tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tarhapapaija

Tarhapapaija eli papaija ("Carica papaya") on trooppinen hedelmäpuu. Suurikokoiset hedelmät ovat tärkeä ravinnonlähde tropiikissa ja subtropiikissa.
Ulkonäkö ja koko.
Papaija kasvaa tavallisesti 2–6 metriä korkeaksi, korkeimmillaan 8 metriä korkeaksi. Runko on suora, sileä ja väriltään vihreä. Oksia ei ole, vaan lehdet asettuvat kierteisesti suoraan runkoon. Suurikokoiset lehdet ovat suoria ja pitkäruotisia, lehtilapa on syvään suuriliuskainen. Lehtiä on yleensä jäljellä vain rungon yläosassa. Rungon alaosassa on selvästi näkyviä, vanhojen lehtien jättämiä arpia. Papaijan kellanvalkoiset kukat ovat kaksikotisia ja puhkeavat lehtihankoihin.
Papaija kukkii ja tuottaa hedelmiä samanaikaisesti vuoden ympäri. Hedelmät voivat painaa jopa 10 kg, mutta tavallisesti ne ovat noin kilon painoisia. Ne roikkuvat suoraan rungosta. Muodoltaan papaijan hedelmä on soikea tai hieman päärynänmuotoinen. Kuori on nahkamainen, sileä ja vihreä, kypsänä kellertyvä. Hedelmämalto eli hedelmäliha on mehukas ja väriltään vaalean oranssi tai punainen. Rakenteeltaan se muistuttaa hieman melonia. Hedelmämallon keskellä olevassa ontelossa on runsaasti mustanharmaita pippurinmarjan kokoisia siemeniä. Siemeniä saattaa olla jopa yli 50 kappaletta hedelmää kohden.
Puuksi papaija on varsin lyhytikäinen. Tavallisesti se elää vain 4–5-vuotiaaksi. Toisaalta se alkaa tuottaa hedelmiä jo 10 kuukautta vanhana.
Viljelykasvina papaijasta on jalostettu useita eri lajikkeita.
Levinneisyys.
Papaija on alkujaan kotoisin Etelä-Amerikan trooppisilta alueilta. Nykyään sitä kasvaa viljelykasvina kaikkilla tropiikissa ja subtropiikissa.
Käyttö.
Papaija on yksi tropiikin eniten viljeltyjä ravintokasveja. Suurin osa sadosta käytetään paikallisesti. Papaijan hedelmän hedelmämalto sisältää runsaasti A- ja C-vitamiineja. Hedelmät nautitaan yleensä sellaisenaan tai hedelmäsalaateissa. Hedelmistä tehdään myös mehua ja nektaria, jotka ovat tuoreita hedelmiä suositumpia vientituotteita. Papajan maku on hieman melonimainen ja aprikoosimainen.
Erityisesti papaijan kuorien ja raakojen hedelmien maitiaisneste sisältää proteiineja pilkkovaa papaiinientsyymiä, jota käytetään ruoansulatusongelmien lääkinnässä. Samasta syystä papaija edistää ruoansulatusta. Entsyymi myös mureuttaa lihaa, joten papaija sopii soseutettuna marinadeihin. Sitä käytetään myös purukumin raaka-aineena sekä villan ja silkkikankaan käsittelyssä ehkäisemään kutistumista. Papaijan lehdet kelpaavat keitettyinä vihanneksiksi ja koko kasvi sopii hyvin myös karjanrehuksi.
Rattikelkkailu talviolympialaisissa 1924

1924 talviolympialaisten ohjelmassa oli ainoastaan yksi rattikelkkailukilpailu, 4-5 miehen kelkoille. Kilpailu käytiin Les Pellerinsin luonnonjääradalla.
Mitalistit.
Lähde:
Wilson Kipketer

Wilson Kipketer (s. 12. joulukuuta 1972 Kapchemoyiwo) on tanskalainen entinen keskimatkojen juoksija. 
Kipketer on peräisin Keniassa elävästä kalenjin-heimosta, ja on huippujuoksijoistaan tunnetun St. Patrick's High Schoolin kasvatti. 1990-luvulla hän muutti Tanskaan opiskelemaan Kööpenhaminan yliopistoon, ja sai myöhemmin maan kansalaisuuden. Atlantan olympialaisiin 1996 Kipketer ei voinut osallistua, koska hänellä ei vielä ollut Tanskan kansalaisuutta. MM-kilpailuihin hänellä oli kuitenkin osallistumisoikeus jo vuonna 1995. 
Kipketer piti hallussaan miesten 800 metrin juoksun maailmanennätystä (1.41,11), jonka hän juoksi 24. elokuuta 1997 Kölnissä. Ennätyksen onnistui rikkomaan kenialainen David Rudisha. Rudisha juoksi Berliinissä elokuussa 2010 kaksi sadasosaa alle Kipketerin ennätyksen. Kipketer on matkan kolminkertainen maailmanmestari. Hän alitti 1.50:n rajan jo 14-vuotiaana.
Elokuussa 2005 Kipketer ilmoitti lopettavansa huippu-urheilu-uransa 32-vuotiaana. Hän meni naimisiin tanskalaisen tyttöystävänsä Pernillen kanssa vuonna 2000.
Eläintohtori

Eläintohtori on Betty Thomasin ohjaama perhekomediaelokuva vuodelta 1998. Elokuva kertoo eläinlääkäristä nimeltä John Dolittle (Eddie Murphy), joka huomaa osaavansa puhua ja ymmärtää eläinten kieltä.
Juoni.
Johnilla on ollut kyky puhua eläinten kanssa lapsesta asti, jolloin hän puhui koiransa kanssa, kunnes se vietiin häneltä pois jotta hän saisi oikeita ystäviä. Kun koiraa ei enää ollut, John ei enää puhunut eläimille ja pian koko kyky oli jo unohtunut. Johnilla on nyt oma perhe; vaimo ja kaksi lasta, Maya ja Charisse. Maya on hyvin kiinnostunut eläimistä, mutta John ei enää itse muista omaa lapsuuttaan ja käyttäytyy vähän isänsä tavoin. Kumminkin Maya saa pitää marsunsa ja joutsenen munansa. Kun perhe on lähdössä lomalle, John huomaa kykynsä taas ja siitä seuraa niin hyviä kuin huonojakin kommelluksia. John joutuu jopa mielisairaalaan, sillä häntä luullaan hulluksi, kun hän puhuu eläimille.
Countdown to Extinction

Countdown to Extinction on yhdysvaltalaisen thrash metal -yhtyeen Megadethin viides studioalbumi. Sillä soittaa yhtyeen ”klassinen kokoonpano”, jonka muodostavat laulaja-kitaristi Dave Mustaine, basisti David Ellefson, kitaristi Marty Friedman ja rumpali Nick Menza. Albumi äänitettiin vuonna 1992 Burbankissa The Enterprise -studiossa tuottaja Max Normanin kanssa, ja sen julkaisi 14. heinäkuuta 1992 levy-yhtiö Capitol Records. "Countdown to Extinction" on Megadethin kaupallisesti menestynein albumi.
"Countdown to Extinction" on Megadethin ensimmäinen albumi, jolla kappaleiden tekemiseen ovat osallistuneet kaikki yhtyeen jäsenet. Albumi sai osakseen positiivisen vastaanoton, ja se debytoi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalla kaksi vuonna 1992. Se ylitti kaksinkertaisen platinalevyrajan vuonna 1994, ja oli ehdokas Grammy-palkinnon saajaksi kategoriassa Best Metal Performance vuonna 1993. 
Musiikillisesti Megadeth siirtyi "Countdown to Extinctionin" myötä lopullisesti valtavirtaan. Albumin kappalemateriaali on tyyliltään yksinkertaisempaa ja pelkistetympää kuin edeltäjänsä "Rust in Peacen" monimutkainen thrash metal. Dave Mustaine käsittelee sanoituksissaan kuitenkin yhä laulunkirjoittamiselleen ominaisia aihepiirejä, kuten sotaa, yhteiskunnallisia ja poliittisia asioita sekä yksityiselämänsä ongelmia ja tuntemuksia. Albumilta julkaistiin neljä singleä: ”Symphony of Destruction”, ”Foreclosure of a Dream”, ”Sweating Bullets” ja ”Skin o’ My Teeth”.
"Countdown to Extinction" julkaistiin uudelleenmasteroituna ja bonuskappaleilla varusteltuna versiona vuonna 2004. Albumin 20-vuotisjuhlapainos julkaistiin vuoden 2012 marraskuussa, ja vuonna 2012 Megadeth toteutti albumin kunniaksi kiertueen, jolla soitti albumin kokonaisuudessaan. Kiertueen Los Angelesin-konsertti on taltioitu livealbumiksi sekä DVD- ja Blu-ray-tallenteeksi "".
Teemu Kattilakoski

Teemu Kattilakoski (s. 16. joulukuuta 1977 Kannus) on suomalainen uransa lopettanut maastohiihtäjä. Hän edusti urallaan Alavieskan Viriä.
Kattilakoski on erikoistunut vapaaseen hiihtotyyliin. Hänen parhaat sijoituksensa arvokisoissa on Val di Fiemmen MM-kisojen 2003 ja Liberecin MM-kisojen 2009 50 kilometrin vapaan kahdeksas sija. Hän on sijoittunut Hiihdon maailmancupin kilpailussa parhaimmillaan kahdeksanneksi 15 km (v) Kuusamossa marraskuussa 2005. Kattilakoski hiihti kolmannen osuuden Suomen pronssia voittaneessa viestijoukkueessa Liberecin MM-hiihdoissa 2009.
Teemu Kattilakoski on naimisissa ja hänellä on kolme lasta. Kattilakosket asuvat Jäälissä.
Kattilakoski lopetti kansainvälisen huippu-uransa kauden 2010–2011 jälkeen, mutta kilpaili tuonkin jälkeen muun muassa Marathon Cupin osakilpailuissa.
Herrasmieshuijarit

Herrasmieshuijarit ("Dirty Rotten Scoundrels") on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut Frank Ozin ohjaama komediaelokuva, joka on uudelleenfilmatisointi vuoden 1964 elokuvasta "Kuin kukot orrella" ("Bedtime Story", 1964).
Elokuvassa kaksi Ranskan Rivieralla asuvaa ammattihuijaria yrittää päästä kilpailijastaan eroon lyömällä keskenään vedon, jonka häviäjä joutuu lähtemään pois paikkakunnalta.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Herrasmieshuijarit" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Ajokortti

Ajokortti on moottoriajoneuvon tai ajoneuvoyhdistelmän ajo-oikeuden osoittava henkilökohtainen asiakirja. Ajokortti ei ole matkustusasiakirja eikä Suomessa virallinen henkilötodistus.
Ajokortti Suomessa.
Ajokortti tuli autoilijoille pakolliseksi Suomessa vuonna 1922. Suoritettujen kuljettajatutkintojen ja ajokorttien määrä kasvoi 1950-luvulta lähtien hyvin voimakkaasti. 
Vuonna 1972 voimaan tulleen ajokorttiasetuksen nojalla ajokortit luokiteltiin kirjaintunnuksin sen mukaan, millaisia ajoneuvoja kukin ajokortti oikeutti kuljettamaan. Nykyiset ajokorttia koskevat määräykset sisältyvät vuonna 2013 voimaan tulleeseen ajokorttilakiin.
Suomessa ajokorttia käytetään yleisesti myös henkilöllisyyden todistamiseen, vaikka sillä ei olekaan virallista henkilötodistuksen asemaa.
Eurooppalaiset ajokorttiluokat.
C-kortti.
C-kortti oikeuttaa kuljettamaan kuorma-autoiksi luokiteltavia ajoneuvoja, liikennetraktoreita ja muita raskaita ajoneuvoja, joiden kokonaismassa ylittää 3 500 kg, ja joissa on tilaa enintään kahdeksalle henkilölle.
C-kortin ikäraja nousi 21 ikävuoteen tammikuussa 2013 kolmannen ajokorttidirektiivin myötä. C1-kortin ikäraja tulee pysymään kuitenkin samana. Ammattiajo vaatii C-luokan kuljettajakoulutuksen lisäksi erikseen hankittavan ammattikuljettajan ammattipätevyyden. Niin sanottuun siviili-C:hen riittää pelkkä kuljettajakoulutus, mutta sillä saa ajaa vain ei-kaupallisia ajoja ja muun muassa hälytysajoneuvoja. C-kortti on mahdollista saada ennen 21 ikävuotta erityisluvalla esimerkiksi hälytysajoneuvon kuljettamiseen, johon vaaditaan todistus hyväksynnästä pelastusopistoon tai sopimuspalokunnan jäsenyys ja virallinen todistus C-kortin tarpeellisuudesta.
Flubber – maailman mahtavin mönjä

Flubber – maailman mahtavin mönjä on Les Mayfieldin ohjaama vuonna 1997 valmistunut komediaelokuva, jonka pääroolia esittää Robin Williams. Elokuva on uudelleenfilmatisointi Disneyn elokuvasta "Pyörät pilvissä" ("The Absent Minded Professor") (1961).
Bill Nye toimi elokuvassa tiedeasiantuntijana ja "Myytinmurtajien" juontajat Jamie Hyneman ja Adam Savage olivat myös mukana elokuvan erikoistehosteiden teossa.
Juoni.
Professori Philip Brainard keksii vihreän mönjän, joka luovuttaa moninkertaisen energiamäärän kaikesta siihen kohdistuvasta liikkeestä. Hän nimeää sen Flubberiksi ja päättää käyttää sitä pelastaakseen koulun, jossa hän opettaa. Hän on menossa naimisiin, mutta myöhästyy pahan kerran. Philip menee näyttämään "naiselleen", miksi myöhästyi. Kaikki ei kuitenkaan suju niin hyvin, sillä Flubber kiinnostaa myös muitakin.
Näyttelijät.
Alkuperäiset näyttelijät 
Suomenkieliset äänet
Esus

Esus, alkuperäiseltä nimeltään mahdollisesti Aisus ("Herra" tai "Mestari"), oli voimakas muinaiskelttiläinen jumala ja Taraniksen ja Teutateksen ohella yksi niistä kolmesta kelttiläisestä jumaluudesta, jotka roomalainen runoilija Lucanus mainitsee 1. vuosisadalla. Lucanus kuvailee Esukselle annettuja julmia ihmisuhreja todisteena kelttien barbaarimaisuudesta: uhreja puukotettiin rituaalisesti ja heidät hirtettiin puihin, minkä jälkeen papit lukivat ennusmerkkejä vuotavista haavoista. Vaikka Lucanuksen kirjoitusta on sittemmin arveltu puolueelliseksi, jotkut ovat tulkinneet Britannian Cheshirestä vuonna 1984 löytyneen muinaisen ihmisuhrin, Lindow’n miehen, liittyvän häneen. Esuksen pääpalvonta-aluetta näyttää kuitenkin olleen Britannian sijaan Gallia, ja Bretagnen Essén kaupungin nimi liitetään kansanetymologiassa häneen.
Muinaiset oppineet samaistivat Esuksen sekä Mercuriukseen että Marsiin, toisinaan myös Apolloon. Eräässä Notre-Damen katedraalin reliefissä Esus kuvataan kumartuneena metsämiehenä leikkaamassa oksaa pajupuusta. Esuksen kuvaaminen puunhakkaajana on synnyttänyt erilaisia spekulaatioita, mutta aiempi ehdotus Esuksen ja Cuchulainnin välisestä yhteydestä vaikuttaa nykyisin epätodennäköiseltä. Ranskalainen folkloristi Jean Markale puolestaan vertaa Esusta skandinaavien Odiniin ja kreikkalaisten Uranokseen, joista edelliselle annettiin samanlaisia ihmisuhreja kuin Esukselle. Jotkut näennäistieteilijät ovat yhdistäneet Esuksen jopa Jeesukseen sillä perusteella, että jumalan nimi on kirjoitettu toisinaan myös muodossa "Hesus".
Väinö Kataja

Väinö Kataja (oik. Väinö Mikael Johan (Mikko Juhani) Ferdinand Jurvelius, 28. syyskuuta 1867 Hailuoto – 2. joulukuuta 1914 Ylitornio) oli suomalainen kirjailija ja maanviljelijä.
Henkilöhistoria.
Katajan vanhemmat olivat nimismies Kaarle Mikael Jurvelius ja Inez Maria Ahnger. Hän kävi muutaman vuoden Oulun suomalaista yksityislyseota ja sen jälkeen Muhoksen Koivikon maanviljelyskoulun. Sen jälkeen hän viljeli tilaansa Ylitorniolla vuosina 1891–1914, joskin hän toimi jonkin aikaa myös sanomalehtimiehenä ja isänsä sairastaessa Ylitornion vt. nimismiehenä 1902–1906. Kataja kuoli sydänkohtaukseen 47-vuotiaana joulukuussa 1914.
Kirjallinen tuotanto.
Kataja oli aikoinaan hyvin suosittu kirjailija. Hän on Peräpohjolan erämaiden, luonnon, ihmisten ja kansanelämän varhainen kuvaaja. Hän kirjoitti runsaasti teoksia, joihin kuuluu niin romaaneja, novelleja kuin näytelmiäkin.
Katajan esikoisteoksena on aiemmin pidetty romaania "Irja" (1901). Todellinen esikoisteos on kuitenkin löytynyt, sata vuotta kateissa ollut "Nälkätalvena – Katovuoden kuvaus". Kirjaa on aikanaan ehditty painaakin sitä mukaa kun se ilmestyi lehden jatkoromaanina, mutta se ei tullut myyntiin. Yksi sidottu kappale löytyi Ulvilasta kirjankeräilijän hyllystä, ja siitä otettiin uusintapainos, joka ilmestyi syyskuussa 2014.
Katajan romaaneista on tehty kolme elokuvaa: Erkki Karun ohjaama "Koskenlaskijan morsian" (1923) ja Valentin Vaalan ohjaama "Koskenlaskijan morsian" (1937) sekä Teuvo Puron ohjaama "Noidan kirot" (1927). "Koskenlaskijan morsian" -kirja oli menestysteos. Sitä myytiin aikoinaan yli 50 000 kappaletta. "Heinärannan olympialaiset" on ensimmäinen suomalainen urheiluaiheinen romaani.
Kunnianosoitukset.
Väinö Katajan patsaan Ylitornioon on 1972 veistänyt kuvanveistäjä Ensio Seppänen.
Teokset.
Romaaneja.
Näytelmiä
Albanian lippu

Albanian lippu on Albanian tunnus vaakunan ja hymnin ohella. Se otettiin käyttöön Albanian vapauduttua Turkin vallasta vuonna 1912. Albanian kansallissankari Skanderbeg käytti lippua jo 1400-luvulla, koska perimätiedon mukaan albanialaiset polveutuvat kotkasta. 
Kommunistien ollessa vallassa lippuun lisättiin kotkan yläpuolelle kommunistien tunnus, punainen tähti, 15. maaliskuuta 1946. Tähti poistettiin vuonna 1992 kommunistivallan hajoamisen jälkeen. Lippu on otettu käyttöön virallisesti 7. huhtikuuta 1992.
Alankomaiden lippu

Alankomaiden lippu on Alankomaiden tunnus vaakunan, moton ja kansallislaulun ohella. Alankomaiden horisontaalisen trikolorin värit ovat punainen, valkoinen ja sininen. Lipun mittasuhde on 2:3. Alankomaiden lippu ja Luxemburgin lippu ovat hyvin samankaltaiset, mutta Luxemburgin lippu on pitkulaisempi ja sen sininen raita vaaleampi.
Alankomaiden lippu otettiin käyttöön vuonna 1664 Yhdistyneiden provinssien virallisena lippuna. Lippu oli kuitenkin jo kauan käytössä epävirallisena kansanlippuna.
Toinen alankomaalainen historallinen lippu on niin sanottu prinssinlippu. Se tuli käyttöön Yhdistyneiden provinssien voitettua kapinan Nassaun kreivin Vilhelm I Oranialaisen johdolla Espanjan valtaa vastaan. Prinssinlipun värit ovat oranssi, valkoinen ja sininen Vilhelmin hallitsijasuvun värien mukaisesti. 1930-luvulla Alankomaiden kansallissosialistit ottivat prinssinlipun käyttöönsä. Kuningatar Vilhelmina päätti virallisesti sen jälkeen, että Alankomaiden lipun värit ovat punainen, valkoinen ja sininen.
Larin-Kyösti

Larin-Kyösti (oik. Karl Gustaf Larson; 5. kesäkuuta 1873 Hämeenlinna – 2. joulukuuta 1948 Oulunkylä, Helsinki) oli suomalainen runoilija.
Larin-Kyöstin vanhemmat Gustaf Israel Larson ja Sofia Vilhelmina Skog olivat Suomeen muuttaneita riikinruotsalaisia. Hänen isänsä piti talvisin Hämeenlinnassa Seurahuoneen ravintolaa ja kesäisin Kaupunginpuiston kesäravintolaa. Taustastaan huolimatta Larin-Kyösti meni suomenkieliseen Hämeenlinnan lyseoon ja omaksui alkuvaikeuksien jälkeen täysin suomen kielen. Hänen runoudessaan näkyi kuitenkin vaikutteita ruotsalaisten Carl Michael Bellmanin ja Gustaf Frödingin runoista.
Larin-Kyöstin elämään ja runouteen vaikutti syvästi kaksi tapausta. Hänen ravintoloitsija-isänsä teki vuonna 1884 itsemurhan taloudellisten vaikeuksien takia, jolloin perheen äiti joutui ottamaan liiketoimet vastuulleen. Toinen tapaus oli, kun Larin-Kyösti karkotettiin 1892 Hämeenlinnasta hänen tapeltuaan ystävineen toisen nuorisojoukon kanssa Hämeenlinnan Tähtipuistossa. Larin-Kyösti vietti tämän karkotusajan Tuuloksessa ja tutustui sinä aikana perusteellisesti hämäläiseen kyläyhteisöön ja sen kansanihmisiin.
Hämeenlinnan lyseossa Larin-Kyöstin luokkatoverina oli Eino Leino. He valmistuivat yhdessä ylioppilaiksi 1895 ja lähtivät opiskelemaan Helsingin yliopistoon. Larin-Kyösti opiskelikin jonkin aikaa venäjän kieltä tarkoituksena ryhtyä kääntäjäksi ja virkamieheksi, mutta sitten runous vei voiton.
Ensimmäisen runokokoelmansa "Tän pojan kevätrallatuksia" Larin-Kyösti julkaisi 1897, ja kirjan ensipainos myytiin loppuun yhdessä kuukaudessa. Larin-Kyöstin runoissa oli huoletonta kulkuriromantiikkaa sekä kesän, Hämeen luonnon ja sen ihmisten kuvausta. Larin-Kyösti kirjoitti myös näytelmiä. Hänen tunnettuja näytelmiään olivat "Juhannustulilla" (1900), "Kuisma ja Helinä" (1902) ja "Ulkosaarelaiset" (1922). Jälkimmäisen pohjalta Kalle Kaarna teki vuonna 1938 samannimisen elokuvan. Larin-Kyösti myös suomensi Gustaf Frödingin runoja ja August Strindbergin teoksia.
Vuonna 1906 Larin-Kyösti yritti masentuneena itsemurhaa Italian-matkallaan ja joutui Firenzessä mielisairaalaan. Hänen entinen lyseon luokkatoverinsa kuvanveistäjä Toivo Tuhkanen haki hänet kotiin Suomeen. Larin-Kyösti joutui viettämään jonkin aikaa Kammion sairaalassa toipumassa. Näistä kokemuksista hän teki samana vuonna "Ad astra" -nimisen uninäytelmän, joka julkaistiin 1924.
Vuonna 1912 Larin-Kyösti muutti Helsingin lähelle Oulunkylään Jokiniementielle vaatimattomaan taloonsa, jossa hän asui loppuelämänsä. Kesän 1912 hän vietti Wuolteen kartanolla Hauholla. 1920-luvulla Larin-Kyösti matkusteli Ranskassa, Virossa ja Unkarissa. Hän sai valtion taiteilijaeläkkeen 1925. Vuosina 1946 ja 1947 Larin-Kyösti vietti kesänsä Sääksmäellä, jolloin hän luonnosteli "Kirkon kirot" -nimistä keskiajalle sijoittuvaa näytelmää.
Larin-Kyöstin kuoltua 1948 hänen Oulunkylän talonsa siirtyi testamentilla Suomen kirjailijaliiton haltuun. Talossa ovat sittemmin asuneet muun muassa kirjailijat Oiva Paloheimo ja Daniel Katz.
Runoja laulujen sanoina.
Larin-Kyöstin runoja varsinkin varhaisimmista runokokoelmista on käytetty runsaasti laulujen sanoina eri aikoina. Tässä muutamia:
Lähde:
Robert Kiljander

Karl Johan Robert Kiljander (15. elokuuta 1848 Lapinlahti – 14. marraskuuta 1924 Jyväskylä) oli suomalainen kirjailija ja Jyväskylän postikonttorin ekspeditööri.
Henkilötietoja.
Kiljander oli suomentajana tunnetun kirkkoherra Karl Mårten (Kaarle Martti) Kiljanderin ja Helena Sofia Frosteruksen poika. Kiljanderin nuorempi veli oli seminaarin lehtori ja oppikirjojen tekijä Ludvig Gabriel Kiljander.
Kiljander kävi Kuopion lukiota 1867–1871 ja meni sitten postin palvelukseen. Hän oli tuottelias näytelmäkirjailija ja kirjoitti pääasiassa pikkukaupunkiaiheisia komedioita, muun muassa näytelmät "Amalia ystävämme", "Postikonttorissa" ja "Sanny Kortmanin koulu". Kiljander kirjoitti kaksi ensimmäistä näytelmäänsä ruotsin kielellä, mutta siirtyi sitten käyttämään suomea. Hänen kirjoittamiaan näytelmiä esitettiin Suomalaisessa teatterissa ja Kansallisteatterissa kymmeniä kertoja. Hän ammensi usein aiheensa jyväskyläläisten elämästä, joskaan ei pyrkinyt siirtämään todellisuutta täysin näytelmiinsä. Esimerkiksi Sanny Kortmanin koulun (1902) esikuvana on pidetty Jyväskylän tyttökoulua ja sen pohjalta on tehty elokuva Skandaali tyttökoulussa. Alkuperäisessä näytelmässä ei kuitenkaan ollut minkäänlaista skandaalia.
Kiljanderille myönnettiin postimestarin arvonimi vuonna 1921.
Geoffrey Oryema

 
Geoffrey Oryema (16. huhtikuuta 1953 − 22. kesäkuuta 2018) oli ugandalainen muusikko. Hän syntyi Sorotin kaupungissa Ugandassa, mutta muutti pian perheineen Kampalaan. Oryema pakeni Ranskaan Idi Aminin murhautettua hänen isänsä helmikuussa 1977. Oryeman ensimmäinen albumi, "Exile", julkaistiin vuonna 1989. Hänen uusin albuminsa on vuonna 2004 ilmestynyt "Words".
Heikki Meriläinen

Heikki Meriläinen (21. joulukuuta 1847 Sotkamo – 12. helmikuuta 1939 Paltamo) oli Kainuussa elänyt kansankirjailija ja kansanperinteen kerääjä.
Elämä.
Sotkamon Naapurinvaarassa syntyneen Heikki Meriläisen vanhemmat olivat huonemies Mikko Meriläinen ja Sanna Korhonen. Hän joutui lähtemään ankaran uskonnollisesta körttiläisestä kodistaan 24-vuotiaana erimielisyyksien vuoksi mentyään kihloihin köyhän talontyttären kanssa vastoin vanhempiensa tahtoa. Meriläinen toimi sen jälkeen seppänä, maanmittarin apulaisena ja pienviljelijänä. Hän oli muun muassa runoilija Eino Leinon isän maanmittari Anders Lönnbohmin apulaisena hakkaamassa Suomen ja Venäjän välistä rajalinjaa Nurmeksen ja Inarin välillä.
Meriläisen vaimon kotitila, jota Meriläinen hoiti ja jossa hän oli pitänyt yksityistä kansakoulua tarjoten koululle kuuden vuoden aikana vapaat huoneet ja lämmön, joutui vararikkoon ja oli myytävä. Meriläinen itse sai vankeutta oikeuden moittimisesta. Vuonna 1899 hän muutti pois Sotkamosta ostettuaan Päätalo-nimisen tilan Paltamosta. Myöhemmin hän rakensi ja raivasi Peltoniemen uudistilan Mieslahteen Oulujärven rannalle, jossa asui kuolemaansa saakka.
Meriläinen oli saanut poikana lukea vain hengellisiä kirjoja. Myöhemmin häneen tekivät vaikutuksen "Kalevala", "Kanteletar" ja Aleksis Kiven teokset. Kirjailijana Meriläisen löysi Lydia Stenbäck, joka viehättyi Meriläisen kirjeiden mehevään kieleen niin että hän kehotti tätä kirjoittamaan kaunokirjallista tekstiä. Kesällä 1886 syntyi sitten Meriläisen ensimmäinen lyhyt kertomus ”Eräs tavallisimpia sunnuntaita nuoruudessani” ja vuonna 1888 ilmestyi sitten omaelämäkerrallinen romaani "Korpelan Tapani". Meriläinen julkaisi vielä 1920-luvulla kaksi korvenraivaajaromaania "Mooses ja hänen hevosensa" ja "Kuusten juurella" sekä kertomuksen ”Orvon onni”. Vuonna 1927 hän julkaisi teoksen "Heikki Meriläisen elämä hänen itsensä kertomana".
Opittuaan 25-vuotiaana kirjoittamaan vaimonsa opastuksella Meriläinen alkoi koota ja kirjoittaa muistiin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kokoelmiin kansanperinnettä. Siinä tarkoituksessa hän teki vuodesta 1890 alkaen matkoja seuran stipendiaattina Venäjän Karjalaan, Lappiin ja Pohjanmaalle. Meriläinen keräsi muistiin muun muassa vanhoja taikoja. Kansanrunousarkistossa on 4 439 Meriläisen keräämää tekstiä, valtaosa taikoja ja loitsuja. Niiden osalta hänen keräelmänsä ovat Suomen suurimpia.
Meriläisen puoliso vuodesta 1872 oli Anna Huotari (1848–1926).
Teokset.
Meriläinen oli myös kirjailija. Hän aloitti laatimalla 1886 kirjoitelman "Eräs tavallisimpia sunnuntaita nuoruudessani" Excelsior-kalenteriin ja jatkoi sitten kirjailijanuraansa yli 40 vuotta. Meriläisen teoksia, joista osa on elämäkerrallisia, ovat:
Juhana Kokko

Juhana Kokko (12. maaliskuuta 1856 Liminka – 15. syyskuuta 1926 Oulu) oli suomalainen kirjailija, kansanvalistaja, kansankirjailija ja kansakoulunopettaja, joka kirjoitti nimimerkillä "Kyösti". 
Henkilöhistoria.
Kokon vanhemmat olivat talollinen Heikki Kokko ja Maria Kramsu. Hän kävi Oulun alkeisoppilaitoksen 1873–1874 ja sen jälkeen Jyväskylän seminaarin 1874–1878, josta valmistui kansakoulunopettajaksi. Kokko toimi opettajana Kiteellä, Ylivieskassa ja Iissä 1881–1897 sekä Oulujoella 1897–1923. Hän oli Oulujoen kunnankirjuri 1901–1908 ja hoiti omaa maatilaansa 1884–1916. Kokko toimi Louhi-, Päivälehti-, Kaiku- ja Kaleva-lehtien avustajana. Hän julkaisi kolme kaunokirjallista teosta, esikoisteoksen "Kölliskö" vuonna 1886. Vuonna 1888 ilmestynyt "Räisäs-poika" kertoi liminkalaisesta ammattivarkaasta "Anders Väisäsestä", kirja "Kruunun metsissä" sai Kansanvalistusseuran palkinnon ilmestymisvuonnaan 1891. Teoksen arvellaan osaltaan vaikuttaneen Juhani Ahon kirjaan "Maailman murjoma".
Kokon puoliso vuodesta 1885 oli Onnia Durchman (k. 1952). Kanslianeuvos Tauno Kokko oli heidän poikansa.
Play (televisio-ohjelma)

Play oli suomalainen tietokone- ja videopeleihin keskittynyt televisio-ohjelma, jota esitettiin Nelonen-televisiokanavalla. Ensimmäinen ohjelma esitettiin 6. syyskuuta 2003. Ohjelmalla oli historiansa aikana kolme juontajaa: Piritta Hannula, Nuppu Stenros sekä näyttelijä Saara Ylitalo.
Ohjelmassa esiteltiin viikoittain tulossa olevia pelejä ja esitettiin pelien arvosteluja. Arvostelun esittämisen jälkeen Thomas Puha ja Miika Huttunen kommentoivat peliä, kertoivat omista kokemuksistaan ja tarjosivat mahdollista lisätietoa arvostellusta pelistä ja sen taustoista. Lisäksi ohjelmassa oli viikoittain vaihtuva vieras, joka pelasi "viikon peliä" ja kertoi vaikutelmistaan lähetyksessä.
Myös MoonTV:llä oli aluksi Thomas Puhan, myöhemmin Elias Poutasen toimittama ohjelma "Play", jonka nimi muuttui myöhemmin "Player"iksi.
Paavo Korhonen (kansanrunoilija)

Paavo Korhonen (1. huhtikuuta 1775 Rautalampi – 1. lokakuuta 1840 Rautalampi) oli suomalainen kansanrunoilija. Hänet tunnettiin nimellä "Vihta-Paavo" ja hän oli kotoisin Rautalammilta Vihtajärven talosta. Vihta-Paavo tuli tunnetuksi tehtyään pilkkarunon talonpoikia taloudellisesti hyväksikäyttäneestä nimismies Kokista. Vihta-Paavon maine kasvoi tämän pilkkarunon myötä, ja häneltä alettiin pyytää runoja erilaisiin tilaisuuksiin kuten häihin ja talkoisiin. Hänen runonsa julkaistiin vuonna 1848, uusi painos vuonna 1908. Elias Lönnrot kävi tapaamassa Korhosta runonkeruumatkoillaan vuosina 1828 ja 1831.
Korhonen asui Rautalammilla Vihtajärvi nimisessä uudistalossa ja oli tuotteliain ja kuuluisin itäsuomalaisista talonpoikaisrunoilijoista. jotka vanhalla Kalevalanmitalla kirjoittelivat tilapäärunoja erilaisista aineista. Korhosen runohenki on yleensä matalaa ja arkista, mutta muoto sujuu häneltä luontevasti ja ajatukset ovat kansanomaisia ia selkeitä. Tunnetuimpia hänen tuotteistaan ovat "Häälaulu", "Entisestä ja nykyisestä ajasta" ja ivaruno "Nimismies Kokista". Korhosen runoista useimmat olivat ilmestyneet sanomalehdissä, arkkiveisuina tai kirjasina. Lönnrot toimitti ne painosta 1848 (uusi painos 1908: "Paavo Korhosen viisikymmentä runoa ja kuusi laulua"). Vanhan Rautalammin Korhosten sukuseura on julkaissut 2001 selityksillä varustetun kokoelman nimellä "Vihta-Paavon runot ja laulut".
Paavo Korhonen löydettiin lokakuussa 1840 kuolleena veneestään. Hänen tyttärensä kansanrunoilija Anna-Reeta Korhonen laati isänsä muistoksi kuolinrunon. Paavo Korhosen hauta on Rautalammin hautausmaalla.
Pikaluistelu talviolympialaisissa 1936

Talviolympialaisissa 1936 pikaluistelun kilpailut käytiin Riesserseen luonnonjääradalla. 
Kisojen menestynein pikaluistelija oli Norjan Ivar Ballangrud kolmella kullallaan ja yhdellä hopeallaan.
Olli Kymäläinen

Olli Kymäläinen (25. maaliskuuta 1790 Soinilansalmi, Leppävirta – 3. toukokuuta 1855 Heinävesi) oli suomalainen kansanrunoilija.
Kymäläisen vanhemmat olivat mökkiläinen Jonas Kymäläinen ja Maria Soininen. Vartuttuaan Kymäläinen oli ensin työssä Palokin sahalla, mutta muutti sitten vuonna 1840 Heinävedelle vuosikymmeneksi Humalan myllyn mylläriksi Karvion kartanon tiluksille, samalla kun toimi kelloseppänä ja räätälinä. Myöhemmin hän eli mökkiläisenä Varistaipaleen kylässä Heinävedellä. 
Kymäläinen oppi lukemaan, mutta kirjoitustaitoa hänellä ei ollut. Hän teki ensimmäisen runonsa "Leppävirtain puolustus" 47-vuotiaana. Sen aiheena oli Kymäläisen kotipitäjän puolustus leppävirtalaisia varkaina pitäneiden kuopiolaisten moitteita vastaan. Kymäläinen teki runonsa kalevalamitalla, tunnetuin niistä lienee runo Punkaharjusta.
Vuonna 1845 Kymäläinen vieraili Helsingissä kansanrunouden tutkijoiden luona kahden muun kansanrunoilijan, Pietari Makkosen ja Antti Puhakan kanssa. Runoilijoita kestittiin Helsingissä, heistä maalattiin taulu ja piirrettiin kuva ja köyhälle Kymäläiselle koottiin rahalahja.
Koska Kymäläinen ei voinut itse kirjoittaa runojaan muistiin, vain harva niistä säilyi jälkimaailmalle. Runoja julkaistiin painettuna Sanansaattajassa vuonna 1840 (”Kiitos Luojalle hyvästä vuoden tulosta”), Necken-kalenterissa (”Punkaharjusta”) ja Maamiehen Ystävässä vuonna 1848 (”Virsi vuoden tulosta”). Muita runoja olivat muun muassa ”Heinäveden kirkon rakennuksesta”, ”Kansankäytöksestä jouluna”, ”Suomess' ei elä runoilla” ja ”Kiitosvirsi hyvästä vastaanotosta Helsingissä”.
Kymäläisen ensimmäinen puoliso vuodesta 1815 oli Katariina Turunen (k. 1841) ja toinen vuodesta 1842 Anna Katarina Rautiainen (k. 1878).
Antti Puhakka

Antti Puhakka (24. huhtikuuta 1816 Kontiolahti – 30. maaliskuuta 1893 Juva) oli suomalainen maanviljelijä, talonpoikaisrunoilija ja valtiopäivämies. 
Puhakan vanhemmat olivat talollinen Juhana Puhakka ja Reetta Kärkkäinen. Hän joutui ottamaan kotitalonsa hoitoonsa jo 15-vuotiaana ja hänestä kehittyikin taitava maanviljelijä. Puhakan ensimmäinen vaimo oli vuodesta 1837 Maria Riikonen, joka kuitenkin kuoli vuonna 1857. Seuraavana vuonna Puhakka meni uusiin naimisiin Riitta Turusen kanssa. Puhakka oli lukutaidoton kaksikymmentäyksivuotiaaksi saakka, mutta opittuaan lukemaan ja kirjoittamaan hän hankki varsin laajan kirjaston ja tuotti itse lähes kaksikymmentätuhatta riviä kansanrunoutta. Hänen ensimmäisiä esiintymisiään runoilijana oli 1845 Sakari Canjanderin eli Sakari Sakarinpojan seurueen nuorimpana jäsenenä tehty kansanrunoilijoiden matka Helsinkiin.
Puhakka oli taitava kalevalamitan käyttäjä, joka sai myöhemmin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran jäsenyyden. Hänen runoistaan tunnetuimmat ovat "Tuhman Jussin juttureissu", joka kuvaa kansanmiehen ongelmia ruotsin kieltä käyttäneen oikeuslaitoksen kanssa, sekä "Surulaulu 1850 vuoden kiellosta". Runoilla oli merkitystä siksikin, että rahvas oli vielä monin tavoin sidoksissa sivistyneistön siitä aiempina vuosisatoina luomiin kuviin eikä rahvaanrunoudella ollut ollut yhteiskuntajärjestystä kiistävää merkitystä.
Puhakka oli Tammikuun valiokunnan jäsen ja toimi talonpoikaissäädyssä Liperin tuomiokunnan edustajana valtiopäivillä 1863–1864, 1872, 1877–1878 ja 1882. Hän oli kaksilla viimeisillä valtiopäivillä säädyn valitusvaliokunnan puheenjohtaja. Runomuotoa hän käytti joskus valtiopäiväpuheissaankin. Vuonna 1882 Puhakka palkittiin yleishyödyllisistä ansioistaan mitalilla.
Pietari Hannikainen (kirjailija)

Pietari (Petter) Hannikainen, sukunimi vuoteen 1852 "Hanén" (24. elokuuta 1813 Sääminki – 27. syyskuuta 1899 Parikkala) oli suomalainen kirjailija, lehtimies ja maanmittari.
Elämänvaiheet.
Hannikaisen vanhemmat olivat Säämingin Kiilanmäen kylän talollinen, herastuomari Mikael Abrahamsson Hannikainen (k. 1850) ja hänen toinen puolisonsa Katarina Löppönen. Säveltäjä P. J. Hannikainen oli hänen veljenpoikansa. Hannikainen pääsi ylioppilaaksi 1833 ja opiskeli Helsingin yliopistossa. Hannikaisesta tuli maanmittausauskultantti 1835 ja hän sai varamaanmittarin arvonimen 1843. Hän toimi Viipurin läänissä varamaanmittarina vuodesta 1849 ja vakinaisena komissiomaanmittarina 1857–1866 sekä Uudenmaan läänissä vakinaisena komissiomaanmittarina 1866–1874 ja vanhempana komissiomaanmittarina 1874–1879. Hannikainen omisti myös maatilan Parikkalassa, jonne hän oli muuttanut vuonna 1851. Hänet on haudattu Parikkalan vanhalle eli Vierevin hautausmaalle.
Hannikainen oli naimisissa 1854–1862 Katarina Margareta Krankin (k. 1862) kanssa tämän toisessa avioliitossa sekä vuodesta 1864 Emilia Savanderin (k. 1910) kanssa. Pietari Hannikaisen lapsia olivat Hiittisten piirin nimismies August Edvard Hannikainen (1854–1939), metsähallituksen ylijohtaja Peter Woldemar Hannikainen (1858–1928), Kuopion lyseon rehtori Karl Onni Gerhard Hannikainen (1865–1930) ja Antrean piirilääkäri, lääkintöneuvos Tauno Robert Alarik Hannikainen (1868–1953).
Kirjallinen ura.
Hannikainen toimitti Viipurissa ilmestynyttä Kanava-lehteä vuosina 1845–1847. Siinä käsiteltiin uskonnollisia ja valtiollisia (poliittisia) aiheita. Viranomaiset lakkauttivat lehden 1847. Hannikainen avusti myöhemminkin useita lehtiä, kuten Suometarta, jonka päätoimittajakin hän oli. Hannikainen toimitti myös vuoteen 1848 saakka Sanansaattaja Viipurista -lehteä.
Hänen näytelmänsä "Silmänkääntäjä eli Jussi Oluvisen matka Hölmölään", ensimmäinen julkisesti esitetty suomenkielinen näytelmä, nähtiin ensin eräässä lappeenrantalaisessa yksityiskodissa vuonna 1846 ja sen jälkeen Kuopiossa 1847. Hannikainen oli kirjoittanut näytelmän jo 1830-luvun lopulla ollessaan maanmittarin apulaisena Ruokolahden Hölmölän kylässä. "Silmänkääntäjää" lainattiin eri lukemistoihin, mikä osaltaan teki teoksen tunnetuksi. Kaikkiaan Hannikainen julkaisi yhdeksän näytelmää, neljä jäi lisäksi julkaisematta.
Hannikainen kirjoitti myös runoja ja suomensi tunnettujen kirjailijoiden, kuten Holbergin, Shakespearen ja Cervantesin näytelmiä. Hänen suomennoksiinsa kuuluu myös asiaproosaa, lainopillisesta tietoudesta Venäjän historiaan. Hänen sepittämiään tai yleiskielen käyttöön ottamiaan sanoja ovat "ajanmukainen, alkeiskoulu, huoltaja, julkisuus, kannattavaisuus, kansakoulu, katse, kirjanpito, kirjanpitäjä, käsityöläinen, liike, menekki, neuvosto, nimetä, näytellä, oppikoulu, osake, osinko, ostos, painattaa, pöytäkirja, sankaruus, sitoutua, taivuttaa" (sanoja), "taloudellinen, toimikunta, tukkukauppias, tulevaisuus, tuonti, valokuva, varatuomari, yhteiskunta, yhteisö" (merkityksessä "yleisö") ja "äänne".
Muistamiset.
Helsingin Pohjois-Haagassa on Pietari Hannikaisen tie.
Antero Warelius

Antero (Anders) Warelius (alk. Antti Matinpoika, myöh. Antti Seppä, Andreas Sebell; ) oli suomalainen kirjailija ja pappi, jolla oli merkittävä osa suomen kirjakielen kehittämisessä. Hän auttoi Elias Lönnrotia sanakirjan kokoamisessa ehdottamalla uudissanoja. Heidän yhteistyönsä vuoksi ei aina tiedetä varmaksi, onko jokin sana Lönnrotin vai Wareliuksen keksimä, mutta ainakin sanat "ravintola", "keitin", "itsekäs", "kansatiede" ja "kokoelma" ovat Wareliuksen käsialaa. Warelius ehdotti myös monia sanoja, jotka eivät tulleet käyttöön.
Elämä.
Warelius oli kotoisin Tyrväältä Varilan kylästä, jonka mukaan hän otti nimen vuonna 1837. Hänen vanhempansa olivat Varilan Sepän talollinen Matti Jaakonpoika (Matts Johansson, k. 1827) ja Maria Jaakontytär (Maria Jakobsdotter). Hän kävi Porin triviaalikoulua ja Turun lukiota ja pääsi ylioppilaaksi 1843. Warelius opiskeli Helsingin yliopistossa, valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1847 ja sai pappisvihkimyksen 1848. Hän toimi opettajana Sasslinin koulussa Hämeenkyrössä vuodesta 1848 ja opetti suomea muun muassa Yrjö-Sakari Yrjö-Koskiselle. Warelius oli sitten Tyrvään kirkkoherran apulaisena vuodesta 1850, Uskelan pitäjänapulaisena vuodesta 1852, Perttelin kappalaisena vuodesta 1855 ja Maarian pitäjänapulaisena vuodesta 1860. Hän sai varapastorin arvon 1856. Warelius toimi Loimaan kirkkoherrana vuosina 1869–1900 ja oli pappissäädyn edustajana valtiopäivillä 1877–1878. Hän sai rovastin arvon vuonna 1873, ja hänet vihittiin riemumaisteriksi vuonna 1897.
Wareliusta pidetään suomalaisen tietokirjallisuuden uranuurtajana. Wareliuksen tunnetuin kaunokirjallinen teos on ylioppilasnäytelmä "Vekkulit ja Kekkulit" (1848). Warelius kirjoitti elävästi ja humoristisesti.
Suomen tietokirjailijat ry myöntää vuosittain Warelius-palkinnon tietokirjailijalle, jolla on laaja ja korkealaatuinen tietoteostuotanto ja jonka teokset on suunnattu erityisesti yleisölle tai koululais- tai opiskelijakunnalle.
Antero Warelius oli naimisissa vuodesta 1848 Fredrika Lovisa Natalia von Schantzin (k. 1911) kanssa.
Broken Flowers

Broken Flowers, myös "Broken flowers – särkyneet kukat" (epäv.) () on Jim Jarmuschin ohjaama, käsikirjoittama ja tuottama elokuva, joka sai ensi-iltansa elokuussa 2005.
Cannesin elokuvajuhlilla elokuva oli ehdolla Kultaisen palmun voittajaksi, ja voitti Grand Prix -palkinnon.
"Broken Flowers" on omistettu ranskalaiselle ohjaaja Jean Eustachelle. Elokuvan musiikin on säveltänyt etiopialainen Mulatu Astatke ja on tyyliltään ns. ethio-jazzia.
Elokuva edustaa Jarmuschin elokuvista eniten perinteistä tyyliä. Pääosaa ”Don Johnstonia” esittävä näyttelijä Bill Murray on taustaltaan koomikko. Elokuvan hahmo on ikuinen poikamies, jonka nimi viittaa "Miami Vicen" tähteen Don Johnsoniin. ”Johnston” saa nimettömän kirjeen, jossa kerrotaan hänellä olevan jo aikuisikään ehtinyt poika. ”Johnston” lähtee etsimään entisiä naisystäviään löytääkseen pojan mahdollisen äidin.
Arvioita.
"Turun Sanomien" Tapani Maskulan mukaan "Broken Flowers" on tragikomedia siitä, miten kauan sitten hyljättyä tai kadotettua rakkautta ei saa haikailemallakaan takaisin. Bill Murray on hänestä apaattisuudessaan sopiva hahmo Jarmuschin minimalistisen todellisuustajun tulkiksi. ”"Broken Flowers" ei pyri realistiseksi elokuvaksi, joten ei kannata ihmetellä millä keinoin hymytön, harmaantunut, äreä ja vähäpuheinen sohvaperuna on vietellyt viereensä lukemattoman määrän viehkeitä naikkosia.”
Vesikuuntelu

Vesikuuntelua harjoittaa ennen kaikkea merivoimat. Valvonta tapahtuu kuuntelemalla meren ääniä merenpohjaan asennettujen tai perässä vedettävien vedenalaisten mikrofonien eli hydrofonien kautta. Vesikuunteluasemalla pyritään paljastamaan aluevesille pyrkivien sukellusveneiden ääniä.
Suomessa vesikuuntelua on harjoitettu ainakin toisen maailmansodan aikana. Rannikon linnoituksia varustettiin sitä varten 1970-luvun puolivälissä.
Mysli

Mysli () on kaurahiutaleiden ja kuivattujen hedelmien seos, joka nautitaan yleensä maidon tai jogurtin kera. Pääaineiden lisäksi siihen kuuluu yleensä myös muita hiutaleita ja siemeniä, muun muassa maissi- ja vehnähiutaleita ja pähkinöitä sekä mantelilastuja.
Myslin kehitti vuonna 1900 sveitsiläinen tohtori Maximilian Bircher-Benner sairaalapotilaiden ravinnoksi. Bircher-Benner kehitti idean myslistä opiskellessaan lääketiedettä Zürichin yliopistossa kokeillen raakaruoan vaikutuksia kehoon sairastuttuaan itse keltaisuuteen. Hän itse piti sittemmän parantumisensa syynä kehittämäänsä vielä tuolloin nimellä "Apfeldiätspeise" kutsuttua annosta, joka koostui kypsentämättömästä omenasta, pähkinöistä ja kaurahiutaleista, jotka oli sekoitettu veteen, sitruunamehuun ja kondensoituun maitoon. Sveitsistä tuli samaan aikaan suosittu terveysmatkailukohde ja Bircher-Benner avasi vuonna 1904 oman alppimaja-tyylisen parantolansa lähellä Zürichia.
Alun perin mysliä syötiin jokaisen aterian alkupalana ja sittemmin siitä tuli illallinen. Aamupalaksi mysli on kehittynyt vasta myöhemmin.
Maidon kanssa nautittu mysli ei pidä nälkää kovin pitkään, koska sen kylläisyysarvo on sama kuin valkoisella leivällä.
Himbat

Himbat ovat pääasiassa Kunenen alueella Namibian pohjoisosissa ja Angolan lounaisosissa elävä noin 12 000 -henkinen paimentolaiskansa. Himbat kasvattavat pääasiassa nautoja ja vuohia. 
Suuren osan historiastaan himbat ovat eläneet eristyksissä muista kansoista, ja täten säilyttäneet perinteiset kulttuurinsa ja tapansa näihin päiviin saakka. Himbat eivät useinkaan ole tietoisia nykyajan ilmiöistä kuten rahasta, ja harvoin osaavat lukea tai laskea. Pääosa ajasta menee kiertelyyn ja matkaamiseen veden perässä. Himbanaisille ominaista on ihon värjääminen vuohen rasvalla ja okralla suojautuakseen Auringon paahteelta. Tästä johtuu himbanaisten ihon punertava sävy. Himban asema yhteisössä on nähtävissä hänen käyttämistään vuohennahkavaatteista.
Himbat ovat hyvin läheistä sukua hereroille ja puhuvat samaa kieltä. Usein himbat ja hererot katsotaankin yhdeksi kansaksi, vaikka niiden kulttuureissa on merkittäviä eroja.
Pavane

Pavane (myös pavan, pauan, pauane, paduan, paduane) on hidas, arvokas, tasajakoinen kulkuetanssi, joka oli suosittu renessanssin Euroopassa 1500–1600-luvuilla niin hoveissa kuin kansan keskuudessa. Tanssin alkuperä on luultavimmin italialainen. Sen parina oli lähes poikkeuksetta kolmijakoinen galliarde, tai se saattoi aloittaa julkiset tilaisuudet sisääntulomusiikkina. Musiikki noudatti tavallisimmin kaavaa ABC, jossa jokainen jakso kerrattiin. 
Pforzheimilainen Johann von Münster vertailee tanssiparia pavane-galliard kronikassa vuodelta 1594: tanssi alkoi parinhaulla, jossa mies kumartaen, hattua nostaen ja kädelle suudellen pyysi naista tanssiin. Hitaan pavanen aikana tunnelma oli pidättäytynyt ja vakava, ja tällöin keskusteluun oli hyvä mahdollisuus. Tanssin toisessa osassa, nopeassa galliardissa, käyttäydyttiin vapaammin, tanssiote saattoi olla läheisempi ja tunnelma riehakkaampi. 
Myöhemmin, erityisesti barokkiaikana pavane oli silloin tällöin myös niin sanotun tanssisarjan osa. Jo renessanssiajan Englannissa sävellettiin myös puhtaaksi instrumentaalimusiikiksi tarkoitettuja pavaneja, joista tuli laulujen rinnalla suosittu keino ilmaista Elisabetin aikakauden muotitunnetta melankoliaa. Esimerkiksi John Dowlandin kuuluisa Lachrimae-sarja sisältää seitsemän pavane-fantasiaa, jotka ovat säilyttäneet ABC-rakenteen mutta eivät enää ole tanssittavissa. 
Nimeä pavane käytetään satunnaisesti myös myöhemmässä musiikissa kuvaamaan hidasta vanhantyylistä kappaletta (muun muassa Gabriel Faurén "Pavane" ja Maurice Ravelin "Pavane pour une infante défunte").
Gödelin epätäydellisyyslause

Gödelin epätäydellisyyslauseet ovat Kurt Gödelin vuonna 1931 todistamat kaksi lausetta. Epätäydellisyyslauseen mukaan lukuteorian sisältävä aksiomaattinen järjestelmä on epätäydellinen sillä aina on tosia lauseita, joita ei voi todistaa järjestelmän sisäisillä menetelmillä.
Nämä lauseet tulkitaan usein osoitukseksi siitä, että vastaus Hilbertin toiseen ongelmaan on kielteinen: ei ole olemassa "matematiikan perustaa", täydellistä ja konsistenttia aksiomaattista järjestelmää, joka yksin kattaisi kaiken matematiikan.
Ensimmäinen epätäydellisyyslause.
Gödelin ensimmäinen epätäydellisyyslause sanoo, että mikään ristiriidaton aksioomajärjestelmä T, jonka kaikki todet lauseet voidaan luetella jollakin "tehokkaalla menetelmällä" (olennaisesti: "tietokoneohjelmalla"), ei pysty todistamaan kaikkia tosiasioita luonnollisista luvuista. Siis osa järjestelmän tosista lauseista ei ole todistettavissa järjestelmän sisältä, vaan siihen vaaditaan jotain toista järjestelmää.
Eräs tällainen tosi mutta ei-todistettava lause on Gödelin lause (""G"), joka sanoo: "Lause "G" ei ole todistettavissa teoriassa "T"."" Sitä lausetta ei siis voi todistaa teoriassa "T", mutta on kyllä mahdollista laajentaa "T" toiseksi teoriaksi T', joka sisältää kaikki järjestelmän "T" lauseet ja enemmänkin (esimerkiksi lauseen "G") ja jossa lause "G" on todistettava. Ensimmäisen epätäydellisyyslauseen perusteella myös järjestelmässä T' on lauseita, joita siinä itsessään ei voi todistaa (mm. sen oma Gödelin lause).
Toinen epätäydellisyyslause.
Gödelin toinen epätäydellisyyslause osoittaa, että jos jokin ristiriidaton aksioomajärjestelmä pystyy todistamaan tietyt perusasiat luonnollisista luvuista, se ei pysty todistamaan kyseisen aksioomajärjestelmän täydellisyyttä.
Vastaavia muotoiluja.
Turingin koneen pysähtymisongelma.
Epätäydellisyysteoreema on analoginen Turingin koneen pysähtymisongelman kanssa, jonka mukaan ei ole olemassa sellaista ohjelmaa (Turingin konetta) A, joka tarkastaisi toisesta ohjelmasta (Turingin koneesta) B aukottomasti, päättyykö ohjelman B suoritus koskaan. Syynä tähän on se, että jos olisi olemassa ohjelma A, joka tutkii, päättyykö B:n suoritus koskaan siten, että A(B)=1, jos B:n suoritus päättyy ja A(B)=0, muuten, niin olisi mahdollista kehittää toinen ohjelma A', joka jää ikisilmukkaan, jos A(B)=1 ja päättyy, jos A(B)=0. Nyt kuitenkin A'(A') päättyy, jos A' jää ikisilmukkaan ja ei pääty, jos A' ei jää ikisilmukkaan.
Diskreetin funktion nollakohdan olemassaolo.
Ei ole olemassa algoritmia, jolla voitaisiin mielivaltaisesta lukuteoreettisesta kahden luonnollisen luvun funktiosta f(n,x), jonka arvo on luonnollinen luku, tarkastaa, onko olemassa luonnollista lukua N, jolle f(N,x)=0. Useissa epätäydellisyyslauseen todistuksissa luodaan teorioista Gödel-numerointi tämän kaavan luvulle x, joilla ongelma voidaan palauttaa tässä mainittuun muotoon.
Dieter Thoma

Dieter Thoma (s. 19. lokakuuta 1969 Hinterzarten, Länsi-Saksa) on saksalainen mäkihyppääjä. Koko uransa ajan hän edusti Saksan liittotasavaltaa.
Kaudella 1988–1989 Thoma otti ensimmäisen maailmancupin osakilpailuvoittonsa Thunder Bayn normaalimäessä 19-vuotiaana joulukuussa 1988 ja toisen osakilpailuvoittonsa hän otti Keski-Euroopan mäkiviikolla Oberstdorfin mäestä, sijoittuen loppupisteissä neljänneksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui kolmanneksi.
Kaudella 1989–1990 Thoma voitti sekä Keski-Euroopan mäkiviikon, jossa jälleen voitto Oberstdorfissa, että lentomäen maailmanmestaruuden Vikersundissa.
Kaudella 1990–1991 Thoma oli kolmas niin maailmancupissa kuin Keski-Euroopan mäkiviikolla.
Kaudeksi 1993–1994 Thoma vaihtoi V-tyyliin ja voitti Lillehammerin olympialaisista normaalimäen pronssia sekä joukkuekilpailun kultaa.
Kauden 1996–1997 Keski-Euroopan mäkiviikolla Thoma sijoittui kolmanneksi, hän voitti avauskilpailun Oberstdorfissa, jossa voitto oli jo kolmas, sekä päätösosakilpailun Bischofshofenissa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli toinen nuoren slovenialaisen Primoz Peterkan jälkeen.
Kaudella 1997–1998 Thoma oli mukana Naganon olympialaisissa Saksan hopeamiehistössä joukkuekilpailussa, samalla kaudella hän hyppäsi lentomäen MM-kilpailuissa Oberstdorfissa pronssia.
Hän lopetti aktiiviuransa kauteen 1998–1999. Thoma voitti urallaan viisi MM-mitalia: yhden kullan (joukkuekilpailu 1999), kaksi hopeaa (joukkuekilpailu 1995, suurmäki 1997) ja kaksi pronssia (joukkuekilpailu 1991 ja 1997).
Dieter Thoman setä Georg Thoma oli maailmanmestari ja olympiavoittaja yhdistetyssä.
Bjarte Engen Vik

Bjarte Engen Vik (s. 3. maaliskuuta 1971 Tromssa) on norjalainen uransa lopettanut yhdistetyn hiihtäjä.
Vik voitti 1998 Naganon olympialaisista sekä henkilökohtaisen että joukkuekultamitalin. Lisäksi hän voitti viisi maailmanmestaruutta, joista kolme henkilökohtaista.
Ennen Naganon menestystään Vik joutui monenlaisten kolhujen uhriksi. Hänen solisluunsa muljahti viidesti, jalka meni kerran poikki ja edeltävänä kesänä hänen uusi asuntonsa, johon hän aikaisemmin oli tyttöystävänsä kanssa muuttanut, paloi. Sitä ennen hän joutui lumivyöryyn, mutta pelastui, kun taas hänen maajoukkuetoveriltaan Kristian Hammerilta vääntyi polvi.
Abhasian lippu

Abhasian lippu on Georgiasta irtautuneen, osittain tunnustetun Abhasian tasavallan tunnus. Se otettiin käyttöön 23. heinäkuuta 1992. Lipun suhteet ovat 1:2, ja se koostuu seitsemästä vaakaraidasta, joista neljä on vihreitä ja kolme valkoisia, sekä punaisesta kantonista, jonka keskellä on valkoinen kämmen yläpuolellaan seitsemän viisisakaraista valkoista tähteä.
Avoin kämmen on abhaasien valtion tunnus, joka esiintyy muun muassa jo genovalaisissa merikartoissa 1200–1300-luvuilta; keskiajalla lippu, jossa oli valkoinen kämmen punaisella pohjalla, on saattanut liehua nykyisen Suhumin kaupungin paikalla. Seitsemän tähden sanotaan symboloivan Abhasian seitsemää historiallista aluetta, ja luku seitsemän on myös merkittävä abhaasien mytologiassa ja kulttuurissa. Myös viisisakarainen tähti on muinainen astrologinen symboli. Vihreät ja valkoiset raidat merkitsevät vuorostaan kristinuskon ja islamin rauhaisaa rinnakkaiseloa.
Jan Boklöv

Jan Boklöv (s. 14. huhtikuuta 1966 Malmivaaran kylä, Jällivaara, Ruotsi) on ruotsalainen mäkihyppääjä. 
Boklöv popularisoi mäkihypyn mullistaneen V-tyylin, alkaen hypätä sillä jo vuonna 1985. Hänestä tuli 10. joulukuuta 1988 Lake Placidissa ensimmäinen ruotsalainen, joka on voittanut mäkihypyn maailmancupin osakilpailun. Samalla kaudella 1988–1989 hän voitti myös cupin kokonaiskilpailun. Maailmancupissa hän kilpaili vuosina 1986–1993. Hän voitti urallaan viisi osakilpailua ja saavutti yksitoista palkintosijaa. Yhtään arvokisamitalia hän ei voittanut. Boklövin lempinimi oli "Jällivaaran leija". 
Boklöv sairastaa epilepsiaa ja on Ruotsin television haastattelussa kertonut saaneensa kohtauksen aina illalla kilpailun jälkeen, kun jännitys laukesi.
Abhasian vaakuna

Abhasian vaakuna on Georgiasta irtautuneen, osittain tunnustetun Abhasian tasavallan tunnus. Siitä määrätään Abhasian perustuslain artiklassa 10. Se otettiin siten käyttöön 23. heinäkuuta 1992.
Vaakunan kilpi jakautuu pystysuunnassa valkoiseen ja vihreään kenttään. Vaakunassa on kolme kahdeksansakaraista, kullanväristä tähteä, yksi keskellä alhaalla ja kaksi ylhäällä (yksi molemmissa kentissä). Keskelle on kuvattu kultaisena Araš-hevosella ratsastava mies, joka ampuu nuolen tähtiä kohti. Tapahtuma perustuu abhaasien "Narts"-eepokseen. Vihreä väri symboloi nuoruutta ja elämää, valkoinen taas henkisyyttä. Tähdet edustavat aurinkoa sekä lännen ja idän kulttuurien rinnakkaiseloa.