tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Staatsoper Unter den Linden

Staatsoper Unter den Linden (myös "Lindenoper") on Saksan pääkaupungin Berliinin vanhin oopperatalo ja vanhin säilynyt teatterirakennus. Se sijaitsee nimensä mukaisesti Unter den Linden -kadun varrella.
Historia.
1700-luku.
Preussin kuningas Fredrik II Suuri toimeksiantoi alkuperäisen oopperarakennuksen rakennuttamisen vuonna 1741. Hoviooppera vihittiin 7. joulukuuta vuonna 1742 Carl Heinrich Graunin teoksella "Cleopatra e Cesare". Oopperarakennus oli osa Forum Fridericianumin (nyk. Bebelplatz) kokonaisuutta ja sen suunnittelusta oli vastannut arkkitehti Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff. Se oli myös ensimmäinen kuninkaallinen teatterirakennus Saksassa sekä suurin tuon ajan Euroopassa. Vuonna 1787 rakennusta uudistettiin arkkitehti Carl Gotthard Langhansin johdolla.
1800-luku.
Oopperarakennus paloi maan tasalle vuoden 1843 elokuussa. Vuotta myöhemmin vihittiin uusi, Carl Gotthard Langhansin suunnittelema oopperarakennus käyttöön Giacomo Meyerbeerin teoksella "Ein Feldlager in Schlesien". Rakennusta uudistettiin jonkin verran vuonna 1869.
Vuonna 1842 Gottfried Wilhelm Taubert aloitti oopperassa säännöllisten sinfoniakonserttien perinteen. Samana vuonna Giacomo Meyerbeer seurasi Gaspare Spontinia oopperan Generalmusikdirektorina. Vuoden ajan myös Felix Mendelssohn Bartholdy johti oopperassa sinfoniakonsertteja. 
1900-luku.
Oopperatalo nimettiin nykyiselleen, Staatsoper Unter den Lindeniksi vuonna 1918 Saksan keisarikunnan romahdettua. Käytyään läpi suuren kunnostusoperaation, oopperatalo jälleenavattiin vuoden 1928 huhtikuussa. 
Toisessa maailmansodassa Staatsoper tuhoutui Berliinin ilmapommituksissa kahdesti. Ensimmäinen tuhoutuminen tapahtui vuoden 1941 huhtikuussa, jonka jälkeen se rakennettiin uudelleen E. Meffertin johdolla. 
Toinen tuhoutuminen tapahtui helmikuussa 1945. Oopperatalo rakennettiin jälleen uudelleen, tällä kertaa Richard Paulickin johdolla vuosina 1952–1955. Tuolloin se rakennettiin alkuperäistä Knobelsdorffin oopperataloa mukaillen. Molempien jälleenrakennusurakoiden jälkeen ooppera avattiin Richard Wagnerin teoksella "Die Meistersinger von Nürnberg".
Sodan päätyttyä ooppera sai 1945 nimen "Deutsche Staatsoper Berlin". Ennen Paulickin johtamien jälleenrakennustöiden valmistumista vuonna 1955 ooppera soitti Admiralspalastissa. Vuosina 1983–1986 oopperataloa restauroitiin laajalti. 1990-luvulla se sai takaisin nimensä Staatsoper Unter den Linden.
László Paskai

László Paskai (8. toukokuuta 1927 Szeged – 17. elokuuta 2015) oli unkarilainen katolinen kirkonmies.
Paskai oli 23-vuotias saadessaan pappisvihkimyksensä 3. maaliskuuta 1951. Hän toimi muun muassa Veszprémin piispana alkaen 31. maaliskuuta 1979.
Paskai toimi aikavälillä 3. maaliskuuta 1987 – 7. joulukuuta 2002 Esztergomin ja Budapestin hiippakunnan arkkipiispana. Häntä seurasi Péter Erdő.
Paskaista tehtiin kardinaali 28. kesäkuuta 1988, ja hän osallistui uuden paavin valintaan vuonna 2005. Hän menetti äänioikeutensa täytettyään 80 vuotta toukokuussa 2007.
James Ensor

James Ensor (13. huhtikuuta 1860 Oostende – 19. marraskuuta 1949 Oostende) oli belgialainen taidemaalari ja taidegraafikko, jolla oli merkittävä vaikutus ekspressionismiin ja surrealismiin. Hän asui melkein koko elämänsä Ostendessa. Hän kuului taiteilijaryhmään Les XX.
Elämä.
Ensorin isä oli englantilaista syntyperää, ja hänen äitinsä oli flaamilainen. Köyhänä oppilaana hän joutui jättämään koulun viisitoistavuotiaana ja opiskelemaan taidetta kahden paikallisen taiteilijan opissa. Vuodet 1877–1880 hän opiskeli Brysselissä Académie Royale des Beaux-Artsissa, jossa hänen opiskelutoverinaan oli Fernand Khnopff. Hänen teoksiaan oli ensi kerran esillä 1881.
Vaikka Ensorin nuoruuden työt, kuten "Venäläistä musiikkia" (1881) ja "Juopottelijat" (1883), kuvaavat realistisia tapahtumia synkkään tyyliin, hänen palettinsa kirkastui sittemmin ja hän suosi eriskummallisia aiheita. Sellaiset maalaukset kuin "Järkyttävät naamiot" (1883) ja "Luurangot tappelevat hirtetystä miehestä" (1891) sisältävät hahmoja irvokkaissa naamioissa, jotka olivat saaneet herätteen hänen äitinsä lahjatavaramyymälästä Ostendin jokavuotisilla karnevaaleilla. Vuosina 1880–1917 hänellä oli ateljee vanhempiensa talon ullakolla.
Naamioteemaa Ensor käytti usein. Hänen katsotaan ilmaisseen niillä luonteenpiirteitä ja tunnetiloja. Hän käytti niitä enemminkin paljastamis- kuin peittämistarkoituksessa. Myös hänen omassakuvassaan leijailevat maskit. Ensorin ekspressiivisyys, painajaismaisillaankin groteskeine hahmoineen oli kirkasväristä ja hyvin maalauksellista.
1800-luvun lopulla hänen töistään suurinta osaa syytettiin pahennusta herättäväksi, etenkin maalausta "Kristus saapuu Brysseliin" (1888), mutta hän asetti töitään edelleen näytteille, ja vähitellen hän alkoi saada hyväksyntää ja arvostusta. Vuonna 1920 hänellä oli suuria näyttelyjä, 1929 belgialainen säveltäjä Flor Alpaerts sävelsi "James Ensor -sarjan", ja kuningas Albert nimitti Ensorin paroniksi. 1900-luvun ensivuosikymmenellä hänen tuotantonsa kuitenkin väheni, ja kriitikot ovat yleisesti pitäneet Ensorin 50 viimeistä vuotta pitkänä alamäkenä.
James Ensoria pidetään 1800-luvun taiteen uudistajana, ja hänen katsotaan antaneen vaikutteita Kleelle, Emil Noldelle, ja muille 1900-luvun ekspressionistisille ja surrealistisille taiteilijoille.
Hänen teoksiaan on runsaasti Brysselissä Belgian kuninkaallisen taidemuseon Nykytaiteen museossa, ja niitä on näytteillä Kuninkaallisessa taidemuseossa Antwerpenissa. Kokoelma hänen kirjeitään on Brysselissä Kuninkaallisen taidemuseon nykytaiteen arkistossa.
Robert Costanzo

Robert Costanzo (s. 20. lokakuuta 1942 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan erityisesti näyteltyään usein rikollista, keskiluokkalaista rakennusmiestä tai poliisia.
Ura.
Uransa 1970-luvulla aloittanut Costanzo on esiintynyt jo yli 100 elokuvassa, joista ensimmäinen oli "Hikinen iltapäivä". Muita elokuvia ovat muun muassa "Bronxin kapinallinen", "Golden Club", "Myrskyävä sydän", "Tuhoisa terapeutti" ja "Racing Ace". Lisäksi hän on esiintynyt monissa televisiosarjoissa, joista ensimmäinen oli vuonna 1978 sarjassa "Rhoda". Costanzo on esiintynyt lähinnä vierailevissa rooleissa televisiosarjoissa, jonka myötä niitä on kertynyt useita, kuten "Charlien enkelit", "Teho-osasto", "Will &amp; Grace", "Joey", "Päivien viemää", "Boston Legal" ja "Hannah Montana".
Costanzo on tehnyt mittavan uransa aikana myös äänirooleja, joista ensimmäinen ja merkittävin oli animaatiosarjassa "Batman" vuonna 1992 myöhemmin samana vuonna hän teki yhden ääniroolin televisiosarjaan "Beverly Hills 90210". Toinen merkittävä äänirooli oli Philoctetes "Herculesissa". Myöhemmin 2010 Costanzo kuultiin Joen äänenä "Mafia II" -videopelissä.
Francesco Moser

Francesco Moser (s. 19. kesäkuuta 1951 Giovo, Trenton maakunta) on entinen italialainen maantiepyöräilijä, klassikoiden erikoismies.
Moser menestyi suurkilpailuista parhaiten Pariisi–Roubaix'ssa. Sijoituttuaan toiseksi belgialaisten Roger De Vlaeminckin (vuonna 1974) ja Marc Demeyerin (1976) jälkeen hän voitti "Pohjoisen helvetin" kolme kertaa peräkkäin: 1978 ja 1979 ennen De Vlaeminckia sekä 1980 ennen ranskalaista Gilbert Duclos-Lassallea. Moser oli lisäksi kolmas vuosina 1981 (Bernard Hinault'n ja De Vlaeminckin jälkeen) sekä 1983 Hennie Kuiperin ja Duclos-Lassallen takana.
Muista pyöräilyn "monumenteista" Moser voitti Lombardian ympäriajon vuosina 1975 ja 1978 sekä Milano–San Remon 1984. Suurista yhden päivän klassikoista hän voitti lisäksi Pariisi–Toursin 1974, La Flèche Wallonnen ja Züri-Metzgeten 1977 sekä Gent–Wevelgemin 1979.
Moser sijoittui hopealle vuoden 1976 maantieajon MM-kilpailussa Belgian Freddy Maertensin jälkeen. Seuraavana vuonna Moser voitti lajin maailmanmestaruuden ennen saksalaista Dietrich Thurauta. Vuonna 1978 hän oli hopealla Alankomaiden Gerrie Knetemanin jälkeen.
Moser ei ollut parhaimmillaan pitkissä vuoristonousuissa, joten hänen menestyksensä suurissa ympäriajoissa ei ollut yhtä hohdokas kuin klassikoissa. Hän voitti kuitenkin vuoden 1984 Italian ympäriajon ennen Ranskan Laurent Fignonia ja Italian Moreno Argentinia. Moser ratkaisi maglia rosa -paidan itselleen aika-ajoetapeilla. Hän voitti "Giro d'Italian" pistekilpailun, Maglia ciclaminon vuosina 1976, 1977, 1978 ja 1982.
Moser rikkoi vuonna 1984 Eddy Merckxin 12 vuotta kestäneen tunninajon maailmanennätyksen. Vuonna 1999 hän myönsi käyttäneensä ME-ajossaan veridopingia.
Risto Parjanne

Risto Juhani Parjanne (s. ) on Suomen kuntien yhteistyöelimen Kuntaliitto ry:n entinen toimitusjohtaja. Hänen toimialueensa kattoi muun muassa liiton konsernijohdon, valtion ja kuntien väliset suhteet, liiton kansainväliset suhteet ja viestinnän. Kuntaliitossa hänellä oli selkeä työnjako varatoimitusjohtajien Timo Kietäväisen ja Kari-Pekka Mäki-Lohiluoman kanssa. Parjanne kuului myös sisäasiainministeriön kunnallistalouden ja hallinnon neuvottelukuntaan.
Ennen tätä Risto Parjanne toimi Oulun kaupunginjohtajana 1991–1999. Nuoruutensa Parjanne on viettänyt Kouvolassa.
Puoluetaustaltaan Parjanne on sosialidemokraatti ja koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden maisteri.
Parjanne herätti huomiota syksyllä 2007 vaatimalla rajauksia hyvinvointipalveluihin kuntien talouden pelastamiseksi. Parjanne vaatii kansalaisten julkisten palveluiden omavastuun nostamista. Tämä tehtäisiin hänen mukaansa esimerkiksi lukioiden maksullisuudella, terveydenhuollon maksukorotuksilla sekä aluesairaaloiden vähentämisellä. Toisaalta Parjanne haluaa peruskoulun olevan jatkossakin maksuton. Keväällä 2009 Parjanne ehdotti maksuja kuntien harrastuspalveluille. Hänen mukaansa kuntalaisten omavastuuta harrastetoiminnasta joudutaan miettimään.
Kuntaliitosten suhteen Parjanne oli myönteisellä kannalla, eikä hän vaatinut esimerkiksi yhdistettäville kunnille yhteistä maarajaa.
Zolotinka

Zolotinka () on kaupunkimainen taajama ja saman nimisen kaupunkikunnan keskus Nerjungrin piirin eteläosassa Sahan tasavallan etelälaidalla. Zolotinka sijaitsee 73 kilometriä etelään Nerjungrin kaupungista. Paikkakunta on syntynyt Amurin-Jakutskin rautatien rakentamisen yhteydessä, ja rautatie on ollut sen tärkein työllistäjä.
Asukasluvun kehitys:
Ollitapio Lehtinen

Ollitapio Lehtinen (8. elokuuta 1960 Helsinki – 3. joulukuuta 2016 Espoo) oli suomalainen viulutaiteilija ja kapellimestari. Hän toimi vuodesta 1987 lähtien Suomen Kansallisoopperan ensimmäisenä konserttimestarina. 
Lehtinen suoritti orkesterinjohdon diplomin Sibelius-Akatemiassa professori Jorma Panulan kapellimestariluokalla 1991; viulunsoittoa hän opiskeli Erkki Kantolan johdolla.
Lehtinen piti ensikonserttinsa Pietarin konservatoriossa vuonna 1980. Hän esiintyi laajalti viulusolistina sekä kamarimuusikkona, Pohjoismaiden lisäksi Saksassa, Itävallassa, Unkarissa, Yhdysvalloissa ja Australiassa. Lehtinen oli Suomalaisen Kamariorkesterin perustajajäsen ja toimi pitkään sen ensimmäisenä konserttimestarina. Lehtinen vieraili useimpien suomalaisten sinfoniaorkestereiden kapellimestarina. Lehtinen johti säännöllisesti myös Suomen Kansallisoopperassa.
Lehtisen ja kamariorkesteri Vox Artisin kesäkuussa 2009 julkaistu äänite oli ehdolla vuoden klassiseksi albumiksi Emma-gaalassa helmikuussa 2010.
Wrangell Island

Wrangell Island on saari Alexanderin saaristossa Alaskan kaakkoisosassa Tyynenmeren rannikolla. 
Wrangell Islandin pinta-ala on 544 km² ja se on 48 km pitkä ja 8–23 km leveä. Saaren erottaa itäpuolella olevasta mantereesta kapea Blake Channel -salmi ja länsipuolella olevasta Etolin Islandista kapea Zimovian Strait -salmi. Saari sijaitsee lähellä Stikinejoen suuta. 
Saari on pääosin tiheää, koskematonta metsää. Sen pohjoispäässä on Wrangellin 2 308 asukkaan (2002) kaupunki ja eteläosassa parinkymmenen asukkaan Thoms Placen kylä. 
Historia.
Venäläiset miehittivät saaren 1834, kun Alaska oli osa Venäjän Amerikkaa. Saari on nimetty venäläisen tutkimusmatkailijan ja alueen kuvernöörin Ferdinand von Wrangelin mukaan. Vuonna 1840 venäläiset kuitenkin vuokrasivat tukikohtansa brittien Hudson Bay Companylle. Alaskan myynnin jälkeen saari oli vuodesta 1867 vuoteen 1877 Yhdysvaltojen armeijan tukikohtana. Myöhemmin siitä tuli metsästäjien, tutkmusmatkailijoiden ja kaivostyöläisten varustustukikohta, kun he käyttivät Stikinejoen reittiä matkalla Yukoniin.
Saarella harjoitetaan kalastusta ja kaivostoimintaa. Ainoa saha suljettiin 1990-luvulla.
Lastensuojeluyksikkö

Lastensuojelukysikkö on yksityinen tai kunnallinen kohde, jossa huostaanotetun tai avohuollontukitoimena sijoitetun lapsen kasvu ja kehitys turvataan. Lastensuojeluyksikössä on vastuuhenkilön lisäksi työntekijöitä, jotka huolehtivat sijoitettujen lasten terveydestä, ravinnosta, turvallisuudesta, koulutuksesta jne. Toimintaa valvoo sijoittaneiden kuntien sosiaalitoimi ja lääninhallitus. 
Lastensuojeluyksikkö eroaa perhekodista siinä, että perhekodiksi katsotaan kohde, jossa asuu vakituisesti sijaisvanhemmat, joiden lisäksi voi olla palkattuja työntekijöitä. Muutoin kaikki laki ja asetus on yhtäläinen.
Tietopöllö-palkinto

Tietopöllö-palkinto on Suomen tietokirjailijat ry:n vuodesta 1999 jakama palkinto. Se myönnetään tietokirjailijalle tai tekijäryhmälle, joka on julkaissut ansiokkaasti lapsille ja nuorille suunnattuja tietoteoksia. Palkinto voidaan myöntää myös erityisen ansiokkaalle ajankohtaiselle tieto- tai oppikirjalle tai tietoteossarjalle. Palkinnon suuruus on 8 000 euroa. Palkinto rahoitetaan Kopioston perimillä tekijänoikeuskorvauksilla. 
Palkinnon saaneet.
Lähde
Pakkahuone

Pakkahuone on usein tullikamarien yhteydessä ollut rakennus, jossa tavaroiden tullaus on aiemmin tapahtunut. Sen ulkopuolella voitiin tullikäsittelyyn ottaa tullittomia ja paljon tilaa kysyviä tavaroita. Jollei määrätyn ajan kuluessa tullauksen tapahduttua tavaroita noudettu pakkahuoneesta, tavaranomistajan oli suoritettava erityinen maksu kultakin päivältä, jolla noutamista viivytettiin. Milloin tullikamariin oli asetettu erityinen pakkahuoneentarkastaja, hän oli yksin vastuussa siitä, että tavaran nimi, laji ja kappaleluku mainitaan ilmoituskirjassa oikein sekä että muut tullin suoritukseen vaikuttavat ilmoitukset merkittiin siihen asianmukaisesti.
Monet pakkahuoneet on muutettu kulttuuritiloiksi, kuten esimerkiksi:
Jari Grönstrand

Jari Grönstrand (s. 14. marraskuuta 1962) on entinen suomalainen jääkiekkoilija ja nykyinen kykyjenetsijä/pelaaja-agentti.
Puolustajapelaaja Grönstrand tuli tunnetuksi 1980-luvulla ja 1990-luvun alkupuolella Tampereen Tapparan menestysjoukkueessa. Hän pelasi joukkueen ykköskentässä Timo Jutilan pakkiparina. Grönstrand pelasi urallaan 29 A- ja kuusi B-maaottelua.
Grönstrand on peliuransa jälkeen valmentanut seurajoukkueita Ranskassa ja toiminut maajoukkuevalmentajana Australian joukkueelle. Lisäksi hän on toiminut pelaajien rekisteröitynä agenttina Suomessa. Grönstrand toimii nykyään scouttina NHL-joukkue Winnipeg Jetsille. Hän on aiemmin toiminut scouttina myös Toronto Maple Leafsille.
Elina Vähälä

Elina Vähälä (s. 15. lokakuuta 1975 Iowa City, Yhdysvallat) on suomalainen viulisti.
Vähälä aloitti viuluopintonsa 3-vuotiaana Päijät-Hämeen konservatoriossa, jossa hän opiskeli Seppo Reinikaisen ja Pertti Sutisen johdolla. Kuhmon Viulukoulussa Vähälän opettajina olivat Zinaida Gilels, Ilja Grubert ja Pavel Vernikov. Sibelius-Akatemiassa häntä opetti Tuomas Haapanen. Vähälä on opiskellut myös Ana Chumachencon yksityisoppilaana.
Ura.
Elina Vähälä suoritti solistidebyyttinsä 12-vuotiaana, orkesterina nykyinen Sinfonia Lahti. Hän on ollut myös Lahden orkesterin ”Vuoden Nuori Solisti” kaudella 1993–1994. Elina Vähälä on Young Concert Artists -kilpailun voittaja vuodelta 1999. Hän piti samana vuonna New Yorkin ensikonsertin, josta The New York Times antoi erinomaisen arvion. Vähälä on sittemmin konsertoinut laajalti Pohjois- ja Etelä-Amerikassa, Aasiassa, Afrikassa sekä Euroopan maissa solistina ja kamarimuusikkona.
Säveltäjät Aulis Sallinen ja Curtis Curtis-Smith ovat kirjoittaneet Elina Vähälälle ja pianisti-kapellimestari Ralf Gothónille kaksoiskonsertot. Vähälä oli myös John Coriglianon viulukonserton "Punainen viulu" Pohjoismaiden kantaesityksen solisti. Vähälä on kantaesittänyt ja levyttänyt BIS-levymerkille vuonna 2012 Jaakko Kuusistolta tilaamansa viulukonserton.
Syyskuussa 2015 Vähälä soitti erittäin harvoin esitetyn Sibeliuksen viulukonserton varhaisversion Hannu Linnun johtaman Radion sinfoniaorkesterin kanssa.
Vähälä on ollut Virtuosi di Kuhmo -kamariorkesterin perustajajäsen ja konserttimestari sekä taiteellisen suunnitteluryhmän jäsen. Vähälä on levyttänyt kaikki Joseph Haydnin viulukonsertot Alba-levymerkille Virtuosi di Kuhmon kanssa.
Vähälä toimi viulumusiikin professorina Detmoldin musiikkikorkeakoulussa Saksassa vuosina 2009–2012 ja Karlsruhen musiikkikorkeakoulussa vuosina 2012–2019. Vähälä on tällä hetkellä Wienin musiikin ja esittävän taiteen yliopiston (MDW) professori. Hän on Viuluakatemia Ry:n perustajajäsen. Viuluakatemia tarjoaa mestarikurssimuotoista koulutusta nuorille suomalaisille erityislahjakkaille viulisteille.
Vähälä on soittanut Suomen Kulttuurirahaston omistamalla viululla, jota luultiin syksyyn 2011 saakka Antonio Stradivarin rakentamaksi vuodelta 1678. Vuoden 2012 tietojen mukaan viulun rakentaja on Amati. Tällä hetkellä Vähälän soitin on Giovanni Battista Guadagnini vuodelta 1780.
Vuonna 2020 Elina Vähälä oli Kuopion viulukilpailussa kolmatta kertaa tuomariston jäsenenä, tällä kertaa puheenjohtajana.
Elina Vähälä ja Jukka Perko nimitettiin toukokuussa 2020 Oulun Musiikkijuhlien taiteellisiksi johtajiksi kauden 2021 jälkeen.
Yksityiselämä.
Elina Vähälä oli vuosina 1999–2013 naimisissa Ralf Gothónin kanssa ja on konsertoinut laajalti tämän kanssa.
Diskografia.
Lähde:
Croix-Saint-Leufroy

La Croix-Saint-Leufroy on ranskalainen kaupunkikunta, joka sijaitsee Euren departemetissa ja Ylä-Normandian alueella.
Maantiede.
Pinta-alaltaan kaupunkikunta on 14,8 neliökilometriä. Alavimmillaan sen pinta on 22 metriä merenpinnasta ja korkein kukkula yltää 157 metrin korkeuteen, eli maasto alueella on melko tasaista.
Osmo Tammisalo

Osmo J. Tammisalo (s. 14. heinäkuuta 1970 Helsingin maalaiskunta) on suomalainen tietokirjailija ja tiedetoimittaja. Koulutukseltaan hän on elintarviketieteiden maisteri (Helsingin yliopisto 1996). Tammisalo on Darwin-seuran perustajajäsen, ja hän kuuluu Suomen tietokirjailijoihin. Hän harrastaa sirkusta ja on esiintynyt muun muassa nykysirkusryhmä Circo Aereon Camping-esityksessä.
Tammisalon teos "Rakkauden evoluutio: Ihmisen parinvalinnan biologiaa" oli Tieto-Finlandia-ehdokas vuonna 2005.
Ruskolilja

Ruskolilja ("Lilium bulbiferum") on Etelä-Euroopasta kotoisin oleva vanha puutarhakasvi. Pohjoismaisissa puutarhoissa sitä tiedetään kasvatetun 1600-luvulta. Sitä kutsutaan myös "keisarinkruunuksi". Ruskolilja kukkii kesä–heinäkuun vaihteessa ja kasvaa noin metrin mittaiseksi. Ruskoliljaa hieman kookkaampi ja isokukkaisempi on ruskoliljan alalaji, sahramiruskolilja eli sahramililja ("L. bulbiferum" subsp. "croceum").
Levinneisyys ja elinympäristö.
Ruskolilja on laajalti levinnyt suureen osaan Eurooppaa. Se kasvaa vuoristoniityillä ja rinteillä. Ne suosivat kalkkipitoista maaperää lämpimissä, aurinkoisissa paikoissa, mutta kasvavat myös hieman happamassa maaperässä. Niitä löytyy 500–1 900 metrin korkeudesta mpy.
Paul Thureau-Dangin

Paul Thureau-Dangin (14. joulukuuta 1837 Pariisi - 24. helmikuuta 1913 Pariisi) oli ranskalainen historioitsija ja Ranskan akatemian jäsen sekä sen pääsihteeri.
Thureau-Dangin sai juristin koulutuksen ja toimi tilintarkastajana Ranskan valtioneuvostossa, mutta eritoten hänet tunnetaan historiallisista teoksistaan. Hänen keskeisin teoksensa onkin "Histoire de la Renaissance catholique en Angleterre au XIXe siècle" ('Katolisen renessanssin historia Englannissa 1800-luvulla'). Tästä mahtavassa teoksessa kirjoittajan on todettu olevan oman aikansa Sainte-Beuve ja hänen teoksensa "Port-Royal". Thureau-Dangin on kirjoittanut myös teoksen "Monarchie de Juillet" ('Heinäkuun monarkia'), joka julkaistiin 1884.
Poliittisesti Paul Thureau-Dangin on toisen polven katolinen liberaali. Hän ansaitsi yhteiskunnalliset kannuksensa toisen keisarikunnan lopun ja kolmannen tasavallan alun aikana. Hän profiloitui modernismin ja varsinkin tasavaltalaisen hallinnon kanssa kilpailukykyisen katolisuuden puolustajana.
Thureau-Dangin on haudattu Pariisin Cimetière du Montparnassen hautausmaalle.
Zin-Khan

Zin-Khan on Remu Aaltosen kolmas sooloalbumi. Se julkaistiin vuonna 1982.
Albumi on julkaistu CD-formaatissa 2020.
Alpo Pohja

Alpo Einari Pohja (s. 31. lokakuuta 1941 Korpilahti) on suomalainen harmonikkataiteilija ja -pedagogi.
Koulutus.
Alpo Pohja on opiskellut harmonikansoittoa Eino Lajusen ja Jukka Ollilan johdolla.
Palkinnot.
Pohja saavutti harmonikansoiton suomenmestaruuden 1966 ja 2. palkinnon pohjoismaisessa kilpailussa 1971.
Ura.
Pohja on arvostettu instrumenttinsa pedagogi, jonka johdolla harmonikansoitto korkeakoulutasolla Suomessa alkoi vuonna 1974 silloisessa Jyväskylän Konservatoriossa. Hän aloitti konservatorion opettajana samana vuonna, toimi lehtorina vuosina 1976–1989 ja yliopettajana vuodesta 1989.
Pohja on myös yhteistyössä muun muassa Matti Rantasen kanssa kehittänyt instrumentin tutkintovaatimuksia musiikkiopistoille ja julkaissut harmonikansoiton oppimateriaalia. 
Alpo Pohjan oppilaina on ollut monta kansallista ja kansainvälistä huomiota saavuttanutta viihde- ja konserttiharmonikansoittajaa, esimerkiksi Erkki Friman, Seppo Leino ja Trio Fratresin jäsenet Raimo Vertainen, Heikki Jokiaho ja Toni Hämäläinen.
Trio Fratres

Trio Fratres on suomalainen harmonikkatrio, jonka perustivat 1994 Raimo Vertainen, Heikki Jokiaho ja Toni Hämäläinen. Yhtyeessä ovat soittaneet lisäksi Jukka Räikkönen (laulu), Masa Maijanen (basso) ja Miri Miettinen (rummut).
Tausta.
Yhtyeen harmonikansoittajajäsenet ovat valmistuneet Keski-Suomen konservatoriosta opettajinaan muun muassa Vladimir Dolgopolov ja Alpo Pohja.
Tunnustukset.
Yhtye voitti lokakuussa 1994 kansainvälisessä Città di Castelfidardo -kilpailussa Italiassa pienten kamariyhtyeiden sarjan, minkä ansiosta trio sai kansainvälisiä työtilaisuuksia.
Ura.
Trio konsertoi Tokion Musashino Civic Hallissa 2001. Itävallan yleisradio ORF nauhoitti ja lähetti taltioidun konsertin. Yhtye on esiintynyt Kuhmon kamarimusiikkifestivaaleilla kantaesittäen kahdesti kolmelle harmonikalle sävellettyä musiikkia. Yhtye on esiintynyt laajalti Pohjoismaissa, Ranskassa, Italiassa, Itävallassa, Hollannissa, Belgiassa, Virossa ja Japanissa.
Yhtye on hankkinut mainetta kamari- ja nykymusiikin ohella metallimusiikin esittäjänä ja sovittajana nimellä "Fratres". Tarkoitusta varten yhtyettä laajennettiin vuonna 2002. Radion sinfoniaorkesterin soittaja Jukka Räikkönen liittyi kokoonpanoon laulusolistiksi, rumpaliksi astui Miri Miettinen ja basistiksi Masa Maijanen. Tällä miehityksellä Fratres esiintyi Whitesnaken lämmittelijänä Helsingin jäähallissa heinäkuussa 2006.
Korupartahai

Korupartahai ("Orectolobus ornatus") on partahaiden heimon tyypillinen edustaja. Se on hitaasti uiva pohjan asukki, joka viettää paljon aikaa pohjalla maaten. Korupartahai luottaa siihen, että sen väritys hämää saaliseläimiä. Se kasvaa enintään kolmimetriseksi. Muiden pohjalla elävien haiden tavoin sillä on pään päällä kaksi ruiskureikää hengitysveden ottamista varten.
Levinneisyys.
Korupartahaita tavataan läntisellä Tyynellämerellä Indonesian, Australian ja Papua-Uuden-Guinean rannikkovesissä aina sadan metrin syvyyteen asti. Se suosii varsinkin kivikkoisia pohjia, joilla on runsaasti kasvillisuutta, koska silloin sen väritys ja suuta ympäröivät ihokasvannaiset sulautuvat parhaiten ympäristöön.
Ravinto.
Korupartahait saalistavat pääasiassa pieniä luukaloja ja rapuja. Laji saalistaa pääasiassa väijyksistä, mutta saattaa myös etsiä öisin nukkuvia kaloja. Se on yleensä ihmiselle harmiton, mutta voi puraista jos sitä ärsytetään.
Lisääntyminen.
Korupartahait ovat ovovipaarisia, eli munat kuoriutuvat emon sisällä. Poikaset ovat syntyessään noin 20 senttimetrin pituisia.
Paniikki piikkipuistossa

Paniikki piikkipuistossa ("The Panic in Needle Park") on vuonna 1971 ensi-iltansa saanut draamaelokuva. Elokuvan ohjasi Jerry Schatzberg ja pääosissa ovat Al Pacino ja Kitty Winn.
Englannissa elokuva julistettiin vuonna 1971 täydelliseen esittämiskieltoon. 
Siitä huolimatta elokuva menestyi Cannesin elokuvajuhlilla, joilla Kitty Winn voitti parhaan naispääosan palkinnon ja itse elokuva oli ehdolla Kultaisen palmun saajaksi.
Huhtikuussa 2002 elokuva näytettiin ensimmäisen kerran täysin leikkaamattomana.
Tarina.
New Yorkissa, Manhattanilla on paikka nimeltä Sherman Square. Piikkipuistona tunnetulla alueella asustaa huumeaddikteja, parittajia sekä prostituoituja. Helen on saapunut New Yorkiin opiskelemaan taidetta ja tapaa miesystävänsä ystävän Bobbyn. Helen tutustuu Bobbyyn ja heistä tulee hyvin läheisiä ja lopulta kaksikko rakastuu. Mutta Bobbyyn rakastuminen johdattaa Helenin syvälle huumeiden maailmaan josta ei ole poispääsyä.
Näyttelijät.
Lähde: 
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Kati Sinisalo kuvaa elokuvaa karkeaksi ja dokumentinomaiseksi ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Aarik Wilson

Aarik Wilson (s. 25. lokakuuta 1982 Reno, Nevada) on yhdysvaltalainen kolmiloikkaaja ja pituushyppääjä.
Wilson voitti kolmiloikan Yhdysvaltojen mestaruuden sisä- ja ulkoradoilla vuonna 2007. Osakan MM-kilpailuissa hän sijoittui viidenneksi tuloksella 17,31. hän oli toinen loikittuaan 17,34. Seuraavana vuonna hän voitti kolmiloikan Yhdysvaltojen sisäratamestaruuden ja sijoittui seitsemänneksi Valencian halli-MM-kilpailuissa. Kesäkaudella hän voitti Yhdysvaltojen olympiakarsinnan, mutta karsiutui loppukilpailusta Pekingin olympialaisissa. 
Hänen ennätyksensä ykköslajissaan kolmiloikassa on 17,58 metriä.
Serpico – kadun tiikeri

Serpico – kadun tiikeri on vuonna 1973 ensi-iltansa saanut rikoselokuva. Elokuvan ohjasi Sidney Lumet, ja pääosassa on Al Pacino.
Elokuva perustuu tositarinaan newyorkilaisesta poliisista Frank Serpicosta, joka ei suostunut ottamaan lahjuksia vastaan toisin kuin kollegansa.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Serpicon" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. American Film Institute valitsi elokuvan vuonna 2006 listalleen sadasta kaikkien aikojen innostavimmasta yhdysvaltalaiselokuvasta.
Juoni.
Alussa Frank Serpico makaa haavoittuneena poliisiauton takapenkillä. Häntä on ammuttu ja häntä kiidätetään sairaalaan.
Elokuva etenee Serpicon muisteluna: nuori Serpico ilmoittautuu poliisikouluun, pääsee testeistä läpi ja partioi pian katuja virka-asu yllään. Serpico haluaisi kylläkin vaihtaa virkapuvun siviiliasuun. Hän jättää anomuksen, jonka seurauksena saa siirron. Päästyään rikospoliisiin hän kokee karvaan yllätyksen huomatessaan, kuinka korruptio pitää valtaa NYPD:ssä. Tähän Serpico ei suostu ja jatkaa partioimista ilman lahjuksia. Ainoana rehtinä poliisina ollessaan Serpico alkaa saada uhkailua kollegoiltansa.
Vanves

Vanves on Ranskan kunta Ile-de-Francen alueella Hauts-de-Seinen departementissa. Se sijaitsee Pariisin kaupungin lounaispuolella, 5,6 kilometrin päässä Pariisin keskustasta. Kaupunki on yksi tiheimmin asuttuja koko Euroopassa. Siellä on arviolta 27 783 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 1,56 neliökilometriä. Kaupunki kuuluu kuntien yhteistyöelimeen, jonka nimi on Communauté d'agglomération Arc de Seine.
Historia.
Kaupungin historiassa merkittävä päivä oli 1. tammikuuta 1860, jolloin Pariisin kaupungin alueellinen laajeneminen toteutettiin liittämällä siihen naapurikuntia. Silloin liitettiin Pariisiin Vanvesin pinta-alasta noin kolmasosa, ja alueet muodostavat nykyisin eritoten Plaisancen-alueen Pariisin kaupungin 14. kaupunginosassa.
Muutamaa vuotta myöhemmin, 8. marraskuuta 1883, noin puolet Vanvesin alueesta liitettiin uuteen Malakoffin kuntaan.
Liikenne.
Vanvesin kunta kuuluu Pariisin metron toiminta-alueeseen. Sinne liikennöi metrolinja numero 13, ja alueella on useita metroasemia.
Vanvesin rautatieaseman kautta kulkee myös suuri osa esikaupunkijunien liikenteestä, sillä kaikki Montparnassen asemalta lähtevät junat kulkevat juuri Vanvesin aseman kautta.
Vilkuilevat silmät

Vilkuilevat silmät on Remu Aaltosen maxi-EP, joka julkaistiin vuonna 1985. EP on Remun ensimmäinen suomenkielinen äänite.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Remu Aaltonen.
Live at Café Metropol

Live at Café Metropol on Remu Aaltosen live-albumi ja kaikkiaan viides sooloalbumi. Se julkaistiin vuonna 1985.
Kappaleet.
Henry Aaltonen eli Remu on tehnyt kaikki sävellykset, sanoitukset ja sovitukset, paitsi "Buona Sera".
"Intro" – 0:49
"Intro" – 0:49
4. "Tulitikun leimahdus" – 2:47
5. "Paholaisen masurkka" – 3:26
Roadrunner Tour

Roadrunner Tour on Remu Aaltosen Remu plays Hurriganes -yhtyeen ensimmäinen albumi. Se julkaistiin vuonna 1994. Kyseessä on live-äänitys, josta suurin osa nauhoitettiin Tavastia-klubilla ja osa Planet FunFunissa Keravalla. Levyllä ei soita Remun lisäksi muita alkuperäisiä Hurriganesin jäseniä.
In the Spirit of Hurriganes

In the Spirit of Hurriganes on Remu Aaltosen 7. sooloalbumi. Se julkaistiin vuonna 1995.
Kappaleet.
Sävellykset, sanoitukset ja sovitukset Remu Aaltonen, ellei toisin mainita.
Madonnanlilja

Madonnanlilja ("Lilium candidum") on valkoinen lilja, jota on pidetty eurooppalaisessa maalaustaiteessa siveyden ja puhtauden vertauskuvana ja se on omistettu Neitsyt Marialle.
Historia.
Madonnanliljaa on viljelty niin kauan, että sen alkuperän selvittäminen on vaikeaa. Todennäköisesti lilja on peräisin Anatoliasta. Kreetan saarella on säilynyt minolaisen kulttuurin loistokaudelta noin 4 000 vuotta vanha fresko, jossa on kuvattu madonnanliljoja. Keskiaikaisten luostarien puutarhoissa sitä kasvatettiin lääkekasvina, jolla lääkittiin 
naistentauteja.
Hoito.
Toisin kuin muut liljat, madonnanlilja istutetaan matalaan. Sipulin ylimmän kärjen päälle saa tulla vain ohut multakerros. Mullan tulee olla voimakasta ja mielellään kalkkipitoista. Madonnanlilja kukkii heinäkuussa ja kasvaa noin puolitoistametriseksi.
Taikakivi

Taikakivi on Remu Aaltosen 8. sooloalbumi. Se julkaistiin vuonna 1999.
Kappaleet.
Kaikki säv., san. ja sov. Remu Aaltonen, paitsi "Dollarihymy" säv. A.P. Sarjanto
Mark Maher

Mark Maher (s. 1960) on yhdysvaltalainen valokuvataiteilija internetsivujen suunnittelija. Hän on asunut Helsingissä ja muualla Euroopassa vuodesta 1996 lähtien. Hänellä on ollut Suomessa useita näyttelyjä. 
Maherin uusin tyyli on valokuvan ja metallin yhdistäminen. Hän on kehittänyt omaperäisen tekniikan, jossa hän sulattaa ohuita kuultokuvia pienille teräslevyille polttimen avulla ja muokkaa sulavaa kuvaa terällä.
Sticks and Stones (Remun albumi)

Sticks and Stones on Remu Aaltosen yhdeksäs, vuonna 2004 julkaistu sooloalbumi.
Julkaisu.
Albumi sisältää useita vanhoja Hurriganesin kappaleita uusina sovituksina. Osalla kappaleista soittaa myös Remu &amp; Hurriganesin silloinen kokoonpano.
Osa vanhoista kappaleista levytettiin uudella nimellä. Esimerkiksi ”Oh My Boogie” on muokattu versio ”Get Onista” ja ”Daisy Craze” muokattu versio ”Crazy Daysta”. Levyn tekijätiedoissa osa kappaleiden säveltäjätiedoista on merkitty puutteellisesti, minkä vuoksi Teosto vaati sen vetämistä myynnistä. Aaltonen ei esimerkiksi ollut ilmoittanut Ile Kalliota, Albert Järvistä tai Cisse Häkkistä kappaleiden säveltäjiksi, vaikka kyse oli heidän sävellyksistään.
Norick Abe

Norifumi "Norick" Abe (, 7. syyskuuta 1975 Tokio – 7. lokakuuta 2007 Tokio) oli japanilainen ratamoottoripyöräilijä. 
Hän ajoi 11 kauden aikana ratamoottoripyöräilyn MM-sarjassa ja sijoittui parhaimmillaan MM-sarjassa viidenneksi. MotoGP-urallaan hän voitti kolme osakilpailua, joista kaksi Japanissa. Palkintokorokkeelle hän sijoittui 17 kertaa.
Abe kuoli liikenneonnettomuudessa Tokion lähellä törmätessään moottoripyörällään u-käännöstä tehneeseen rekkaan.
Ura.
Vuonna 1994 Abe kilpaili villin kortin kuljettajana Japanin Grand Prix'ssä. Hän säväytti otteillaan ja sai seuraavaksi kaudeksi tallipaikan Kenny Robertsin johtamaan talliin. Abe ajoi kaudella 1994 vielä kaksi kilpailua ja sijoittui molemmissa kuudenneksi. Ensimmäinen palkintopallipaikkansa hän otti kaudella 1995 ja ensimmäisen voittonsa kaudella 1996, jolloin hän sijoittui loppupisteissä viidenneksi. Kausina 1997–1998 hän kilpaili Wayne Raineyn tallissa ja kaudet 1999–2002 Luis d'Antin tallissa. Kaudella 2003 hän ajoi MotoGP-sarjassa vain viisi kilpailua mutta seuraavalla kaudella jälleen täyden sarjan. Tämän jälkeen hän siirtyi kausiksi 2005–2006 Superbiken MM-sarjaan. Kaudella 2007 hän kilpaili vielä Japanin Superbike-mestaruussarjassa.
Laihian Luja

Laihian Luja on laihialainen urheiluseura. Se on rekisteröity vuonna 1996. Seura oli tunnettu erityisesti lentopallosta, nykyään pesäpallo on seuran suurin jaosto. Muita seuran lajeja ovat jalkapallo, yleisurheilu, pyöräily, paini ja suunnistus. Salibandya seurassa on pelattu vuodesta 2003 asti nimellä FBC Luja.
Seura syntyi Laihian Liitto-Urheilijoiden ja TUL:n alaisen Laihian Kimmon yhdistyessä. Laihian Liitto-Urheilijoiden edeltäjiä olivat vuonna 1910 perustettu Laihian Veikot ja 1912 perustettu urheiluseura Kataja, jotka yhdistyivät vuonna 1919.
Lentopallo.
Seura on yksi Suomen suurimmasta lentopalloseuroista pelaajamäärältään. Seuran naisten edustusjoukkue pelaa lentopallon naisten 2-sarjassa, ja miesten edustusjoukkue pelaa lentopallon miesten 4-sarjassa. 
Miesten lentopallon lähihistoria.
Kauden 2004 päätteeksi Laihian Luja nousi Lentopallon 1-sarjaan, 2-sarjasta. Samaan aikaan naapurikaupungin Vaasan joukkue nousi Suomen korkeimmalle sarjatasolle SM-liigaan. Lujan johtokunta päätti heti nousun tultua, että Luja pelaa 1-sarjan kärkijoukkueiden kanssa samalla tasolla. Luja teki heti kovia hankintoja joukkueeseensa. Janne Vedenjuoksu palasi synnyinkaupunkiinsa Nurmon Jymyn 1-sarjajoukkueesta muun muassa. Samalla Luja teki farmisopimuksen SM-liigaan nousseen Vaasan Kiiston kanssa. Luja pelasi kaudet 2005-2007 1-sarjan keskitason porukoissa. Joukkueesta SM-liigassa kävi koittamassa muun muassa Janne Vedenjuoksu, Miikka Tuomola, ja Kari Somppi.
Kaudella 2008 joukkueen johtokunta laittoi tuulemaan pelaajamarkkinoilla, ja hankki joukkueeseensa Vaasan Kiistosta kaksi SM-liigapelaajaa. Tuomas Väyrynen, ja Patrik Ojaniemi saapuivat Vaasasta edustamaan nyt Laihian Lujaa. Joukkueen nimi nousi 1-sarjan kärkiporukoihin heittämällä, lisäksi kun Luja pystyi pitämään muut runkopelaajansa Laihialla. Kausi oli Lujalle kuitenkin lievä pettymys, kun se ei selviytynyt SM-liigakarsintoihin. Joukkue jäi sarjassa tiukasti neljänneksi, kahden parhaan edetessä liigakarsintoihin.
Edie Adams

Elizabeth Edith ”Edie” Adams (alk. Enke; 16. huhtikuuta 1927 – 15. lokakuuta 2008) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja, joka esiintyi uransa aikana niin televisiossa, elokuvissa kuin Broadwaylläkin. Lisäksi hänet muistetaan Muriel-sikarimerkin pitkäaikaisena mainoskasvona.
Elizabeth Edith Enke syntyi Pennsylvanian Kingstonissa. Adams on hänen äitinsä tyttönimi. Hän valmistui Juilliard School of Musicista ja Columbia School of Dramasta.
Adams debytoi Broadwayllä Leonard Bernsteinin musikaalissa "Wonderful Town" vuonna 1953. Hän sai Tony-palkinnon roolistaan Daisy Maena vuoden 1956 musikaalissa "Li’l Abner".
1960-luvulla Adams esiintyi muun muassa elokuvissa "Poikamiesboksi" (1960), "Rakkaani, tule takaisin" (1961) ja "Mieletön, mieletön maailma" (1963). Vuonna 1963 hänellä oli televisiossa oma varieteeshow’nsa "Here’s Edie", joka jäi kuitenkin lyhytikäiseksi saamistaan viidestä Emmy-ehdokkuudesta huolimatta. 1970- ja 1980-luvuilla hän esiintyi vierailevissa rooleissa monissa televisiosarjoissa, kuten "Fantasy Island", "Lemmenlaiva", "Murhasta tuli totta" ja "Designing Women".
Adams oli kolmesti naimisissa. Hänen ensimmäinen puolisonsa, koomikko Ernie Kovacs, kuoli auto-onnettomuudessa 13. tammikuuta 1962. Myöhemmät avioliitot valokuvaaja Marty Millsin ja jazz-trumpetisti Pete Candolin kanssa päättyivät eroon. Adamsin ja Kovacsin tytär kuoli toisessa auto-onnettomuudessa 1982. Millsin kanssa Adamsilla oli yksi poika.
Manuel Ortiz (nyrkkeilijä)

Manuel Ortiz (2. heinäkuuta 1916 Corona, Kalifornia – 31. toukokuuta 1970 San Diego) oli yhdysvaltalainen kääpiösarjan (51–54 kg) ammattinyrkkeilijä.
Manuel Ortizin ensimmäinen vastustaja helmikuussa 1938 oli Benny Goldberg, jolle hän hävisi. Hän saavutti kääpiösarjan maailmanmestaruuden 7. elokuuta 1942 Los Angelesissa voitettuaan pistein Lou Salican. Hän puolusti titteliään menestyksekkäästi 14 kertaa kunnes 6. tammikuuta 1947 San Franciscossa menetti sen Harold Dadelle ja voitti sen takaisin samana vuonna 11. maaliskuuta Los Angelesissa. Vasta 31. toukokuuta 1950 Johannesburgissa käydyssä ottelussa hän menetti mestaruutensa lopullisesti hävittyään pistein eteläafrikkalaiselle Vic Toweelille.
Ortiz voitti yhteensä 98 ottelua, hävisi 29, tasapeleiksi tuomittiin kolme. Vain kerran hänet tyrmättiin.
Gardner Dozois

Gardner Dozois (23. heinäkuuta 1947 – 27. toukokuuta 2018) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija ja tieteiskirjallisuustoimittaja. Hän oli "Asimov's Science Fiction" -lehden päätoimittaja 1980-luvulta aina vuoteen 2004.
Dozoisin oma tuotanto koostuu suurimmilta osin novelleista. Hän on voittanut useita Hugo- ja Nebula-palkintoja. Hän loukkaantui vuonna 2004 pahoin liikenneonnettomuudessa ollessaan palaamassa taksilla Philadelphia Philliesin ottelusta. 
Dozois kasvoi Salemissa, Massachusettsissa, ja asui Philadelphiassa, Pennsylvaniassa. Dozoisin vanha yhteistyökumppani Michael Swanwick julkaisi vuonna 2001 hänen uraansa käsittelevän teoksen "Being Gardner Dozois".
Leander Norrback

Leander Norrback (27. helmikuuta 1904 Myrkky, Lapväärtti, Suomen suuriruhtinaskunta – 15. tammikuuta 1968 Seinäjoki, Suomi) oli suomalainen harmonikansoittaja.
Tausta.
Leander Norrbackin isä, Viktor Norrback, oli kestikievarin pitäjä ja pelimanni, joka kuoli pojan ollessa vain kuusivuotias. Isä oli kuitenkin ehtinyt jo opettaa viulunsoiton ensiotteet pojalleen, joka jo seitsenvuotiaana herätti paikallista huomiota taidoillaan. Jo yhdeksänvuotiaasta asti hän soitti kotikylässään tansseja ja pian kysyntä laajeni muuallekin häihin ja tanssipaikoille. Norrbackin perhe asui kahden hehtaarin maatilalla, jota hän päivätyönään viljeli. Perheeseen kuului vaimo Tilda Elina, sekä kaksi tytärtä ja kaksi poikaa, joista kaikki harrastivat musiikkia, heistä tunnetuimpana Paul Norrback.
Harmonikansoittaja.
Nuotinlukutaidon opittuaan 1916 Norrback alkoi soittaa harmonikkaa, soitinta, joka tuohon aikaan herätti lukuisia ennakkoluuloja. Norrback osallistui useisiin kansallisiin ja eurooppalaisiin musiikkikilpailuihin ja kävi kiertueilla kotimaassa, Ruotsissa ja Saksassa. Hän voitti ensimmäisen palkinnon Pietarsaaressa pidetyissä kilpailuissa vuonna 1923. Vuonna 1929 Norrback kutsuttiin yhdessä Jussi Homanin, August Kaipiaisen ja Gösta Östmanin kanssa koko maan kattavalle kiertueelle kaupunkeihin ja markkinapaikoille. Tuolla kiertueella oli suuri merkitys konserttiharmonikkamusiikin myöhemmälle hyväksynnälle. Vuodesta 1929 hänet kutsuttiin myös säännöllisesti vuosittain Yleisradioon soittamaan kaksi-kolme teosta ja vuonna 1930 kutsu kävi Berliiniin levyttämään useita gramofonille tarkoitettuja savikiekkolevyjä Columbia-yhtiölle, jotka tekivät hänestä tunnetun myös Suomen rajojen ulkopuolella. 
Tukholman euroopanmestaruuskilpailuissa hän sai viidennen sijan 1937 ja Helsingin suomenmestaruuskilpailuissa kolmannen sijan 1940-luvulla. Hänet kutsuttiin Lontoon maailmanmestaruuskilpailujen tuomaristoon 1946, mutta hän ei voinut matkustaa tapahtumaan.
Norrback piti myös omaa yksityistä harmonikkakouluaan, jossa hänen opissaan kävi noin 500 pelimannia eri puolilta Suomea. Monet heistä tulivat tunnetuiksi sekä kotimaassa että ulkomailla. Hän teki myös soitinkauppaa.
Professori Heikki Klemetti tunnusti Norrbackin taidot ja antoi siten eräänä ensimmäisistä korkeakulttuurin edustajista harmonikkamusiikille arvoa viulu- ja pianomusiikin rinnalla. Norrback oli myös Suomen Harmonikkaliiton perustajajäseniä ja kunniajäsen vuodesta 1964.
Petri Partanen

Petri Partanen (s. 26. helmikuuta 1986 Kuopio) on suomalainen jää- ja rullakiekkoilija.
Jääkiekko.
Kaudella 2006–2007 Partanen pelasi kolmessa SM-liigaottelussa edustaen kasvattajaseuraansa Kalevan Palloa. Mestistä hän pelasi kaudella 2007–2008 KooKoossa ja kaudella 2008–2009 D Teamissa.
Rullakiekko.
Partanen edustaa Vuorelan Veikkoja SM-liigassa. Hän edusti Suomea vuoden 2009 MM-kilpailuissa. Samana vuonna Partanen voitti Suomen-mestaruuden Vuorelan Veikkojen joukkueessa.
Vaihtoehtoliike Itu

Vaihtoehtoliike Itu (1979–1989) oli suomalainen aatteellinen kulttuurijärjestö. Sen perustivat MLR:n (Marxilais-leniniläiset ryhmät) toiminnassa mukana olleet henkilöt, ja sen ohjelma perustui Matti Puolakan 1970-luvun aikana esittämiin uusiin ajatuksiin. MLR oli lakkautettu koska katsottiin, että marxismi ei kykene antamaan vastauksia ajan nostamiin uusiin kysymyksiin (vieraantuminen, ihmiskäsitys, moraalifilosofia jne), se on systeeminä kumottava ja toimintaa pyrittävä järjestämään uudelta pohjalta. Itu jatkoi suomettumisen ja Neuvostoliiton arvostelua. Sitä ei juuri noteerattu. Taistolainen lehdistö huomioi Idun kahdessa artikkelissa 1980-luvun alussa. 
Idun toiminta.
Itu järjesti syksyllä 1979 paneelitilaisuuksia, joihin kutsuttiin mukaan eri mielipidesuunnan edustajia, mm. Dan Steinbock, Pertti Lindfors, Sakari Hänninen, Yrjö Haila, Pekka Sundell, Ville Komsi ja Maukka Perusjätkä. Keskustelutilaisuuksista julkaistiin alkupuheenvuorot ja kommentit vihkoina. 
Itu julkaisi myös lehtiä, vihkosia, monisteita ja Matti Puolakan kaksi kirjaa - Kysymyksiä marxilaisesta ihmiskäsityksestä sekä Mikä ihminen on? Jälkimmäisessä esitettiin systemaattinen marxilaisen filosofian kritiikki ja näkemys Kiinan kulttuurivallankumouksen katastrofaalisen epäonnistumisen syvimpiin syihin (Ks. Idun julkaisut, kirjoja).
Idun julkaisuja.
Julkaisut löytyvät kaikki Yliopiston kirjastosta; painetut vihkoset Kansan Arkistosta ja monistemuotoiset myöhemmät tekstit Kansallisarkistosta.
Ituja-lehdet.
Kulttuurikerho Idun periaateohjelma, Marxilainen moraali – eräitä kysymyksiä, Esseitä: Teesejä ihmisluonnosta, Teesejä silmiin tuijottamisesta, Teesejä ihmissuhteista, runoja, novelleja, lauluja ym.
Mitä ituja, uusia tuulia estetiikassa, sitten tuli Steinbock, kritiikin kritiikkiä, aivoituksia, teesejä, runoja, henkilökuvia, levyarvostelujakin. 
Marxilaisen maailmankatsomuksen kriisi, 
Ihmiskäsitys ja itsekasvatus, 
Althussserin ja Ottomeyerin kritiikkiä, 
Leniniläinen puolueteoria on ylitettävä, 
Neuvostoliiton taloudellinen umpikuja. 
Mitä on vallankumouksellinen työ nykyään?
Marxismin kriisi ja perhe katoavana ilmiönä, 
Perhe – hitaasti katoava ilmiö, 
Vaihtoehtoliike Idun ihmiskäsitys, 
Neuvostoyhteiskunnan kriisi syvenee, 
Mikä on Vaihtoehtoliike Idun katsomuksissa parasta?, 
Soihtu ja Puola, 
Marxilaisen ihmiskäsityksen kritiikkiä, 
Ensimmäinen ja viimeinen arviointiperusta, 
On jo aika havaita: Neuvostoliiton talous tulee romahtamaan.
Matti Puolakan kirjoituksia monisteina.
Teesejä 1900-luvusta ja aikakauden vaihtumisesta (1989), 
Uuden dialektiikan yleispiirteitä (1989),
Sosiaalipsykologinen oikeudentaju itsetuntemuksen ja elämänymmärryksen perustana (1987), 
Näkökulmia aikakauteen (1989), 
Vaatikaamme filosofista äänioikeutta, koska poliittista äänioikeutta meillä ei enää ole (1989), 
Vihreät, feministit ja maailmanhistorian nykyvaihe (1989), 
Mitä on politiikka? (1989), 
Suhde omaan minään ja aikakauden olemukseen (1988).
Aiheesta muualla.
Uusi historia ry:n julkaisema sivusto Matti Puolakan ajattelun nykyvaiheesta (2019), jossa myös Vaihtoehtoliike Idun esittelyä Puolakkalaisuuden "esihistoriaa"
Hortense Calisher

Hortense Calisher (20. joulukuuta 1911 New York – 13. tammikuuta 2009) oli yhdysvaltalainen kirjailija.
Calisher opiskeli Hunter College High Schoolissa ja valmistui Barnard Collegesta vuonna 1932. Hänen äitinsä oli saksalainen. Hän voitti Guggenheim-stipendin vuosina 1952 ja 1955. Hän kuului Yhdysvaltain Taiteiden ja kirjallisuuden akatemiaan vuodesta 1977.
Calisher oli useaan otteeseen ehdolla Kansallisen kirjapalkinnon saajaksi, ja hänelle myönnettiin O. Henry -palkinto. Hänet palkittiin vuonna 1986 Janet Heidinger Kafka -palkinnolla teoksesta "The Bobby Soxer". Hänen omaelämäkertateoksensa "Herself" ilmestyi vuonna 1997. 
Calisherin kirjallinen tuotanto on huomattavan laaja; hänen viimeinen teoksensa "Tattoo for a Slave" julkaistiin syksyllä 2004. Hän kuoli 97 vuoden iässä.
Somebody Put Something in My Drink

Somebody Put Something in My Drink on Ramones-yhtyeen vuonna 1986 julkaistun "Animal Boy" -levyn ensimmäinen kappale. Kappaleen on sanoittanut Richie Ramone.
Suomalaisyhtye Children of Bodom on levyttänyt kappaleesta cover-version. Ne Luumäet -yhtye levytti vuonna 1986 kappaleesta version nimellä ”Sam pani kai jotain juomaani”.
Ihmisen luuranko

Ihmisen luuranko on ihmisen tukirangan luista koostuva osa. Aikuisella ihmisellä on keskimäärin 206 luuta. Luurangossa on kaksi pääosaa: aksiaalinen luuranko (kallo, selkäranka, kylkiluut ja rintalasta: yhteensä 80 luuta) ja raajojen luuranko (olkapää, käsivarsi, ranne, käsi, lantio, jalka, nilkka ja jalkaterä: yhteensä 126 luuta). Luut liittyvät toisiinsa nivelistä, joita kehossa on yli 300. Jotkin luut liittyvät toisiinsa rustoilla tai sidekudoksella.
Suurimmat luut.
Kuvassa naisen luuranko edestä ja suurimpien luiden nimet (suluissa kuvassa näkyvä latinan- tai englanninkielinen nimitys):
Kehittyminen.
Sikiön luusto alkaa kehittyä joko suoraan sidekudoksesta tai rustoisesta mallista luutumalla. Luutuminen kestää pitkään, ja vastasyntyneen tulevasta luustosta osa onkin edelleen rustoista. Tämä on itse asiassa erittäin hyödyllistä muun muassa mahdollistaen normaalin synnytyksen, sillä lapsen osittain rustoinen kallo joustaa. Syntymisen jälkeen viimeisetkin rustot kallosta alkavat luutua, ja aikuisella kallo on kiinteä ja joustamaton. Jos kallon luut eivät luudu normaalisti syntymän jälkeen, voi seurauksena olla esimerkiksi pää- tai suulaen halkio.
Erot lähisukulaisten luurankoon.
Ihmisen luuranko poikkeaa lähimpien yhä elävien sukulaislajien luustosta muun muassa siinä, että se mahdollistaa pystyasennon. Pystyasennon vuoksi ihmisen luusto on jäykempi ja suorempi. Selkäranka on suorempi, ja tavallisesti seisovan ihmisen jalat osoittavat lantiosta alaspäin melko lailla selkärangan suuntaisesti, eivätkä käänny polvista. Pystyasennon vuoksi ihmisen jalat ovat suhteessa pitemmät ja kädet suhteessa lyhemmät kuin muilla nykyisin elävillä kädellisillä. Toinen tärkeä ero sukulaislajeihin on huomattavan suuri aivokoppa, joka mahdollistaa suuremmat aivot. Lisäksi ihmisen elävillä lähisukulaisilla kylkiluiden koossa pitämä ruumiinontelo on hartioiden kohdalta kapeampi ja levenee kohti vatsan seutua, kun taas ihmisen rintakehä on leveämpi. Tämä on sopeutumaa ihmisen muita kädellisiä paremmasta kyvystä metsästää; liharuoka sulaa helpommin eikä edellytä niin isoa suolistoa.
Luuydin.
Lapsella punaista luuydintä on suhteellisesti enemmän kuin aikuisella. Iän myötä luuydin alkaa kuitenkin muuttua keltaiseksi, ja aikuisella punaista luuydintä onkin enää pitkien luiden (kuten reisiluun) ja isojen litteiden luiden (esimerkiksi lapaluun) ytimessä. Luuytimen luovutuksessa otetaan nimenomaan punaista luuydintä, joka kykenee tuottamaan terveitä verisoluja.
Yhdysvaltain avoin golfturnaus

Yhdysvaltain avoin golfturnaus (U.S. Open Championship) on vuosittain Yhdysvalloissa pelattava miesten golf-turnaus. Se on yksi neljästä miesten golfin major-turnauksesta. Ensimmäisen kerran se pelattiin vuonna 1895.
Historiaa.
Ensimmäinen Yhdysvaltain avoin golfturnaus pelattiin 4. lokakuuta 1895 Newportissa, Rhode Islandilla 9 reiän kentällä, joka kierrettiin neljä kertaa. Kisaan osallistui kymmenen ammattilaista ja yksi amatööri. Voittaja oli 21-vuotias englantilainen Horace Rawlins.
Alkuvuosina kilpailua hallitsivat englantilaiset ja skotlantilaiset pelaajat. Ensimmäinen Yhdysvalloissa syntynyt voittaja oli 19-vuotias John McDermott vuonna 1911. Siitä lähtien isäntämaan pelaajat ovat hallinneet kilpailua ja voittaneet kaikkiaan 78 kertaa. Edellä mainittujen maiden lisäksi voitto on mennyt viisi kertaa Etelä-Afrikkaan, kaksi kertaa Australiaan ja Pohjois-Irlantiin sekä kerran Uuteen-Seelantiin ja Argentiinaan.
Eniten voittoja, neljä kappaletta, ovat keränneet Willie Anderson (1901, 1903, 1904, 1905), Bobby Jones (1923, 1926, 1929, 1930), Ben Hogan (1948, 1950, 1951, 1953) ja Jack Nicklaus (1962, 1967, 1972, 1980). Kolmeen voittoon ovat yltäneet Hale Irwin (1974, 1979, 1990) ja Tiger Woods (2000, 2002, 2008).