tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Strömsö

Strömsö on lauantaisin Yle TV1:llä ja uusintana sunnuntaisin Yle Femillä esitettävä kodin makasiiniohjelma. Vuodesta 2002 tuotettu ohjelma käsittelee erilaisia kodin askareita, kuten ruoanlaittoa, käsitöitä, puutarhanhoitoa ja harrasteita. "Strömsö" on Yle Femin suosituimpia ohjelmia, ja se on suosittu myös suomenkielisten katsojien parissa sekä Ruotsissa ja Norjassa.
Ohjelman pääjuontajina toimivat aluksi Susanna Ström-Wilkinson ja Matias Jungar ja vuoden 2007 alusta lähtien Lee Esselström ja Jocke Lax. 2010- ja 2020-luvulla tekijöitä ja esiintyjiä ovat olleet ohjelmapäällikkö Jonas Sundström, tuottaja Christina Staffans, käsikirjoittaja ja ohjaaja Elisabeth Morney, juontajat Camilla Forsén-Ström ja Nicke Aldén, puutyöekspertti Jim Björni, käsityöasiantuntija Lee Esselström, floristi Owe Salmela, yrttiterapeutti Alexandra De Paoli ja kokit Michael Björklund, Elin Skagersten-Ström, Paul Svensson ja Oskar Mendelin.
Ohjelman tunnus- ja taustamusiikkina on Dani Strömbäckin kappale ”Departure Port Moresby”.
Ohjelma on saanut nimensä kuvauspaikan mukaan. Strömsö on vuonna 1852 kauppiasperheen kesäasunnoksi rakennettu huvila meren rannalla Vaasan Västervikissä. Vaasan kaupunki vuokraa huvila-aluetta Yleisradiolle. Sarjan kuvauspaikka on Vaasan suosituimpia turistinähtävyyksiä.
Strömsö-sarjan kuvauspaikan sauna paloi maan tasalle heinäkuussa 2024.
"Strömsö" voitti Kultaisen TV:n Lifestyle-palkinnon vuonna 2009.
Ohjelma loppuu nykymuodossaan keväällä 2025 Yleisradion säästötoimien johdosta.
Suomen puhekieleen on vakiintunut ilmaus ”ei mennyt niin kuin Strömsössä”, jota käytetään kuvailtaessa kaikenlaisia pilalle menneitä askareita tai nihkeästi sujuneita yhteiskunnallisia hankkeita.
Nanjingin rauha

Nanjingin rauhansopimus () on Yhdistyneen kuningaskunnan ja Kiinan välillä 29. elokuuta 1842 solmittu sopimus, joka päätti Kiinalle tappiollisen ensimmäisen oopiumisodan. 
Sopimuksen allekirjoittivat kuningatar Viktorian puolesta Britannian Itä-Intian kauppakomppanian kenraalimajuri Henry Pottinger ja Kiinan keisari Daoguangin puolesta Kantonin varuskunnan kenraali pääkomissaari Keying, Chapoon varuskunnan komentaja kenraaliluutnantti Elepoo sekä Liang Kingin varakuningas Niukie. Sopimuksen ratifiointiasiakirjat vaihdettiin 26. kesäkuuta 1843 Hongkongissa.
Rauhansopimuksen ehdot.
Kauppasatamien avaaminen.
Kiina myönsi Britannian alamaisille oikeuden harjoittaa vapaasti kauppaa viidessä satamakaupungissa: Amoyssa (Xiamen), Foochow-fussa (Fuzhou), Kantonissa, Ningpossa (Ningbo) ja Shanghaissa. Britannian hallitsija sai oikeuden nimittää lähettiläitä ja diplomaattisia edustajia kyseisiin kaupunkeihin. Lisäksi Kiinan piti luovuttaa Hongkong Britannian lainsäädännön alaisuuteen tukikohdaksi.
Näissä kaupungeissa tuli julkaista yleinen tullitariffi eikä tuoduista tavaroista saanut periä prosenttia suurempia lisämaksuja, mikäli ne vientiin muualle Kiinaan.
Sotakorvaukset.
Sotakorvauksina Kiinan piti maksaa kuusi miljoonaa dollaria korvauksena Kantoniin maaliskuussa 1839 toimitetusta oopiumista, brittien pääkomissaarin ja muiden Britannian alamaisten vangitsemisesta sekä uhkaamisesta kuolemantuomiolla. Lisäksi Kiinan tuli maksaa kolme miljoonaa dollaria siitä, että Kantoniin tulleet Kiinan hallituksen valtuuttamat kauppiaat olivat muuttuneet maksukyvyttömiksi ja jääneet velkaa Britannian alamaisille sekä luvata lopettaa vastaisuudessa kiinalaiskauppiaiden valtuuttaminen. Lisäksi Kiinan tuli maksaa 12 miljoonaa dollaria 1. elokuuta 1841 jälkeisistä tapahtumista, mitkä pakottivat Britannian lähettämään sotajoukon Kiinaan.
21 miljoonaa dollaria tuli Kiinan suorittaa siten, että kuusi miljoonaa dollaria maksetaan heti, kolme miljoonaa dollaria 30. kesäkuuta 1843 mennessä, kolme miljoonaa dollaria 31. joulukuuta 1843 mennessä, kaksi ja puoli miljoonaa dollaria 30. kesäkuuta 1844 mennessä sekä toiset kaksi ja puoli miljoonaa dollaria 31. joulukuuta 1844 mennessä. Loput neljä miljoonaa dollaria piti maksettaman niin ikään puolivuosittain kahden miljoonan dollarin erissä. Myöhästyskorko maksuille määriteltiin 5%:ksi.
Seuraukset ja täydennys.
Saatuaan ensimmäisen maksuerän sotakorvauksista Britannia sitoutui vetäytymään Nanjingista ja suurelta kanavalta sekä lopettamaan Kiinan kauppasaarron sekä luopumaan Chinhain tukikohdasta. Brittijoukot jäivät sopimuksen mukaan Kolangsoon ja Chusanin saarille siksi, kunnes järjestelyt viiden kaupungin avaamiseksi brittikauppiaille olisi loppuun suoritettu.
Nanjingin sopimus loi Britannialle sen oman lainsäädännön alaisuudessa olevan Hongkongin tukikohdaksi sekä viisi kauppasatamaa muualle Kiinaan. Nanjingin sopimukseen kirjoitettiin lisäys 8. lokakuuta 1843 koskien kiinalaisten ja brittien väärinkäytöksiä viitta kauppasatamaa perustettaessa.
Myöhemmin Kiinan sopimuskauppasatamien määrä kasvoi viidestä kahdeksaankymmeneen vuoteen 1860 mennessä.
Virkkala

Virkkala () on Lohjan 19. kaupunginosa, noin 8 kilometriä Lohjan keskustasta lounaaseen. Virkkalan taajamamaisessa keskustassa on liikeyrityksiä sekä kirjasto, apteekki, ja seurakuntatalo. Pääosa Lohjan ruotsinkielisestä asutuksesta sijaitsi Virkkalan alueella. 
Virkkalan kehitykselle antoi alkusysäyksen Kalkki-Petterinä tunnettu vuorineuvos Petter Forsström, jonka vuonna 1915 perustama Lohjan Kalkkitehdas Oy:n Virkkalan kalkkitehdas työllisti parhaimmillaan Virkkalassa noin 1 000 työntekijää. 1990-luvun laman aikana Oy Lohja Ab fuusioitiin Wärtsilän kanssa Metraksi, joka myi tehtaan ruotsalaiselle Euroc-konsernille. Euroc lopetti tehtaan vuonna 1994. Nykyään tehdasalue tunnetaan Kalkkipetterin alueena, ja siellä toimii kymmeniä pienyrityksiä. Virkkalankylän vanha kylä on kuitenkin sijainnut Lohjan kalkkitehtaan pohjoispuolella ja tehtaan alue kuului aikaisemmin Kyrkstad:n kylään, samoin kuin nykyinen Virkkalan keskustan alue, lähes kokonaisuudessaan.
Ristin ala-asteen koulu sijaitsee Virkkalassa, samoin ruotsinkielinen Virkby skola. Yläasteen kouluja ovat ruotsinkielinen Källhagens skola, sekä Järnefeltin yhtenäiskoulu. Virkkalassa sijaitsee myös kaupungin ainoa ruotsinkielinen lukio, Virkby Gymnasium. Yläasteet ja lukio palvelevat myös Siuntion, Inkoon ja Karjalohjan asukkaita. Virkkalassa avattiin vuonna 2010 pieneläinklinikka, joka tosin on nyttemmin siirtynyt Tynninharjulle.
Virkkalassa aloitettiin mittavat keskustan muutostyöt 2010-luvun alussa, jotka venyivät usealla vuodella aiheuttaen liikeyrityksen lopettamisia ja jotka vähensivät merkittävästi pysäköintipaikkoja.
Virkkalassa sijaitsevat myös Kulttuuritalo Kässä sekä suojeltu Pähkinäniemen lehtoalue, jossa on luontopolku. Alueella sijainnut tanssilava paloi talvella 2015.
Lohjan seurakunnan Virkkalan kirkon on suunnitellut arkkitehti Mikael Nordenswan, ja se valmistui vuonna 1953.
Hallsteinin oppi

Hallsteinin oppi oli Walter Hallsteinin mukaan nimetty Saksan liittotasavallan (Länsi-Saksan) pääasiallinen ulkopoliittinen suuntaus vuosina 1955−1969. Sitä tuki kristillisdemokraattinen puolue (CDU).
CDU:n piirissä kehittyneen ulkoministeriön, Auswärtiges Amtin, valtiosihteeri Hallsteinin (virassa 1951−1958) näkemyksen mukaan Saksan liittotasavallalla oli yksinoikeus edustaa koko saksalaista kansakuntaa valtiona maailmassa eikä sillä tämän mukaisesti ollut diplomaattisuhteita valtioihin, jotka tunnustivat Saksan demokraattisen tasavallan (Itä-Saksan) lukuun ottamatta Neuvostoliittoa, johon solmittiin diplomaattisuhteet jo 1955. Diplomaattisuhteet Jugoslaviaan katkaistiin vuonna 1957.
Hallsteinin oppi oli Saksassa osa virallista ulkopoliittista linjaa 1957−1969, kunnes sosiaalidemokraattinen liittokansleri Willy Brandt aloitti idänpolitiikkansa ("Ostpolitik"). Hallsteinin oppi ei koskaan ollut suosittu liittotasavallan länsiliittoutuneidenkaan keskuudessa. Saksan demokraattinen tasavalta yritti murtaa Hallsteinin oppia pyrkimällä hankkimaan mahdollisimman monta tunnustusta 1960-luvulla itsenäistyvien siirtomaiden keskuudesta.
21. joulukuuta 1972 solmitussa Saksojen välisessä sopimuksessa, Saksan liittotasavalta ja Saksan demokraattinen tasavalta tunnustivat toisensa yhden kansakunnan edustajiksi kahtena valtiona. Tämä oli merkittävä osa Brandtin idänpolitiikkaa.
Saksan ulkoasiainministeriö

Saksan ulkoasiainministeriö eli Auswärtiges Amt on Saksan ulkoasiainministeriö. Vuodesta 2025 ministeriön johdossa on ollut Merzin hallituksen ulkoministeri Johann Wadephul. Ministeriö vastaa maan ulkopolitiikasta sekä suhteista Euroopan unioniin. Ulkoministerin alaisuuteen kuuluu kaksi valtioministeriä ja kaksi valtiosihteeriä. 
Ulkoministeriö perustettiin vuonna 1870 ja se toimi alun perin Pohjois-Saksan liiton ministeriönä ennen Saksan yhdistymistä vuonna 1871, josta lähtien se edusti koko maata.
Ulkoministeriö on vuodesta 1999 toiminut Berliinin keskustassa Haus am Werderschen Markt -rakennuksessa.
Theophilus Shepstone

Theophilus Shepstone (8. tammikuuta 1817 – 23. kesäkuuta 1893) oli brittiläinen Etelä-Afrikan valtiomies. Hän valtasi huhtikuussa 1877 vain 25 miehen voimin Transvaalin buuritasavallan ja julisti sen liitetyksi Brittiläiseen imperiumiin.
Varhaisemmat vaiheet.
Shepstone syntyi Westburyssä, lähellä Bristolia, Englannissa. Hänen ollessaan kolmevuotias hänen isänsä pastori William Shepstone muutti Cape Colonyyn. Nuori Shepstone kouluttautui paikallisilla lähetysasemilla, joissa hänen isänsä työskenteli, ja kehitti hyvän taidon Kafferien kielissä, taito joka myöhemmin määräsi hänen uransa. Vuonna 1835 kafferisodassa hän toimi kuvernööri Sir Benjamin D'Urbanin päämajan tulkkina ja kampanjan lopussa rintamalinjan lähellä kirjurina paikallisille heimoille tarkoitetussa toimistossa. Vuonna 1838 hän oli mukana yhdessä joukossa, jotka lähetettiin Cape Colonystä miehittämään Port Natal Britannian nimissä. Tämä joukko kutsuttiin takaisin vuonna 1839, kun Shepstone määrättiin Britannian hallituksen edustajaksi fingojen ja muiden paikallisheimojen joukkoon Kaffrariassa. Täällä hän pysyi kunnes ehdoton brittivalta oli muodostettu Nataliin ja sen organisointi hallinnollisena kokonaisuutena oli valmis, jolloin hänestä tehtiin asiamies paikallisille heimoille (1845). Vuonna 1848 hänestä tuli paikallisista värvättyjen sotilaiden Captain-General; vuonna 1855 hänestä tuli paikallisten lainopillinen arviomies. Vuonna 1856 hän nousi Natalin hallinnon uudelleenmuodostamisessa paikallisten asioiden sihteeriksi sekä toimeenpanevan ja lainsäädännölliseen valtuustoon. Hän säilytti tämän aseman aina vuoteen 1877 ja oli tuona aikana Natalin paikallisiin vaikuttaneen politiikan johtaja.
Shepstone saavutti voimakkaan vaikutusvallan syntyperäisten natalilaisten joukossa, jotka kutsuivat häntä "isäksi" ja metsästysurotöidensä takia "Somsteuksi". Hänen poliittinen päälinjansa oli säilyttää paikallisten heimojen tavat mahdollisimman pitkälle eikä pakottaa sivistystä. Tämän politiikan jäljet voidaan vieläkin nähdä Natalin paikallisten asemassa ja olosuhteissa. Hänen valta-aikanaan ei tapahtunut kuin yksi vakava kapina, Langalibalele, vuonna 1873 ja sekin oli valkoisten valtaa vastaan, ei suoraan hänen politiikkaansa vastaan.
Natalin hallitus käytti hyväkseen Shepstonen vaikutusta zuluihin vuonna 1861, jolloin hän matkusti Zulumaahan ja hankki kuningas Mpandelta tunnustuksen, että Cetshwayo olisi hänen seuraajansa. 12 vuotta myöhemmin hän otti osaa Cetshwayon kuninkaaksi julistamiseen, jossa Cetshwayo lupasi elää rauhassa naapuriensa kanssa. Vuonna 1874 ja uudestaan vuonna 1876 Shepstone oli vierailemassa Lontoossa koskien Etelä-Afrikan asioita. Cetshwayon epäonnistuminen lupauksensa pitämisessä onkin usein liitetty, ainakin osittain, Shepstonen poissaoloon Natalista. Vuonna 1876 Lontoossa Shepstonelle uskottiin Carnarvonin neljännen jaarlin arvo, Siirtokuntien valtiosihteerin titteli, lisätoimeksiantona neuvotella Transvaalin toimeenpanovallan kanssa Etelä-Afrikan liittovaltion kysymyksestä. Shepstonelle annettiin myös valta annektoida valtio, kunhan Britannian hallitus sen hyväksyisi ensin.
Bissagossaaret

Bissagossaaret () ovat Guinea-Bissauhun kuuluva saariryhmä Atlantin valtameren rannikolla. Saaria on yhteensä 88, joista 23 on asuttuja. Niiden pinta-ala on 2 624 neliökilometriä. Tärkeimmät saaret ovat Bubaque, Canhabaque, Caravela, Carache, Formosa, Galinhas, Maio, Orango, Rubane ja Soga.
Bissagossaaret ovat jäänne meren valtaamasta Gebajoen suistosta. Alueen pinta-ala on yli 10 000 neliökilometriä, josta 1 600 neliökilometriä on vuorovesialuetta. Mangroverämeet käsittävät 350 neliökilometriä. Vuotuinen sademäärä on 2 000–2 500 millimetriä. Kuiva kausi kestää marraskuusta huhtikuuhun ja sadekausi toukokuusta lokakuuhun. Keskilämpötila on 26 astetta ja suhteellinen ilmankosteus 70 %.
Saarten luonto on rikas ja monipuolinen. Eläinkuntaan kuuluvat afrikanmanaatti, virtahepo, niilinkrokotiili, delfiini ja liemikilpikonna. Kalalajeja on 155 ja lintulajeja 96. Saaret ovat Banc d’Arguinin kansallispuiston jälkeen Länsi-Afrikan toiseksi tärkein muuttolintujen asuinpaikka. Bissagossaaret julistettiin Unescon biosfäärialueeksi vuonna 1996. Alueella sijaitsevat João Viera-Poilãon ja Orangon kansallispuistot sekä Formosan, Nagon ja Tchediãn merensuojelualue.
Bissagossaaret kuuluvat Guinea-Bissaun Bolaman alueeseen. Niiden asukasluku on 29 875 henkeä (vuonna 2009, väestönlaskenta). Väestöstä 90 % muodostavat bissagot. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, palmuöljyn ja palmuviinin valmistus, kalastus ja äyriäisten keräily. Bissagot kävivät vuosisatojen ajan sitkeää taistelua portugalilaisia, brittiläisiä ja ranskalaisia siirtomaavalloittajia vastaan. Portugalin Guineaan kuuluneet saaret alistettiin lopullisesti vasta vuonna 1936.
Armenian kieli

Armenia (omakielinen nimi: Հայերեն, "hajeren") on indoeurooppalainen kieli, jota puhutaan Armeniassa ja sen lähistöllä muun muassa Venäjän eteläosassa Krasnodarin aluepiirissä ja Rostovin alueella.
Kieltä kirjoitetaan armenialaisilla aakkosilla. Kirjoitusjärjestelmän kehittäjäksi mainitaan 400-luvulla elänyt pyhä Mesrop Maštots. Raamattu käännettiin kokonaisuudessaan armeniaksi ensimmäisen kerran vuonna 1666.
Murteet ja historia.
Kielellä on myös kaksi keskenään ymmärrettävää standardimurretta; länsiarmeniaa puhuvat yleensä ulkomailla asuvat armenialaiset ja itäarmeniaa puhutaan Armeniassa. Kirkollisissa yhteyksissä käytetään kaikkialla ymmärrettävää klassista armeniaa. Itä- ja länsiarmenia jakautuvat vielä erikseen useampiin alamurteisiin:
On epäselvää, koska armenian puhujat ovat tarkalleen saapuneet Anatolian itäosiin. Ajankohdaksi on ehdotettu kolmannen vuosituhannen puoltaväliä eaa. Darius Suuren valtakaudelta peräisin olevista persialaisella nuolenpääkirjoituksella tehdyissä kirjoitukisissa paikallisia kutsuttiin nimellä "armina" ja "amrmanija", mistä sana "Armenia" on peräisin. Klassista armeniaa käytettiin yleiskielenä aina 1800-luvulle saakka.
Puhujamäärä ja status.
Puhujia armenialla on noin 6,7 miljoonaa. Näistä noin 3,4 miljoonaa asuu Armeniassa, ja merkittäviä armeniankielisiä yhteisöjä löytyy Georgiasta, Venäjältä ja Iranista.
Vuonna 2024 lakkautetun Artsakhin tasavallan perustuslain mukaan armenia oli maan ainoa virallinen kieli.
Armenialla on virallisen kielen asema Armeniassa, jossa se on perustuslain mukaan ainoa virallinen kieli. Armenialla on tunnustetun vähemmistökielen asema Kyproksella, Unkarissa, Irakissa, Puolassa ja Romaniassa. Lisäksi se on yksi Euraasian talousunionin tunnustetuista kielistä.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Paino on aina sanan viimeisellä tavulla paitsi silloin, kun viimeisessä tavussa on vokaali [ə], jolloin paino on toiseksi viimeisellä tavulla.
Kielioppi.
Armenia muistuttaa kieliopiltaan muita indoeurooppalaisia kieliä, mutta jotkin ominaisuudet ovat samankaltaisia kuin ympäröivissä kaukasuslaisissa kielissä. 
Substantiivit.
Armenian substantiiveilla ei ole kieliopillista sukua. Substantiivit taipuvat luvun (yksikkö ja monikko) ja sijan (nominatiivi, akkusatiivi, genetiivi, datiivi, ablatiivi, instrumentaali, lokatiivi) mukaan. Seuraavassa esimerkiksi sanan գիրք "girkʿ" 'kirja' taivutus:
Artikkelit.
Armeniassa on epämääräinen ja määräinen artikkeli. Epämääräinen artikkeli on aina մը "mə", ennen vokaalia մըն "mən". Määräinen artikkeli liitetään sanan loppuun ja on -ը -"ə", ennen vokaaleja tai niiden jälkeen -ն -"n".
Pronominit.
Armenian persoonapronominit ovat seuraavat:
Verbit.
Verbeillä on viisi tapaluokkaa (indikatiivi, optatiivi, konditionaali, imperatiivi ja nesessitatiivi) ja viisi aikamuotoa (preesens, imperfekti, futuuri, preteriti ja aoristi). Verbijärjestelmä on hyvin monimutkainen.
Sanasto.
Keskeinen sanasto on sama itä- ja länsiarmenian välillä. Itäarmenia on kuitenkin saanut vaikutteita venäjästä.
Lukusanat 1–10 armeniaksi:
Eero Lehtonen

Eero Reino Lehtonen (21. huhtikuuta 1898 Mikkeli – 9. marraskuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen yleisurheilun viisiottelun olympiavoittaja Antwerpenin (1920) ja Pariisin (1924) olympialaisista.
Lehtonen edusti seuratasolla Mikkelin Kilpa-Veikkoja ja hänestä onkin patsas Mikkelin Urheilupuistossa.
Lehtonen oli koulutukseltaan metsänhoitaja. Hän oli Metsähallituksen metsänmyyntitoimiston apulaisjohtaja vuodesta 1950.
Saavutukset olympialaisissa.
Lehtonen osallistui myös kymmenotteluun (1920) ja 4×400 metrin viestiin (1924).
Kyzyl

Kyzyl (, ) on Tuvan tasavallan pääkaupunki Jenisein varrella Etelä-Siperiassa Venäjällä. Kaupungin nimi tarkoittaa tuvan kielellä "punaista". Kaupungissa on noin 109 918 asukasta (2010).
Kyzyl sijaitsee paikallisen näkemyksen mukaan aivan Aasian maantieteellisessä keskipisteessä, tästä ei tosin olla aivan yksimielisiä. Kaupungista löytyy kuitenkin monumentti, jonka nimi on "Aasian keskikohta".
Kaupungin merkittävistä rakennuksista mainittakoon parlamenttitalo ja kansallisteatteri. Kaupungin eteläpuolella sijaitsee Kyzylin lentoasema. Rautatietä ei sen sijaan ole lähistöllä. 
Historia.
Kyzyl perustettiin vuonna 1914 nimellä Belotsarsk. Vuonna 1918 sen nimeksi vaihdettiin Hem-Beldyr. Nimeä Kyzyl on käytetty vuodesta 1926 lähtien..
Rock Against Communism

Rock Against Communism eli RAC oli alun perin 1980-luvulla Yhdistyneessä kuningaskunnassa pidetty konserttikiertue, joissa esiintyi kansallismielisiä ja valkoisten ylivaltaa ajavia rasistisia yhtyeitä. Ensimmäinen RAC-konsertti pidettiin vastaiskuna Rock Against Racism -konsertille. Konsertit pidettiin yleensä salassa Anti-Fascist Action ja Anti-Nazi League -järjestöjen iskujen välttämiseksi. RAC-konsertit järjesti National Front -puolue, pääasiassa järjestäjänä oli Skrewdriver-yhtyeen keulahahmo Ian Stuart Donaldson. Donaldsonin erottua National Frontista RAC-konsertit kuihtuivat vähitellen yhtyeiden siirtyessä Donaldsonin Blood&amp;Honour -järjestön konsertteihin.
Termiä RAC on käytetty sittemmin yleisnimikkeenä koko musiikkityylille. RAC-sanaa ovat käyttäneet muun muassa yhtyeet English Rose ja Brutal Attack nykyhetkeen saakka. Nimestään (”rock kommunismia vastaan”) huolimatta RAC-yhtyeet keskittyvät kommunisminvastaisuuden sijaan yleensä rasismiin ja antisemitismiin. Monet nykyajan "RAC-yhtyeet" ovat ottaneet musiikillisia vaikutteita muun muassa metallista.
RAC Suomessa.
Suomessa on ollut RAC-yhtyeitä 1980-luvun lopulta lähtien, joista merkittävimmät ovat Mistreat, Sniper ja Pig Killer. 
Helsinkiläinen Hate Crime toimi 1990-luvulta 2000-luvun alkuun, muutamia keikkoja soittanut mikkeliläinen Fatal Strike 1990-luvulta, ja yhden albumin tehnyt jyväskyläläinen White Minority.
Uuden polven RAC-yhtyeisiin kuuluvat mm. helsinkiläinen Civic Duty , järvenpääläinen Marder, kotkalainen South East Street Sweepers, keskisuomalainen Pagan Skull, sekä Vapaudenristi Lahdesta.
Ian Stuart Donaldson

Ian Stuart Donaldson, taiteilijanimeltään Ian Stuart, (11. elokuuta 1957 – 24. syyskuuta 1993) oli englantilaisen skinhead-rockyhtye Skrewdriverin perustaja ja johtohahmo.
Stuart varttui Blackpoolissa, jossa hän perusti yhtyeensä Skrewdriverin vuonna 1977. Yhtye hajosi kaksi vuotta myöhemmin, mutta Stuart muodosti sen uudelleen eri muusikkojen kanssa vuonna 1982. Uusi Skrewdriver kannatti antikommunismia ja äärioikeistolaisuutta ja se oli yksi päätekijä Rock Against Communism -konserteissa. Stuart myös johti nationalistista Blood&amp;Honour-organisaatiota, joka levittää oikeistolaista musiikkia ja järjestää konsertteja.
Stuart julkaisi kaksi sooloalbumia ja oli avainjäsenenä kahdessa muussakin kokoonpanossa, White Diamondissa ja The Klansmenissa. Hän myös julkaisi yhdessä Skrewdriverin kitaristin Stiggerin kanssa albumit "Patriotic Ballads vol. 1" ja "2".
Stuart kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 1993.
Catillus

Catillus (Kettil) toimi Suomen piispana vuosina 1266–1286. 1400-luvun alusta peräisin olevan Palmsköldin katkelman vanhemman osan mukaan hän oli syntynyt Länsi-Götanmaalla. Hänen aikanaan perustettiin vuonna 1276 tuomiokapituli Räntämäelle. Kettil myös haudattiin Räntämäelle eli Koroisten piispankirkkoon.
Kettil on ensimmäinen Suomen piispa, josta on säilynyt maininta alkuperäisasiakirjassa Turun piispana. Asiakirja on päivätty Ruotsissa Husbyssä 26. kesäkuuta 1270. Kettilistä on runsaasti asiakirjamainintoja vuosilta 1270–1281, mutta ne kertovat etupäässä Kettilin osallistumisesta Ruotsin piispojen kokouksiin ja muihin valtiollisiin tilaisuuksiin Ruotsissa. Suomessa päivättyjä Kettilin kirjeitä ei ole säilynyt.
Kettil

Kettil on muinaisskandinaavinen, nykyisin harvinaiseksi jäänyt miehen etunimi, joka johtuu skandinaavisesta kypärää merkitsevästä sanasta. Nykyisin nimestä on yleisemmässä käytössä muunnos Kjell.
Suomessa nimi Kettil on vuoden 1900 jälkeen annettu alle 55 henkilölle. Harvinaisuudestaan huolimatta nimi esiintyy kuitenkin Suomen ruotsinkielisessä kalenterissa, jonka mukaan Kettilin samoin kuin Kjellinkin nimipäivä on 8. kesäkuuta.
Johannes Pietarinpoika

Johannes II Pietarinpoika (myös Johannes II Petri, k. 1370) toimi Suomen piispana vuosina 1368–1370. Hän toimi kirkon oikeuksien ja omaisuuden lisäämiseksi.
Johannes oli alun perin kotoisin Ruotsista, mutta toimi Tenholan kirkkoherrana pitkään, ainakin vuodesta 1351 lähtien. Hänet nimitettiin vuonna 1363 kaniikiksi ja vuonna 1367 tuomiorovastiksi. Vuonna 1368 Johanneksesta tuli Suomen piispa. Johannes opiskeli myös Pariisin yliopistossa, jossa hän hoiti vuonna 1366 myös rehtorin virkaa. 
Johannes sai piispan tehtävää hoitaessaan mainetta hyvänä hallintomiehenä. Hän hankki Ruotsin kuningas Albrekt Mecklenburgilaiselta ja paavilta vahvistukset Suomen piispan ja Suomen kirkon aikaisemmin saamille vapauksille. Hän myös painosti talonpoikia maksamaan veronsa kirkolle. Johannes julisti pannaan yhden Suomen vaikutusvaltaisimmista miehistä: Viipurin linnanpäällikkö Sune Haakoninpoika joutui pannaan, koska hän anasti itselleen erään kirkolle aikaisemmin lahjoitetun tilan.
Paavali Juustenin Suomen piispainkronikan mukaan Johannes Pietarinpoika antoi koristaa Piispa Henrikin haudan Nousiaisten kirkossa. Johannes kuoli vuonna 1370 ja hänet haudattiin Turun tuomiokirkkoon kuparisen hautalaatan alle. Hauta ja hautalaatta ovat sittemmin tuhoutuneet.
Johannes Westfal

Johannes III Westfal (noin 1310–1385) toimi Suomen piispana vuosina 1374–1385. Hän pyrki edeltäjänsä Johannes II Pietarinpojan tavoin lisäämään kirkon oikeuksia ja omaisuutta.
Paavali Juustenin Suomen piispainkronikan mukaan Johannes Westfal oli syntyjään turkulainen. Hän perusti Turun tuomiokirkkoon Pyhän Katariinan prebendan ja kuorin, johon hänet haudattiin. Kronikan mukaan Johannes kuoli Niittykartanossa.
Maunu I

Maunu I (k. 1308) toimi Turun piispana vuosina 1291–1308. Hän oli ensimmäinen syntyperältään suomalainen mies, joka pääsi tähän virkaan. Hän oli syntyisin Ruskon Merttelän kylästä. Hänen aikanaan piispanistuin siirrettiin Koroisista Turkuun Unikankareelle. Tämä tuomiokirkko vihittiin vuonna 1300. Samana vuonna Maunu siirrätti Pyhän Henrikin pyhäinjäännökset uuteen Turun tuomiokirkkoon. 
Hän oli myös ensimmäinen Turun piispa, joka haudattiin Unikankareella sijaitsevaan tuomiokirkkoon. Piispa Maunun sinetti vuodelta 1299 on säilynyt. Niin ikään kopiona on säilynyt latinankielinen Maunun vahvistuskirje vuodelta 1295.
Maunu

Maunu on suomalainen miehen etunimi. Maunun nimipäivä 19. elokuuta. Nimi on suomalainen muoto latinalaisesta nimestä Magnus, joka merkitsee suurta ja on ollut käytössä muun muassa Kaarle Suuren () lisänimenä. Nimestä on käytössä myös muunnos Mauno.
Nimeä Maunu käytetään suomen kielessä myös Ruotsin ja Norjan keskiaikaisista kuninkaista, joiden alkuperäinen nimi on Magnus.
Elokuuhun 2025 mennessä Digi- ja väestötietoviraston mukaan 1 552 henkilöä on saanut etunimekseen Maunu.
Keila (Viro)

Keila () on kaupunki Harjumaan maakunnassa, Virossa. Se sijaitsee noin 25 kilometriä Tallinnasta lounaaseen, Keilajoen varrella. Keilan pinta-ala on 11,22 neliökilometriä. Kaupungissa on noin 10 000 asukasta.
Hallinto ja väestö.
Keilan kaupungin hallinnollinen asema säilyi vuoden 2017 kuntauudistuksessa muuttumattomana.
Vuonna 2011 Keilan kaupungissa oli 9 763 asukasta, joista 8 292 (84,9 %) oli virolaisia, 1 077 (11,0 %) venäläisiä ja 390 (4,0 %) muita kansallisuuksia.
Nähtävyydet.
Harjumaan maakuntamuseo sijaitsee entisessä 1800-luvun lopussa valmistuneessa Keilan kartanossa Jõesaarella. Museo on perustettu vuonna 1988, ja se kerää, tutkii ja esittelee koko Harjumaan alueen historiaa ja luontoa. Lähistöllä on Keilan vasallilinnoituksen rauniot. Näiden ympärillä on yli 22 hehtaarin Jokipuisto.
Keilan Mikaelin kirkko on koko Harjumaan suurin keskiaikainen kirkko, jonka vanhin osa on vuoden 1280 tienoilta. Varsinainen kirkkosali valmistui 1300-luvun alkupuolella. Kirkkoa pidennettiin ja holvattiin 1400-luvulla, jolloin rakennettiin kellotorni.
Liikenne.
Keila on läntisen Harjumaan liikenteen solmupiste. Tallinna–Paldiski-valtatie (Valtatie 8) kulkee Keilan kautta. Valtatie 11 itään kohti Maardua ja kantatie 17 lounaaseen kohti Haapsalua alkavat Keilasta. Keilaan on Tallinnasta rautatieyhteys, joka jatkuu etelään Sauen Riisipereen ja länteen Paldiskiin ja Kloogarannaan.
Pentti Viherluoto

Pentti Armas Viherluoto (9. maaliskuuta 1915 Turku – 19. marraskuuta 2004 Turku) oli suomalainen muusikko ja säveltäjä. Viherluoto oli itseoppinut muusikko, joka soitti 1930-luvun aikana useissa turkulaisissa yhtyeissä. Monet merkittävät laulajat, kuten Olavi Virta, A. Aimo, Henry Theel, Tapio Rautavaara, Georg Malmstén, Matti ja Teppo, Veikko Tuomi, Katri Helena, Inga Sulin, Rainer Friman, Veikko Lavi, Tuula-Anneli Rantanen, Eero Väre ja Esko Rahkonen ja Reijo Taipale ovat levyttäneet hänen sävellyksiään. Viherluoto lauloi itsekin levylle joitakin kappaleitaan. Tunnettuja sävellyksiä ovat esimerkiksi "Aamu Airistolla", "Punaiset lehdet", "Musta ruusu", "Tanssilavan luona", "Ruusuja lurjukselta", "Turun surusilmä" ja "Puhelinlangat laulaa". Ensilevytyksen kappaleesta "Aamu airistolla" teki A. Aimo vuonna 1942, hänen jälkeensä sen ovat levyttäneet muiden muassa Olavi Virta vuonna 1963 ja Mikko Järvinen vuonna 1976. Pentti Viherluoto myös sanoitti kappaleitaan, eli kaikkia sanoituksia ei tehnyt hänen veljensä Aimo.
Sanoituksia Viherluodon sävellyksiin teki hänen veljensä Aimo Viherluoto nimimerkillä Harry Etelä. Aimo Viherluodon varhaisen kuoleman jälkeen vuonna 1956 Pentti Viherluodon sävellyksiä sanoitti esimerkiksi Veikko Lavi.
Yhden tunnetuimmista kappaleistaan, tangon "Kaukainen ystäväni", Viherluoto sävelsi ollessaan sijoitettuna Äänislinnaan jatkosodan aikana. Ensimmäisenä sen levytti Eero Väre vuonna 1942. Veikko Tuomi esitti kappaletta sodan aikaisilla viihdytyskiertueilla, mutta ei koskaan levyttänyt sitä, vaikka hän lauloi 1950- ja 1960-luvuilla levylle kymmenkunta muuta Viherluodon sävellystä.
Pentti Viherluoto jäi orvoksi hyvin pienenä ja kasvoi vanhempien kuoltua isovanhempiensa luona hieman vanhemman Aimo-veljen kanssa. Pentti Viherluodon puoliso on Laila Viherluoto (o.s. Nummila). Viherluoto vietti koko elämänsä Turussa. Lähinnä vaatimattoman persoonansa vuoksi Viherluoto on nimenä jäänyt suurelle yleisölle melko tuntemattomaksi, vaikka hänen sävellystyylinsä oli lähellä Toivo Kärjen tyyliä. Pentti Viherluoto kuoli pitkällisen ja vaikean sairauden seurauksena kotikaupungissaan Turussa hoitokodissa 89-vuotiaana marraskuussa 2004.
Hemming

Autuas Hemming (myös Hemmingus; n. 1290 – 21. toukokuuta 1366 Turku), arvoltaan autuas, toimi Turun piispana vuosina 1338–1366. Hän oli Suomen keskiajan mahtavimpia piispoja ja hallitsijoita.
Hemming oli syntyisin Bälingen pitäjästä, Uppsalan hiippakunnasta, Ruotsista. Hän perusti Turkuun tuomiorovastin viran (lat. "archipraepositus") vuonna 1340, koulun ja sairaalan sekä omilla kirjalahjoituksillaan tuomiokirkon kirjaston. Tuomiorovastin viran myötä tämän alaisuuteen tulivat liitetyiksi Nousiainen, Raisio, Santamala ja Lieto kappeleinensa. Hemming puolusti tarmokkaasti kirkon etuja valtiovaltaa vastaan. Hän kartutti kirkon maaomaisuutta ja julkaisi vuonna 1352 Suomen ensimmäisen kokoelman kirkollisia säädöksiä.
Vuonna 1346 sovittiin asutuksen laajentuessa periaate jakaa Lappi Uppsalan ja Turun hiippakuntien välillä. Tällöin Uppsalan arkkipiispa Hemmingus Nicolai ja Turun piispa Hemming sopivat hiippakuntien rajasuhteen Peräpohjolassa vieraillessaan ja tavatessaan toisensa Torniossa nykyisen Alatornion kirkon alueella. Sen mukaan Kemijoki tuli kuulumaan Turun hiippakuntaan ja Tornionjoki Uppsalan arkkihiippakuntaan. Hiippakuntaraja muodostui näin käytännössä näiden suurjokien välille Kaakamojokeen. Sen avulla jaettiin Tornionjoen ja Kemijoen seutujen lohikalastuksesta ja turkispyynnistä saatavien kymmenykset hiippakuntien kesken.
Johannes Messenius kirjoitti Hemmingin kieltäneen vuonna 1348 kuningas Maunu Eerikinpoikaa jatkamasta suomalaisten tyrannisoimista sekä käyttämästä niin sanottua Pietarin penninkiä (Vatikaanille kerättyä erityisveroa) sotatoimiin. Näiden kieltojen johdosta Maunu Eerikinpoika antoi vangita Hemmingin, joka kuitenkin Messeniuksen mukaan pääsi pian vapaaksi.
Hemming oli Pyhän Birgitan läheinen ystävä. Vuonna 1497 paavi Aleksanteri VI vahvisti Hemmingin kultin. Hemmingin reliikkien translaatiojuhla (pyhän henkilön jäännösten juhlallinen siirtäminen kirkkoon) ja autuaaksi julistamisjuhlaa vietettiin Turussa vuonna 1514. Katolisessa kirkossa Hemming on statukseltaan Autuas Hemming.
Hänet oli tarkoitus julistaa pyhimykseksi, mutta uskonpuhdistuksen vuoksi prosessi jäi kesken. Hemmingin pyhimykseksi julistusta voitaisiin jatkaa mutta varojen puutteessa prosessi on keskeytynyt.
Hemmingin arkkuna pidetty relikvaario on yhä jäljellä Turun tuomiokirkossa.
Ruotsalaisessa ja suomalaisessa kalenterissa Hemmingin päivä on yhä 22.5.
Henrik Hartmanninpoika

Henrik Hartmanninpoika, Henricus Hartmanni, (k. 1367) oli Turun piispa ja samalla koko silloisen Suomen piispa vuosina 1366–1367. Ennen tätä hän oli Sääksmäen kirkkoherrana ja vuosina 1355–1366 Turun tuomiorovastina (mahdollisesti jo vuonna 1351). Sääksmäen kirkkoherrana vuonna 1340 hän hankki veronsa kirkolle laiminlyöneille seurakuntalaisilleen pannaan julistuksen. Piispaksi valintansa jälkeen Henrik lähti Avignoniin hankkimaan nimitykselleen vahvistuksen paavilta. Hän kuoli paluumatkalla. Ilmeisesti matkaseurana ollut tuomiorovasti Johannes Pietarinpoika kuljetutti hänen ruumiinsa Turkuun, missä se haudattiin tuomiokirkkoon.
Henrikin isä oli turkulainen, saksalaissukuinen porvari Hartmann. Hänet mainitaan muun muassa vuodelta 1316 olevan kauppakirjan yhteydessä, kun hän osti Suomen käskynhaltija Lyder van Kyreniltä tiluksia Tarvasjoelta.
Tori (Viro)

Tori () on entinen kunta Virossa. Se sijaitsi Pärnunjoen varrella parikymmentä kilometriä Pärnun kaupungista koilliseen. Torin keskustaajama on nimeltään Tori.
Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Aren, Saugan ja Torin kunnat sekä Sindin kaupunki yhdistettiin uudeksi Torin kunnaksi.
Väestö.
Vuonna 2011 Torin kunnassa oli 2 249 asukasta, joista 2 199 (97,8 %) oli virolaisia, 24 (1,1 %) venäläisiä ja 21 (0,9 %) muita kansallisuuksia.
Nähtävyydet.
Torin helvetti -luola (viroksi "Tori Põrgu") on noin 2 metriä korkea, 4,8 metriä leveä ja 7,4 metriä syvä hiekkakiviluola, jonka edessä on noin 25-metrinen kanjoni. Luola on alun perin luonnon muovaama. Luolien alue käsittää kaksi hehtaaria ja on suojeltu vuonna 1959.
Torin kartanon päärakennus on vuonna 1738 valmistunut puinen barokkitalo, johon lisättiin siipirakennukset 1800-luvulla. Sivurakennuksista monet on rakennettu kivestä, samoin kuin komeat tallinportit. Aitta, viinanpolttimo, krouvi (Viron kolmanneksi suurin) ja riihi ovat 1800-luvun alkupuolelta. Vuodesta 1854 Torilla keskityttiin hevosjalostukseen. Vuonna 1919 siitä tuli valtiontila, neuvostokaudella se oli sovhoosi. Niin sanottu torinhevonen periytyy Friedrich von Bergin Puolasta ostamasta jalostustamma Hetmanista. Tämän kunniaksi kesällä 2003 paljastettiin Torin kirkon vieressä Viron ensimmäinen ratsastajapatsas. Kuvanveistäjä Mati Karmimin tekemä patsas esittää ratsun selässä istuvaa Pyhää Jüriä eli Yrjöä tappamassa lohikäärmettä.
Maunu Tavast

Magnus II Tavast, myös Magnus Olai ("Maunu Olavinpoika") (k. 9. maaliskuuta 1452 Mynämäki) oli Suomen keskiajan huomattavin katolinen piispa eli Suomen piispa. Hän toimi Suomen piispana vuosina 1412–1450.
Elämäkerta.
Maunun on väitetty syntyneen 14. lokakuuta 1357. Tietoa pidetään kuitenkin epäuskottavana, varsinkin kun hän olisi tällöin elänyt 94-vuotiaaksi. Todennäköisempi synnyinajankohta on 1370-luvun alkupuolella. Maunun isä oli rälssimies Olavi Juhonpoika Tavast.
Maunu opiskeli Prahassa, jossa valmistui vuonna 1396 baccalaureukseksi ja sai vuonna 1398 lisensiaatin arvon. Hän toimi sen jälkeen Eerik XIII:n hovikappalaisena ja kanslerina. Vuonna 1406 hän sai verovapauden mynämäkeläiseen tilaan, ja noin 1406–1407 hänestä tuli arkkiteini. Vuonna 1412 hänet valittiin Bero Balkin jälkeen Turun piispaksi ja hän kävi Roomassa saamassa piispanvihkimyksen. Matkalla hän hankki tuomiokirkolle, Turun katedraalikoululle sekä Viipurin ja Mynämäen kirkolle joukon aneita.
Maunu laajensi ja kaunisti Turun tuomiokirkkoa ja rakennutti sinne uusia alttareita sekä nimeään kantavan Maunu Tavastin kuorin. Hän perusti vuonna 1438 Naantalin birgittalaisluostarin ja kävi pyhiinvaellusmatkalla Palestiinassa. Turkuun Maunu rakennutti kivisen piispan kartanon. Hän vahvisti myös Kuusiston linnaa.
Vuonna 1421 Maunu oli ehdolla Uppsalan arkkipiispaksi, mutta ei tullut valituksi.
Kirkon johtotehtävien lisäksi Maunu toimi Suomen hyväksi myös politiikassa, muun muassa sovitellen vuonna 1438 Satakunnassa puhjenneen kapinaliikkeen. Vuonna 1441 hän allekirjoitti Söderköpingin kokouksessa asiakirjan, jonka mukaan Isä meidän -rukous, Ave Maria ja uskontunnustus luetaan sunnuntaisin kansankielellä.
Piispana Maunu vahvisti yhden Suomen vanhimmista hallintopitäjistä eli Juvan perustamiskirjan vuonna 1442. Maunu ja Juvan kappelin talonpojat sopivat seurakunnan perustamisesta 19. tammikuuta 1442, josta on säilynyt todisteena perustamisasiakirja.
Elämänsä loppupuolella Maunu siirtyi asumaan Naantalin Piispanniemeen, jota silloin kutsuttiin Lokaniemeksi. Maunu luopui piispan virastaan vasta vuonna 1449. Häntä seurasi piispana Olavi Maununpoika, jonka ulkomaisia opintoja hän oli tukenut. Maunu haudattiin Turun tuomiokirkon Pyhän Ruumiin kappeliin, josta hän oli jo eläessään valinnut hautapaikan itselleen.
Maunu III Särkilahti

Maunu Niilonpoika Särkilahti ("Magnus Nicolai Stjärnkors") (n. 1435 Taivassalo - k. 2. maaliskuuta 1500, Kuusiston piispanlinna) toimi Turun piispana vuosina 1489–1500. Tätä ennen hän toimi Turun tuomiorovastina vuosina 1465–1489. 
Tuomiorovastina hän aloitti vuonna 1474 kansliauudistuksen, jonka seurauksena todennäköisesti syntyi Turun tuomiokirkon Mustakirja. Hänen henkilökohtaisista kopiokirjoistaan tärkein on myös julkaistu näköispainoksena nimellä "Codex Särkilahti". Hänen kirjallinen panoksensa suomalaisen historian hyväksi oli kokonaisuudessaan merkittävä. Piispana hän julkaisi hiippakunnalleen vuonna 1492 uudet säännöt, joissa muun muassa määrättiin, että kirkossa tuli lukea rukouksia myös suomen kielellä.
Maunu Nikolainpoika oli molempien vanhempiensa puolelta ylhäisösukua. Hänen isänsä oli Nils Olofsson Stiernkors (Särkilahti), Taivassalon Iso-Särkilän herra ja äitinsä oli Elin Nilsdotter Tavast (1404–1468), piispa Maunu Tavastin veljentytär. Kaksi hänen neljästä sisarestaan meni nunnaksi Naantalin luostariin. 
Maunu opiskeli Pariisissa 1450-luvulla ja saavutti sekä baccalaureuksen että maisterin arvon. Vuonna 1462 hän oli kaniikki. Samana vuonna hän palasi Suomeen ja oli tällöin paavin asiamiehen legaatti. Hänen tehtäviinsä kuului esimerkiksi aneiden myynti. Vuonna 1465 hän matkusti Roomaan ja sai siellä Turun tuomiorovastin viran ja siihen kuuluvan maakreivin arvon. Rovastina hän aloitti Suomessa laajan kirkollisen uudistuksen.
Särkilahti toimi myös ulkopolitiikassa, erityisesti vuoden 1495–1497 Venäjää vastaan käydyn sodan (vanha viha) estämiseksi. Hän varoitti idän vaaran olevan kasvamassa. Koska sodan estäminen ei onnistunut, Maunu tuki maanpuolustuksessa linnanisäntä Knut Possea. Hän käytti runsaasti omia varojaan Suomen puolustustuksen hyväksi.
Hänet on haudattu suunnittelemaansa Turun tuomiokirkon Kaikkien Pyhien kappeliin.
Lauri Suurpää

Lauri Suurpää tai Laurentius Michaelis (n. 1440 – 8. syyskuuta 1506 Turku) toimi Turun piispana 1500–1506. 
Suurpään isä oli Turun pormestari Mikael Suurpää, joka kuului Turussa ja Tallinnassa toimineeseen porvarissukuun. Nimi esiintyy Suomessa edelleen. Mikael Suurpää toimi Turun pormestarina vuonna 1450, äidin puolelta Suurpäällä oli suhteita rälssisäätyyn. Suurpää opiskeli Pariisissa ja valmistui noin vuonna 1472 tai 1473 ensin baccalaureaukseksi ja sitten maisteriksi.
Vuonna 1485 Suurpää sai paavilta Pyhän Katarinan kanonikaatin ja prebendan, seuraten Maunu Särkilahtea Turun tuomiorovastina vuosina 1490–1500, ennen piispaksi vihkimistään Uppsalassa. Hän osallistui vuonna 1504 Tukholmassa Svante Sturen valitsemiseen valtionhoitajaksi ja täten osaltaan etäännytti Suomen säätyjä aikaisemmasta unionimielisyydestä, minkä tanskalaiset kostivat rankaisuryöstöretkellä Turkuun vuonna 1509. 
Suurpää esitti pitäjien ja seurakuntien jakamista ja lisäämistä Suomessa, Savon ja Karjalan osalta tämä toteutuikin. Piispantarkastusmatkalla Ahvenanmaalla Suurpää sai vuonna 1506 halvauskohtauksen, johon hän kuoli. Hänet on haudattu Turun tuomiokirkon Kaikkien Pyhien kappeliin eli nykyiseen pääkuoriin. Kirjailija Sakari Topelius mainitsee hänet piispana tarinassaan "Yhdeksän kultataulua".
Kalle Anttila

Kaarle ”Kalle” Johan Jalmari Anttila (30. elokuuta 1887 Muhos − 1. tammikuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen painija ja kaksinkertainen olympiavoittaja. Hän on yksi kolmesta painijasta, joka on voittanut olympiakultaa molemmissa painimuodoissa. Anttila on palkittu Suomen urheilun kultaisella ansioristillä. Seuratasolla hän edusti Helsingin Jyryä ja vuodesta 1916 lähtien Helsingin Kisa-Veikkoja.
Siviiliammatiltaan Anttila oli vaatturi. Hänellä oli oma vaatturinliike Helsingissä vuodesta 1918. Urheilu-uransa jälkeen vuonna 1932 Anttila perusti miesten tilauspukimon Anttilan pukimo oy:n (sittemmin Kalle Anttila oy). Hänen poikansa oli liikemies ja Anttilan tavarataloketjun perustaja Kalle (Kaarlo) Anttila (1926−1993).
Arvid Kurki

Arvid (Arvi) Kurki (n. 1465 Vesilahti – 22. heinäkuuta 1522 Öregrund, Ruotsi) toimi Turun piispana vuosina 1510–1522. Kurki-suku kuului Suomen johtavaan aateliin. Sorbonnessa opiskelleen Kurjen katsotaan olleen Suomen keskiajan viimeinen aidosti katolinen Turun piispa. Hänen seuraajansa alkoivat jo edistää uskonpuhdistusta maltillisesti. Kustaa Vaasan kannattajana Kurki joutui pakenemaan tanskalaisia näiden hyökättyä vuonna 1522. Hän hukkui laivansa upotessa Selkämerellä.
Elämä.
Kurki opiskeli 1480-luvun lopulla Pariisin yliopistossa, josta hän valmistui baccalaureukseksi ja maisteriksi. 1490-luvulla hänen mainitaan olleen Turun kirkkoherra ja tuomiokapitulin kanunki sekä myöhemmin dekaani. Piispa Johannes Olavinpojan kuoltua hänet valittiin piispaksi ja vihittiin Strängnäsissä virkaan.
Kurjen piispanaikana järjestettiin vuonna 1514 arkkipiispa Jaakko Ulfinpojan läsnä ollessa piispa Hemmingin autuaaksi julistaminen, joka oli Suomessa ainutlaatuinen juhlatilaisuus. Muuten Kurjen tiedetään tehneen käräjämatkoja hiippakunnassaan perustaen uusia kirkkoja ja koristellen vanhoja kirkkoja maalauksilla.
Ajan valtiollisissa riitakysymyksissä hän oli Sten Sturen ja Ruotsin kansallisen puolueen uskollisena ystävänä unionihanketta vastaan. Hän ei saapunut Kristian II:n kruunaukseen Tukholmaan ja vältti näin Tukholman verilöylyn.
Arvid Kurki avusti Niilo Arvinpoikaa väellä, tykeillä ja muilla sotilastarpeilla, kun tämä nosti kapinan Kustaa Vaasan puolesta Suomessa. Mutta kun keväällä 1522 onni kääntyi tanskalaisten puolelle, täytyi Kurjen paeta ensin Närpiöön ja sieltä laivalla Ruotsin puolelle. Laiva kuitenkin upposi Öregrundin ulkopuolella ja Kurki seurueineen hukkui.
Kurjen jälkeen seuraava suomalainen, Teemu Sippo, vihittiin katolisen kirkon piispanvirkaan Suomeen vasta vuonna 2009.
Martti Skytte

Martti Skytte (n. 1480 Hauho – 30. joulukuuta 1550 Turku) toimi Turun piispana vuosina 1528–1550, siirtymävaiheessa katolisesta kristinuskosta luterilaiseen kirkkoon. Ennen piispanvihkimystään Skytte toimi dominikaaniveljenä. Skytten nimitti tehtäväänsä Kustaa Vaasa. Hänen valintansa oli vailla paavin hyväksyntää, samoin kuin häntä edeltäneen Svenoniuksen. Skytteä kutsutaan joskus Suomen keskiajan viimeiseksi katoliseksi piispaksi, vaikka varsinainen paavin vahvistama viimeinen piispa oli Arvid Kurki. Piispana Skytte edisti reformaatiota maltillisesti muun muassa lähetämällä pappiskandidaatteja Wittenbergiin.
Paavali Juusten kertoo piispainkronikassaan, että Martti Skytten aikana papiston asema alkoi heiketä erilaisten kruunun rasitteiden vuoksi. Yksityiset ja nurkkamessut lakkautettiin, vihkivesi, tuhkan ja palmunoksien pyhittäminen poistettiin ja kirkkolaulua muutettiin. Messu vietettiin ensimmäisen kerran ruotsiksi Turun tuomiokirkossa, ja vuoden 1540 paikkeilla poistettiin myös paavillinen öljy ja mirha. 
Mikael Agricola toimi Skytten apulaisena tämän viimeisinä vuosina. Skytte kuoli 30.12.1550, ja hänet haudattiin Turun tuomiokirkkoon Pyhän Ruumiin kuoriin. Skytten patsas sijaitsee Hauholla, missä sijaitsi myös Skytten kotitila Kyttälä.
Pietari Follingius

Pietari Follingius (Petrus Nicolai Follingius, k. 1565) toimi Turun piispana Mikael Agricolan jälkeen vuosina 1558–1563 ja tämän jälkeen Tallinnan piispana vuonna 1565. 
Follingius oli kotoisin Itä-Götanmaalta. Hän oli toiminut ennen Turkuun tuloaan Linköpingin koulun rehtorina vuodesta 1545. Follingius oli ensimmäinen ruotsalainen Turun piispa pitkään aikaan. Hän ei saavuttanut ilmeisesti papiston luottamusta, koska oli ummikko. Ruotsin kuningas Eerik XIV erotti Follingiuksen vuonna 1563 Juhana-herttuan kukistumisen jälkeen, koska hän epäili Follingiuksen kannattavan Juhanaa. Tästä huolimatta Eerik nimitti Follingiuksen Tallinnan piispaksi vuonna 1565. Follingius kuoli ennen kuin matkusti Tallinnaan.
Ericus Erici Sorolainen

Ericus Erici (Eerik) Sorolainen (n. 1546–1625) toimi Turun piispana vuosina 1583–1625. Hän toimi myös Viipurin piispana vuoteen 1618. Hän toimi puheenjohtajana vuonna 1602 asetetussa Raamatun suomennoskomiteassa. Komitean kääntämä Raamattu jäi aluksi vain käsikirjoitukseksi, ja se painettiin vasta vuonna 1642.
Sorolainen oli suvaitsevainen ja sovitteleva piispa, joka hyväksyi Juhana III:n vaatiman katolisvivahteisen liturgian, mutta piti tiukasti kiinni luterilaisen opin peruskysymyksistä. Sorolaisen myöntyväisyydestä johtui, että Juhana III:n punainen kirja tuli käyttöön Suomessa ja että Sorolainen joutui Kaarle-herttuan epäsuosioon. Tämän vuoksi hän oli vangittuna vuonna 1599 ja hänet pidätettiin virasta vuonna 1605. Sorolainen oli kuitenkin vahvasti luterilaisuuden kannalla. Hän kuoli huhtikuussa 1625, ja hänet haudattiin Turun tuomiokirkon pääkuoriin. Eerik Sorolaisen mukaan on nimetty Erik Sorolaisentie Laitilassa sekä Sorolaisenkatu Turussa.
Suku.
Piispan perheessä eläneen tarinan tai perimätiedon mukaan suku oli aatelinen ja alunperin kotoisin Unkarista ja oli tullut Suomeen Liivinmaan kautta. Sukunimeksi mainitaan "Brandinus". Tarinan pääpiirteet ovat säilyneet osana kirjettä, jonka piispan poika on lähettänyt ulkomailta isälleen.
Teokset.
Suomen kirkollisen elämän kehityksessä uskonpuhdistuksen kausi huipentui ja päättyi Sorolaisen aikana. Hänen kirjallinen työnsä liittyi niihin julkaisuihin, jotka muodostivat kirkollisen elämän pohjan. Sorolaisen pääteokset ovat:
Sorolaisen kirjoittama postilla oli Suomen ensimmäinen postilla eli kirkkovuoden mukaisten evankeliumitekstien selitysteos ja saarnakirja, joka oli tarkoitettu ensisijaisesti pappien käyttöön. Se on vaikuttanut merkittävästi suomen kirjakielen kehitykseen ja omaperäisen kielen käyttöön. Sorolaisen kirjakieleen ottamia sanoja saattavat olla "asianhaara, elämäkerta, epäluulo, lahkokunta, sielunpaimen" ja "välikappale".
Postillan ensimmäinen osa sisälsi evankeliumitekstejä käsittelevät saarnat ensimmäisestä adventtisunnuntaista helluntaihin sekä pyhimysjuhliin liittyvät saarnat Andreaksen päivästä Marian ilmestyspäivään saakka. Toinen osa sisälsi saarnat kolminaisuudenpäivästä kirkkovuoden loppuun sekä pyhimysjuhlat pyhäinpäivään saakka. Postillasta on otettu näköispainos vuonna 1988.
Eugen Sänger

Eugen Sänger (22. syyskuuta 1905 Prisecnice – 10. helmikuuta 1964 Berliini) oli itävaltalaista sukua oleva lentokoneinsinööri, joka on tunnetuin panoksestaan sukkulatekniikan ja patopainemoottorin kehittämisessä.
Elämäkerta.
Eugen Sänger syntyi Itävalta-Unkariin kuuluneessa Prisecnicen kaupungissa, joka on nykyisen Tšekin tasavallan alueella. Hän alkoi opiskella Grazin ja Wienin teknillisissä yliopistoissa rakennusinsinööriksi, mutta luettuaan Hermann Oberthin kirjan "Die Rakete zu den Planetenräumen" ("Raketilla planeettojen väliseen avaruuteen") siirtyi opiskelemaan lentotekniikkaa. Hän liittyi Saksan amatöörirakettiharrastajiin (Verein für Raumschiffahrt eli VfR). 
Sängerin diplomityöaiheeksi raketti ei kelvannut. Hän valmistui tehden diplomityönsä siiven tukipalkeista. Sänger julkaisi hylätyn diplomityönsä vuonna 1933 nimellä "Raketenflugtechnik". 1935–1936 hän kirjoitti artikkeleita raketeista itävaltalaiseen Flug-lehteen, joka sai Saksan ilmailuministeriön (RML) kiinnostumaan hänestä, koska rakettilentokoneella voisi olla sotilaallista käyttöä.
Sänger alkoi johtaa rakettien kehitysryhmää Lüneburger Heide-alueella vuonna 1936, natsi-Saksan ilmavoimien Luftwaffen tutkimuskeskuksessa. Saksan armeijalla oli oma rakettitutkimuslaitoksensa Peenemündessä. Sänger suunnitteli tuolloin avaruussukkulan tai avaruuslentokoneen kaltaisen Silbervogel-aluksen. Sen aerodynaaminen nostovoima syntyisi osittain aluksen rungon eikä pelkästään siipien avulla. Sängeriä avusti matemaatikko Irene Bredt, josta tuli hänen vaimonsa. Sänger suunnitteli myös rakettimoottoreita, joiden työntövoima oli yli 1 MN. 
Vuonna 1942 RLM siirsi Sängerin "Deutschen Versuchsanstalt für Segelflug" -organisaatioon tutkimaan patopainemoottoria. Silbervogel-suunnitelma julkaistiin pienenä salaisena painoksena, jota jaettiin korkeille upseereille ja virkamiehille. Toteutusvaiheeseen projektia ei saatu. 
Sodan jälkeen Sänger kutsuttiin työskentelemään Ranskaan, jossa hän perusti vuonna 1949 Fédération Astronautique-järjestön. Neuvostoliitto pyrki tänä aikana rekrytoimaan hänet.
Vuonna 1954 Sänger palasi Saksaan ja johti Stuttgartissa rakettitutkimusinstituuttia. 1961–1963 hän toimi Junkersin lentokonetehtaalla konsulttina suunnitellen patopainemoottorilla toimivaa avaruuslentokonetta. Sänger tutki myös fotonityöntöjärjestelmiä, muun muassa aurinkopurjetta keinona matkustaa hyvin pitkiä matkoja avaruudessa.
Hänen Silbervogel-suunnitelmallaan oli ainakin esikuvan vaikutus X-15, Boeing X-20 Dyna-Soar ja STS-ohjelmiin.