tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lillestrøm

Lillestrøm on Norjan kunta Oslon lähellä Akershusin läänissä. Se perustettiin vuonna 2020 yhdistämällä Skedsmon, Fetin ja Sørumin kunnat. Vuoden 2023 alussa kunnassa oli 91 515 asukasta.
Urheilu.
Lillestrømissä sijaitsee Åråsen stadion, missä Norjan pääsarjassa pelaava jalkapallojoukkue Lillestrøm SK pelaa kotiottelunsa.
Media.
Sanomalehti "Romerikes Blad" ilmestyy kuudesti viikossa.
Upa (joki)

Upa () on joki Venäjällä, Okan oikeanpuoleinen sivujoki Volgan vesistöalueella. Joen varrella on Tulan kaupunki.
Upan pituus on 345 kilometriä.
Vålerenga Fotball

Vålerenga Fotball on oslolaisen urheiluseuran Vålerengens IF:n jalkapallojaosto. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa Norjan 1. Divisioonassa. Kotiottelunsa se pelaa Intility Arenalla Itä-Oslossa. Vålerenga pelasi ensimmäisen ottelunsa uudella stadionillaan 10. syyskuuta 2017. Aiemmin joukkueen kotikenttinä ovat toimineet Ullevaal Stadion sekä Bislett Stadion.
Seuran edeltäjä on vuonna 1898 perustettu "Fotballklubben Spark". 29. kesäkuuta vuonna 1913 perustettiin "Idrettslaget Spring", joka myöhemmin muutti nimensä muotoon "Vaalerengens Idrættsforening".
Vålerenga on voittanut Norjan-mestaruuden viisi kertaa ja Norjan Cupin neljästi. Vålerenga sijoittuu vuosien 2020–2025 eurooppalaisten seurojen keskinäisessä UEFA:n seurapisterankingissa sijalle 196.
Euro-cupit.
Vålerenga on Euroopan cup-kilpailuissa yltänyt parhaimmillaan puolivälieriin Cup-voittajien cupissa kaudella 1998–1999. Tuolloin joukkue pelasi ensimmäisellä kierroksella romanialaisen Rapid Bukarestin kanssa vieraskentällä tasan 2–2 ja kotikentällä maalittoman tasapelin, jolloin se selviytyi vierasmaalisäännöllä jatkoon. Toisella kierroksella Vålerenga voitti kotonaan turkkilaisen Beşiktaşin 1–0 ja pelasi vieraskentällä tasapelin 3–3. Puolivälierissä Vålerengan pudotti jatkosta englantilainen Chelsea, joka voitti kotonaan 3–0 ja vieraissa 2–3. Ensimmäisen kerran Vålerega pelasi cup-voittajien cupissa kaudella 1981–1982, jolloin se hävisi ensimmäisellä kierroksella puolalaiselle Legia Varsovalle.
Euroopan mestarijoukkueiden cupissa Vålerenga pelasi ensimmäisen kerran kaudella 1966–1967, jolloin se pääsi suoraan toiselle kierrokselle mutta hävisi pohjoisirlantilaiselle Linfieldille yhteismaalein 2–5. Kaudella 1982–1983 Vålerenga hävisi karsintakierroksella romanialaiselle Dinamo Bukarestille, kaudella 1984–1985 ensimmäisellä kierroksella tšekkoslovakialaiselle Sparta Prahalle ja kaudella 1985–1986 ensimmäisellä kierroksella neuvostoliittolaiselle Zenit Leningradille. Mestarien liigan karsinnoissa Vålerenga on yltänyt kolmannelle kierrokselle kaudella 2005–2006, jolloin se hävisi rangaistuspotkukilpailun jälkeen belgialaiselle Club Bruggelle voitettuaan edellisellä kierroksella suomalaisen FC Hakan, ja toiselle kierrokselle kaudella 2006–2007, jolloin tšekkiläinen Mladá Boleslav pudotti joukkueen jatkosta.
UEFA-cupissa Vålerenga ylsi parhaimmillaan kolmannelle kierrokselle kaudella 2003–2004. Tuolloin se selviytyi ensimmäiseltä kierrokselta jatkoon vierasmaalisäännöllä pelattuaan itävaltalaisen Grazer AK:n kanssa tasan kotonaan 0–0 ja vieraskentällä 1–1 sekä pudotti toisella kierroksella jatkosta puolalaisen Wisła Krakovan rangaistuspotkukilpailulla molempien osaotteluiden päätyttyä maalittomana. Kolmannella kierroksella englantilaista Newcastle Unitedia vastaan Vålerenga pelasi kotikentällään tasan 1–1 mutta hävisi vierasottelun maalein 3–1. Eurooppa-liigan karsinnoissa Vålerengan pudotti kolmannella kierroksella kreikkalainen PAOK sekä kaudella 2009–2010 että kaudella 2011–2012.
Pelaajat ja valmentajat.
Nykyinen joukkue.
"Tilanne 10. maaliskuuta 2025".
Lontoon pörssi

Lontoon pörssi () on Lontoon Cityssä, Britanniassa toimiva pörssi. Se perustettiin vuonna 1801, ja se on nykyään yksi maailman suurimmista pörsseistä. Markkina-arvoltaan mitattuna se on ollut vuosina 2014–2015 maailman 3.–5. suurin pörssi. Maaliskuussa 2016 kerrottiin Lontoon pörssin yhdistymisestä Deutsche Börsen kanssa laajemmaksi pörssikonserniksi ja tähän liittyen uuden pörssejä hallinnoivan UK TopCo -holdingyhtiön perustamisesta.
Lontoon pörssin käytetyin indeksi on FTSE 100 -indeksi. Lontoon pörssin kasvu-yritysten AIM-listan kehitystä seuraa esimerkiksi FTSE AIM 100 -indeksi.
Lontoon pörssin omistaa London Stock Exchange Group plc -niminen yhtiö, joka on myös listattu samaan pörssiin. Yhtiö hankki vuonna 2007 omistukseensa myös Italian pörssin. Yhtiön suurimpia osakkeenomistajia ovat Dubain pörssi ja Qatarin valtion investointiyhtiö.
Lontoon pörssi on ollut viime vuosina useiden eri pörssien kiinnostuksen kohteena. Viimeksi ostotarjouksen pörssistä teki vuonna 2005 yhdysvaltalainen tekno-osakkeiden pörssi Nasdaq, joka oli valmis lunastamaan pörssin 3,5 miljardilla eurolla. Nasdaq kuitenkin veti tarjouksensa takaisin.
Yhdistymisneuvottelut ja -sopimus Deutsche Börsen kanssa 2016.
Helmikuun 23. päivänä 2016 Lontoon pörssi vahvisti neuvottelevansa saksalaisen, Frankfurtin pörssiä operoivan Deutsche Börsen (Saksan pörssi) kanssa yritystensä yhdistämisestä. Esityksen mukaan Deutsche Börsen osakkeenomistajat saisivat 54,4 prosenttia ja Lontoon pörssin osakkeenomistajat 45,6 prosenttia uuden suuren pörssikonsernin osakkeista. Pian tämän jälkeen New Yorkin pörssin omistaja yhdysvaltalainen Intercontinental Exchange -yhtiö ilmoitti aikeistaan tehdä ostotarjous Lontoon pörssistä. Myös Chicagossa päämajaa pitävä CME Group ilmoitti ostohaluistaan.
Yhdistymissopimuksen syntymisestä Deutsche Börsen kanssa viestittiin 16. maaliskuuta 2016. Sopijaosapuolet suosittelivat sopimuksen hyväksymistä osakkeenomistajilleen. Uuden yhdistyneen pörssiryhmittymän hallitsemiseksi on perustettu holdingyhtiö UK TopCo. Deutsche Börse AG:sta ja Lontoon pörssistä tulisi julkisesti noteeratun UK TopCo -osakeyhtiön tytäryrityksiä, mutta niiden kotipaikka säilyisi ennallaan. Pörssiryhmittymän pääkonttori olisi sekä Lontoossa että Frankfurtissa. Ryhmittymän hallituksen puhjeenjohtajaksi nimitettiin Donald Brydon, varapuheenjohtajaksi Joachim Faber, toimitusjohtajaksi Carsten Kengeter ja talousjohtajaksi David Warren (CFO).
Euroopan komissio esti kuitenkin maaliskuussa 2017 fuusioitumisen ja kertoi että kauppa olisi luonut monopolin.
Adblock Plus

Adblock Plus (ABP) on avoimen lähdekoodin sisällönsuodatus- ja mainostenestämislaajennus Chrome-, Firefox-, Internet Explorer -, Opera-, Safari- ja Yandex-selaimiin. ABP on forkattu versio alkuperäisestä Michael McDonaldin luomasta "BetaFish Adblocker" (alkup. "Adblocker") -lisäosasta.
ABP:n pääkäyttöalue on häiritsevien mainosten automaattinen poistaminen verkkosivustoilta. Adblock Plusilla voidaan suodattaa erilaisia mediatyyppejä kuten Flash-animaatioita, kuvia ja JavaScriptiä.
Suodatus perustuu mediaelementin URL-osoitteeseen, jota verrataan suodatuslistalla oleviin sääntöihin. Mediaelementtiä ei ladata, jos sen osoite sisältää suodatuslistalla olevia sanoja tai merkkijonoja. Käytettävä suodatuslista on mahdollista valita laajennuksen asennuksen yhteydessä ja se päivittyy automaattisesti.
Suurimman hyödyn mainosten poistumisen lisäksi saavat käyttäjät, joilla on hidas modeemi- tai mobiilidatayhteys (GPRS, UMTS) sekä siirrettyyn datamäärään perustuva laskutus.
Suodatuslista koostuu URL-osoitteista tai niiden osista. Kaikkia mahdollisia osoitteita ei ole järkevää listata erikseen, joten suodatus-säännöissä käytetään jokerimerkkejä ja säännöllisiä lausekkeita. Ohjelmaan saatavilla myös valmiita suodatinlistoja.
Adblock Plus on lokalisoitu myös suomen kielelle.
Historia.
Vuonna 2006 Michael McDonald kirjoitti Adblock Plus 0.5 -version, joka toi lukuisia uudistuksia alkuperäiseen Adblock-lisäosaan. McDonaldin lopetettua ohjelman kehittämisen projektia jatkoi Wladimir Palant. Hän uudelleenkirjoitti koodin ja julkaisi ohjelman 0.6-version tammikuussa 2006.
Vuonna 2011 Wladimir Palant ja Till Faida perustivat Eyeo -yhtiön helpottamaan ABP:n kehityksen jatkuvuutta.
Huhtikuussa 2017 Eyeon yhdistyi The Pirate Bayn perustajan Peter Sunden omistama "Flattr"-yrityksen kanssa.
Menestyminen.
PC World-lehti valitsi ABP:n 100 parhaan tietokoneohjelman joukkoon vuonna 2007. Vuonna 2016 Raymond.cc –sivusto testasi parhaimmat mainoksienesto-ohjelmat ja ABP jäi uBlock Originin taakse, johtuen suuresti ABP:n "valkoisen listan" mainoksista.
Kritiikki.
Vahvasti mainosrahoitteisesti pyörivät internetsivustot ovat sanoneet ABP:n kaltaisten mainoksienesto-ohjelmien olevan suuri tulojen menetys heille. Nykyään monet verkkosivustot saavat rahansa kolmannen osapuolen näyttämistä mainoksista, jotka ABP estää.
Joulukuuta 2011 Wladimir Palant ilmoitti tulevien Adblock Plus versioiden päästävän tiettyjä mainoksia lävitse. Nämä mainokset ovat yksinkertaisia teksipohjaisia yhden rivin scriptejä, jotka käyttäjä voi manuaalisesti estää.
Yritykset kuten Google, Microsoft ja Amazon ovat ostaneet paikan ABP:n hyväksyttyjen mainosten listalla.
Hyväksyttyjen mainoksien johdosta ohjelmasta forkattiin Adblock Edge ja nyt jo lopetettu Adblock Lite -versiot.
Ohjelman tunnistus.
Jotkin sivustot käyttävät JavaScriptiä Adblock Plusin suodattimien tunnistamiseen. Tunnistaminen tapahtuu hunajapurkin tapaisella URL-osoitteella, jonka jälkeen tiedonkulku varmistetaan. Tuon jälkeen varmistetaan DOMilla, että sivustolta ladattiin kaikki elementit kuten mainokset.
Tämä tapa ei näe Adblock Plus -lisäosaa suoraan, mutta se huomaa jos sivuston joitain osia ei ladata.
Antti Rajamäki

Antti Juhani Rainer Rajamäki (s. 14. heinäkuuta 1952 Teuva) on entinen suomalainen pikajuoksija.
Ura.
Rajamäki voitti 100 metrin Suomen mestaruuden viidesti (1973, 1974, 1975, 1977 ja 1978) ja 200 metrin kolmasti (1972, 1975 ja 1978) . Rooman EM-kisoissa 1974 hän selviytyi 200 metrillä finaaliin, jossa ei kuitenkaan voinut juosta loukkaantumisen takia. Prahan EM-kisoissa 1978 Rajamäki selviytyi välieriin 200 metrillä ja oli mukana myös 4 × 400 metrin viestissä, jonka alkuerissä hänen akillesjänteensä katkesi . Tämä loukkaantuminen käytännössä päätti Rajamäen huippu-uran.
Rajamäki piti pitkään hallussaan sekä 100 että 200 metrin juoksujen Suomen ennätyksiä. 100 metrin ennätys 10,43 syntyi 19. kesäkuuta 1978 (sen rikkoi Ari Pakarinen vuonna 1994) ja 200 metrin 20,69 3. elokuuta 1975 (rikkoi Tommi Hartonen vuonna 2000). Joukkue Antti Rajamäki, Raimo Vilén, Erik Gustafsson ja Markku Juhola juoksi Münchenin olympialaisissa 1972 4 × 100 metrin viestijuoksun Suomen ennätyksen 39,30, joka säilyi ennätyksenä vuoteen 2010 asti. Myös alle 23-vuotiaiden 200 metrin ennätys oli Rajamäellä pitkään: 18. elokuuta 1974 syntyneen ennätyksen 20,79 rikkoi Visa Hongisto vuonna 2007.
Seuratasolla Rajamäki edusti Teuvan Rivakkaa, Kauhajoen Karhua ja Karijoen Tapparaa. 
Perhe.
Antti Rajamäen tytär on entinen yleisurheilija Susanna Rajamäki.
Lisa Marx

Lisa Marx (s. 21. elokuuta 1981 Seattle) on yhdysvaltalainen kitaristi. Hänen ensimmäinen yhtyeensä oli To See You Broken.
Vuonna 2004 hän liittyi Kittie-nimiseen metalliyhtyeeseen korvaamaan Fallon Bowmania, joka oli jättänyt yhtyeen vuonna 2001. Lisa oli mukana Kittien musiikkivideossa "Into the darkness". Marx kuitenkin jätti yhtyeen jo helmikuussa 2005, ja hänen tilalleen yhtyeeseen otettiin Tara McLeod. Joulukuussa 2005 Marx osallistui väliaikaisesti Scars of Tomorrow -yhtyeen kiertueelle, ja vuoden 2006 alussa hän liittyi australialaiseen rock-yhtyeeseen Day of Contempt, jossa hän soitti sekä kitaraa että koskettimia. 
Lisa Marx on vegaani, ja hän seurustelee John Pettibonen kanssa, joka on HIMSA-yhtyeen laulaja. Vuonna 2006 Revolver-lehti valitsi hänet yhdeksi seksikkäimmistä naisista metallimusiikissa.
Eiji Aonuma

Eiji Aonuma (, syntynyt 1963, Japani) on japanilainen pelisuunnittelija ja -tuottaja, joka on töissä Nintendolla. Hän valmistui Tokion kansallisesta kuvataide- ja design-korkeakoulusta vuonna 1988 ja pääsi töihin Nintendolle.
Aonuma aloitti työnsä SNES:llä kehittäen peliä "Marvelous". Shigeru Miyamoto näki hänen työnsä tuloksen ja pyysi Aonumaa apulaisjohtajaksi peliprojektiin '. Pelin menestyksen myötä Aonuma nimettiin sarjan seuraavien osien ohjaajaksi. ' ilmestyi vuonna 2000, ' vuonna 2002 ja ' vuonna 2006. 
Viimeksi hän on työskennellyt sarjan viimeisimmän osan ":in" parissa.
Fredrikstad FK

Fredrikstad Fotballklubb on vuonna 1903 perustettu jalkapalloseura Fredrikstadista, Norjasta. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa Norjan korkeimmalla sarjatasolla Eliteserienissä. Se on voittanut Norjan mestaruuden yhdeksän kertaa ja cup-mestaruuden kymmenen kertaa. Kotiottelunsa joukkue pelaa yli 10 000 -paikkaisella Fredrikstad Stadionilla.
Historia.
Fredrikstad Fotballklubb perustettiin 7. huhtikuuta 1903 jalkapallon erikoisseuraksi, kun monet urheiluseurat keskittyivät pääasiassa maastohiihtoon ja yleisurheiluun, ja se oli Norjan ensimmäinen pelkästään jalkapalloon keskittynyt seura. Perustamisen aikoihin joukkueella oli vaikeuksia löytää itselleen vastustajia. Pian vastustaja kuitenkin löytyi, kun naapurikaupunki Sarpsborgissa asunut englantilainen H. W. Kenworthy tahtoi harrastaa kotimaansa lajia, kävi harjoittelemassa Fredrikstadissa ja perusti vielä saman vuoden aikana Sarpsborg Footballklubbin. Joukkueet kohtasivat Sarpsborgissa 600 katsojan edessä, ja FFK voitti maalein 4–0. Pian seurat perustivat paikallisen jalkapallosarjan, johon nopeasti liittyi lisää joukkueita. 
Vuonna 1932 FFK selviytyi Norjan Cupin loppuotteluun, missä se voitti Ørn Hortenin maalein 6–1. Tästä alkoi joukkueen pitkä menestyskulku, ja ennen toista maailmansotaa se voitti cup-mestaruuden vielä neljästi. Kaudella 1937–1938 pelattiin ensimmäinen sarjamuotoinen kausi, minkä joukkue myös voitti. 
Saksalaismiehityksen aikaan Norjassa ei pelattu jalkapalloa, mutta sodan jälkeen jalkapallon suosio oli Norjassa korkeammalla kuin koskaan ennen. Jalkapallon taso oli myös noussut ja kilpailu kiristynyt. 1940-luvulla FFK selvisi kolmesti cupin finaaliin mutta hävisi joka kerta. Toisen liigamestaruutensa se voitti vuonna 1949. Menestyskulku sai jatkoa 1950- ja 1960-luvuilla. Joukkue voitti kuusi kertaa Norjan mestaruuden ja seitsemän kertaa hopeaa. Cup-mestaruuden se voitti neljästi. 
1970-luvulla alkoi taas laskuvaihe. Vielä 1971 joukkue selviytyi cupin finaaliin, mutta myöhemmin se putosi korkeimmalta sarjatasolta ensimmäisen kerran historiansa aikana. Joukkueen jojo-tyylinen liike sarjatasojen välillä jatkui 1980-luvulle saakka. Vuonna 1984 joukkue voitti cup-mestaruuden, mutta samana vuonna se putosi jälleen kerran liigasta. Vuonna 1992 joukkue putosi peräti kolmanteen divisioonaan, mistä se nousi vasta kymmenen vuoden kuluttua, 2002. Joukkueen uuden nousun merkittävä hahmo oli vuonna 2001 valmentajaksi tullut Knut Torbjørn Eggen, joka toi otteisiin ammattimaisuutta ja nosti seuran kauden 2003 päätteeksi takaisin korkeimmalle sarjatasolle ensimmäisen kerran kahteenkymmeneen vuoteen.
Pelaajat ja valmentajat.
Nykyinen joukkue.
"Tilanne 7. huhtikuuta 2025."
Esko Elsilä

Esko Elsilä (s. 12. joulukuuta 1954 Oulainen) on suomalainen pikajuoksija ja pituushyppääjä.
Elsilä voitti 100 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuonna 1980 ajalla 10,81. Pituushypyn Suomen mestaruuden hän voitti vuosina 1976 ja 1978 sekä saavutti lisäksi SM-pronssia vuonna 1977. Hänen ennätyksensä pituushypyssä on 773 cm. 
Seuratasolla Elsilä edusti Ylivieskan Kuulaa.
Tapani Turunen

Risto Tapani Turunen (s. 18. maaliskuuta 1952 Tervo) on suomalainen entinen pikajuoksija. Turunen edusti urallaan Tervon Urheilijoita, Kuopion Sisu-Veikkoja, Lapin Lukkoa, Hyvinkään Tahkoa ja Kiuruveden Jännettä. Häntä valmensi Juhani Tiihonen.
Turunen voitti 100 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuonna 1981 ajalla 10,58 ja pronssia vuonna 1978 ajalla 10,77. Sisäratojen Suomen-mestaruuskilpailuissa Turunen sai 60 metrin juoksusta hopeaa vuonna 1982 ja pronssia vuosina 1981 ja 1984.
Turunen edusti Suomea maaotteluissa vuosina 1978–1981.
Henkilökohtaiset ennätykset.
Sisäradat.
Lähde
Luigi (pelihahmo)

Luigi on fiktiivinen Nintendon kehittämä videopelihahmo, joka teki ensiesiintymisensä vuonna 1983 julkaistussa "Mario Bros." -kolikkopelissä. Alun perin Luigi oli lähinnä "Mario"-pelien moninpelien toinen osapuoli, mutta yksinpelissäkin pelattavaksi hahmoksi Luigin pystyi ensimmäistä kertaa valitsemaan "issa". Luigi on Marion pitkänhuiskea pikkuveli ja veljestään poiketen hän käyttää sinivihreää vaatetusta. "Super Mario Galaxysta" selviää, että hänellä on kaksoisolento. Tätä kaksoisolentoa voi myös käyttää pelissä pelaamalla sen ensin läpi. Luigin ominaisuuksiin kuuluu eräissä "Mario"-peleissä muun muassa pitkä hyppy ja ketteryys. Persoonana Luigi on veljeään pelokkaampi sekä ujompi ja monesti hän jääkin Marion varjoon, mistä vitsaillaan esimerkiksi Super Mario 64 DS -pelissä ja New Super Mario Bros. 2 -pelissä, jossa kultaisen tulikukan saava Mario muuttuu kultaiseksi, mutta Luigi hopeaksi, koska Luigi on Mario-peleissä niin sanottu "ikuinen kakkonen",
Ensimmäinen peli, jossa Luigi oli pääosassa, oli vuonna 2001 GameCubelle ilmestynyt "Luigi's Mansion". Lisäksi joissain peleissä, kuten "":ssa, Mario Kart Wii:ssa ja ":ssa", esiintyy Luigin vauvamuoto Baby Luigi.
Luigi on esiintynyt "Super Smash Bros." -pelisarjan kaikissa osissa "Super Smash Brosista" "Ultimateen". Näissä peleissä tämä on aina kuulunut avattaviin hahmoihiin paitsi "Super Smash Bros For Wii Uussa Ja 3D:ssä
Luigi on esiintynyt myös kaikissa Mario-piirretyissä. Danny Wells on ääninäytellyt Luigia The Super Mario Bros. Super Show!-piirretyssä, ja The Adventures of Super Mario Bros. 3:ssa ja Super Mario World:ssa Luigia ääninäyttelee Tony Rosato.
Luigin tyttöystävä on Daisy. Daisy ja Luigi ovat suudelleet vain muutaman kerran. Tämä harvinaisuus näkyy vain muutamassa pelissä. Luigilla on omiakin pelejä: esim. ja Luigi's Mansion 2 Nintendo 3DS:lle. Molemmat pelit julkaistiin vuonna 2013, kun Luigin hahmo täytti 30 vuotta ja Nintendo juhli sitä julkaisemalla pelejä hänestä. Kyseinen vuosi tunnetaan myös "Luigin vuotena" (eng. year of Luigi), joka on siis seuraavan kerran vuonna 2023. Super Mario 3D World -peliin on lisätty salainen 8-bittinen minipeli Luigi Bros., joka on viitaus Mario Bros. -kolikkopeliin.
Aapeli.com

Aapeli oli Playforia Inc.:n vuosina 2002–2019 toiminut peliyhteisöpalvelu. Palvelua vietiin myös ulkomaille, jossa se tunnettiin nimellä "Playforia". Pelikeskus oli Suomen suosituimpia verkkopelipalveluita. Aapelin selainpelit olivat Java- tai Flash-pohjaisia.
Aapeli oli 2000-luvulla parhaimmillaan liikennemääriltään Suomen 10 suurimman sivuston joukossa ja Taloustutkimuksen verkkobrändiselvityksessä nuorison toiseksi parhaiten tuntema verkkobrändi heti Googlen jälkeen. Aapeli-sivusto suljettiin 7. tammikuuta 2019.
Liigacup

Liigacup on suomalainen Veikkausliigan joukkueille tarkoitettu jalkapallokilpailu, joka pelataan kevättalvella ennen sarjakauden alkua. Sitä on pelattu vuodesta 1996. Suomen Cupiin tehtyjen muutosten vuoksi kilpailua ei pelattu 2017–2021, mutta se teki paluun kilpailukalenteriin vuonna 2022.
Liigacupin menestynein seura on Helsingin Jalkapalloklubi, jolla on kuusi mestaruutta. Eniten Liigacupin mestaruuksia pelaajista on Mika Lehkosuolla. Hän on voittanut Liigacupin neljästi.
Historia.
Ensimmäisen kerran Liigacup järjestettiin vuonna 1994, jolloin se pelattiin syksyllä Veikkausliigan kauden jälkeen. Vuosina 2001–2003 sitä ei järjestetty. Vuonna 2004 Liigacup päätettiin ottaa uudelleen ohjelmaan ja pelata se keväällä.
Vuodesta 2005 lähtien Liigacupin kiertopalkintona on ollut Sami Hyypiän mukaan nimetty lautanen. Lisäksi voittajajoukkue sai aiemmin rahapalkinnon (20 000 euroa vuonna 2009), mutta sittemmin rahapalkinnosta on luovuttu.
Vuonna 2016 Suomen Cupia uudistettiin ja uudistuksen yhteydessä Liigacup jätettiin pois kilpailukalenterista.
Pelitapa.
Liigacupissa joukkueet jaetaan kahteen kuuden joukkueen lohkoon. Joukkueet pelaavat yksinkertaisen lohkovaiheen eli yhden ottelun jokaista lohkon joukkuetta vastaan. Yhteensä jokainen joukkue pelaa siis viisi lohko-ottelua. Voitosta saa kolme pistettä ja tasapelistä yhden pisteen.
Kaksi parasta joukkuetta kummastakin lohkosta etenevät Liigacupin välieriin. A-lohkon voittaja kohtaa välierässä kotikentällään B-lohkon toiselle sijalle sijoittuneen ja B-lohkon voittaja kotikentällään A-lohkon toiselle sijalle sijoittuneen. Välierän voittajat kohtaavat finaalissa, jonka kotietu arvotaan.
Liigacup alkaa tyypillisesti tammikuun lopussa. Lohkovaihe on pelattu helmikuun loppuun mennessä ja välierät maaliskuun alussa. Loppuottelu pelataan maalis-huhtikuun vaihteessa.
Liigacup-lohkot kaudella 2024.
Lähde
32 fouettéta

32 fouettéta on balettiliike, jossa tanssija tekee peräkkäin 32 "fouetté en tournant" -liikettä. Nämä ovat käännöksiä yhdellä jalalla toisen jalan tehdessä ennen jokaista käännöstä vauhtia antavan "demi rond de jambe" -liikkeen.
Liike esiintyy muun muassa "Joutsenlammessa". Kaikissa "Joutsenlammen" versioissa ei 32 fouettéta tehdä, mutta yleensä ne ovat osana Odilen ja prinssi Siegfriedin "grand pas de deux"'tä sen lopun "coda"ssa. Käännösten määrä vaatii tanssijalta todella paljon voimaa ja huippuunsa hiottua tekniikkaa. Jokaisella käännöksellä pitää nousta yhden jalan varpaiden kärjille, pyörähtää täsmälleen oikea määrä (nykyään jopa osa pirueteista kaksoispyörähdyksenä) ja pysyä paikallaan liikkumatta näyttämöllä mihinkään suuntaan. Terävät "fouetté"et ovat vastakohta joutsenprinsessa Odetten liikekielelle. Odette-Odile esitetään yleensä kaksoisroolina, jolloin ballerina saa näyttää itsestään sekä herkän lyyrisen että temperamenttisen taiturillisen puolen.
Alun perin fouetté-piruettien määrää ei ollut koreografiassa määrätty, vaan tanssijaa oli kehotettu tekemään niitä jaksamansa määrän orkesterin toistaessa musiikin samaa kohtaa. Italialainen ballerina Pierina Legnani vakiinnutti käännösten määrän 32:een osaksi koreografiaa. Italiassa balettitekniikka oli 1800-luvun lopussa erityisen kehittynyttä, ja vierailullaan Venäjällä italialaiset tanssijat hämmästyttivät teknisellä osaamisellaan paikallisia kollegoitaan. Tuloksena syntyikin lopulta uudistunut venäläinen tyyli, jossa yhdistyivät italialainen briljantti taituruus ja ranskalaisen koulun hienostuneisuus.
Hannu Kivioja

Hannu Kivioja (s. 30. kesäkuuta 1963 Ylivieska) on suomalainen näyttelijä.
Kivioja on näytellyt muun muassa Rauni Mollbergin "Tuntemattomassa sotilaassa", Veikko Aaltosen elokuvissa "Tuhlaajapoika" ja "Isä meidän", Aleksi Mäkelän "Pahoissa pojissa" sekä Timo Koivusalon "Sibeliuksessa" ja "Rentun ruusussa". 
Kivioja haaveili kirjallisesta urasta ja haki opiskelemaan Teatterikorkeakoulun dramaturgilinjalle vuonna 1985 mutta ei tuolloin päässyt sisään. Rauni Mollberg kuitenkin löysi hänet pääsykokeista ja antoi hänelle Riitaojan roolin "Tuntemattomassa sotilaassa". Seuraavana vuonna hän pääsi Teatterikorkeakouluun näyttelijälinjalle. Kivioja valmistui vuonna 1990 ja aloitti sen jälkeen vastaperustetussa Q-teatterissa.
Hamarkameratene

Hamarkameratene eli HamKam on jalkapalloseura Hamarista, Norjasta. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa Norjan korkeimmalla sarjatasolla Eliteserienissä, jonne se nousi kauden 2021 päätteeksi OBOS-ligaenista . Seura perustettiin 24. elokuuta vuonna 1918 nimellä "Freidig".
Pelaajat ja valmentajat.
Nykyinen joukkue.
"Tilanne 7. huhtikuuta 2025."
Arica

Arica on satamakaupunki aivan pohjoisimmassa Chilessä, 18 kilometriä Perun rajalta. Kaupungin väkiluku oli 204 078 vuoden 2017 väestönlaskennassa. Vuodesta 2007 Arica on toiminut uuden Región de Arica-Parinacotan pääkaupunkina.
Historia.
Rannikon lähellä vuonna 1868 tapahtunut Arican maanjäristys aiheutti tsunamin, joka vaurioitti kaupunkia pahasti. Kaupunki kuului Perulle vuoteen 1880 asti. Kaupunki on El Morro -kukkulan juurella, jossa oli Tyynenmeren sodan (1879–1883) päätaistelu.
Ilmasto.
Arica on maailman kuivimpia paikkoja. Lentoaseman sääasemalla mitattu vuotuinen sademäärä on keskimäärin 0,8 millimetriä. Ilmasto on leuto ja kuiva, mutta vedet ovat kuitenkin tarpeeksi lämpimiä uimiseen.
Nähtävyydet ja matkailu.
El Morro -kukkula on hyvä vaihtoehto, jos haluaa katsella maisemia. Lisäksi Aricassa on yhtenä nähtävyytenä Gustave Eiffelin suunnittelema "San Marcos de Arica" -kirkko. "The Museo Arqueologicò San Miguel de Azapa" -niminen museo tarjoaa tietoa alueen historiasta, siellä on nähtävissä muun muassa inkojen muumioita.
Ennen Arica oli tärkeä kaupankäynnin keskus, nykyäänkin intiaaneja tulee kaupunkiin myymään perinteisiä käsitöitä. Nykyään se on tärkeä liikennekeskus, koska sieltä on hyvät kulkuyhteydet Boliviaan ja Peruun. Kaupunki on myös suosittu aloituspaikka retkille, jotka suuntautuvat Atacaman aavikolle.
Erik Gustafsson (pikajuoksija)

Bror-Erik (Erik) Gustafsson (s. 24. syyskuuta 1943 Jyväskylä) on suomalainen pikajuoksija. Hän edusti Jyväskylän Kenttäurheilijoita ja Alavuden Urheilijoita. Ammatiltaan hän on liikunnanopettaja.
Gustafsson voitti 100 metrin Suomen-mestaruuden Kalevan kisoissa 1967. Hopealle hän juoksi vuosina 1963 ja 1972. Helmikuussa 1972 Gustafsson sivusi 60 metrillä sisäratojen ME-aikaa 6,4. Münchenin olympialaisissa 1972 Gustafsson oli mukana Suomen ennätyksen 39,30 juosseessa pikaviestijoukkueessa kokoonpanolla Antti Rajamäki–Raimo Vilén–Gustafsson–Markku Juhola, joiden ennätys kesti kaikkiaan 38 vuotta. 
Monilahjakas Gustafsson pelasi nuoruudessaan myös jääkiekkoa Jyväskylän Palloilijoissa sen Suomensarjajoukkueessa vuosina 1960–1965 ja pesäpalloa Jyväskylän Kirissä sen mestaruussarjajoukkueessa vuosina 1960–1962. 
Erik Gustafsson valmistui liikutakasvatuksen kandidaatiksi vuonna 1968. Sen jälkeen hän toimi liikunnan tuntiopettajana Sammon yhteiskoulussa Tampereella vuosina 1968–1969, Kemin lyseossa 1969–1971 ja Alavuden yläasteella ja lukiossa 1971–2003.
Hän on kilpaillut myös ikämiesluokassa voittaen 100 metriä veteraanien EM-kilpailussa M50-sarjassa vuonna 1994.
Urheilu-uransa jälkeen hän toimi myös Suomen Urheiluliiton pikajuoksujen lajivalmentajana vuosina 1975–1985.
Arendal

Arendal on kaupunki ja kunta Etelä-Norjassa, Agderin läänissä ja toinen lääninsä hallintokeskuksista Kristiansandin ohella. Se on suosittu turistikaupunki Norjan oloissa suotuisan ilmastonsa ja maalauksellisen kauniin saaristonsa takia. Vuoden 2022 alussa Arendalissa oli 45 509 asukasta. Kaupunki on asukasluvulla mitattuna Norjan 23. suurin.
Arendal tunnetaan lempinimellä "kahden majakan kaupunki". Nimi juontuu vuonna 1844 perustetuista kaksoismajakoista, Store Torungenista ja Lille Torungenista.
Historia.
Jo 1300-luvulla mainitaan kauppapaikan olemassaolo Nidelvan suulla. Ensimmäinen dokumentti nimestä "Arendall" on Nedenesin läänin tullikirjanpidosta vuodelta 1528. Vuonna 1610 paikka mainitaan kauppaoikeudet omaavana luotsi- ja satamapaikkana () ja vuonna 1670 Arendaliin rakennettiin ensimmäinen kirkko.
Kun Kristiansand perustettiin vuonna 1641 päätettiin kaikki kauppa Agderin rannikolla keskittää sinne. Tätä ei kuitenkaan toteutettu täysin ja Arendal jatkoi entiseen tapaan kauppapaikkana. Kaupunkioikeudet () se sai 1723, mutta sen täytyi maksaa erityistä veroa Kristiansandille 750 riikintaaleria vuodessa.
Kaupungin kautta alkoi 1700-luvulla voimakas puutavaran vienti ja viljatuotteiden tuonti ja laivanvarustuksesta tuli tärkeä elinkeino. Kun Englanti avasi kaupankäynnin myös ulkomaisille laivoille alkoi kaupungin kulta-aika. Krimin sodan aikoihin Arendalista tuli Pohjolan suurin merenkulkukaupunki, jossa vuonna 1877 oli rekisteröitynä noin 500 alusta. Vuonna 1886 kaupungissa oli suuri konkurssiaalto, jolloin laivanvarustamoja lakkasi. Tämä johti työttömyyteen ja siirtolaisuuteen pois kaupungista.
Kaupunki paloi kolmesti 1800-luvun puolivälissä. Kaupunkiin on liitetty Barbun kunta vuonna 1901 ja Øyestadin, Hisøyn, Tromøyn ja Molandin kunnat 1991.
Elinkeinoelämä.
Laivanvarustamotoiminta on antanut kasvupohjaa alueen tietotekniikka-alalle. Vakuutusyhtiö Gard, jolla on pääkonttori Arendalissa, on maailman toiseksi merkittävin laivanvarustamoalan vakuutusyhtiö.
Media.
"Agderpostenin" päätoimitus sijaitsee Arendalissa. Lisäksi paikallislehti "Arendals Tidende" ilmestyy kerran viikossa.
Muuta.
Kaupungissa sijaitsee Sørlandetin keskussairaalan tärkeä yksikkö. Arendalin sairaanhoito-oppilaitoksella, nykyisin Agderin yliopistolla, oli kaupungissa sairaanhoitokoulutusta vuodesta 1920, joka on siirtymässä asteittain Grimstadiin vuoden 2006 organisaatiouudistuksen seurauksena.
Arendalilla on ystävyyskaupunkitoimintaa Savonlinnan kaupungin kanssa.
Hove Festival, eräs Norjan suurimmista rockfestivaaleista järjestetään Arendalissa Tromøyn saarella. Festivaalia on järjestetty vuodesta 2007.
Kaupunki tunnetaan myös vuosittain elokuussa järjestettävästä Arendalsuka-politiikkatapahtumasta.
Arto Noras

Arto Erkki Noras (s. 12. toukokuuta 1942 Turku) on suomalainen kansainvälisesti tunnettu sellotaiteilija.
Noras aloitti sello-opinnot isänsä, Helsingin kaupunginorkesterin fagotistin Erkki Noraksen kannustamana jo 6-vuotiaana ja kävi Sibelius-Akatemian nuoriso-osastossa Yrjö Selinin oppilaana. Selin kiinnitti huomiota äänen ja soiton kauneuteen. Noras jatkoi opintoja Pariisin konservatoriossa Paul Tortelier’n johdolla ja suoritti siellä diplomin vuonna 1964. Pariisissa hän joutui opettelemaan uuden soittotekniikan, sillä solistisen sellonsoiton tekniikka eroaa huomattavasti siitä, mitä käytetään kamarimusiikissa ja orkesterisoitossa.
Noras nousi musiikkielämän tietoisuuteen saavuttaessaan jaetun toisen palkinnon Moskovan Tšaikovski-kilpailussa vuonna 1966. Kilpailumenestys mahdollisti kansainvälisen solistiuran, mutta asuinpaikkansa Noras piti Suomessa. Hänelle tarjottiin Radion sinfoniaorkesterin koesoitossa soolosellistin paikkaa, mutta hän ei kokenut mielekkääksi ottaa vastaan jaettua soolosellistin tehtävää, joten paikalle valittiin yksin Seppo Laamanen. Noras aikoi siirtyä työskentelemään ulkomaille ja hän hakikin orkesteripaikkaa sekä Berliinistä että Kööpenhaminasta. Hänet valittiin kumpaankin, mutta hän ei ottanut tehtäviä vastaan, sillä hänet haluttiin sellomusiikin professoriksi Sibelius-Akatemiaan. Siellä sellonsoiton professorina työskenteli Erkki Rautio, mutta Norasta varten perustettiin toinen selloprofessuuri. Hän toimi Sibelius-Akatemian professorina 1970–2010 ja siitä virasta eläkkeelle jäätyään hän jatkoi opetustyötään vielä Hampurin musiikkikorkeakoulun professorina 2010–2015.
Noras on saavuttanut paljon kansainvälistä mainetta esiintymällä merkittävien orkestereiden solistina. Häntä arvostetetaan maailmalla myös kamarimuusikkona. Erkki Salmenhaaran mukaan Norakselle on ominaista pettämätön musikaalisuus, briljanttisuus soittamisen teknisissä haasteissa sekä varma musiikillisen muodon taju ja eleganssi. Vuodesta 1970 Noras on toiminut Sibelius-Akatemiassa sellonsoiton professorina. Silti hänen uransa painopiste on ollut kansainvälisessä konserttitoiminnassa.
Noras on perustanut Naantalin Musiikkijuhlat ja toimi niiden taiteellisena johtajana 1980–2022. Myös Paulon sellokilpailu on syntynyt hänen aloitteestaan 1991. Hän on saanut Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1989.
Kylmäveto

Metallin kylmävedolla tarkoitetaan muokkausprosessia, missä pitkä metallituote vedetään kartiomaisen reikätyökalun, vetokiven, läpi. Prosessissa metallituotteen poikkipinta-ala pienenee. Tyypillinen kylmämuokkausaste vedossa on 10-30%.
Tyypillisiä vedettyjä tuotteita ovat esimerkiksi kuparilanka, metalliputket ja -tangot.
Vetolaitteet.
Yksinkertaisin vetolaitteisto on kultaseppien käyttämä reikälevy. Levyssä on lukuisia, halkaisijaltaan erikokoisia reikiä. Hopealanka pakotetaan työntämällä sopivan reiän läpi, läpitulleesta päästä tartutaan hohtimilla ja vedetään loppu lanka läpi. 
Kaikki vetolaitteistot on varustettu pääntekoasemalla. Päänteko on työvaihe missä vedettävän tuotteen pää supistetaan niin pieneksi, että se voidaan pujottaa vetokiven läpi. Yleisin pääntekolaite on epäkeskovalssi.
Teolliset vetokoneet voidaan jaotella jatkuvatoimisiin ja syklisesti toimiviin.
Sykliset vetolaitteet, vetopenkit.
Vetopenkeissä tuote vedetään vetokiven läpi kelkalla, joka kulkee edestakaisin. Pisimmät suprajohdeteollisuudessa käytettävät vetopenkit ovat jopa 50 metriä pitkiä. Yleisimmin kelkkaa vedetään ketjulla, mutta myös hydraulisylinteri- ja hammastankovetoisia penkkejä on valmistettu erikoistarkoituksiin.
Vetokivi.
Vetokivi on työkalu, jonka läpi metallituote vedetään.
Vetokivien materiaalina käytetään joko kovametallia tai teollista timanttia. Kaavinvetokivi poistaa vedettävän tuotteen pinnalta ohuen materiaalikerroksen.
Nils-Eric Fougstedt

Nils-Eric Fougstedt ['fuːgstet] (24. toukokuuta 1910 Raisio – 12. huhtikuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja kapellimestari. Tultuaan ylioppilaaksi vuonna 1929 hän opiskeli Helsingin konservatoriossa Erik Furuhjelmin johdolla ja teki opintomatkoja Saksaan, Italiaan ja Ranskaan. Vuodesta 1933 hän toimi opettajana ja vuodesta 1954 lehtorina Sibelius-Akatemiassa. 
Fougstedt toimi Radion sinfoniaorkesterin kapellimestarina vuosina 1944–1951 sekä vuodet 1951–1960 ylikapellimestarina. Hän toimi myös kuoronjohtajana (muun muassa Akademiska Sångföreningenin johtajana vuosina 1946–1950 sekä Radiokuoron taiteellisena johtajana vuodesta 1954) ja musiikkikriitikkona. Säveltäjänä hän keskittyi pääasiallisesti orkesterimusiikkiin. Hänet palkittiin vuonna 1953 Pro Finlandia -mitalilla, ja hän sai professorin arvonimen 1960.
Nykyään Fougstedt muistetaan parhaiten suomalaisen elokuvamusiikin klassikosta "Katariina ja Munkkiniemen kreivi", jonka "Romanssi" on hänen käsialaansa.
Fougstedtin keskeisin tuotanto on taidemusiikkia. Hänen huomattavimpina teoksinaan pidetään kahta sinfoniaa sekä orkesteriteoksia "Passacaglia" ja "Angoscia", joista jälkimmäinen oli ensimmäisiä suomalaisia dodekafonisia orkesteriteoksia. Lisäksi hän julkaisi musiikin teorian oppikirjoja ja kuoronjohdon oppaan.
Nils-Eric Fougstedtin puoliso oli laulaja (sopraano) Greta Fougstedt (o.s. Blumenthal, 1913–1988).
Fougstedt on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Toivo Haapanen

Toivo Elias Haapanen (15. toukokuuta 1889 Karvia – 22. heinäkuuta 1950 Asikkala) oli suomalainen kapellimestari ja musiikintutkija.
Ylioppilaaksi päästyään Toivo Haapanen opiskeli viulunsoittoa ja musiikin teoriaa Helsingin filharmonisen seuran orkesterikoulussa 1907–1911. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1918 ja väitteli tohtoriksi 1925.
Haapanen toimi Radion sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina vuosina 1929–1950 ja oli lisäksi Yleisradion musiikkipäällikkö vuoteen 1946 asti. Tämän ohella hän toimi Helsingin yliopiston dosenttina sekä myöhemmin ylimääräisenä professorina vuosina 1946–1950.
Haapasen aikana Radion sinfoniaorkesteri sai lähes nykyiset mittasuhteet, lisäksi radion musiikkitoiminta vakiintui hänen musiikkipäällikkökaudellaan. Kapellimestarina hän edisti suomalaisen musiikin esilletuloa.
Toivo Haapanen vieraili orkesterinjohtajana Pohjoismaissa ja Baltian maissa sekä Saksassa, Puolassa, Unkarissa ja Italiassa. Konserttimatkojensa ohjelmiston hän kokosi pääasiassa uudesta suomalaisesta musiikista.
Toivo Haapanen tutki Suomen keskiaikaisia liturgisia fragmentteja vuosilta 1050–1522, yli neljää tuhatta pergamenttilehteä, joita säilytetään Helsingin yliopiston kirjastossa. Toivo Haapanen kirjoitti myös kattavan teoksen Suomen musiikin historiasta, "Suomen Säveltaide" 1940. "Iltalehden" musiikkiarvostelijana hän toimi vuosina 1919–1929.
Suomen Säveltaiteilijain liiton puheenjohtajana Haapanen toimi 1936–1940 ja valtion säveltaidetoimikunnan puheenjohtajana 1943–1950. Haapanen kuului "Musiikin tietokirjan" toimituskuntaan 1948.
Toivo Haapasen sisar oli kirjailija Tyyni Tuulio ja poika Tuomas Haapanen.
Averroismi

Averroismiksi kutsutaan eurooppalaista filosofista virtausta, joka vallitsi 1200-luvun skolastiikassa. Se perustui islamilaisen filosofin Averroësin (1126 – 1198) Aristoteles-tulkintoihin, joihin oli yhdistelty uusplatonismia. Merkittävimmät averroistit olivat Sigerus Brabantilainen ja Boethius Dacialainen.
Filosofia.
Averroësin merkittävimmät filosofiset ajatukset, sellaisina kuin hän esitti ne Aristoteles-kommentaareissaan, olivat:
Nämä näkökohdat olivat enemmän tai vähemmän ristiriidassa kristinuskon opetusten kanssa ja johtivat lopulta piispa Étienne Tempierin ajamiin Pariisin oppituomioihin vuosina 1270 ja 1277. Näistä varsinkin vuoden 1270 tuomiot oli suunnattu erityisesti averroismia vastaan. Vuonna 1277 Tempier määritteli 219 kiellettyä oppilausetta, jotka olivat enimmäkseen erilaisia aristotelismin tulkintoja, myös averroistisia.
Ongelman ratkaisemiksi Sigerus yritti väittää, että oli olemassa kaksi totuutta: faktuaalinen tai "kova" totuus, joka voitiin saavuttaa tieteiden ja filosofian kautta, ja "uskonnollinen" totuus joka saavutettiin uskonnon kautta. Tämä ajatus ei perustunut Averroekseen — hänen ajatuksensa mukaan yksi totuus voitiin saavuttaa kahta tietä, ei niin että kaksi totuutta olisi saavutettu eri teitä.
Varsinkin vuoden 1277 tuomioita lähemmin tarkasteltaessa voi huomata, ettei suurin osa tuomituista opeista ole peräisin Averroekselta. Sigeriuksen ja Boethiuksen opetuksistä käytettiinkin kuvaavampia nimityksiä "radikaali aristotelismi" ja "heterodoksinen aristotelismi" erotukseksi varsinaisesta averroismista. Nykyään näiden välillä ei tehdä juurikaan eroa.
Tuomas Akvinolainen hyökkäsi erityisesti monopsykismin oppia vastaan teoksessaan "De unitate intellectus contra Averroistas" ("Mielen ykseydestä averroisteja vastaan"). Myös Ramon Llull hyökkäsi averroismin kannattajia vastaan.
Vaikka averroismi tuomittiinkin vuonna 1277, monet averroistiset opit selvisivät 1500-luvulle ja niitä voidaan löytää Giordano Brunolta ja Pico della Mirandolalta. Nämä opit puhuivat filosofien ylemmyydestä tavalliseen kansaan nähden, sekä älyn ja inhimillisen arvokkuuden välisestä suhteesta.
Georg Schnéevoigt

Georg Lennart Schnéevoigt [šne:foht] (8. marraskuuta 1872 Viipuri – 28. marraskuuta 1947 Malmö Ruotsi) oli suomalainen kapellimestari ja sellisti.
Schnéevoigtin isä oli saksalaissyntyinen Suomeen muuttanut kapellimestari Ernst Bernhard Schnéevoigt ja äiti Rosa Fredrika Willandt. Hän kävi Tampereen suomalaista lyseota ja opiskeli vuodesta 1887 lähtien sellonsoittoa Helsingin filharmonisen seuran orkesterikoulussa ja Keski-Euroopassa, muun muassa Sonderhausenissa ja Leipzigissa 1895–1898. 
Vuonna 1895 hänet kiinnitettiin Helsingin filharmonisen seuran 1. soolosellistiksi ja vuonna 1906 hän sai kapellimestarin viran Münchenissä. Vuonna 1912 hän perusti Helsingin sinfoniaorkesterin Robert Kajanuksen johtaman Helsingin kaupunginorkesterin rinnalle. Miesten keskinäiset suhteet eivät olleet parhaat mahdolliset, ja orkestereiden välille syntyi kiivas kilpailu. Vuonna 1914 orkesterit yhdistettiin Helsingin kaupunginorkesteriksi ja Kajanus sekä Schnéevoigt jakoivat vallan. 
Schnéevoigt johti myös lukuisia muita orkestereita: Kaim-orkesteria (nykyisin Münchenin filharmoninen orkesteri) 1906–1908, vuonna 1909 perustamaansa Riian filharmonista orkesteria, Tukholman Konsertföreningenin orkesteria vuodet 1914–1924, Oslon filharmonikkoja 1919–1927, Sydneyn sinfoniaorkesteria ja Australian radio-orkesteria, Los Angelesin filharmonikkoja 1927–1929, Malmön sinfoniaorkesteria 1931–1947 sekä Kajanuksen kauden jälkeen Helsingin kaupunginorkesteria vuodet 1932–1941. Vuosina 1929–1931 hän toimi Riian Kansallisoopperan johtajana.
Schnéevoigt oli tunnettu erityisesti Pjotr Tšaikovskin, Johannes Brahmsin ja Jean Sibeliuksen tulkitsijana, ja hän teki Suomessa tunnetuksi myös Anton Brucknerin ja Gustav Mahlerin musiikkia. Hän sai professorin arvonimen vuonna 1919. 
Schnéevoigtin puoliso oli vuodesta 1898 pianisti Sigrid o.s. Sundgren. joka esiintyi pianistina sekä miehensä kanssa että yksin.
Sami Länsivuori

Sami Länsivuori (s. 31. maaliskuuta 1963) on suomalainen pikajuoksija.
Länsivuori voitti 100 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuosina 1991 ja 1992. 1990 ja 1993 hän oli hopealla. 200 metrillä Länsivuori voitti hopeaa vuonna 1993. Hallissa hän voitti 60 metrin juoksun SM-kultaa 1992, 1995 ja 1998. 
Länsivuoren ennätys 100 metrillä on 10,48 (juostu 1995, myötätuulessa Länsivuori on juossut 10,39) ja 200 metrillä 21,45. 26. elokuuta 1995 joukkue Harri Kivelä, Sami Länsivuori, Ari Pakarinen ja Janne Haapasalo juoksi 4 x 100 metrin viestissä Helsingissä ajan 39,39, joka on kaikkien aikojen viidenneksi paras suomalaistulos. 
Vuonna 2004 Länsivuori juoksi MM-hopeaa 60 metrillä Saksan Sindelfingenissä veteraanien halli-MM-kisoissa M40-sarjassa. Länsivuori on mukana KuPS:n jalkapallojoukkueiden valmennustoiminnassa lähinnä fysiikkavalmentajana. Hän on myös KuPS:n entinen SM-sarjapelaaja ennen pikajuoksu-uraansa. Tällä hetkellä Länsivuori valmentaa pikajuoksija Maria Räsästä.
Länsivuorta valmensivat juoksu-uran aikana seuraavat valmentajat aikajärjestyksessä: Tapani Turunen, Hannu Puroila ja Martti Koljonen.
73P/Schwassmann–Wachmann

73P/Schwassmann-Wachmann, joka tunnetaan myös nimellä Schwassmann-Wachmann 3, on lyhytjaksoinen komeetta, jonka kiertoaika on 5,36 vuotta. Komeetan löysivät 2. toukokuuta 1930 saksalaiset tutkijat Friedrich Carl Arnold Schwassmann ja Arno Arthur Wachmann Hampurin observatoriosta.
Komeetta hukattiin vuoden 1930 perihelinsä jälkeen ja löydettiin uudelleen vasta vuonna
1979.
Komeetta ohitti Maan 0,08 AU:n etäisyydeltä (11,9 miljoonaa kilometriä) keväällä 2006. Se on hajonnut moneen osaan, hajoamisen havaittiin alkavan vuonna 1995.
David Carlsson

David Carlsson (s. 7. maaliskuuta 1983 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Kaudella 2016 hän edusti Kakkosessa pelannutta Kokkolan GBK:ta. Aiempina vuosina hän pelannut Suomessa kuusi kautta IFK Mariehamnissa, kaudella 2006 HJK:ssa ja kaudella 2013 Kokkolan GBK:ssa ja kausilla 2014-15 Pietarsaaren Jarossa.
Carlsson on Tullinge TP:n kasvatti. Hän siirtyi Älvsjö AIK FF:sta IFK Mariehamniin kaudeksi 2003 ja oli yksi joukkueen avainpelaajista nousukaudella Ykkösestä Veikkausliigaan vuonna 2004 tehden mm. IFK:n molemmat maalit toisessa nousukarsintaottelussa FC Jazzia vastaan. Tulokaskaudellaan Veikkausliigassa hän kuului sarjan parhaimpiin maalintekijöihin 14 maalillaan, joukossa kaksi hattutemppua. Kauden 2006 loppupuolen Carlsson oli lainalla HJK:ssa. Vuosina 2005-2008 Carlsson pelasi Veikkausliigassa kaikkiaan 84 ottelua ja teki 25 maalia.
Kaudeksi 2009 Carlsson palasi Allsvenskanissa pelanneeseen tukholmalaiseen Brommapojkarnan joukkueeseen. Ura jäi silloin seurassa kahden ottelun mittaiseksi, sillä hänet lainattiin Ruotsin Ykkösdivisioonassa pelanneeseen Västerås SK:hon. Seuraavina kausina merkittävin ura oli Superettanissa pelanneessa IK Bragessa.
David Carlsson palasi keväällä 2013 Suomeen ja Kokkolan GBK:hon, joka pelasi silloin Kakkosessa. Carlsson oli joukkueensa parhaita maalintekijöitä. Niinpä hän siirtyikin kaudeksi 2014 naapurikaupungin Veikkausliigassa pelanneeseen Jaroon eli oli kulunut viisi kautta edellisestä Veikkausliiga-ajasta. Carlsson tuli kentälle yleensä vaihdosta. Kauden 2015 alkaessa Carlsson pelaa edelleen Jarossa. Hänellä on takana 111 Veikkausliigan ottelua ja niissä 26 tehtyä maalia. Carlsson siirtyi kaudeksi 2016 Kokkolaan Kakkosessa pelanneen GBK:n riveihin. Carlson kaudet Kakkosesa ovat olleet sen jälkeen menestyksellisiä - kaudella 2016 14 maalia, kaudella 2017 17 maalia ja lohkonsa 2. sija maalintekijöissä ja kaudella 2018 18 maalia ja samoin 2. sija lohkonsa maalintekijöissä. Lisäksi hänet valittiin kaudella 2018 Kakkosen lohkonsa parhaaksi pelaajaksi.
Aili Somersalo

Aili Maria Somersalo (vuoteen 1906 Sommer, ent. Candolin, avioliiton solmittuaan Tarvas; 12. kesäkuuta 1887 Tampere – 16. syyskuuta 1957 Tampere) oli suomalainen kirjailija, jonka tuotantoon kuului satuja, nuortenkirjoja ja historiallisia romaaneja. Hän käytti kirjailijanimiä Aune Sarkanen ja Eileen Summers.
Somersalon vanhemmat olivat kauppaneuvos Arthur Sommer ja Lydia Johansson. Hän kävi seitsemän luokkaa Tampereen suomalaista tyttökoulua 1900-1906 ja opiskeli Ateneumissa 1908–1909. Somersalo kävi sairaanhoitajatarkurssin Helsingin yleisessä sairaalassa vuonna 1911. Hän oli myöhemmin 10. Sotasairaalan osastonhoitajana ja ylihoitajana Gyllenbergin toipilaskodissa vuonna 1940.
Hänen tunnetuimmat kirjansa ovat "Päivikin satu" ja "Mestaritontun seikkailut" (1919). Somersalo toimi myös suomentajana. Vuosina 1951 ja 1956 hän sai Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinnon. Topelius-palkinto hänelle myönnettiin 1952 ja kirjailijaeläke 1953. Somersalo kuului Pirkkalaiskirjailijat ry:n perustajajäseniin 1944. 
Aili Somersalo oli naimisissa vuosina 1916–1922 kirjailija Toivo Tarvaksen kanssa. Avioeron jälkeen hän toisen kerran naimisissa 1943–1947 myyntipäällikkö Anders Rafael Candolinin (1893–1947) kanssa tämän kuolemaan saakka. Aili Somersalon veli oli everstiluutnantti ja IKL:n kansanedustaja Arne Somersalo.
Teoksia.
Nimellä "Aili Tarvas":
Nimellä "Aili Somersalo-Tarvas":
Nimellä "Aili Somersalo":
Nimimerkillä "Aune Sarkanen":
Nimimerkillä "Eileen Summers":
Nimimerkillä "Marianne":
Suomennoksia.
Nimellä "Aili Somersalo":
Nimellä "Aili Tarvas":
Antti Kuismala

Antti Kuismala (s. 20. tammikuuta 1976 Ristiina) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän edustaa Kakkosen Mikkelin Palloilijoita. Suomen korkeimmalla sarjatasolla Veikkausliigassa Kuismala on pelannut Mikkelin Palloilijoissa, FC Jazzissa, FF Jarossa, IFK Mariehamnissa ja Myllykosken Pallossa. Ennen kautta 2013 hän oli pelannut liigassa yhteensä 208 ottelua.
Ura.
Kuismala on Mikkelin Palloilijoiden kasvatti. Hän debytoi seuran edustusjoukkueen riveissä Veikkausliigassa 12. kesäkuuta 1996 ottelussa Jaroa vastaan. Debyyttikausi, jolla Kuismala jakoi torjuntavastuun Timo Tarhilan kanssa, päättyi joukkueen putoamiseen Ykköseen. Toiseksi korkeimmalla sarjatasolla hän oli kaudella 1997 MP:n ykkösmaalivahti.
Kaudella 1998 Kuismala pelasi liigaa Jazzissa, mitä seurasi kolme kautta Ykkösessä kotikaupungin fuusioseurassa FC Mikkelissä, Tampereen Pallo-Veikoissa ja Jarossa. Jälkimmäisen kanssa hän nousi kauden 2001 päätteeksi liigaan. Vuonna 2004 oli vuorossa Kuismalan ainoa ulkomaankomennus, kun hän teki yksivuotisen sopimuksen monille jarolaisille tutun Tromsøn kanssa. Tromsøssä hän sai peliaikaa kuitenkin vain kolmessa cup-ottelussa.
Palattuaan Suomeen Kuismala pelasi kaudella 2005 muutaman ottelun Kakkosen TP-Seinäjoessa, kunnes siirtyi elokuun lopulla liigaseura IFK Mariehamniin. Ahvenanmaalla hän vietti kaksi täyttä kautta ennen paluutaan kasvattajaseuraansa MP:hen kaudeksi 2008. Vuonna 1996 tapahtuneen liigasta putoamisen jälkeen seura ei ollut pystynyt vakiinnuttamaan paikkaansa ylimmillä sarjatasoilla ja pelasi nyt Kakkosessa.
Yhden Mikkelin-kauden jälkeen Kuismalalle kävi jälleen kutsu liigajoukkueen maalille, ja hän siirtyi Myllykosken Palloon ennen kautta 2009. MYPAssa hän pääsi osallistumaan ensimmäistä kertaa urallaan myös kansainvälisiin seurajoukkuekilpailuihin, kun joukkue osallistui Eurooppa-liigan karsintoihin vuosina 2010 ja 2012. Hänet valittiin MYPAn vuoden pelaajaksi vuonna 2012.
Kaudeksi 2013 Kuismala palasi Mikkeliin.
Diego Corpache

Diego Fernando Corpache (s. 21. toukokuuta 1976 Buenos Aires, Argentiina) on entinen argentiinalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Corpache debytoi kahdenkymmenen vuoden ikäisenä Argentiinan pääsarjassa Deportivo Españolissa ja pelasi joukkueessa viiden kauden ajan. Hän toimi joukkueensa kapteenina vuosina 1998–2000. Kaudeksi 2001 Corpache siirtyi Veikkausliigaan FC Interin joukkueeseen. Hän nousi Interissä pelaamansa kuuden kauden aikana puolustuksen johtohahmoksi ja joukkueen kapteeniksi. Kauden 2006 jälkeen seura ja Corpache eivät kuitenkaan enää tehneet jatkosopimusta. Heinäkuussa 2007 Corpache kävi harjoittelemassa Helsingin Jalkapalloklubin kanssa, mutta teki lopulta sopimuksen vanhan seuransa FC Interin kanssa. Corpache pelasi Interissä myös kauden 2008 ja solmi talvella 2009 yksivuotisen sopimuksen Valkeakosken Hakan kanssa.
Argentiinan kansalaisuuden ohella Corpachella on myös Italian passi.