tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Juha-Pekka Hytönen

Juha-Pekka Hytönen (s. 22. toukokuuta 1981 Jyväskylä) on uransa lopettanut suomalainen jääkiekkohyökkääjä. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Ura.
Seurajoukkueissa.
Hytönen aloitti jääkiekkoilun JYP:n C- ja B-nuorten joukkueissa. Kaudella 2000–2001 JYP nosti Hytösen juniorijoukkueestaan SM-liigajoukkueeseen. Kahden liigakauden jälkeen Hytönen siirtyi kaudeksi 2002–2003 hakemaan vauhtia uraansa Mestiksen Jukureista. Jukureissa Hytönen pääsi kauden päätteeksi juhlimaan Mestiksen mestaruutta. Hytösestä tuli JYPin kapteeni lokakuussa 2006, kun edellinen kapteeni Tommi Kovanen vaihtoi yllättäen seuraa. Kaudella 2008–2009 Hytönen voitti JYP:issä Suomen mestaruuden.
Hytönen kirjoitti tammikuussa 2010 JYPin kanssa mallia mallia 1+1+2 olleen jatkosopimuksen vuoteen 2014 saakka. Ensimmäisen kauden Hytönen pelaisi varmuudella JYPissä, mutta ensimmäisen ja toisen kauden jälkeen Hytösellä oli mahdollisuudet siirtyä ulkomaille. Jos Hytönen ei olisi siirtynyt viimeistään 2012 ulkomaille sopimus olisi jatkunut automaattisesti vuoteen 2014 asti. Hytösen jatkaessa ulkomailla useamman vuoden sopimuksen kaksi viimeistä vuotta mitätöityisivät. Hytönen pelasikin JYPissä kevääseen 2012, jolloin Hytönen voitti joukkueessa toisen Suomen mestaruutensa. Kaudelle 2012–2013 hän käytti KHL-optionsa ja teki vuoden sopimuksen KHL-joukkue Amur Habarovskin kanssa. Hän pelasi Amurissa yhden kauden, jonka jälkeen hän siirtyi Sveitsiin.
Kaudeksi 2016–2017 Hytönen palasi JYPiin nelivuotisella sopimuksella. Hänet nimettiin myös joukkueen kapteeniksi. Elokuussa 2020 Hytönen siirtyi JYPistä Itävaltaan EHC Linzin joukkueeseen. Kaudella 2021–2022 Hytönen pelasi JYPissä yhden ottelun sopimuksella viimeisen pelinsä. Ottelu pelattiin 25. helmikuuta 2022.
Maajoukkueessa.
Vuonna 1999 Hytönen valittiin Suomen alle 18-vuotiaiden maajoukkueeseen ja seuraavana vuonna alle 20-vuotiaiden maajoukkueeseen.
Hytönen on edustanut Suomea maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 2009, 2010, 2013 ja 2015.
Eino Wenäläinen

Eino Edvin Wenäläinen (1. maaliskuuta 1921 Turku – 10. heinäkuuta 1997 Vaasa) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 38. Jääkäripataljoona 4:ssä konepistoolimiehenä palvellut Wenäläinen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 19. marraskuuta 1941. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä korpraali. Alikersantiksi hänet ylennettiin 26. toukokuuta 1942.
Siviilielämässä hän työskenteli rakennusmiehenä ja koneenasentajana. Hän työskenteli mm. rakennustyömailla Vaasassa vuosina 1946–69, sekä koneasentajana Etelä-Pohjanmaalla vuosina 1969–86. Hän oli myös Vaasan Reservinaliupseerien perustajajäsen ja kunniajäsen.
Mannerheim-ristin ritariksi.
”Ylipäällikkö on pvm:llä 19.11.41 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi korpraali Eino Edvin Venäläisen.
"Korpraali Venäläinen on erikoisen rohkeana konepistoolimiehenä suorittanut monia menestyksellisiä tekoja. Taistelussa 21.7.41 [Salmissa] hän tuhosi vihollisen täydellisesti miehittämän kuorma-auton ainoankaan vihollisen pääsemättä pakoon. Uhkarohkeasti hän 24.7.41 kiersi [Kaukojärvellä] vihollisen konekivääripesäkkeen taakse, tuhosi siinä olleet viholliset ja kantoi haavoittuneen toverinsa aivan vihollisasemien edestä ja kiivaasta tulesta huolimatta turvaan omalle puolelle. Taistelussa 5.9.41 [Ilinskoessa] tuhosi käsikranaateilla viholliskorsun koko miehistön. Korpraali Venäläinen on kaikissa tilanteissa osoittautunut esimerkillisen urheaksi, innokkaaksi ja tehtävissään omantunnontarkaksi".”
Yrjö Tamminen

Yrjö Alfons Tamminen (26. huhtikuuta 1921 Kalvola – 12. heinäkuuta 1943 Kuuttilahti) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 39. Mannerheim-ristin ritariksi hänet nimitettiin 19. marraskuuta 1941. Alikersantti Tamminen katosi jatkosodassa 12. heinäkuuta 1943 Kuuttilahdessa.
Panssarintorjuntatykin johtajana 1. Jääkäriprikaatissa toiminut Tamminen tuhosi vihollisen suorasuuntaus- ja ilmatorjunta-aseita, raivaten tietä hyökkääville suomalaisjoukoille.
Siviilielämässä hän oli työskennellyt lasitehtaan työmiehenä. Hänen vanhemmat olivat asemamies Alfons Tamminen ja Olga Elisabeth Björklund.
Mannerheim-ristin ritariksi.
Yrjö Tamminen nimettiin Mannerheim-ristin ritariksi ylipäällikön päiväkäskyllä 19. marraskuuta 1941 seuraavalla saatteella:
”"Ylipäällikkö on pvm:llä 19.11.41 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi alikersantti Yrjö Alfons Tammisen."
"Tykinjohtajana alikersantti Tamminen vei tykkinsä [Petäjäselässä] 23.9.41 tuliasemaan 150 metrin etäisyydelle suorasuuntausasemissa olevasta vihollisen tykistöstä, johon kuului lukuisia tykkejä ja neliputkinen it.-konekivääri. Vihollisen kiivaasta lähitulesta huolimatta alikersantti Tamminen, esimerkillään alaisiaan rohkaisten, pakotti tykkinsä tulella viholliset pakoon tykeiltään, jolloin omat hyökkäysvaunut ja jääkärit pääsivät murtautumaan vihollisen asemiin. Myöhemmin oli alikersantti Tamminen samassa taistelussa tykkeineen tuhoamassa sivummalla sijainneen vihollisen it.-konekiväärin miehistöä."
"Taistelussa 24.9.41 aiheutti alikersantti Tamminen tykkeineen eräälle viholliskomppanialle [Äänisjärven rannalla] huomattavia tappioita. Hyökkäyksessä 27.9.41 hän eteni tykkeineen etulinjaan, väliin sen eteenkin, ja tuhosi tuliasemaan parhaillaan ajavan vihollistykin".”
Gimme More

"Gimme More" on yhdysvaltalaisen poplaulajan Britney Spearsin kappale. Se julkaistiin "Blackout"-albumin ensimmäisenä singlenä lokakuussa 2007.
Musiikkivideo.
Kappaleen musiikkivideon on ohjannut Jake Sarfaty. Video kuvattiin Los Angelesin keskustassa sijaitsevassa varastorakennuksessa heinä–elokuussa 2007. Musiikkivideon maailmanensi-ilta oli Yhdysvaltain iTunes Music Storessa 5. lokakuuta 2007. Televisiossa sen ensi-ilta oli 7. lokakuuta 2007 kanadalaisella MuchMusic-televisiokanavalla. Kappaleen musiikkivideo aiheutti kohua Spearsin strippauskohtauksen vuoksi, ja video joutuikin sensurointiin. Sensuroimatonta musiikkivideota saa näyttää Yhdysvalloissa vain öisin.
Listasijoitukset.
"Gimme Moresta" tuli Spearsin toiseksi suurin hitti Yhdysvalloissa. Vain esikoisingle "Baby One More Time" menestyi listalla paremmin. "Gimme More" pysyi kaksi viikkoa singlelistan sijalla kolme, minkä jälkeen se alkoi pudota listalla alemmas. Britanniassa kappale nousi ainoastaan nettilatauksilla listasijalle kolme.
"Gimme More" saavutti Yhdysvalloissa platinalevyyn oikeuttavan myyntimäärän helmikuussa 2008.
Toivo Häkkinen

Toivo Nikodemus Häkkinen (9. toukokuuta 1904 Leivonmäki – 15. toukokuuta 1944 Viipuri) oli Mannerheim-ristin ritari numero 46. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 14. tammikuuta 1942. Sotilasarvoltaan Häkkinen oli majuri.
Häkkinen kuoli jatkosodassa 13. sotasairaalassa. Hänet on haudattu Leivonmäelle.
Jouko Hynninen

Jouko Untamo Hynninen (21. elokuuta 1907 Jäppilä – 5. marraskuuta 1983 Mikkeli) oli suomalainen kenraalimajuri ja Mannerheim-ristin ritari numero 47 (14.1.1942).&lt;ref name="HV/96"&gt;Hurmerinta, Viitanen 2004: 96.&lt;/ref&gt; Ritariksi nimitettäessä hän oli sotilasarvoltaan majuri.
Hynninen kävi reserviupseerikurssi 20:n vuonna 1931 ja Kadettikoulun 16. kadettikurssin 1932–1934. Hynninen toimi jo ennen sotaa nuorempana upseerina Jääkäripataljoona 3:ssa ja talvisodassa komppanianpäällikkönä. Jatkosodan ja Lapin sodan ajan Hynninen toimi Jääkäripataljoona 3:n komentajana. Mannerheim-ristin ritariksi hänet nimitettiin jatkosodan hyökkäysvaiheen jälkeen 14. tammikuuta 1942. Hän haavoittui sodan aikana kahdesti: 13. heinäkuuta 1941 Jalovaarassa sekä 13. heinäkuuta 1944 Vuosalmella. 
Sodan jälkeen Hynninen jatkoi vielä vuoteen 1946 JP 3:n komentajana. 1946–1949 hän toimi JR 7:ssä ja 1949–1952 JR 9:ssä pataljoonankomentajana. 1952–1955 hän palveli 6. prikaatissa. Hynninen komensi Savon prikaatia 1955–1965. Uransa päätteeksi hän toimi Kymen sotilasläänin komentajana 1965–1966 ja Sisä-Suomen sotilasläänin komentajana 1966–1967. 
Poikkeuksellisen hänen kenraalimajurin arvostaan tekee se, että hän ei ollut suorittanut Sotakorkeakoulua, joka edellytettiin kenraalikuntaan ylennettäviltä henkilöiltä.
Teppo Hirvi-Kunnas

Teppo Taneli Hirvi-Kunnas (joissain lähteissä Hirvikunnas) (4. kesäkuuta 1919 Puumala – 10. maaliskuuta 1942 Vasilitskajan saari, Ääninen) oli Mannerheim-ristin ritari numero 53. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 20. huhtikuuta 1942. Sotilasarvoltaan Hirvi-Kunnas oli kornetti. Hirvi-Kunnas oli postuumi ritari, sillä hän kaatui Vodlajoen taakse tehdyllä partioretkellä ennen nimitystään ritariksi. Ruumis jäi kentälle.
Teppo Hirvi-Kunnaksen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Jaakko Henrik Hirvi-Kunnas ja Kanerva Maria Lovisa Kunnas. Hirvi-Kunnas kävi koulunsa Töölön yhteiskoulussa ja Tehtaanpuistoin yhteiskoulussa. Hän kuului Helsingin ratsuväkisuojeluskuntaan vuosina 1938–1940.
Hirvi-Kunnaksen veli, luutnantti Timo Hirvi-Kunnas haavoittui Krivillä 7. joulukuuta 1943 ja menehtyi kenttäsairaalassa. Timo ja Teppo Hirvi-Kunnas on haudattu vierekkäisiin hautoihin Haagan sankarihautausmaalle Helsingissä. Molemmat veljekset olivat suuria Kalevalan ystäviä ja voittivat ennen sotaa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran järjestämän Kalevalan kuvituskilpailun nuorille.
Jooseppi Moilanen

Jooseppi Moilanen (24. syyskuuta 1906 Suomussalmi – 3. helmikuuta 1982 Kotka) oli Mannerheim-ristin ritari numero 57. Joukkueenjohtajana Jalkaväkirykmentti 25:ssä palvellut Moilanen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 15. toukokuuta 1942. Moilanen ansioitui kaukopartioretkillään vihollispuolella etulinjasta mm. selvittäen vihollisen pääpuolustuslinjan ja poistaen vihollisen ansoitusta. Erityisesti Moilanen ansioitui joukkueensa kanssa Pälli-Rättijärven tärkeän maastokohdan valloittamisessa vihollispuolelta, puolustamalla sillanpääasemia vihollisen saartamana ja näin estäen Rättijärven sulun laitteiden laajemman hävittämisen.
Suomussalmelainen JR 25:n taistelija erikoistui uskaliaisiin partiomatkoihin vihollisen selustaan Kannaksella ja Maaselän kannaksella. Kerran tarkka-ampujan luoti osui Moilasta kitalakeen, mutta hän käveli 15 kilometriä omille linjoille. Kesän 1941 aikana Moilanen teki kymmenen päivän aikana yhteensä kuusi eri partioretkeä tunkeutuen syvälle vihollisen varustettuihin asemiin hankkien arvokkaita tietoja. Eräällä näistä partioretkistä, hänen johtama partio tuhosi vihollisen konekiväärin miehistöineen ja vetäytyi tappioitta takaisin. Elokuussa 1941 eräällä partioretkellä hän poisti 20 ansoiksi viritettyä haupitsin ammusta.
Sotilasarvoltaan Moilanen oli nimityshetkellä vääpeli. Moilanen ylennettiin vänrikiksi 28. tammikuuta 1943. Luutnantiksi hänet ylennettiin 8. marraskuuta 1956. Sotien jälkeen Moilanen työskenteli muun muassa koirankouluttajana, konttorinhoitajana, pakkaajana ja talonmiehenä. Moilanen on haudattu Parikan hautausmaalle Kotkaan.
Makuuni

Makuuni Oy oli suomalainen videovuokraamoketju ja irtomakeisten vähittäiskauppa vuosina 1985–2018. Ketjulla oli korkeimmillaan yli 80 liikettä ympäri Suomea vuonna 2009. Liikevaihto oli tuolloin 24 miljoonaa euroa.
Historia.
Yrityksen perusti Harri Ruohola nimellä Videofirma Makuuni Ky vuonna 1985. Tammikuun lopussa 2006 Hans Ehrnrooth ja Juha Parkkinen allekirjoittivat sopimuksen selvitystilassa olevan Videofirma Makuunin koko liiketoiminnan hankkimisesta. Samalla ketjun nimi typistyi muotoon Makuuni Oy. Yrityksen toimitusjohtajana toimi Hans Ehrnrooth.
Ketjun liikkeiden määrä oli korkeimmillaan yli 80 vuonna 2009, jolloin liikevaihtoa oli 24 miljoonaa euroa. Verkossa toimivat tilausvideopalvelut kuitenkin vaikeuttivat Makuunin toimintaa videovuokrausmarkkinoilla. Yhtiö panosti irtomakeisiin. Se myös avasi oman verkossa toimivansa videovuokraamon vuonna 2012. Yhtiön liikevaihto oli seitsemän miljoonaa euroa vuonna 2016, ja tuolloin Makuuni työllisti 79 henkilöä. Tilikauden tulos oli 1,2 miljoonaa euroa tappiollinen.
Konkurssi.
Vuonna 2018 ketjuun kuului enää noin 20 toimipistettä. Saman vuoden kesäkuussa 2018 Makuuni Oy hakeutui yrityssaneeraukseen. Saneeraus kuitenkin epäonnistui, ja jo elokuussa Makuuni hakeutui maksukyvyttömyyden perusteella konkurssiin. Liikkeet sulkivat ovensa viimeisen kerran 5. syyskuuta 2018.
Makuunin toimitusjohtaja Hans Petteri Ehrnrooth tuomittiin joulukuussa 2023 kahdeksi vuodeksi ehdolliseen vankeuteen törkeästä velallisen epärehellisyydestä ja törkeästä kirjanpitorikoksesta. Hän oli nostanut Makuunista ja sen tytäryhtiöstä M-Logisticsista varoja suoraan omalle tililleen yli 1,2 miljoonaa euroa.
Jaakko Kolppanen

Jaakko Jalmari Kolppanen (8. toukokuuta 1902 Lohtaja – 2. kesäkuuta 1975 Kannus) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari. Sotilasarvoltaan hän oli kersantti.
Kolppanen palveli talvisodassa Jalkaväkirykmentti 64:ssä, osallistuen taisteluihin pioneeriryhmän johtajana muun muassa Suomussalmella. Jatkosodan alettua Kolppanen palveli keskipohjalaisista muodostetussa Jalkaväkirykmentti 29:ssä joukkueen varajohtajana. Mannerheim-ristin ritariksi Kolppanen nimitettiin 19. toukokuuta 1942 numerolla 64. Nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa Kolppasen henkilökohtainen rohkeus sekä useat esimerkilliset teot. Kolppanen kotiutettiin ikänsä perusteella keväällä 1944. Siviilissä hän toimi perustamansa sementtivalimon toimitusjohtajana. 25. lokakuuta 2009 Kolppanen sai muistomerkin Kannukseen.
Valter Nordgren

John "Valter" Voldemar Nordgren (29. lokakuuta 1899 Viipuri – 26. toukokuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen eversti ja Mannerheim-ristin ritari numero 60. Jalkaväkirykmentti 4:n komentajana toiminut everstiluutnantti Nordgren nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 15. toukokuuta 1942. Nimityksessä viitataan muun muassa Itä-Karjalan ja Karhumäen valtauksen taisteluihin. Siviilissä Nordgren työskenteli Tikkurilan väritehtailla johtajana vuosina 1950–1957 sekä yrityksen toimitusjohtajana vuosina 1957–1964.
Perhe.
Valter Nordgrenin vanhemmat olivat senaattori ja korkeimman oikeuden jäsen John Nordgren sekä filosofian maisteri Gerda Selina Söderhjelm. Hänen äidinisänsä oli prokuraattori Woldemar Söderhjelm.
Sotilasura.
Nordgren valmistui ylioppilaaksi 1918, osallistui vapaaehtoisena varusmiehenä Helsingin valtaukseen 1918 ja osallistui tämän jälkeen Suomen ensimmäiselle kadettikurssille 1919–1920. Nuorempana upseerina hän palveli Suomen valkoisessa kaartissa 1920–1921 ja Kaartin jääkäripataljoonassa 1921–1922. Jälkimmäisessä hän palveli komppanianpäällikkönä 1922–1926. Vuosina 1926–1931 hän oli suojeluskuntajärjestön palveluksessa aluepäällikkönä ja sotilasohjaajana. Sotakorkeakoulun kahdeksannen kurssin hän kävi 1931–1933 ja sai yleisesikuntaupseerin arvon 18. lokakuuta 1934. Hän palveli 2. divisioonan esikunnassa yleisesikuntaupseerina 1933–1936. Yleisesikunnan koulutusosastolla hän oli toimistoupseerina 1936–1938 ja puolustusministeriön koulutusosastolla 1938–1939. 
Talvisodan aikana Nordgren palveli päämajan taktillisessa toimistossa toimistoupseerina ja toimistopäällikkönä. Välirauhan aikana hän sijaisti JR 13:n komentajana sekä toimi 4. prikaatissa pataljoonankomentajana 1940–1941. Jatkosodan sytyttyä Nordgren sai komentoonsa Jalkaväkirykmentti 4:n ajalle 21. kesäkuuta 1941 – 1. maaliskuuta 1943. VI armeijakunnan esikuntapäällikkönä hän työskenteli 1943–1944. Jääkäriprikaatia Nordgren komensi 16. elokuuta 1944 – 30. marraskuuta 1944. Sodan jälkeen hän toimi JR 9:n komentajana 1944–1946 ja erosi vakinaisesta palveluksesta 25. heinäkuuta 1946. 
Ylennykset: vänrikki 31.3.1920, luutnantti 6.12.1920, kapteeni 6.12.1926, majuri 6.12.1933, everstiluutnantti 4.4.1940, eversti 6.8.1942.
Geórgios Andréas Papandréou

Geórgios Andréas Papandréou (, s. 16. kesäkuuta 1952, Saint Paul, Minnesota, Yhdysvallat) on entinen Kreikan pääministeri ja entinen Pasok-puolueen johtaja. Hän oli Kreikan ulkoministeri 1999–2004 ja vuodesta 2006 Sosialistisen internationaalin presidentti.
Elämä ja ura.
Papandréou syntyi merkittävään poliitikkosukuun. Myös hänen isänsä Andréas Papandréou ja isoisänsä Geórgios Papandréou ovat olleet Kreikan pääministereitä.
Papandréou opiskeli sosiologiaa Amherst Collegessa ja London School of Economicsissa ja työskenteli Harvardin fellow’na, kunnes palasi Kreikkaan sotilasjuntan kaaduttua.
Lokakuun 2009 ennenaikaisten vaalien jälkeen, joissa Pasok sai 160 paikkaa 300:sta, Kreikan presidentti Károlos Papoúlias antoi hallituksenmuodostajan tehtävän Papandréoulle. Hän vannoi virkavalansa 6. lokakuuta.
Papandréoun suunnitelmiin kuului 2–3 miljardin euron elvytyspaketti talouden virkistämiseksi ja investointi infrastruktuuriin, tieteeseen ja koulutukseen. Konservatiivit ja kommunistit pitivät toimia populistisina. Maan budjettialijäämä oli Kóstas Karamanlísin kauden jäljiltä kuusi prosenttia, kun EU:n asettama raja on kolme, ja kasvamassa. Papandréou suunnitteli myös verouudistusta ja korruptionvastaisia toimia.
Todellisuudessa alijäämä olikin 12,7 %.
Vuonna 2009 budjettialijäämä nousi 15,7 prosenttiin, vuonna 2010 se oli 10,6 % ja väheni hitaasti. Huhtikuussa 2010 maan sai 80 miljardia euroa lainaa EU-mailta. Ehtona olivat tiukat talousleikkaukset, jotka johtivat lakkoihin ja laajoihin protesteihin Ateenan Sýntagma-aukiolla. Papandréou ilmoitti 31. lokakuuta yllättäen kansanäänestyksestä, jossa päätettäisiin tulevasta pelastuspaketista. Pian tämän jälkeen Papandréoun hallitus ajautui umpikujaan ja hän ilmoitti erostaan 9. marraskuuta. Seuraavaksi pääministeriksi valittiin Loukás Papadímos.
Vuonna 2015 Papandréou perusti uuden Demokraattisten sosialistien liike -puolueen tarkoituksenaan osallistua tammikuun parlamenttivaaleihin. Papandréoun uusi puolue on sittemmin liittoutunut Muutosliike-nimiseksi vaaliliitoksi Pasokin kanssa.
Ahti Vuorensola

Ahti Kalervo Vuorensola () oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 63, siviiliammatiltaan hän oli ekonomi. Hänen isänsä Albert Vuorensola taisteli vuoden 1918 sisällis­sodassa punaisten puolella ja teloitettiin Viipurin taistelun jälkeen touko­kuussa jo ennen Ahti Vuoren­solan syntymää.
Jatkosota.
Komppanian­päällikkönä Jalka­väki­rykmentti 9:ssä toiminut Vuoren­sola nimitettiin Manner­heim-ristin ritariksi 19. touko­kuuta 1942. Sotilas­arvoltaan Vuoren­sola oli nimitys­hetkellä kapteeni. Hän oli Suomen kautta aikain nuorin suomalainen majuri 26-vuotiaana. Sotien jälkeen Vuoren­sola joutui syytteeseen sota­saalis­tavaran pois­antamisesta ja tuomittiin menettämään sotilas­arvonsa, mutta presidentti Paasi­kivi armahti Vuoren­solan ja hänen nimensä palautettiin upseeri­luetteloon. Hänet ylennettiin eversti­luutnantiksi vuonna 1967.
Myöhemmät vaiheet.
Vuoren­sola osallistui vielä vain kymmenen päivää ennen kuolemaansa vuonna 1994 itsenäisyys­päivän vastaan­otolle, jolloin presidentti Martti Ahtisaari aloitti perinteen kutsumalla kaikki elossa olevat ritarit Linnan juhliin. Vuoren­sola liikkui tuolloin pyörä­tuolin avulla, hän oli kuollessaan 76-vuotias.
Marja-Liisa Kuosmanen

Marja-Liisa Kuosmanen (s. 28. lokakuuta 1964 Nilsiä) on suomalainen iskelmälaulaja.
Elämäkerta.
Kuosmanen syntyi Nilsiän Lehtomäen kylässä kahdeksanlapsiseen pienviljelijäperheeseen. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Nilsiän lukiosta vuonna 1983 hän opiskeli luokanopettajaksi Joensuussa, jossa Joensuun musiikkiopistossa myös kokeili vuoden ajan klassista laulua. 
Palattuaan kotiseudulleen hän on toiminut muutamia opetusvuosia lukuun ottamatta pääasiassa yrittäjänä ja on neljän lapsen äiti. Hän on laulanut yli kymmenen vuotta KuKa-kvartetissa, joka on muun muassa voittanut Kerimäen kvartettilaulukilpailun sekä Oulun Tiernapoikakilpailun mestaruuden parodiallaan. 
Kuosmasen opettajina ovat monena vuonna Nilsiän valtakunnallisella musiikkileirillä olleet Maija Hapuoja, Eija Ahvo ja Susanna Haavisto. Hän opiskeli myös Kuopion konservatoriossa pop-jazz-laulua vuosina 1996–1997. Kuosmanen voitti kesällä 2003 Kiuruvedellä järjestetyn Vihreät Niityt -iskelmätapahtuman Toivo Kärki -laulukilpailun naisten sarjan . Hän oli tämän jälkeen usean vuoden ajan Toivo Kärki -konserttisarjan kantavia voimia. Vuonna 2004 hän julkaisi pitkäsoittoalbumin "Kaikille rakkailleni", joka sisältää 11 Kärjen ennen julkaisematonta sävellystä. 14. helmikuuta 2004 Kuosmanen piti Kuopion Musiikkikeskuksen isossa salissa konsertin, jossa hän esitti kaikki levyn kappaleet, säestäjänä levyn muusikoista ja Kuopion Kaupunginorkesterista koottu orkesteri Jarmo Kaijansinkon johdolla. 
Toinen pitkäsoitto "Elämän maku" ilmestyi 2008. Se sisältää suomalaista iskelmämusiikkia vuosilta 1943–2008, tekijöinä muun muassa Toivo Kärki, Jukka Kuoppamäki, Hannu Piispanen, Jorma Toiviainen ja Chrisse Johansson . Kuosmasen joululevy Jollei jouluna ole lunta ilmestyi joulukuussa 2010 CD-korttina. 
Suomi sydämessä -single ilmestyi kesällä 2011. Säveltäjä Veikko Samuli ja sanoittaja Chrisse Johansson ovat yhdistäneet voimansa Suomi sydämessä -laulun taakse. Laululle haluttiin tulkitsija, joka omakohtaisesti tietää, mitä ulkomailla asuminen on. Näin laulu valikoitui Kuosmaselle.
Kesäpesä-levy on TAHKOcom Oy:n tuottama kokoelma, joka saa nimensä Kuosmasen uudesta singlestä Kesäpesä, jonka taustalta myös löytyvät säveltäjä Veikko Samuli ja sanoittaja Chrisse Johansson.
Sauli Kousa

Sauli Kousa (3. tammikuuta 1912 Mäntyharju – 13. joulukuuta 1956 Heinola) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 65. Sotilasarvoltaan Kousa oli ylikersantti.
Ennen sotia hän työskenteli maanviljelijänä kotitilallaan Mäntyharjun Kousankylässä. Sotien jälkeen hän toimi korjausmiehenä Kymin Osakeyhtiön Heinolan Metsäosastossa vuosina 1945–56. Kousa toimi myös varsinaisen työnsä ohella vartijana Heinolan pääpostikonttorilla. Hän oli naimisissa ja hänellä oli yksi lapsi.
Sauli Kousa oli kahden sodan veteraani. Hän toimi talvisodassa konekivääriryhmän johtajana sekä konekiväärijoukkueen varajohtajana Jääkärirykmentti 33:ssa, sekä talousaliupseerina TykK/JR 6:ssa. 
Jatkosodassa hän toimi joukkueen varajohtajana Jalkaväkirykmentti 22:ssa sekä 20. prikaatissa. Hän haavoittui 9. kesäkuuta 1944 Syvärin sillanpäässä.
Hänet nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 5. heinäkuuta 1942. Nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa iskuryhmän johtajana osoitettu henkilökohtainen rohkeus ja neuvokkuus.
Mannerheim-ristin perustelu.
”"Ylipäällikkö on pvm:llä 5.7.42 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi kersantti Sauli Kousan."
"Kersantti Kousa kunnostautui kesällä [10.7.41 Korpiselässä] erään kukkulan valtauksessa osoittaen henkilökohtaista rohkeutta iskuryhmän johtajana. R:ssa [Rajakontu] hän kävi yksin tiedustelemassa valloittamattomassa kylässä, tuoden tarkat tiedot vihollisen varustuksista. Kylän valtauksessa hän toimi iskuryhmän johtajana osoittaen mitä suurinta henkilökohtaista rohkeutta ja neuvokkuutta konekivääripesäkkeen valtaamisessa. Puolustustaistelun aikana [säntämässä] syyskesällä hän teki useita partioretkiä, tuhoten eräällä n. joukkueen vahvuisen vihollisosaston. Myöhemmin hän osallistui erikoisen tehokkaasti vahvan vihollispartion tuhoamiseen, josta itse tuhosi useita ryhmiä. Syvärin puolustuksen aikana hän ylitti partioineen Syvärin, edeten taitavasti tiheän vihollisryhmän läpi. Hän kävi tällöin eräällä paikkakunnalla [Lotinapelto] ja toi arvokkaita tiedustelutuloksia tullessaan".”
Monschau

Monschau () on läntisessä Saksassa, Nordrhein-Westfalenin osavaltion Aachenin kaupunkialueella sijaitseva kaupunki.
Maantiede.
Kaupungissa oli 12 065 asukasta vuoden 2016 lopussa.
Kaupunki sijaitsee Eifelin kukkuloilla, Rur-joen kapeassa laaksossa.
Kaupungin historiallinen keskusta säilyi toisen maailmansodan tuhoilta, joten keskustan 300 vuotta vanhat hirsirunkoiset talot ja kapeat kadut tekevät siitä nykyään suositun turistikohteen. Kangasteollisuus on ollut kaupungin historiallinen elinkeino.
Historia.
Ensimmäiset maininnat Monschausta löytyvät vuodelta 1198. Kaupungin yläpuolelle kohoaa 1200-luvulla perustettu Monschaun linna, joka on ollut Jülichin herttuoiden palatsina vuodesta 1433. Vuonna 1543 keisari Kaarle V saartoi sen osana Geldernin kiistaa, valtasi linnan ja ryösti kaupungin. Tästä huolimatta linna säilyi Jülicheilla vuoteen 1609, jolloin siitä tuli osa Pfalz-Neuburgia.
Ranskalaiset valtasivat alueen vuonna 1795 ja tekivät kaupungista kantonin pääkaupungin. Myöhemmin alueesta tuli osa Preussia ja Monschausta Montjoien piirikunnan pääkaupunki. Vuonna 1918 Saksan keisari Vilhelm II muutti nimen Monschauksi.
Vuonna 1972 kaupunkiin liitettiin aikaisemmin itsenäiset kunnat Höfen, Imgenbroich, Kalterherberg, Konzen, Mützenich ja Rohren.
Reino Lukkari

Aarne Reino Ilmari Lukkari (26. kesäkuuta 1908 Iisalmi – 14. tammikuuta 1951 Helsinki) oli Mannerheim-ristin ritari numero 67. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 5. heinäkuuta 1942. Sotilasarvoltaan Lukkari oli majuri ja siviiliammatiltaan toimistoinsinööri.
Alkuvuonna 1941 Lukkari kävi Saksassa opintomatkalla, jonka aikana hän tutustui uuteen aselajiin, taistelupioneereihin. Saksasta saamiensa oppien mukaisesti hän johti vihollisen linnoitteiden murskaamista jatkosodan hyökkäysvaiheessa.
Vuosina 1944–1945 Lukkari toimi pioneerilinjan johtajana aseiden hajavarastointioperaatiossa. Lukkari sai sodan jälkeen asekätkentäoikeudenkäynnissä 1. v. 6. kk. tuomion pioneerimateriaalin toimittamisesta. Hän erosi armeijasta vuonna 1947 ja siirtyi Puutalo Oy:n palvelukseen toimistoinsinööriksi.
Lukkarin ollessa vangittuna asekätkentäjutun vuoksi hänellä todettiin vatsasyöpä, johon hän menehtyi vain 42-vuotiaana tammikuussa 1951.
Reino Lukkarin poika oli eversti Matti Lukkari.
Lauri Skyttä

Lauri Skyttä () oli Mannerheim-ristin ritari numero 68. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 5. heinäkuuta 1942. Hän on nuorin Mannerheim-ristin ritariksi nimitetty sotilas. Ritarin arvon hän sai ollessaan vain 19 v. 6 kk. 23 pv. vanha. 
Sotilasarvoltaan Skyttä oli ylikersantti. Hän sai Mannerheim-ristin johdettuaan joukkueenjohtajana hyökkäystä vihollisen murrokseen. Skyttä hyökkäsi joukkojensa edellä ja toimi käsikranaatin heittäjänä ja tuhosi muutamia vihollispesäkkeitä. Hän haavoittui tässä kahakassa käteen ja päähän ja joutui myöhemmin alokkaiden kouluttajaksi Lappeenrantaan, josta hän karkasi takaisin rintamalle kenenkään asiaan puuttumatta. 
Skyttä oli vuodesta 1955 ammatiltaan maanviljelijä ja työnjohtaja Tuottajain Maidon Herajoen meijerillä.
Lauri Skytän kunniaksi paljastettiin muistolaatta Hyvinkään vanhassa kirkossa kesäkuussa vuonna 2008.
Reino Korpi

Reino Kalervo Korpi (9. toukokuuta 1917 Noormarkku – 29. toukokuuta 1958 Helsinki) oli Mannerheim-ristin ritari numero 74. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 9. elokuuta 1942. Sotilasarvoltaan Korpi oli majuri ja koulutukseltaan valtiotieteen maisteri. Nimityshetkellä Korpi oli sotilasarvoltaan luutnantti ja toimi komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 30:n ensimmäisessä pataljoonassa.
U Got 2 Know

U Got 2 Know on Cappella-yhtyeen toinen vuonna 1994 julkaistu studioalbumi. 
Albumilta löytyvät muun muassa kappaleet "U Got 2 Know", "Move On Baby" sekä "U Got 2 Let The Music", jossa käytetään samplena Alphaville-yhtyeen kappaletta "Sound Like A Melody".
Johan Similä

Johan Kustaa Similä (10. tammikuuta 1906 Temmes – 18. elokuuta 2002 Oulu) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 78. Kiväärimiehenä KevOs 5:ssä palvellut Similä nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 9. elokuuta 1942. Sotilasarvoltaan Similä oli korpraali ja siviiliammatiltaan puuseppä. Hän oli naimisissa ja hänellä oli neljä lasta.
Johan Similä kuului Temmeksen suojeluskuntaan vuosien 1918–44 ajan. Hän kuului niin sanottuun nostoväkeen, sillä hänet oli aikoinaan vapautettu palveluksesta huonon kuulon takia. Suomen sisällissodassa hän toimi vartiontitehtävissä Värminkosken rautatiesillan vartiointitehtävissä Limingassa. Jatkosodassa hän toimi kiväärimiehenä ja haavoittui 18. elokuuta 1941 Kiskisjärvellä. Similä vapautettiin palveluksesta 1. huhtikuuta 1942.
Hän toimi maanviljelijänä vuoteen 1954 saakka ja myös veistonopettaja Kärsämänkylän ja Rantsilan Mankilankylän kansakoulussa vuosina 1926–51. Tämän jälkeen hän toimi puuseppänä Oulussa vuosina 1954–56 sekä Oulun keskusmielisairaala vuosina 1956–68. Similä oli Oulun Sotaveteraanien jäsen, Pohjois-Pohjanmaan Sotaveteraanipiirin kunniajäsen, sekä Oulunseudun Sotilaspoikien Perinnekillan kunniajäsen.
Esitys Mannerheim-ristin ritariksi.
”"Ylipäällikkö on pvm:llä 9.8.42 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi korpraali Johan Kustaa Similän."
"Korpraali Similä on erittäin rauhallinen ja peloton taistelija, johon ovat yhdistyneet hyvän ampujan ja karaistun eränkävijän kaikki hyvät ominaisuudet. Ampumataitoaan hän tarvitsikin joutuessaan vain ”pystykorvalla” varustettuna erään toverinsa kanssa torjumaan 2:lla konekiväärillä vahvistetun viholliskomppanian hyökkäyksen."
"Maastokin oli vielä viholliselle sikäli edullinen, että se salli etenemisen kuolleessa kulmassa aina 40 m:n, siis käsikranaatin heittoetäisyyden päähän. Tarkalla ja nopealla kivääritulellaan ja pysymällä vihollisen tulesta ja käsikranaateista huolimatta paikallaan pelasti korpraali Similä tilanteen. Myöhemmin avuksi rientänyt osastomme löi vihollisen takaisin. Täten joukkojemme vastaiselle toiminnalle elintärkeä maastokohta [Kivikukkula] pysyi hallussamme ensikädessä hänen rohkean ja rauhallisen toimintansa ansiosta."”
Eino Penttilä (sotilas)

Eino Valfrid Penttilä (28. joulukuuta 1914 – 30. lokakuuta 1992) oli Mannerheim-ristin ritari numero 79. (14. Divisioonan kaukopartio-osaston johtaja). Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 9. elokuuta 1942. Sotilasarvoltaan Penttilä oli ritarinimityksen aikaan luutnantti. Vuoden alussa 1943 Penttilä siirtyi Rajajääkäripataljoona 6:een ja sieltä edelleen heinäkuussa 1943 Penttilä aloitti Kadettikoulun (nyk. Maanpuolustuskorkeakoulu) oppilaana. Jatkosodan loppuvaiheessa hän osallistui taisteluihin Ontrosenvaarassa.
Kenraalimajuri Erkki Raappana esitti Penttilän nimittämistä ritariksi toukokuussa 1942:
" – 15.1.1942 luutnantti Penttilä sai määräyksen osastoineen hyökätä Koivuniemen kylään. Matkalla kohtasi 10-miehisen vihollispartion, jonka osasto tuhosi viimeistä miestä myöten ja sai haltuunsa muun muassa karttoja, joissa oli merkintöjä vihollisen sijoituksista."
Talvisodassa Penttilä taisteli Erillinen pataljoona 14 (ErP 14) riveissä Kuhmon suunnalla.
Sotien jälkeen Penttilä palveli Suomen rajavartiolaitosta vuoteen 1962 saakka; ensin Porkkalan vuokra-alueen rajan vartioinnissa vuosina 1945-1956 ja sen jälkeen Kainuun ja Lapin rajavartiostossa.
Paavo Koli

Paavo Olavi Koli (21. toukokuuta 1921 Oulu – 25. maaliskuuta 1969 Tampere) oli suomalainen sosiologi ja tamperelainen tiedevaikuttaja. Hän toimi Tampereen yliopiston sosiologian professorina 1961–1969. Kolia on joskus kutsuttu monialaisen Tampereen yliopiston perustajaksi. Sodassa pioneerijoukoissa palvelleesta Kolista tuli Mannerheim-ristin ritari numero 81. 
Elämänvaiheet.
Sotilasura.
Koli lähti vapaaehtoisena varusmieheksi vuonna 1939 ja valmistui ylioppilaaksi Oulun lyseosta ilman kirjoituksia vuonna 1940. Hän osallistui jatkosotaan pioneeriupseerina ja toimi Pioneeripataljoona 15:ssä joukkueenjohtajana Jalkaväkirykmentti 53:n tukena Kiestingin motissa syksyllä 1941. Kolille myönnettiin tästä toiminnastaan Mannerheim-ristin ritarin arvo vuonna 1942. Samassa yksikössä palveli alikersanttina Kalle Päätalo, joka on kuvannut näitä vaiheita romaanissaan "Liekkejä laulumailla" (1980).
Vuosina 1942–1943 Koli kävi kadettikurssin ja jäi sen jälkeen luutnanttina kouluttajaksi Korian varuskuntaan.
Paavo Koli oli toinen pioneerijoukoissa palvelleista Mannerheim-ristin ritareista; toinen oli majuri Reino Lukkari.
Tieteellinen ura.
Koli ilmoittautui vuonna 1945 opiskelijaksi Helsingin yliopistoon sekä valtiotieteelliseen tiedekuntaan että Voimistelulaitokselle. Hän valmistui 2,5 vuodessa vuonna 1948 valtiotieteen kandidaatiksi ja voimistelunopettajaksi. Vuosina 1949–1950 hän opiskeli stipendiaattina Yhdysvalloissa Länsi-Virginian Marshall Collegessa. Vuosina 1950–1951 hän opiskeli ASLA-stipendiaattina Chicagon yliopistossa sosiaalipsykologiaa.
Palattuaan Suomeen Koli työskenteli sosiaalipolitiikan assistenttina Helsingin yliopistossa 1952–1953 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1955. Hänen väitöskirjansa "Ennakkoluuloista teollisessa organisaatiossa" käsitteli teollisuuden johtohenkilöiden ja työntekijöiden välistä vuorovaikutusta ja työläisten esimiehiään kohtaan tuntemia ennakkoluuloja. Koli toimi sosiologian ja sosiaalipolitiikan dosenttina Helsingin yliopistossa 1959–1963. Hän oli sosiologian vt. professori Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa (vuodesta 1966 Tampereen yliopisto) 1959–1961 ja professori 1961–1969. Koli oli yliopiston vararehtori 1961–1962 ja rehtori 1962–1968. Hän laajensi yhden tiedekunnan korkeakoulua laaja-alaisemmaksi yliopistoksi ja Kolin kuuden vuoden rehtorikauden aikana opiskelijamäärä lähes kuusinkertaistui.
Yksityiselämä.
Paavo Koli oli naimisissa valtiotieteiden maisterin Ilse Laitisen kanssa vuodesta 1951, ja heillä oli viisi lasta. Tytär Mari Koli on kirjallisuudentutkija ja Schildts &amp; Söderströmsin entinen toimitusjohtaja.
Koli teki itsemurhan 25. maaliskuuta 1969. Hän oli kuollessaan 47-vuotias. Tampereella Hervannan kaupunginosassa on Paavo Kolin katu. Tampereen yliopistossa on myös Paavo Kolin mukaan nimetty luentosali.
Kaarlo Laitinen

Kaarlo Kullervo Laitinen (15. huhtikuuta 1920 Nilsiä – 16. lokakuuta 1944 Juoksenki) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 83. Siviiliammatiltaan hän oli maanviljelijä ja metsätyömies. Kaarlo Laitinen oli naimisissa ja hänellä oli yksi lapsi (s. 1945).
Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 23. elokuuta 1942. Sotilasarvoltaan hän oli ylikersantti. Hän palveli Tuntemattomassa sotilaassa kuvatussa Jalkaväkirykmentti 8:ssa kaatumiseensa saakka. Laitinen osallistui muun muassa Syvärillä vuodenvaihteen 1941–1942 tienoilla käytyyn Goran taisteluun, jota hänen ikätoverinsa Väinö Linna kuvaili "Tuntematon sotilas" -romaanissaan. 
Laitinen kaatui 24-vuotiaana Lapin sodassa saksalaisten konekivääritulituksessa 16. lokakuuta 1944.
Mannerheim-ristin esitys.
"”Ylipäällikkö on pvm:llä 23.8.42 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi kersantti Kaarlo Kullervo Laitisen."
"Kersantti Laitinen on sodan alusta lähtien toiminut taistelulähettinä ja ryhmänjohtajana. Hän on osoittanut erinomaista taitoa ja kylmäverisyyttä useissa vaikeissa tilanteissa kunnostautuen erikoisesti konepistoolin näppäränä ja tehokkaana käyttäjänä. Kersantti Laitisen kylmäverisyydestä mainittakoon, että kerran pimeän aikana vihollisen politrukin hyökätessä pistin kädessä hänen kimppuunsa, tuhosi hän syntyneessä käsikähmässä tämän hänen omalla pistimellään, koska tilanne ei sillä kertaa sallinut ampumista. Lukemattomilla partioretkillä kersantti Laitinen on partioineen aiheuttanut viholliselle huomattavia menetyksiä kaatuneina ja haavoittuneina. Tuhotessaan kerran vihollisen konekiväärikorsua, joka pystyi tulellaan hallitsemaan maastoa neljään suuntaan, osoitti hän jälleen kylmäverisyyttään etenemällä suoraan kohti erästä ampuma-aukkoa, tuhosi konepistoolillaan konekivääriampujan ja sitten kasapanoksella korsuun sulloutuneen parikymmenmiehisen vihollisosaston. Kaikissa toiminnoissaan kersantti Laitinen on osoittanut ripeyttä ja ehdotonta päättäväisyyttä antamatta vastuksien ja vaarojen estää saamansa tehtävän suoritusta.”"
Lauri Kokko

Lauri Albin Kokko (12. kesäkuuta 1913 Kontiolahti – 20. toukokuuta 2004 Kouvola) oli Mannerheim-ristin ritari numero 84. Mannerheim-ristin ritariksi hänet nimitettiin 31. elokuuta 1942. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä luutnantti. 
Kokko kunnostautui Yläjärven kylän valtauksessa ja Mutskoilammen taistelussa jatkosodan alussa. Kokko haavoittui kaulaan Hiisjärvellä.
Sodan jälkeen Kokko palveli rajavartiostossa. Myöhemmin hän toimi romuliikkeen hoitajana ja toimitusjohtajana.
Paavo Nuotio

Paavo Konstantin Nuotio (7. toukokuuta 1899 Maaria – 7. marraskuuta 1969 Naantali) oli Mannerheim-ristin ritari numero 85. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 31. elokuuta 1942. Sotilasarvoltaan hän oli luutnantti. 
Nuotion vanhemmat olivat puuseppä Udo Hippolytos Nuotio ja Ebba Gustava Josefintytär Nummila. Nuotio oli naimisissa Aino Leivon kanssa ja heillä oli neljä lasta. 
Nuotio oli mukana Suomen sisällissodassa vapaaehtoisena kiväärimiehenä ja sodan päätyttyä Viron (1919) ja Latvian (1920) vapaussodissa. Talvisodassa Nuotio oli JR 62:n komppanianvääpeli ja joukkueenjohtaja Pien-Perossa, Kämärässä, Talissa ja Leitimojärvellä haavoittuen vuonna 1940. Jatkosodassa hän oli JR 4:n joukkueenjohtaja ja hevosupseeri 1941–42 ja sen jälkeen joukkueenvarajohtajnaa ja pataljoonan adjutanttina. Nuotio osallistui Joutsenon, Sarvenhaan, Reinikkalan, Heinjoen, Taasionlammen, Kaukjärven, Paatenen, Karjalan Maaselän ja Suurlahden taisteluihin haavoittuen 29.8.1941 Kaukjärvellä.
Sotien jälkeen Nuotio työskenteli aluevartijana Neste Oy Naantalin jalostamolla vuoteen 1963.
Kullervo Sippola

Ahto Kullervo Kaj Sippola (31. lokakuuta 1914 – 13. kesäkuuta 1944 Siiranmäki, Kivennapa) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 86. Hänelle myönnettiin Mannerheim-risti 31. elokuuta 1942. Sotilasarvoltaan hän oli vänrikki.
Sippola oli Jalkaväkirykmentti 28:n 14. komppanian eli rykmentin tykkikomppanian (panssarintorjuntakomppanian) I joukkueen johtaja. Komppanialla oli aseistuksena mm. 37 mm panssarintorjuntatykkejä ja 20 mm pst-kiväärejä eli norsupyssyjä, sekä myöhemmin sotasaaliina saatuja venäläisiä 45 mm pst-tykkejä ("piiskatykki").
Sotahistoriallisen aikakauskirjan (n:o 24) mukaan Sippola oli myös yksi neljästä "Molotovin cocktailin" kehittäjästä.
Mannerheim-risti.
Loppukesästä 1941 Sippola kunnostautui Akkaharjun–Mikrilän taisteluissa Tyrjän kylän (Parikkala) kohdalla tuhoten henkilökohtaisesti mm. neljä vihollisen panssarivaunua, useita kuorma-autoja ja hirsirakenteisia konekivääripesäkkeitä.
JR 28:n komentaja teki esityksen Mannerheim-ristin myöntämiseksi, mutta kun mitään ei kuulunut, rykmentti teki uuden palkitsemisesityksen Tyrjän taistelujen jälkeen armeijakunnan komentaja kenraali Taavetti Laatikaisen puoltamana. 9. syyskuuta 1941 JR 28:n komentaja esitti Sippolalle Mannerheim-ristiä hänen tuhottuaan Akkaharjun–Mikrilän taisteluissa kuusi panssarivaunua ja kuusi katettua konekivääripesäkettä 2.–7. elokuuta 1941. Esitys meni päämajaan, mutta se jäädytettiin lähes vuodeksi. Sippola vastaanotti Mannerheim-ristin 15. syyskuuta 1942 Mikkelissä, päämajan pihalla, marsalkka Mannerheimin kädestä. Hänet ylennettiin seuraavana päivänä luutnantiksi.
Sippola kaatui 13. kesäkuuta 1944 Siiranmäen taistelussa. Hänet haudattiin aluksi Luumäelle ja lopullisesti 19. elokuuta Helsinkiin Hietaniemen hautausmaan sankarihautaan.
Muuta.
Kullervo Sippolan isoisä oli Suomen nuorisoseuraliikkeen perustaja Matti Sippola ja isä rakennusmestari ja itsenäisyysaktivisti Ahto Sippola. Hänen kolme setäänsä Aarne, Urho ja Vilkas Sippola olivat jääkäreitä.
Tor Lindblad

Tor Robert Lindblad (26. joulukuuta 1909 Karjaa – 21. maaliskuuta 1982 Tammisaari) oli Mannerheim-ristin ritari numero 93. Mannerheim-risti hänelle myönnettiin 8. syyskuuta 1942. Sotilasarvoltaan hän oli majuri. Nimityshetkellä hän oli sotilasarvoltaan luutnantti 
Tor Lindbladille ja Hans Windille on pystytetty muistomerkki Tammisaareen. Muistomerkki paljastettiin 4. kesäkuuta 2001, marsalkka Mannerheimin syntymäpäivänä.
Sodan jälkeen Lindblad toimi komppanianpäällikkönä Uudenmaan Prikaatissa vuoteen 1956. Tämän jälkeen hän työskenteli myyntimiehenä ja jakelupäällikkönä. Lindblad harrasti nykyaikaista viisiottelua ja oli lajin puolustuslaitoksen mestari vuonna 1946.
Toivo Korte

Toivo Korte (18. huhtikuuta 1911 Kaukola – 10. elokuuta 1965 Rovaniemi) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 94. Hän oli kahdesti naimisissa ja hänellä oli yksi lapsi. Siviiliammatissaan hän toimi puutarhan tilanhoitajana Vihdin Tervalammella vuosina 1962–1965. 
Korte osallistui talvisotaan aluksi nostomiehenä toisen silmän sokeuden vuoksi ja myöhemmin ryhmänjohtajana Erillinen pataljoona 2:ssa. Hän haavoittui 23. joulukuuta 1939 Muolaassa ja toisen kerran 20. helmikuuta Ilveksessä. Jatkosodassa Toivo Korte toimi joukkueen varajohtaja ja johtajana Jääkärirykmentti 12:ssa. Hän haavoittui kolmannen ja neljännen kerran 10. helmikuuta ja 3. heinäkuuta 1944 Rauesaaressa sekä 3.7. ja viidennen kerran 25. heinäkuuta 1944 Ihantalassa.
Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai vänrikkinä 8. syyskuuta 1942. Sotilasarvoltaan hän oli yliluutnantti (1958).
Toivo Korte on haudattu Rovaniemen III hautausmaalle.
Mannerheim-ristin perustelut.
”"Ylipäällikkö on pvm:llä 8.9.42 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi vänrikki Toivo Kortteen."
"Vänrikki Korte aloitti sotilasuransa talvisodan aikana nostomiehenä, koska hänet toisen silmän sokeuden takia aikoinaan oli vapautettu palveluksesta. Henkilökohtaisen kunnostautumisensa ansiosta on hän sitten vähitellen noussut arvossa ja johtaa vänrikkinä nykyään mainehikasta jääkärijoukkuettaan, jonka kunnon vihollisen taaemmat elimet ja huoltoliikenne varsin hyvin tuntee. Viimeksi toukokuun ankarissa torjuntataisteluissa Louhen suunnalla vänrikki Korte jääkäreineen hyökkäsi kauas vihollisen selustassa kulkevalle huoltotielle, jolloin yllätti parhaillaan matkalla olevan vihollisen kuormaston. Syntyneessä taistelussa kaatui useita kymmeniä vihollisia ja 28 hevosta kuormiensa eteen. Saattavassa vihollisen joukossa lienee syntynyt jonkinlainen väärinkäsitys tämän yllättävän hyökkäyksen johdosta, sillä tuotapikaa sukeutui vihollisen kesken ankara tulitaistelu, jonka tuloksena kaikenkaikkiaan satakunta vihollista jäi kaatuneina tielle, kun taas jääkäreistä ei yksikään edes haavoittunut. Tähän mennessä vänrikki Korte on ehtinyt suorittaa jo 131 partiomatkaa, joista suurin osa kauas vihollisen selustaan. Ollen itse henkilökohtaisesti äärettömän rohkea ja neuvokas, on hän kasvattanut jääkäreistään pelottoman ja taisteluhenkeä täynnä olevan joukon, joka arvelematta on valmis minkälaiseen yritykseen tahansa".”
Eero Laaksonen

Sulo Eero Laaksonen (13. helmikuuta 1896 Pälkäne – 4. elokuuta 1974 Turku) oli Mannerheim-ristin ritari numero 97. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 6. marraskuuta 1942. Sotilasarvoltaan hän oli eversti. 
Laaksonen osallistui Suomen sisällissotaan 1918 Kuopion suojeluskunnassa. Hän kävi Viipurin upseerikokelaskurssin 1918–1919 sekä Kadettikoulun ensimmäisen kurssin 1919–1920 ja yleisen komentajakurssin 1947. Hän toimi nuorempana upseerina eri yksiköissä 1920–1923 sekä komppanianpäällikkönä Polkupyöräpataljoona 2:ssa 1923–1927 sekä Polkupyöräpataljoona 1:ssä 1927–1930. Keski-Suomen rykmentissä hän toimi aliupseerikoulun johtajana ja pataljoonankomentajana 1930–1932. Kannaksen sotilaspiirin päällikkönä hän oli 1932–1933. Suomen valkoisessa kaartissa pataljoonankomentajana hän toimi 1933–1939. 
Talvisodan alussa hän toimi 1. prikaatissa pataljoonankomentajana. 2.2.1940 alkaen hän komensi JR 8:aa jatkaen tehtävässä myös välirauhan aikana. Jatkosodan syttyessä Laaksonen komensi JR 26:ta eli ns. Ässärykmenttiä 18. kesäkuuta 1941 – 23. helmikuuta 1942. Jatkosodan loppuajan hän komensi varsinaissuomalaista JR 35:tä 25. helmikuuta 1942 – 16. marraskuuta 1944. Jatkosodan jälkeen Laaksonen toimi JR 5:n komentajana 1944–1947. Turun sotilaspiirin (TurESp) päällikkönä hän oli 1947–1952. Lounais-Suomen sotilasläänin komentajana hän toimi 1952–1956, kunnes erosi aktiivipalveluksesta. 
Laaksosen Mannerheim-ristin 6. marraskuuta 1942 myönnön perusteissa mainitaan hänen ansioituneen erityisesti Säiniön, Koikarin sekä Karhumäen alueilla käydyissä taisteluissa. 
Ylennykset: reservivänrikki 30.7.1918, vänrikki 31.3.1920, luutnantti 6.12.1920, kapteeni 6.12.1923, majuri 17.4.1930, everstiluutnantti 4.4.1940, eversti 6.8.1942
Karl Böhm (säveltäjä)

Karl Böhm (1844–1920) oli saksalainen pianisti ja säveltäjä. Hän oli omana aikanaan tunnettu ja suosittu keveiden kappaleiden säveltäjä, mutta nykyaikana pitkälti unohdettu.
Hän sävelsi muun muassa teokset:
War in Heaven

War in Heaven on Cappella-yhtyeen vuonna 1996 julkaistu kolmas studioalbumi.
Albumilta löytyvät muun muassa kappaleet "Tell Me the Way", "I Need Your Love" ja "Turn It Up and Down".
Albumi pysyi vuonna 1996 Suomen virallisella listalla viisi viikkoa, paras sijoitus oli viikolla 17 12. sija.
Antti Vorho

Antti Vorho, myöhemmin Vallebro (19. lokakuuta 1912 Valkeasaari – 3. maaliskuuta 1991 Lycksele, Ruotsi), oli Inkerin suomalainen Mannerheim-ristin ritari numero 99. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 6. marraskuuta 1942. Sotilasarvoltaan hän oli vääpeli. Ristin saadessaan hän oli vielä Neuvostoliiton kansalainen, mutta oli loikannut Suomeen jo 1930-luvulla.
Sotien aikana.
Talvisota.
Talvisodassa Vorho oli mukana 19 partioretkellä, joissa tehtävinä olivat vihollisen etulinjan tiedustelu ja iskut Neuvostoliiton joukkoja vastaan.
Välirauha ja jatkosota.
Välirauhan ajaksi Antti Vorho komennettiin Kuhmoon, Kuusijärven vartioon, jonka päällikkönä oli kapteeni Jussi Kekkonen, presidentti Urho Kekkosen veli. Vorhon joukkueenjohtaja oli vänrikki Eino Penttilä. Kesällä 1940 Vorho oli mukana kolmella partioretkellä itärajan taakse. Yhteensä hän oli Neuvostoliiton puolen rajaa 27 vuorokautta.
Jatkosodan syttyessä Vorho oli Osasto Marttinassa ja rajan takana seuraamassa Uhtuan tien liikennettä 17 vuorokautta kestäneellä retkellä.
Kesällä 1942 Antti Vorho komennettiin Osasto Hartikaiseen, ja hän johti partiota, jonka retki kesti pitempään kuin minkään muun suomalaisen kaukopartion retki vihollisen selustaan. Vorho oli partioineen matkalla peräti 56 vuorokautta ja lähes kuukauden ilman mitään täydennystä. Retki suuntautui Stalinin kanavan itäpuolelle Vienanmeren rannalle saakka. Kun partio palasi suomalaisten puolelle, Vorholle esitettiin Mannerheim-ristiä.
Sotien jälkeen.
Sotien jälkeen Vorho pakeni Ruotsiin ja muutti nimensä Vallebroksi. Hän toimi Lyckselessä puuseppänä. Sodan jälkeen Punainen Valpo vainosi Inkerin suomalaisia, jotka olivat taistelleet Suomen armeijassa.
Eino Oksanen

Eino Ilmari Oksanen (7. toukokuuta 1931 Puuppola, Jyväskylän mlk. – 10. elokuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen kestävyysjuoksija, jonka päämatka oli maraton.
Oksanen voitti Bostonin maratonin vuosina 1959, 1961 ja 1962. Hän on ainoa suomalainen, joka on osallistunut maratonille kolmissa olympialaisissa. Melbournen 1956 olympialaisissa Oksanen sijoittui kymmenenneksi, Roomassa 1960 sijalle 24 ja Tokiossa 1964 sijalle 13. EM-kisoissa hän sijoittui 12:nneksi Belgradissa 1962. Pohjoismaiden mestaruuden hän voitti 1959 ja 1963.
Oksanen astui Helsingin poliisilaitoksen palvelukseen 1954 ja työskenteli rikospoliisin petosryhmässä.
Paavo Paajanen

Paavo Paajanen (26. tammikuuta 1917 Antrea – 6. maaliskuuta 1999 Savonlinna) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 101. Taistelulähettinä 3./KevPsto 11:ä palvellut Paajanen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 6. marraskuuta 1942. Nimityshetkellä Paajanen oli sotilasarvoltaan alikersantti. Sodan jälkeen Paajanen työskenteli Valtionrautateiden palveluksessa.
Paavo Paajanen oli yksi neljästä kenttätykistössä palvelleesta Mannerheim-ristin ritarista; muut olivat kenraali Vilho Nenonen, kapteeni Osmo Laakso ja vääpeli Leevi Moisander.
Paajasen kuoltua vuonna 1999 hänen perikuntansa luovutti Paajaselle myönnetyn Mannerheim-ristin säilytettäväksi Jääkäritykistörykmentin perinnekokoelmassa. Samaan aikaan Paajasen pojanpoika aloitti varusmiespalveluksensa JTR:ssä.
K-market Cassa

K-market Cassa oli elintarvikkeita myynyt, K-ryhmään kuulunut halpakauppaketju, jonka liikkeet toimivat itsenäisinä Cassa-nimen alla. Kauppaketju aloitti toimintansa pian Lidlin tultua Suomeen. Kaupoissa myytiin myös kodin käyttötavaraa ja vaatteita Lidlin tapaan. Ketjun ideana oli keskittää tuotevalikoimansa erityisesti omiin merkkeihinsä Euro Shopper- ja Pirkka-tuotteisiin sekä muihin halpoihin tuotteisiin.
Kesko muutti markkinointinimen K-market Cassaksi ja ketjun loputtua kaupat muutettiin K-Marketeiksi vuonna 2007, poikkeuksena K-Market Cassa Hämeenlinna, joka muuttui K-Supermarketiksi. Pienen halpaketjun pyörittäminen oli Ruokakeskolle liian kallista. Valikoima oli suppea, ei joustanut asiakkaiden toiveiden mukaan eivätkä monet kauppiaat olleet tyytyväisiä ansaintamahdollisuuksiin.
Lopettamisvaiheessa Cassa-kauppoja oli 25. Niiden kauppiassopimukset poikkesivat muiden K-kauppiaiden sopimuksista siinä, että Ruokakesko oli päättänyt valikoimasta, hinnoista ja markkinoinnista. Se omisti myös Cassojen varaston ja kaluston. Kauppias sai liikevaihtoon perustuvan korvauksen, josta maksettiin myös henkilökunnan palkat.