Herschell Gordon Lewis

Herschell Gordon Lewis (15. kesäkuuta 1926 Pittsburgh, Pennsylvania – 26. syyskuuta 2016 Pompano Beach, Florida) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja, joka teki pienen budjetin eksploitaatioelokuvia. Hän aloitti uransa seksielokuvilla mutta siirtyi väkivaltaisiin kauhuelokuviin. Lewisia pidetään splattergenren kehittäjänä, jonka ensimmäinen ja tunnetuin kauhuelokuva oli "Blood Feast" (1963).
Elokuvauransa jälkeen Lewis palasi mainosalalle ja perusti oman mainostoimistonsa. Hän julkaisi myös joitakin mainostamista ja markkinointia käsitteleviä kirjoja.
Nuoruus, opiskelu ja uran alku mainosalalla.
Herschell Gordon Lewis syntyi Pittsburghissa vuonna 1926. Hänen isänsä Emmanuel kuoli, kun Herchell oli kuusivuotias. Hän muutti tämän jälkeen äitinsä Geraldine Waldmanin mukana Chicagoon.
Lewis valmistui maisteriksi Northwestern-yliopistosta pääaineenaan journalismi. Tämän jälkeen hän toimi hetken aikaa viestinnän opettajana Mississippin osavaltionyliopistossa ja Oklahoma Cityssä toimivan radioaseman johtajana. Lewis palasi Oklahomasta Chicagoon, missä hän toimi mainostoimisto Morlockin tekstitoimittajana ja pienen Alexander &amp; Associates -tuotantoyhtiön mainosohjaajana.
Elokuvaura.
Seksielokuvat.
Lewis perusti Chicagossa Mid-Continent Films -yhtiön ja tuotti vuonna 1960 eksploitaatioelokuvan "The Prime Time", joka kertoi naisesta, joka ajautui alastonmalliksi. Elokuva muistetaan Karen Blackin ensiesiintymisenä. Seuraavana vuonna Lewis ohjasi ja tuotti elokuvan "Living Venus", jonka pääosassa on Hugh Hefner -tyyppinen hahmo, joka perustaa miestenlehti Paganin.
Tuottaja David F. Friedman otti Lewisiin yhteyttä dallasilaisesta levitysyhtiöstä ja tarjosi mahdollisuutta kuvata minkä tahansa elokuvan, jossa olisi alastomia naisia. Heidän yhteistyöstään syntyi elokuva "The Adventures of Lucky Pierre", jonka hienoisen suosion seurauksena tehtiin myös elokuvat "Daughter of the Sun" ja "Nature’s Playmates".
Vuonna 1963 Lewis ja Friedman tekivät vielä elokuvat "Boin-n-g!" ja "Bell, Bare and Beautiful", mutta tässä vaiheessa he kokivat, että niin sanotut nudie cutie -elokuvien aiheet oli jo kaikki käsitelty. "Bell, Bare and Beautifulin" kuvausten aikana Lewis ja Friedman kehittivät elokuvasuunnitelman, jonka lähtökohta oli yksi sana: ’gore’ (suomeksi ’hurme’).
Splatterelokuvien edelläkävijä.
Lewis ja Friedman käyttivät "Blood Feastin" kuvauksissa "Bell, Bare and Beautifulin" kokoonpanoa. Elokuva kertoo pitopalvelun työntekijästä Fuad Ramseksesta, joka kerää neitsyiden ruumiinosia valmistaakseen Ištar-jumalattarelle rituaaliaterian. Lewis kertoi myöhemmin haastattelussa, että Yhdysvaltain elokuvasensorit eivät olleet valmistautuneet elokuvaan, sillä kukaan ei ollut tehnyt vastaavaa väkivaltaelokuvaa eikä elokuvassa ollut alastomuutta eikä kiroilua, joista oli olemassa tarkat säädökset.
"Blood Feast" sai tylyn vastaanoton, ja esimerkiksi Variety-lehden arvostelussa sitä kutsuttiin ”loukkaukseksi jopa lapsellisimpia ja riettaimpia katsojia kohtaan”. Elokuva keräsi lippuluukuilla kuitenkin miljoonia dollareita, ja sitä pidetään nykyään splattergenren edeltäjänä.
Lewis jatkoi "Blood Feastin" jälkeen vastaavien väkivaltaelokuvien tekemistä. Hänen seuraavia elokuviaan olivat muun muassa "Scum of the Earth!", "Two Thousand Maniacs!", "The Gruesome Twosome" ja "The Wizard of Gore". Hän teki kuitenkin myös joitakin erilaisia elokuvia, kuten seikkailuelokuvan "Moonshine Mountain" sekä lastenelokuvat "Jimmy, the Boy Wonder" ja "The Magic Land of Mother Goose". Lewis kokeili myös muita eksploitaatioelokuvan alalajeja: "Just for the Hell of It" kertoi nuorisorikollisista, "She-Devils on Wheels" moottoripyöräjengeistä, "Suburban Roulette" parinvaihdosta ja "Something Weird" yliluonnollisista ilmiöistä.
Paluu mainosalalle ja viimeiset elokuvat.
"The Gore Gore Girlsin" valmistuttua 1972 Lewis vetäytyi elokuva-alalta. Hän oli tajunnut, että hän oli käyttänyt loppuun pienen budjetin kauhuelokuvat. Lewis palasi mainosmaailmaan ja perusti 1975 mainostoimisto Communicompin. Hän kirjoitti myös useita kirjoja mainostamisesta ja markkinoinnista. Hänen teoksiinsa kuuluvat "The Businessman’s Guide to Advertising and Sales Promotion" (1974) ja "How to Handle Your Own Public Relations" (1977).
Lewisin huhuttiin pitkään tekevän paluun elokuvantekoon. Lewis teki lopulta kauan odotetun hän teki jatko-osan "Blood Feastille". "Blood Feast 2: All U Can Eat" sai ensi-iltansa 2002, ja se kertoo Fuad Ramses III:sta, joka avaa isoisänsä muonituspalvelun ja joutuu Ištarin hengen valtaamaksi. Tämän jälkeen hän tuotti joitakin elokuvia ja ohjasi 2009 elokuvan "The Uh-oh Show".
Yksityiselämä.
Lewis oli kolmesti naimisissa. Kaksi ensimmäistä avioliittoa päättyi eroon. Hänellä oli kaksi poikaa ja neljä tytärtä.
Lewis kuoli vuonna 2016 kotonaan Pompano Beachissa, Floridassa.
Vaikutus.
Lewisia pidetään useasti splatterelokuvan luojana, ja hän on inspiroinut muun muassa John Carpenteria, Wes Cravenia, John Watersia ja Quentin Tarantinoa. Lewis keskittyi kauhuelokuvissaan vastenmielisiin erikoistehosteisiin ja jätti juonen, jännityksen ja hahmonsa vähemmälle huomiolle. Hänen elokuvansa edelsivät sellaisia väkivaltaisia kauhuelokuvia, kuten "Viimeinen talo vasemmalla", "Texasin moottorisahamurhat", "Halloween – naamioiden yö", "Perjantai 13." ja "Painajainen Elm Streetillä".
Vaikka Lewis ei ollutkaan ensimmäinen, joka teki niin sanottuja gore-elokuvia, hän toi genren ensimmäisenä yleisempään tietoisuuteen. Hänen elokuvansa eivät pelkästään olleet graafisen väkivaltaisia, vaan niiden mainoskampanjatkin pyörivät aiheen ympärillä. Häntä on kutsuttikin saavutustensa takia ”goren kummisedäksi”.
Vaikka Lewisin pehmopornahtavat seksielokuvat ja väkivaltaiset kauhuelokuvat eivät päässeetkään perinteisiin elokuvateattereihin, niitä näytettiin yleisölle drive-in-teattereissa ympäri Yhdysvaltoja. Jokainen Lewisin pienellä budjetilla tehdyistä elokuvista tuotti lopulta voittoa.