Vinaya

Vinaya (pali ja sanskrit) on buddhalaisen kaanonin (Tripitaka) osio, joka sisältää säännöt ja menettelytavat, jotka hallitsevat buddhalaista luostariyhteisöä eli sanghaa. Kolme rinnakkaista vinaya-perinnettä on edelleen käytössä nykyisissä luostariyhteisöissä: Theravada (Sri Lankassa ja Kaakkois-Aasiassa), Mulasarvastivada (Tiibetin buddhalaisuudessa ja Himalajan alueella) ja Dharmaguptaka (Itä-Aasian buddhalaisuudessa). Näiden vinaya-perinteiden lisäksi useiden Intian buddhalaisuuden, nyt jo sammuneiden koulukuntien vinaya-tekstit ovat säilyneet tiibetiläisissä ja itäaasialaisissa kaanoneissa, mukaan lukien koulukunnat Kāśyapīya, Mahāsāṃghika, Mahīśāsaka ja Sarvāstivāda. 
Sana "vinaya" on johdettu sanskritinkielisestä verbistä, joka voi tarkoittaa johtamista, pois viemistä, kouluttamista, kesyttämistä tai opastamista tai vuorotellen kouluttamista tai opettamista. Se käännetään usein 'kurinalaisuudeksi', ja termi "Dhamma-vinaya", 'opiksi ja kurinalaisuudeksi', jota Buddha käytti viittaamaan täydellisiin opetuksiinsa, viittaten sen olennaiseen rooliin buddhalaisessa harjoituksessa. 
Alkuperä.
Theravada-koulukunnan Suttavibhanga-tekstin alkuperätarinan mukaan buddhalainen sangha asui Buddhan opetuksen alkuvuosina yhdessä harmonisesti ilman vinayaa, koska sille ei ollut tarvetta, sillä kaikki Buddhan varhaiset opetuslapset olivat osittain heränneitä, tai täysin valaistuneita. Sanghan laajetessa syntyi tilanteita, joita Buddha ja maallikkoyhteisö pitivät sopimattomina munkeille. 
Buddhalaisen perinteen mukaan Upāli resitoi täydellisen vinaya piṭakan ensimmäisessä buddhalaisessa neuvostossa pian Buddhan kuoleman jälkeen. Kaikki tunnetut vinaya-tekstit käyttävät samaa järjestelmää sääntöjen järjestämiseen ja ne sisältävät samat kappaleet, mitä tutkijat pitävät osoituksena siitä, että vinayan perusrakenteen on täytynyt olla muodostunut ennen buddhalaisten koulukuntien eriytymistä. 
Vaikka perinteiset lähteet asettavat vinayan alkuperän Buddhan elinajalle, kaikki nykyiset käsikirjoitusperinteet ovat peräisin huomattavasti myöhemmältä ajalta - useimmat noin 400-luvun tienoilta. Vaikka varhainen buddhalainen yhteisö näyttää eläneen pääasiassa vaeltelevina munkkeina almuja kerjäten, monet vinayan säännöistä kaikissa traditioissa olettavat normina paikallaan pysyvää luostarilaitosta, kuten myös säännöllisiä yhteisiä aterioita, joita joko maallikkolahjoittajat järjestävät tai jotka rahoitetaan luostareiden varoista. Varhaisimmat ajoitukset, jotka voidaan muodostaa useimmille vinaya-teksteille, ovat niiden kääntäminen kiinaan kielelle noin 400-luvun paikkeilla. Theravada-koulukunnan vinayan varhaisimmat muodostetut päivämäärät perustuvat koottuihin Buddhaghosan kommentaareihin 400-luvulta ja ne tulivat tunnetuiksi länsimaiselle tutkijoille 1600- ja 1700 lukujen käsikirjoitusten kautta. Mulasarvastivada-koulukunnan vinaya käännettiin kiinaksi 700-luvulla ja tiibetiksi 800-luvulla, mutta siitä on olemassa sanskritin kielisiä käsikirjoituksia myös 400–600-luvuilta. Tieteellinen konsensus ajoittaa "Mūlasarvāstivāda-koulukunnan vinayan" 1000-luvun ensimmäisille vuosisadoille, vaikkakin kaikki sen käsikirjoitukset ja käännökset ovatkin suhteellisen myöhäiseltä ajalta. 
Yleiskatsaus.
"Vinayan" ytimessä on joukko sääntöjä, jotka tunnetaan nimellä "Patimokkha" pālin ja Prātimokṣa sanskritin kielellä. Tämä on lyhin osio jokaisessa vinayassa, ja sitä pidetään yleisesti varhaisimpana. Tämä sääntökokoelma resioitoidaan sanghan kokoontumisissa uuden ja täyden kuun aikaan. Säännöt on siinä lueteltu laskevassa järjestyksessä vakavimmista (neljä sääntöä, joihin rikkomiseen liittyy karkottaminen yhteisöstä), aina viiteen lievempien rikkomusten sääntöluokkiin. Useimpiin perinteisiin sisältyy selkeä luettelo säännöistä, nimeltään p"rātimokṣa-sutra," jotka on tarkoitettu "resitoitaviksi". Theravada-perinteessä patimokkha-säännöt esiintyvät ainoastaan kirjoitettuina eksegeesien ja kommentaarien rinnalla (vibhanga). Vaikka prātimokṣa-sääntöjä säilytetään monissa perinteissä vibhangasta riippumattomana, oppiineet eivät yleisesti ottaen usko, että sen sisältämiä sääntöjä noudatettiin ja pantiin täytäntöön ilman tulkitsevan perinteen tarjoamaa kontekstia edes alkuvaiheessa. Monet vibhangassa esiintyvistä poikkeuksista ja mielipiteistä näyttävät johtuvan vanhemmista tavoista; siitä mikä oli, ja siitä mikä ei ollut sallittua vaelteleville askeetikoille intialaisessa perinteessä. 
Vinayan toinen tärkeä osa, vibhanga tai suttavibhangasisältää kommentaareja kaikkiin prātimoksassa lueteltuihin sääntöihin. Tyypillisesti, tämä sisältää säännön alkuperän tietyssä tapauksessa tai kiistassa, sekä sen muunnelmat, jotka osoittavat sääntöön liittyvät muut tilanteet, sekä poikkeukset, jotka ottavat huomioon tilanteet, joita ei pidetä yleisemmän säännön rikkomisena. 
Vinayan kolmas osio tunnetaan nimellä Vinayavastu, Skandhaka tai Khandhaka, joka tarkoittaa 'jakoja' tai 'lukuja'. Näiden tekstien jokainen osa käsittelee jotain luostarielämän erityistä osa-aluetta, sisältäen esimerkiksi menettelyjä ja määräyksiä, liittyen ordinaatioon, lääketieteellisten tarvikkeiden hankkimiseen ja varastointiin sekä kaapujen hankintaan ja jakeluun. Tämän osion viimeinen osio, Ksudrakavastu ("pienempi osio"), sisältää muita sääntöjä, jotka eivät kuulu muihin osioihin, ja se on joissakin perinteissä niin suuri, että sitä käsitellään erillisenä teoksena. Suuri yhtenevyys skandhakan eri muotojen välillä, jotka ovat peräisin eri traditioista ja kielistä, ottaen huomioon myös kappaleiden määrät (yleensä 20) sekä niiden aiheet ja sisällöt, on johtanut tutkijat päätelmään, jonka mukaan niiden on perustuttava yhteiseen alkuperään. 
Rinnakkaisia ja riippumattomia pratimoksa-sääntöjä sekä Vibhnagoja esiintyy kussakin traditiossa sekä munkeille ja nunnille. Suurin osa munkkeja ja nunnia koskevista säännöistä on identtisiä, mutta nunnien Prātimokṣa ja Vibhanga sisältävät lisäsääntöjä, jotka koskevat vain nunnia, erityisesti kahdeksan Garudhammaa. Paalinkielisessä traditiossa Khandhakan erityinen luku käsittelee erityisesti nunnia koskevia asioita, ja Mulasarvastivada-koulukunta omistaa suurimman osan Ksudrakavastu-osion kahdesta osa-alueesta nunnia koskeville kysymyksille.
Tämän jälkeen Vinayan erilliset perinteet eroavat järjestyksensä suhteen. Pali Vinaya sisältää Parivāra- nimisen tekstin, joka sisältää kysymys- ja vastaus -muodon joka kuvaa säännöt eri ryhmissä, sekä erinäisiä analyysejä. Kiinalaiset tekstit sisältävät kaksi jaksoa, joita ei löydy Pali-traditioista: Niddanat ja Matrkat, joille on olemassa vastaavat tekstit Tiibetiläisten traditioiden Uttaragranthassa. Näitä tekstejä on analysoitu suhteellisen vähän, mutta ne näyttävät sisältävän vinaya-sääntöjen riippumattoman uudelleenjärjestelyn, joka saattaa olla tekstien aikaisempi muoto.
Tekstit.
Theravada vinaya on säilynyt Pāli-"kaanonin Vinaya piṭakassa". Mūlasarvāstivāda vinaya on säilynyt sekä Tiibetin buddhalaisessa kaanonissa, Kangyurissa, sen kiinankielisessä versiossa, että epätäydellisessä sanskritinkielisessä käsikirjoituksessa. Jotkin muut täydelliset vinaya-tekstit ovat säilyneet Kiinan buddhalaisessa kaanonissa (ks. Taishō Tripiṭaka ) ja niihin kuuluvat: 
Näistä on olemassa kuusi täydellistä versiota. Lisäksi eri kielillä on säilynyt fragmentteja jäljellä olevista versioista. Seuraavat kolme ensimmäistä ovat edelleen käytössä. 
Traditiot.
Theravada.
Myanmarin, Kambodžan, Laosin, Sri Lankan ja Thaimaan buddhalaisuus noudattaa Theravada-vinayaa, joka sisältää 227 sääntöä munkeille ja 311 nunnille. Kun nunnien perinnelinja sammui kaikilla Theravada-koulukunnan alueilla, perinteisesti naisten roolit askeetikkoina rajoittuivat kahdeksan tai kymmenen ohjeen suorittamiseen. 
Itä-Aasian buddhalaisuus.
Kiinan, Korean, Taiwanin ja Vietnamin buddhalaiset seuraavat Dharmaguptaka-koulukunnan vinayaa (四分 律), joka sisältää 253 sääntöä munkeille ja 348 sääntöä nunnille. Jotkut Japanin koulukunnat noudattavat samaa teknisesti, mutta monet siellä olevat munkit ovat naimisissa, mitä voidaan pitää sääntöjen rikkomisena. Muut japanilaiset munkit noudattavat vain Bodhisattva-sääntöjä, jotka ovat peräisin Brahākālasutran (梵網 經) Mahāyāna-versiosta. Bodhisattva-säännöt sisältävät kaksi osaa: toiset maallikoille ja toiset papeille. Kiinalaisen buddhalaisen perinteen mukaan sen, joka haluaa noudattaa pappeja koskevia Bodhisattva-sääntöjä, on ensin noudatettava kymmentä sääntöä sekä korkeaa ordinaatiota (munkkien tai nunnien sääntöjä). 
Tiibetin buddhalaisuus.
Tiibetin buddhalaiset Tiibetissä, Bhutanissa, Mongoliassa, Nepalissa, Ladakhissa sekä muissa paikoissa seuraavat Mūlasarvāstivāda-koulukunnan vinayaa, joka sisältää 253 sääntöä munkeille ja 364 sääntöä nunnille. Näiden pratimokṣa-sääntöjen lisäksi on olemassa monia niitä täydentäviä sääntöjä. 
Mūlasarvāstivāda-koulukunnan vinayan nunnien täydellistä perinnelinjaa ei koskaan välitetty Tiibetiin, ja perinteisesti Tiibetin "nunnat" olivat śramaṇerīseja tai he noudattivat vain kahdeksaa tai kymmentä sääntöä. 
Rooli Mahāyāna-buddhalaisuudessa.
"Yogācārabhūmi Śāstraan" kuuluvan Mahāyāna "Bodhisattvabhūmi"n mukaan perinteisten "Vinaya-"sääntöjen hylkääminen on rikkomus Mahāyānaa seuraaville munkeille. 
Louis de La Vallée-Poussin kirjoitti, että Mahāyāna-koulukunta luottaa perinteiseen munkkien täydelliseen ordinaatioon ja on näin toimiessa "täysin ortodoksinen" varhaisten buddhalaisten perinteiden askeettilupausten ja sääntöjen mukaan.