tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Edith Nesbit

Edith Nesbit (15. elokuuta 1858 Kennington, Surrey, Englanti – 4. toukokuuta 1924 New Romney, Kent, Englanti), naimisiinmenon jälkeen Edith Bland, oli englantilainen kirjailija, jonka lapsille suunnattuja tarinoita julkaistiin nimellä E. Nesbit. Hänen kirjalliseen tuotantoonsa kuuluu yli 60 kirjaa, joista osasta on myös tehty televisio- ja elokuvasovituksia. Kirjallisen uransa lisäksi hän toimi myös politiikassa ja osallistui esimerkiksi nykyisen Työväenpuolueen edeltäjän Fabian Societyn toimintaan. 
Vaikutus.
E. Nesbitin tuotanto on vaikuttanut moniin myöhempiin lastenkirjailijoihin. J. K. Rowling on maininnut hänet yhdeksi innoittajistaan ja lapsuutensa suosikkikirjailijoista. J. R. R. Tolkienin "Roverandomissa" esiintyvä hiekkatietäjä Psamatos Psamatides on ulkonäöltään ja luonteeltaan varsin suoraviivainen viittaus "Yksitoista toivomusta" -kirjan psammeadiin – käsikirjoitusvaiheessa sitä jopa nimitettiin psammeadiksi. 1940-luvun lopulla C. S. Lewis kuvaili Chad Walshille tekeillä olevaa lastenkirjaansa ”E. Nesbitin perinteen mukaiseksi”. Teos oli mahdollisesti "Velho ja leijona", ensimmäinen "Narnian tarinoista". Nesbit oli Lewisin elinikäinen suosikki, johon hän oli tutustunut jo 1900-luvun alkuvuosikymmenellä lukien "The Strand Magazinen" jatkokertomuksia. Tammikuussa 1923, 24-vuotiaana, Lewis merkitsi päiväkirjaansa: ”Uneksin, että löysin asemahallin odotushuoneesta E. Nesbitin kirjoittaman lastenkertomuksen, jota en ollut nähnyt koskaan aikaisemmin, ja kiinnostuin niin kovasti, että myöhästyin junasta.”
Seabury Ford

Seabury Ford (15. lokakuuta 1801 Cheshire – 8. toukokuuta 1855) oli yhdysvaltalainen Whig-puoluetta edustanut poliitikko, joka toimi Ohion kuvernöörinä vuosina 1849–1850. Hän valmistui juristiksi Yalen yliopistosta. Kuollessaan Ford oli 54-vuotias. 
Varhaiset vaiheet.
Ford syntyi Connecticutin Cheshiressä 1801, ja muutti Ohion Burtoniin vanhempiensa kanssa 1807. Hän opiskeli Burton Academyssa ja valmistui Yalen yliopistosta 1825. Yalessa Ford äänestettiin luokkansa toimesta "kiusaajaksi", joka oli kunniallinen nimitys psyykkisesti vahvimmalle luokassa.
Ura.
Ford valmistui Yalesta 1825, palasi Ohioon ja luki lakia setänsä, tuomari Peter Hitchcockin alaisuudessa. Lainopinnot hän aloitti 1827.
Lorenz Oken

Lorenz Oken (1. elokuuta 1779 Bohlsbach – 11. elokuuta 1851 Zürich) oli saksalainen luonnontieteilijä. Hänen oikea nimensä oli Lorenz Okenfuss.
Okenfuss opiskeli luonnonhistoriaa ja lääketiedettä Würzburgin yliopistossa. Hän meni palkattomaksi luennoitsijaksi Göttingenin yliopistoon ja lyhensi täällä nimensä Okeniksi. Täällä hän julkaisi vuonna 1802 teoksen "Grundriss der Naturphilosophie, der Theorie der Sinne, mit der darauf gegründeten Classification der Thiere", joka oli ensimmäinen julkaisujen sarjassa, joihin perustui hänen johtajuutensa Saksan luonnonfilosofisessa liikkeessä.
Oken valittiin Zürichin yliopiston professoriksi vuonna 1832, jossa hän työskenteli kuolemaansa asti.
Oken nimesi linnuista muun muassa töyhtöromiskon ("Chauna torquata").
Dina Korzun

Diana Aleksandrovna ”Dina” Korzun (; s. 13. huhtikuuta 1971 Smolensk) on venäläinen näyttelijä. Hän aloitti uransa näyttämöllä, mutta on sittemmin esiintynyt myös elokuvissa, kuten Paweł Pawlikowskin "Last Resortissa" (2000).
Hänen äitinsä on Olga Dmitrievna Korzun, joka työskenteli insinöörinä ja kasvatti tyttärensä yksin. Koulussa tytär suuntautui taidelinjalle ja harrasti tanssia. Harrastuksessaan Dina Korzun tapasi tulevan aviomiehensä, Moskovan teatterijohtajan Ansar Khalilullinin. Nuoret asettuivat yhdessä Moskovaan, ja Korzun tuli Moskovan taideteatterikouluun. He saivat myös lapsen ja Dina Korzun liittyi Moskovan taideteatterin näyttelijäryhmään.
Dina Korzunin pitkän elokuvan debyytti tapahtui vuonna 1998 Valeri Todorovskin draamassa "Country of the Deaf", joka perustuu Renata Litvinovan romaaniin. Vuonna 2000 hän päätti siirtyä kokonaan elokuvanäyttelijäksi ja muutti Englantiin filmaamaan Paweł Pawlikowskin "Last Resort" -melodramaa. Elokuva ja erityisesti Dina Korzunin osuus toi kriitikoilta kittäviä arvioita. Hän sai muun muassa parhaan naisnäyttelijän palkinnon Gijónin kansainvälisillä elokuvajuhlilla Espanjassa vuonna 2000. Samaan aikaan Korzun tapasi toisen aviomiehensä, belgialaisen dokumenttiohjaajan Louis Franckin.
Vuonna 2015 hän näytteli brittiläisen BBC:n "Sharp Visors" -sarjan kolmannella kaudella.
Dina Korzun on vuonna 2006 perustanut Подари жизнь (Give Life) -säätiön tukemaan vakavasti sairaiden lasten hoitoa Venäjällä.
Morgan Stanley

Morgan Stanley () on yhdysvaltalainen liikepankki, jonka pääkonttori on New Yorkissa. Sillä on myös paikallistoimistot Lontoossa ja Hongkongissa. Morgan Stanleyn pääkilpailija on Goldman Sachs, joka on Morgan Stanleyn ohella ainoa subprime-kriisistä selvinnyt Wall Streetin investointipankki, joka sekin muuttui liikepankiksi säilyäkseen elinkelpoisena.
Subprime-kriisi.
Subprime-kriisin myötä Morgan Stanley ja Goldman Sachs ilmoittivat 22. syyskuuta 2008 luopuvansa investointipankki-statuksesta ja muuttuvansa liikepankeiksi. Morgan Stanley ja Goldman Sachs olivat viimeiset merkittävät itsenäiset yhdysvaltalaiset investointipankit. Investointipankkitoiminta perustui taattuun markkinarahoituksen saamiseen, jota ei enää katsota mahdolliseksi entisessä laajuudessa. Liikepankiksi muuttuvista pankeista tulee holdingyhtiöitä, ja niihin sovelletaan vastedes tavallisia pankkeja koskevia, huomattavasti investointipankkeja tiukempia sääntöjä. Vastineeksi rahoitusvaihtoehdot monipuolistuvat ja esimerkiksi Yhdysvaltain keskuspankin hätälainoitus tulee niiden saataville. Liikepankkeina ne voivat myös ottaa vastaan yleisön talletuksia.
Tuloskunto hyvä.
Subprime-kriisin pahimman vaiheen keskellä Morgan Stanley julkisti 17. syyskuuta 2008 tilivuoden kolmannen neljänneksen tuloksensa (1,43 miljardia dollaria) heikenneen vain 3 prosenttia vuotta aikaisemmasta. 
Osakekohtainen tulos oli 1,32 dollaria (1,38 dollaria 2007). Markkinaennusteet odottivat osakekohtaisen tuloksen olevan puolet pienempi.
Mitsubishi UFJ suuromistajaksi.
22. syyskuuta 2008 japanilainen rahoitusjätti Mitsubishi UFJ Financial Group ilmoitti ostavansa Morgan Stanleysta 10-20 prosentin osuuden. 
Yrityksellä on tavoitteena saada kaupan yhteydessä oma edustajansa Morgan Stanleyn hallitukseen. Mitsubishi UFJ aikoo käyttää ostokseensa korkeintaan 900 miljardia jeniä (6 miljardia euroa). Lopulta se osti 21 prosentin osuuden.
Lila Kedrova

Lila Kedrova (, alk. Jelizaveta Nikolajevna Kedrova (Елизавета Николаевна Кедрова); 9. lokakuuta 1918 Pietari, Venäjän SFNT – 16. helmikuuta 2000 Sault Ste. Marie, Ontario, Kanada) oli venäläissyntyinen ranskalainen näyttelijä.
Kedrova voitti vuonna 1964 parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon roolistaan elokuvassa "Kerro minulle, Zorbas". Hänelle myönnettiin vielä vuonna 1984 Tony-palkinto esiintymisestä "Zorba"-musikaalissa.
Kedrova kuoli 81-vuotiaana Kanadan Ontariossa kärsittyään viimeisinä vuosinaan Alzheimerin taudista.
Bernadette Lafont

Bernadette Lafont (25. lokakuuta 1938 Nîmes, Ranska – 25. heinäkuuta 2013) oli ranskalainen näyttelijä, joka näytteli yli 120 elokuvassa.
Lafont aloitti uransa vuonna 1958 ja esiintyi useissa uuden aallon elokuvissa, kuten François Truffaut’n "Vintiöissä" ja Claude Chabrolin "Ystävyksissä". Hän voitti vuonna 1986 parhaan naissivuosan César-palkinnon Claude Millerin elokuvasta "L’Effrontée" ja vuonna 2003 vielä kunnia-Césarin.
Lafont'lla oli nuorena kuollut näyttelijätytär Pauline Lafont.
Claude Miller

Claude Miller (20. helmikuuta 1942 Pariisi – 4. huhtikuuta 2012 Pariisi) oli ranskalainen elokuvaohjaaja.
Miller voitti ainoan César-palkintonsa vuonna 1982. Hän oli ehdolla Cannesin Kultaisen palmun (1998, 2003) ja Berliinin Kultaisen karhun (2000) saajaksi. Hänelle myönnettiin Cannesissa tuomariston palkinto vuonna 1998 elokuvasta "Huviretki painajaisiin".
Millerin muita Suomessa esitettyjä elokuvia ovat "Sittenkin rakastan sinua" (1977), "Komedia meistä rakastavaisista" (1978), "Pikku varas" (1988), "Säestäjä" (1992) ja "Hymy" (1993).
Vojtěch Jasný

Vojtěch Jasný (30. marraskuuta 1925 Kelč, Zlínin lääni – 15. marraskuuta 2019 Přerov) oli tšekkiläinen elokuvaohjaaja. Hän voitti vuonna 1963 Cannesin elokuvajuhlien tuomariston palkinnon ("Prix du Jury") ja vuonna 1969 parhaan ohjaajan palkkinnon. Jasný kuului tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon ohjaajiin. Vuonna 1984 Jasný muutti Yhdysvaltoihin.
Jasný oli 1960-luvulla Tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon keskeisimpiä tekijöitä. Hänen elokuvansa "Kun kissa tulee" sai vuonna 1963 Cannesin elokuvajuhlien tuomariston palkinnon ("Prix du Jury"). Kuusi vuotta myöhemmin Jasný sai Cannesissa parhaan ohjaajan palkkinnon elokuvasta "Ystävät ja kylän miehet". Elokuva kiellettiin Tšekkoslovakiassa Neuvostoliiton miehityksen jälkeen, sillä se esitti Neuvostoliiton kommunismin raa’an vaikutuksen tšekkoslovakialaisiin.
Jasný lähti maanpakoon vuoden 1968 miehityksen jälkeen ja ohjasi sen jälkeen useita elokuvia muualla Euroopassa. Hän muutti 1980-luvulla Yhdysvaltoihin, missä hän muun muassa opetti Columbian yliopistossa, School of Visual Artsissa ja New Yorkin elokuva-akatemiassa. Jasný osallistui vuonna 2002 Steven Spielbergin perustaman Survivors of the Shoah Visual History Foundation -säätiön viisiosaiseen dokumenttisarjaan "Broken Silence". Jasný ohjasi siihen osion ”Hell on Earth”.
Jasný oli urallaan useita kertoja ehdolla Kultaisen palmun saajaksi, ja hän toimi itse Cannesin elokuvajuhlien tuomariston jäsenenä.
Bill McKinney

Bill McKinney (12. syyskuuta 1931 – 1. joulukuuta 2011) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Elokuvia, joissa hän on esiintynyt, ovat muiden muassa "Syvä joki" (1972), "Rambo – taistelija" (1982), "Kielletty kohde" (1989) ja "Vihreä maili" (1999). Hän näytteli erityisen paljon Clint Eastwoodin kanssa etenkin 1970-luvulla, elokuvissa "Rajut kaverit" (1974)", Lainsuojaton" (1976), "Luotikuja" (1977), "Mies San Fernandosta" (1978), "Lällärit lakoon" (1980) ja "Bronco Billy" (1980). Hän vieraili myös lukuisissa televisiosarjoissa, kuten "Columbo", "Ritari Ässä" ja "Murhasta tuli totta".
McKinney syntyi Chattanoogassa Tennesseessä. Hän liittyi Yhdysvaltain laivastoon 19-vuotiaana ja palveltuaan Korean sodassa opiskeli Kalifornian kuuluisassa Pasadena Playhousessa ja Lee Strasbergin The Actors Studiossa New Yorkissa. 
McKinney oli myös laulaja ja levytti countrymusiikkia.
Taylor Hackford

Taylor Edwin Hackford (s. 31. joulukuuta 1944) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, jonka ohjaustöitä ovat muun muassa elokuvat "Upseeri ja herrasmies" (1982), "Kaikki pelissä" (1984), "Paholaisen asianajaja" (1997) "Todistettavasti elossa" (2000) ja "Ray" (2004) Parker 2013. Hänelle myönnettiin vuonna 1979 Oscar- ja vuonna 2006 Grammy-palkinto. 
Hackford syntyi Kalifornian Santa Barbarassa ja oli 1960-luvulla Peace Corpsin vapaaehtoistyössä Boliviassa. Hän valmistui Etelä-Kalifornian yliopistosta. 
Hackfordin nykyisenä puolisona on ollut vuodesta 1997 lähtien näyttelijä Helen Mirren.
Eleazar ben Simon

Eleazar ben Simon (n. ensimmäinen vuosisata - 70 jaa.) oli seloottien johtaja ensimmäisessä juutalaissodassa. 
Vuonna 66 hän väijytti joukkoineen legioona XII Fulminatan Beth-Horonissa, kun tämä oli palaamassa epäonnistuneelta Jerusalemin ensimmäiseltä piiritykseltä.
Vuonna 70 Rooman armeija Tituksen johdolla palasi Jerusalemiin ja piiritti sen. Eleazar oli silloin yksi Jerusalemin komentajista ja hän komensi selooteista koottua sotajoukkoa yhdessä Giskalan Johanneksen kanssa. Neljän kuukauden jälkeen Jerusalem antautui.
Lis Verhoeven

Lis Verhoeven (11. maaliskuuta 1931 – 2. heinäkuuta 2019) oli saksalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hän syntyi Frankfurt am Mainissa ja opiskeli vuosina 1949–1951 Münchenin Otto Falckenberg Schulessa.
Verhoeven on esittänyt näyttämöllä muiden muassa Shakespearen "Macbethin" ja "Romeon ja Julian" naispääosat. Hän oli 1960-luvun alussa naimisissa Mario Adorfin kanssa; myös tytär Stella Maria (s. 1963) on näyttelijä.
Skorpioni (ballista)

Skorpioni oli roomalaisten keksimä piiritysase, jolla voitiin ampua suuria vasamia tai kuulia 400 metrin päähän. Skorpioni muistutti jättimäistä varsijousta, jonka periaate keksittiin jo antiikin Kreikan aikoihin. Vasta Rooman legioonat alkoivat käyttää sitä suuremmassa mittakaavassa. 
Skorpionia käytti muutama sotilas, eikä se ollut kovinkaan suuri verrattuna muihin sen ajan katapultteihin ja ballistoihin. Jokaisella legioonalla oli 60 skorpionia eli 1 jokaiselle kenturialle. Skorpionilla ammuttiin usein usean aseen ryhmässä, ns. patterina korkealla mäellä. Tällaisen ryhmittymän tulinopeus oli jopa 250 nuolta minuutissa. 
Vuonna 46 eaa. Pohjois-Afrikassa käydyssä taistelussa roomalainen skorpionin miehistö sai ammuttua erääseen ratsumieheen osuman, joka lävisti tämän ja heitti hänet satulasta. Nykytutkijat ovat todistaneet skorpionin olevan tarkka ja voimakas ase.
Dexter Morgan

Dexter Morgan (s. Dexter Moser) on kuvitteellinen hahmo Jeff Lindsayn kirjoittamissa romaaneissa "Dexterin pimeät unet" (2004), "Dexterin kolkko kutsumus" (2005), "Dexter vailla varjoaan" (2007), "Dexter by Design" (2009), "Dexter Is Delicious" (2010), "Double Dexter" (2011), "Dexter’s Final Cut" (2013) ja "Dexter Is Dead" (2015).
Vuonna 2004 ilmestyneestä romaanista on tehty myös yhdysvaltalainen televisiosarja "Dexter", jossa Morgania esittää näyttelijä Michael C. Hall. Sarjaa tuotettiin kahdeksan tuotantokautta vuosina 2006–2013, ja sitä jatkettiin vuonna 2021 minisarjalla ' ja vuodesta 2025 alkaen myös jatko-osasarjalla ', jota on määrä tuottaa useampi tuotantokausi. Lisäksi hahmon nuoruudesta kertoo esiosasarja "" (2024–2025).
Hahmon kuvaus.
Dexter Morgan työskentelee veriroisketutkijana Miamin poliisilaitoksessa, mutta hänellä on jo pienestä pitäen ollut taipumus tappamiseen. Dexter tappaa vain rikollisia, kuten murhaajia, jotka eivät ole saaneet oikeudessa tuomiota tai joita ei ole saatu kiinni. 
Dexterille ominaista on se, että hän väittää, ettei hänellä ei ole minkäänlaista tunne-elämää. Hän on kuitenkin kiintynyt adoptiosiskoonsa Debraan sekä naisystäväänsä Ritaan ja tämän lapsiin, Astoriin ja Codyyn. 
Lapsuus ja suhde veljeen.
Kun Dexter oli pieni lapsi, hänen äitinsä murhattiin kylmäverisesti moottorisahalla tämän silmien edessä. Dexter ei muista itse veljeään Briania, joka oli myös todistanut murhaa. Poliisi nimeltä Harry Morgan otti rikospaikalta löydetyn Dexterin kasvattipojakseen, eikä kerro hänelle ikinä Brianista. Huomattuaan Dexterin himon tappamiseen, Harry hyväksyi sen ja opetti poikaansa kohdistamaan himonsa rikollisiin. Harry myös koulutti Dexterille oikean lähestymistavan murhaamiseen.
Myöhemmin Dexter kohtaa veljensä Brian Moserin, jolla on samanlainen taipumus murhaamiseen. Brian esittää lääkäri Rudy Cooperia ja seurustelee Dexterin siskon Debran kanssa. Brian ehdottaa Dexterille yhteistyötä ja tuo tainnutetun Debran ”lahjana” Dexterille, joka kuitenkin päättää pelastaa siskonsa ja tappaa Brianin, lavastaen sen itsemurhaksi. Brianin aikaisemmat murhat, joita Dexterin työpaikka tutki, ratkaistaan ja poliisijoukot lähtevät pidättämään häntä. He löytävät kuolleen Brianin ruumiin, eikä kukaan epäile, että itsemurha olisi lavastus.
Teuvo Kallio

Teuvo Kalervo Kallio (11. elokuuta 1932 Loimaa – 2. lokakuuta 2012 Kauniainen) oli suomalainen oikeustieteen tohtori. Hän teki pitkän työuran hallinnollisissa tehtävissä. Hän oli valtakunnansovittelija 1980–1990 ja oikeusministeriön kansliapäällikkö. Hän on saanut työoikeudenneuvoksen arvonimen. Kallio oli myös dosenttina Helsingin yliopistossa.
Koulutus ja ura.
Kallio valmistui ylioppilaaksi 1953, lainopin kandidaatiksi 1958, varatuomariksi 1964, oikeustieteen lisensiaatiksi 1968 ja tohtoriksi 1978.
Kallio toimi Kuopion Seudun Osuuskassan toimitusjohtajana 1963–1970, pankkitarkastusviraston ylitarkastajana vuodesta 1970 ja ylijohtajana 1972–1973. Työtuomioistuimen v.s. sihteerinä hän oli 1971 ja 1973. Helsingin yliopistossa Kallio opetti työoikeutta.
Sovittelijana.
Teuvo Kallio toimi vuodesta 1973 Uudenmaan piirisovittelijana, joka on eräänlainen valtakunnansovittelijan apulainen, ja joutui myös osallistumaan valtakunnallisten riitojen selvittämiseen. Hän toimi myös valtakunnansovittelija Paavo J. Paavolan sijaisena lakkotalvena 1975–1976. Valtakunnansovittelija Keijo Liinamaan äkillisen kuoleman jälkeen vuonna 1980 hän toimi virkaa tekevänä valtakunnansovittelijana.
Phillip Parker King

Phillip Parker King (13. joulukuuta 1791 Norfolkinsaari – 26. helmikuuta 1856 Sydney) oli australialainen tutkimusmatkailija, laivastoupseeri ja lintutieteilijä.
Elämäkerta.
Kingin vanhemmat olivat Philip Gidley King ja Anna Josepha Coombe. Perhe purjehti Englantiin lokakuussa 1796 Phillipin ollessa viisivuotias. Hänen isänsä valittiin Uuden Etelä-Walesin kuvernööriksi ja vanhemmat muuttivat Australiaan 1799. Phillip jäi Essexiin Burfordin perheeseen. 1802 hänet lähetettiin Portsmouthin laivastoakatemiaan. Marraskuussa 1807 hän aloitti palveluksensa laivaston "Dianalla". Hänestä tuli merikadetti ja hän palveli kuusi vuotta Pohjanmerellä, Biskajanlahdella ja Välimerellä. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1814.
Vuonna 1817 Britannian hallitus määräsi Kingin kartoittamaan Australian (joka tunnettiin tuolloin Uutena-Hollantina) rannikkovesiä, joita Matthew Flinders oli vuonna 1803 aiemmin tutkinut. Ennen lähtöään hän avioitui Harriet Lethbridgen kanssa. Hän purjehti 22. joulukuuta 1817 Sydneystä 84 tonnin kutteri "HMS Mermaidilla" mukanaan 19 hengen miehistö. Kaikkiaan King suoritti "Mermaidilla" kolme tutkimusretkeä. Neljännen matkan hän teki sluuppi "HMS Bathurstilla". Matkat tehtiin 1817–1822. Hän kartoitti myös Tasmanian ja Bassinsalmen vedet.
King ylennettiin komentajaksi 1821. Hän palasi Englantiin 1823 ja komensi sittemmin "HMS Adventurea". Yhdessä "HMS Beaglen" kanssa hän kartoitti viiden vuoden ajan Magalhãesinsalmea. Retken tulokset julkistettiin Royal Geographical Societyn kokouksessa 1831. Kingillä oli asunto Dunhevedissä Sydneyn esikaupungissa, jossa hän kestitsi Charles Darwinia tammikuussa 1836.
Kingiä seurasi Australian pohjoisten rantojen kartoittajana myöhemmin kapteeni John Clements Wickham.
Kunnianosoitukset.
King oli Royal Societyn jäsen. Hänen kunniakseen painettiin Australiassa 2 punnan postimerkki 1963.
Nimeäjänä.
King nimesi linnuista muun muassa pilkkaviuhtojan ("Tachyeres patachonicus", aik. "Oidemia patachonica") vuonna 1828. Häneltä ovat peräisin myös Cobourgin niemimaan ja Port Essingtonin nimet, edellinen prinssi Leopold Saxe-Coburgin ja jälkimmäinen amiraali sir William Essingtonin mukaan.
Chinampa

Chinampa oli kaisloista ja mudasta järveen koottu puutarhaläntti, jollaisia asteekit ja jotkut muut esikolumbiaaniset Mesoamerikan kansat käyttivät viljelyyn Meksikon laaksossa suurella Texcoco-järvellä. Chiampojen käyttöön lienee päädytty alkujaan sen takia että Tenochtitlánin saarella oli puutetta viljeltävästä maa-alasta. Asteekkijohtajat pyrkivät edistämään chinampojen rakentamista. 
Chinampa rakennettiin aitaamalla pajulla tai vastaavalla alue matalasta järven kohdasta, ja kasaamalla aitaukseen mätäneviä kasveja ja mutaa. Chinampojen välissä kulki kanootin mentävä kanava kylvöä ja sadon korjaamista varten. Yleensä chinampassa viljeltiin maissia, papua, kurpitsaa, amaranttia, tomaatteja, chilipippuria ja yrttejä.
Chinampoja lannoitettiin ihmisen ulosteilla ja järven pohjamudalla. Chinampa on espanjalainen käännös nahuatlinkielisestä sanasta "chinamitl", ruo'oista tehty neliö. Niitä sanotaan usein virheellisesti kelluviksi puutarhoiksi. Yhden chinampan ala oli yleensä 30 kertaa 2,5 metriä. Chinampojen uskotaan tuottaneen 1/2–2/3 asteekien pääkaupungin Tenochtitlánin ravinnosta.
Varhaisimmat tunnetut chinampat ovat ajalta 1150–1350 niin sanotulta keskijälkiklassiselta ajalta, jolloin Meksikon laaksossa oli kilpailevia kaupunkivaltioita ennen asteekkien nousua. Chinampoja rakennettiin pääosin suuren Texcoco-vesistön eteläosissa, Xochimilco- ja Chalcojärvillä sekä Tenochtitlánin ympäristössä. Pieniä chinampoja oli myös varsinaisen Texcoco-järven itäosassa Xaltocanin lähellä. Koska Texcoco-järvestä on kuivatettu suurin osa ja valtava Méxicon kaupunki rakennettu sen kohdalle, chinampoja on enää vain eräässä kohdassa Xochimilcossa.
Kehitysmaantiede

Kehitysmaantieteessä tutkitaan erityisesti maapallon köyhimpiä maita ja alueita, eli niin sanottua kolmatta maailmaa. Köyhän etelän vastaparina nähdään Pohjoisen teknis-taloudellinen kulttuuri. Kehitystutkimuksen tavoin myös kehitysmaantiede on ongelmakeskeinen, monia tieteenaloja ja monikulttuurisia lähestymistapoja hyödyntävä tieteenala, ja se muistuttaa läheisesti kehitysmaatutkimusta. 
Kehitysmaantiedettä voi opiskella ainakin Helsingin yliopistossa.
Itzcóatl

Itzcóatl oli 4. asteekkihallitsija, joka hallitsi 1427 (tai 1428) – 1440. Hän voitti Meksikon laaksoa hallinneet tepaneekit. Itzcóatl solmi kahden muun tepeneekkeja vastustaneen valtion kanssa kolmiliiton, josta tuli myöhemmän asteekkien suurvallan ydin. Meksikon laakson eteläosa joutui asteekkien kolmiliiton haltuun, ja lopulta valtakunta laajeni hieman laakson ulkopuolellekin.
Itzcóatl oli ensimmäisen asteekkien "tlatoani"n eli kuninkaan, Acamapichtlin poika. Izcoatl pääsi tlatoaniksi sen jälkeen kun läheisen tepaneekkien pääkaupungin Azcapotzalcon johtaja Mixtla surmasi hänen edeltäjänsä Chimalpopocan. Hallintokaudellaan Itzcóatl tuhosi monia varhaisempia kirjoituksia vahvistaakseen mielikuvaa että hän perusti Meksikon valtakunnan.
Kauno Kallio

Kauno Sankari Kallio (31. heinäkuuta 1877 Ruovesi – 29. kesäkuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka on suunnitellut muun muassa kirkkoja ja hautamuistomerkkejä. Hän oli Oiva Kallion veli ja työskenteli veljensä kanssa.
Kallion vanhemmat olivat kirkkoherra, lääninrovasti Pietari Antero Kallio (entinen Öst) ja Lydia Charlotta Durchman. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan lyseosta 1896 ja hän valmistui arkkitehdiksi Polyteknillisestä opistosta vuonna 1900. Hän työskenteli aluksi arkkitehti Gustaf Nyströmin toimistossa sekä Nyström-Petrelius-Penttilän arkkitehtitoimistossa, ennen kuin hän perusti 1903 yhteisen toimiston arkkitehti Werner von Essenin ja rakennusmestari Emanuel Ikäläisen kanssa nimellä Essen, Kallio ja Ikäläinen. Toimisto suunnitteli useita asuintaloja Helsinkiin. Kallio perusti oman toimiston 1913. Hänen ensimmäinen merkittävä työnsä oli samana vuonna valmistunut Tampereen teatteri.
Kallio osallistui veljensä Oiva Kallion kanssa 1910- ja 1920-luvuilla useisiin arkkitehtikilpailuihin, ja he suunnittelivat kilpailuehdotustensa pohjalta muun muassa Imatran voimalaitoksen julkisivut. Yksin Kauno S. Kallio suunnitteli vuosina 1920–1937 kymmenen Kansallis-Osake-Pankin haarakonttorirakennusta. Hän erikoistui sitten kirkkorakennusten suunnitteluun, ja uudisrakennusten lisäksi hän suunnitteli myös kirkkojen korjauksia ja entisöintejä.
Aappo I. Piippo

Aappo Ilmari Piippo (6. kesäkuuta 1950 Vieremä – 6. helmikuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja sanoittaja.
Tausta.
Piippo toimi vuosina 1964–1979 viisi vuotta merimiehenä sekä hitsaajana, ahtaajana ja toimittajana Ruotsissa.
Ura.
Jo Ruotsissa Piippo julkaisi kaksi runokokoelmaa. Palattuaan Suomeen hän teki yhteistyötä muun muassa Toivo Kärjen kanssa 1980-luvun alussa. Levytettyjä Kärki-Piippo -kappaleita kertyi 24, tunnetuimpina "Lapsi ja ristimeri" (Harri Saksala 1980), "Elämän varsitiellä" (Esa Niemitalo 1981), "Soi siellä kuumat tuulet" (Kake Randelin 1982), "Lemmenjoen tie" (Jukka Raitanen 1982), "Satama" (Eino Grön 1983) ja "Unelma" (Ragni Malmstén 1988). Kärjen jäämistöstä löytyi vielä runsaasti esittämättömiä yhteistyökappaleita, joista on levytetty "Karjalan kukka" (Raimo Salo 2021) ja "Kohta väistyy yö" (Savonlinna-kuoro 2022). Piippo teki tekstit Kärjen laulunäytelmiin "Sitkee metsän eläin" ja "Häät".
Piippo käänsi kirjallisuutta ruotsista suomeksi, muun muassa Dan Anderssonin ja Nils Ferlinin tuotantoa.
Jo 1900-luvulla Piipon levytetty sanoitustuotanto käsitti ainakin 578 laulua. Hän teki yhteistyötä useiden suomalaisen viihdemusiikin eturivin säveltäjien kanssa ja muun muassa julkaisi kokoelman 1990-luvun iskelmiä Erik Lindströmin säveltämään musiikkiin. Hänen laulujaan levyttivät muun muassa Finlanders, Eino Grön, Oiva Kaltiokumpu, Eija Kantola, Heidi Kyrö, Sauli Lehtonen, Eero Magga, Esa Niemitalo, Teuvo Oinas, Esa Pakarinen, Solistiyhtye Suomi, Lasse Hoikka ja Souvarit, Reijo Taipale, Jukka Raitanen, laulu- ja soitinyhtye Neilikka ja Kari Tapio. Juha Vainion viimeisellä äänitteellä "Viiskymppisen viisut" Aappo I. Piippo oli ainoa vierailija laulullaan "Viimeiset merimiehet". Tehdessään sanoituksia Kikalle ja Nylon Beatille Piippo käytti salanimeä Kristiina Sydänmaa.
Oili Suomi

Oili Suomi (o.s. Kaisla, 17. joulukuuta 1927 Turku – 24. huhtikuuta 2023 Turku) oli suomalainen poliitikko, joka toimi 1970-luvulla kahteen otteeseen kansanedustajana (1970–1972, 1977–1979) ja parikymmentä vuotta Turun kaupunginvaltuustossa (1965–1984). Vaaleissa 1978 hänet valittiin myös presidentin valitsijamieheksi. Suomi edusti luottamustehtävissä Suomen kansan demokraattista liittoa. Hän kuului myös Suomen kommunistiseen puolueeseen ja sen ”taistolaiseen” oppositioon. Myöhemmin Suomi vaikutti uudessa SKP:ssä.
Oili Suomi vaikutti lukuisissa kansalaisjärjestöissä nuoruudestaan alkaen. Hän työskenteli Turussa Suomen demokraattisen nuorisoliiton ohjelmasihteerinä, Suomen demokratian pioneerien liiton piirisihteerinä ja Suomen Rauhanpuolustajien toiminnanohjaajana sekä kuului muun muassa n piirikomiteaan, Suomi–Neuvostoliitto-seuran piiritoimikuntaan, Suomen naisten demokraattisen liiton liittotoimikuntaan ja Kansan raittiusliiton liittovaltuustoon. Suomi oli Turun vapaa-ajattelijoiden jäsen ja sai vuonna 2008 Vapaa-ajattelijain liiton kultaisen ansiomerkin. 
Suomi on haudattu Turun hautausmaan muistolehtoon.
Kunnallisvaalit 1918

Vuoden 1918 kunnallisvaalit olivat ensimmäiset yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuneet kunnallisvaalit Suomessa. Ne järjestettiin sisällissodan jälkeen vuoden 1918 lopulla uuden kunnallisvaalilain tultua voimaan marraskuussa 1917. Osissa kunnista, kuten esimerkiksi Helsingin maalaiskunnassa, äänestys venyi kuitenkin vuoden 1919 puolelle.
Tulokset.
Vaaleissa oli äänioikeutettuja 1 653 665. 
Äänestysaktiivisuudessa oli suurta kuntakohtaista vaihtelua. Korkein äänestysprosentti oli Pietarsaaressa 66,9 % ja matalin Kaskisissa 0,7 %. Matalan äänestysprosentin kunnissa oli kyse siitä, että vaaleissa oli ehdolla vain yksi lista, jossa oli yhtä monta ehdokasta kuin valtuustoon valittiin jäseniä. Tällöin ei äänestämisellä ollut mitään merkitystä.
Porvarilliset ehdokkaat saivat vaaleissa koko maan tasolla 64,1 % äänistä ja sosialistit 35,9 %. Sosialistien heikko menestys johtui siitä, että merkittävä määrä heidän kannattajiaan oli vankileireillä. Myös vaalityön organisointi oli sisällissodan hävinneelle osapuolelle vaikeaa.
Tuuli Merikoski

Tuuli Merikoski (ent. Merikoski-Silius, s. 22. marraskuuta 1967) on suomalainen keskimatkojen juoksija. Hänen päämatkansa olivat 800 m ja 1 500 m. Merikosken vuonna 1991 juostu 800 metrin ennätysaika 2.00,59 säilyi Suomen ennätyksenä vuoteen 2021, jolloin sen rikkoi Sara Kuivisto. Seuratasolla Merikoski edusti Tampereen Pyrintöä, jonka hallituksen jäsen hän edelleen on.
Tuuli Merikoski opiskeli filosofian maisteriksi Helsingin yliopistossa pääaineenaan yleinen kielitiede. Hänen vuonna 1998 tekemänsä pro gradun aihe oli: "Kultakypärä survoi pikkumustan kaappiin: Sanomalehtien jääkiekkoselostusten verbien semanttista analyysia."
Merikoski työskenteli vuodesta 2001 Suomen Olympiakomitean palveluksessa huippu-urheilijoiden opinto- ja urasuunnittelun asiantuntijana. Toukokuussa 2011 Merikoski siirtyi Helsingin Malmilla sijaitsevan Helmi Liiketalousopiston huippu-urheilukoulutuksen kehittämispäälliköksi.
Merikosken ensimmäinen aviomies oli entinen Tapparan jääkiekkoilija Jyrki Silius. Heillä on kaksi yhteistä lasta. Vuodesta 2012 Merikoski oli naimisissa liikuntaneuvos ja jalkapallovaikuttaja Erkki Alajan kanssa tämän kuolemaan 20. heinäkuuta 2023 asti.
Gaius Cestius Gallus

Gaius Cestius Gallus (k. 67 jaa.) oli konsuli ja Syyrian legaatti antiikin Rooman aikana. Hän oli legaattina vuodesta 63 tai 65. 
Vuonna 66 alkoi ensimmäinen juutalaissota, ja Gallus sai tehtäväkseen koota armeijan ja marssia tukahduttamaan kapina alkuunsa. Hän onnistui Beit She'arimin alueen Jezreelin laaksossa, mutta epäonnistui Jerusalemin valtaamisessa. Perääntyessään Jerusalemista hän ja hänen legioonansa XII Fulminata joutuivat juutalaiskapinallisten ahdistamiksi Beth-Horonin solassa, jolloin roomalaiset kärsivät suuria tappioita. Hänen onnistui paeta vaivoin uhraamalla suuren osan miehistään ja kalustostaan. Gallus oli menettänyt taisteluissa juutalaisia vastaan 5 780 Rooman sotilasta kaatuneina ja XII Fulminata kotkansa. Hän itsekin kuoli pian tämän jälkeen.
Simon Bar Giora

Simon Bar Giora (k. 70 jaa.) (tunnetaan myös Simeon Bar Giora tai Simon Ben Giora) oli yksi juutalaiskapinallisten johtajista ensimmäisessä juutalaissodassa 66–70 jaa. Rooman valtakuntaa vastaan.
Hän kuoli vuonna 70 Jerusalemin piirityksen jälkeen kun roomalaiset kuristivat hänet voitonjuhliensa päätteeksi.
Giskalan Johannes

Giskalan Johannes (k. 70 jaa.) (tunnetaan myös nimellä "Yohanan me-Gush Halav", tai "Johannes ben Levi") oli yksi juutalaiskapinallisten johtajista ensimmäisessä juutalaissodassa Rooman valtakuntaa vastaan. 
Roomalaisten ryöstäessä ja polttaessa Johanneksen kotikylän, hän kokosi vastarintaliikkeen roomalaisia vastaan. Vuonna 70 roomalaiset piirittivät kenraali Titus Flavius Vespaniuksen johdolla Jerusalemin ja neljä kuukautta myöhemmin se vallattiin. Johannes oli tällöin Jerusalemin selooteista koottujen joukkojen komentaja ja hänet lähetettiin Roomaan, jossa hän vietti loppuelämänsä vankeudessa.
Levi Jern

Johan Levi Jern (22. syyskuuta 1893 Mustasaari – 22. toukokuuta 1973 Vaasa) oli suomalainen maanviljelijä, kunnallisneuvos ja ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustaja.
Jernin vanhemmat olivat maanviljelijä, saarnaaja August Jern ja Ulrika Nääs. Hän kävi kansakoulun ja vuonna 1912 kansanopiston ja toimi sitten maanviljelijänä Mustasaaressa vuosina 1919–1955. Jern sai kunnallisneuvoksen arvon 1941.
Jern oli RKP:n kansanedustajana vuosina 1922–1954 Vaasan läänin eteläisestä vaalipiiristä. Hän toimi ruotsalaisen eduskuntaryhmän puheenjohtajana ja oli presidentin valitsijamies vuoden 1950 presidentinvaaleissa. Kunnallispolitiikassa Jern oli mukana Mustasaaren kunnanvaltuuston ja kunnallislautakunnan puheenjohtajana. Hän oli Suomenruotsalaisten kansankäräjien puheenjohtajana ja valtuutettuna sekä RKP:n keskushallituksen varapuheenjohtajana.
Jern oli naimisissa vuosina 1917–1956 Signe Matilda Ahlbäckin kanssa. Vuonna 1957 hän meni uusiin naimisiin Ester Elisabet Lindrosin (ent. Malin) kanssa. Kansanedustaja Elly Sigfrids oli hänen tyttärensä.
Matti Miikki

Matti Nikolai Miikki (30. joulukuuta 1889 Ruokolahti – 9. heinäkuuta 1960 Imatra) oli suomalainen maanviljelijä, kunnallisneuvos ja Maalaisliiton kansanedustaja ja ministeri.
Miikin vanhemmat olivat talollinen Matti Heikinpoika Miikki ja Katri Mälkiä. Hän kävi kansakoulun ja toimi sitten maanviljelijänä ensin Ruokolahdella vuoteen 1948 saakka ja sitten Imatralla vuosina 1948–1960. Miikki teki opintomatkat Norjaan 1939 ja Puolaan 1956.
Miikki oli Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1930–1960 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä 1930–1945, Kymen läänin itäistä vaalipiiriä 1945–1948 ja Kymen läänin vaalipiiriä 1948–1960. Hän kuului myös valtiontilintarkastajiin ja oli toisena valtiovarainministerinä Kekkosen III hallituksessa 1951–1953. Miikki kuoli kesken vaalikauden ja hänen tilalleen eduskuntaan tuli Mikko Kaarna.
Miikki toimi presidentin valitsijamiehenä vuoden 1950 presidentinvaaleissa ja oli mukana kunnallispolitiikassa Imatran kauppalanvaltuuston jäsenenä ja Ruokolahden kunnanvaltuuston puheenjohtajana sekä kunnallislautakunnan esimiehenä ja rahastonhoitajana. Miikki sai kunnallisneuvoksen arvonimen vuonna 1954. Miikki oli myös muun muassa Maalaisliiton Karjalan piirin puheenjohtajana 1945–1960 ja puolueen Etelä-Karjalan piiritoimikunnan jäsenenä ja rahastonhoitajana.
Miikki oli naimisissa vuodesta 1912 Miina Joutosen kanssa. He saivat kuusi lasta.
Ritva Melender

Ritva Kaija Hannele Melender (o.s. Lemettinen, s. 9. syyskuuta 1960 Ylistaro) on suomalainen kestävyysjuoksija. Hänen Lontoon maratonilla vuonna 1995 juoksemansa aika 2.28.00 säilyi Suomen ennätyksenä vuoteen 2023 asti, jolloin sen alitti Alisa Vainio. Seuratasolla Melender edusti Vaasan Vasamaa ja Nurmon Urheilijat -99:ää.
Oskari Räisänen

Oskari Vilhelm (Oki) Räisänen (9. huhtikuuta 1886 Iisalmi – 23. toukokuuta 1950 Helsinki) oli taiteilija ja "Helsingin Sanomien" pilapiirtäjä. Räisänen käytti myös nimimerkkejä "Ansu", "Okias", "Räisänen", "Räisäs-Oki", "O." ja "Savolaisia".
Räisäsen vanhemmat olivat kelloseppä Heikki Räisänen ja Maria Kristiina Vahlberg. Hän kävi kaksi vuotta reaali- ja porvarikoulua ja opiskeli sitten Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1904–1907. Räisänen oli pilapiirtäjänä "Maakansa"-lehdessä 1930–1932 ja "Helsingin Sanomissa" 1932–1950, seuraten lehdestä toiseen pakinoitsija "Eeroa" (Lassi Hiekkala), jonka pakinoita kuvitti. Räisänen piirsi pilakuvia myös "Tuulispää"- ja "Kurikka"-huumorilehtiin. Pilapiirrosten ohella Räisänen maalasi myös muotokuvia ja kuvitti vuonna 1923 Maiju Lassilan "Tulitikkuja lainaamassa" -teoksen. Hän osallistui yleisiin taidenäyttelyihin vuodesta 1906 lähtien ja piti kaksi yksityisnäyttelyä. Räisänen otti osaa myös Leipzigissa vuonna 1927 pidettyyn taidegrafiikkanäyttelyyn. 
Räisänen oli naimisissa vuodesta 1913 piirustuksen opettaja Anna-Liisa Liukun kanssa.
Raaka-Arska

Raaka-Arska (oikealta nimeltään Ari Tuominen, s. 1958) on suomalainen rock-laulaja ja roudari. Hän tuli tunnetuksi ennen kaikkea Popeda -yhtyeen roudarina, mutta on ollut myös sitä ennen ainakin Eppu Normaalin mukana. 1980-luvulta lähtien Raaka-Arska esitti Popedan keikoilla yhden kappaleen per keikka aina eroamiseensa saakka, ja vieraili lavalla silloin tällöin vielä myöhemminkin. Kontra-cover "Muumi Muumi" on ollut hänen bravuurinsa. Vuonna 1989 Raaka-Arska äänitti soolo-EP:n, mutta se ei saavuttanut mainittavaa menestystä. Kesällä 1994 Arska perusti oman Raaka-Arska &amp; Rengasraudat -yhtyeen, joka julkaisi kaksi albumia. Yhtye keikkailee edelleen silloin tällöin.
Nykyisin Tuominen on maanviljelijä ja asuu Ruovedellä. Ennen ryhtymistään maanviljelijäksi Tuominen toimi hetken aikaa myös fysiikan opettajana.
Pidä mua hyvänä

Pidä mua hyvänä on suomalaisen Raaka-Arska &amp; Rengasraudat -yhtyeen debyyttialbumi. Se julkaistiin vuonna 1995.
Albumi ei ollut kaupallinen menestys. Sitä prässättiin kaikkiaan 1000 kappaletta, jotka on myyty loppuun. Levyn tunnetuin kappale lienee Popedasta tutun Ilari "Ilpo" Ainialan tekemä "Naisten superpesis".
Marko Hautala

Marko Hautala (s. 5. kesäkuuta 1973 Kauhava) on suomalainen kirjailija. Hän kirjoittaa psykologista kauhua. Hautalan teoksia on käännetty muun muassa saksaksi, italiaksi, tšekiksi ja englanniksi.
Hautala on koulutukseltaan filosofian maisteri englannin kielestä Vaasan yliopistosta.
Vuonna 1999 Hautala sai kunniamaininnan J. H. Erkon kirjoituskilpailussa. Hän sai Tiiliskivi-palkinnon romaanista "Itsevalaisevat" vuonna 2008 ja Kalevi Jäntin palkinnon romaanista "Käärinliinat" vuonna 2010. Hautala oli Nuori Aleksis -palkintoehdokkaana vuonna 2013. "Pimeän arkkitehti" (2020) oli ehdolla ensimmäistä kertaa jaetun Pohjalaisen kirjallisuuspalkinnon saajaksi vuonna 2021. Hautala oli vuonna 2021 ehdolla yhdysvaltalaisen Shirley Jackson -palkinnon saajaksi pitkän novellin (novelette) sarjassa novellillaan ”Pale Toes”. Kuolleiden valssi (2022) on ehdolla vuoden 2023 Tähtifantasia-palkinnon saajaksi. 
Hautala asuu Vaasassa.
Kärpänen (vuoden 1958 elokuva)

Kärpänen ("The Fly") on Kurt Neumannin ohjaama yhdysvaltalainen kauhuelokuva, joka valmistui vuonna 1958. Elokuvasta tehtiin uusi versio vuonna 1986.
Juoni.
Elokuvassa kerrotaan tieteilijästä, joka keksii teleportaatioon kykenevän koneen. Tietäen mahdolliset riskit hän kokeilee laitetta ensin vain eläimillä ja tavaroilla. Tieteilijän itsensä astuessa laitteeseen mukana seuraa kärpäsiä. Kun tieteilijä astuu koneesta ulos, hän on ulkonäöltään puoliksi kärpänen – hänellä on kärpäsen pää ja yläraaja. He päättävät vaimonsa kanssa etsiä kärpäsen, jolla tieteilijän oma pää on. Kärpänen löytyykin, mutta liian myöhään.
Kärpäsen paluu

Kärpäsen paluu () on Edward Berndsin ohjaama elokuva vuodelta 1959, joka on jatko-osa edellisenä vuonna ilmestyneelle elokuvalle Kärpänen.
Juoni.
Elokuva kertoo tiedemiehen pojasta, joka haluaa käyttää myös isänsä tekemää teleportaatiokonetta. Hänelle käy samalla lailla kuin isälleen: hän muuttuu kärpäseksi.
Lauri Murtomaa

Lauri Nikolai Murtomaa (ent. Laakso; 13. elokuuta 1899 Oripää – 29. heinäkuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen maatalousteknikko, pienviljelysneuvoja ja Maalaisliiton kansanedustaja ja ministeri.
Murtomaan vanhemmat olivat maanviljelijä Vihtori Laakso ja Amanda Maria Junnila. Hän kävi kansakoulun ja suoritti maamieskoulun 1923 ja maamiesopiston 1926. Murtomaa työskenteli aluksi työnjohtajana, tilojen liikeasiain hoitajana ja kirjanpitäjänä Saaren kartanossa Tammelassa 1926–1927. Tämän jälkeen hän toimi Pienviljelijäin keskusliiton pienviljelysneuvojana Varsinais-Suomessa ja Satakunnassa 1927–1939 ja viljeli samalla myös omaa pientilaansa Kokemäellä vuosina 1931–1938. Sotien jälkeen Murtomaa oli maatalousministeriön asutusasiainosaston kone- ja rakennusasiain suunnittelijana 1948–1949 ja "Maatalousteknikko"-lehden päätoimittajana.
Murtomaa oli Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1939–1955 Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Murtomaa kuoli kesken edustajakautensa, ja hänen seuraajakseen tuli Maalaisliiton Erkki Ryömä. Murtomaa toimi eduskunnan talousvaliokunnan puheenjohtajana, ja hän oli myös II sosiaaliministerinä Kekkosen III hallituksessa 1951–1953. Presidentin valitsijamiehenä Murtomaa oli vuoden 1950 presidentinvaaleissa, ja hän kuului myös Kokemäen kunnanvaltuustoon. Muita Murtomaan luottamustehtäviä olivat muun muassa hinta- ja palkkaneuvoston jäsenyys sekä Maatalousteknikkojen yhdistyksen puheenjohtajuus.
Murtomaa oli naimisissa vuodesta 1929 Ida Hirvosen, jonka vanhemmat olivat Simo Hirvonen ja Karoliina Östman, kanssa. Lauri Murtomaalla oli neljä lasta: Seppo (1932−2021), Hilkka (1934), Markku (1936), Eeva (1943) ja Simo (1943).
Arto Halonen

__Notoc__
Arto Tapio Halonen (s. 11. tammikuuta 1964 Joensuu) on suomalainen dokumenttielokuvien tekijä. Halonen on DocPoint-dokumenttielokuvafestivaalin perustaja ja oli sen taiteellinen johtaja vuosina 2001–2004. Halosella on oma tuotantoyhtiö Art Films production AFP Oy. 
Elämä.
Halonen on elokuvantekijänä itseoppinut. Ensimmäinen elokuva syntyi lopputyönä Joensuun kauppaoppilaitoksen taide- ja ympäristökasvatuksen kurssilla. Sitten syntyi parin vuoden aikana kaksitoista 8 mm:n kaitafilmille kuvattua elokuvaa Joensuun elokuvakerhosta lainatuilla välineillä. Vuonna 1983 syntyi ensimmäinen työ televisiolle. Halosen lyhytelokuvat menestyivät festivaaleilla niin hyvin, että häneltä tilattiin kolmiosaiseksi tarkoitettu pitkien elokuvien sarja "Sodan kasvot", joka jäi kuitenkin kesken. "Aaro Iivari Aukusti, maanviljelijän poika" (1988) on televisiolle tehty dokumentti Joensuun entisestä kaupunginjohtajasta. Sitä seurasivat televisiossa esitetyt animaatioelokuvat "Turisti" (1989) ja "Lammenneidin tarina" (1990). Seuraavat kaksi projektia olivat urheiludokumentteja. "Valo varjon takaa" (1990) kertoo aitajuoksija Arto Bryggaresta ja "Ringside" (1992) nyrkkeilijä Tarmo Uusivirrasta. Vuonna 1993 Arto Halonen ohjasi televisiolle näytelmän "Onnellinen hääpäivä". Sitä seurasivat dokumentti "Veren perintö" (1995) ja näytelmäelokuva "Koti" (1995).
Arto Halosen ohjaukset "Unelmoija ja unikansa" (1998) ja "Karmapa – Jumaluuden kaksi tietä" (1998) ovat osa Yleisradion Dokumenttiprojektin kolmasulottuvuus.fi-ohjelmistoa. Edellinen kertoo Malesian sademetsien eristyneestä heimosta, jälkimmäinen Tiibetin uskonnollisen johtajan valintaan liittyviä poliittisia hankaluuksia. 1990-luvun lopulta lähtien Halonen on työskennellyt paljon ulkomailla, muun muassa Kuubassa ja Venäjällä. "Taivasta vasten" (2000) oli Kirgisiassa yhteistuotantona toteutettu dokumentti, jossa Halonen toimi käsikirjoittajana ja ohjaajana. Vuonna 2009 Halonen teki kaksi dokumenttia nuorena kuolleesta laulaja-lauluntekijästä Pekka Strengistä ("Strengin puutarhassa" ja "Magneettimies").
Halosen elokuva "Prinsessa" esitettiin Montrealin elokuvajuhlilla 2010. Hän sai samana vuonna Suomen mielenterveysseuran mielenterveyspalkinnon, jonka perusteissa sanottiin, että Halonen on ”töissään puhunut suvaitsevaisuuden, erilaisuuden hyväksymisen ja välittämisen puolesta”. Vuonna 2012 Halonen julkaisi Suomen hiihdon dopinghistoriaa käsittelevän elokuvan "Sinivalkoinen valhe".
Yksityiselämä.
Halonen oli parisuhteessa muusikko Terhi Kokkosen kanssa, ja heillä on suhteesta yksi lapsi, joka syntyi keväällä 2010. Parin erosta uutisoitiin vuonna 2013.
Fredrik I (Brandenburg)

Fredrik I (); (1371 Nürnberg – 20. syyskuuta 1440 Cadolzburg, Nürnberg) oli Brandenburgin vaaliruhtinas vuosina 1415–1440. 
Suku.
Friedrich kuului Hohenzollernin sukuun ja oli Nürnbergin linnakreivi Fredrik V:n (1333–1398) ja rajakreivitär Elisabeth von Meißenin (1329–1375) toiseksi vanhin poika. Hänellä oli seitsemän sisarusta, joista vanhimmat sisaret Elisabet (1358–1411) avioitui Saksan kuningas Ruprechtin kanssa; Beatrix (n. 1362–1414) avioitui Itävallan herttua Albrekt III:n kanssa ja nuorin sisar Margrete (1367–1406) avioitui Hessenin rajakreivi Hermann II:n kanssa. 
Hän astui nuorena lankonsa, Itävallan herttua Albrekt III:n palvelukseen. Albertin kuoleman jälkeen vuonna 1395 hän taisteli keisari Sigismund Luxemburgilaisen puolella osmanien joukkoja vastaan. Hän ja hänen vanhempi veljensä Johann (n. 1369–1420), Sigismundin sisaren Margareta Böömilaisen puoliso, taistelivat Nikopoliksen taistelussa vuonna 1396, jossa he kärsivät tuhoisan tappion.
Ruhtinas.
Friedrich toimi isänsä jälkeen Nürnbergin linnakreivinä vuosina 1397–1427 nimellä Friedrich VI. Hän oli myös Brandenburg-Ansbachin ensimmäinen rajakreivi vuosina 1398–1440, Brandenburgin rajakreivi vuosina 1417–1426 ja veljensä Johann III:n kuoleman jälkeen Brandenburg-Kulmbachin toinen rajakreivi vuosina 1420–1440. 
Avioliitto ja perilliset.
Friedrich avioitui vuonna 1401 prinsessa Elisabeth von Bayernin (1383–1442) kanssa, joka oli Baijeri-Landshutin herttua Friedrichin ja tämän toisen puolison Maddalena Viscontin tytär. Puolisonsa pitkien matkojen aikana Italiaan, Unkariin ja Konstanzin kirkolliskokoukseen hän toimi tämän valtionhoitajana viisaasti huolimatta Brandenburgin tuolloin kokemista suurista poliittisista ongelmista. 
Heille syntyi kymmenen lasta:
Eetu Karjalainen

Edvard (Eetu) Karjalainen (27. syyskuuta 1895 Juuka – 4. toukokuuta 1965 Kajaani) oli suomalainen varastonhoitaja ja sosialidemokraattien kansanedustaja ja ministeri.
Karjalaisen vanhemmat olivat torppari Matti Karjalainen ja Riitta Kortelainen. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli sitten sähkötyömiehenä ja sen jälkeen Kainuun osuusliikkeen myymälänhoitajana sekä varastonhoitajana Kuhmoniemellä ja Kajaanissa vuosina 1919–1936.
Karjalainen oli SDP:n kansanedustajana vuosina 1936–1948 ja 1951–1962 edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä 1936–1939 ja Oulun läänin vaalipiiriä vuodesta 1939 alkaen. Hän oli kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä Kekkosen III hallituksessa vuosina 1952–1953. 
Karjalainen toimi presidentin valitsijamies vuosien 1937, 1940, 1943, 1950 ja 1956 presidentinvaaleissa ja oli mukana kunnallispolitiikassa Kajaanin kaupunginvaltuuston puheenjohtajana ja Kajaanin kaupunginhallituksen jäsenenä. Hän oli Sosialidemokraattisen puolueen puoluetoimikunnan jäsen ja Kainuun sos.dem. piirin puheenjohtaja sekä myös Otanmäki Oy:n hallintoneuvoston puheenjohtaja ja Rautaruukki Oy:n hallintoneuvoston jäsen.
Unikko-kuosi

Unikko on suomalaisen tekstiilitaiteilija Maija Isolan Marimekolle alun perin vuonna 1964 suunnittelema kukkakuosi.
Unikko palasi markkinoille 1990-luvulla Isolan tyttären Kristina Isolan ajanmukaistamana versiona. Kristina Isola muokkasi Unikosta myös Mini-Unikot-kuosin. 2000-luvun vaihteessa Unikko oli Marimekon myydyin kuosi. Sitä on käytetty sisustustuotteiden lisäksi esimerkiksi vaatteissa. Unikko-tuotteita on valmistettu useissa maissa.
Unikko-kuosia on myös kopioitu. Vuonna 2008 italialainen muotitalo Dolce &amp; Gabbana käytti sitä ilman lupaa tuotteissaan ja joutui maksamaan korvauksia Marimekolle.
Ashia Hansen

Ashia Hansen, MBE (s. 5. joulukuuta 1971, Evansville, Yhdysvallat) on brittiläinen kolmiloikkaaja.
Englantilainen nainen ja hänen ghanalainen miehensä adoptoivat Yhdysvalloissa syntyneen Hansenin. Perhe eli kuusi vuotta Ghanassa, ennen kuin muuttivat Lontooseen. Hansen voitti kolmiloikassa 1995 Euroopan cupin, mutta karsiutui samana vuonna Göteborgin MM-kisoissa tuloksella 13,61. Kauden lopussa hän oli GP-finaalissa viides loikittuaan 14,45. Seuraavana vuonna Hansen voitti jälleen Euroopan cupin ja vuonna 1997 Pariisin sisäratojen MM-kisoissa MM-hopeaa tuloksella 14,70. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui Ateenan ulkoratojen MM-kisoissa viidenneksi ja voitti kauden lopussa GP-finaalin tuloksella 15,15. Seuraavana vuonna Hansen voitti kultaa sisäratojen EM-kisoissa sekä Kansainyhteisön kisoissa.
Hansen voitti Maebashin sisäratojen MM-kisoissa 1999 MM-kultaa. Myöhemmin samana vuonna hän loikki toiseksi Euroopan cupissa, kahdenneksitoista Sevillan MM-kisoissa sekä voitti kauden lopussa GP-finaalin. Seuraavana vuonna hän oli Sydneyn olympialaisissa yhdestoista ja vuonna 2001 Edmontonin MM-kisoissa seitsemäs. Hansen voitti 2002 Wienin sisäratojen EM-kisoissa hopeaa. Ulkoradoilla hän voitti samana vuonna EM-kultaa Münchenissä tuloksella 15,00. Lisäksi hän voitti Kansainyhteisön kisat ja loikki toiseksi yleisurheilun maailmancupissa. Seuraavana vuonna hän voitti Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa kultaa. Hansen sijoittui 2004 Euroopan cupissa kahdeksanneksi ja voitti 2007 Yhdistyneen kuningaskunnan sisäratojen mestaruuden.
Ennätykset.
Lähde:
Konstruktivismi (oppimisteoria)

Konstruktivismi on oppimisteoria, jonka mukaan oppiminen on aktiivista uusien kokemusten ja tietojen sovittamista aiempiin tietorakennelmiin. 
Konstruktivistinen oppimisteoria perustuu konstruktivistiseen tietoteoriaan. Oppimismalli yhdistää sekä kognitiivisen psykologisen että humanistis-psykologisen mallin. Konstruktivismi korostaa sitä, että oppija muokkaa tietoa aktiivisesti ja omaehtoisesti. Lisäksi konstruktiivisen ajatusmallin mukaan oppijan aikaisemmat kokemukset vaikuttavat oppimisprosessiin. Konstruktivistista teoriaa voi pitää sateenvarjoterminä, joka kokoaa yhteen monia samankaltaisia oppimiskäsityksiä.
Obs

Obs (muita kirjoitusasuja OBS, OBS., Obs. ja O.B.S.) oli Yleisradion ruotsinkielisen televisiotoiminnan (YLE FST, sitten Svenska Yle) tuottama ajankohtaisohjelma, jota esitettiin eri muodoissaan vuosina 1987–2018. Se oli 1974–1987 tuotetun "Veckans puls" -makasiiniohjelman seuraaja. 2010-luvulle tultaessa internetin nopeuttama uutisvälitys alkoi tehdä tarpeettomaksi kerran viikossa lähetetyn ajankohtaisohjelman. Niinpä viime vuosinaan 2012–2018 ohjelma oli torstai-iltaisin lähetetty suora studiokeskustelu ajankohtaisesta aiheesta ja tunnettiin nimellä Obs debatt..
Historiaa.
Marraskuun lopulla 1987 Yle lakkautti alle 50 000 katsojaa tavoittaneen, maanantai-iltaisin Yle TV2 -kanavalla vuodesta 1974 lähetetyn "Veckans puls" -ajankohtaismakasiinin. Se ja ruotsinkielinen kulttuurimakasiini "Blå timmen" korvattiin uudella "O.B.S."-ohjelmalla, jolla oli kaksi lähetystä viikossa: maanantaisin 45 minuuttia kakkoskanavalla myös suomeksi tekstitettynä, ja torstaisin 30 minuuttia ykköskanavalla suorana lähetyksenä ilman tekstitystä. Uuden ohjelman 20-henkistä toimitusta veti Christian Sundgren.
Ohjelmaa esitettiin 1990-luvun alussa maanantaisin Yle TV2:ssa ja torstaisin kello 18.15 Yle TV1:ssä. Tuolloin ohjelman nimi kirjoitettiin "OBS", siis isoilla kirjaimilla ja ilman loppupistettä.
Vuodesta 1993–2006 "OBS" esitettiin tiistaisin Yle TV1:ssä ja perjantaisin Yle TV2:ssa (vuodesta 2001 niiden lisäksi FST:n digikanavalla), lokakuusta 1996 digitaalisten televisiolähetysten alkuun 2001 nimillä "Kanal 1" ja "Kanal 2".
Syksystä 2006 kevääseen 2007 "Obs." lähetettiin kerran viikossa maanantaisin kello 20.20 Yle TV2:ssa ja Yle FST5:llä samanaikaisesti. Sittemmin "Obs debatt" lähetettiin kerran viikossa, torstaisin kello 20.00 Yle Teema &amp; Femillä.
Syksyllä 2007 ohjelmaa juonsivat Anna Bäck ja Freddi Wahlström. Vuosina 2008–2010 ohjelmaa juonsi Jonas Jungar. Syksystä 2010 ohjelmaa juonsi jälleen Bäck.