tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Väinö Mikkola

Väinö Werner Mikkola (3. maaliskuuta 1890 Kouvola, Valkeala – 7. syyskuuta 1920 Glarusin Alpit, Sveitsi) oli suomalainen sotilaslentäjä, sotilasarvoltaan majuri. Hän oli Suomen ilmavoimien ensimmäisiä suomalaisia lentäjiä.
Ura.
Mikkola opiskeli vuosina 1909–1914 Mittweidan teknikumissa Saksassa, ja suoritti sähköinsinöörin tutkinnon. Hän lähti vapaaehtoisena sotapalvelukseen Venäjän keisarikunnan laivastoon helmikuussa 1915, vaikka ensimmäisen maailmansodan aikainen asevelvollisuus ei koskenutkaan suomalaisia. Maaliskuussa 1915 hänet komennettiin lentoupseerikouluun Pietari Suuren korkeakouluun ja sieltä Riianlahdelle lentotiedusteluun. Joulukuussa 1916 hänet siirrettiin hävittäjälentäjäkouluun Bakuun. Huhtikuussa 1917 hän palveli Suomen rannikolla vesilentokoneidenemäalus "Orlitsalla", missä hän oli aluksen lento-osaston päällikkönä elokuussa 1917. Joulukuussa 1917 Mikkola siirtyi itsenäisen Suomen palvelukseen. Suomen sisällissodan syttyessä hän oli Hermannin merilentoaseman päällikkönä Helsingissä.
Valkoisia tukenut Mikkola kuului punaisten hallitsemassa Helsingissä toimineen maanalaisen valkokaartin päällystöön ja hankki sille aseita. Hän yritti 5. helmikuuta 1918 viedä punaisia piileskelleen senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvudin venäläisellä M-16-lentoveneellä Helsingistä Vaasaan, mutta moottorivian takia kone joutui palaamaan ja Svinhufvud pakeni myöhemmin laivalla. Punaiset vangitsivat Mikkolan 4. maaliskuuta ja pitivät häntä vankina ruotsalaisen reaalilyseon tiloissa Kruununhaassa. Koska hän kuului edelleen nimellisesti Venäjän armeijaan, Neuvosto-Venäjää edustanut Suomen ja Venäjän välisten asioiden selvityskomitean puheenjohtaja Aron Šeinman vaati hänen tapauksensa selvittämistä ja myös punaisten hallitus eli kansanvaltuuskunta sekaantui tapaukseen. Punaiset vapauttivat Mikkolan 10. huhtikuuta, pari päivää ennen Helsingin valtausta.
Mikkolasta tuli ilmavoimien upseeri ja hän palveli ensin luutnanttina yleten majuriksi. Mikkolalle myönnettiin 17. syyskuuta 1918 Suomen lentomerkki n:o 1. Hän oli Suomen johtava vesilentokoneiden lentäjä. Hän palveli vuosina 1918–1919 Sortavalassa I Kenttälento-osastossa ja vuosina 1919–1920 lentopataljoonan päällikkönä Helsingin Santahaminan varuskunnassa. Mikkola oli yksi niin kutsutuista alppilentäjistä eli kolmesta suomalaislentäjästä, jotka kuolivat 7. syyskuuta 1920 ollessaan tuomassa Suomeen ilmavoimille Italiasta hankittuja Savoia S.9 -lentoveneitä, jotka putosivat Sveitsin Alpeille. Mikkola ja muut alppilentäjät on haudattu yhteishautaan Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Proslogion

Proslogion (lat. ”Puhuttelu”) eli "Fides quaerens intellectum" ("Ymmärrystä etsivä usko") on Anselm Canterburylaisen vuosina 1077–78 Becin luostarissa kirjoittama teologinen tutkielma. Teoksessa Anselm pyrkii todistamaan, että Jumala on todella olemassa eikä voida ajatella, että Jumalaa ei olisi. Tämän todistamiseksi hän esittää tunnetun ontologisen jumalatodistuksensa.
"Proslogion" on Anselmin aiemman teoksen "Monologionin" sisarteos. Kummatkin ovat eräänlaisia mietiskelyharjoituksia, joissa ihminen kääntää sielunsa tutkiskelemaan Jumalaa ja pyrkii ymmärryksellään tavoittamaan jotain oleellista hänestä. "Monologionissa" Anselmin tavoitteena oli "ratio", ”tieto”, mutta "Proslogionissa" "intellectus", paljon tietoa syvempi ”ymmärrys”. "Monologion" oli koostunut useista toisiaan seuraavista todisteluista. "Proslogionissa" Anselm halusi sen sijaan muotoilla yhden, lyhyen todistuksen, joka sekä todistaisi Jumalan olemassaolon että osoittaisi hänestä uskotut kaikkein keskeisimmät asiat.
Tämän yleispätevän teologisen muotoilun etsintä vaivasi Anselmia pitkään. Kerrotaan, että hänelle valkeni lopulta erään aamurukouksen ("matutina") aikana, että ”Jumala on se, mitä suurempaa ei voida ajatella” ("Deus est quo maius cogitari non potest"). "Proslogion" keskittyy tämän oivalluksen ympärille.
Logiikan alan teoksen lisäksi "Proslogionin" on katsottu olevan samalla myös hartauskirja ja mystiikan alaan kuuluva teos.
Anselmin aikalainen munkki Gaunilo kritisoi Anselmin "Proslogionissa" esittämää jumalatodistusta lyhyessä kirjoitelmassa, joka tunnetaan nimellä "Pro insipiente" ("Mielettömän puolesta"). Anselm vastasi kritiikkiin nimellä "Responsio" tunnetussa kirjoitelmassa (suom. "Vastaus Gaunilolle") ja liitti sekä Gaunilon kirjoitelman että oman vastauksensa "Proslogionin" loppuun sen liitteiksi.
Todistus.
Anselm muotoili todistuksensa seuraavasti:
Monologion

Monologion (lat. ”Yksinpuhelu”) eli "Exemplum meditandi de ratione fidei" (”Esimerkki uskon sisällön mietiskelystä”) on Anselm Canterbyrylaisen Becin luostarissa vuonna 1076 kirjoittama teologinen tutkielma.
Teos on samalla sekä mietiskelyharjoitus että sydämen yksinpuhelua tai rukousta. Anselm mietiskelee teoksessa Jumalan olemusta, mutta hänen tavoitteenaan ei ole Raamatun arvovaltaan vetoaminen, vaan yksinkertainen ja selkeä looginen päättely, todisteluketju, jota teoksen lukijan on yhtä helppo seurata ja joka hänen on helppo hyväksyä. "Monologion" koostuu useista toisiaan seuraavista todisteluista.
"Monologion" on Anselmin myöhemmän teoksen "Proslogionin" sisarteos. Anselm ei ollut täysin tyytyväinen "Monologionissa" esittämäänsä todisteluketjuun, ja halusi sen sijaan muotoilla yhden, lyhyen todistuksen, joka sekä todistaisi Jumalan olemassaolon että osoittaisi hänestä uskotut kaikkein keskeisimmät asiat. Tämä todistus on esitetty "Proslogionissa".
Nils Nicklén

Nils Ole Nicklén (9. helmikuuta 1917 Karjaa – 9. toukokuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen korkeushyppääjä. Nicklén voitti pronssia EM-kisoissa Oslossa 1946 tuloksella 193.
Nicklén oli hyvä hyppääjä jo ennen sotia: hän hyppäsi ennätyksensä 200 Tukholmassa 17. elokuuta 1939 (Euroopan ennätys oli tuolloin Kalevi Kotkaksen vuonna 1936 hyppäämä 204). Nicklén oli neljäs suomalainen kahden metrin ylittäjä. Hän sivusi ennätystään vuonna 1946, ja se oli tuon vuoden paras eurooppalaistulos.
Nicklén oli mukana Urho Kekkosen johtamassa ryhmässä, joka osallistui elokuussa 1942 Berliinin olympiastadionilla järjestettyihin kansainvälisiin akselivaltojen edustajien yleisurheilukilpailuihin.
Seuratasolla Nicklén edusti Kronohagens Idrottsföreningia ja HIFK:ta. Sotavuosina hän toimi marsalkka Mannerheimin henkilökohtaisena palvelijana.
Yrjö Lehtilä

Yrjö Ilmari Lehtilä (19. marraskuuta 1916 Turku – 27. maaliskuuta 2000) oli suomalainen kuulantyöntäjä. Lehtilä voitti kuulantyönnön EM-pronssia Oslossa 1946 tuloksella 15,23. Lontoon olympialaisissa 1948 hän oli kuudes (tulos 15,05).
Turkulainen Yrjö Lehtilä aloitti urheilu-uransa TUL:n Turun Tovereissa ja voitti vuonna 1940 TUL:n mestaruuden. Samana vuonna solmitun SVUL:n ja TUL:n yhteistyösopimuksen perusteella Lehtilä oli yksi viidestä TUL-urheilijasta, joka valittiin syyskuun 1940 Suomi–Ruotsi–Saksa-kolmimaaotteluun.
Yrjö Lehtilä siirtyi vuonna 1942 SUL:n puolelle turkulaiseen Turun Urheiluliittoon. Hän oli mukana Urho Kekkosen johtamassa yleisurheilijaryhmässä, joka osallistui elokuussa 1942 Berliinin olympiastadionilla järjestettyihin kansainvälisiin akselivaltojen edustajien yleisurheilukilpaluihin.
Ennätyksensä 15,85 Lehtilä työnsi Turussa 28. kesäkuuta 1944. Tällä tuloksellaan hän oli kauden maailmantilaston kakkonen. Lehtilä voitti urallaan Suomen mestaruuden neljä kertaa ja edusti Suomea 20 maaottelussa, joissa saavutti 6 maaotteluvoittoa.
Pier Lorenzo De Vita

Pier Lorenzo de Vita (26. marraskuuta 1909 – 7. toukokuuta 1990) oli italialainen sarjakuvapiirtäjä, Massimo De Vitan isä. Disney-sarjakuvien lisäksi hän piirsi muun muassa Pecos Billiä vuosina 1949–1955. De Vita aloitti sarjakuvapiirtäjänä 1934 ja Aku Ankka -sarjakuvien piirtämisen 1955. Hän siirtyi eläkkeelle 1981.
De Vitan tyyli jakaa mielipiteitä. Hänen sarjoissaan on unenomainen tunnelma erityisesti ekspressiivisesti venyvien hahmojen ja vääristyneiden perspektiivien takia. Taustat taas on usein hahmoteltu realistisen lännensarjakuvan tyyliin. Erityisesti hän tuntui mieltyneen sotilasteemoihin: panssarivaunuihin, lentokoneisiin, asepukuihin ja sotalaivoihin. De Vitan sarjakuvatuotantoon kuuluu 184 tarinaa, joista tunnetuimmat hän on tehnyt yhdessä käsikirjoittaja Guido Martinan kanssa. Huomionarvoisia ovat eeppiset Disney-parodiat, joilla on suuri merkitys italialaiselle sarjakuvalle, kuten esimerkiksi Aku Ankka Don Quijotena. Joka tapauksessa hän oli tyyliltään eräs kaikkein omintakeisimpia Disney-sarjakuvien piirtäjiä.
Uusmäki

Uusmäki () on Lintuvaaran kaupunginosan osa-alue Espoon Suur-Leppävaarassa.
Se sijoittuu Helsingin Konalan vastaiselle rajalle. Alueella on runsaasti 1940- ja 1950-luvuilla rakennettuja ns. rintamamiestaloja. Uusmäen kupeessa on Painiityn asuin- ja ulkoilualue. Uusmäen postinumero on 02680. 
Uusmäen halki kulkee Sotilastorpantie, joka ulottuu Vanhalta Hämeenkyläntieltä Lintumetsän koululle asti. Se on yksi Uusmäen vilkkaimmista teistä, ja sen varrella sijaitsee Uusmäen leikkikenttä "(Lohikäärmepuisto)" sekä Sotilastorpan kenttä. Vuonna 2020 Sotilastorpan kentälle valmistui tekonurmi, jonka ohessa sen vierelle ilmestyi ulkokuntoilupaikka. Kentän vieressä on myös koripallokaukalo sekä lentopallokenttä.
Alueella toimii Uusmäki-seura.
Mikin Inferno

Mikin Inferno () on vuonna 1949 julkaistu Disney-sarjakuvaversio Danten runoelman Jumalainen näytelmä ensimmäisestä osasta. Se aloitti tähän päivän jatkuneen perinteen, jossa italialaiset ankkapiirtäjät tekevät mukaelmia kirjallisuuden klassikoista. Tarinan käsikirjoitti Guido Martina ja piirsi Angelo Bioletto. Tarina oli myös siinä mielessä ainutlaatuinen, että sen tekijät vastoin Disney-yhtiön käytäntöä ilmoitettiin lukijoille jo ensipainoksessa.
Tarina on kunnianhimoinen ja graafisesti loistelias. Sitä ei pitkään aikaan julkaistu kuin italiaksi. Nyttemmin sarja on julkaistu lyhennettynä saksaksi (2001) ja lyhentämättömänä englanniksi (2006). Tarinassa mm. opettajat roikkuvat köysissä oppilaiden kiusattavana; latinanopettajia heitetään mustepulloilla ja matematiikanopettajaa ammutaan ritsalla ja jousipyssyllä, lyödään lekalla päähän ja nipistetään pihdeillä takapuolesta. Myöhemmin tarinassa on mm. kidutusta hammaslääkärin tuolissa ja kohtaus, missä kanat nokkivat Sepe Suden luurankoa.
Toinen syy, miksi tarinaa ei ole suomennettu, on todennäköisesti se, etteivät sen vitsit aukea ilman Danten ja klassisen kirjallisuuden tuntemusta. 1940-luvun italialaisille koululaisille pakkosyötettiin Dantea ja latinaa. Martina, joka itsekin oli koulutukseltaan opettaja, halusi kirjoittaa tarinan jossa Jumalaista näytelmää käsitellään huumorilla. Kertomuksen lopussa Martina ja Bioletto seisovat paaluun sidottuina itsensä Danten syytettävinä. He puolustautuvat sillä, että koululaiset saadaan näin pitämään runoelmasta, jota he muuten hylkisivät.
Nykyään tarina on legendaarisessa maineessa.
Eric Dolphy

Eric Allan Dolphy (20. kesäkuuta 1928 – 29. kesäkuuta 1964) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko, joka soitti alttosaksofonia, huilua ja bassoklarinettia. 
Dolphy oli ensimmäisiä jazzmuusikoita, jotka käyttivät bassoklarinettia ja huilua solistisena soittimena jazzmusiikissa. Hänen omintakeinen tyylinsä koostui laajoista intervalleista, puheenomaisesta soitosta ja eksoottisista sävelasteikoista. Dolphy luokitellaan usein free jazz -artistiksi, vaikka hänen oman näkemyksensä mukaan hänen musiikkinsa perustuu tiukkaan, joskin epätavalliseen, harmoniaan. Dolphy esiintyi ja levytti uransa aikana muun muassa John Coltranen, Oliver Nelsonin, Ornette Colemanin, Freddie Hubbardin, Andrew Hillin, George Russellin, Bobby Hutchersonin ja Tony Williamsin kanssa. Charles Mingus piti Dolphya kaikkien aikojen lahjakkaimpana tulkitsijana.
Dolphyn kuuluisin levy on "Out to Lunch" (1964), joka luetaan kuuluvaksi avantgarde-jazzin ja ylipäänsä jazz-musiikin klassikkolevyihin. Dolphy kuoli diabeteksesta johtuneeseen sairauskohtaukseen ennen levyn julkaisua.
Taavetti (Luumäki)

Taavetti (epävir. ; ) on Etelä-Karjalan maakunnassa sijaitsevan Luumäen kunnan keskustaajama. Lähimpään kaupunkiin Lappeenrantaan on matkaa 38 kilometriä. Hamina ja Kouvola ovat 50 kilometrin päässä.
Taavetti on syntynyt Taavetin linnoituksen ympärille. Linnoitus on osa linnoitusketjua, joka 1700-luvun lopulla rakennettiin suojaamaan Pietaria. Linnoituksen paikaksi on aikoinaan valittu Marttilan kylä pääteiden risteyksessä, kuten Taavetti edelleen on.
Taavetissa sijaitsee myös Kouvolan ja Lappeenrannan välisen rataosan Taavetin liikennepaikka 47 kilometrin päässä Kouvolasta. Henkilöliikenne Taavetin asemalla päättyi alhaisen liikennemäärän takia 2. syyskuuta 2006.
Taavetin linnoitus

Taavetin linnoitus 1773–1803 on Venäjän keisarikunnan armeijan Luumäelle rakennuttama linnoitus. Sen tarkoituksena oli estää tai hidastaa Ruotsin kuningaskunnan mahdollista hyökkäystä Turun rauhan rajojen takaa hattujen sodan jälkeen. Taavetin linnoitus oli osa Kaakkois-Suomen linnoitusjärjestelmää. Linnoitus nimettiin Katariina II:n käskystä Davidovskaja Krepostiksi eli Davidovin linnoitukseksi Pyhittäjä David Tessalonikalaisen mukaan. 
Ensimmäinen rakennusvaihe kesti 1773–1781. Silloin rakennettiin vallisarvista koostuva linnoitus, jonka koko oli noin 650 × 800 metriä. Toisen rakennusvaiheen aikana rakennettiin linnoituksen sisäosa 1791–1796. Linnoituksen sotilaallinen käyttö lakkautettiin 1803 ennen Suomen sotaa. Linnoitus oli kuitenkin toiminta-aikanaan tuonut rakennustyön ja sotilaiden mukana paikalle niin paljon taloudellista toimintaa, että Taavetista muodostui tulevan Luumäen kunnan keskustaajama.
Linnoituksen raunioita on kunnostettu, ja siellä järjestetään ulkoilmatapahtumia, kuten markkinoita sekä vuosittainen jazz-tapahtuma Vallijamit.
Tony Williams

 
Tony Williams (oik. Anthony Williams, 12. joulukuuta 1945 – 23. helmikuuta 1997) oli yhdysvaltalainen jazz-rumpali.
Williams kasvoi Bostonissa (Massachusetts), ja alkoi opiskella rumpujen soittoa Alan Dawson -nimisen opettajan johdolla. Hän alkoi soittaa ammattilaisena jo 13-vuotiaana saksofonisti Sam Riversin yhtyeessä. 16-vuotiaana hän oli Jackie McLeanin riveissä, ja vuotta myöhemmin Miles Davis kutsui hänet kuuluisaan 1960-luvun kvintettiinsä. Tuossa yhtyeessä Williamsin katsotaan uudistaneen jazz-rummunsoittoa esimerkiksi korostamalla rumpalin roolia tasavertaisena improvisoijana muiden soittajien rinnalla. Williams soitti tuohon aikaan esimerkiksi Davisin levyillä "Miles Smiles" ja "In a Silent Way". Lisäksi häntä kuullaan muidenkin artistien klassikkolevyillä, kuten Herbie Hancockin levyllä "Maiden Voyage" ja Eric Dolphyn levyllä "Out to Lunch".
Vuonna 1969 Williams muodosti trion nimeltä "The Tony Williams Lifetime". Siinä oli kitaristina John McLaughlin ja uruissa Larry Young. Yhtye kuului fuusio-musiikin pioneereihin, ja sen musiikkia voidaan kutsua "jazz-rockiksi". Yhtyeen ensimmäinen levy, "Emergency!", on noussut klassikon asemaan. Tämä trio hajosi pian McLaughlinin muodostettua oman yhtyeensä. 1970-luvulla Williams työskenteli esimerkiksi kitaristi Allan Holdsworthin kanssa, ja osallistui Hancockin kokoamaan kvintettiin, joka muistutti Davisin 1960-luvun kvintettiä Freddie Hubbardin korvatessa kuitenkin itse Davisin. 1980-luvulla Williams muodosti kvintetin, johon kuuluivat esimerkiksi pianisti Mulgrew Miller sekä trumpetisti Wallace Roney.
Williamsin levytykset ja kiertueet jatkuivat hänen vuonna 1997 tapahtuneeseen kuolemaansa asti.
Diskografiaa.
Sessiomuusikkona.
Geri Allen
Arcana
Chet Baker
George Cables
Ron Carter
Stanley Clarke
Miles Davis
Eric Dolphy
Kenny Dorham
Gil Evans
Tommy Flanagan
Hal Galper
Stan Getz
Dexter Gordon
Herbie Hancock
Herbie Hancock, Wayne Shorter, Ron Carter and Wallace Roney
Jonas Hellborg and the Soldier String Quartet
Joe Henderson
Andrew Hill
Terumasa Hino
Allan Holdsworth
Charles Lloyd
Michael Mantler
Movies (1977)
Ray Manzarek
Branford Marsalis
Wynton Marsalis
John McLaughlin
Jackie McLean
Jackie McLean &amp; Great Jazz Trio (Hank Jones/Ron Carter)
Marcus Miller
Mulgrew Miller
Grachan Moncur III
Great Jazz Trio (Hank Jones/Buster Williams)
Great Jazz Trio (Hank Jones/Ron Carter)
Jaco Pastorius and John McLaughlin
Michel Petrucciani
Pop Workshop
Public Image Limited
Don Pullen
Sam Rivers
Sonny Rollins
Wallace Roney
Travis Shook
Wayne Shorter
McCoy Tyner
Sadao Watanabe &amp; Great Jazz Trio (Hank Jones/Ron Carter)
Weather Report
Guido Martina

Guido Martina (9. helmikuuta 1906 Carmagola – 6. toukokuuta 1991 Rooma) oli italialainen sarjakuvakäsikirjoittaja, joka loi Aku Ankan supersankari- alter egon Taikaviitan. Hän käsikirjoitti ensimmäisen Disney-klassikkosovituksen "Mikin Inferno". Hän teki tarinoita paitsi Aku Ankka -sarjakuviin, myös perusti ja käsikirjoitti "Pecos Bill" -sarjakuvalehden.
Martina oli koulutukseltaan opettaja, ja lisäksi hänellä oli myös tutkinnot eri yliopistoista filosofiasta ja kirjallisuudesta. Käsikirjoittajana hän toi tarinoihinsa viitteitä kirjallisuudesta ja historiasta, ja hänen ansiostaan italialaiset ankkahahmot puhuivat virheetöntä ja vivahteikasta kirjakieltä toisin kuin amerikkalaiset slangia käyttäneet esikuvansa.
Martinan huumori on usein hieman julmaa eikä paha useinkaan saa palkkaansa. Tässä mielessä hänen vastakohtansa käsikirjoittajana on Rodolfo Cimino.
Göttingenin Georg-August-yliopisto

Göttingenin Georg-August-yliopisto () sijaitsee Keski-Saksassa Göttingenin kaupungissa. Se on vanha ja maineikas yliopisto, josta on valmistunut muun muassa yli 40 Nobel-palkittua henkilöä.
Yliopisto on nimetty sen perustajan, Hannoverin vaaliruhtinaan Georg Augustin mukaan. Hänet tunnetaan paremmin Britannian kuningas Yrjö II:na. Luennot yliopistossa alkoivat jo vuonna 1734, mutta viralliset avajaiset pidettiin 1737. Yliopiston perustamista ja periaatteita innoitti valistuksen aate.
Kirjasto.
Georg-August-yliopiston kirjasto on yksi Saksan viidestä merkittävimmästä kirjastosta. Kirjaston kokoelmat sisältävät 4,5 miljoonaa teosta, 1,1 miljoonaa mikrofilmiä sekä 14 000 tieteellistä aikakauslehteä. Lainauksia kirjastosta tehdään vuosittain noin miljoona. Ansion sen noususta maan moderneimmaksi tieteelliseksi kirjastoksi katsotaan kuuluvan sen pitkäaikaiselle johtajalle Christian Gottlieb Heynelle, joka loi muun muassa uuden luettelointijärjestelmän.
Suomalais-ugrilainen kokoelma.
Yliopiston kirjasto sisältää Länsi-Euroopan suurimman suomalais-ugrilaisen kirjakokoelman, 130 000 teosta, joista suomalaisia noin 22 prosenttia. Kokoelmaa on alettu kerätä jo 1700-luvun puolivälissä. Toisen maailmansodan jälkeen Deutsche Forschungsgemeinschaft eli Saksan tutkimusyhteisö alkoi kerätä maan yliopistoihin kirjallisuutta maailman eri kolkilta. Suomalais-ugrilaisen kokoelman kokoaminen käynnistyi 1951.
Kalevalatalo

Kalevalatalo oli Eliel Saarisen Kalevalaseuralle vuonna 1921 Helsinkiin suunnittelema valtava rakennus, jota ei koskaan rakennettu. Se oli tarkoitus rakentaa Munkkiniemen kärkeen, lähelle nykyistä hotelli Kalastajatorppaa. Kalevalatalosta oli tarkoitus tulla paitsi Kalevalaseuran toimitila, myös suomalaisen kulttuurin keskus: sinne olisi tullut suomalaisen kulttuurin tutkimuslaitos, näyttelytiloja, taiteilijoiden työtiloja ja ”tutkijankammioita”. Lisäksi 80 metriä korkean päätornin juurella olevaan kryptaan olisi haudattu suomalaiset suurmiehet.
Oman talon rakentaminen oli kuulunut Kalevalaseuran suunnitelmiin sen perustamisesta eli vuodesta 1911 lähtien. Hanketta ajoi varsinkin perustajajäseniin kuulunut kuvanveistäjä Alpo Sailo. Seuran vaikuttajiin kuulunut taidemaalari Akseli Gallen-Kallela sen sijaan kääntyi talohankkeen vastustajaksi pian Saarisen piirustusten valmistuttua, mahdollisesti koska pelkäsi sen kilpailevan rahoituksesta oman suurhankkeensa eli Suur-Kalevalan kanssa. Pian myös seuran johtokunnan enemmistö kääntyi kallista hanketta vastaan. Vaatimus oman talon rakentamisesta poistettiin Kalevalaseuran säännöistä vasta 2000-luvun alussa.
Kansallinen ”Kalevala-uskonto” 1900-luvulla.
"Kalevalan" ja kalevalaisen kulttuurin ihailu johti 1900-luvun alkupuolella suoranaiseen "Kalevalan" palvontaan. Aivan sanan varsinaisessa merkityksessä oltiin luomassa kansallista Kalevala-uskontoa. Se huipentui valtaisan Kalevala-talon, ”suomalaisen Pantheonin”, rakennushankkeeseen sotienvälisenä aikana. Aloitteen teki jo vuonna 1911 kuvanveistäjä Alpo Sailo (1877–1955). Sen alttarina olisi ollut Akseli Gallen-Kallelalta tilattava "Suur-Kalevala", monumentaalinen jättiläiskirja, jonka jokainen sivu olisi ollut suurenmoinen maalaus. Sailo kuvaili:
Talon alla olisi ollut krypta, ”tuonela”, johon kansakunnan suurmiehet olisi haudattu. Kansallisromantiikan ajan merkittävä arkkitehti Eliel Saarinen laati Kalevala-talon mahtavat suunnitelmat vuonna 1921.
Tässä vaiheessa hanke kuitenkin kariutui siihen, että Gallen-Kallela piti Saarisen piirustuksia liian epäkansallisina. Ajatusta lämmitettiin uudelleen "Kalevalan" riemuvuonna 1935. Tuolloin Sailo kommentoi taloa kuvaavasti: ”Ehdottomasti ei mitään funktionalismia [– –], sen on kaikissa suhteissa oltava suomalainen rakennus.” Tämä kansalaisuskonto piti sisällään siis hyvin vahvan konservatiivisen latauksen. Taloudellisten resurssien puutteessa Kalevala-talo ei kuitenkaan missään vaiheessa edennyt piirustuksia pidemmälle. 1900-luvulla oli hyvin tyypillistä hakea kansanrunoudesta tukea poliittisille intohimoille.
Yli 80 metrin korkeuteen kohoava Kalevala-talo piti sijoittaa Munkkiniemeen, josta alueen omistaja Sigurd Stenius oli jo luvannut sille tontin.
Veikko Nyqvist

Karl Veikko Valdemar Nyqvist (9. elokuuta 1916 Helsinki – 10. elokuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen kiekonheittäjä. 
Nyqvist voitti EM-pronssia kiekonheitossa Oslossa 1946 tuloksella 48,14. Lontoon olympialaisissa 1948 hän oli kuudes ja Helsingin kisoissa 1952 kahdestoista. Parhaan tuloksensa 50,97 Nyqvist heitti Helsingissä 16. syyskuuta 1951. Hän oli kolmas suomalainen 50 metrin ylittäjä. Parhaimmillaan hän oli maailmantilaston neljäntenä kaudella 1945.
Kalevan kisoissa Nyqvist voitti kiekonheitossa 9 mitalia, joista neljä kultaista. Hän kilpaili myös kuulantyönnössä ja voitti siinä neljä SM-mitalia, joista yksi oli kultaa.
Seuratasolla Nyqvist edusti KIF:ia ja Idrottsklubben-32:sta.
Multimedia Fusion

"Tuotteen uusin versio on Multimedia Fusion 2."
Multimedia Fusion, kutsutaan myös nimellä MMF, on pelinteko-ohjelma. Clickteam julkaisi ohjelman vuonna 1998. 
Clickteam osti IMSI:ltä oikeudet "Multimedia Fusion" -tuotemerkkiin. Ohjelma on osa Klik-tuoteryhmää. Ohjelma on uudempi versio ohjelmista The Games Factory ja Click &amp; Create. Ohjelman uusia toimintoja ovat mm. tuki ActiveX-komponenteille.
Laajennusten ohjelmointi.
"Multimedia Fusion" -ohjelmaan, kuten sen edeltäjiin "TGF" ja "CNC", voidaan ohjelmoida "laajennuksia" ("Extensions") käyttäen C++ -kieltä. Laajennukset ovat moduuleja, jotka lisäävät ohjelmaan uusia ominaisuuksia.
Internetissä on useita sivustoja, jotka ovat omistautuneet pelkästään "MMF"-laajennusten listaukseen.
Useat kymmenet ohjelmoijat ovat merkittävästi kohottaneet "Multimedia Fusion" -ohjelman voimaa julkaistessaan siihen laajennuksia. Laajennukset ovat yksi "MMF":n kantavista voimista.
Teknisistä syistä laajennukset pitää kehittää Microsoft Visual Studion IDE:llä ja kääntäjällä.
Koodauskieli.
"Multimedia Fusion" ei perustu komentosarjakieleen. "MMF" ei tarjoa ohjelmointikieltä lisäominaisuutena kuten sen kilpailija Game Maker. Kuitenkin ohjelmaan voidaan ohjelmoida lisämoduuleja C++ -kielellä.
Ohjelmointikielen sijasta "MMF" käyttää visuaalista ruudukkojärjestelmää. Horisontaaliset rivit esittävät "ehtoja" ("Conditions"). Vertikaaliset sarakkeet esittävät "toimintaa" ("Actions"). Kun ehdot toteutuvat, suoritetaan niihin kytketty toiminta. Rivit ja sarakkeet ovat verrattavissa listaan peräkkäisiä "if-then"-lohkoja.
Uudemmat versiot.
"Multimedia Fusionin" uusi versio, Multimedia Fusion 2, julkaistiin 30. heinäkuuta 2006. Siitä on saatavilla kolme eri versiota: "The Games Factory 2", "Multimedia Fusion 2", "Multimedia Fusion 2 Developer". Järjestyksessä halvimmasta kalleimpaan, mitä kalliimpi versio sitä enemmän ominaisuuksia siinä on.
Valto Olenius

Valto Rudolf Olenius (12. joulukuuta 1920 Pyhäjärvi Ul – 13. heinäkuuta 1983 Heinolan mlk) oli suomalainen seiväshyppääjä ja valmentaja.
Olenius voitti EM-hopeaa seiväshypyssä Brysselissä 1950 tuloksella 425. Lontoon olympialaisissa 1948 hän oli seitsemäs (tulos 395) ja Helsingissä 1952 viides (430, uusi Suomen ennätys). Oleniuksen ennätys 431 syntyi Tampereella 6. heinäkuuta 1953. 
Olenius vaikutti Forssan Alussa 1930-luvulta alkaen urheillen ja seuran puheenjohtajana 1949–1951. Seuratasolla Olenius edusti Lahden Kalevaa. Oman uransa jälkeen hän menestyi seiväshyppyvalmentajana. Olenius ilmeisesti hukkui vuonna 1983 Heinolan maalaiskunnassa Ruotsalaiseen, mutta hänen ruumistaan ei koskaan löydetty.
Saksan miehitysvyöhykkeet

Liittoutuneiden miehitysvyöhykkeet Saksassa olivat toisen maailmansodan voittajavaltioiden liittoutuneiden neljä miehitysvyöhykettä Saksasta vuosina 1945–1949. Lisäksi Neuvostoliiton vyöhykkeen sisällä ollut Berliini jaettiin myös neljään vyöhykkeeseen.
Historia.
Jaltan konferenssissa sovitut liittoutuneiden miehitysvyöhykkeet oli alun perin tarkoitettu väliaikaisiksi, mutta Yhdysvaltojen, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan miehittämät vyöhykkeet alkoivat vähitellen kasvaa erilleen Neuvostoliiton vyöhykkeestä. Erimielisyyksien vuoksi rauhan solmiminen liittoutuneiden päävihollisen Saksan kanssa lykkääntyi hamaan tulevaisuuteen ja muodostui kylmän sodan aikana ratkaisematta jääneeksi Saksan kysymykseksi. Kesällä 1947 kolme Saksan läntistä vyöhykettä yhdistettiin.
Kesäkuussa 1948 Yhdysvallat, Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska antoivat Saksan-miehitysvyöhykkeidensä uudistaa valuuttansa valtakunnanmarkasta saksanmarkkaan. Se johti Saksan taloudelliseen jakoon, kun Neuvostoliiton miehittämällä vyöhykkeellä jouduttiin vastavetona vaihtamaan valtakunnanmarkka omaksi saksanmarkaksi (myöhempi Saksan demokraattisen tasavallan markka). Idän ja lännen välit kiristyivät, ja vuosina 1948–1949 Neuvostoliitto aloitti Berliinin saarron, jonka aikana Länsi-Berliiniä jouduttiin huoltamaan lännestä ilmasiltaa pitkin.
Berliinin saarto sinetöi Saksan kahtiajaon. Saksan läntisistä miehitysvyöhykkeistä muodostettiin toukokuussa 1949 Saksan liittotasavalta eli Länsi-Saksa. Itäiselle eli Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeelle perustettiin lokakuussa 1949 Saksan demokraattinen tasavalta eli Itä-Saksa. Berliini pysyi neljän vallan miehityksessä, vaikka käytännössä Länsi-Berliiniä pidettiin monin tavoin osana Länsi-Saksaa ja Itä-Berliiniä puolestaan Itä-Saksan pääkaupunkina. Länsivallat lopettivat Saksan miehityksen toukokuussa 1952 solmitulla Pariisin sopimuksella ja tunnustivat Saksan liittotasavallan liittolaisekseen. Vuonna 1955 Saksan liittotasavalta hyväksyttiin Naton jäseneksi. Molemmat Saksat saavuttivat rajoitetun suvereniteetin, joten miehittäjistä liittolaisiksi muuttuneille joukoille jäi käytännössä edelleen laajat toimintaoikeudet.
Vuonna 1989 kommunistijohtoinen järjestelmä sortui Euroopassa, minkä huipentumana oli Saksojen välisen rajan kaatuminen ja erityisesti Länsi-Berliiniä ympäröineen Berliinin muurin murtuminen. Itä-Saksaan uudelleen perustetut osavaltiot sekä miehityksestä vapautunut Berliini liittyivät liittotasavaltaan, eli tapahtui Saksan jälleenyhdistyminen 3. lokakuuta 1990. Seuraavan vuoden lopulla hajosi Neuvostoliitto ja sen seuraajavaltion, Venäjän asevoimien viimeiset joukot poistuivat Saksasta vuonna 1994. Sen sijaan Naton jäsenenä Saksa on sopinut, että kaksi liittolaista, Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta, saavat pitää siellä tukikohtiaan.
Vyöhykkeet maittain.
Berliinin vyöhykkeitä ei ole mainittu.
Kerstin Ekman

Kerstin Lillemor Ekman (o.s. Hjorth, s. 27. elokuuta 1933 Risinge, Finspång) on ruotsalainen kirjailija.
Ekman opiskeli Uppsalan yliopistossa kirjallisuushistoriaa, pohjoismaisia kieliä ja saksaa ja valmistui 1957. Hän aloitti dekkarikirjailijana, ja esikoisromaani ilmestyi 1959. Myöhemmin hän siirtyi yhteiskunnallisiin ja psykologisiin teemoihin. Ekman on kirjoittanut myös elokuva- ja oopperakäsikirjoituksia.
Ekman valittiin Ruotsin akatemiaan kolmantena naisena 1978, mutta hän lopetti toimimisen akatemiassa 1989, koska se ei hänen mielestään tukenut tarpeeksi fatwa-kuolemantuomion saanutta Salman Rushdieta Nobelin kirjallisuuspalkinnon myöntäjän arvovallallaan. Ekman on kuitenkin akatemian sääntöjen mukaan nimellisjäsen lopun elämäänsä. 
Dekkarimuotoinen teos "Tapahtui veden äärellä" (1993) sai Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon. Ekman on saanut ruotsalaisen August-palkinnon vuosina 1993 ja 2003.
Luciano Bottaro

Luciano Bottaro (16. marraskuuta 1931 Rapallo – 25. marraskuuta 2006) oli italialainen sarjakuvapiirtäjä ja käsikirjoittaja. Bottaro aloitti sarjakuvapiirtäjänä "Scolaro"-lehdessä vuonna 1949. Hän loi lehteen hahmot Gio Polpetta ja Pon Pon -sieni, ja lisäksi hän teki myös satiirisia kuvia muihinkin lehtiin. Bottaro piirsi ensimmäisen Disney-sarjakuvansa 1951, mutta hän myös loi muitakin sarjakuvia, kuten Pepiton ja Whisky &amp; Gogon. 
Bottaro on yksi arvostetuimpia italiaisia sarjakuvapiirtäjiä aikalaisten Romano Scarpan ja Giovan Battista Carpin ohella. Bottaron piirrostyyli on hyvin selkeä ja hieman surrealistinen. Hänen käsikirjoituksilleen on tyypillistä absurdi huumori. Ensimmäinen julkaistu tarina oli "Paperino e le onorificenze" vuodelta 1952. Arvostetuimmat tarinat Bottaro teki yhteistyössä Carlo Chendin kanssa, mikä teki heistä Italian sarjakuvahistorian loistavimmista parivaljakoista. Bottaro käytti usein Hekla Velhon hahmoa ja piirsi paljon tarinoita, joissa ankat seikkailevat keskiajalla. Bottaron Disney-sarjakuvaura kesti 52 vuotta, mutta kulta-aika sijoittui 1950- ja 1960-luvulle, jolloin parhaimmat tarinat syntyivät. Bottaro piirsi uransa aikana 157 pidempää tarinaa, joista suomentamatta on vielä 83 tarinaa
Väinö Koskela

Väinö Koskela (31. maaliskuuta 1921 Virolahti – 10. syyskuuta 2016 Virolahti) oli suomalainen kestävyysjuoksija.
Koskela voitti EM-pronssia 10 000 metrin juoksussa Brysselissä 1950 ajalla 30.30,8. Hän tosin oli valmistautunut 5 000 metrin juoksuun, ja oli yhä vuonna 2013 katkera siitä, että hänet komennettiin kympille, sillä hän uskoi, että vitosella olisi tullut hopeaa. Olympialaisissa hän oli 10 000 metrillä Helsingissä 1952 kuudestoista ja 5 000 metrin juoksussa Lontoossa 1948 seitsemäs. Helsingin olympialaisissa 1952 hän karsiutui 5 000 metrillä alkuerissä. Kauden maailmantilastossa Koskela oli parhaimmillaan 5 000 metrillä toisena vuonna 1949 ja 10 000 metrillä viides samana vuonna.
Suomen mestaruuden Koskela voitti 5 000 metrillä 1948 ja 1949. Maastojuoksun lyhyen matkan (6 km) mestaruuden hän voitti 1948.
Seuratasolla Koskela edusti Virolahden Sampoa. 
Kirjailija Taina Sampakoski on Koskelan tytär.
Käymäläseura Huussi

Käymäläseura Huussi ry () oli vuonna 2002 perustettu suomalainen yhdistys, jonka tavoitteena oli "jakaa tietoa ekologisesta sanitaatiosta ja edistää kuivakäymälöiden käyttöä". Yhdistys teki muun muassa kehitysyhteistyötä ja pyrki edistämään kuivakäymälöiden vientiä. 
Yhdistyksen mukaan kuivakäymälöiden etu on muun muassa se, että maapallon vesivarojen ennustetaan muuttuvan niukoiksi, jolloin wc:n eli vesivessan sijasta käytettävät kuivakäymälät säästävät vettä. 
Yhdistys järjesti Suomessa kansainvälisiä kuivakäymäläalan konferensseja kolmen vuoden välein. Ensimmäinen konferenssi järjestettiin vuonna 2003 Tampereella. Vuonna 2018 järjestettiin järjestyksessään kuudes konferenssi. 
Käymäläseura Huussi ry ajautui konkurssiin vuonna 2024. Konkurssin taustalla oli vuonna 2023 paljastunut kehitys­yhteistyö­hankerahojen epäilty väärinkäyttö. Poliisi aloitti väärinkäytöstä tutkinnan, josta epäiltiin yhdistyksen työntekijää. 
Vuoden Huussiteko.
Seura jakoi vuosittain palkinnon nimeltään "Vuoden Huussiteko". Palkinnonsaajalle annettiin Kultainen Talikko saavutuksistaan.
Palkinnon saajina on ollut esimerkiksi akateemisia tutkijoita. Vuonna 2010 palkinnon sai professori Tuula Tuhkanen Tampereen teknilliseltä yliopistolta. Vuonna 2011 palkinnon sai maatalous- ja metsätieteiden tohtori Helvi Heinonen-Tanski ja Suomen ympäristökeskuksen johtava asiantuntija diplomi-insinööri Erkki Santala. Vuoden 2012 palkinnon sai Raini Kiukas, joka on yksi Käymäläseuran perustajajäsenistä ja kuivakäymälöitä myyvän DT-keskuksen omistaja. 2013 Vuoden huussiteosta palkinto myönnettiin ympäristöjärjestö Dodo ry:n kaupunkiviljelypuutarha Kääntöpöydälle.
Erik Blomster

Erik Veikko Blomster (8. maaliskuuta 1928 Seinäjoki – 10. tammikuuta 1996) oli suomalainen estejuoksija, joka saavutti vuoden 1950 EM-kisoissa 3 000 metrin esteissä pronssia. Pääosan urastaan hän edusti Seinäjoen Urheilijoita.
Erik Blomster nousi kansalliseen kärkeen nuorten sarjoissa sijoittuessaan kevään 1948 maastojuoksun SM-kisoissa nuorten sarjassa hopealle Rolf Haikkolan jäljessä. Samoin hän oli toinen SM-kisoissa nuorten sarjan 3 000 ja 5 000 metrillä Haikkolan jäljessä. Seuraavan vuoden kevään maastojuoksun SM-kisoissa hän otti voiton ennen Denis Johanssonia. Kesällä hän otti nuorten sarjan mestaruudet 1 500 ja 3 000 metrillä. Saman vuoden Kalevan kisoissa hän sijoittui 5 000 metrillä viidenneksi. 
Kaudesta 1950 tuli Blomsterin huippuvuosi. Kauden alussa toukokuussa hän otti lyhyen matkan (5 km) maastojuoksun Suomen mestaruuden. Kesällä hän otti ensimmäisen 3 000 metrin esteiden Suomen mestaruutensa ja sen jälkeen saavutti EM-pronssia 3 000 metrin esteissä Brysselissä 1950 ajalla 9.08,8. Ajallaan hän oli kauden maailmantilaston viidentenä. Vuonna 1951 Blomster oli São Paulon uudenvuodenpäivän kisassa neljäs. Kaudesta 1951 tuli Blomsterille myös menestyksekäs, sillä kesällä hän uusi Suomen mestaruutensa ja saavutti voitot Ruotsi- ja Ranska-maaotteluissa.
Olympiavuosi 1952 alkoi Blomsterilla erinomaisesti, sillä hän voitti maastojuoksun lyhyen matkan mestaruuden. Hänelle kävi kuitenkin kesäkuun alussa tapaturma, jossa hän sai piikkarin piikin kantapäähänsä, joka sekoitti hänen valmistautumisensa olympiakesänä. Niinpä hän jäi heinäkuun alun olympiakarsinnoissa peräti seitsemänneksi Urho Julinin voittaessa karsintakisan. Olympialaisten jälkeiset Kalevan kisat jäivät myös väliin.
Kaudella 1953 Blomster ei enää saavuttanut vuosien 1950–1951 tasoa. Toukokuun maastojuoksun SM-kisoissa tuli vielä pronssia Ilmari Taipaleen voittaessa. Kesän aikana hän juoksi 12. heinäkuuta 1953 Kouvolassa oman ennätyksensä 9.04,2. Kalevan kisoissa hän sijoittui neljänneksi Olavi Rinteenpään voittaessa. Maaotteluissa ei tullut enää voittoja Rinteenpään ollessaan ykkösnimi maaotteluissa. Seuraavina vuosina Blomsterin tulostaso ei ollut enää entisensä. Viimeiset kilpailut hänellä olivat vuonna 1959.
Ammatiltaan Erik Blomster oli sähköasentaja.
Jukka Piironen

Juho Ensio ”Jukka” Piironen (11. elokuuta 1925 Leppävirta – 5. maaliskuuta 1976) oli suomalainen yleisurheilija. Piirosen päälaji oli seiväshyppy, mutta hän kilpaili myös kymmenottelussa. Hänen urheilu-uransa ajoittui 1940-lopulta 1950-luvun puoliväliin.
Ura huippu-urheilijana.
Kuopiolaisseuraa edustanut Jukka Piironen aloitti uransa moniottelijan, mutta siirtyi vuonna 1949 seiväshyppääjäksi. Silloin alkoi hänen yhdeksän vuotta kestänyt Kalevan Kisojen seiväshypyn mitaliputki, mutta yhtään saavutetuista mitaleista ei ollut SM-kultaa, mutta kuusi SM-hopeaa. Edellä oli aluksi Erkki Kataja, sitten Valto Olenius ja lopuksi Eeles Landström. Viimeinen SM-mitali tuli vuonna 1957. Yleisurheilumaaotteluja Piirosella kertyi uralla kaikkiaan 23.
Piironen voitti EM-pronssia seiväshypyssä sekä Brysselissä 1950 (tulos 425 cm) että Bernissä 1954 (tulos 430 cm). Helsingin olympialaisissa 1952 hän oli kahdeksastoista tuloksella 385 cm. Bernissä 28. elokuuta 1954 hypätty tulos 430 cm oli myös Piirosen kaikkien aikojen paras ulkotulos. Hallissa hän ylitti 432 cm vuonna 1956.
Huippu-urheilun loppuvaiheessa vuonna 1955 Jukka Piironen julkaisi omakohtaisista urheilu-uran kokemuksistaan kirjan "Seipään varassa maailmalla".
Urheilu-uran jälkeinen aika.
Jukka Piironen valmistui vuonna 1950 agronomiksi Helsingin yliopistosta. Poliittisesti hän edusti Maalaisliitto-Keskustapuoluetta ja oli vuoden 1966 eduskuntavaaleissa puolueen kansanedustajaehdokkaana Helsingissä. 
Aktiivin urheilu-uran jälkeen hän toimi urheilun järjestöaktiivina mm. SVUL:n työvaliokunnassa ja liittohallituksessa, Veikkaus Oy:n johtokunnassa sekä Valtion urheiluneuvostossa edustaen urheilujärjestöissä Maalaisliitto-Keskustapuolueen näkemyksiä. Hän osallistui 1960- ja 70-luvulla käytyyn keskusteluun ja valmisteluun urheilun yhteisestä keskusjärjestöstä Keskustan edustajana - ensin vuonna 1961-65 ns.Kleemolan ja 1969-71 ns. J.E.Niemen komitean jäsenenä. 
Ammatillisesti hän toimi uransa aikana ensin Typpi Oy:n kotimaan markkinoinnin johtajana ja sen fuusioiduttua Rikkihappo Oy:n kanssa työuransa loppuvaiheessa uuden yrityksen Kemira Oy maatalousosaston johtajana.
Piiroselle myönnettiin vuonna 1961 SUL:n kultainen ansioplaketti ja 1975 Urheilun kultainen ansioristi toiminnastaan urheilun parissa.
Jukka Piirosen vanhin lapsi Juha Piironen on rallin MM-sarjan kolminkertainen voittaja Juha Kankkusen kartanlukijana.
Olli Partanen

Heikki Olavi (Olli) Partanen (18. elokuuta 1922 Kouvola – 15. kesäkuuta 2014) oli suomalainen kiekonheittäjä.
Partanen saavutti EM-pronssia kiekonheitossa Brysselissä 1950 tuloksella 48,69.
Partanen heitti ennätyksensä 50,14 Karhulassa 25. syyskuuta 1949. Hän oli toinen suomalainen 50 metrin ylittäjä kiekonheitossa. Seuratasolla hän edusti Kouvolan Urheilijoita. Suomen-mestaruutta hän ei koskaan voittanut.
Toisen maailmansodan aikana Partanen palveli suomalaisessa SS-vapaaehtoispataljoonassa.
RUAG Ranger

RUAG Ranger on Sveitsissä israelilaisella Israel Aircraft Industriesin lisenssillä valmistettu miehittämätön lentotiedustelujärjestelmä. Sitä käytetään Sveitsin puolustusvoimien lisäksi myös Suomen puolustusvoimissa osana maavoimien tiedustelujärjestelmää. Järjestelmä toimitettiin Suomeen lokakuussa 2001.
Miehittämättömiä ilma-aluksia käytetään tiedusteluun, valvontaan ja maaliosoitukseen kauaskantoisille asejärjestelmille. Miehittämättömille ilma-aluksille erityisesti sopivia tehtäviä ovat pitkäkestoiset valvontatehtävät, säteily- tai muuten saastuneen alueen tiedustelu sekä korkean vihollisuhan alueella toimiminen eli Dull, Dirty &amp; Dangerous -tyyppiset tehtävät. Ranger-lentotiedustelujärjestelmässä maavalvonta-asemalta lennätetään datalinkkiyhteyden päässä olevaa miehittämätöntä ilma-alusta. Ilma-aluksen sensorin kuvaa seurataan maavalvonta-asemalla.
SSE2

SSE2 () on yksi IA-32:n SIMD-käskykannoista. Intel otti sen ensimmäisenä käyttöön Pentium 4 -suorittimen ensiversion myötä vuonna 2001. SSE2 lisäsi aikaisempaan 70-käskyiseen SSE-käskykantaan 144 käskyä ja korvasi täysin MMX:n. SSE2-käskykantaa on edelleen laajennettu SSE3:lla, joka tunnetaan myös nimellä "Prescott New Instructions" (). Sen Intel otti käyttöön vuoden 2004 alussa.
Kilpaileva suoritinvalmistaja AMD lisäsi tuen SSE2-käskykannalle omien 64-bittisten suorittimiensa (AMD Opteron ja AMD Athlon 64) käyttöönoton yhteydessä ja vuonna 2005 lisäsi tuen SSE3-käskykannalle päivittämällä suorittimensa "E"-merkinnällä.
Muutokset.
SSE2 lisäsi tuen kaksoistarkkuuden (64-bittisille) IEEE-liukuluvuille ja 64-, 32-, 16- ja 8-bittisille kokonaislukuoperaatioille SSE:n yhteydessä käyttöön otetuissa kahdeksassa 128-bittisessä XMM-suoritinrekisterissä. Kokonaislukuoperaatioiden lisäys mahdollistaa liukuluku- ja kokonaislukuoperaatioiden sekoittamisen ilman MMX:n vaatimaa tilanvaihtoa MMX- ja x87-liukulukuoperaatioiden välillä.
Muut SSE2:n laajennukset sisältävät suorittimen välimuistin hallinnan, joka on tarkoitettu etupäässä välimuistin hallintaan käsiteltäessä jatkuvaa datavirtaa. Lisäksi käskykannassa on lukuformaattien muunnoskäskyt.
AMD:n toteutus SSE2-kannasta AMD64-alustalla sisältää lisäksi vielä 8 rekisteriä eli se sisältää yhteensä 16 XMM-rekisteriä (XMM0–XMM15). Nämä lisärekisterit ovat näkyvissä vain mikäli suoritin on 64-bittisessä tilassa. Intel hyväksyi nämä lisärekisterit osana tukea AMD64:n arkkitehtuurille vuonna 2004.
Erot x87-kaksoistarkkuuden ja SSE2:n välillä.
x87:n FPU-käskyt tallettavat aina välitulokset 80 bitin tarkkuudella. Kun perinteiset FPU-ohjelmistoalgoritmit siirretään käyttämään SSE2:ta, tuloksissa voi olla poikkeamia. Tällä on vaikutusta etenkin tieteellisessä laskennassa.
Kääntäjät.
Kun SSE2 otettiin ensi kerran käyttöön (vuonna 2001), ohjelmistokehitystyökalut eivät vielä tukeneet sitä. Esimerkiksi mikäli ohjelmoija halusi käyttää SSE2-käskyjä omassa Microsoft Developer Studio -projektissaan hänen oli joko käsin kirjoitettava assembly-koodia tai tuotava objektikoodia ulkoisesta lähteestä (kuten Microsoftin MASM:ista).
Intelin C-kääntäjä osaa itsestään luoda SSE/SSE2-koodia ilman käsin kirjoitettua assembly-koodiakin. Näin ohjelmoivat voivat assembly-tason toteutuksen asemesta keskittyä algoritmiseen kehitystyöhön. Käyttöönottonsa myötä Intelin C-kääntäjä on suuresti lisännyt SSE2:n yleistä hyväksyntää Windows-ohjelmistokehitystyössä.
SSE2-käskykanta on nykyisin pakollinen modernien käyttöjärjestelmien ajamiseksi. Windows 7 lakkasi tukemasta prosessoreja ilman sitä maaliskuun 2018 päivityksessä. Käskykanta on aina ollut pakollinen Windows 8:n tai uudemman asentamiseksi.
Merkittävin suoritin ilman SSE2-tukea on Pentium III.
Maire Österdahl

Maire Alexandra Österdahl (myöhemmin Oksanen, 12. helmikuuta 1927 Reposaari, Pori – 18. huhtikuuta 2013) oli suomalainen pituushyppääjä.
Österdahl saavutti EM-pronssia Brysselissä 1950 pituushypyssä tuloksella 557. Hän oli ensimmäinen suomalainen yleisurheilun naisten EM-mitalisti. Helsingin olympialaisissa 1952 hän sijoittui yhdeksänneksi Suomen ennätystuloksella 573. Helsingin kisoissa hän osallistui myös 4 × 100 metrin viestiin.
SM-kisoissa Österdahl voitti korkeushypyssä kultaa 1949, pituushypyssä kultaa vuosina 1949, 1950, 1951, 1952, 1953, 1954, 1955, 1956, hopeaa 1948 ja pronssia 1947. Viisiottelussa hän voitti kultaa vuosina 1951 ja 1953. Österdahl paransi pituushypyn Suomen ennätystä yhteensä neljä kertaa. SM-kisoissa 1950 hän hyppäsi 560 cm, SM-kisoissa 1951 ennätys parani tulokseen 570 cm, olympialaisissa 1952 tulokseen 573 cm ja uransa parhaan tuloksen 579 cm hän hyppäsi Kööpenhaminassa 7. syyskuuta 1952.
Österdahl edusti Reposaaren Kuntoa.
Sähkövoimatekniikka

Sähkövoimatekniikka eli vahvavirtatekniikka on tekniikan ala, joka tutkii sähköenergian tuotantoa, siirtoa, jakelua ja käyttöä. Sähkövoimatekniikka on monialaista, ja sen yhteydessä sovelletaankin erittäin monipuolisesti eri tieteen ja tekniikan osa-alueita. Sähkövoimatekniikka voidaan jakaa eri osa-alueisiin.
Sähköenergian tuotanto.
Sähkön tuotanto tapahtuu sähkövoimalaitoksissa, joita on useita erityyppisiä. Kaikissa näissä on kuitenkin sama perusperiaate: energiaa muunnetaan jostakin muodosta sähköenergiaksi erilaisten energianmuunnosprosessien avulla.
Sähkön siirto ja jakelu.
Koska sähkövoimalaitokset sijaitsevat usein maantieteellisesti kaukana sähköenergian kulutusalueilta, täytyy tuotettu sähköenergia siirtää tuotantolaitoksilta kuluttajille sähköverkkoja pitkin. Sähköverkot voidaan jakaa sähkönsiirto- ja sähkönjakeluverkkoihin. Sähkönsiirtoverkoilla sähköenergia siirretään voimalaitoksilta kulutusalueiden läheisyyteen, josta se edelleen siirretään jakeluverkon kautta kuluttajille. Suomessa sähkönsiirtoverkoksi luokitellaan kaikki 220-400 kV:n verkot ja osa 110 kV:n verkoista. Kaikki muut verkot ovat jakeluverkkoja. Suomessa sähkönsiirtoverkon omistaa ja sitä hallitsee kantaverkkoyhtiö Fingrid. Sähkönjakeluverkkoja omistavat sähkönjakeluverkkoliiketoimintaa harjoittavat verkkoyhtiöt, teollisuuslaitokset ja muut vastaavat tahot.
Sähkömarkkinat.
Sähkömarkkinat käsittää sähköenergian tuotannon taloudellisesta näkökulmasta tarkasteltuna sähkönsiirtoverkkoliiketoiminnan, sähkönjakeluverkkoliiketoiminnan ja sähkökaupan. Sähköenergia on lähes poikkeuksetta kaupallinen tuote. Sähkönkäyttäjät joutuvatkin maksamaan käyttämästään sähköenergiasta tietyn hinnan sähköä myyvälle taholle. Lisäksi sähköverkkojen omistajat veloittavat sähkönkuluttajilta käyttömaksua sähköverkkonsa käyttämisestä. Suomessa kuluttaja voi ostaa sähköenergiansa miltä tahansa sähköä myyvältä yhtiöltä, mutta sähköverkon käytöstä perittävä käyttömaksu tulee maksaa käytetyn sähkönjakeluverkon omistajalle. Energiamarkkinavirasto valvoo Suomessa sähkömarkkinoiden toimintaa.
Suurjännitetekniikka.
Suurjännitetekniikka käsittelee jännitteisten johtimien ympärillä olevia eristysrakenteita ja niihin kohdistuvia ylijännitteitä. Sähköverkoissa, erityisesti sähkönsiirtoverkoissa, käytetään suuria jännitteitä. On tärkeää, että ymmärretään eri käyttö- ja häiriötilanteisiin liittyvät suurjänniteilmiöt ja osataan varautua niihin. Tämä on ehdoton edellytys luotettavien ja teknistaloudellisesti järkevien sähkövoimajärjestelmien käytölle ja suunnittelulle.
Sähkönkäyttötekniikka.
Sähkönkäyttötekniikka käsittelee sähköenergian tuotannolle käänteistä prosessia, eli sähköenergian muuntamista johonkin toiseen energiamuotoon. Sähkönkäyttötekniikka sisältää esimerkiksi sähköenergian muuttamisen mekaaniseksi energiaksi (mm. sähkömoottorit) tai lämpöenergiaksi (eri sähkölämpötekniikat). Usein myös tehoelektroniikan (käsittelee sähköenergian muokkaamista haluttuun muotoon) ajatellaan kuuluvaksi sähkönkäyttötekniikan piiriin.
Yako

Yako on kaupunki Burkina Fasossa noin 109 km:n päässä Ouagadougousta. Yako tunnetaan suuresta moskeijastaan ja Thomas Sankaran hautapaikkana.
Vuonna 2006 Yakossa oli 22 685 asukasta.
ZIL-131

ZIL-131 on Zavod imeni Lihatšovan vuosina 1966–1991 valmistama keskiraskas maastokuorma-auto. Auto on kolmiakselinen, jokapyörävetoinen ja sen kantavuus on 5 000 kg. ZIL-131 on edelleen hyvin yleinen kuorma-auto entisen Neuvostoliiton ja itäblokin maissa.
Teknisiä tietoja.
Auton voimanlähteenä on V8-moottori, josta voima välittyy kuivan yksilevyisen kytkimen kautta viisinopeuksiseen vaihteistoon. Autossa on myös kaksinopeuksisella alennusvaihteella varustettu jakovaihteisto.
Auton rengaskoko on 12,00-20" ja polttoainesäiliön tilavuus 340 litraa.
Suorituskyky.
Auton huippunopeus on 80 km/h, kääntösäde 10,1 metriä ja suurin kahluusyvyys 1,4 metriä. Mäennousukyky on 58 %.
Käyttö Suomen puolustusvoimissa.
ZIL-131:iä hankittiin Suomen puolustusvoimille kahdessa vaiheessa: vuosina 1973–1979 sekä 1987–1991. Kokonaismäärä oli noin 400 kappaletta.
Puolustusvoimat asensi yhteen autoon Valmet 611 -moottorin vuonna 1978, mutta kokeilu jäi ainoaksi laatuaan.
ZIL-131:t ovat edelleen käytössä muun muassa tykinvetäjinä. Ajoneuvoja käytetään myös runsaasti tavallisissa kuljetustehtävissä. ZIL-131:ssä on istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa kaksi sekä kuormatilassa 27. Rauhan aikana miehistön kuljetus ilman moduuli-istuimia on kielletty (Zileissä ei moduuleita ole).
Olavi Rinteenpää

Olavi Osvald Rinteenpää (24. syyskuuta 1924 Helsinki – 10. tammikuuta 2022 Kerava) oli suomalainen este- ja kestävyysjuoksija. 
Rinteenpää oli 1950-luvun alkupuoliskolla maailman parhaita 3 000 metrin estejuoksijoita. Hän voitti EM-hopeaa esteissä Bernissä 1954 tuloksella 8.52,4. Hän oli juossut Helsingin olympialaisissa 1952 matkalla neljänneksi (8.55,60). Melbournen kisoissa 1956 Rinteenpää karsiutui alkuerissä ja oli vuoden 1958 EM-kisoissa Tukholmassa yhdeksäs (8.52,6).
Rinteenpää juoksi 2. heinäkuuta 1953 Helsingissä ajan 8.44,4. Se oli uusi maailman- ja Euroopan ennätys ja rikkoi Horace Ashenfelterin ME:n sekunnilla ja Petar Šegedinin EE:n 3,4 sekunnilla. Matkan ennätyksiä alettiin kuitenkin virallisesti ratifioida vasta seuraavana vuonna. Rinteenpään ajan alitti ensimmäisenä Jerzy Chromik elokuussa 1955.
Rinteenpää voitti maastojuoksun pitkän matkan (10 km) Suomen mestaruuden huippuvuotenaan 1953. 22. marraskuuta 1953 hän juoksi Brysselin kansainvälisissä maastojuoksukilpailuissa kahdeksanneksi. Seuratasolla hän edusti Helsingin Kisa-Veikkoja.
Kuollessaan Rinteenpää oli vanhin elossa ollut suomalainen olympiaurheilija.
Bob the Robot

Bob the Robot on vuonna 2013 perustettu helsinkiläinen mainostoimisto. Maaliskuusta 2022 asti se on ollut osa The North Alliancen luovien toimistojen verkostoa. Bob the Robotin toimitilat ovat Helsingin Kruununhaassa. 
Bob the Robotilla on noin 70 työntekijää. Yrityksen toimitusjohtaja on Miska Rajasuo.
Historia.
Bob Helsingin perustivat vuonna 2002 Kari Eilola, Jon Granström, Anu Igoni, Jukka Kurttila, Marko Parkkinen ja Petri Pesonen. Vuonna 2013 Bob Helsingin ja Robot Creative Agencyn yhdistymisestä syntyi Bob the Robot.
Art director Granström palkittiin vuonna 2005, copywriter Pesonen vuonna 2008, art director Igoni vuonna 2012 ja Kari Eilola vuonna 2019 Grafian Vuoden huiput -kilpailussa platinahuipulla. 
Vuonna 2014 perustettiin Bob the Robotin sisaryhtiö Pictures Helsinki, joka keskittyi videosisältöjen tuotantoon ja suunnitteluun.
Bob the Robot voitti Vuoden toimisto -palkinnon isojen toimistojen sarjassa vuonna 2017 ja uudelleen seuraavana vuonna 2018. 
Maaliskuussa 2022 Bob the Robot liittyi osaksi The North Alliancen luovien toimistojen verkostoa.