Richard Wagner

Wilhelm Richard Wagner (22. toukokuuta 1813 Leipzig, Saksin kuningaskunta – 13. helmikuuta 1883 Venetsia, Italian kuningaskunta) oli saksalainen säveltäjä, kapellimestari, musiikkiteoreetikko ja esseisti. Hänen merkittävyytensä säveltäjänä perustuu pitkälti oopperoihin. Wagner kirjoitti muista suurista oopperasäveltäjistä poiketen myös teoksiensa libretot itse.
Wagnerin sävellykset sisältävät huomattavaa kontrapunktitekniikan käyttöä, kromaattisuuden hyödyntämistä sekä omintakeisia harmonioita ja orkestraatiota. Niissä on runsasta johtoaiheiden käyttöä: temaattisia sävelkulkuja, jotka liittyvät tiettyihin hahmoihin, paikkoihin tai tapahtumiin. Wagner oli edelläkävijä Euroopan taidemusiikkiin suuresti vaikuttaneiden musiikillisten uudistusten, kuten äärimmäisen kromaattisuuden ja nopeasti vaihtuvien tonaalisten keskusten, käyttäjänä.
Hän muutti musiikkia koskevaa ajattelua kokonaistaideteoksen käsitteellään, joka yhdistää kaikki kirjalliset, musiikilliset ja näytelmälliset taiteet yhdeksi teokseksi. Tämä ajattelu huipentui neljän oopperan sarjaan "Nibelungin sormus". Wagner rakennutti Saksan Bayreuthiin oman oopperatalonsa, jotta hänen teoksiaan voitaisiin esittää juuri siten kuten hän halusi.
Wagnerin varhaisiin mestariteoksiin katsotaan kuuluvan oopperat "Lentävä hollantilainen" (1843), "Tannhäuser" (1845) ja "Lohengrin" (1850). Kypsän kauden mestariteoksiin kuuluvat "Tristan ja Isolde" (1865), "Nürnbergin mestarilaulajat" (1868), "Nibelungin sormus" (1876) ja "Parsifal" (1882).
Elämä.
Wagner oli perheensä seitsemäs lapsi. Hänen suvussaan oli useita opettajia ja kanttoreita sekä teatterin harrastajia. Wagnerin isä Friedrich Wagner kuoli pojan ollessa vasta puolivuotias, ja Wagnerin äiti avioitui pian taidemaalari, näyttelijä ja runoilija Ludwig Geyerin kanssa. Isäpuolensa (tai isänsä, sillä Wagnerin oikeasta isästä vallitsi jonkinlainen epätietoisuus) opastuksella nuori Wagner tutustui näyttämötaiteen maailmaan, jossa häneen tekivät vaikutuksen Carl Maria von Weberin ooppera "Taika-ampuja" (1821) ja Ludwig van Beethovenin ooppera "Fidelio" (1805). Nämä vaikutteet ohjasivat häntä musiikilliselle uralle.
Wagner opiskeli musiikkia aluksi itsenäisesti. Eräs hänen alkusoitoistaan esitettiin Leipzigin teatterissa jo vuonna 1830. Seuraavana vuonna hän alkoi opiskella kontrapunktia ja sävellystä kaupungin yliopistossa Tuomas-kirkon kanttorin Christian Theodor Weinligin opastuksessa. Weinlig esitytti Wagnerin varhaisia teoksia kuten "C-duurisinfonian" (1832) sekä eräitä alkusoittoja. Wagner sävelsi lauluja sekä piano- ja orkesterimusiikkia sekä pian myös kolme ensimmäistä oopperaansa: "Die Hochzeit" (1832, keskeneräinen), "Keijut" (Die Feen, 1834) ja "Lemmenkielto" (Das Liebesverbot, 1835). Vuonna 1833 Wagner pääsi kuoronjohtajaksi Würzburgiin. Vuosina 1834–1836 hän toimi kapellimestarina Magdeburgissa ja vuonna 1837 Königsbergissä. Vuonna 1836 hän avioitui Minna Planerin (1809–1866) kanssa, mutta liitosta tuli monien kriisien varjostama.
Vuonna 1837 Wagner siirtyi kapellimestariksi Riikaan, jossa hän kirjoitti ja sävelsi "Rienzin" kaksi ensimmäistä näytöstä. Hänen tavoitteenaan oli saada oopperoitaan esitetyksi Pariisissa, jonne hän matkustikin Lontoon kautta vuonna 1839. Myrskyisä merimatka antoi hänelle innoituksen oopperaan "Lentävä hollantilainen" (Der fliegende Holländer, 1843). Huolimatta hänen puolestaan annetuista suosituksista Wagner ei saanut oopperoitaan esitetyksi Pariisissa. Hän työskenteli kustantaja Schlesingerille sovittaen oopperoita pianolle ja kirjoittaen artikkeleita "Gazette Musicale" -lehteen. Vuoden 1840 lopulla Wagner joutui velkavankeuteen ylellisen elämänsä vuoksi. Vastoinkäymisistä huolimatta Pariisin-vuodet eivät olleet turhia: Wagneriin teki syvän vaikutuksen hänen kuulemansa Beethovenin yhdeksännen sinfonian esitys, ja lisäksi hän tutustui Hector Berlioziin sekä tämän sävellyksiin. Hän myi "Lentävän hollantilaisen" luonnokset Pariisin kaupunginoopperan johtajalle, ja teos esitettiin oopperassa nimellä "Aavelaiva" ("Le Vaisseau fantôme").
Dresdenin hoviteatteri otti "Rienzin" menestyksekkäästi ohjelmistoonsa vuonna 1842, ja Wagner päätti asettua kaupunkiin. "Rienzin" ohella "Lentävä hollantilainen" Wagnerin omana versiona saavutti suosiota, ja säveltäjä sai hovikapellimestarin paikan teatterissa vuonna 1843. "Tannhäuserin" partituuri valmistui 1845, ja samana vuonna oli teoksen kantaesitys. Lisäksi hän luonnosteli oopperat "Nürnbergin mestarilaulajat" (Die Meistersinger von Nürnberg), "Lohengrin" sekä "Jumalten tuho" ("Götterdämmerung"; tässä vaiheessa vielä esimuodossaan nimellä "Siegfriedin kuolema"). Vuonna 1846 hän johti Dresdenissä Beethovenin 9. sinfonian, ja esityksestä tuli käänteentekevä. Tutkittuaan klassista aihepiiriä ja germaanista kansantarustoa Wagner sai idean nibelungeista kertovaan draamaan vuonna 1848, innoituksenaan muinaiskreikkalaisen näytelmäkirjailijan Aiskhyloksen "Oresteia" (458 eaa.) sekä muinaisskandinaavinen "Edda".
Maanpako.
Keväällä 1848 Wagner osallistui Dresdenissä toukokuun vallankumoukseen, mikä pakotti hänet lähtemään maanpakoon Saksasta kahdeksitoista vuodeksi. Franz Liszt, jolla oli syvä ystävyyssuhde Wagneriin, auttoi tätä pakenemaan ensin Weimariin ja lopulta Zürichiin vuonna 1849. Liszt järjesti myös "Lohengrin"-oopperan ensiesityksen Weimarissa vuonna 1850. Zürichissä Wagnerin poliittinen aktiivisuus muuttui teoreettisten ja filosofisten tutkielmien kirjoittamiseksi, joista merkittävimpiä ovat "Die Kunst der Revolution" (1849), "Das Kunstwerk der Zukunft" (1850), antisemitistinen "Das Judentum in der Musik" (1850) sekä kokonaistaideteoksen ideaa käsittelevä "Oper und Drama" (1851). 
Vuodet 1850–1857 Wagner omisti "Nibelungin sormus" -tetralogialle (Der Ring des Nibelungen) lukuun ottamatta neljän kuukauden konserttimatkaa Lontooseen vuonna 1855. Hän sai valmiiksi "Nibelungin sormuksen" tekstin vuonna 1852. Ensimmäiset osat valmistuivat: "Reininkulta" (Das Rheingold) 1854 ja "Valkyyria" (Die Walküre) 1856. Työ keskeytyi vuonna 1857 "Siegfriedin" toisen näytöksen orkesteriluonnokseen, sillä hänen suunnittelemansa juhlanäytännön toteuttaminen osoittautui mahdottomaksi. Lisäksi häntä oli alkanut kiehtoa ajatus kelttiläisperäiseen taruun Tristanista ja Isoldesta perustuvasta oopperasta ("Tristan ja Isolde", 1857–1859). Teoksen syntyyn vaikutti myös Wagnerin rakkaus tämän luottomiehen ja turvapaikan antajan, Otto Wesendonckin, runoilijavaimoon Mathildeen. Wagner sävelsi osittain "Tristanin" teemoihin perustuvan viiden laulun sarjan Mathilden runojen pohjalta. Suhde paljastui, ja Wagner joutui lähtemään Venetsiaan talveksi 1858–1859 ja Luzerniin 1859, missä hän sävelsi "Tristan ja Isolden" toisen ja kolmannen näytöksen.
Vuonna 1860 Wagner matkusti jälleen Pariisiin, jossa pidetyt kolme konserttia saivat huomiota, mutta aiheuttivat taloudellisen tappion. Kaupungin Suuressa oopperassa esitettiin keisarin vaatimuksesta "Tannhäuser" (1843–1845), jonka bakkanaali- ja Venusvuorikohtaukset Wagner oli muokannut uudelleen. Teosta harjoiteltiin peräti 164 kertaa, mutta Jockey-Clubin provosoiman skandaalin takia se esitettiin vain kolme kertaa. Wagner oli kuitenkin ehtinyt saada Pariisissa taakseen ihailijajoukon, johon kuului muun muassa runoilija Charles Baudelaire.
Myöhäinen tuotanto.
Wagner vapautettiin maanpakolaisuudesta 1861, ja hän lähti Wieniin valmistellakseen "Tristan ja Isolde" -oopperan esitystä. Seuraavana vuonna hän alkoi jatkaa "Nürnbergin mestarilaulajien" (1861–1867) sävellystyötä, mutta erimielisyydet kustantajan kanssa johtivat siihen, että Wagnerin piti matkustaa konserttikiertueelle aina Pietariin ja Moskovaan saakka. "Tristan ja Isolden" esittämiseen liittyneet vastoinkäymiset johtivat jälleen taloudellisiin vaikeuksiin, ja velkojien ahdistamana Wagner joutui toukokuussa 1864 pakenemaan Müncheniin, jonne hänen suuri ihailijansa, Baijerin kuningas Ludvig II oli hänet kutsunut. Kuningas kehotti häntä jatkamaan "Nibelungin sormuksen" säveltämistä. "Tristan ja Isolde" esitettiin vihdoin ensi kerran 10. kesäkuuta 1865 Münchenin kansallisteatterissa Hans von Bülowin johdolla. Wagner valmisteli "Siegfried"-oopperan toisen näytöksen partituuria sekä "Parsifal"-oopperaa.
Säveltäjä joutui muuttamaan Tribscheniin Luzernin lähelle vuonna 1866 ajauduttuaan hovin epäsuosioon. Wagner oli yrittänyt käyttää nuorta kuningasta hyväkseen saavuttaakseen taiteelliset ja poliittiset tavoitteensa ja sai tämän takia Münchenissä pilkkanimen ”Lolus” viittauksena Ludvig I:n rakastajattareen Lola Monteziin. Wagnerin Tribschenissä viimeistelemä ooppera "Nürnbergin mestarilaulajat" sai kantaesityksensä – jälleen von Bülowin johdolla – Münchenissä vuonna 1868. Seuraavana vuonna Wagner jatkoi "Siegfriedin" ja "Jumalten tuhon" säveltämistä. Tältä kaudelta ovat peräisin useat kirjoitukset kuten "Staat und Religion" (1864), "Was ist deutsch" (1865), "Über das Dirigieren" (1869) ja "Beethoven" (1870). Vuonna 1870 Wagner avioitui Cosima von Bülowin (1837–1930) kanssa, joka oli Franz Lisztin tytär ja Hans von Bülowin entinen vaimo. Cosima toimi omalta osaltaan puolisonsa elämäntyön hyväksi myös säveltäjän kuoleman jälkeen. Wagner sävelsi "Siegfried-idyllin" Cosiman syntymäpäivän kunniaksi vuonna 1870.
Wagnerit saivat kolme lasta: Isolden, Evan ja Siegfriedin. Siegfriedistä (1869–1930) tuli myös säveltäjä. Siegfriedin poika Wieland (1917–1966) oli puolestaan tunnettu oopperaohjaaja ja teatterinjohtaja. Wielandin veli Wolfgang (1919–2010) toimi Bayreuthin oopperajuhlien johtajana. 
Wagner halusi valmistuvalle oopperatetralogialleen oman suurteatterin kauas suurkaupunkien teatterielämästä. Hänen 59-vuotispäivänään vuonna 1872 muurattiin teatterin peruskivi baijerilaiseen Bayreuthin pikkukaupunkiin. "Jumalten tuhon" valmistuttua vuonna 1874 alettiin valmistella oopperajuhlia. Kesällä 1876 "Nibelungin sormus" esitettiin kolme kertaa; taiteellisesti esitykset menestyivät hyvin, mutta taloudellisesti ne tuottivat 150 000 Saksan markan tappiot. Vuonna 1877 Wagner järjesti Lontoon Royal Albert Hallissa kahdeksan konserttia tappioiden kattamiseksi, mutta niistä saadut tulot olivat vaatimattomat. Seuraavana vuonna säveltäjä sai Baijerin kuninkaalliselta rahastolta lainan, jonka turvin tappiot pystyttiin maksamaan. 
Oopperajuhliin pettynyt Wagner alkoi vuoden 1877 jälkeen säveltää toden teolla viimeistä suurta oopperaansa "Parsifalia". Partituuri valmistui Palermossa 1882, minkä jälkeen säveltäjä palasi Bayreuthiin. Samana vuonna teoksen esitystä varten järjestetyille juhlaviikoille hän sai Ludvig II:lta käyttöönsä hovioopperan ja kuoron sekä johti itse viimeisen esityksen loppukohtauksen.
Loppuvuonna 1882 terveydentilansa horjuessa Wagner perheineen muutti Venetsiaan Palazzo Vendraminiin. Siellä hän ehti johtaa Cosiman kunniaksi Teatro La Fenicessä nuoruudenteoksensa, "C-duurisinfonian" (1832). Helmikuussa 1883 Wagner kuoli sydänkohtaukseen. Hänen ruumiinsa vietiin Bayreuthiin, jonne hänet haudattiin Wahnfriedin puutarhaan valmistuttamaansa hautapaikkaan.
Wagnerin luonne.
Wagner kuvattiin monissa aikalaisten kirjoituksissa iloluontoisena persoonana, joka vielä viimeisillä vuosillaan kiipeili huvikseen puissa ja kokeili päällään seisomista. Hän oli periaatteeltaan eettinen kasvissyöjä, mutta ei terveyssyistä luopunut itse kokonaan lihasta.
Wagnerin antisemitismi tarkoitti sitä, että hän näki juutalaisen kulttuurin vaikutuksen vieraana ja epäsopivana saksalaiseen kulttuuriin. Antisemitismi ei estänyt Wagnerin ystävyyttä useiden juutalaisten kanssa, joista muutamia hän kuvasi kirjoituksissaan ylistävästi.
Wagner oli poikkeuksellisen tietoinen omasta merkityksestään. Hän piti itseään nerona, joka ansaitsee vain parasta. Hänen rahavaransa eivät kuitenkaan aina riittäneet ylellisen elämäntavan kustantamiseen, joten hänen elämänsä oli aina kuningas Ludvig II:n tapaamiseen asti jatkuvaa velkojien pakenemista. Rahan lisäksi Wagner vaati ystäviltään kaikenlaista muutakin. Eniten kohua herätti se, kun hän kaappasi kapellimestari Hans von Bülowilta tämän vaimon Cosiman.
Wagnerilainen kokonaistaideteos.
Wagnerin runous ja näyttämötaide.
Wagner uudisti oopperaa monelta osin ja rikkoi totuttuja kaavoja. Hänen päämääränään oli luoda oopperasta kokonaistaideteos ("Gesamtkunstwerk"), jossa runo, musiikki sekä visuaaliset tekijät täydentävät toisiaan yhtä merkittävinä osatekijöinä. Libreton kirjoittaminen ja säveltäminen olivat hänelle yksi ja sama tapahtumasarja, joten hän päätti jo nuorena, että hänen on itse kirjoitettava omat librettonsa. Hänen mielestään vain säveltäjä saattoi tietää, millaisia musiikin tekstien tulisi olla. 
1800-luvun saksalainen romantiikka näkyy vahvasti Wagnerin aihevalinnoissa. Viisaat kuninkaat, urheat ritarit ja viattomat neidot ovat tärkeä osa wagnerilaista maailmaa. Tärkeintä Wagnerille oli kuitenkin aina kertomuksen dramaattinen teho. Niinpä hän ei koskaan tyytynyt kopioimaan vanhoja taruja sellaisenaan, vaan pyrki muokkaamaan niitä. Hän myös yhdisteli samaan teokseen mitä erilaisimpia vaikutteita. Wagner haki innoitusta muun muassa germaanien ja viikinkien mytologiasta, antiikin Kreikan teatterista, kristinuskosta, buddhalaisuudesta ja filosofiasta. Lisäksi hän seurasi aktiivisesti oman aikansa politiikkaa – esimerkiksi "Nibelungin sormus" voidaan tulkita 1800-luvun kapitalismin kritiikiksi.
Wagner jätti jälkensä myös oopperoiden esityskäytäntöihin. Hän siirsi orkesterin pois näkyvistä eli kehitti uudenlaisen syvän orkesterimontun. Hän myös sammutti valot katsomosta, jotta yleisön keskittyminen itse oopperaan helpottuisi.
Toisen maailmansodan jälkeen Wagnerin oopperoiden esitystapa on muuttunut suuresti. Romantiikan ajan ylenpalttiset lavasteet ovat vähentyneet, ja kapellimestarit yrittävät tulkinnoissaan välttää liiallista paatosta. "Nibelungin sormuksessa" laulajilla ei välttämättä ole entisajan tyyliin sarvikypäriä ja haarniskoja.
Wagnerin musiikki.
Wagnerin musiikki perustuu paljolti taitavaan johtoaiheen ("Leitmotiv") käyttöön. Johtoaiheen tarkoitus on pitää yllä teoksen musiikillista yhtenäisyyttä symboloimalla tiettyä henkilöä, tapahtumaa tai tunnelmaa. "Lentävästä hollantilaisesta" lähtien Wagner alkoi kehittää teemallista materiaalia, joka leviää koko oopperan kudokseen tietystä yksittäisestä musiikillisesta elementistä, kuten balladista. Muita Wagnerin uudistuksia musiikissa olivat jatkuva, sinfoninen melodian virta ("unendliche Melodie"), huomattavasti aiempaa suurempi orkesteri, omintakeiset harmoniset ratkaisut, soitinnus ja sointivärit, polyfonia, musiikin muotoa koskevat ideat, kuten paikoin äärimmäinen kromaattisuus, sekä tonaalisuuskäsitteen laajentaminen. Erityisesti oopperassa "Tristan ja Isolde" Wagner tutki perinteisen tonaalisuuden rajoja osoittaen tietä 1900-luvun atonaalista musiikkia kohti. 
Wagnerin tyyliä on usein pidetty romantiikan musiikillisen tyylin huipentumana, koska siinä tutkitaan tunteiden ilmaisun mahdollisuuksia aiempaa laajemmin. Wagnerin musiikki on usein hyvin dramaattista ja elämyksellistä. Orkesterilla on vähintään yhtä suuri rooli kuin laulajillakin. Se kommentoi tapahtumia lavalla, vihjailee tuleviin tapahtumiin ja muistelee aiemmin tapahtuneita asioita. Orkesterilla on siis melko samanlainen rooli kuin kuorolla antiikin Kreikan näytelmissä.
Wagnerin alkusoitot ovat siinä määrin tunnettuja, että niitä esitetään usein myös irrallaan oopperoista. Tällaisia esityksiä varten Wagner laati alkusoittoihin erikseen lopetukset, koska oopperoissa ne eivät lopu luontevasti vaan sulautuvat ensimmäiseen näytökseen. Hyvin kuuluisia Wagnerin laatimia melodioita ovat ”Hääkuoro” "Lohengrin"-oopperan 3. näytöksestä (joka on suosittu häämarssi) sekä ”Valkyyrioiden ratsastus” "Valkyyria"-oopperan 3. näytöksen alusta.
Oopperat.
Wagnerin ”musiikkidraamat” ovat hänen keskeinen taiteellinen perintönsä. Ne jaetaan kolmeen aikakauteen:
19-vuotiaana, vuonna 1832, Wagner alkoi säveltää ensi kerran oopperaa. Tämän "Die Hochzeit" (Häät) -nimisen teoksen työstäminen jäi kuitenkin kesken jo alkuvaiheessa. Kolme valmistunutta varhaisvaiheen oopperaa ovat "Keijut", "Lemmenkielto" sekä "Rienzi". Näissä teoksissa käytetty sävellystyyli oli vielä tavanomaista. Myöhemmin elämässään Wagner sanoi, että hän ei pitänyt varhaisia töitä osana ohjelmistoaan. Häntä ärsytti "Rienzin" jatkunut suosio hänen elinaikanaan. Nykyään Wagnerin varhaistuotantoa ei juuri esitetä, paitsi "Rienzin" alkusoittoa.
Wagnerin keskikauden oopperoita pidetään huomattavasti korkeampitasoisina. Keskivaiheen ensimmäinen teos on "Lentävä hollantilainen" (1841), jota seurasivat "Tannhäuser" (1843–1845) ja "Lohengrin" (1845–1848). Näitä kaikkia esitetään yhä laajalti.
Wagnerin mestariteoksia ovat hänen myöhäiskauden oopperansa, jotka veivät koko taidesuunnan kehitystä eteenpäin. Jotkut pitävät "Tristan ja Isoldea" (1857–1859) Wagnerin suurimpana yksittäisenä oopperana. "Nürnbergin mestarilaulajat" (1861–1867) on Wagnerin ainoa komedia (lukuun ottamatta unohdettua "Lemmenkieltoa"). "Nibelungin sormus" (1852–1874) on germaaniseen mytologiaan perustuva neljän oopperan sarja. Sen säveltäminen vei 26 vuotta, ja esitykset kestävät yhteensä noin 15 tuntia. Sormussarjaa on kutsuttu musiikinhistorian kunnianhimoisimmaksi hankkeeksi. Wagnerin viimeinen ooppera "Parsifal" (1877–1882), on syvämietteinen ja uskonnollissävytteinen Graalin maljan legendaan perustuva työ.
Wagner ammensi oopperoidensa aineksia pohjoiseurooppalaisesta mytologiasta, erityisesti islantilaisista lähteistä, kuten "Eddan" jumaltarustosta, "Völsunga"-saagasta ja saksalaisesta "Nibelungein laulusta". Teostensa ja teoreettisten esseidensä kautta Wagner työsti uutta näkemystään oopperasta, jota hän kutsui musiikkidraamaksi. Siinä kaikki musiikilliset ja draamalliset ainekset yhdistyvät yhdeksi taideteokseksi. 
Wagner asettaa oopperoissaan kovia vaatimuksia sekä orkesterille että laulajille, sillä hänen oopperansa ovat kestoltaan pitkiä. Onkin tapana puhua ”wagneriaanisista mittasuhteista”, kun halutaan vihjata jonkin asian olevan todella suurisuuntainen.
Muut musiikkiteokset.
Oopperoidensa lisäksi Wagner sävelsi vain muutamia teoksia. Niihin kuuluu 19-vuotiaana tehty sinfonia, "Faust"-alkusoitto (josta oli alun perin tarkoitus tulla "Faust-sinfonian" ensimmäinen osa; muita osia ei kuitenkaan valmistunut) sekä joitain muita alkusoittoja, kuoro- ja pianokappaleita ja Christoph Willibald Gluckin "Iphigénie en Tauride" -oopperan uudelleenorkestrointi. Useimmin esitetty ei-oopperateos on "Siegfried Idyll", kamarimusiikkiteos, jonka Wagner sävelsi toisen vaimonsa Cosiman syntymäpäiville; siinä hyödynnetään "Siegfried"-oopperan musiikkia. Tunnettuja ovat myös "Wesendonck-laulut", pianolle ja naisäänelle laadittu laulusarja, joka tehtiin "Tristan ja Isolden" ohessa ja omistettiin Mathilde Wesendonckille. Wagnerin tuotannon kuriositeetti on "American Centennial March", jonka Philadelphian kaupunki tilasi häneltä 5 000 dollarin hinnalla kaupungissa vuonna 1876 pidettyyn maailmannäyttelyyn.
Kun Wagner oli saanut viimeisen oopperansa "Parsifalin" valmiiksi, hän ilmoitti siirtyvänsä sinfonian pariin. Sävellystyö ei kuitenkaan ehtinyt alkaa ennen kuolemaa.
Vaikutus ja jälkimaine.
Wagnerin elämäntyöllä on ollut hyvin merkittävä, joskin kiistelty, vaikutus taiteeseen ja kulttuuriin. Elinaikanaan Wagner sai ihailijoiltaan osakseen kiihkeää omistautumista, ja jotkut nostivat hänet lähes jumalalliseen arvoon. Wagnerin sävellykset avasivat uusia taidemusiikin kehityskulkuja, ja lähes jokainen 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun säveltäjä joutui pohtimaan suhdettaan Wagneriin. Erityisen suoraan Wagnerille ovat velkaa Anton Bruckner sekä Hugo Wolf. Wagner-vaikutteet ovat keskeisiä myös esimerkiksi César Franckin, Henri Duparcin, Ernest Chaussonin, Jules Massenetin, Alexander von Zemlinskyn ja Hans Pfitznerin teoksissa. Gustav Mahler totesi, että ”On ollut vain Beethoven ja Wagner – heidän jälkeensä ei ketään”. Claude Debussyn ja Arnold Schönbergin vallankumoukselliset muutokset harmoniassa sekä moderni sävelkieli on usein historiallisissa katsauksissa jäljitetty Wagnerin "Tristan ja Isoldeen". "Nibelung"-sarjalla taas on merkittävä panos orkestraation kehityksessä – etenkin vaskisoitinten osalta. Oopperassa Wagner-vaikutteet musiikillisen muodon suhteen näkyvät suoraan esimerkiksi italialaisessa verismissä.
1800-luvulla Saksan musiikkielämää repi Wagnerin uudistusmielisen ja Johannes Brahmsin vanhoillisemman leirin välinen kiista. Wagnerin vastustajiin hänen omana aikanaan kuuluivat musiikillisessa kiistassa Brahmsin puolelle asettuneet hahmot, johtajanaan vaikutusvaltainen kriitikko, Eduard Hanslick. Hän sai tuekseen konservatiivisia edustajia Saksan musiikkioppilaitoksista, kuten Leipzigin Ignaz Moschelesin sekä Kölnin Ferdinand Hillerin. Natsi-Saksassa Wagner nostettiin kansallissäveltäjän asemaan; tämän ja säveltäjän antisemitismin vuoksi hänen teostensa esittäminen on ollut vaikeaa Israelissa. Daniel Barenboimin johdettua osan "Tristan ja Isoldesta" vuoden 2001 Israel-festivaaleilla kapellimestarin esityksiä alettiin boikotoida maassa. Wagneria soitetaan kuitenkin Israelin televisiossa ja radiossa.
Wagner antoi tärkeitä vaikutteita musiikin johtamisen periaatteisiin ja käytäntöön. Hänen aihetta käsittelevä esseensä vuodelta 1869 jatkoi Hector Berliozin ajatuskulkuja, ja esitti, että kapellimestarin tulee tulkita musiikkiteos uudelleen sen sijaan, että johtamisen tarkoitus olisi vain saada orkesteri soittamaan yhteen. Keskieurooppalaiseen kapellimestareiden perinteeseen, joka seurasi Wagnerin ajatuksia, kuuluvat esimerkiksi Hans von Bülow, Arthur Nikisch, Wilhelm Furtwängler sekä Herbert von Karajan. Wagner teki myös monia muutoksia oopperan esittämiseen. Hän halusi, että valot himmennetään dramaattisten esitysten aikana, ja hän käytti Bayreuthissa upotettua orkesterimonttua. Myös äänenkäyttöön tuli uusia ihanteita Wagnerin myötä, ja alettiin puhua wagnerilaisesta kestävästä ja vahvasta lauluäänestä, jota pitkien oopperoiden esittämiseen tarvittiin. Monet säveltäjät, kuten Debussy ja Pjotr Tšaikovski, yrittivät tarkoituksella päästä pois Wagnerin tukahduttavaksi kokemansa vaikutuksen alta ja kehittää varta vasten omaa ilmaisua.
Wagnerilla on ollut niin ikään vaikutusta kirjallisuuteen ja filosofiaan. Friedrich Nietzsche kuului Wagnerin sisäpiiriin 1870-luvun alkupuolella, ja hänen ensimmäinen julkaistu teoksensa, "Tragedian synty" (1872), näki Wagnerin musiikin dionyysisen eurooppalaisen kulttuurin jälleensyntymänä apollonista, järkivoittoista rappeutumista vastaan. Nietzschen ja Wagnerin välit rikkoontuivat ensimmäisen Bayreuthin festivaalin aikana. Nietzsche uskoi Wagnerin "Parsifalin" olevan kristillisvaikutteinen työ, ja hän moitti Wagneria yhdistyneelle Saksan valtakunnalle antautumisesta. 1900-luvulla runoilija W. H. Auden kutsui Wagneria ”kenties kaikkien aikojen suurimmaksi neroksi” ja Wagnerista paljon vaikutteita saaneet Thomas Mann sekä Marcel Proust käsittelivät häntä romaaneissaan. Samoin James Joyce käsitteli kirjoissaan Wagneria huolimatta siitä, ettei itse pitänyt tämän musiikista. T. S. Eliotin runoteos "Autio maa" (1922) lainaa Wagnerin librettoja. Ranskalaisista runoilijoista Charles Baudelaire, Stéphane Mallarmé sekä Paul Verlaine ihailivat Wagneria.
Bayreuthin Wagner-festivaalien liput myydään usein loppuun useiksi vuosiksi eteenpäin. Pätevistä laulajista on ajoittain pulaa, sillä Wagner-roolit kuuluvat oopperaohjelmiston vaikeimpiin.
Teokset.
Wagnerin oopperatuotanto jaetaan usein kolmeen kauteen:
1. Nuoruudenteokset
2. Varhaiset mestariteokset
3. Kypsän kauden mestariteokset
Joskus kausia katsotaan olevan neljä; viimeiseen kauteen kuuluvat tällöin "Tristan ja Isolde", "Tannhäuserin" pariisilaisversio, "Nürnbergin mestarilaulajat", "Siegfriedin" kolmas näytös, "Jumalten tuho" ja "Parsifal".
Muita teoksia