Ylioppilaskunnan toimiston tiloissa. Toimitukseen kuului päätoimittaja ja toimitusharjoittelija. Freelance-toimittajat olivat merkittävässä roolissa. Vuodesta 2017 lähtien päätoimittajana toimi Tuija Siltamäki. Loppuvuodesta 2018 lakkautetun lehden toiminnan jatkajana uudessa Tampereen yliopistossa aloitti Visiiri vuonna 2020.
Perhe on pahin

Perhe on pahin () on yhdysvaltalainen tilannekomedia. Sen ensiesitys Yhdysvalloissa oli CBS:n verkossa 12. tammikuuta 1971 ja sarja jatkui 8. huhtikuuta 1979 asti. Sen jälkeen syyskuussa 1979 sarja jatkui uudella nimellä "Archien kapakka" () ja uudella juonikuviolla vuoteen 1983. Archien kapakan toisesta kaudesta alkaen ei mukana ollut Archien lisäksi yhtään alkuperäisen sarjan hahmoista.
Sarja perustuu Johnny Speightin kehittämään brittiläiseen tilannekomediaan "Till Death Us Do Part". "Perhe on pahin" -sarjan pääosassa Archie Bunkerina oli Carroll O'Connor, vaimonaan Edithinä Jean Stapleton. Perheen tytärtä Gloria Stiviciä esitti Sally Struthers ja tämän puolalaissukuista miestä Michael "Läskipää" Stiviciä, jota Archie ei arvostanut, elokuvaohjaajana myöhemmin tunnetuksi tullut Rob Reiner. Vanhoillisen Archien ja hippiajan mielipiteitä omaavan "Läskipään" asenteiden ristiriita ja sanalliset yhteenotot olivat yksi sarjan tunnusmerkeistä.
Sarjassa käsiteltiin aiheita jotka olivat aiemmin olleet tabuja tai muuten näkymättömiä televisiossa, kuten rasismi, homoseksuaalisuus, raiskaus ja impotenssi.
Sarjaa esitettiin uudelleen Suomessa 2001-2002 sekä alkuvuodesta 2013 lähtien.
Óscar Arias

Óscar Rafael de Jesús Arias Sánchez (s. 13. syyskuuta 1940) on costaricalainen poliitikko. Hän oli maansa presidenttinä 1986–1990 ja 2006–2010. Hänelle myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto 1987 tunnustuksena sisällissotien lopettamisesta useissa Keski-Amerikan maissa. 
Elämäkerta.
Arias syntyi 1940 rikkaaseen kahvinviljelijäperheeseen Heredian provinssissa. Hän opiskeli Yhdysvalloissa lakia ja taloustieteitä Costa Ricassa sekä London School of Economicsissa ja suoritti tohtorintutkinnon Essexin yliopistossa Isossa-Britanniassa vuonna 1974. Jo opiskelijana hän liittyi kansallisen vapautuksen puolueeseen ("Partido Liberación Nacional"), Costa Rican merkittävimpään sosiaalidemokraattiseen puolueeseen, jossa hän nousi näkyvään asemaan. Vuonna 1972 hänet nimitettiin kansallisen suunnittelun ja talouden ministeriksi. 1970-luvun lopussa hän oli puolueensa johtaja.
1980-luvun ajan, kun sisällissodat riivasivat Keski-Amerikkaa, Costa Rica onnistui säilymään rauhallisena ja puolueettomana. Maassa ei ollut armeijaa, ja Arias vastusti Yhdysvaltain painostusta vastustaa Nicaraguan vasemmistolaisia sandinistoja tai toimia Costa Ricassa toimivia Yhdysvaltain tukemia contrasissejä vastaan.
Arias johti Guatemalassa käytyjä Esquipulasin rauhanneuvotteluja niiden toisessa vaiheessa vuosina 1986–1987. Niiden päätteeksi Nicaraguan, El Salvadorin, Hondurasin ja Guatemalan presidentit allekirjoittivat rauhansopimuksen, minkä ansiosta Arias sai Nobelin rauhanpalkinnon. Sisällissotien loppumiseen vaikutti Ariaksen ponnistelujen ohella Neuvostoliiton romahdus ja tuen loppuminen vasemmistoryhmiltä. 
Huhtikuussa 2003 perustuslaillinen oikeus julisti pätemättömäksi vuoden 1969 perustuslain lisäyksen, joka rajoitti presidentin kauden yhteen. Helmikuun 2006 vaaleissa Arias sai ensimmäisellä kierroksella 40,5 % äänistä keskustalaista Ottón Solísia (40,3 %) vastaan. Tuloksen vahvistamiseen vaadittiin uudelleenlaskenta, joka kesti kuukauden, ja 7. maaliskuuta ilmoitettiin Ariasin voittaneen 18 169 äänellä.
Ariasia pidetään markkinamyönteisenä ja hän tuki Keski-Amerikan vapaakauppasopimusta (CAFTA) Yhdysvaltain kanssa. Costaricalaiset hyväksyivät sopimuksen kansanäänestyksessä 2007.
Ulkopolitiikassa hänen hallituksensa päätti elokuussa 2006 siirtää Costa Rican suurlähetystön pois Jerusalemista Tel Aviviin sekä 1. kesäkuuta 2007 lähtien tunnustaa Kiinan kansantasavallan lailliseksi Kiinaksi Kiinan tasavallan sijaan.
Kakku

Kakku on paloina syötävä kookas, tavallisesti makea leivonnainen. Kakkua nautitaan usein kahvin, teen tai jonkin muun juoman kanssa. Kakut valmistetaan taikinasta, jonka tavallisimpia ainesosia ovat sokeri, kananmunat, jauho ja leivinjauhe. Lisäksi kakussa voi olla täytettä, kuorrutus ja koristeita.
Historia.
Kakku kehittyi yksinkertaisesta leivästä, kun leipurit oppivat uusia leipomisen ja taikinan kohottamisen menetelmiä, jotka tekivät tuotteesta huokoisen. Jo antiikin roomalaiset valmistivat kakkumaisia leipiä käyttämällä leivonnassa munia ja voita.
Nykymuotoinen kakku kehittyi vaiheittain 1600- ja 1700-luvulla uusien ruoanvalmistusvälineiden ja -menetelmien keksimisen myötä. Kakkuvanteen avulla kakut pystyttiin rakentamaan korkeiksi sylintereiksi, eivätkä kakun reunat enää kovettuneet uunissa. Uunien kehityksen myötä paistolämpötilaa voitiin säädellä, ja pystyttiin paistamaan aiempaa kevyempiä ja sirompia kakkuja. Kananmuna korvasi leivinhiivan kakun kohotusaineena, vaikka kananmunan vatkaaminen olikin vielä noihin aikoihin kovaa ja hidasta työtä. Viimeinen vaihe nykyaikaisen kakun synnyssä oli kemiallisten kohotusaineiden keksiminen. Kun leivinjauhe keksittiin vuonna 1850, kakuista voitiin tehdä aiempaa pehmeämpiä, kevyempiä ja huokoisempia ilman suurta määrää kananmunia ja vatkaamista.
Kakkua tarkoittavan sanan merkityskenttä on erilainen eri ruokakulttuureissa. Manner-Euroopan kakuissa on esimerkiksi enemmän voita, munia ja makua antavia ainesosia kuin angloamerikkalaisissa kakuissa. Kakku kuuluu etenkin länsimaiseen ruokakulttuuriin. Perinteiset aasialaiset kakkua vastaavat leivonnaiset ovat hyvin erilaisia kuin länsimaiset kakut, vaikka paikoitellen Aasiassa syödäänkin hiukan myös länsimaisia kakkuja.
Valmistus.
Kakkupohja valmistetaan usein vatkatuista munista ja sokerista, joihin lisätään lopuksi jauhot. Kakkupohja paistetaan uunissa, esimerkiksi irtopohjavuoassa. Kun kakkupohja on paistunut kypsäksi, se otetaan uunista. Täytekakkua tehtäessä kakkupohja leikataan levyiksi, jotka kostutetaan. Levyjen väliin laitetaan haluttu täyte, joka voi olla esimerkiksi hilloa tai hedelmiä. Levyt pinotaan päällekkäin, ja lopuksi kakku kuorrutetaan ja koristellaan.
Voileipäkakku on suolainen kakku, joka tehdään leipäviipalekerroksista, ja koristeena ja täytteenä käytetään leikkeleitä, tahnoja tai muita voileipäaineksia.
Raakakakkua tai sen ainesosia ei kypsennetä, vaan kakku valmistuu pakkasessa jähmettymällä. Raakakakku on aina gluteeniton ja maidoton ja useimmiten vegaaneille sopiva. Kakun pohjaan käytetään useimmiten pähkinöitä korvaamaan viljatuotteet.
Vegaaninen kakku makeutetaan hunajan sijaan esimerkiksi agavesiirapilla, riisisiirapilla tai vastaavalla.
Käyttö.
Perinteisesti kakkuja on leivottu juhliin, esimerkiksi syntymäpäivän, häiden tai valmistujaisten kunniaksi. Lasten syntymäpäiväkakkuihin on tapana laittaa kynttilöitä täytettävien vuosien mukaan.
Kakut ovat suosittuja myös komedian piirissä; monissa vanhoissa komediaelokuvissa tapahtuu kakutus, eli kermakakkuja heitellään ihmisten kasvoille.
Walther P38

Walther P38 -pistooli on Saksan Wehrmachtin palveluspistooliksi vuonna 1938 valittu itselataava, kaksitoimisella laukaisulla varustettu pistoolimalli. Se oli käytössä toisen maailmansodan ajan ja valittiin vuonna 1957 myös uuden sodanjälkeisen Bundeswehrin palveluspistooliksi mallinimellä P1. P38:sta poiketen P1:n runko on teräksisen sijasta alumiininen.
Toisen maailmansodan aikana pistooleja valmistivat "Walther-Waffenwerke Zella-Mehlis"in (kooditunnuksella ac) lisäksi "Spreewerk Grottau" (cyq, cvq) ja "Mauser Oberndorf" (byf, svw).
P38:n vakiokaliiperi on 9 mm Parabellum/Luger, mutta sitä on valmistettu myös 7,65 mm Parabellum/Luger ja .22 lr-kaliiperisina, jälkimmäistä on valmistettu myös luistin, sisäpiipun ja kaksi lipasta sisältävänä vaihtokaliiperisarjana. 
P38:n HP-merkkisestä ("Heeres-Pistole") alkumallista on tehty myös pieni määrä .45 ACP kaliiperista mallia. 
Käyttö Suomessa.
Suomen puolustusvoimat ei koskaan ole käyttänyt P38 pistooleita, mutta pieniä määriä saksalaisjoukoilta jääneitä pistooleja kertyi puolustusvoimien haltuun. 
Suomen YK-joukot ovat käyttäneet P1-mallisia Walthereita, joita hankittiin niiden käyttöön 1960-luvulla. Huomattava osa aseista rikkoutui koska niillä ammuttiin konepistooleissa käytettäviä, kovemmin ladattuja patruunoita.
Davis Cup

Davis Cup on tenniksen merkittävin maajoukkueturnaus. Pääjärjestäjänä toimii Kansainvälinen tennisliitto. Turnausta on pelattu vuodesta 1900, ja vuonna 2008 turnaukseen osallistui 126 joukkuetta. Naisten vastaava turnaus on Billie Jean King Cup.
Historia.
Vuonna 1899 Harvardin tennistä pelaava opiskelija Dwight F. Davis luovutti 18-kiloisen hopeamaljan ("Davis Cup") kiertopalkinnoksi miesten maajoukkueturnauksen voittajalle. Turnaus, "International Lawn Tennis Challenge", pelattiin ensimmäistä kertaa vuonna 1900 brittiläisten ja yhdysvaltalaisten pelaajien välillä. Davis pelasi Yhdysvaltain voittavassa joukkueessa.
Turnausta ei pelattu vuosina 1901 ja 1910 eikä maailmansotavuosina 1915–1919 ja 1940–1945. Turnausta oli jo aikaisemmin epävirallisesti kutsuttu palkinnon mukaan "Davis Cupiksi", ja vuodesta 1946 se on ollut turnauksen virallinen nimi.
Pelitapa.
Maailmanlohkoon kuuluu 16 joukkuetta ja loput maat jaetaan kolmeen maanosalohkoon (Eurooppa/Afrikka, Amerikka, Aasia/Oseania) jotka jakaantuvat vielä neljään tasoon (ryhmään).
Davis Cupin maaottelu ratkeaa paras viidestä -periaatteella. Otteluita ovat neljä kaksinpeliä ja nelinpeli, jotka pelataan kolmeen voitettuun erään. Ensimmäisen kierroksen maaottelun voittaja etenee toiselle kierrokselle, ja häviäjä joutuu karsimaan paikastaan. Maailmanlohkon voittaja voittaa turnauksen. Maanosalohkojen ja ryhmien parhaat karsivat seuraavan ryhmän viimeisille sijoille jääneitä joukkueita vastaan. Karsinnan voittaja pelaa seuraavana vuonna ylemmässä ryhmässä.
Betty Williams

Betty Williams (22. toukokuuta 1943 – 17. maaliskuuta 2020) oli pohjoisirlantilainen rauhanaktivisti. Hän perusti yhdessä Mairead Corriganin kanssa 1976 rauhanliikkeen, joka järjesti laajoja mielenosoituksia ja rauhanmarsseja. Hän sai Corriganin kanssa vuoden 1976 Nobelin rauhanpalkinnon.
Katoliseksi kastettu Williams kasvoi perheessä, jonka sukulaisissa oli monen uskonnon edustajia. Hän aloitti julkisen toimintansa jouduttuaan silminnäkijäksi traagisessa onnettomuudessa, jossa kolme lasta sai surmansa. Heidän ylitseen ajoi auto, jota kuljettaneen IRA-aktivistin brittisotilaat ampuivat kesken ajomatkan. Williams oli kävelemässä lähistöllä, kuuli räsähdyksen ja tuli ensimmäisenä onnettomuuspaikalle. Hän alkoi kerätä nimikirjoituksia rauhan saamiseksi ja vastaavien järjettömien kuolemantapausten estämiseksi. Kahdessa päivässä hän sai kokoon 6 000 nimikirjoitusta ja paljon mediahuomiota. Yhdessä surmattujen lasten tädin, Mairead Corriganin kanssa hän perusti Rauhanliikkeen nimeltä Peace People. He järjestivät rauhanomaisen marssin kuolleiden lasten haudalle. Siihen osallistui 10 000 katolista ja protestanttista naista. IRA häiritsi marssijoita ja nimitteli heitä brittien kätyreiksi. Seuraavalla viikolla marssijoita oli 35 000.
Williams asui välillä 20 vuotta Yhdysvalloissa ja muutti sitten Irlantiin. Vuonna 2006 hän perusti järjestön yhdessä muiden Nobelin rauhanpalkinnon voittaneiden naisten kanssa.
Santalales

Santalales on varsinaiskaksisirkkaisiin, Rosopsida, kuuluva lahko, joka käsittää pääasiassa enemmän tai vähemmän loiselämään sopeutuneita kasveja. Ne ovat enimmäkseen puuvartisia ja joko maassa tai puiden oksilla kasvavia. Isäntänsä juuriin tai oksiin ne kasvattavat imuelimiä eli haustorioita, joiden välityksellä saavat ravintoa siitä.
Lehdet ovat ehyet ja kukinnot viuhkomaiset. Kukan verhiö on usein surkastunut ja heteenponnet kiinnittyvät palhoon tyvestään. Siitepöly on kolpaattinen (rakomaisia itureikiä) tai poraattinen (pyöreitä itureikiä). Sikiäimessä on riippuvia siemenaiheita, vartaloita on yksi ja luotti on pieni ja pallomainen. Hedelmä on yksisiemeninen luumarja, jossa verhiö säilyy pysyvänä.
Lahkon iäksi arvioidaan 115–113 miljoonaa vuotta.
Heimot.
Viimeaikaisten käsitysten (APG III) mukaan lahkoon kuuluu kolmetoista heimoa.
Crossosomatales

Crossosomatales on aitokaksisirkkaisten rosidien ryhmään kuuluva, puita ja pensaita käsittävä vähälajinen kasvilahko. Sen kasveilla on hammaslaitaiset ja korvakkeelliset lehdet. Kukat ovat maljakehäisiä ja niissä on mesiäinen sekä varrellinen emiö, jonka vartalot ovat erillisiä.
Heimot.
Uusimpien käsitysten mukaan lahkoon kuuluu seitsemän heimoa, joissa on yhteensä 12 sukua ja 66 lajia.
Fundamento de Esperanto

Fundamento de Esperanto () on L. L. Zamenhofin vuonna 1905 julkaisema kirja, joka muodostaa esperanton kielen virallisen perustan. Kirjasta tehtiin 9. elokuuta 1905 esperanton virallinen lähdeteos niin sanotun Boulognen julistuksen neljännessä artiklassa ensimmäisessä esperantistien maailmankongressissa Boulogne-sur-Merissä, Ranskassa. Kirjaa pidetään esperanton ylimpänä velvoittavana auktoriteettina, ja niinpä se onkin täysin muuttumaton. Fundamento de Esperanton lisäksi samanlainen ylimmän auktoriteetin asema on siihen tehdyillä virallisilla lisäyksillä (), joita on tullut yhdeksän (viimeisin maaliskuussa 2007).
Fundamento de Esperanto koostuu neljästä osasta: esipuheesta (), kieliopista (), harjoitustehtävistä () ja sanakirjasta (). Kielioppi ja sanakirja on kirjoitettu viidellä kansallisella kielellä: ranskaksi, englanniksi, saksaksi, venäjäksi ja puolaksi.
Sivuja kirjassa on 178.
Fundamenta Gramatiko.
Fundamenta Gramatiko on esperanton peruskielioppi 16 säännön muodossa, joka kuitenkin vasta kuvaa kieliopin perusperiaatteet, menemättä yksityiskohtiin. Se on osa heinäkuussa 1887 Varsovassa venäjänkielisenä julkaistusta kirjasta Unua Libro (). "Fundamenta Gramatiko de Esperanto" on kirjoitettu ranskaksi, englanniksi, saksaksi, venäjäksi ja puolaksi. Täsmällisimmin laadittuna versiona pidetään englanninkielistä versiota. Kaikki viisi osaa ovat kuitenkin tasa-arvoisia. Yleisesti puhutaan 16:sta säännöstä, mutta itse asiassa niitä on enemmän, sillä kielioppi alkaa "ylimääräisellä säännöllä" eli aakkosten/kirjaimiston esittelyllä ja kahdella huomautuksella.
16 säännön puitteissa käsitellään (suluissa lyhyesti säännön sisällöstä):
Ekzercaro.
Ekzercaro on "Fundamento de Esperanton" harjoituskokoelma. Se ilmestyi vuonna 1894 ja koostuu 42:sta kappaleesta, jotka sisältävät kaikkiaan yli sata harjoituslausetta. Näiden harjoituksien ilmaisuja eikä myöskään lauseenmuodostusta ole selitetty "Fundamenta Gramatikossa" kirjallisina sääntöinä, niinpä vasta harjoituksien tekeminen tuo selkeyttä näihin kysymyksiin. Kappaleisiin 11, 13, 15, 17, 19, 21 ja 23 on hauskasti ja käytännöllisesti sisällytetty pieni satu "La feino" ().
Universala Vortaro.
Universala Vortaro on esperanton yleissanakirja. Se ilmestyi elokuun lopussa 1893, sisältäen "Unua libro" -kirjan lähes 920 sanajuuren lisäksi noin 1 710 uutta sanajuurta varustettuna ranskan, englannin, saksan, venäjän ja puolankielisin käännöksin, esimerkiksi:
instru' instruire, enseigner | instruct, teach | lehren | учить | uczyć
Muutokset perussanastossa eivät ole sallittuja, mutta Akademio de Esperanto voi tehdä virallisen lisäyksen sanastoon.
Antaŭparolo.
Antaŭparolo on "Fundamento de Esperanton" esipuhe. Zamenhof kirjoitti sen vuoden 1905 heinäkuussa. Siinä hän määritteli kielen kehityksen järjestelmät ja menettelytavat. Boulogne-sur-Merissä (Ranskassa) järjestetyn ensimmäinen esperantistien maailmankongressin julistuksen () neljännen artiklan kolmannen lauseen mukaisesti se on osa Esperanton peruskirjaa eli "Fundamento de Esperantoa", ilman että siinä käytetyt sanat ja kielioppisäännöt aluksi kuuluivat esperanto-normiin; tämä tapahtui vasta myöhemmän virallisen lisäyksen avulla.
Konnanulpukka

Konnanulpukka ("Nuphar pumila") on isoulpukkaa eli ulpukkaa ("Nuphar lutea") läheisesti muistuttava keltakukkainen vesikasvi, jota tavataan laajalla alueella pohjoisen pallonpuoliskon havumetsävyöhykkeellä.
Ulkonäkö ja koko.
Konnanulpukan pitkähkö juurakko on vaakasuora ja 1–2 cm paksu. Kaikki lehdet ovat korvakkeettomia, ja niiden ruotien ilmaontelot ovat samankokoisia. Uposlehtien lapa on pyöreähkö ja kurttuinen. Kelluslehtien ruoti on litteähkö, tummahkonvihreä lehtilapa pitkänpyöreä, kooltaan 8–12 × 6–9 cm ja alta karvainen. Lehtilavan suonet ovat näennäisen halkihaaraisia ja päättyvät lehtilaitaan. Kukka on keltainen, pallomainen ja 1,5–3,5 cm leveä. Verhiö on viisi- tai joskus harvoin kuusilehtinen. Kaikki verholehdet ovat ulkopinnaltaan vihreitä. Terälehtiä on 8–13 kappaletta, ja ne ovat 1/5–1/4 verholehtien pituudesta. Emin sikiäin on kehänpäällinen. Emin ”kärsämäinen” luottilevy on väriltään keltainen, 4–6 mm leveä, tähtimäinen ja reunoiltaan syvämutkainen. Selvästi luottilevyn pinnasta koholla olevia luottisäteitä on 8–11 kappaletta, ja ne ulottuvat levyn reunoihin saakka. Suomessa konnanulpukka kukkii kesä-elokuussa. Vedenpinnalla kypsyvien hedelmien sisällä on noin 3 mm pitkiä siemeniä.
Konnanulpukka muistuttaa huomattavasti toista Suomessa tavattavaa ulpukkalajia, suurikokoisempaa isoulpukkaa eli ulpukkaa, jonka kanssa se myös helposti risteytyy. Risteymä tunnetaan nimellä pohjanulpukka ("N. lutea" × "pumila") ja on varsinkin Pohjois-Suomessa usein kantalajejaan yleisempi.
Levinneisyys.
Euroopassa konnanulpukan päälevinneisyysalue ulottuu Norjasta, Ruotsista ja Suomesta Baltian maihin ja Venäjän pohjoisosissa Uralille saakka. Muualla mantereella sitä tavataan paikoin muun muassa Tanskassa, Saksassa, Puolassa, Alppien alueella, Ranskassa ja Skotlannissa. Euroopasta konnanulpukan levinneisyysalue jatkuu läpi Keski-Siperian aina Japaniin asti. Lajia esiintyy myös Pohjois-Amerikassa, jossa sitä kasvaa Kanadan keski- ja itäosissa sekä Yhdysvaltain koillisosissa.
Suomessa konnanulpukka kuuluu alkuperäiseen lajistoon. Sitä tavataan harvinaisena Etelä-Suomessa, mutta yleistyy pohjoisempaan päin mentäessä. Ahvenanmaalta laji on hävinnyt. Etelä- ja Keski-Suomessa konnanulpukka on monin paikoin harvinaistunut ja siksi paikallisesti silmälläpidettävä laji.
Elinympäristö.
Konnanulpukka kasvaa suojaisissa paikoissa lammissa ja järvissä, usein syvemmällä kuin ulpukka.
Pikkukarpalo

Pikkukarpalo ("Vaccinium microcarpum") on puolukoihin ("Vaccinium") kuuluva hyvin hento, punakukkainen ja -marjainen, ikivihreä varpu. Sen varsi kasvaa 10–30 senttimetriä pitkäksi.
Se on Suomen alkuperäinen luonnonkasvi, ja se on hyvin yleinen pohjoisessa suunnilleen Kainuun etelärajoilta lähtien. Etelämpänä hieman niukempi, etelärannikon läheisyydessä ja varsinkin saaristossa sekä Ahvenanmaalla harvinainen. Pikkukarpaloa muistuttava toinen Suomen soilla kasvava karpalo on isokarpalo ("Vaccinium oxycoccos").
Pikkukarpaloa kasvaa Suomessa, Ruotsissa, Norjassa ja Venäjällä sekä paikoin samoilla leveysasteilla Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa.
Isokarpalo

Isokarpalo ("Vaccinium oxycoccos") on puolukoihin ("Vaccinium") kuuluva punakukkainen ja -marjainen, ainavihanta varpu. Se kasvaa sekä Euraasian että Pohjois-Amerikan pohjoisosissa. Suomessa se on lähes koko maassa varsin yleinen alkuperäiskasvi, vain Pohjois-Lapissa harvinainen. Se kasvaa runsaimmillaan ja varsinkin parhaiten marjovana erilaisilla, monesti melko märilläkin nevoilla. Vaikka se kasvaa myös rämeillä ja korvissa, marjasadot jäävät siellä paljon pienemmiksi. Sitä syövät esimerkiksi kurjet ja riekot. Isokarpaloa muistuttava toinen Suomen soilla kasvava karpalo on pikkukarpalo ("Vaccinium microcarpum"). Se kasvaa kuivemmilla paikoilla, ja sen kukat ja marjat kasvavat yksitellen, ja marjat jäävät selvästi pienemmiksi. 
Ulkonäkö.
Karpalo on suikerteleva varpu, jonka versot matavat pitkin maata. Pareittain kasvavat lehdet ovat ainavihantia, kapeansoikeat, ja vaaleanpunaiset kukat kohoavat irti maasta parisenttisen kukkavarren päähän. Suuret marjat ovat kypsyttyään tummanpunaiset. 
Isokarpalo toimii karpalonlaikkupöhön ("Exobasidium rostrupii"), karpalonpöhön ("Exobasidium oxycocci") ja karpalonmuumiopikarin eli karpalonmuumiosienen ("Monilinia oxycocci") isäntäkasvina. 
Muita nimiä.
Karpalo, karpele, kalpare, kurjenmarja, kirsimarja ja narinruoho.
Hyötykäyttö.
Karpalo on pohjoisten alueiden marja. Karpaloa on käytetty lääkkeeksi vatsan happohäiriöissä ja kuumetaudeissa sekä munuais- ja rakkotulehduksissa
Virtsatietulehduksessa sen käyttöä on tutkittu vuonna 2012 julkaistujen tietojen mukaan Oulun yliopistossa. Puolukka-karpalomehun käyttö antibiootin ohella on vähentänyt virtsatietulehduksen uusimista lapsilla jopa 40 prosenttia.
Myrtales

Myrtales on aitokaksisirkkaisten rosidien ryhmään kuuluva kasvilahko, jossa on pääasiassa puuvartisia kasveja. Niiden kaarna on usein luonteenomaisesti hilseilevä ja lehtiasento vastakkainen. Lehdissä on erityssuomuja, enintään pienet korvakkeet ja vahvat laitojenmyötäiset suonet. Kukissa on kynnelliset eli tyvestään hyvin kapeat terälehdet, vaihtelevassa määrässä kehänalainen sikiäin ja tavallisesti mettä erittävä pohjusmalja eli hypanthium; kukat ovat siis maljakehäisiä.
Heimot.
Lahkossa on yhdeksän heimoa ja niissä yhteensä noin 13 000 lajia. Suomen kasvistoon kuuluu lajeja horsma- ja rantakukkakasvien heimoista.
Zygophyllales

Zygophyllales on aitokaksisirkkaisiin kuuluvan rosidien ryhmän lahko. Siihen kuuluu vain kaksi heimoa, joista toisessa (Krameriaceae) on puoliloisina eläviä pensaita ja ruohoja, ja toisessa (Zygophyllaceae) usein piikkisiä puita, pensaita ja ruohoja.
Batisti

Batisti on erityisen hienolankainen palttinasidoksinen kangaslaji. Se valmistettiin aikaisemmin käsin kehrätystä pellavalangasta; nykyisin siihen käytetään jonkin verran karkeampaa, koneella kehrättyä pellava- tai puuvillalankaa sekä synteettisiä kuituja.
Hienoa batistipalttinaa on perinteisesti käytetty erilaisten kirjontatöiden pohjakankaana. Siitä on valmistettu sisustuselementtejä, kuten liinoja sekä pieniä asusteita, kuten koristeellisia nenäliinoja, kalvosimia ja kauluksia.
Eräs batistityyppi on erittäin jäykkä ja kiiltäväpintainen "lasibatisti", joka muistuttaa paljon organzaa. Alun perin rikkihapolla käsitellyssä kankaassa langat ovat sulautuneet kiinnityskohdissa toisiinsa niin, että ne eivät pääse siirtymään käytössä eivätkä pesussa. Lasibatistia on käytetty muun muassa tarjoiluesiliinoihin, pukujen koristeluun, naisten puseroihin ja käsitöihin.
Ifin linna

Ifin linna ("Château d'If") sijaitsee pienellä Ifin saarella noin kilometrin Marseillen rannasta Ranskan kaakkoisosassa. Saaren nimi tulee euroopanmarjakuusen ranskankielisestä nimestä.
Linna rakennettiin 1524–1531 kuningas Frans I:n käskystä. Ranska oli juuri saanut Provencen hallintaansa, ja linnoitus tarvittiin puolustamaan Välimeren rannikkoa. Vuonna 1536 Kaarle V, joka oli sekä Pyhän Rooman keisari että Espanjan kuningas, yrittikin valloittaa Marseillen. Ifin linna toimi rannikon suojana ja jopa pelotteena: merihyökkäys torjuttiin nopeasti ja Kaarle V yritti tehdä sen sijaan maahyökkäyksen, joka sekin epäonnistui.
Koska linna sijaitsee saarella, sitä käytettiin vankilana kuten Alcatrazia. Linnasta tuli kuuluisa, kun Alexandre Dumas vanhempi käytti sitä romaanissaan "Monte-Criston kreivi". Romaanissa Edmond Dantès karkaa vankilasta. Todellisuudessa kukaan ei ole onnistunut siinä. 
Linnan käyttö vankilana päättyi 1800-luvun lopulla ja vuonna 1880 se avattiin yleisölle. Se on nykyään suosittu matkailukohde.
Baskeri

Baskeri on barettia muistuttava pyöreä villamyssy, jossa on keskellä lyhyt napa. Ranskassa ja Espanjassa käytetään nykyisinkin usein baskeri-päähineitä. Muotipäähineeksi baskeri päätyi Greta Garbon innoittamana 1930-luvulla.
Baskeri on perinteisesti valmistettu yhdestä kappaleesta, neulomalla ohuesta langasta. Lopuksi villa huovutetaan baskeriksi ja näin siitä saadaan saumaton. Sen keskellä on napa, missä suhteessa se eroaa baretista, mutta se eroaa siitä myös siinä suhteessa ettei siinä ole kantattua reunaa vaan usein päärme. Baretissa reuna on kantattu esimerkiksi silkki- tai nahkanauhalla.
Baskerin historia.
Baskerin tapaista villasta tehtyä päähinettä on käytetty Pohjois-Euroopasta Välimerelle jo pronssikaudella. Pyreneiden vuoristossa asuvien baskien parissa siitä on tullut osa kansallista identiteettiä. He kutsuvat sitä -nimellä. Muutkin ovat käyttäneet baskeria, mutta siitä huolimatta sitä pidetään erityisesti baskien päähineenä ja se onkin saanut eri kansojen keskuudessa baskeista johdettuja nimiä; , , , ja .
Baskimaalla baskereita on tehty eri värisinä, mutta sittemmin sininen ja musta ovat yleistyneet työläisten käytössä. 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa baskereita alettiin valmistaa teollisesti, ja Ranskassa, Espanjassa ja Italiassa oli parhaimmillaan yli 20 tehdasta tekemässä niitä. Osa vanhoista tehtaista on toiminnassa edelleenkin, mutta pääasiassa niitä tuotetaan nykyään Etelä-Amerikan maissa. Japanissakin on yksi tehdas. Baskerien valmistuksen loputtua joistakin tehtaista on tehty baskerimuseoita, esimerkiksi Espanjassa "Boinas La Encartada Museoa" ja Ranskassa "Musée du Béret". Vanhojen lopettaneiden tehtaiden tilalle on tullut uusia, jotka käyttävät käsityömäistä valmistustapaa ja tekevät yksilöllisempiä tuotteita.
Kuuluisia baskerin käyttäjiä.
Nykypäivänä baskerin käyttö on liitetty erityisesti taiteellisesti suuntautuneisiin ihmisiin, ja niitä on ollut aina 1600-luvulta asti Rembrandtista alkaen. Hänen jälkeensä ovat monet muutkin taiteilijat käyttäneet sitä, esimerkiksi Pablo Picasso ja Auguste Rodin. Näyttelijöistä ainakin Greta Garbo ja Marlene Dietrich ovat baskeria käyttäneet sekä elokuvaohjaajista Ingmar Bergman ja Federico Fellini, myös kirjailija Ernest Hemingway käytti sitä. 
1960- ja 1970-luvuilla baskerista tuli vallankumouksellisuuden symboli. Che Guevaran jalanjäljissä 1960-luvulla alkoivat ainakin Mustat pantterit USA:ssa, Väliaikainen IRA ja ETA:n sissit käyttää baskeria, joskin ETA:lla se ei välttämättä suoranaisesti liittynyt Che Guevaraan.
Diggari

Diggari oli suomalainen televisiokanava, joka toimi läheisessä yhteistyössä paikallisten puhelinyhdistysten kanssa. Tavanomaisten elokuvien, urheilun ja lastenohjelmien lisäksi sen lähetysvirrassa korostuivat interaktiiviset, matkapuhelimella käytettävät mobiilipalvelut ja pelit. Diggari keskitti verkkonsa pääkaupunkiseudun ulkopuolelle keskikokoisille paikkakunnille. Kanavan pääkonttori sijaitsi Kuopiossa.
Diggari kattoi 750 000 kotitalouden peittoalueen ja sillä oli potentiaalisesti 1,8 miljoonaa katsojaa. Diggari keskittyi toiminnassaan ainoastaan kaapelitelevisiotoimintaan.
Kanava lopetti toimintansa 31. joulukuuta 2009 kello 23.55.
Luettelo Suomessa näkyvistä televisiokanavista

 Tämä on luettelo Suomessa näkyvistä televisiokanavista.
Suomalaiset tv-kanavat.
Mukana kanavat, joissa jakelualueen peitto on vähintään 70 prosenttia väestöstä.
 M: maanpäällinen verkko
 K: kaapeliverkko
 S: satelliittijakelu
Ilmaiskanavat on merkitty vihreällä ja maksulliset punaisella.
Ethnologue

Ethnologue: Languages of the World on SIL Internationalin teos, joka sisältää tietoja maailman kielistä. Siitä julkaistaan muutaman vuoden välein uusi painos, jonka tiivistetty versio on ollut luettavissa myös Internetissä. Seitsemännestätoista painoksesta alkaen verkkoversio on ollut ensisijainen ja vuosittain päivitettävä.
Teos sai alkunsa vuonna 1951, jolloin siinä oli nelisenkymmentä kieltä kuvattuna. Sitä käyttivät ensisijaisesti lähetyssaarnaajat. Taustalla toimiva SIL International on kristillinen voittoatavoittelematon järjestö. Tästä syystä myös "Ethnologue" on saanut kritiikkiä sekulaarisista piireistä, mutta se on siitä huolimatta kasvanut keskeiseksi lähdeteokseksi kielitieteen alalla.
"Ethnologuen" 19. painos sisältää tiedot 7 097 elävästä kielestä. Annettaviin tietoihin kuuluvat muun muassa puhujamäärä, alueellinen sijoittuminen, murteet ja siteet muihin kieliin. Se on maailman laajin luettelo kielistä. Tiedot joistakin kielistä ovat kuitenkin melko vanhentuneita. Kieleksi määrittäminen riippuu sosiolingvistisistä tekijöistä. "Ethnologuessa" jokaisella kielellä on yksilöllinen kolmikirjaiminen "SIL-koodi".
Celastrales

Celastrales on aitokaksisirkkaisten rosidien ryhmään kuuluva kasvilahko, jossa on uusimpien käsitysten mukaan kaksi heimoa. Heimoihin kuuluu puita, pensaita, liaaneja ja ruohoja.
Suomessa kasvaa vain yksi lahkon laji alkuperäisesti luonnonvaraisena: kelasköynnöskasveihin kuuluva suovilukko eli vilukko ("Parnassia palustris"). Koristekasvikarkulaisina saattaa Suomessa tavata myös lahkoon kuuluvia sorvarinpensaita ("Euonymus").
Blackpool

Blackpool on noin asukkaan merenrantakaupunki ja yhtenäishallintopiiri Lancashiren kreivikunnassa Luoteis-Englannissa. Se muodostaa Lytham St Annesin, Poulton-le-Fylden ja Cleveleysin kanssa Irlanninmeren rannikolle yhtenäisen kaupunkialueen, jonka alueella elää noin ihmistä. Yhtenäishallintopiiriin ei kuulu Blackpoolin kaupungin lisäksi muita kaupunkeja tai kuntia.
Blackpool on hyvin riippuvainen matkailusta. Sen tärkeitä matkailukohteita ovat kolme vanhaa satamalaituria, Eiffel-tornia muistuttava Blackpool Tower ja Blackpool Pleasure Beachin huvipuisto. Kaupunki oli työväenluokan suosittu lomakohde teollistumisen alkuajoista aina 1960-luvulle asti. Alueella on hienot uimarannat, mutta ilmaston takia virkistyskohteita, kuten huvipuistoja ja peliluolia, on tarvittu myös sisätiloihin.
Muita merkittäviä työnantajia ovat pankkitoiminta, valtion yritykset, urheiluautovalmistaja TVR sekä muut sekalaiset yritykset. Suuri osa Blackpoolin asukkaista työskentelee kaupan alalla. Blackpoolissa on myös lentokoneteollisuutta ja se on tunnettua kylpyläseutua.
Styreenibutadieenikumi

SBR (Styrene-Butadiene-Rubber) eli styreenibutadieenikumi, tunnetaan myös kauppanimellä Buna, oli ensimmäisiä käyttökelpoisia synteettisiä kumilajeja. Sitä on valmistettu katalyytin avulla polymeroimalla natriumpitoista butadieenia ja styreeniä kopolymeeriksi, jonka molekyylissä vuorottelevat butadieeni ja styreeni. Styreenibutadieenikumia valmistettiin Saksassa jo 1935 ja se oli Saksan sekä länsivaltojen tärkein synteettinen kumi toisen maailmansodan aikana.
Styreenibutadieenikumi oli niin tärkeäksi katsottu Saksan teollisuuden tuote, että strategisia brittien yöpommituksia ja yhdysvaltalaisten päiväpommituksia osoitettiin myös styreenibutadieenikumia valmistaville tehtaille Saksan sodankäyntikyvyn heikentämiseksi.
Buna-nimi tulee sanoista butadieeni ja natrium, joista ensimmäistä käytettiin kumin lähtöaineena ja jälkimmäistä reaktiossa katalyyttinä. Styreenibutadieenikumin CAS-numero on 9003-55-8.
Käyttötarkoitukset.
Lähes kaikki tekonurmikentät käyttävät täytemateriaalinaan SBR-kumirouhetta, mikä on herättänyt keskustelua kumirouheen aiheuttamista mahdollisista terveys- ja ympäristövaikutuksista.
Persone

Persone on Tukholmasta kotoisin oleva esperantoksi rockia esittävä trio, joka muodostettiin vuonna 1986 ensimmäistä esperantokulttuurin festivaalia ("Kultura Esperanto-Festivalo") varten. Yhtyeen nykyinen kokoonpano muodostui vuonna 1990 ja se soittaa usein esperantistien kokouksissa ja tapaamisissa.
Persone on nimenä sanaleikki, ja se voidaan kääntää kahdella tavalla: "person-e" ("henkilökohtaisesti") ja "per-son-e" ("äänellä", "äänen avulla").
Koprofagia

Koprofagia ( 'uloste' + φαγεῖν 'syödä') eli skatofagia tarkoittaa ulosteen syömistä.
Koprofagiaa esiintyy lemmikkieläimillä, kuten koirilla. Ilmiö voi niillä johtua lukuisista ruokahaluun vaikuttavista sairauksista tai jonkin vitamiinin puutoksesta. Koiranpentujen tiedetään syöneen sekä omia että toisten ulosteita. Usein ulosteen syöminen on kuitenkin vain eläimen käyttäytymiseen liittyvä tapa tai tottumus, joka tavallisesti katoaa sen ikääntyessä. 
Muihin eläimiin, joiden tiedetään harjoittaneen koprofagiaa, kuuluvat mm. puoliapinat, marmosetit, hevonen, marsu, chinchilla, majava ja päästäinen. Jyrsijöillä koprofagia on täysin tavallista: esimerkiksi rotat syövät noin 50–60 prosenttia ulosteistaan uudelleen. Ulosteiden syömättä jättäminen saattaa näillä eläimillä aiheuttaa jopa puutosten oireita, kuten heikentynyttä kasvua. Gorillojen tiedetään toisinaan syövän ulosteita sekä luonnossa että vielä useammin eläintarhoissa.
Koprofagiaa ei tavallisesti esiinny ihmisillä. Yleensä se leimataan puhtaasti koprofiliaan liittyväksi ilmiöksi. Joskus koprofagiaa liittyy myös skitsofreniaan, vaikkakin tämä on erittäin harvinaista. Koprofagia voi liittyä pica-oireyhtymään, joka aikuisilla luokitellaan syömishäiriöihin kuuluvaksi mielenterveysongelmaksi. Ihmiselle omankin ulosteen syöminen on vaarallista, koska ulosteessa on paljon bakteereja, jotka levittävät monenlaisia tauteja.
Ian Holm

Ian Holm Cuthbert (12. syyskuuta 1931 Goodmayes, Essex – 19. kesäkuuta 2020 Lontoo) oli englantilainen näyttelijä. Hän näytteli sekä teatterissa ja elokuvissa että radiossa ääninäyttelijänä. Hän esiintyi muun muassa Peter Jacksonin "Taru sormusten herrasta" -elokuvissa, Martin Scorsesen "Lentäjässä", Terry Gilliamin "Brazilissa", Luc Bessonin "The Fifth Elementissä" ja Ridley Scottin elokuvassa "Alien – kahdeksas matkustaja".
Holm aloitti teatteriuransa 1954 Shakespeare Memorial Theatren näyttämöllä miekankantajan roolissa Shakespearen "Othellossa". 1961 hän solmi pitkäaikaisen sopimuksen Royal Shakespeare Companyn kanssa ja esiintyi lukuisissa tuotannoissa Lontoossa ja Starfordissa. 
Ensiesiintymisensä elokuvassa Holm teki vuonna 1968 Peter Hallin ohjaamassa "Kesäyön unelmassa" ja televisiossa vuonna 1965 "The Wars of the Roses" -televisiosarjassa.
Holm voitti urallaan kaksi parhaan miessivuosan Bafta-palkintoa, rooleistaan vuoden 1968 elokuvassa "The Bofors Gun" ja vuoden 1981 elokuvassa "Tulivaunut".
Giovanni Domenico Cassini

Giovanni Domenico Cassini (8. kesäkuuta 1625 – 14. syyskuuta 1712) oli italialainen tähtitieteilijä. Muutettuaan Ranskaan hän kirjoitti nimensä Jean-Dominique Cassini. 
Cassini kävi jesuiittojen koulua Genovassa. Markiisi Cornelio Malvasia kutsui hänet Bolognaan rakentamaansa Panzanon observatorioon aluksi työskentelemään astrologian eikä tähtitieteen parissa. Observatorion tarkoilla laitteilla Cassini teki havaintoja planeetoista. Hän määritti Jupiterin, Marsin ja Venuksen pyörähdysajat. 
Cassini toimi professorina Bolognassa vuodesta 1650. Hän siirtyi 1669 Pariisin observatorion johtajaksi. Siellä työskennellessään hän osallistui uuden astemittauksen kehittelyyn, löysi neljä Saturnuksen kuuta ja Saturnuksen renkaiden välisen Cassinin jaon, määritti ensimmäisen kerran Auringon parallaksin sekä selvitti kysymyksen Kuun asennon näennäisestä heilahtelusta.
Cassinin mukaan on saanut nimensä myös eräs neljännen asteen käyrä, Cassinin käyrä.
Nasan ja ESAn yhteinen Cassini-Huygens-hanke sai nimensä Cassinin ja Christiaan Huygensin mukaan.
Ulpukat

Ulpukat ("Nuphar") on vesikasveja käsittävä kasvisuku lummekasvien ("Nymphaeaceae") heimossa. Lajeja kasvaa pohjoisen pallonpuoliskon lauhkealla vyöhykkeellä.
Ulpukoihin katsotaan kuuluvan yleensä 10–15 lajia, joskin jotkut kasvitieteilijät pitävät kaikkia lajeja saman lajin muunnoksina. Kukinnoissa on 4–6 keltaista verholehteä ja 8–20 niitä pienempiä terälehtiä. Lehdet ovat sileäreunaiset, munanmuotoiset tai pitkänsoikeat. Siemen pysyy vedenpinnan yläpuolella kypsymiseen asti.
Ulpukat ovat läheistä sukua lumpeille ("Nymphaea"), joiden terälehdet ovat paljon suuremmat kuin verholehdet ja siemen kypsyy upoksissa. Ulpukoiden lehdet ovat molemmin puolin vihreät, lumpeiden lehdet usein alta punertavat. Ulpukoiden lehtien sivusuonet eivät yhdy verkkomaisesti lähellä lehden reunaa toisin kuin lumpeilla.
The Fifth Element – puuttuva tekijä

The Fifth Element – puuttuva tekijä on ranskalainen tieteiselokuva vuodelta 1997. Elokuvan on ohjannut Luc Besson, jonka tarinaan elokuva perustuu. Pääosissa ovat Bruce Willis, Gary Oldman, Milla Jovovich, Ian Holm ja Chris Tucker. Elokuva on humoristinen ja toiminnallinen tieteisfantasia, joka ammentaa aineksia edeltävien vuosikymmenten tieteiselokuvista ja -sarjakuvista. Elokuvan visuaaliseen suunnitteluun osallistuivat sarjakuvapiirtäjät Jean Giraud ja Jean-Claude Mézières. Puvustuksen teki muotisuunnittelija Jean-Paul Gaultier.
Juoni.
2200-luvulle sijoittuvassa elokuvassa taksinkuljettaja ja entinen sotilas Korben Dallas (Bruce Willis) joutuu mukaan Maan selviytymiskamppailuun, kun maapallon pelastajaksi lähetetty Leeloo-niminen yliolento (Milla Jovovich) putoaa hänen taksiinsa. Dallasin tehtävä on löytää neljä puuttuvaa elementtiä, joita Leeloon ohella tarvitaan Maan pelastamiseksi. Myös soturirotu mangaloret ja paha liikemies Jean-Baptiste Emanuel Zorg (Gary Oldman) jahtaavat näitä elementtejä.
Näyttelijät.
Lähde: 
Vastaanotto.
Elokuvan ansiot on nähty ennen kaikkea sen kuvallisessa näyttävyydessä. Kriitikko Markku Soikkelin mukaan elokuva on jännityksen ja huumorin vuorottaisina viritteinä erittäin taitavasti tehty. MTV3:n Jari Rantalan mukaan ”"The Fifth Element" on hauska ja vauhdikas scifi-seikkailu. Ehdottoman nautittava katsomiskokemus”.
Aliluutnantti

Aliluutnantti (lyhenne alil., sotilaskäytössä ALIL) on Suomen merivoimissa vänrikkiä vastaava alin upseerinarvo. Merivoimien reserviupseerikurssin Merisotakoulussa suorittaneet varusmiehet kotiutetaan reservin aliluutnantteina. Myös maavoimien reserviupseerikurssin suorittaneet voivat kotiutua aliluutnantteina, jos he palvelevat merivoimissa.
Opistoupseerin tutkinnon suorittaneet opistoupseerioppilaat ylennettiin aliluutnanteiksi. Opistoupseeri-koulutus jäi historiaan 2003, kun viimeinen vuosikurssi valmistui.
Anglosaksisissa maissa Suomen merivoimien aliluutnanttia vastaava arvo on "ensign", joka tarkoittaa tässä asiayhteydessä sotilasyksikön lippua (kts. vänrikki). Aliluutnantiksi suomeksi kääntyvä "sub-lieutenant" taas vastaa luutnanttia. Saksan laivastossa aliluutnantti on "Unterleutnant zur See" ("aliluutnantti merellä") ja Ruotsin kuninkaallisessa laivastossa "fänrik" eli vänrikki.
Joissain maissa "vänrikki" ei ole joukkueenjohtajan tasoinen upseeri vaan pikemminkin upseerikokelasta muistuttava, minkä vuoksi joukkueenjohtajavänrikkiä vastaava sotilasarvo on aliluutnantti. Wilho Petter Nenonen oli Japanin sotaan lähtiessään aliluutnantti Venäjän keisarikunnan armeijan tykistössä.
Viron puolustusvoimissa.
Viron puolustusvoimissa aliluutnantti ("nooremleitnant", "n-ltn") on vänrikin ("lipnik") ja luutnantin ("leitnant") väliin sijoittuva arvo NATO-vastaavudella OF-1. Arvo saadaan kolmivuotisen kadettikoulun (Kõrgem Sõjakool) käymisen jälkeen. Jos kadetilla on jo aiempi korkeakoulututkinto, kestää kadettikoulu vain vuoden. Koulun jälkeen aliluutnantit lähetetään joukkueenjohtajiksi virolaisiin joukko-osastoihin. Suojeluskuntajärjestö Kaitseliitossa aliluutnantit toimivat yleensä komppanianpäälliköinä.
Lihaskuntoharjoite

Lihaskuntoharjoite on kehon yksittäiseen lihakseen tai lihasryhmään kohdistuva harjoite osana lihasvoimaharjoittelua tai lihaskestävyysharjoittelua ja siten myös terveysliikuntaa. Lihaskuntoharjoitteita tehdään usein kuntosalilla käyttäen apuna levytankoa, käsipainoja tai erityisiä kuntosalilaitteita. Osa harjoitteista on kuitenkin soveltuu tehtäväksi ilman apuvälineitä ja kotonakin.
Tavanomaisia lihaskuntoharjoitteita.
Lihaskuntoharjoitteisiin kuuluu lihasvoimaharjoitteita ja lihaskestävyysharjoitteita. Joitakin yleisiä lihaskuntoharjoitteita ovat:
Kohonnut verenpaine.
Voimaharjoittelua ei pitäisi harrastaa jos verenpaine on yli 180/110 mmHg ja lääkärin kanssa pitäisi keskustella voimaharjoittelusta jos verenpaine on yli 160/110 mmHg.
Jody Williams

Jody Williams (s. 1950) on Houstonin yliopiston professori ja poliittinen aktivisti, jolle myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto vuonna 1997 yhdessä ICBL:n eli maamiinojen poistoon tähtäävän organisaation kanssa.
Jody Williams on opiskellut opettamaan englantia vieraana kielenä, sekä espanjan opettajaksi. Tätä kautta hän liittyi avustustyöhön, ja oli mukana Nicaraguan ja Hondurasin koulutusjärjestelmän kehitysprojektissa 1984. Sen jälkeen hän on jatkanut muissa kehitys- ja avustusprojekteissa. 
Hän on kirjoittanut ja esitelmöinyt maamiinoista erittäin paljon ja näkyvästi.
Dale Crover

Dale Crover (s. 23. lokakuuta 1967 Aberdeen, Washington, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen rockmuusikko. Hän on toiminut yhdysvaltalaisen Melvins-rockyhtyeen rumpalina. Crover käyttää rumpusetissään poikkeuksellisen suuria rumpuja. Rumpujen soiton lisäksi hän myös laulaa ja soittaa kitaraa Altamont-nimisessä yhtyeessä.
Historia.
Crover aloitti muusikon uransa 1980-luvun alkupuolella. Hän liittyi Melvins-yhtyeeseen rumpaliksi Mike Dillardin tilalle vuonna 1984. Vuosina 1985 ja 1986 Crover soitti bassoa Fecal Matter -yhtyeessä, johon kuuluivat myös Kurt Cobain ja Greg Hokanson. Hokansonin jätettyä Fecal Matterin yhtye äänitti "Illiteracy Will Prevail" -demon. Crover soitti demolla sekä bassoa että rumpuja.
Vuonna 1988 Crover liittyi sijaisrumpaliksi Nirvanaan. Nirvana nauhoitti Croverin kanssa seuraavat kappaleet:
Crover palasi Nirvanan sijaisrumpaliksi lyhyen Amerikan-kiertueen ajaksi vuonna 1990. Vuonna 1994 hän perusti yhdessä Joey Osbournen ja Dan Southwickin kanssa Altamont-nimisen rockyhtyeen. Altamont on julkaissut vuoteen 2007 mennessä neljä albumia, joista uusin "The Monkee's Uncle" julkaistiin vuonna 2005.
Nykyään Crover soittaa edelleen rumpuja Melvinsissä ja kitaraa Altamontissa. Hän on toiminut viime aikoina myös levytuottajana.