Umarin sopimus

Umarin sopimus on tunnetuin keskiaikainen "dhimmien" asemaa määrittelevä islamilainen asiakirja. "Dhimmeillä" tarkoitetaan niitä islamin alaisuuteen joutuneita ei-muslimeita, joille on myönnetty suojeltu asema. Käytäntö liittyi arabiheimojen tapoihin, joissa päällikkö saattoi ottaa suojelukseensa oman klaanin ulkopuolisia vieraita. 
Tällä nimellä kulkevasta sopimuksesta oli 800-luvun alussa olemassa useita versioita, kuten Abu Yusufin tai Al-Shafin versiot. Kanonisoitu ja klassinen versio "Shurūt Umar" vakiintui kalifi al-Mutawakkilin aikana vuoden 850 tienoilla. Se on kuitenkin säilynyt vasta 1100-luvulta peräisin olevana käsikirjoituksena. Vaikka Umarin sopimusta ei vielä 1000-luvullakaan noudatettu kovin järjestelmällisesti, siitä näyttää myöhempinä vuosisatoina tulleen yleisesti hyväksytty normi.
Teksti on muodoltaan kahdenvälinen sopimus. Sopimuksen myöhemmissä kuvauksissa (Abu Yusuf ja Shafi'i) muslimit ovat aktiivisia ehtojen esittäjiä ja "dhimmit" kuuntelijoita. Varhaisessa versiossa sen sijaan kristityt "dhimmit" itse ehdottavat kirjeessä kalifi Umarille, että heitä syrjittäisiin korvauksena muslimien antamasta suojelusta.
"Dhimmi"-lainsäädäntö oli voimassa Osmanien valtakunnassa vuoteen 1856 asti. Islamistiset liikkeet ovat pyrkineet ottamaan sitä uudelleen käyttöön ainakin Pakistanissa. 
Varhainen versio.
Umarin sopimuksen varhaisessa versiossa kristityt vaativat itselleen seuraavia ehtoja. 
Lopuksi "dhimmit" ilmoittavat, että jos he rikkovat näitä sitoumuksia vastaan, he menettävät suojelunsa ja ovat velvollisia kärsimään rangaistuksen niskoittelusta ja kansankiihotuksesta.
Umarin sopimuksen historiaa.
Milka Levy-Rubinin mukaan Umarin sopimus heijasti arabivalloituksen luomaa luokkayhteiskuntaa, jonka arabit olivat omaksuneet sassanidien valtakunnan perintönä. Hallitsevan luokan ja alistettujen välille luotiin eroja määräyksillä, jotka koskivat pukeutumista, liikkumista ja erilaisia etuoikeuksia. Islamilainen perinne sisältää muitakin samanlaisia säädöksiä, joiden kerrotaan sisältyvän ”Umarin sopimukseen”. Esimerkiksi fatimidikalifien aikana Egyptissä kristittyjen piti julkisessa kylpylässä kantaa kaulaan sidottua puista ristiä ja juutalaisten puista kultaisen vasikan kuvaa.
Dhimmi-järjestelmän taustalla oli tribalistinen instituutio "jiwar." Sen tarkoituksena oli tarjota suojaa yksilöille ja ryhmille, jotka asuivat oman heimonsa ulkopuolella. Klaanipäällikkö saattoi ottaa suojelukseensa muukalaisen, jolloin tämä sai asua heimon keskuudessa ilman väkivallan uhkaa. Suojan antaminen saattoi koskea myös kokonaista heimoa. Ulkopuoliset ryhmät tulkittiin arabiheimojen alempiarvoisiksi suojateiksi tai klienteiksi "(mawali)." Arabialaisessa heimojärjestelmässä mieslinjaisen suvun ympärillä saattoi olla liittolaisia, suojatteja ja muita heimoon kuulumattomia ryhmiä. 
Islamilaisen perimätiedon mukaan sopimus tehtiin kalifi Umarin (634-644) hallintokaudella, mutta läntisten tutkijoiden mukaan se kirjoitettiin ilmeisesti 700- ja 800-lukujen vaihteessa. Oikeaan johdettu kalifi Umar saattaa olla fiktiivinen henkilö, sillä hänestä ei ole löytynyt kirjallisia aikalaistietoja eikä arkeologisia jälkiä, kuten kolikoita.
Arviointeja ja sukulaisilmiöitä.
"Dhimmi-"järjestelmää on länsimaissa kuvattu oikeudenmukaiseksi menettelyksi, jossa korkeamman verotuksen vastineeksi ei-muslimit vapautettiin asepalveluksesta, saivat suojelua ja kokivat olonsa turvalliseksi. 
Arviointeja.
Princetonin yliopiston professori Mark R. Cohen katsoo, että ehtojen tarkoituksena oli suojella arabivalloittajien haurasta identiteettiä ja tukea heidän epävarmaa asemaansa. Toisin kuin kristityssä maailmassa, pukeutumisohjeiden tarkoituksena ei Cohenin mukaan ollut syrjiä ketään, vaan ainoastaan helpottaa monikulttuuristen tapojen noudattamista. Historioitsijat J.R. McNeill ja William H. McNeill ovat todenneet, että "toisuskoiset joutuivat alistumaan vain veroihin ja muutamiin muihin muslimihallinnon määräyksiin." Andersen, Seibert &amp; Wagner korostivat, että "kristilliset ja juutalaiset vähemmistöt nauttivat islamin alaisuudessa Koraanin määrittelemästä suojeltujen yhteisöjen asemasta." Arabisti John L. Esposito on todennut, että "jizya" –vero oli korvaus siitä, että ei-muslimit saivat jatkaa uskonnonharjoitustaan. Heitä suojeltiin ulkopuolisilta hyökkääjiltä ilman, että heidän täytyi itse tehdä mitään. Erikoisasema merkitsi jopa parannusta heidän oloihinsa, mikä näkyi alempina veroina ja entistä suurempana itsenäisyytenä. Suomessa Jaakko Hämeen-Anttila on painottanut "dhimmi" -järjestelmän antamaa turvaa:jos he maksavat veroa islamilaiselle hallinnolle eivätkä kapinoi sitä vastaan, heillä on oikeus harjoittaa uskontoaan ja heidän pyhät rakennuksensa ovat suojeltuja. Käytännössä juutalaiset ja kristityt ovat tavallisesti eläneet islamin yhteisön sisällä turvassa. Heihin on kohdistunut muslimeita hieman suurempi verotaakka, mutta ero ei useimmiten ole ollut huomattava Samaa korostaa Sari Kuustola: "Islamilaisen yhteisön, "umman," jäsenet suojelivat heitä, sillä "dhimmeillä" ei ollut aseenkanto-oikeutta, ja tätä suojelua vastaan heidän tuli maksaa erityistä "jizya-"veroa."