Astounding Sounds, Amazing Music

Astounding Sounds, Amazing Music on space rock -yhtye Hawkwindin studioalbumi vuodelta 1976. Albumi nousi Britannian albumilistalla sijalle 33 ja sai ristiriitaisen vastaanoton johtuen lähinnä aiempaa monipuolisemmasta musiikillisesta suuntauksesta, joka hämmensi monia yhtyeen faneja. 
Taustaa.
Vuosi 1975 oli vaiheikas Hawkwindin historiassa. Toukokuussa kesken Pohjois-Amerikan kiertuetta erotetun Lemmy Kilmisterin tilalle basistiksi tuli Pink Fairiesissa aiemmin soittanut kitaristi Paul Rudolph ja saman vuoden elokuussa Readingin festivaaleilla yhtyeen kanssa lavalle nousi vierailijana laulaja-lyyrikko Robert Calvert, joka oli lähtenyt soolouralle yhtyeestä paria vuotta aiemmin. Readingin esiintyminen jäi tanssijatar Stacian viimeiseksi yhtyeessä. 
Myös levytyssopimus United Artistsin kanssa päättyi, ja yhtye löysi uuden kodin Tony Stratton-Smithin Charisma-merkiltä ja manageriksi Doug Smithin tilalle tuli Tony Howard. Robert Calvert palasi yhtyeeseen täysiaikaiseksi jäseneksi alkuvuodesta 1976. Calvertin ja Rudolphin lisäksi yhtyeeseen kuuluivat kitaristi-laulaja Dave Brock, fonisti Nik Turner, kosketinsoittaja Simon House sekä rumpalit Simon King ja Alan Powell. 
Albumin konsepti ja kappaleet.
Levyn nimi ja kansitaide parodioi vanhoja tieteislehtiä (kts. "Astounding Science Fiction"). Konseptissa jokaisen laulun tarkoitus oli olla niin sanottu irrallinen lehdessä oleva tieteistarina. Albumin kappaleet eivät sinänsä muodosta mitään yhtenäistä teemaa. Albumin sisäpussissa oli kuvitteellisia postimyynti-ilmoituksia lehtien tyyliin ja myös jokaisen jäsenen oma kuvitteellinen mainos. Laulaja Robert Calvert totesi albumin teon aikaan science fictionin olevan ajan nouseva trendi, mikä selittänee albumin teeman. 
Albumilla kaikki yhtyeen jäsenet rumpali Simon Kingiä lukuun ottamatta ovat osallistuneet kappaleiden tekoon. Tämä näkyy musiikillisesti monipuolisina sävellyksinä, esimerkkeinä Rudolphin säveltämä jazz-funk-vaikutteinen instrumentaali ”The Aubergine That Ate Rangoon”, joka pohjautui hänen tekemäänsä syntetisaattori-demoon ja tunnelmallisemmat, Pink Floyd-henkiset instrumentaalit, Powellin ”City Of Lagoons” ja Housen ”Chronoglide Skyway”. Nik Turnerin ja Housen intialaisvaikutteita omaava "Kadu Flyer" pohjautui lehtijuttuun, jossa kerrottiin henkilöstä joka aikoi lentää Mount Everestilta riippuliitämällä. 
Albumin tunnetuin kappale on Calvertin sanoittama ja Dave Brockin säveltämä kymmenminuuttinen, tunnelmallinen ”Steppenwolf”, joka pohjautuu Hermann Hessen samannimiseen romaaniin (suomeksi "Arosusi"). Calvert oli levyttänyt kappaleesta hyvin erilaisen version paria vuotta aiemmin Adrian Wagnerin kanssa, mutta kun hän kuuli Dave Brockin riffin, hän päätti käyttää lyriikat uudelleen kyseiseen riffiin. 
Myös Calvert/Brock-tuotantoa oleva ”Reefer Madness” perustuu samannimiseen, vuonna 1936 valmistuneeseen marihuanan vastaiseen opetusfilmiin. Alun perin amerikkalaisen kirkon toimesta tehdystä valistusfilmistä oli 1970-luvulla tullut camp-klassikko sen tahattoman huumorin johdosta. 
Singlenäkin julkaistu ”Kerb Crawler” on nopea-tempoisempi hard rock -kappale, jonka albumiversion miksasi Pink Floyd -kitaristi David Gilmour. Kappale on hyvin samanhenkinen yhtyeen "Silver Machine"-hittisinglen kanssa. Lyriikoiden aiheena on autoiluun liittyvä romantiikka. 
Albumin saama vastaanotto ja kokoonpanon hajoaminen.
Albumi sai ristiriitaisen vastaanoton fanien keskuudessa, ja kriitikot kritisoivat albumia muun muassa ”suunnattomaksi”, kun taas kitaristi Dave Brockin mielestä ”albumilla oli liikaakin suuntauksia!” Brittiläisen New Musical Expressin kriitikko Dick Tracy puolestaan kehui albumia arvostelussaan juuri sen monipuolisuudesta. Britannian albumilistalla albumi nousi sijalle 33, mikä oli yhtyeen heikoin sijoitus kyseisellä listalla debyyttialbumin jälkeen. 
Albumin julkaisun jälkeen yhtye lähti kiertueelle, jossa lavasteena toimi ”Atomhenge”-niminen, futuristinen versio Stonehenge-monumentista jonka olivat suunnitelleet Larry Smart ja Hawkwindin taustaryhmään kuulunut valotaiteilija Jonathan "Liquid Len" Smeethon. 
Pian kiertueen jälkeen yhtye hajautui sisäisesti kahtia: Alan Powell, Nik Turner ja Paul Rudolph halusivat tuoda yhtyeen musiikkiin uusia vaikutteita, kun taas Calvert ja Brock halusivat jatkaa perinteisemmällä tyylillä. Powell ja Turner erotettiin yhtyeestä vuoden 1976 lopulla ja Rudolph vuoden 1977 alussa.