Algot Untola

Algot Untola, alun perin Algoth Tietäväinen, kirjailijaniminä Maiju Lassila ja Irmari Rantamala (28. marraskuuta 1868 Tohmajärvi – 21. toukokuuta 1918 Helsinki), oli suomalainen kirjailija ja toimittaja. Tietäväisen sukuun syntyneelle pojalle annettiin nimeksi Algoth, mutta hän muutti nimensä myöhemmin Algot Untolaksi.
Lapsuus ja nuoruusvuodet.
Untolan vanhemmat olivat maanviljelijä Jaakko Wilhelm Tietäväinen ja Maria Simontytär Hakulinen. Isä kuoli vuonna 1881, ja seuraavana vuonna Algotin äiti meni uusiin naimisiin. Pojan isäpuolen alkoholinkäyttö aiheutti perheelle ongelmia. Koulussa hyvin menestynyt Algot pääsi sukulaisten avustuksella 1887 Sortavalan seminaariin, josta hän valmistui kansakoulunopettajaksi 23. elokuuta 1891.
Pietarin vuodet ja opettajan ura.
Untola toimi opettajana Raahessa, Kälviällä ja vuodesta 1893 lähtien Viipurissa, mutta sitten hän vaihtoi alaa ja siirtyi vuonna 1900 puutavarakauppiaaksi Pietariin.
Pietarissa Untola meni 1903 naimisiin Therese Marie Johanna Küstringin kanssa. Avioliitto päättyi kuitenkin nopeasti erään version mukaan siksi, että Therese Marie olisi ollut intersukupuolinen, toisen version mukaan taas Untola jätti vaimonsa heti häiden jälkeen. Avioliitto pysyi kuitenkin muodollisesti voimassa vuoteen 1913 saakka, jolloin Untola sai virallisen eron.
Pietarissa Untola liittyi mukaan sosialistivallankumouksellisten toimintaan ja kertoi itse olleensa avustajana mukana Venäjän sisäministeriä von Plehweä vastaan 28. elokuuta 1904 tehdyssä pommiattentaatissa. Plehwen murhan jälkeen Untola pakeni Suomeen ja toimi opettajana ensin Lohjalla Lohjansaaren koulussa 1904–1905 ja sen jälkeen Kaustisella Vintturin koulussa 1905–1907.
Kaustisella ollessaan Untola alkoi kirjoittaa Suomalaisen puolueen Kokkola-lehteen heti vuoden 1905 suurlakon jälkeen, ja seuraavana vuonna hän alkoi kirjoittaa lehteen pakinoita "Liisan Antti" ja "Maamies"-nimimerkeillä. Näiden pakinoiden herättämän huomion vuoksi Untola palkattiin myöhemmin Suomalaisen puolueen vaaliagitaattoriksi. Vuonna 1905 Untola oli tavannut Lohjalla leskirouva Olga Jasinskin, jonka kanssa hän asui yhdessä vuoteen 1907 saakka. Suhde päättyi, kun parin yhteinen lapsi kuoli ja kiivaan riidan lopuksi Jasinski kaatoi rikkihappoa Untolan sukupuolielimille.
Juha Hurmeen mukaan Untola ei sukuelintensä tuhouduttua enää kirjoittanut miehen nimellä.
Kirjailijana.
Opettajantoimen jätettyään Untola työskenteli ensin suomalaisen puolueen agitaattorina Vaasan läänin pohjoisessa ja itäisessä vaalipiirissä ja sitten vuosina 1908–1909 Satakunta-lehden päätoimittajana Porissa. Untola aloitti kirjailijanuransa julkaistuaan keväällä 1909 osittain omaelämäkerrallisen "Harhama"-romaaninsa.
Untola kirjoitti monilla kirjailijanimillä, joita olivat Maiju Lassila, Irmari Rantamala, Väinö Stenberg, J. I. Vatanen, Liisan-Antti ja Jussi Porilainen. Untolan tunnetuimmat teokset ovat Irmari Rantamalan nimellä 1909 julkaistu "Harhama" ja Maiju Lassilan nimellä vuonna 1910 ilmestynyt "Tulitikkuja lainaamassa". Untola kieltäytyi ottamasta vastaan jälkimmäisestä kirjasta myönnettyä valtion palkintoa. Asuessaan Kouvolassa Untola kirjoitti vuosina 1911–1912 useita näytelmiä, kuten "Kun lesket lempivät", "Kun ruusut kukkivat", "Luonnonlapsia" ja "Nuori mylläri". Pelkästään 1912 Untola julkaisi yhdeksän kirjaa eri salanimillä. Kaikkiaan Untola kirjoitti eri nimillä yli 20 kirjaa, viimeisen kirjansa "Turman talo" hän julkaisi 1916 Irmari Rantamalan nimellä.
Untolan aiemmin tuntematonta runotuotantoa on löytynyt arkistosta. Hän julkaisi 1893 kolme runoa nimimerkillä "A. T." eli Algot Tietäväinen. Hän oli opettajana Viipurin yläkansakoulussa ja meni mukaan Viipurin työväenyhdistyksen puhujayhdistyksen toimintaan. Yhdistys järjesti suuret arpajaiset, joiden yhteydessä myytiin "Karjala"-nimistä arpajaislehteä. Lehdessä oli seitsemän kaunokirjallista tekstiä, joista neljä oli nimettömiä, kolme runoa varustettuna allekirjoituksella "A. T." Olli Vilkuna kirjoittaa "Parnassossa" vuonna 2020, että tekijästä ei ole erehtymisen vaaraa: omana aikanaan yhdistyksen jäsenten lisäksi oli muillekin viipurilaisille selvää, kuka nimikirjainten takana oli. Vilkunan mukaan ne erottuivat laadullisesti "tavallisten sunnuntairunoilijoiden" tuotoksista, joita lehdet mielellään julkaisivat. Runot olivat "Langennut", juhlalehden nimikkoruno "Karjala" ja "Vangittu äiti", ja niissä surkuteltiin kalevalaisen Karjalan ja Suomen kansan kohtaloa sortajan kynsissä, mutta samalla yllytettiin taisteluun.
Untolalla oli myös sittemmin kadonnut käsikirjoitus nimeltä "Martta", jota hän 1896 Helsingissä käydessään tarjosi kustantajille. Hän lähetti sen myös Werner Söderströmille Porvooseen. Saatekirje on säilynyt. Teksti oli runokertomus ja aiheeltaan raamatullinen.
Työmies-lehden toimittajana.
Untola kannatti aluksi Suomalaista puoluetta, mutta riitaantui ja liittyi sosialidemokraatteihin. Kesällä 1916 Untola kirjoitti "Työmies"-lehteen kolme "Porvarikirjettä", jotka olivat hänen jäähyväisensä Suomalaiselle puolueelle. Syksystä 1917 lähtien Untola toimi "Työmiehen" vakituisena avustajana ja sittemmin toimittajana.
Panu Rajalan mukaan "Työmiehessä" Untola ("Irmari Rantamala") "kiihotti punakaarteja surmaamaan luokkaviholliset viimeiseen mieheen, jotta uusi punainen huomen veressä kirkastuisi" ja hän vielä erikseen kehotti tappamaan muun muassa kirjailija Juhani Ahon.
Viimeiset vaiheet.
Untola oli sisällissodassa punaisten puolella. Hän oli "Työmies"-lehden toimituksessa Helsingin valtaukseen saakka, ja lehden 12. huhtikuuta ilmestynyt viimeinen numero oli Untolan yksin toimittama. Viimeinen numero ehdittiin painaa, mutta sen jakelu jäi kesken saksalaisten joukkojen edettyä Helsingin keskustaan.
Untola vangittiin Helsingin valtauksen jälkeen, ja hän kuoli 21. toukokuuta 1918 epäselvissä olosuhteissa. Häntä oltiin kuljettamassa Helsingistä laivalla Suomenlinnaan teloitettavaksi. Jotkut tahot väittävät Untolan hypänneen veteen aikeinaan pako. Toiset sanovat, että Untola olisi ammuttu laivan kannelle ja sitten heitetty veteen. Leo Lindstenin kirjassa "Maiju Lassila – legenda jo eläessään" on Untolan viimeisistä vaiheista seuraava kuvaus:
Yrjö Räisäsen vaimo Kerttu-Liisa oli käynyt keskustelemassa tuomari Vilho Joutsenlahden kanssa, jonka tiedettiin auttaneen työväkeä ja hävinnyttä osapuolta sisällissodassa 1918 jo ennen valtiorikostuomioistuimia, ja olihan Vilho toiminut syytettyjen puolustusasianajajana myös kansanvaltuuskunnan tuomioistuimissa. Hän oli luvannut ottaa hoitaakseen Algoth Untolan puolustuksen. Viimeisessä kirjeessään 15.5.1918 Untola kyselee Kerttu Räisäseltä koska Joutsenlahti tulee ja pyysi kiirehtimään asian suhteen.  Mutta taisi jo aika tiimalasissa olla lopussa. Ja itse vankien tapaaminen oli tehty todella hankalaksi Suomenlinnan komendantin toimesta.
Ajan henkeä kuvaa, että senaattori A. Osw. Kairamo oli juuri Untolan kuolinpäivän aattona lähettänyt Suomenlinnan komendantille Carl von Wendtille kirjeen, jossa hän kiinnitti tämän huomiota siihen, että vankien joukossa pitäisi olla yksi kaikkein pahimmista kansankiihottajista, Untola. Komendantin vastauskirje kuului näin: ”Senaattori K. Herra A. Osw. Kairamo. Herra Senaattorin kirjailija Maiju Lassilaa koskevan ystävällisen kirjeen johdosta toukokuun 20. päivältä minulla on ilo ilmoittaa, että kuten päivälehdistä on jo käynyt ilmi, kyseessäoleva mies on jo ammuttu. Suurimmalla kunnioituksella /Carl von Wendt.”
Myös kirjailija ja Untolan kirjojen kustantaja Eino Railo, Toivo T. Kaila, kirjailijat Kyösti Wilkuna ja Toivo Tarvas sekä senaattori Oswald Kairamo olivat mukana Untolaa kuljettaneessa laivassa, ja heidän oli tarkoitus seurata Untolan teloitusta.
Algot Untola haudattiin teloitettujen punaisten joukkohautaan Santahaminan vankileirille. Vuonna 1939 Untolan jäännökset siirrettiin Hietaniemen hautausmaalle. Hautahaku.
16.8.2018 - Elämään heränneet - Maiju Lassila 150 v. - Vesa Ollilainen, Maiju Lassilan sisaren pojan poika
Kun kuolen, tiedän kuolevani syyttömänä, sillä tiedän tarkoittaneeni parasta. Olen koittanut saada aikaan rauhaa. Ehkäistä julmuuksia, olen rukoillut työväkeä karttamaan julmuutta,  kostoa jos en kirjoittanut. Oman itseni edessä olen luvannut asekädessä viimeiseen veripisaraan asti suojella jokaista porvarinaista jos onnettomuus uhkaa. Olen joka kirjoituksessani kokenut taivuttaa mielenrauhaa vetoamalla sekä omien että vastustajien parhaiden tunteisiin. Olen alun pitäen, yksityiselle ainoalle, jolle olen suullisesti jotain puhunut toimittaja Räisäselle. Sanonut, että vallankumous on onneton askel ja on heti alettava etsiä sovintoa. Sen puhuin jo tammikuun kolmantenakymmenentenä päivänä ja toistin useasti myöhemmin samalle Räisäselle.
Juuri minä panin alkuun senkin rauhan tarjouksen, joka julkaistiin työmiehessä  huhtikuun 10. päivänä. Minä lähetin Räisäsen sopimaan siitä maisterin Kedon kanssa, että hän etsisi allekirjoittajat ja laatisi asian. Kun punakaarti esti työmiehen julkaisemasta kehotusta laskee aseet. Kirjoitin minä omalla uhallani saman ja vielä selvemmän kehotuksen ja vedoten punaisten parhaisiin tunteisiin ja sain sen menemään oman nimeni voimalla. Olen selittänyt, että työväen kysymystä ei voida aseilla ratkaista, sillä työväki ei kykene vielä ottamaan asioiden hoitoa käsiinsä. Olen ainoa, joka on kirjoittanut rauhan ja sovinnon nimessä ja nähnyt siinä pelastukset.
Olen kirjoittanut vaikeissa oloissa ja todella vaikeasti ja omatuntoni mukaan. Jos minua rangaistaan, tehdään minulle vääryyttä.Olen nähnyt työväen hädän ja siunaan sen tulevaisuutta enkä huuda kostoa kenellekään.