Kulttuurisota

Kulttuurisota (, saksalaisesta 1800-luvun käsitteestä "Kulturkampf") tarkoittaa etenkin Yhdysvalloissa vallitsevaa syvää jakolinjaa ja konfliktia kahden moraalisen näkemyksen kannattajien välillä – ”progressivistien” eli edistyksellisten, sekä ”traditionalistien” eli perinteitä kannattavien. Osapuolia erottavia polarisoivia aiheita ovat esimerkiksi abortti, taiteiden rahoitus, naisten oikeudet, homojen oikeudet sekä tuomioistuinten politisointi. Konfliktia on luonnehdittu Yhdysvaltain nykyisen poliittisen ja yhteiskunnallisen elämän määritteleväksi piirteeksi.
Historia.
Käsitteen kuvasi Yhdysvalloissa ensimmäisenä James Davison Hunter vuonna 1991. Kulttuurisota nousi Yhdysvalloissa puheenaiheeksi vuonna 1992, kun konservatiivipoliitikko Pat Buchanan piti republikaanisen puolueen puoluekokouksessa puheen aiheesta ja kutsui sitä kamppailuksi "Amerikan sielusta". Buchanan määritteli kulttuurisodan näyttämöksi ennen kaikkea abortin, homojen oikeudet, uskonnollisen syrjinnän ja naiset armeijassa.
Hunterin kirjan julkaisun jälkeen kulttuurisodan käsite levisi muutamassa vuodessa Yhdysvaltain julkiseen keskusteluun. Hunter oli toivonut kirjansa auttavan konfliktin ratkaisussa, mutta seuraavien vuosikymmenten aikana jakolinjat ovat vain syventyneet hallitsemaan Yhdysvaltain politiikkaa kokonaisvaltaisesti, ja 2020-luvulla on alkanut esiintyä jo poliittisen väkivallan puolustelua. Hunterin mukaan maallistumisesta valkoisessa keskiluokassa 1900-luvun puolivälissä syntynyt jakolinja on laajentunut oman olemassaolon suojeluksi, ja polarisaation painopiste on siirtynyt abortista rotukysymykseen. Vuoden 2008 talouskriisi toi kulttuurisotiin mukaan myös valkoisen väestön sisäisen luokkajakolinjan, kun valkoinen työväki joutui globaalin kapitalismin kurjistamaksi ja siirtyi Donald Trumpin kannattajaksi.
Homojen avioliiton suhteen konservatiivinen näkökulma oli voitolla 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä, kun se oli kielletty useimmissa osavaltioissa. Sen jälkeen kieltoja on purettu. 2010-luvulla Yhdysvaltain kulttuurisodat ovat laajentuneet Internetiin. Ironiaa, parodiaa, meemejä ja trollaamista hyödyntävä sekalainen konservatiivinen online-liike on ottanut aiheikseen muun muassa liberalismin, feminismin, poliittisen korrektiuden, seksuaalisuuden, sukupuoli-identiteetin, rasismin ja sananvapauden. Se pilkkaa vapaamielisiä ja konformistisia käsityksiään puolustavien establishmentin liberaalien vakavuutta ja moraalista itseimartelua. Nykyajan online-kulttuurisodan oikeistolainen osapuoli yhdistetään etenkin alt-right-liikkeeseen. Siihen kuuluu niin poliittisesti motivoituneita kirjoittajia, maltillisista aina naisvihamielisiin ja rasistisiin, kuin huvikseen trollaaviakin. Kulttuurisotien vasemmistolainen osapuoli toimii 2010-luvulla esimerkiksi Tumblr-blogipalvelussa ja yliopistojen kampuksilla, missä se käy jyrkän identiteettipoliittisia ja vapaan ilmaisun vastaisia kampanjoitaan, joissa "ongelmallisina" nähdyt epäkorrektit puheet tai teot johtavat herkästi vastatoimiin.
Journalismissa.
Kulttuurisotia käydään myös journalismin sisällä, liberaalien ja radikaalien välillä, toimittaja Saska Saarikoski kirjoitti. "The New York Timesin" pääkirjoistusosaston päällikkö joutui lähtemään julkaistuaan republikaanisenaattorin mielipidekirjoituksen sotilaiden lähettämisestä hillitsemään rotumellakoita. "Philadelphia Inquirerin" päätoimittajan piti erota, koska lehti julkaisi arkkitehtuurikolumnin otsikolla "Buildings Matter, Too", koskien mielenosoittajien tuhoamia rakennuksia. Kummassakin tapauksessa lehtien omat radikaalit toimittajat painostivat kollegoitaan julkisesti, ja vastaavia tapauksia on paljon.
Tuonti Suomeen.
Vaikka yhdysvaltalaisen kulttuurin vaikutus ulottuu yhä voimakkaasti muihin maihin, on kuitenkin tärkeää olla siirtämättä amerikkalaisen yhteiskunnan ristiriitoja sellaisenaan muihin kulttuuriympäristöihin. Näin kirjoitti "Tutkain"-lehdessä Hannele Jäämeri vuonna 2022 artikkelissa otsikolla Amerikan kulttuurisotien aallot rantautuvat myös Suomeen. Hänen mielestään ilmiöiden arvioinnissa on hyvä säilyttää kriittinen näkökulma, hahmottaa niiden laajempi kokonaisuus ja tunnistaa taustalla vaikuttavat kansalliset erityispiirteet, jotka eivät yleensä siirry sellaisinaan kulttuurista toiseen.
Jäämeri toteaa, että esimerkiksi amerikkalaisten sukupolvikäsitykset ovat muodostuneet paikallisten historiallisten ja sosiaalisten prosessien myötä. Niiden suora omaksuminen muissa maissa voi johtaa väärinymmärryksiin, koska ne eivät perustu samoihin yhteiskunnallisiin kehityskulkuihin.