tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Orvaskesi

Orvaskesi eli epidermi ("epidermis") on selkärankaisten ihon uloin kerros.
Orvaskeden tehtävä.
Orvaskesi toimii ihmisen suojana ulkomaailmaa vastaan. Sen happamuus, solujen väliset liitokset (junktionaalinen kompleksi) ja mikrofloora suojaavat elimistöä pieneliöiltä. Lisäksi talirauhasten erittämä tali estää vesiliukoisia aineita tunkeutumasta epiteelin läpi. Orvaskeden kautta poistuu myös pieni määrä kuona-aineita esimerkiksi ihon hilseillessä ja ihon hikirauhasten kautta.
Orvaskeden rakenne.
Orvaskesi on paksuudeltaan 0,05–0,20 mm. Se on kerrostunutta keratinisoitunutta levyepiteeliä, joka kestää hyvin kulutusta. Karvattomilla ja erityisesti kuluvilla ihoalueilla (kämmenet ja jalkapohjat) orvaskesi on paksumpi kuin alueilla, joilla on ihokarvoja. Orvaskedessä ei ole lainkaan verisuonia, vaan se saa ravintonsa diffuusion välityksellä runsassuonisen verinahan verisuonista. Samalla kun ravintoaineita siirtyy orvasketeen, kuona-aineita poistuu verisuoniin. 
Ihmisen orvaskeden uloin kerros muodostuu marraskedestä, joka koostuu kuolleista keratinosyyteistä. Marraskeden alla on eläviä soluja sisältäviä kerroksia: kirkassolukerros, jyväiskerros, okasolukerros sekä tyvisolukerros. 
Tyvisolukerroksessa eli tyvikerroksessa on kantasoluja, joista muodostuu jatkuvasti uusia ihosoluja. Nämä ihosolut edelleen jakautuvat ja siirtyvät kohti ihon pintaa. Epiteeliä kohti kulkiessaan niihin kerääntyy rikkipitoista keratiini-proteiinia. Solut elävät noin kuukauden ja kuolevat pintaa lähestyessään. Kuolleet solut muodostavat ihon uloimman osan, sarveiskerroksen eli marraskeden, joka on eräänlainen ihon kulutuspinta. Sen pinnasta irtoaakin jatkuvasti soluja hilseenä samalla, kun uusia syntyy kantasoluista, joten koko orvaskesi uudistuu jatkuvasti. 
Ihonvärin määräävät orvaskeden alimmassa kerroksessa olevat pigmentti- eli värisolut, melanosyytit, jotka erittävät ihoon melaniinia. Tummaihoisten ihossa on enemmän melaniinia kuin vaaleaihoisten. Melanosyytit suojaavat elimistöä ultraviolettisäteilyltä erittämällä melaniinia. Melaniinia on myös silmän värikalvossa eli iiriksessä sekä silmän pohjan pigmenttiepiteelissä, joka estää valon heijastumista takaisin silmästä.
Kärpäset

Kärpäset (Brachycera) ovat kaksisiipisiä hyönteisiä. Kärpäset ovat yleensä lyhyitä ja leveitä, ja niillä on lyhyemmät jalat kuin sääskillä. Suuret verkkosilmät miltei peittävät pään. Kärpäset ovat nopeita ja kestäviä lentäjiä. Huonekärpänen ("Musca domestica"), joka kuuluu varsinaisten eli sukaskärpästen heimoon, levittää monia tauteja. Se on noin 8 mm pitkä, mustan- ja harmaankirjava, koiraalla on kellertävät laikut takaruumiissa. Muita kärpäsheimoja ovat muun muassa kukkakärpäset, juurikärpäset, petokärpäset, paarmat, mahlakärpäset, täikärpäset ja raatokärpäset.
Suomessa on tavattu yli 4 200 kärpäslajia.
Nauris

Nauris ("Brassica rapa" subsp. "rapa") on ristikukkaiskasveihin kuuluva kaksivuotinen juurikasvi. Se oli ohran ohella tärkein viljelykasvi aina 1800-luvulle saakka, kunnes peruna yleistyi Suomessa. Kasvi on Suomessa muinaistulokas. Rehuksi viljeltävää naurista kutsutaan rehunauriiksi tai turnipsiksi.
Nauriilla on puhtaan vihreät, nuorena karvaiset lehdet. Se sisältää paljon C-vitamiinia ja kestää hyvin kylmyyttä. Nauris on lanttua litteämpi ja pienempi.
Nauriin villi kantamuoto on peltokaali, joka on laajalle levinnyt, varsinkin peltojen ojissa kasvava rikkakasvi. Samasta luonnonvaraisesta kasvilajista on kehitetty myös rypsi ja kiinankaali. Lisäksi kasvi on aikoinaan risteytynyt lähisukuisen kaalin ("Brassica oleracea") kanssa, ja tällaisista risteytymistä ovat saaneet alkunsa lanttu ja rapsi ("Brassica napus").
Nauris Suomessa.
Nauris on tunnettu viljelykasvina Suomessakin jo esihistoriallisena aikana. Naurista on usein viljelty kasketuilla mailla. Naurishauta on kuoppa, jossa nauriit on valmistettu ruuaksi. Nauriit on haudutettu naurishaudassa kytevän tulen alla. Erittäin herkulliseksi nauriit on saatu jopa useita päiviä hauduttamalla.
Vanhin Suomessa viljelty kanta on ollut "kaskinauris" eli "huhtanauris", jonka mukula tulee maanpinnan rajaan usein ainakin osaksi maan päälle. Kaskinauris menestyy hiekkapitoisessa, vettä läpäisevässä maassa. Emäksisyys, joka saadaan joko kasken tuhkasta tai kalkitsemalla, parantaa kaskinauriin kasvua ja suojaa sitä taudeilta ja tuholaisilta.
Sittemmin nauriin on korvannut ravintokasvina peruna. Perunan yleistyessä naurista vielä viljeleviä saatettiin pitää vanhanaikaisina, mihin liittyy Kiikalan asukkaista Varsinais-Suomessa aikoinaan käytetty leikillinen pilkkanimi eli kölli "Kiikalan naurisäijät". Tästä on saatu aihe Kiikalan vaakunaan, jossa on kuvattuna punaisessa kentässä kultainen nauris.
Nykyisin naurista käytetään pääasiassa rehukasvina, siitä tehdään muun muassa AIV-rehua. Tähän käyvät hyvin myös lajikkeet, joissa lehtien osuus on suuri ja juuri jää melko pieneksi. Nauriin isojuurisista rehuksi viljeltävistä lajikkeista käytetään myös nimitystä turnipsi.
Itä-Suomen yliopistossa tehtyjen tutkimusten mukaan kaskinauriin viljely on toisaalta siirtynyt Suomesta muualle, aluksi vientituotteena ja sittemmin sitä on alettu viljellä muualla Euroopassa ja Pohjois-Amerikan alkuperäisasukkaiden keskuudessa, metsäsuomalaisten mukana levinneenä.
Ranskassa Vilmorin siemenliike levitti suomalaisen kaskinauriin siemeniä Petrovski-nimisenä (myös Petrovsky, Petrowski). Petrovski-siemenet saapuivat alun alkaen Pariisiin mitä ilmeisemmin Pietarista ja sen vuoksi nimi on venäläisperäinen.
Sokerijuurikas

Sokerijuurikas ("Beta vulgaris" var. "altissima", syn. "Beta vulgaris" var. "saccarifera") on juurikkaan muunnos, jota viljellään sokerin valmistamiseksi. Parhaiden lajikkeiden juurissa on sokeri­pitoisuus yli 20 %. Sokerijuurikkaan korjuussa saadaan sivutuotteena kasvin maanpäälliset osat eli naatit, joita voidaan käyttää rehuksi. Myös juurikasleike on hyvää rehua. Sivutuotteena sokerinvalmistuksessa saadaan myös melassia, jota voidaan käyttää muun muassa alkoholiteollisuuden raaka-aineena.
Historia.
Saksalainen apteekkari Andreas Marggraf havaitsi vuonna 1747, että juurikkaasta voitiin uuttaa samanlaista sokeria, jota siihen saakka oli saatu ainoastaan sokeriruo’osta. Pian tämän jälkeen hänen oppilaansa Franz Karl Achard ryhtyi tutkimaan kasvin eri muunnoksia etsiäkseen kaikkein sokeripitoisimman kannan ja jalostamaan sitä. Suuremmassa mitassa sokerijuurikasta alettiin viljellä vasta sen jälkeen, kun kauppayhteydet Ranskan ja Karibian alueen välillä katkesivat 1800-luvun alussa Napoleonin sotien vuoksi.
Sokerijuurikkaan viljely.
Sokerijuurikas on kaksi­vuotinen kasvi. Ensimmäisenä vuonna siihen kehittyy vain lehti­ruusuke sekä vara­ravintoa sisältävä juuri. Jos se jätetään kasvamaan toiseksi vuodeksi, siihen muodostuu korkea kukinto­varsi ja lopulta siemeniä, mutta samalla juuri menettää vara­ravintonsa. Tämän vuoksi viljelyksillä juurikkaat korjataan jo ensimmäisen vuoden syksyllä. Joskus sokeri­juurikas saattaa kukkia jo ensimmäisenä vuotena, mikä pienentää satoa. Nykyisillä pitkälle jalostetuilla lajikkeilla näin kuitenkin käy hyvin harvoin.
Noin 40 % maailmassa tuotetusta sokerista saadaan sokeri­juurikkaasta, 60 % sokeri­ruo’osta. Sokerijuurikasta viljellään eniten Ukrainassa, Venäjällä, Ranskassa, Saksassa ja Yhdys­valloissa. Keski-Euroopassa se tuottaa parhaimmillaan 10 tonnia sokeria hehtaaria kohti, Suomessa yleensä 5–6 tonnia. Kaikista Suomessa viljellyistä kasveista sokeri­juurikas tuottaa eniten ravintoenergiaa viljeltyä pinta-alaa kohti.
Viljely Suomessa.
Ensimmäisenä sokerijuurikasta viljeli Suomessa Voipaalan kartanossa J. U. S. Gripenberg. Sokerijuurikkaan viljely alkoi Suomessa varsinaisesti vasta 1918. 
Sokerijuurikasta viljellään Etelä- ja Keski-Suomessa. Sokerijuurekkaan viljelyn kannattavuus Suomessa riippuu EU:n päätöksistä. Vuonna 2005 sen pelättiin loppuvan kokonaan. Suomen sokeriviljelyn tulevaisuuteen vaikuttaa myös se, että Cultor on myyty Tanskaan. 
Syksyllä 2007 maatalousministeriö lupasi tarvittaessa kompensoida EU:n päätöksiä nostamalla kansallista tukea, jotta sokerin viljely ei loppuisi Suomesta kokonaan. Suomesta ei kuitenkaan lakkautettu kaikkia jalostavia tehtaita. Vuonna 2008 Danisco myi sokeriliiketoimintansa Nordzuckerille.
Suomessa esiintyy sokerijuurikkaaseen kystoja muodostavina tuholaisina yleisimpänä valkojuurikasankeroinen ("Heterodera schachtii") ja harvinaisempana keltajuurikasankeroinen ("Heterodera betae").
Kautsu

Kautsu eli raakakumi on koaguloitua lateksia. Luonnonkumin raaka-aineena käytettävää lateksia saadaan trooppisten kasvien maitiaisnesteestä, erityisesti brasilialaisesta kumipuusta ("Hevea brasiliensis"). 
Lateksi juoksutetaan kolotuista puista keruuastioihin. Kerätty maitiaisneste saostetaan esimerkiksi muurahaishapolla, jolloin saadaan raakakumia, kautsua, joka on juustoa muistuttavaa ainetta. Tämä raakakumi on lämpimänä tahmeaa, ja kylmänä jäykkää. Kemiallisesti kautsu on "cis"-1-4-polyisopreenia, toisin sanoen polymeroitunutta isopreenia.
Kun raakakumi vulkanoidaan, saadaan kumia, joka on joustavaa ja säilyttää ominaisuutensa huolimatta lämpötilan vaihtelusta. Vulkanoinnissa polymeeriketjut silloitetaan useimmiten rikin avulla. Pääosa luonnonkumista käytetään moottoriajoneuvojen renkaisiin.
Suurimmat kumiviljelmät sijaitsevat Malesiassa ja Indonesiassa. Nämä kaksi aluetta tuottavat noin 67 % koko maailman luonnonkumiin käytettävästä kautsusta.
Nykyään valmistetaan kautsua myös keinotekoisesti niin sanottuja synteettisiä kumeja varten. Kansallissosialistisessa Saksassa kautsun korvikkeena käytettiin nitriilikumia, erästä synteettistä kumia.
Kauppakorkeakoulu

Kauppakorkeakoulu on itsenäinen korkeakoulu tai yliopiston tiedekunta, joka keskittyy pääasiassa kauppatieteiden, liiketaloustieteiden ja kansantaloustieteen opetukseen ja tutkimukseen. Kauppakorkeakoulujen perustutkintoja ovat kauppatieteiden kandidaatin (KTK) ja kauppatieteiden maisterin tutkinnot (KTM). Kauppatieteiden maisterille voidaan myöntää ekonomin arvo. Jatko-opintojen kautta opiskelija voi suorittaa kauppatieteiden lisensiaatin (KTL) ja tohtorin tutkinnon (KTT). 
Suomessa oli 2000-luvun alkuun saakka kaksi erillistä suomenkielistä kauppakorkeakoulua, Helsingin kauppakorkeakoulu ja Turun kauppakorkeakoulu. Helsingin kauppakorkeakoulu on osa Aalto-yliopistoa (Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulu) ja Turun kauppakorkeakoulu osa Turun yliopistoa. Vaasan kauppakorkeakoulu laajeni jo aiemmin monialaisemmaksi Vaasan yliopistoksi. Helsingissä toimii edelleen ruotsinkielinen kauppakorkeakoulu Svenska handelshögskolan, joka on Suomen ainoa itsenäinen kauppakorkeakoulu. Muut Suomen yhdeksän kauppakorkeakoulua toimivat osana monitieteistä yliopistoa. Syynä on poikkitieteellisen opiskelun ja tutkimuksen edistäminen, joka on nähty tärkeänä nykymaailmassa pärjäämiseksi.
ESCP Europe perustettiin Ranskassa vuonna 1819 ja on näin ollen maailman vanhin kauppakorkeakoulu.
Lisäksi useimmissa yliopistoissa on kauppatieteellinen tiedekunta. Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulu, Tampereen yliopiston johtamisen ja talouden tiedekunta ja Oulun yliopiston kauppakorkeakoulu ovat kehittyneet alusta lähtien osana suurta ja monialaista yliopistoa. Myös Åbo Akademin yhteydessä toimii ruotsinkielinen kauppakorkeakoulu. Lappeenrannan teknillisessä yliopistossa on kahden teknillispainotteisen tiedekunnan lisäksi kauppakorkeakoulu.
Lisäksi kahden ulkomaisen yliopiston kauppakorkeakoulut tarjoavat opetusta Suomessa. Nämä ovat University of Readingin Henley Business School ja University of Northamptonin yhteistyökumppaninsa HELBUSin kanssa.
Yleiskieli

Yleiskieli (myös standardikieli) on kaikille kielen puhujille yhteinen kielimuoto. Yleiskieli on normitettu, sanastoltaan yleispätevä ja perussävyltään neutraali kielimuoto, jota käytetään kirjallisesti ja suullisesti julkisissa yhteyksissä. Varsinkin silloin kun kyse on kirjoitetusta standardikielestä, käytetään myös nimitystä "kirjakieli". Toisaalta kirjakieleksi voidaan myös kutsua kirjoitettua kieltä, jolloin sen alue on yleiskieltä laajempi.
Normitettu kieli.
Yleiskieli on kehitetty tietoisesti ja julkisesti, ja sen oikeasta käytöstä on tehty ohjeet. Se ei siis ole kehittynyt luonnollisesti, vaan se on kulttuurin tuote. Ohjeet tehdään tunnetuksi kouluopetuksen, kielioppien ja sanakirjojen avulla. Jotta ohjeita noudatettaisiin, niitä laativien ja ylläpitävien tahojen pitää olla yhteiskunnallisia ja kulttuurisia auktoriteetteja. Vaikka yleiskieli onkin normitettu, se ei voi olla täysin muuttumaton eikä yhtenäinen kielimuoto, sillä sitä on voitava käyttää eri aikoina ja eri tarkoituksiin. Yleiskielessä onkin historiallisista syistä eri-ikäisiä kerrostumia. Koska sitä käytetään myös puheessa, se saa vaikutteita myös elävästä puhekielestä.
Sosiolingvistiikan näkökulmasta yleiskieli on vain yksi kielen sosiaalinen murre. Muista kielen murteista se kuitenkin eroaa siinä, että sitä käytetään maantieteellisesti laajemmalla alueella, sillä on enemmän tehtäviä ja se on suhteellisen pysyvä. Toisin kuin murteet, yleiskieli toimii kieliyhteisön yhteisenä kielenä, joten käyttötarkoitukseltaan se on murteiden välinen lingua franca. Sosiaalisesti yleiskieli ei ole kuitenkaan neutraali, vaan se on kulttuurin valtamurre, joka nauttii arvostusta eli prestiisiä. Yleiskieli myös edustaa koko kieltä suhteessa toisiin kieliin esimerkiksi silloin, kun virallisia tekstejä käännetään kielestä toiseen.
Yleiskieli on väline, jonka avulla kulttuuri välittyy sukupolvelta toiselle. Varsinkin pienille kansakunnille se on myös tärkeä kansakunnan identiteetin ja yhtenäisyyden symboli.
Kirjekyyhky

Kirjekyyhky on kirjeiden kuljettamiseen käytetty kesykyyhky. Kirjekyyhkyn hyvän suunnistuskyvyn uskotaan perustuvan Maan magneettikenttään. Jos kirjekyyhky viedään pois kotiseudultaan ja päästetään sitten irti, se lentää heti takaisin omaan kyyhkyslakkaansa eli pesäänsä. Kyyhkyset lentävät hyvin nopeasti, yli 60 kilometriä tunnissa. Egyptiläiset käyttivät jo kauan sitten kirjekyyhkyjä viestinviejinä. Pariisin piirityksen aikana 1870–1871 lähetettiin kirjekyyhkyjen avulla saarrettuun kaupunkiin yli miljoona tiedotusta. Kyyhky kantaa kirjettä kevyessä säiliössä, joka on kiinnitetty sen jalkaan.
Ensimmäisessä maailmansodassa Ranskan armeijan kirjekyyhky Vaillant lähetti vaikeassa tilanteessa viestin rintamalta päämajaan. Kyyhky lensi myrkyllisten taistelukaasupilvien läpi ja kuoli päästyään lakkaan. Ranskan valtio palkitsi Vaillantin kunnianosoituksin, ja se on nyt täytettynä nähtävillä sotamuseossa.
Animaatioelokuva "Valiant" (2005) kuvaa brittiarmeijan kirjekyyhkyjen seikkailuja toisessa maailmansodassa.
Kouluttaminen.
Nuoret kirjekyyhkyt pitäisi pitää kyyhkyslakassa, kunnes ne ovat kuuden viikon ikäisiä, jotta paikka jäisi linnuille mieleen. Kyyhkyslakan on tärkeä olla mukava ja viihtyisä, jotta kyyhkyt palaisivat sinne. Nuorien kirjekyyhkyjen pitää aluksi antaa lennellä pihapiirissä vapaasti, jotta ne muistaisivat ympäristöä. Sitten niitä voi pikku hiljaa viedä kauemmas ja kauemmas ja antaa lentää takaisin kyyhkyslakkaan. Kun sitä on tehty tarpeeksi kauan ja monista eri paikoista, kirjekyyhky yleensä löytää takaisin satojenkin kilometrien päästä.
Jos kirjekyyhky halutaan käymään kahden paikan väliä edestakaisin, silloin kumpaankin paikkaan pitää rakentaa kyyhkyslakka. Niitä pitää myös ruokkia kummassakin paikassa säännöllisesti. Kun kirjekyyhkyllä halutaan lähettää viesti paikasta toiseen, niin kyyhkyä pitää lopettaa ruokkimasta, jolloin se lentää johonkin toiseen paikkaan, mistä ruokaa saa. Eli silloin se lentää määränpäähän, jossa viesti vastaanotetaan ja kyyhkystä pitää ruokkia. Jos kirjekyyhky halutaan lähettää takaisin, sen ruokkiminen pitää lopettaa taas.
Yksilö

Yksilö on sellainen entiteetti, jolla on ominaisuuksia ja relaatioita. Yksilön määritelmä ei vaadi että yksilöt olisivat elollisia. Yksilö voi olla oliona esimerkiksi henkilö, eliö tai yleisemmin jonkin joukon yksittäinen jäsen. Identiteetti tekee oliosta määriteltävän ja tunnistettavan, antamalla sille joitakin ominaisuuksia tai piirteitä, jotka mahdollistavat sen erottamisen muista olioista. Olion identiteetti siis tekee olioista samoja asioita tai eri asioita.
Tilastotieteessä yksilö on yksittäinen tutkimuskohde, jonka vastakohta on populaatio. Tilastotieteessä populaatiosta tehtyjä tutkimuksia ei voi yleistää yksilötasolle, mutta yksilöstä voi yleistää yleiseen. Yksilöitä koskevat yleistykset edellyttävät joidenkin yksittäisten asioiden tai ilmiöiden käsittämistä ryhmäksi, joukoksi tai luokaksi, jonka jäsenillä on samankaltaisia piirteitä.
Biologiassa yksilöt muodostavat yhteisöjä ja jotkin hyönteiset yhdyskuntia.
Biologinen yksilö.
Biologiassa yksilö on eliön yksittäinen, muista erillinen esiintymä. Se voi koostua yhdestä tai useammasta solusta, mutta sillä on vain yksi perimä.
Joissain tapauksissa yksilön määrittäminen on vaikeaa. Esimerkiksi neliökilometrienkin laajuudelle levittäytynyt sienirihmasto voi olla periaatteessa samaa yksilöä, jos rihmasto on yhtenäinen. Näennäinen rihmaston katkaisu näennäisesti myös jakaa tällaisen yksilön kahdeksi, vaikka rihmaston elämä jatkuisi täysin samanlaisena, ja rihmasto kasvaisi taas pian yhteen. 
Jotkut eliöt lisääntyvät jakaantumalla tai muulla tavoin siten, että jälkeläisillä on sama perimä kuin emolla. Mikäli jakaantumisen tuotteet toimivat erikseen, ne ovat ilman muuta yksilöitä. Joskus kuitenkin perimältään samat eliöt muodostavat yhteisön, jonka jäsenet ovat riippuvaisuussuhteessa toistensa kanssa. Jotkut tutkijat laskevat yhdeksi yksilöksi jopa muurahaisyhdyskunnan, jossa työläiset ovat lisääntymiskyvyttömiä, vaikka niillä onkin tarkalleen ottaen eri perimä kuningattaren kanssa.
Evoluutio (elokuva)

Evoluutio on Ivan Reitmanin ohjaama, vuonna 2001 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen tieteiskomediaelokuva.
Juoni.
Ira Kaine ja Harry Block löytävät maahan syöksyneestä asteroidista ulkoavaruudesta peräisin olevan organismin. Organismi kehittyy nopeasti mönjästä moninaisiksi olioiksi, jotka uhkaavat vallata hiljaisen Glen Canyonin kaupungin. Armeija saapuu paikalle Ira Kainen entisen tuttavuuden johdolla ja yrittää saada tilanteen hallintaan. He epäonnistuvat ja tilanne pahenee, ja lopulta tilanteen pelastaminen jää Kanen, Blockin ja heidän ystäviensä vastuulle.
Lopulta käy ilmi, että eräissä Head &amp; Shoulders -shampoissa lisäaineena oleva seleeni on olioille myrkyllistä. Idea syntyi kuljettaessa alkuaineiden jaksollista järjestelmää kaksi askelta alas ja yksi oikealle olioiden perustana olevasta typestä. Päättely perustui siihen, että ihmisille, jotka ovat hiilipohjaisia, arseeni (kaksi askelta alas ja yksi oikealle hiilestä) on myrkyllinen.
Ricimer

Ricimer (noin 405 – 18. elokuuta 472) oli Länsi-Rooman todellinen hallitsija 400-luvulla. 
Ricimer oli areiolainen ja hänen äitinsä oli visigoottien kuninkaan tytär. Hän vietti nuoruutensa Valentinianus III:n hovissa ja kunnostautui palvellessaan Aëtiusta. Valentinianuksen kuoltua Petronius Maximus kaappasi vallan, mutta hän kuoli vandaalien hyökätessä Roomaan vuonna 455. Tämän jälkeen Avitus julistautui keisariksi ja nimitti Ricimerin Länsi-Rooman korkeimpaan sotilasvirkaan "magister militumiksi". Vuonna 456 Ricimer kukisti vandaalit niin merellä kun maalla. Samana vuonna Ricimer kapinoi Majorianuksen kanssa Avitusta vastaan ja Ricimerin avulla Majorianuksesta tuli Länsi-Rooman keisari. Majorianus osoittautuikin kuitenkin odotettua paremmaksi keisariksi. Mutta kun Majorianus kärsi tappion vandaaleja vastaan Espanjassa vuonna 461 sai Ricimer armeijan kapinoimaan häntä vastaan. Ricimer pakotti Majorianuksen eroamaan ja antoi myös lopulta murhata hänet. Ricimer julisti nyt Libius Severuksen keisariksi. Severus oli täysin Ricimerin vallassa, mutta hän kuoli vuonna 465. 
Länsi-Roomassa ei ollut tämän jälkeen keisaria 18 kuukauteen. Lopulta Itä-Rooman keisari Leo I lähetti Anthemiuksen Länteen keisariksi. Saadakseen sovinnon aikaiseksi Ricimer nai Anthemiuksen tyttären. 
Yhteistyö jatkui muutaman vuoden ajan. Mutta lopulta Ricimer kapinoi Anthemiusta vastaan ja perusti oman tukikohtansa Milanoon. Vuonna 472 hän hyökkäsi ja valtasi Rooman. Hän antoi teloittaa Anthemiuksen ja julisti Olybriuksen keisariksi. Ricimer kuoli kuitenkin vain pari kuukautta tämän jälkeen. Hänen veljenpoikansa Gundobad peri hänen asemansa.
Tero Ojanperä

Tero Ojanperä (s. 1966) on entinen Nokia Oyj:n palveluliiketoiminnasta vastaava johtaja ja nykyinen Silo AI tekoäly-yrityksen ja Vision+ -rahaston hallituksen puheenjohtaja ja yksi niiden perustajista. Hän toimi TTY-säätiön hallituksen jäsenenä ja puheenjohtajana 2012–2017. Nykyään hän toimii DNA Oyj:n, Siili Solutions Oyj:n ja OP finanssiryhmän hallitusten jäsenenä. Ojanperä on toiminut Aalto-yliopiston hallituksen puheenjohtajana vuodesta 2025.
Tero Ojanperä valmistui diplomi-insinööriksi Oulun yliopistosta, ja hän on väitellyt tekniikan tohtoriksi Delftin teknillisessä yliopistossa Alankomaissa. Opiskeluaikoinaan Ojanperä osallistui Teekkaritoimintaan. Hän on Oulun tietotekniikan opiskelijoiden killan, Oulun Tietoteekkarit ry:n (OTiT), perustajajäsen ja kiltalehti Terminaalin ensimmäinen päätoimittaja.
Ojanperä oli Nokian palveluksessa vuodesta 1990 alkaen. Uransa aikana hän toimi Nokian teknologia- ja strategiajohtajana, Nokia Research Centerin vetäjänä ja Nokia Networksin johtajana sekä lukuisissa muissa tehtävissä. Elokuussa 2011 Ojanperä ilmoitti jättävänsä Nokian ja siirtyvänsä vastaamaan uudesta Vision+ -rahastosta.
Vuonna 2009 teknologiabisneksen erikoislehti Fast Company listasi liike-elämän sata luovinta; Ojanperä oli sijalla seitsemän listan ainoana suomalaisena.
Marraskuussa 2017 Ojanperä siirtyi uuden tekoälyratkaisuja kehittävän startup-yrityksen Silo AI:n johtoon..
Avaruuspuku

Avaruuspuku on ihmistä avaruuden olosuhteilta suojaamaan suunniteltu puku, käytännössä yhden hengen avaruusalus, jota käytetään avaruuskävelyillä. 
Yleispiirteitä.
Avaruus on monella tapaa ihmiselle vihamielinen ympäristö, merkittävimpänä uhkanaan hyvin alhainen, miltei tyhjiön saavuttava paine. Sen lisäksi ihmistä täytyy suojella äärimmäiseltä kylmyydeltä varjossa ja kuumuudelta auringonvalossa. Silmiä ja ihoa täytyy suojella auringon ultraviolettisäteilyltä. Toisaalta täytyy huolehtia hengitysilman saannista sekä siitä, että kosteus ja hengityksen hiilidioksidi johdetaan pois.
Puvun suunnitteluun vaikuttaa käyttötarkoitus. Avaruuslentäjän täytyy kyetä toteuttamaan hänelle annetut tehtävät sekä käyttämään tarpeellisia työkaluja. Nivelten sekä puvun käsiosan suunnittelu on erityisen tärkeää. Toisaalta puvun massa ei saa kasvaa liikaa. Planeetoilla avaruuslentäjä tuntee puvun painon ja myös painottomuudessa puvun massan liikemäärä saattaa vaikeuttaa toimimista.
Avaruuspukujen päällysmateriaali on valkoinen auringon säteilyn heijastamiseksi. Astronautti kantaa selkäpakkausta, jossa on hengitysilmaa, ilmansuodatin, sähköparistot, radio ja muita varusteita. Puku on paineistettu ja joskus siinä on irrotettava kypärä. Puvun kypärän silmikkoa peittää hyvin ohut kultainen kalvo, jonka läpi voi nähdä ja joka suojaa astronautin silmiä auringon säteilyltä.
Amerikkalaiset puvut koostuvat nykyisin puvun ylä- ja alaosasta, kypärästä ja hansikkaista, kun taas venäläisiin yksiosaisiin pukuihin astutaan sisään puvun selässä olevasta aukosta, jonka ovena toimii puvun hengissäpitojärjestelmäpakkaus.
Nasan puvut.
Avaruuspuvun lisäksi astronautilla voi olla erilaisia varusteita, kuten rakettipakkaus painottomuudessa liikkumista varten.
Nasan nykyiset astronautin puvut koostuvat 17 kerroksesta erilaisia materiaaleja ja yhden puvun hinta on noin 20 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Puvun sisällä on vesikiertoinen jäähdytysjärjestelmä puvun lämpötilan pitämiseksi sopivana. Astronauteille syötettävä puhdas happi on paineeltaan kolmasosa maan paineesta, koska muuten astronautit hengästyisivät tehdessään töitä avaruudessa. Itse puvut ovat hyllytavaraa mutta erikokoisia osia on olemassa. Käsineet sen sijaan tehdään yksilöllisiksi ja niidenkin hinta nousee 40 tuhanteen Yhdysvaltain dollariin. Lisäksi käsineiden käyttöikä on vain 25 kertaa.
Nasan Extravehicular Mobility Unit (EMU) -puvusta on ollut eri muunnelmia ja seuraaja xEMU kehitetään Artemis-ohjelmassa.
Kiinan avaruuskävelypuku.
Kiinalaisvalmisteinen avaruuskävelyyn tarkoitettu Feitian ("lennä taivaalla") -avaruuspuku maksaa noin kolme miljoonaa euroa. Puku painaa 120 kg ja sen kokoaminen ja pukeminen kestää 15 tuntia. Ensimmäisen kerran pukua käytti avaruudessa Zhai Zhigang tehdessään ensimmäisen kiinalaisen suorittaman avaruuskävelyn 27. syyskuuta 2008.
Kangaspuut

Kangaspuut on kankaiden kudonnassa käytettävä laite. Yksinkertaisimmillaan, jollaisena laite tunnettiin jo kivikaudella, siinä on kaksi vaakasuoraa keppiä, joiden varaan luodaan loimi. Nykyisen muotonsa kangaspuut ovat saaneet lähes 700 vuotta sitten. Suomessa käytetään eniten vipukangaspuita, joista myös teolliset kutomakoneet on kehitetty. 
Vipukangaspuut.
Vipukangaspuiden arvellaan kehittyneen Saksassa. Vipukangaspuut tulivat Suomeen Fredrika Wetterhoffin mukana, kun hän osti niitä 1880-luvun alussa Saksasta Työkouluunsa. Vipukangaspuut levisivät ympäri Suomen opettajankoulutuslaitokselta valmistuneiden opettajien mukana. Valmistuneet opettajat olivat tutustuneet opiskelunsa aikana vipukangaspuihin Wetterhoffin Työkoulussa. Suomi on kudonnan näkökulmasta harvinainen maa: Suomessa käytetään nykyisin melkein pelkästään vipukangaspuita.
Vipukangaspuiden koneisto muodostuu vipusista, niisivarsista, ylä- ja alavälittäjistä sekä polkusista. Koneiston osia yhdistää kaksi nyöritystä. Ylänyöritys on muuttumaton; nyörit sidotaan aina vipusista yläniisivarsiin ja alavälittäjiin sekä alaniisivarsista ylävälittäjiin. Alanyöritys on muuttuva, eli vaihtelee kankaan sidoksen mukaan. Kun sidosohjeessa on merkitty ruutu, sidotaan polkunen alavälittäjään. Kun sidosohjeessa on merkitsemätön ruutu, sidotaan polkunen ylävälittäjään. Kudottaessa loimilangat saadaan eri tasoille polkusia polkemalla. Eri tasoilla olevien loimilankojen välistä tilaa, johon kude syötetään, kutsutaan viriöksi.
Tietokoneohjatuissa kangaspuissa polkusten sidonnan korvaa ohjainlaitteeseen kytketty poljin, jota polkemalla niisivarret nousevat ja laskevat, ja loimilankojen muodostama viriö avautuu.
Gundobad

Gundobad, jota kutsuttiin myös nimellä Gundibald, oli burgundien kuningas noin 474–516 ja sitä ennen Rooman patriisi ja "magister militum" (472–473). Hänen setänsä oli Ricimer, joka todellisuudessa oli hallinnut Länsi-Roomaa heikkojen keisareiden aikana. Kun Ricimer kuoli vuonna 472 kaappasi Gundobad tämän vallan itselleen ja teki Glyceriuksesta keisarin. Gundobadista tuli kuitenkin burgundien kuningas vuonna 473 kun hänen isänsä Gunderik kuoli. Hän joutui tosin jakamaan vallan kolmen veljensä Godegiselin, Kilperikin ja Godomarin kanssa. 
Vuonna 486 Gundobad tappoi veljensä Gundomarin. Vuonna 493 hän tappoi Kilperikin, hukutti tämän vaimon ja karkotti näiden kaksi tytärtä. Yksi tyttäristä, Klotilde, päätyi frankkien kuninkaan Klodvigin luokse. Klodvig pyysi Gundobadilta lupaa saada Klotilde vaimokseen, ja Gundobadin oli pakko suostua. 
Godegiselin kanssa Gundobad soti pitkään. Hän yritti saada frankit puolelleen, mutta Klodvig päättikin auttaa Godegiseliä. Lopulta Gundobadin oli antauduttava ja luvattava maksaa veroa frankeille. Hän kuitenkin perui myöhemmin lupauksensa ja alkoi piirittää Godegiseliä Viennessä. Vuonna 501 hän valtasi kaupungin ja tappoi veljensä.
Gundobad hallitsi burgundien kuninkaana kuolemaansa asti vuonna 516. Vaikka Gundobad oli virallisesti areiolainen, hän suhtautui salaa myönteisesti katolisia kohtaan ja piti yllä hyviä suhteita ortodoksiseen papistoon sekä yleensäkin roomalaisiin alamaisiinsa. Gundobadin merkittävin perintö olivat kaksi lakikokoelmaa, burgundeja koskeva "Lex Gundobada" ja roomalaisia alamaisia koskeva "Lex Romana Burgundionum". Gundobadin seuraaja oli hänen poikansa Sigismund.
Chathamsaaret

Chathamsaaret (, ) ovat Uudelle-Seelannille kuuluva noin kymmenestä saaresta koostuva saariryhmä noin 800 kilometriä Eteläsaarella sijaitsevasta Christchurchin kaupungista itään. Saaret ovat kuuluneet virallisesti Uudelle-Seelannille vuodesta 1842 lähtien. Chathamsaarten pinta-ala yhteensä on 966 neliökilometriä. Kaikki asutus on ryhmän kahdella suurimmalla saarella, Chathamilla ja Pittillä. Saaret on nimetty "HMS Chatham" -laivan mukaan.
Maantiede.
Chathamsaaret ovat ilmestyneet merestä vasta noin 4 000 000 vuotta sitten. Chathamsaaren maaperä on pääasiassa kalkkikiveä, basalttia ja hiekkaa. Chathamsaarta ympäröi useita tuliperäisiä saaria, joiden yhteenlaskettu pinta-ala Chathamsaaren kanssa on noin 950 neliökilometriä. Saarten ilmasto on viileä ja kostea. Lämpötila ei juuri vaihtele vuodenaikojen mukana. Saarten endeeminen eliöstö on läheistä sukua Uuden-Seelannin ja lähimpien subantarktisten saarten eliöstöille. Ehkä tunnetuin saarilla kasvava endeeminen kasvi on "Myosotidium hortensia". Endeemisistä eläimistä saarilla elää muun muassa makeanveden kala "Neochanna rekohua", sekä useita lintu- ja hyönteislajeja.
Historia.
Chathamsaarten ensimmäisiä asukkaita olivat moriorit. Moriorien esi-isät saapuivat saarille Uudesta-Seelannista vuoden 1500 paikkeilla, vaikkakin heidän perimätietonsa mukaan saarella oli asukkaita jo ennen heitä. Enimmillään morioreita oli saarilla noin 2 000. Marraskuussa 1791 brittiläinen alus "Chatham" joutui sivuun kurssiltaan ja ajautui Chathamsaarille. Luutnantti William Broughton julisti saaren kuuluvaksi Isolle-Britannialle ja nimesi saaret Chathamsaariksi. 1800-luvulta lähtien saarilla kävi valaanpyytäjiä, jotka toivat saarille tauteja. Vuonna 1835 saarille tuli noin 900 maoria, jotka alistivat paikalliset moriorit. Moriorien määrä hupeni nopeasti ja vuonna 1862 heitä oli enää 101. Vuonna 1870 maat jaettiin suureksi osaksi maoreille moriorien jäädessä ilman maata. Moriorit ovat sittemmin saaneet oikeuksia maihin Chathamsaarilla.
Väestö.
Chathamsaarilla asuu noin 600 asukasta, joista noin 30 Pitt-saarella. Saaren asukkaista 65,6 prosenttia kuului vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan eurooppalaistaustaisiin etnisiin ryhmiin ja 64,2 prosenttia kuului maoreihin. Väestönlaskennoissa henkilöt saattoivat ilmoittaa kuuluvansa useampaan kuin yhteen etniseen ryhmään. Moriorit luetaan kuuluviksi maoreihin. Saarella puhutut kielet ovat englanti ja maori.
Yhdyskuntahyönteiset

Yhdyskuntahyönteisiksi nimitetään niitä pistiäisiä, jotka ovat järjestäytyneet yhdyskunniksi. Yhdyskuntahyönteisiä ovat muurahaiset, termiitit, kimalaiset, mehiläiset ja ampiaiset.
Hierarkia ja lisääntyminen.
Yhdyskuntahyönteisten hierarkiaan kuuluu vähintään kolme eri kastia. Seuraavassa on kuvaus muurahaisyhteiskunnan kasteista.
Joillain muurahaisilla on työläiskasteja, jotka ovat erikoistuneet muun muassa taistelemiseen tai vartijoiksi.
Saksankielinen Wikipedia

Saksankielinen Wikipedia on Wikipedian saksankielinen versio. Saksankielisessä Wikipediassa on noin artikkelia. Se on artikkelimäärältään kolmanneksi suurin englannin- ja cebuanonkielisten versioiden jälkeen. Saksankielinen Wikipedia perustettiin maaliskuussa 2001.
Saksankielisen Wikipedian tapa erottaa laadukkaat artikkelit tavallisista eroaa jonkin verran esimerkiksi suomenkielisen -käytännöstä. Siellä parhaat artikkelit kuuluvat ryhmään (erinomaiset artikkelit) ja hyvät mutta vielä selvästi parantelun tarpeessa olevat artikkelit ryhmään (lukemisen arvoiset artikkelit). Ensin mainittuja oli yli 2 700 ja jälkimmäisiä yli 4 200 joulukuussa 2022.
Historia.
Saksankielinen Wikipedia aloitettiin 16. maaliskuuta 2001. Sen 250 000. artikkeli kirjoitettiin 28. kesäkuuta 2005, 500 000. artikkeli 23. marraskuuta 2006 ja miljoonas artikkeli 27. joulukuuta 2009. Saksankielinen Wikipedia oli toinen kieliversio, joka ylitti miljoonan artikkelin rajan. Kahden miljoonan artikkelin raja ylittyi 19. marraskuuta 2016.
Saksankielinen Wikipedia kasvatti alussa nopeasti osuuttaan kaikkien erikielisten Wikipedioiden yhteenlasketusta artikkelimäärästä, ja sen osuus oli parhaimmillaan yli 14 prosenttia, eli useampi kuin joka seitsemäs Wikipediassa ollut artikkeli oli saksankielinen. Muunkielisten versioiden kasvattaessa osuuttaan kääntyi sen osuus laskuun. Osuus oli 9,5 prosenttia kesäkuussa 2006, 6,4 prosenttia kesäkuussa 2012 ja 4,6 prosenttia kesäkuussa 2018.
Sukaspintaiset

Sukaspintaiset (Gastrotricha) on eläinkunnan pääjakso. Ne ovat pieniä vesiympäristössä eläviä eliöitä, joiden läpinäkyvää ruumista peittävät sukaset tai suomut. Sukaspintaisia tunnetaan noin 790 lajia, ja niitä tavataan maailmanlaajuisesti merissä ja makeissa vesistöissä. Suomessa tavataan 20 lajia.
Seksismi

Seksismi tarkoittaa tekoja tai näkemyksiä, jotka väheksyvät, alistavat tai syrjivät henkilöä tämän sukupuolen, sukupuoli-identiteetin tai sukupuolen ilmaisun perusteella. 
Euroopan neuvoston vuonna 2019 julkaiseman määritelmän mukaan seksismi on tekoja, eleitä, puhetta, kuvia tai käytöstä, jotka perustuvat ajatukseen, että ihminen tai ihmisryhmä on vähempiarvoinen sukupuolensa perusteella. Seksismin tarkoitus on EN:n määritelmän mukaan loukata tai rajoittaa ihmisarvoa tai oikeuksia, aiheuttaa fyysistä, psyykkistä tai taloudellista haittaa, luoda uhkaava tai nöyryyttävä ilmapiiri tai ylläpitää ahtaita sukupuolistereotypioita. Seksismi voi kohdistua niin naisiin kuin miehiinkin. Seksismi voi kohdistua myös transsukupuolisiin ja muunsukupuolisiin.
Väkäkärsämadot

Väkäkärsämadot (Acanthocephala) on eläinkunnan pääjakso. Tunnetut tuhatkunta lajia elävät aikuisvaiheessaan loisina selkärankaisten suolistossa. Toukkavaiheen väli-isäntinä toimivat puolestaan niveljalkaiset (hyönteiset ja äyriäiset). 
Ruumiin etupäässä on ulos työnnettävä, sylinterinmuotoinen koukkupintainen kärsä eli "proboscis", jolla mato tarrautuu isäntäeläimen suolistoon. Madolla itsellään ei ole ruoansulatuselimistöä, vaan ravinto imeytyy ihon läpi. Väkäkärsämadoista esimerkiksi "Echinorhynchus"-lajit elävät kaloissa, toiset suvut taas loisivat linnuissa, nisäkkäissä tai sammakkoeläimissä. Poikkeuksellisen suuri laji on sioissa loisiva 50 cm pitkäksi kasvava jättiväkäkärsämato ("Macracanthorhynchus hirundinaceus"). Väkäkärsämadot eivät loisi ihmisessä.
Jean-Paul Belmondo

Jean-Paul Belmondo (9. huhtikuuta 1933 Neuilly-sur-Seine, Ranska – 6. syyskuuta 2021) oli ranskalainen näyttelijä. Hänen uransa kesti yli puoli vuosisataa. Belmondon suosio oli huipussaan 1960–1980-luvuilla.
Ura.
Belmondo oli pariisilaisen kuvanveistäjän Paul Belmondon (1898–1982) poika. Hän oli koulussa villi ja kiinnostunut vain urheilusta. 16-vuotiaana sairastettu tuberkuloosi pakotti hänet luopumaan haaveista tulla ammattinyrkkeilijäksi.
Belmondo aloitti näyttelijänuransa teatterissa 1953, ja pian hän sai myös pieniä elokuvarooleja. Ohjaaja Jean-Luc Godard huomasi hänet Marc Allégret'n elokuvasta "Un drôle de dimanche" (1958). Godard valitsi Belmondon näyttelemään 12 minuuttia kestäneeseen lyhytelokuvaansa, ja kesällä 1959 kuvattu Godardin pitkä elokuva "Viimeiseen hengenvetoon" ("A bout de souffle", 1960) nosti Belmondon ranskalaisen uuden aallon tähdeksi. 
Vaikka Belmondo sai heti kansainvälistä mainetta ja esiintyi muun muassa Peter Brookin elokuvassa "Moderato Cantabile" ja Vittorio De Sican elokuvassa "Kaksi naista", hän keskittyi erityisesti ranskalaisiin elokuviin. Godardin kanssa hän teki neljättä seinää rikkoneen elokuvan "Nainen on aina nainen" (1961). Godardin lisäksi Belmondo teki useamman elokuvan Jean-Pierre Melvillen kanssa. Elokuvassa "Kiusaus" (1961) hän näytteli monitulkintaista, seksikästä pappia ja "Ilmiantajassa" rikollista, jonka epäillään olevan ilmiantaja.
Belmondo näytteli usein gangstereita ja renttuja, mutta Philippe de Brocan elokuvassa "Seikkailija Cartouche" hän oli 1700-lukulainen huoleton miekkamies. Brocan kanssa Belmondo teki myös elokuvan "Mies Riosta" ("L’homme de Rio", 1965). Se aloitti Belmondon menestyksekkään uran niin komedioissa kuin toimintaelokuvissakin. Belmondo sanoi itse nauttivansa enemmän seikkailuelokuvien kuin intellektuellien elokuvien tekemisestä.
Belmondo tekikin 1960-luvun puolivälin jälkeen pääasiassa valtavirralle suunnattuja kaupallisia elokuvia, ja hän myös esiintyi kansainvälisissä tuotannoissa, kuten elokuvissa "Palaako Pariisi?" (1966), "Casino Royale" (1967) ja "Borsalino" (1970). Belmondon 1970- ja 1980-lukujen menestyselokuvia olivat "9-kasvoinen mies" (1975)", Flic ou voyou"(1979)", Le Professionnel"(1981)", Ässien ässä"(1982)" ja Kova kyttä" (1982)". "
Belmondo ei enää 1980-luvun puolivälin jälkeen tehnyt yhtä paljon elokuvia kuin aiemmin, ja hän palasi myös teatteriin. Hänen 1990-luvun merkittävin elokuvaroolinsa oli Claude Lelouchin samannimisessä "Kurjat"-sovituksessa. Belmondo joutui vuonna 2001 sairaalaan saatuaan aivoinfarktin. Seuraavan elokuvan hän teki vasta vuonna 2009.
Belmondolle myönnettiin Ordre National du Mériten komentajan kunniamerkki vuonna 1994 ja Kunnialegioonan komentajan arvomerkki vuonna 2007.
Yksityiselämä.
Jean-Paul Belmondo oli naimisissa kaksi kertaa: Elodie Constantinin kanssa vuosina 1952–1967 ja Natty Belmondon kanssa vuosina 2002–2008. Hänellä oli pitkät rakkaussuhteet näyttelijättärien Ursula Andressin ja Laura Antonellin kanssa. Hän sai neljä lasta. Hänen poikansa, Paul Belmondo (s. 1963) on entinen Formula 1 -kuljettaja.
Camp David

Camp David, virallisesti Naval Support Facility Thurmont, on Yhdysvaltain presidentin maaseutuhuvila Thurmontissa, Marylandissa. Se sijaitsee 103 kilometriä Washingtonin ulkopuolella. Alue on kooltaan 81 hehtaaria ja se on suljettu yleisöltä. Camp Davidin turvatoimet ovat korkeimmat mahdolliset. 
Historia.
Camp Davidin nimi oli ensin "Hi-Catoctin", ja se rakennettiin Yhdysvaltain hallinnon työntekijöiden perheille. Se valmistui vuonna 1938. Valtio hankki sen vuonna 1942 presidentti Franklin D. Rooseveltin aikana ja nimeksi tuli "Shangri-La". Harry Trumanin kaudella, vuonna 1945 Camp Davidista tuli virallisesti presidentin maaseutuhuvila. Presidentti Dwight Eisenhower nimesi huvilan Camp Davidiksi tuolloin viisivuotiaan lapsenlapsensa mukaan vuonna 1953.
Ensimmäinen Camp Davidissa vieraillut vieraan valtion edustaja oli Winston Churchill, joka tapasi presidentti Rooseveltin vuonna 1943 keskustellakseen Normandian maihinnousua koskevista suunnitelmista. Richard Nixonin kaudella Camp Davidiin lisättiin useampi vierashuone.
Käyttö ja vierailut.
Camp David on hyvin syrjässä ja hiljainen alue. Siellä on monia pieniä mökkejä ja kävelyreittejä. Huvilaa on käytetty virallisiin ja epävirallisiin huipputapaamisiin. Siellä suunniteltiin Normandian maihinnousua ja neuvoteltiin Lähi-idän rauhasta useaan otteeseen.
Syyskuussa 1978 Jimmy Carter isännöi Camp Davidissa Israelin ja Egyptin väliset rauhanneuvottelut, josta on sittemmin alettu puhumaan Camp Davidin rauhana.
Venäjän presidentti Vladimir Putin vieraili Camp Davidissa George Bushin isännöimänä ja kuvaili aluetta "rauhalliseksi".
Suurin tapahtuma maailman johtajien määrällä mitattuna oli Barack Obaman isännöimä G8-maiden kokous vuonna 2015.
Muuta.
Seuraavat presidentit ovat asuneet Camp Davidissa:
R. A. Lafferty

Raphael Aloysius Lafferty (7. marraskuuta 1914 – 18. maaliskuuta 2002) oli yhdysvaltalainen science fiction- ja fantasiakirjailija, jolla oli omalaatuisen surrealistinen, ”kalajuttuja” muistuttava kerrontatyyli. Lafferty kirjoitti myös romaanimuotoisen historiateoksen "The Fall of Rome", sekä omaelämäkerrallisia teoksia, kuten "Incidents of Travel in Flatland". Hänet tunnetaan erityisesti lyhyistä novelleistaan sekä kirjasta "Past Master". Kaiken kaikkiaan hän kirjoitti noin 200 novellia ja 30 romaania.
Lafferty aloitti uransa kirjailijana hyvin myöhään, vasta noin neljänkymmenen vuoden iässä. Hän asui suurimman osan elämästään Tulsassa Oklahomassa.
Valikoituja teoksia.
Vuosiluvut viittaavat alkuperäiseen julkaisuvuoteen.
Tunnustuskirkko

Tunnustuskirkko () oli toista maailmansotaa edeltävinä vuosina syntynyt, Saksassa natsihallintoa vastaan kamppaillut protestanttinen kirkkokunta, jota on pidetty vastarintaliikkeen teologisena ilmentymänä. Tunnustuskirkon perustajajäsen ja sen merkittävä edustaja oli Dietrich Bonhoeffer, saksalainen teologi, joka toimintansa vuoksi surmattiin keskitysleirillä.
Tutkimus Suomessa.
Minnamari Helaseppä väitteli maaliskuussa 2005 Helsingin yliopistossa Tunnustuskirkon kehittymisestä Thüringenin maakirkossa ja sen kamppailusta natsivaikutteisen Deutsche Christen -liikkeen kanssa. Saksan kirkkotaistelua ovat suomalaisteologeista tutkineet myös Eino Murtorinne ja Reijo Heinonen.
Bernhard Lichtenberg

Bernhard Lichtenberg (3. joulukuuta 1875 Ohlau – 5. marraskuuta 1943 Hof) oli berliiniläinen katolinen pappi, joka vuoden 1938 kristalliyön jälkeen alkoi julkisesti rukoilla vainottujen juutalaisten puolesta. Hän osallistui myös protestointiin natsi-Saksan eutanasiaohjelmaa vastaan. Vedottuaan 1941 itään kuljetettujen juutalaisten puolesta hänet vangittiin kahdeksi vuodeksi. Vuonna 1943 Gestapo määräsi vasta vapautetun Lichtenbergin Dachaun keskitysleirille, mutta hän kuoli matkan aikana.
Vuonna 2005 Israelin Yad Vashem -muistomerkin edustajat myönsivät Lichtenbergille postuumisti Kansojen vanhurskas -arvonimen siitä tuesta, minkä hän oli antanut vainotuille juutalaisille.
Helvi Juvonen

Helvi Inkeri Juvonen (5. marraskuuta 1919 Iisalmi – 1. lokakuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen runoilija. Hän oli sodanjälkeisen modernin lyriikan ensimmäisiä tekijöitä Suomessa. Juvosen runoissa oli uskonnollisia vaikutteita, joita on tulkittu kristillisyyden lisäksi myös panteistisiksi.
Elämä.
Juvosen vanhemmat olivat vaatekauppias Juho Petterinpoika Juvonen ja Impi Maria Liimatainen. Juvonen kirjoitti ensimmäiset runonsa jo kouluvuosinaan, ja hänen mielirunoilijansa oli Emily Dickinson. Juvonen kirjoitti ylioppilaaksi Iisalmen yhteislyseosta 1939 ja aloitti suomen kielen ja kirjallisuuden opinnot Helsingin yliopistossa. Sotavuosina Juvosella oli vaikeuksia löytää vuokra-asuntoa Helsingistä, ja hän joutui palaamaan vuonna 1942 joksikin aikaa Iisalmeen. Seuraavana vuonna pahasta aliravitsemuksesta kärsinyt ja vain 43 kiloa painanut Juvonen oli jonkin aikaa Lapinlahden mielisairaalassa. Vuodesta 1949 lähtien hän asui Aila Meriluodon sisaren Sirkka Meriluodon kanssa kuolemaansa saakka.
Vuonna 1951 Juvonen matkusti Mirjam Polkusen kanssa Italiaan, missä hän kävi Roomassa ja Firenzessä. Juvosen sairaudet haittasivat hänen työkykyään, mutta 1950-luvun puolivälissä hänen taloudellinen tilanteensa alkoi parantua, kun hän sai valtion kirjallisuuspalkinnon runokokoelmastaan "Kalliopohja". Lisäksi hän sai apurahoja Suomen Akatemialta. Juvonen hankki lisätuloja myös käännöstöillä ja kirjoittamalla "Parnassoon" ja "Suomen Sosialidemokraattiin". Häntä vaivasivat kuitenkin päänsärky, masennus sekä aliravitsemuksesta ja huonoista asuinoloista aiheutuneet sairaudet, mikä heijastui myös kirjallisen tuotantoon.
Juvonen kuoli 1959 pitkään jatkuneesta särkylääkkeiden käytöstä aiheutuneeseen munuaisten vajaatoimintaan noin kuukautta ennen 40-vuotissyntymäpäiväänsä. Viimeiset runonsa hän saneli Sirkka Meriluodolle sairaalassa.
Stanisław Szukalski

Stanisław Szukalski (1893–1987) oli puolalaissyntyinen, lapsineroksikin julistettu maalari ja kuvanveistäjä, joka tuotti valtavan määrän hyvin persoonallisia teoksia 75-vuotisen uransa aikana.
Szukalski muutti Chicagoon, Yhdysvaltoihin teini-ikäisenä ja palasi Puolaan 1934, kun hallitus julisti hänet ”Puolan suurimmaksi eläväksi taiteilijaksi” ja rakennutti oman museon hänen töilleen. Vuonna 1939 museo kuitenkin tuhoutui Saksan hyökättyä Varsovaan samoin kuin suuri määrä hänen töitään. Hän muutti Kaliforniaan, missä elätti itsensä piirtämällä karttoja. Vaikka Szukalskin töitä arvostettiin ja ihailtiin joka puolella, galleriat kieltäytyivät pitämästä näyttelyitä, koska hän oli ”liian hullu”, vihasi kriitikoita ja haukkui avoimesti muita taiteilijoita. Tämän vuoksi hän jäikin suurelle yleisölle varsin tuntemattomaksi.
Szukalski keksi pseudotiede Zermatismin. Hän esimerkiksi uskoi, että ihmiskunnan kulttuuri periytyi Pääsiäissaarelta ja Jetien ja ihmisten jälkeläiset (”Yetisyny”) kävivät jatkuvaa sotaa ihmiskuntaa vastaan. Zermatismi ei kerännyt koskaan mainittavaa kannatusta, mutta Szukalskin aiheeseen liittyvät veistokset ja maalaukset olivat kulttimaineessa esteettisen kauneutensa vuoksi.
Szukalskin töiden ihailijoihin kuuluvat muiden muassa Tool-yhtye ja Leonardo DiCaprio.
Szukalski kuoli 1987. Hänen tuhkansa levitettiin Pääsiäissaarelle.
Stephen Poliakoff

Stephen Poliakoff (s. 1. joulukuuta 1952) on englantilainen näytelmäkirjailija ja käsikirjoittaja sekä elokuva- ja televisio-ohjaaja. Suurin osa Poliakoffin ohjauksista perustuu hänen omiin käsikirjoituksiinsa, joiden tarinat sijoittuvat useimmiten brittiläisen yläluokan pariin.
Poliakoffin varhaisista elokuvaohjauksista kohua herätti "Close My Eyes – rakasta minua" (1991), kolmiodraamaa ja insestiä käsittelevä tutkielma, jossa kolmion osapuolia näyttelevät Saskia Reeves sekä Clive Owen hänen veljenään ja Alan Rickman aviomiehenään. Vuosituhannen vaihteesta lähtien Poliakoff on ohjannut lähinnä televisiolle. Esimerkiksi minisarja "Sukupuu" (2001) pohtii tekijälleen ominaisesti muistamisen ja sukusiteiden merkitystä. Siinä Matthew Macfadyenin tulkitsema nuorukainen osallistuu mittavaan sukukokoukseen. "Kadonnut prinssi" (2003) puolestaan on kuvaus Britannian kuninkaan Yrjö V:n kuopuksen prinssi Johnin (1905–1919) lyhyestä elämästä. 
Poliakoffin noin 25 teatterinäytelmästä "Breaking the Silence" on esitetty suomeksi nimellä "Rikottu hiljaisuus". Se sai kantaesityksensä Suomen Kansallisteatterissa 1986. Teoksen suomensi Eeva-Liisa Manner ja ohjasi Terttu Savola. Jo vuonna 1981 Johanna Rajamaa ohjasi Radioteatterille Ari Koskisen kuunnelmasuomennoksen Poliakoffin näytelmästä "Strawberry Fields" (1977) nimellä "Mansikka-ahot".
Reikänauha

Reikänauha on koneellisesti käsiteltävän tiedon tallentamiseen tarkoitettu paperinauha, johon on lävistetty reikiä samaan tapaan kuin reikäkortissa. Mahdollisia lävistyskohtia on rinnakkain yleensä viidestä kahdeksaan, ja yksi rinnakkaisten lävistyskohtien rivi muodostaa jonkin tietojenkäsittelyllisen perusyksikön, esimerkiksi tavun, merkin tai ohjauskoodin.
Reikänauhaa käytettiin 1700-luvulla posetiiveissa ja 1800-luvulta alkaen automaattisissa kudontakoneissa, lennätinlaitteissa ja kaukokirjoittimissa. Huomattavasti tavanomaista leveämpää nauhaa käytettiin myös mekaanisissa soittimissa, kuten automaattipianoissa ja orkestrioneissa. Tietokonekäytössä reikänauha oli melko yleinen tallennusväline vielä 1970-luvulla.
Nykyinen kynnen kokoinen 8 gigatavun muistikortti vastaa noin kolmen miljoonan kilometrin pituisen reikänauhan tallennuskapasiteettia.
Yhdysvalloissa sanotaan reikänauhan olevan käytössä vielä strategisten tietokoneiden varajärjestelmissä tai varmuuskopioissa, koska menetelmä on immuuni pelätylle EMPille eli ilmakehässä tehdyn ydinräjähdyksen aiheuttamalle sähkömagneettiselle pulssille.