Datiivi

Datiivi on useissa kielissä sijamuoto, jota tyypillisesti käytetään ’antamista’ tms. ilmaisevien verbien yhteydessä merkitsemään vastaanottajaa, saajaa tai hyötyjää, esim. latinan "librum dedit Mariae" ’kirjan (hän) antoi Marialle’. Sen nimitys on peräisin jo antiikista ja latinan kieliopeista, joihin "casus dativus" (’antamisen, annettavan sija’) puolestaan tuli käännöslainana kreikan kielioppiperinteestä.
Joissakin kieliopin kuvausmalleissa datiivi-nimitystä käytetään myös kuvaamaan sanan tai lausekkeen semanttista roolia, niin että esimerkiksi englanninkielisessä lauseessa "he gave the book to Mary" ’hän antoi kirjan Marialle’ prepositiorakenne "to Mary" olisi ”datiivi”. 
Myös suomen kielioppiperinteessä vastaanottajaa tai kokijaa ilmaisevia genetiivi- tai allatiivimuotoisia lauseenjäseniä on nimitetty ”datiiviadverbiaaleiksi” "(isä antoi lasten syödä omenoita; ”Ihmisiksi”, sanoo Repin Maija kanalle)". Samoin genetiiviä, jolla etenkin vanhassa kirjasuomessa ilmaistiin vastaanottajaa tai kokijaa, on tapana nimittää ”datiivigenetiiviksi” ("Jumalan" [’Jumalalle’] "kiitos!, Sijtä tule Papin colmannes, ja sen cuolluen Perillisten caxi osa" ’siitä tulee papille kolmannes ja kuolleen perillisille kaksi osaa’).
Datiivisijojen merkitys ja käyttö.
Datiiveiksi nimitetyillä sijoilla on maailman kielissä laaja kirjo käyttötapoja. Latinassa ja klassisessa kreikassa, joiden kielioppeihin eurooppalainen kielioppitraditio perustuu, datiivilla on kaksi päätehtävää: ’antamista’ tms. merkitsevien verbien täydennyksenä se ilmaisee ’vastaanottajaa’ tai ’saajaa’, ja lisäksi se toimii abstraktimmin esimerkiksi ’tottelemista’, ’luottamista’ tai ’auttamista’ merkitsevien verbien täydennyksenä. Useissa Euroopan kielissä esihistoriallisista adverbirakenteista on kehittynyt prepositiorakenteita, joissa tiettyjen prepositioiden pääsanan sijaksi on saattanut vakiintua datiivi: esimerkiksi saksassa tietyt prepositiot vaativat datiivin, toiset merkityksen mukaan joko datiivin tai akkusatiivin. 
Useissa indoeurooppalaisissa kielissä datiivi ilmaisee ”epätyypillistä”, ei-agentiivista subjektia tai kokijaa, esim. muinaisnorjan honum er nauðsyn" ’hänelle on tarpeen, hän tarvitsee’, latinan mihi necesse est" tai venäjän mne nado" ’minun on tarpeen, minä tarvitsen’. Joskus datiivilla voidaan joissakin kielissä tiettyjen verbien tai rakenteiden yhteydessä ilmaista toimijaa, agenttia: latinan "puella amata nobis ’meidän rakastamamme [”meille rakastettu”] tyttö’. 
Omistajaa ilmaiseva datiivi (ns. "mihi est" -rakenne eli "dativus possessoris") tavataan myös esimerkiksi unkarissa "(Péternek van egy drapp zakója" ’Péterillä [”Péterille”] on beigevärinen takki’) ja liivissä ("minnõn um jõugõkōrali am" ’minulla [”minulle”] on hiekanvärinen takki’). Useissa kielissä datiivia käytetään ns. ulkoisen omistuksen ilmaisemiseen eli rakenteisiin, joissa omistaja ”nostetaan” substantiivin määritteen asemasta suoraan verbiä määrittäväksi adverbiaaliksi, esim. espanjan "los ojos se le llenarón de lágrimas" ’hänen silmänsä [sananmukaisesti: ”silmät hänelle”] täyttyivät kyynelistä’. 
Datiivi uralilaisissa kielissä.
Useissa uralilaisissa kielissä, kuten suomessa, vastaanottajaa tai saajaa ilmaiseva sija kuuluu paikallissijojen sarjaan ja sillä, kuten esimerkiksi suomen allatiivilla, ilmaistaan sekä saajaa "(hän antoi minulle ruokaa)" että liikkeen kohdetta "(hän pani ruoan pöydälle)". Nykyisissä kieliopeissa tämmöiset sijat usein luetaan paikallissijoiksi ja nimetään sen mukaisesti, mutta toisinaan käytäntö horjuu. Esimerkiksi itähantin kieliopissa sijaa, jolla on sekä datiivin että paikallissijan tehtävät, nimitetään datiivi-latiiviksi. Suomen kielen vanhemmissa kieliopeissa sijojen nimeäminen perustui latinan kieliopin esikuvaan, ja 1800-luvulle saakka allatiivia nimitettiin datiiviksi.
Paikallissijasarjoihin kuulumaton erillinen datiivisija on ainakin liivin, unkarin ja marin kielissä. Permiläisissä kielissä (komi ja udmurtti) datiivi on osa rakenteeltaan suomen ulkopaikallissijoja muistuttavaa kolmen omistussijan sarjaa, jotka ilmaisevat jonkun omistuksessa tai hallinnassa olemista (genetiivi), siihen tulemista (datiivi) tai siitä eroamista (ablatiivi).
Datiivi indoeurooppalaisissa kielissä.
Datiivi kuului jo indoeurooppalaisen kantakielen sijajärjestelmään ja on säilynyt useissa nykyisissäkin indoeurooppalaisissa kielissä, esimerkiksi albaanissa, balttilaisissa ja useimmissa slaavilaisissa kielissä. Germaanisista kielistä kantagermaanin datiivin ovat säilyttäneet esimerkiksi saksa ja islanti. Useissa niistäkin kielistä, joista datiivi ja muutkin substantiivien sijamuodot ovat kadonneet, vanhojen datiivimuotojen jäänteitä voi vielä näkyä persoonapronominien taivutuksessa.
Datiivi saksassa.
Saksassa datiivi vastaa kysymyksiin kenelle ja mille. Sitä vaaditaan myös joidenkin prepositiorakenteiden sekä tiettyjen verbien kanssa.
Esimerkkejä:
Datiivia vaativat prepositiot:
aus, bei, mit, nach, seit, von, zu
Datiivia vaativat prepositiot (kun vastataan kysymykseen missä):
an, auf, hinter, in, neben, über, unter, vor, zwischen
Datiivi latinassa.
Latinassa datiivilla on useita käyttötapoja. Yleisin on ns. perusdatiivi, jolla ilmaistaan ’antaa’-verbin ja muiden merkitykseltään samantapaisten verbien yhteydessä saajaa tai vastaanottajaa. 
Toinen tärkeä käyttö datiiville on "dativus possessoris". Sitä käytetään ilmaisemaan omistusta, kuten suomessa adessiivilla. Esimerkiksi "Laurae servus novus est", ’Lauralla on uusi orja’. "Dativus possessoris" voi ilmaista myös attributiivista omistusta, jota suomessa ilmaistaan genetiivimääritteellä tai possessiivisuffiksilla. Esimerkiksi ”Mihi nomen est Quintus” tarkoittaa ’nimeni on Quintus’ eli ’minulle nimi on Quintus’, jos datiivi käännetään suoraan suomen allatiivilla.
"Dativus finalis" eli ns. finaalinen datiivi ilmaisee tarkoitusta, ja se liittyy tavallisesti "esse"-verbiin (olla). Esimerkiksi "saluti esse", ’olla terveydeksi’.
"Dativus commodi" ilmaisee jonkun hyötyä, esimerkiksi "non scholae sed vitae discimus", ’emme opiskele koulua vaan elämää varten’.
Datiivi venäjässä.
Venäjän kielessä datiivia käytetään ilmaisemaan vastaanottajaa tai hyötyjää. Sitä käytetään myös iän ilmauksissa, esimerkiksi: Мне 36 лет ("mne 36 let," ‘olen [”minulle (on)”] 36 vuotta’). Prepositioiden к (k) ja по (po) jälkeen sekä joidenkin antamista tai lahjoittamista kuvaavien verbien yhteydessä on käytettävä datiivimuotoa.