tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Rämekauniainen

Rämekauniainen ("Phaenops formaneki") on jalokuoriaisten (Buprestidae) heimoon kuuluva kovakuoriaislaji. Rämekauniaisen tieteellinen lajinimi "formaneki" kunnioittaa tšekkiläistä entomologi Romuald Formánekia. Rämekauniainen on 6–10 millimetrin mittainen. Sen kuori on yleensä vihertävä mutta vivahtaa joskus pronssiin. Lajin levinneisyysalue kattaa alueita Ranskasta ja Espanjasta aina Mongoliaan ja Itä-Aasiaan asti. Suomessa se on melko harvinainen mutta on silti luokiteltu maassa alueellisesti elinvoimaiseksi lajiksi. Se elää pääasiassa männyllä ja joskus harvoin myös kuusella. Rämekauniaisen toukat kehittyvät aikuiseksi kahdessa vuodessa. Kuoriutuessaan puusta ulos ne jättävät siihen soikean ja kapean reiän, jonka korkeus on 3,5–4,5 ja leveys 1,8–2 millimetriä.
Daidalos (täsmennyssivu)

Daidalos (, ) voi viitata seuraaviin:
Daidalos Sikyonlainen

Daidalos Sikyonlainen (, ) oli antiikin kreikkalainen kuvanveistäjä, joka edusti klassisen kauden kuvanveistoa. Hän oli kotoisin Sikyonista ja toimi suunnilleen 400- ja 300-lukujen eaa. taitteessa.
Daidalos oli Patrokleen poika ja oppilas. Hänen ajoituksensa tunnetaan Plinius vanhemmalta, joka sijoitti hänet 95. olympiadin aikaan eli vuoteen 400 eaa. Daidalos teki pronssiveistoksia, ja muun muassa veistoksen, jonka elisläiset sijoittivat Olympian lehtoon voitettuaan spartalaiset vuosien 401–399 eaa. sodassa. Tämän lisäksi Daidalos teki useita urheilijoita esittäneitä patsaita ja muita töitä.
Borislav Stanković

Borislav ”Bora” Stanković (9. heinäkuuta 1925 Bihać, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta – 20. maaliskuuta 2020 Belgrad) oli jugoslavialainen, sittemmin serbialainen koripalloilija, koripallovalmentaja ja urheiluvaikuttaja. Hän toimi kansainvälisen koripalloliiton pääsihteerinä vuodet 1976–2002.
Ura.
Koripalloilijana Stanković voitti KK Crvena zvezdassa Jugoslavian mestaruuden vuosina 1946 ja 1947 ja kuului Jugoslavian miesten maajoukkueeseen vuosina 1949–1953 yhteensä 36 ottelussa osallistuen muun muassa vuoden 1950 MM-kilpailuihin ja vuoden 1953 EM-kilpailuihin. Koripallovalmentajana hän valmensi OKK Belgradin Jugoslavian mestaruuteen vuosina 1958, 1960, 1962 ja 1965 sekä Pallacanestro Cantùn Italian mestaruuteen vuonna 1968.
Stanković toimi pitkään erilaisissa tehtävissä muun muassa kansainvälisessä olympiakomiteassa ja oli kansainvälisen koripalloliiton pääsihteeri vuodet 1976–2002. Stanković oli valvomassa kolmen pisteen heiton viivan käyttöönottoa kansainvälisesti ja myötävaikutti NBA- ja muiden ammattilaispelaajien oikeuteen osallistua kesäolympialaisiin. Hänet on nimetty sekä Naismith Memorial Basketball Hall of Fameen että FIBA Hall of Fameen. Stanković kuoli Belgradissa 94-vuotiaana 20. maaliskuuta 2020.
Dipoinos ja Skyllis

Dipoinos (, ) ja Skyllis (, ) olivat kaksi antiikin kreikkalaista kuvanveistäjää, jotka edustivat arkaaisen kauden kuvanveistoa. He toimivat noin vuoden 580 eaa. tienoilla.
Dipoinos ja Skyllis olivat hyvin varhaisia kuvanveistäjiä, ja edustivat niin kutsuttua Daidaloksen kuvanveistoa. Heidät mainitaan antiikin lähteissä aina yhdessä. Pausanias sanoo heidän olleen Daidaloksen oppilaita ja joidenkin mukaan hänen poikiaan. Dipoinos ja Skyllis ovat kuitenkin todennäköisesti historiallisia henkilöitä, siinä missä Daidalos on ennen kaikkea mytologian hahmo, ja he ajoittuvat ennemmin Daidaloksen kuvanveiston loppu- kuin alkuvaiheeseen.
Plinius vanhemman mukaan Dipoinos ja Skyllis olivat kotoisin Kreetalta. Hän ajoitti nämä 50. olympiadiin eli noin vuoteen 580 eaa. Kreetalta he siirtyivät Sikyoniin, joka oli pitkään kreikkalaisen kuvanveiston tärkeimpiä keskuksia. Siellä he ryhtyivät tekemään joitakin jumalia esittäneitä patsaita. Ennen niiden valmistumista he kuitenkin siirtyivät Aitoliaan valittaen joistakin kohtaamistaan vääryyksistä. Sikyonia iski heti tämän jälkeen kuivuus ja nälänhätä. Delfoin oraakkeli antoi neuvon, että nämä päättyisivät vasta kun Dipoinos ja Skyllis saattaisivat jumalpatsaansa valmiiksi. Sikyonlaiset saivat heidät takaisin suurilla lupauksilla ja lahjoilla. Kyseiset kuvapatsaat esittivät Apollonia, Artemista, Heraklesta ja Athenea. Näin koko ryhmä esitti mahdollisesti Delfoin kolmijalan ryöstöä.
Pliniuksen mukaan Dipoinoksen veistoksia oli erityisesti Ambrakiassa, Argoksessa ja Kleonaissa. Hän sanoo heidän myös olleen ensimmäisiä, jotka tekivät veistoksia marmorista, ja käyttäneen valkoista paroslaista marmoria. Pausanias mainitsee heidän veistoksistaan Kleonaissa olleen Athenen patsaan, ja Argoksessa Kastorin ja Polydeukeen ja näiden vaimojen Hilaeiran ja Foiben sekä poikien Anaksiksen ja Mnasinuksen patsaat. Jälkimmäinen ryhmä oli tehty eebenpuusta ja norsunluusta. Klemens Aleksandrialainen mainitsee lisäksi Herakleen patsaan Tirynsissä ja Artemis Munykhian patsaan Sikyonissa.
Pausaniaan mukaan Dipoinoksen ja Skylliksen oppilaita olivat Tektaios, Angelion, Learkhos Rhegionlainen, Doksykleidas ja hänen veljensä Medon sekä Dontas ja Theokles.
Tetjana Prorotšenko

Tetjana Vasylivna Prorotšenko (myöh. Burakova, , , 15. maaliskuuta 1952 Osipenko, Ukrainan SNT – 11. maaliskuuta 2020) oli Neuvostoliittoa edustanut pikajuoksija ja olympiavoittaja.
Prorotšenko voitti 4×400 metrin viestijuoksussa olympiakultaa Moskovassa 1980 ja EM-hopeaa Prahassa 1978. 4×100 metrin viestissä hän voitti olympiapronssia Montréalissa 1976. Lisäksi hän sijoittui Montréalissa 200 metrillä kuudenneksi. Vuonna 1979 hän kuului Neuvostoliiton pitkän viestin maailmanennätyksen tehneeseen joukkueeseen. Prorotšenko avioitui pikajuoksun olympiavoittaja Viktor Burakovin kanssa. Hän kuoli syöpää sairastettuaan 67-vuotiaana 11. maaliskuuta 2020.
Shijōnawate

Shijōnawate () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Osakan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin itäosassa Ikomavuorilla ja Osakan tasangon itäreunalla. Idässä se rajautuu Naran prefektuuriin. Shijōnawatessa on 55 716 asukasta (helmikuussa 2020) ja sen pinta-ala on 18,69 neliökilometriä.
Shijōnawate tunnetaan pohjoisen ja eteläisen hovin kaudella käydystä Shijōnawaten taistelusta. Kylän nimenä Shijōnawatea alettiin käyttää vasta sen jälkeen, kun Shijōnawate-jinjan šintolainen pyhäkkö oli perustettu Meiji-kaudella. Se on omistettu muun muassa Kusunoki Masatsuralle. Paikkakunta kehittyi liikennereittien solmukohtaan. Sittemmin se on kasvanut Osakan lähiönä ja sinne on sijoittunut muun muassa pienimittakaavaista kone-, metalli- ja tekstiiliteollisuutta. Alavilla alueilla viljellään vihanneksia. Kaupunkioikeudet Shijōnawatelle myönnettiin vuonna 1970.
Osa kaupungin vuoristoalueista kuuluu Kongō-Ikoma-Kisenin puolikansallispuistoon. Shijōnawatea palvelee JR Nishi-Nihonin Katamachi-linja eli Gakkentoshi-linja.
Luettelo Koiviston Auton linja-autokalustosta

 
Luettelo Koiviston Auton linja-autokalustosta käsittää tiedot Koiviston Auton ja sen tytäryhtiöiden käytössä olevista linja-autoista. Paikallisliikenteen ja seutu- ja kaukoliikenteen autot ovat eri luetteloissa.
Paikallisliikenne.
Kesällä 2022 Koiviston Autolla oli käytössään seuraavia paikallisliikenteen linja-autoja:
Seutu- ja kaukoliikenne.
Joulukuussa 2021 Koiviston Autolla oli käytössä seuraavia seutu- ja kaukoliikenteen linja-autoja:
Takaishi

Takaishi () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Osakan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin eteläosassa Osakanlahden rannikolla Sakain kaupungin eteläpuolella. Kaupungin alue on alavaa Izumin rannikkotasankoa. Takaishissa on 57 875 asukasta (vuonna 2019) ja sen pinta-ala on 11,30 neliökilometriä.
Takaishi on vanhaa maanviljelyaluetta. Historiallisesti se tunnettiin kauniista rannikostaan mäntyineen ja valkoisine hiekkarantoineen, joita kuvaillaan myös runoudessa. 1900-luvun alkupuolella, rautatien valmistumisen jälkeen, Takaishi kehittyi varakkaana Osakan esikaupunkialueena. 1960-luvulta lähtien se kuitenkin kasvoi nopeasti teollisuuskaupungiksi ja menetti luonnonrantansa rannikolle rakennetun öljyteollisuuden kombinaatin myötä. Alkuvaiheessa teollisuus toi mukanaan myös pahoja saasteita, joiden aiheuttamat haitat ovat sittemmin vähentyneet. Kaupunkioikeudet Takaishille myönnettiin vuonna 1966. Sisämaassa on lähinnä asuinalueita.
Takaishin nähtävyyksiin kuuluu Osakan prefektuurin hallinnoima Hamaderan puisto. Takaishia palvelevat JR Nishi-Nihonin Hanwa-linja sekä Nankai-rautateiden Nankai-päälinja ja sen sivuhaara Takashinohama-linja.
Ernesto Hoost

 
Ernesto Hoost (s. 11. heinäkuuta 1965 Heemskerk) on hollantilainen potkunyrkkeilijä. Hän on nelinkertainen K-1 mestari, jota pidetään potkunyrkkeilyssä yhtenä parhaimpana raskaansarjan ottelijana yhdessä Peter Aerts, Remy Bonjaskyn, Andy Hugin, Mirko Filipovićin ja Semmy Schiltin kanssa.
Peugeot Landtrek

Peugeot Landtrek on Peugeot’n vuodesta 2020 lähtien valmistama lava-automalli, joka korvasi Peugeot Pick Upin. Se on kehitetty yhteistyössä Groupe PSA:n kiinalaisen yhteistyökumppanin Changan Automobilen kanssa, ja auto perustuukin samaan perusrakenteeseen kuin Changan Kaicene F70. Landtrekia myydään Etelä-Amerikassa ja Saharan eteläpuolisen Afrikan maissa, muttei lainkaan Euroopan markkinoilla. Vuonna 2024 malli tuli myyntiin Brasiliassa ja Algeriassa nimellä Fiat Titano, Meksikossa puolestaan Ram 1200 -nimisenä. 
Moottorivaihtoehtoina ovat 1,9-litrainen (150 hv) dieselmoottori ja 2,4-litrainen (210 hv) bensiinimoottori. Molempien moottorien yhtyeydessä on vakiona kuusivaihteinen manuaalivaihteisto, mutta bensiinimoottorin yhteyteen on saatavana myös kuusiportainen automaattivaiheisto. Vetotapana on takaveto tai neliveto.
Tyrone Spong

Tyrone Clinton Spong (s. 3. syyskuuta 1985 Paramaribo, Suriname) on surinamelais-alankomaalainen nyrkkeilijä ja potkunyrkkeilijä. Hän on voittanut muun muassa alemman raskaansarjan mestaruuden WFCA-organisaatiossa ja It's Showtimen 95 kg mestari vuonna 2008. Hän voitti Glory 95kg -slam-turnauksen 2013.
Potkunyrkkeily.
It's Showtime (2008–2012).
Spong otteli aiemmin It's Showtimessa puolustettuaan maaliskuussa 2008 WFCA:n mestaruuttaan. Hän otteli suoraan seuraavassa ottelussa 95 kiloisten sarjan mestaruudesta Zabit Samedovia vastaan. Ottelu käytiin 29. marraskuuta 2008 "It's Showtime 2008 Eindhoven" -tapahtumassa, jossa Spong voitti mestaruuden tuomariäänin.
Toukokuussa 2009 Spong kohtasi ei-mestaruusottelussa Attila Karacsin, jonka Spong voitti hajaäänin.
Spong ilmoitti tammikuussa 2011 luopuneensa mestaruudestaan siirtyessään raskaaseensarjaan ja palasi toukokuussa 2011 It's Showtimeen, jolloin hän kohtasi Igor Mihaljevicin "It's Showtime 2011 Lyon" -tapahtumassa. Spong voitti ottelun tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä osuttuaan vastustajaansa polvella. Kesäkuussa hän kohtasi Loren Javier Jorgen "It's Showtime Madrid 2011" -tapahtumassa, joka päättyi Spongin voittoon tuomariäänin.
Tammikuussa 2012 Spong kohtasi entisen It's Showtimen 85 kiloisten mestarin Melvin Manhoefin "It's Showtime 2012 in Leeuwarden" -tapahtumassa. Hän voitti ottelun tuomariäänin. Kesäkuun lopussa Spong otteli vielä Peter Aertsia vastaan Belgiassa. Hän voitti ottelun tyrmäyksellä kolmannessa erässä. Ottelu jäi myös viimeiseksi organisaatiossa, kun It's Showtime myytiin Glorylle.
Igor Matovič

Igor Matovič (s. 11. toukokuuta 1973 Trnava, Tšekkoslovakia) on slovakialainen poliitikko, joka toimi Slovakian pääministerinä vuosina 2020–2021. Hän oli ennen poliittista uraansa liikemies.
Maaliskuussa 2021 Matovič joutui eroamaan virastaan tilattuaan venäläistä Sputnik V -koronavirusrokotetta. Matovičia oltiin jo aiemmin kritisoitu koronaepidemian huonosta hoitamisesta. Uudeksi pääministeriksi nousi Matovičin hallituksessa talousministerinä toiminut Eduard Heger. Matovič jatkaa Hegerin hallituksen talousministerinä.
Matovič perusti Tavalliset ihmiset -puolueen vuonna 2010. Puolue tunnetaan erityisesti korruptiota vastustavasta linjastaan. Hän nousi heti puolueen perustamisvuonna Slovakian parlamenttiin.
Matovič tunnetaan politiikassa provokatiivisesta ja poliittisesti epäkorrektista esiintymisestään. Vuonna 2010 tukeakseen kansanedustajien rikosoikeudellista koskemattomuutta rajoittavaa kansanäänestystä hän pysäköi autonsa tahallisesti keskelle kävelykatua Bratislavassa. Kun poliisit ja hinausauto tulivat paikalle, Matovič todisti olevansa kansanedustaja, siksi hänet Slovakian sen hetkisen lain mukaan jätetettiin rankaisematta. Vuonna 2012 Matovič teki julkisesti valheenpaljastuskokeen todistaakseen, että hän ei ole ottanut lahjuksia vastaan. Matovič kehotti samalla myös muita parlamentin jäseniä tekemään saman kokeen. Suurin osa parlamentin jäsenistä kuitenkin kieltäytyi ja piti Matovičin ehdotusta loukkaavana.
Brillat-Savarin (juusto)

Brillat-Savarin on ranskalainen lehmänmaitojuusto.
Brillat-Savarin -juuston kehittivät ranskalaiset juustonvalmistajat Pierre Androuët ja hänen poikansa Henri Androuët 1930-luvulla. Juusto pohjautui jo 1890-luvulla luodulle Excelsior-juuston pohjalle. Nimensä uusi juusto sai ranskalaisen juristin ja poliitikon Jean Anthelme Brillat-Savarinin mukaan. Brillat-Savarinin teosta "La Physiologie du goût" pidetään gastronomian perusteoksena. Oikeudet juuston nimeen on sittemmin myyty ja nykyisin sitä valmistavat useammat eri tahot Normandian ja Île-de-Francen alueilla.
Brillat-Savarin valmistetaan pastöroidusta lehmänmaidosta. Brillat-Savarin on niin sanotusti kolmoiskermainen ja siitä noin 75 % on maitorasvaa. Juusto kypsyy neljjän viikon ajan ja valmiit juustotahkot ovat leveydeltään noin 13 cm ja korkeudeltaan 4–5 cm. Juuston kuori on valkoinen ja siinä kasvaa hometta "Penicillium camemberti". Rakenteeltaan juusto on keskipehmeää muistuttaen hieman voita. Makua on kuvailtu voimakkaaksi, happamaksi ja sienimäiseksi. Sitä voidaan tarjoilla esimerkiksi kuohuviinien tai kevytoluiden kera.
Petteri Kaniini (elokuva)

Petteri Kaniini () on vuonna 2018 julkaistu australialais-brittiläis-yhdysvaltalainen seikkailuelokuva, joka perustuu Beatrix Potterin lastenkirjoihin.
Ääninäyttelijät.
Antti L.J. Pääkkönen ...Petteri kaniini
Raili Raitala ...Bea
Markus Niemi ...Tuomas Vänskä
Alina Tomnikov ...Kuhnastelija
Pihla Penttinen ...Nykerönenä
Essi Hellén ...Töpöhäntä
Jarkko Niemi ...Penna Pupu
Wanda Dubiel ...Johtaja
Matti Onnismaa ...Herra Vänskä
Sanna Stellan ...Betty
Kari Ketonen ...Chris
Joonas Nordman ...Phill
Katja Sirkiä ...Janelle, sivuäänet
Katja Aakkula ...Rosina Ankkanen, sivuäänet
Kaisa Pylkkänen ...Siiri Sipinen
Paavo Kerosuo ...Mauro, sivuäänet
Pasi Ruohonen ...Pauli Possu, Herra Reponen, Petterin isä, sivuäänet
Roope Salminen ...Joonas, sivuäänet
Heljä Heikkinen ...Sarabeth, sivuäänet
Carla Rindell ...Petterin äiti, sivuäänet
Petri Hanttu ...Jeremias Rimppakinttu, sivuäänet
Tuukka Leppänen ...Mauri Mäyrä, sivuäänet
Sampo Kovalainen ...sivuäänet
Luca Vieri ...sivuäänet
Vilppu Uusitalo ...sivuäänet
Ofelia Hanttu ...sivuäänet
Pinja Hanski ...sivuäänet
Vili Orava ...sivuäänet
Petrus Kähkönen ...sivuäänet
Ilkka Villi ...sivuäänet
Kvanttipistenäyttö

Kvanttipistenäyttö (QLED, ) on näyttölaite, jonka kuva tuotetaan kvanttipisteiden avulla. Ne ovat pieniä muutaman nanometrin kokoisia puolijohdeosasia, joilla on kvanttimekaanisia sähköisiä ja optisia ominaisuuksia, jotka poikkeavat suurempien puolijohdeosasten ominaisuuksista. Kvanttipisteiden etuna on erittäin hyvä kuvan laatu. Marraskuussa 2014 ainoa kvanttipistenäyttöjen valmistaja oli Sony. 2015 Philips toi markkinoille ensimmäisen kvanttipistenäytöllisen tietokonenäytön Philips 276E6ADS. Kvanttipisteiden idea on ollut kyky absorboida valoa ja heijastaa tietyllä taajuudella, jolloin ei tarvita erilaisia värisuodattimia kuten perinteisissä OLED- ja LCD-näytöissä. QDEL-näytössä pisteet toimivat valonlähteenä.
QDEL (, myös nimellä NanoLED) eroaa QLEDistä siten, ettei se tarvitse taustavaloa, vaan pisteet ovat valonlähde. QDEL-näyttöjen ennakoidaan pystyvän laajempaan väriskaalaan kuin QD-OLED-näytöt (). QDEL tunnettiin myös nimellä QLED ennen kuin Samsung otti termin käyttöön. Muissa yhteyksissä QDEL:iin viitataan termeillä QD-EL, QD-LED tai EL-QD. Valmistaja Nanosys tähtää kaupalliseen saatavuuteen vuonna 2026. Tekniikka tarvitsee vähemmän osia ja kerroksia kuin OLED, jonka myötä hinnat olisivat alhaisemmat ja elinikä pidempi. Sharpin ja Nanosysin prototyyppi on kehittynyt asteelle, jossa valmistusta ei enää tarvitse tehdä tyhjiössä, joka helpottaa valmistuskustannuksissa.
Johannes Henrik Tauber Fibiger

Johannes Henrik Tauber Fibiger, kirjailijanimi Diodoros, (1821–1897) oli tanskalainen runoilija ja pappi.
Fibiger kirjoitti raamatunaiheiset näytelmät "Jeftan tytär" (1849) ja "Johannes Kastaja" (1857) sekä lyyrisiä runoja (1884). Syvämietteinen mystiikka, seassa järkeileviä aineksia ja muodon jäykkyys ovat hänen taiteensa ominaisuuksia. Hänen kasvattipoikansa Karl Gjellerup julkaisi lyhennettynä hänen kiinnostavan omaelämäkertansa "Mit liv og levned" (1898). Maininnan arvoinen on myös "Omrids af den finske hedentro" (1853).
Vincenzo da Filicaia

Vincenzo da Filicaia (1642–1707) oli italialainen runoilija. Hän eli köyhänä ja syrjässä, kunnes Ruotsin kuningatar Kristiina alkoi suosia häntä ja Cosimo III nimitti hänet senaattoriksi ja sittemmin Volterran ja Pisan maaherraksi. Sotatapahtumat turkkilaisten piirittäessä 1683 Wieniä saivat Filicaian kirjoittamaan viisi kuuluisaa canzonea, joilla on yleisinhimillinen merkitys ja jotka tervehtivät Euroopan pelastumista joutumasta turkkilaisten valtaan. Kaunein niistä on se, joka ylistää Wienin pelastajaa Juhana III Sobieskia. Espanjan perintösodat ja ulkomaan sotajoukkojen raastama Italia antoivat Filicaialle aiheita uusiin isänmaallisiin runoihin. Kuuluisia ovat hänen sonettinsa ja canzonensa Italialle, jolle hän lausuu katkeria nuhdesanoja. Filicaia kirjoitti myös yksinkertaisia mutta vaikuttavia hengellisiä runoja.
Nukkasara

Nukkasara ("Carex tomentosa") on sarakasvien (Cyperaceae) heimoon kuuluva kasvilaji. Se on mätästävä ja keskisuureksi kasvava saralaji, jolla on erilliset hede- ja emitähkät. Nukkasara muistuttaa jokapaikansaraa ("Carex nigra"), mutta lajit ovat erotettavissa toisistaan pullakoiden ulkonäön perusteella. Nukkasara muistuttaa pullakoidensa perusteella jonkin verran myös kevätsaraa ("Carex caryophyllea") ja kanervisaraa ("Carex ericetorum"), mutta nämä lajit ovat erotettavissa nukkasarasta selvästi pienemmän kokonsa, erilaisten lehtiensä sekä pienempien emitähkiensä perusteella.
Nukkasaran varret ovat pystyjä ja lehtien tyvitupet ovat tummanruskeita. Lehdet ovat harmaanvihreitä, tasaisia ja melko kapeita. Kukinnon tukilehti on melko lyhyt. Kukinto koostuu yhdestä hedetähkästä sekä yhdestä tai kahdesta emitähkästä. Emitähkät ovat lyhyensoikeita. Tähkäsuomut ovat tummanruskeita ja niissä on vihreä keskisuoni. Pullakot ovat tiiviisti karvapeitteisiä. Emikukat ovat kolmiluottisia.
Nukkasara kasvaa kosteilla, kalkkipitoisilla niityillä ja kasvaa kasvupaikoillaan usein runsaana. Euroopassa nukkasaraa tavataan laajalti Pyreneiltä Balkanille asti. Nukkasaraa ei kasva Suomessa, mutta sitä tavataan Ruotsissa ja Virossa. Aasiassa nukkasaraa tavataan lähinnä Venäjän Aasian puoleisissa osissa.
Nukkasaran tieteellisen nimen lajinimi ("tomentosa") tulee latinan sanasta "tomentosus" (suom. tiheäkarvainen) ja viittaa pullakoiden karvoitukseen.
Yasothon (provinssi)

Yasothon () on provinssi Isanin alueella Thaimaan koillisosassa. Provinssin pinta-ala on 4 162 km² ja asukasluku 540 267 (2012). Alueen hallinnollinen keskus on Yasothon.
Eliel Levón

Edvard Eliel Levón (6. toukokuuta 1854 Ylitornio – 28. maaliskuuta 1940 Kuortane) oli Vaasan lyseon ensimmäinen, pitkäaikainen rehtori. 
Hänen isänsä oli kappalainen Edvard Leonhard Levón, äitinsä Selma Karolina Londicer. Eliel Levón oli vuodesta 1881 avioliitossa Elin Henrika Wegeliuksen kanssa. Kauppaneuvos August Alexander Levón oli Eliel Levónin setä.
Eliel Levón tuli ylioppilaaksi Oulun ruotsinkielisestä alkeisopistosta vuonna 1872. Tämän jälkeen hän muutti vanhempiensa kotikaupunkiin Vaasaan ja toimi Vaasan ala-alkeiskoulun apulaisopettajana vuosina 1872 – 1873. Opiskelunsa Helsingin yliopistossa Levón aloitti syksyllä 1873 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1877. Hän työskenteli latinan kielen vt. kollegana Hämeenlinnan normaalilyseossa 1877 – 1879 ja saman koulun latinan ja kreikan vt. lehtorina 1879 – 1880. 
Vaasaan perustettiin keväällä 1880 Vaasan suomenkielinen yksityislyseo, Etelä-Pohjanmaan ensimmäinen suomenkielinen oppikoulu. Eliel Levón haki ja tuli valituksi koulun (ainoaksi) opettajaksi ja samalla sen johtajaksi. Ensimmäisenä vuonna Levón joutui opettamaan peräti kuutta ainetta, mutta koulun opettajamäärän kasvaessa hän pääsi keskittymään varsinaisiin aineisiinsa ruotsiin ja latinaan. Koulun nimi muuttui ajan mittaan, mutta tuli tunnetuksi Vaasan lyseona. Eliel Levón sai vasta 1898 nimityksen lyseon rehtorin virkaan, mutta käytännössä hän johti koulua vuosina 1880–1920.
Eliel Levón oli opettajana ja rehtorina hyvin arvostettu. Jalmari Lahdensuo toteaa lyseon 50-vuotisjulkaisussa vuonna 1930: ”Rehtorin tunnilla vallitsi kuri ja järjestys. - - - Rehtorin tunnilla osattiin läksyt. - - - Rehtorin tunnilla ei harjoitettu vilppiä. - - - Poikain tähden ja puolesta! Siinä meidän rehtorimme näkymätön vaalilause.” 
Rehtori Levónin 75-vuotispäivänä 1929 sanomalehti "Ilkka" ylisti hänen toimintaansa suomalaisen oppikoulun johtajana keskellä ”ruotsalaisinta seutua, ruotsalaista Vaasaa”. Rehtorin oli taloudellisten vaikeuksien takia pakko kääntyä toisinaan maakunnan puoleen apua anoen tai pyytää valtiolta avustusta tai koulun ottamista valtion haltuun. "Ilkka" toteaa: ”Sitkeästi ponnistellen ja sovittaen hän järjesteli koulun niin taloudelliset vaikeudet kuin poliittisen ahdistuksen hetket.” Ansioittensa vuoksi Eliel Levón sai 1929 professorin arvon.
Levónin asemassa oleva mies ei voinut välttyä kunnallisilta ja kirkollisilta luottamustehtäviltä. Hän oli Vaasan kaupunginvaltuuston jäsen 1898 – 1907 sekä kirkkovaltuuston ja kirkkoneuvoston jäsen. Hän oli Vaasan suomalaisen yksityisen tyttökoulun perustajia, ja johtokunnan puheenjohtajuus oli hänen hoidettavanaan 1891 – 1901.
Eliel Levón oli ruotsinkielisestä kodista, mutta teki elämäntyönsä suomenkielisen koulutuksen hyväksi. Eliel ja vaimonsa Elin puhuivat keskenään ruotsia, mutta halusivat kasvattaa lapsensa ”isänmaallisessa, tosisuomalaisessa hengessä - - - mutta sellaisiksi, jotka eivät halveksi, vielä vähemmän vihaa ruotsin kieltä”.
Eliel ja Elin Levonilla oli viisi täysi-ikäiseksi päässyttä lasta. Jean Sibelius sävelsi kesällä 1902 entisen opettajansa Eliel Levónin tyttärille Ellille, Karinille ja Annalle kolmiäänisen laulun "Kotikaipaus".
Suolankerääjät

Suolankerääjät on sveitsiläis-intialainen Cinéma vérité -tyypin dokumenttielokuva joka kertoo suolanrikastamisesta perinteisillä menetelmillä haihduttamalla. Se on kuvattu Gujaratin osavaltiossa Intiassa. Elokuva on voittanut lukuisia palkintoja kansainvälisillä elokuvafestivaaleilla ja on esitetty muun muassa maailman suurimmilla International Documentary Film Festival Amsterdam festivaaleilla vuonna 2013.
Elokuva etenee verkkaiseen tahtiin. Cinéma vérité -lajityypille ominaisesti elokuvassa ei selosteta tapahtumia ja kuvausten kohteet eivät puhu suoraan kameralle vaan kamera vain kuvaa tapahtumia – ”tarkkailee”. Vallitseva ääni elokuvassa tulee vesipumpusta joka pumppaa vettä kaiken aikaa haihdutusaltaisiin joissa suolaa kiteytetään.
Elokuvan aavikko.
Vuosittain 40 000 intialaista muuttaa aavikolle Gujaratissa jossa he asuvat seuraavat kahdeksan kuukautta. He tekevät sinä aikana suolaa perinteisillä menetelmillä. Alue on tasainen auringon paahtama 5 000 neliökilometrin kokoinen loputon erämaa. Alueella on joka vuosi monsuunikausi jonka aikana heidän edellisenä vuotena tekemänsä suolakentät huuhtoutuvat pois ja alue muuttuu mereksi.
Juoni.
Sanabhai on ottanut lainan suolakauppiaalta jotta hän saa tehtyä 70 metriä syvän kaivon ja ostettua dieselöljyä pumppua varten. He kaivavat edellisen kauden lopussa haudatut työvälineet: pumpun ja letkut maasta. Tekevät uudestaan kaivon ja haihdutusaltaat jotka monsuunisade on tuhonnut ja alkavat työskentelemään haiduttaakseen vettä niin että suola rikastuu altaissa. Menetelmä on samanlainen mitä suolajärvissä tapahtuu luonnostaan. Suolan kiteytymiseen menee aikaa kuukausia ja se vaatii monia työvaiheita.
Alueella ei ole vettä ja sähköä. Säiliöauto tulee kerran viikossa tuomaan juomavettä josta he joutuvat maksamaan ja sähkö saadaan aggregaatilla. Aavikolla asumisensa aikana Sanabhain perheen lapsista kaksi käy kansalaisjärjestön avaamaa koulua minne he polkevat polkupyörillä tehtyään aamupäivän töitä haihdutusaltailla. Kun suola on puhtaan valkoista tulee suolakauppiaan kuorma-auto hakemaan sitä ja tarvikkeet haudataan saviseen maahan suojaan monsuunisateilta seuraavaa kautta varten.
Jan Ammann

Jan Ammann (s. 25. elokuuta 1975 Billerbeck, Nordrhein-Westfalen) on saksalainen laulaja ja musikaaliesiintyjä. Hänen äänialansa on korkea baritoni.
Ura.
Ammann opiskeli teatteritaiteita ja musiikkia Hochschule für Theater und Musik -oppilaitoksessa 1998–2001. Sen jälkeen on suorittanut näyttelijän- ja laulajanopintoja muun muassa Los Angelesissa ja Salzburgin Mozarteumissa. Ammannin varhaisia rooleja olivat Tonyn osa "West Side Storyssa" ja nimiosa musikaalissa "Ludwig II. – Sehnsucht nach dem Paradies". Vuosina 2008–2011 Ammann näytteli kreivi von Krolockia musikaalissa "Tanz der Vampire". Vuosina 2011–2013 hän teki Maxim de Winterin roolin musikaalissa "Rebecca".
Kuningas Ludvig II:n näytteleminen on ollut yksi Ammannin uran punaisia lankoja. Hän näytteli omintakeista hallitsijaa jo 25-vuotiaana edellämainitussa "Ludwig II" -musikaalissa ja edelleen 2005–2007 musikaalissa "Ludwig²". Vuonna 2017 Ammann näytteli Ludvigia musikaalissa "Ludwig² - Der König kommt zurück" ja vuosikymmenen lopulla hän näytteli jälleen nimiroolin musikaalissa "Ludwig²". Toistuva rooli on ollut myös tohtori Živago, jota Ammann on näytellyt Leipzigin oopperassa.
Ammann on konsertoinut 2000-luvun alusta alkaen sekä soolona että ryhmässä Musical Tenors, johon kuuluvat Ammannin lisäksi Christian Alexander Müller, Mark Seibert ja Patrick Stanke.
Ammannin levytyksiä ovat muun muassa albumit "Die größten Musicalhits aller Zeiten" (2016) ja "Jan Ammann - Best Of Live" (2020).
Ammann on saanut useita palkintoja säveltaiteellisista suorituksistaan, kuten parhaan musikaalinäyttelijän palkinnon tohtori Živagon roolistaan vuosina 2017 ja 2019.
Alex Wolff

Alexander Draper "Alex" Wolff (s. 1. marraskuuta 1997 Manhattan, New York, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä, ohjaaja, käsikirjoittaja ja muusikko.
Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa ' (2017), "Hereditary – pahan perintö" (2018), "Human Capital" (2019) ja ' (2019) sekä pääroolia Nickelodeon-sarjassa "The Naked Brothers Band" (2007–2009).
Tammenjalosoukko

Tammenjalosoukko ("Agrilus sulcicollis") on jalokuoriaisten (Buprestidae) heimoon ja jalosoukkojen ("Agrilus") sukuun kuuluva kovakuoriaislaji. Tammenjalosoukon tieteellinen lajinimi "sulcicollis" tulee latinan kielen sanoista sulcus (”ura”) ja collum (”niska”). Se on tavallisesti 6–8,5 millimetrin mittainen. Kuori on yleensä väritykseltään vihreä, kullanvihreä tai sinivihreä. Sen tuntosarvet ovat sisäpinnaltaan sahamaisen muotoisia. Lajin levinneisyys kattaa alueita Länsi-Euroopasta aina Kaukasukselle ja Pohjois-Euroopan eteläosista Italiaan asti. Suomessa laji on vakiintunut, mutta hyvin harvinainen, eläen pääosin maan lounaisosassa ja luokitellaan alueellisesti silmälläpidettäväksi lajiksi. Tammenjalosoukko lisääntyy tammen paksuissakin oksissa. Toukan kehitys kestää noin yhden vuoden. Aikuisia yksilöitä voi havaita kesäkuun puolivälistä heinäkuuhun asti.
The Marriage of Heaven and Hell Part I

The Marriage of Heaven and Hell Part I on Virgin Steelen kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 23. tammikuuta 1995.
Tallium(I)nitraatti

Tallium(I)nitraatti (TlNO3) on tallium- ja nitraatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Sitä voidaan käyttää muiden talliumyhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa tallium(I)nitraatti on väritöntä kiteistä ainetta. Se liukenee hyvin veteen ja liukoisuus kasvaa lämpötilan kasvaessa. Yhdiste on nitraateille tyypillisesti voimakas hapetin. Kuumennettaessa tallium(I)nitraattia yli 800 °C:n lämpötilaan hajoaa se tallium(I)oksidiksi ja typen oksideiksi. Aine on muiden talliumyhdisteiden tavoin erittäin myrkyllistä. Tallium(I)nitraatti voidaan hapettaa tallium(III)nitraatiksi. 
Tallium(I)nitraattia valmistetaan liuottamalla talliumia laimeaan typpihappoon.
2 Tl + 2 HNO3 → 2 TlNO3 + H2
Yhdistettä käytetään tallium(III)nitraatin ja tallium(III)oksidin valmistukseen sekä analyyttisen kemian reagenssina.
Notkosammakonsammal

Notkosammakonsammal eli kalkkiritvasammal ("Hygroamblystegium varium") on ritvasammalten (Amblystegiaceae) heimoon ja sammakonsammalten ("Hygroamblystegium") sukuun kuuluva lehtisammallaji. Sen lehdet ovat kahden millimetrin mittaisia ja 0,75 millimetriä leveitä. Lajia tavataan jokien ja purojen lähistöillä. Tylppälehtisenä se elää yleensä veden alla puiden juurilla tai purokivissä. Terävälehtiset yksilöt taas voivat kasvaa monenlaisilla paikoilla. Notkosammakonsammal on levinnyt Suomen eliömaakunnissa alueella Ahvenanmaasta Pohjois-Savoon ja Kainuusta Sompion Lappiin. Maailmanlaajuisesti sen levinneisyysalue kattaa Euroopan, Kaukasuksen sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikan.
Margareta Melin

Anna "Margareta" Melin, os. Giertz (s. 23. heinäkuuta 1935 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen kirjailija ja virsirunoilija.
Elämänvaiheet ja työ.
Melin on kotoisin tukholmalaisesta lääkäriperheestä. Hän opiskeli teologiaa Upsalassa 1955-60 ja on toiminut retriittiohjaajana, luennoitsijana, keskustelijana ja menotorina. Hän on asunut Jönköpingissä vuodesta 1967.
Keskeinen paikka hänen toiminnalleen on ollut Wettershusin retriittikartano Jönköpingin lähellä, jonka hallituksen jäsenenä hän on toiminut 25 vuotta ja johtanut siellä useita hiljaisuuden retriittejä.
Melin on julkaissut useita kirjoja, ja niiden aiheet kuvaavat eri vaiheita elämässä. Keskeisiä aiheita ovat eksistentiaaliset kysymykset, dialogi toisten kanssa. Hän on kirjoittanut paljon rukouksia, mietiskelytekstejä ja hänen lastenlaulujaan on julkaistu äänitteinä.
Hän on myös kirjoittanut virsiä ja lyhyitä rukouslauluja, joita on julkaistu laulukokoelma ”"Kärnord"”. Kirjassa on oma rukouslaulu kirkkovuoden jokaista viikkoa varten. Ruotsin kirkon vuoden 1986 virsikirjassa on kuusi hänen kirjoittamaansa virttä, monet niistä lastenvirsien osastossa, Lars-Åke Lundbergin säveltäminä. Tunnetuin hänen kirjottamista lastenlauluista on ”Vi sätter oss i ringen”. Melin on kirjoittanut virsiä tietoisesti myös naisnäkökulmasta. Joissakin hänen virsissään Jumalaa kuvataan samalla tavalla kuin äiti suojelee ja huolehtii lapsestaan.
Leopold Anton von Firmian

Leopold Anton von Firmian (1679–1744), kreivi, oli itävaltalainen pappi, vuodesta 1727 Salzburgin arkkipiispa. Hän oli kuuluisa siitä vainosta, jota hän harjoitti hiippakuntansa protestantteja vastaan. Kanslerinsa Christian von Rällin neuvosta hän nimittäin talvella 1731–1732 karkotti yli 20 000 protestanttia Salzburgin hiippakunnasta samalla koettaen hyvällä ja pahalla päästä käsiksi lähtijöiden omaisuuteen.
Johann Fischart

Johann Fischart (1547 tai 1548 – 1590) oli saksalainen satiirikko. 
Fischart sai huolellisen kasvatuksen ja valmistui 1574 Baselin yliopistosta lakitieteen tohtoriksi. Hänen pääteoksensa syntyivät 1575–1581, jolloin hän suurimmaksi osaksi asui Strassburgissa lankonsa Jobinin avustajana. Fischart oli isänmaallinen ja tunsi hämmästyttävän hyvin 1500-luvun Saksan oloja. Runoilijana Fischartille on luonteenomaista taitava kielenkäytäntö, mutta häneltä puuttuu makua. Hänen teoksistaan mainittakoon "Eulenspiegel Reimensweiss", tunnettu kansankirja runomuotoon puettuna; hullunkurinen runoelma "Flöhhatz, Weibertratz" (1573), missä kuvataan kirpun riita-asiaa naisten kanssa; "Das Glückhafft Schiff von Zürich" (1576).
Fischart sepitti useita oivallisia lyhyitä runoja, joiden osatarkoitus oli liittyä selityksinä puupiirroksiin, kuten "Lob der Laute", "Ermahnung an die lieben Teutschen" ynnä muita. Satiirissa "Aller Practick Grossmutter" Fischart ivaa kalenterintekijöitä ja ennustajia. Fischartin pääteos on nimeltään "Affentheurlich Naupengeheurliche Geschichtklitterung" (1575), osaksi suoranainen, paikoittain virheellinen käännös Rabelais’n "Gargantua"-teoksesta. Siinä on Fischartilla muun muassa tilaisuus ivata aikansa vikoja. Fischartin teosten julkaisemisen aloitti vapaaherra Karl Hartwig Gregor von Meusebach, jolla oli runsas Fischart-kirjasto. Von Meusebachin kirjasto liitettiin sittemmin Kuninkaallisen kirjaston (nyk. Staatsbibliothek zu Berlin) kokoelmiin. Fischartin runoteokset julkaisi Hermann Kurz 1866–1868.
Honor 2

Honor 2 on Huawein marraskuussa 2012 julkaisema matkapuhelin, joka kuitenkin esiteltiin jo lokakuussa 2012. Siinä on yksi kahdeksan megapikselin kamera takakamerana. Siinä on 2 230 milliampeeritunnin irrotettava litiumioniakku ja 4,5 tuuman näyttö yli 16 miljoonalla värillä. Siinä on micro-USB-liitäntä.
Ominaisuuksia.
Puhelin julkaistiin Android 4 Ice Cream Sandwich-käyttöjärjestelmällä. Siinä on kahdeksan megapikselin takakamera ja 1,3 megapikselin etukamera. Puhelimelle luvataan 541 tunnin akunkestoa valmiustilassa ja kolmetoista tuntia puheaikaa. Siinä on 8 gigatavua tallennustilaa ja kaksi gigatavua RAM-muistia eli keskusmuistia. Tallennustilaa voi laajentaa microSDHC-kortilla.
Etelä-Savon kauppakamari

Etelä-Savon kauppakamari on merkittävä alueellinen vaikuttaja ja yritysten edunvalvoja, jonka toiminta-alueena on Etelä-Savon maakunta. Etelä-Savon kauppakamarin alaisuudessa toimivat kauppakamariosastot Mikkelissä, Pieksämäellä ja Savonlinnassa. Kauppakamarin tärkeimpänä tehtävänä on edistää yritysten toimintaa ja kasvua alueella. Jäsenistön tarpeet määrittävät vaikuttamisen kohteet ja painopisteet. 
Toiminta.
Kauppakamari tarjoaa yrityksille palveluita, vaikuttamista, tietolähteitä, edunvalvontaa, verkostoja sekä koulutuksia. Kauppakamarit ovat alueellinen, valtakunnallinen ja globaali yhteistyöverkosto.
Suomessa on 19 alueellista kauppakamaria, joiden kokoavana elimenä toimii Keskuskauppakamari. 
Etelä-Savon kauppakamarin strategia.
Missio.
Elinvoimainen Etelä-Savo - Yrityksille hyvä Etelä-Savo on kaikille hyvä Etelä-Savo.
Visio.
Etelä-Savon kauppakamari on vahva vaikuttaja, haluttu kumppani, verkostojen rakentaja ja liikkeelle paneva voima.
Historia.
Puheenjohtajat.
Mikkelin kauppakamari (1954-1997)
Etelä-Savon kauppakamari (1998-)
Roberto Accornero

Roberto Accornero (9. maaliskuuta 1957 Ivrea) on italialainen näyttelijä. Hänen tunnettuja roolitöitään ovat muun muassa Angelo dell'Acquan rooli elokuvassa "John XXIII: The Pope of Peace" ja Capitano Aloisin rooli sarjassa Il maresciallo Rocca.
HesaÄijä

HesaÄijä, oikealta nimeltään Marios Kleovoulou (s. 1986 Kypros), on suomalainen laulaja ja rap-artisti. Hänellä on kreikkalainen isä ja suomalainen äiti. Hän asui nuoruutensa Raumalla, mutta asuu nykyään Espoossa. Hän on naimisissa ja pariskunnalla on vuonna 2020 syntynyt tytär.
HesaÄijä aloitti tuotantonsa vuonna 2015 julkaisemalla kappaleen "KeskiHesa". Vuonna 2016 hän julkaisi Mäkin kanssa kappaleen "Terassilta lentoon". Kappaleesta tuli iso hitti ja se on myynyt suoratoistopalvelu Spotifyssä tuplaplatinaa ja Youtubessa kultaa. Vuonna 2017 HesaÄijä julkaisi kappaleet "Karhun kaato", "Sauna lämpee", "Väsyneempi ku ennen lomaa" ja "Huulet tötterölle". Näistä kaksi ensimmäistä menestyivät hyvin "Karhun kaato" myi kultaa ja "Sauna lämpee" myi platinaa. Vuonna 2018 HesaÄijä julkaisi singlet "Pakettimatka", "Kuha Ruotsi hävii" ja "Seksihelteet". Lisäksi artisti julkaisi albumin "Gyl maar", joka ylitti platinarajan jo ennen julkaisuaan. Singleistä "Pakettimatka" ja "Seksihelteet" menestyivät – edellinen myi platinaa ja jälkimmäinen kultaa. Vuonna 2019 HesaÄijä julkaisi singlet "7300 päivää", "3kymppinen" ja "Baana auki".
Musiikkiuransa lisäksi HesaÄijä on tunnettu amatöörikoomikkona, joka julkaisee Instagramissa ja Facebookissa sketsivideoita, joissa hän puhuu vahvaa Rauman murretta.
Vuodesta 2018 HesaÄijä on laulanut englanniksi Forte Silence -nimisessä rock-yhtyeessä.
Kleovoulou osallistui Selviytyjät Suomi -tosi-tv-ohjelman yhdeksännelle tuotantokaudelle, joka esitettiin Nelosella ja Ruudussa syksyllä 2024.
Kleovoulou ilmoitti marraskuussa 2025 lopettavansa HesaÄijän uransa. Mutta musiikin tekemistä hän aikoo kuitenkin jatkaa.
Riuttakarpeet

Riuttakarpeet ("Parmelina") on karpeiden (Parmeliaceae) heimoon kuuluva jäkäläsuku, jonka lajeista Suomessa kasvavat ainakin nappikarve ("P. pastillifera") ja riuttakarve ("P. tiliacea").
Tuntomerkit.
Riuttakarpeet ovat yksisoluisia jäkäliä. Halkaisijaltaan ne ovat noin 10 senttimetrin mittaisia. Ne ovat yleensä lehtimäisiä ja yläpinnaltaan harmaita tai vaaleanharmaita. Alapinnaltaan ne ovat mustia. Riuttakarpeiden juurtumahapsissa ei ole haaroja. Niiden liuskat ovat alle senttimetrin mittaisia ja niiden laidassa on pieniä hammasmaisia pykäliä tai ne ovat säännöttömästi liuskaisia. Jäkälätapit ja jäkälämurut ovat riuttakarpeilla yleisiä. Valehuokosia niillä ei ole. Kotelomaljat ovat niillä harvinaisia, mutta silloin kun niitä on, ovat ne väriltään ruskeita. Riuttakarpeiden kuromapullot ovat sekovarren sisällä.
Elintavat ja elinympäristö.
Riuttakarpeiden fotobiontteina toimivat viherlevät. Ne ovat kivijäkäliä tai päällyskasveja.
Doidalsas

Doidalsas (, myös tai ; ) oli antiikin kreikkalainen kuvanveistäjä, joka edusti hellenististä kuvanveistoa. Hän oli kotoisin Bithyniasta ja toimi 200-luvun eaa. puolessa välissä.
Doidalsaan nimi esiintyy useissa eri muodoissa. Bysanttilaisissa lähteissä esiintyy muotoa "Daidalos", missä voi olla sekaannusta myyttisen Daidaloksen tai varhaisemman Daidalos Sikyonlaisen nimeen. Doidalsas edusti mahdollisesti Lysippoksen kuvanveistokoulukuntaa. Hänen arvellaan toimineen Bithynian kuninkaan Nikomedes I:n (279–255 eaa.) hovikuvanveistäjänä. Antiikin lähteiden mukaan Doidalsas teki muun muassa Nikomedeiassa olleen Zeus Stratioksen patsaan.
Doidalsas tunnetaan erityisesti "Kyykyssä oleva Afrodite" -veistostyypin alullepanijana. Plinius vanhempi kertoo Nikomedeen tilanneen alkuperäisen veistoksen Doidalsaalta, koska ei kyennyt hankkimaan itselleen "Knidoksen Afroditea". Tämä kertomus on kuitenkin kyseenalaistettu. Tyyppi oli suosittu roomalaisella kaudella, ja tunnetaan useana tuohon aikaan tehtynä kopiona sekä muun muassa rahojen kuvituksista.
Fradmon

Fradmon (, ; 400/300-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen kuvanveistäjä, joka edusti klassisen kauden kuvanveistoa. Hän oli kotoisin Argoksesta ja toimi ainakin noin vuosien 420–417 eaa. tienoilla.
Fradmonin ajoitus tunnetaan Plinius vanhemmalta, joka sijoitti hänet yhdessä Polykleitoksen, Myronin, Pythagoraan ja Skopaan kanssa 90. olympiadille. Fradmon teki pronssiveistoksia. Hän osallistui Efesoksen Artemiin temppelin haavoittunutta amatsonia esittäneeseen veistoskilpailuun, johon osallistuivat myös Polykleitos, Feidias ja Kresilas. Hänen veistoksensa sijoittui kilpailussa viidenneksi. "Haavoittunut amatsoni" -veistosten Doria Panfili -tyypin on katsottu perustuvan hänen tulkintaansa, mutta tätä ei ole perusteltu erityisen hyvin.
Fradmon teki myös Olympian kisojen ja Python kisojen voittajien patsaita, jotka oli sijoitettu Olympiaan ja Delfoihin. Pausanias mainitsee Fradmonin tehneen vuoden 420 eaa. Olympian kisojen poikien painin voittaja Amertaan patsaan. Eräs Theodoridaan epigrammi mainitsee hänen tehneen 12 pronssilehmää, jotka oli omistettu Athene Itonian pyhäkölle Itonissa.
Fyromakhos (415 eaa.)

Fyromakhos (, ), joskus virheellisesti "Pyromakhos" (, ), oli antiikin kreikkalainen kuvanveistäjä, joka edusti klassisen kauden kuvanveistoa. Hän oli kotoisin Ateenasta ja toimi noin vuoden 415 eaa. tienoilla.
Fyromakhos oli kotoisin Kefisian demoksesta. Hän teki sekä marmori- että pronssiveistoksia. Fyromakhoksen nimi esiintyy Ateenasta vuonna 1835 löydetyssä piirtokirjoituksessa, jonka mukaan hän teki useita veistoksia Erekhtheionin eli uuden Athene Poliaan temppelin reliefifriiseihin. Plinius vanhemman mukaan hän teki myös veistosryhmän, joka esitti Alkibiadesta ajamassa nelivaljakolla. Plinius käyttää Fyromakhoksesta nimimuotoa "Pyromakhos".
Fyromakhosta ei tule (Pliniuksen tavoin) sekoittaa myöhempään, hellenistisen kauden kuvanveistäjä Pyromakhokseen.
Kalamis

Kalamis (, ; 400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen kuvanveistäjä, joka edusti klassisen kauden kuvanveistoa. Hän toimi noin vuosina 467–429 eaa.
Kalamiin kotipaikkaa ei mainita antiikin lähteissä. Hänen ajoituksensa voidaan päätellä kahdesta hänen työstään. Hänen tiedetään tehneen osan hevosvaljakkopatsaasta, jonka Onatas teki Deinomeneen Hieronin pojan tilauksesta vuoden 467 eaa. tienoilla kunnioittamaan Hieronin voittoa Olympian kisoissa. Kalamis teki myös Apollon Aleksikakoksen patsaan, jonka sanottiin päättäneen Ateenassa raivonneen kulkutaudin, mikä ajoittuu vuoteen 429 eaa.
Kalamis oli ahkera ja monipuolinen taiteilija, ja teki veistoksia niin pronssista, kivestä, kullasta kuin norsunluustakin. Hän toimi myös metallinpakottajana. Pronssisen "Apollon Aleksikakoksen" lisäksi Kalamis teki myös marmorisen Apollonin patsaan, joka oli roomalaisella ajalla Serviliuksen puutarhoissa Roomassa, sekä pronssisen Apollonin patsaan, jonka Marcus Lucullus toi Roomaan Apolloniasta. Myöhempinä kopioina tunnetun "Apollon Omfalos" -tyypin alkuperäisveistoksena pidetään jotakin Kalamiin Apollonia.
Kalamiin muiksi veistoksiksi mainitaan muun muassa kullasta ja norsunluusta tehty parraton Asklepios, Pindaroksen tilaama Zeus Ammon, Dionysos, Afrodite ja Alkmene sekä Sosandra, mikä oli jonkun jumalattaren, yleisimmin tulkittuna Afroditen, epiteetti. Jumalten ja ihmisten lisäksi hän teki myös eläimiä esittäneitä veistoksia. Erityisesti kiitettiin hänen hevosveistoksiaan.
Culex omani

Culex omani on kaksisiipisten (Diptera) lahkoon ja hyttysten (Culicidae) heimoon kuuluva hyönteislaji. Lajin kuvasi tieteelle ensimmäisen kerran Belkin vuonna 1962. Sillä ei ole alalajeja.
The Marriage of Heaven and Hell Part II

The Marriage of Heaven and Hell Part II on Virgin Steelein seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 1996.
Kanakhos

Kanakhos (, ) voi viitata seuraaviin antiikin kreikkalaisiin henkilöihin:
Johann Georg Fischer

Johann Georg Fischer (1816–1897) oli saksalainen runoilija ja näytelmäkirjailija. Hän on julkaissut runokokoelmat "Gedichte" (1854), "Den Deutschen Frauen" (1869), "Aus frischer Luft" (1872), "Neue Lieder" (1876), "Auf dem Heimweg" (1891) ja "Mit achtzig Jahren" (1896), joissa ilmenee syvätunteinen lyyrikko ja muodon mestari, yhtä onnistunut humorististen kuin vakavien aiheiden käsittelyssä. Lisäksi hän on julkaissut näytelmät, "Saul" (1862), "Friedrich II von Hohenstaufen" (1863), "Florian Geyer" (1866) ja "Kaiser Maximilian von Mexiko" (1868). 
Fischerille pystytettiin 1900 Stuttgartiin pronssinen kuvapatsas.
Kora Sikyonlainen

Kora Sikyonlainen (, ), joissakin versioissa Kallirrhoe (, ), oli antiikin kreikkalainen savenvalaja ja kuvanveistäjä Butadeen tytär, joka esitettiin antiikissa piirustustaiteen keksijänä. Hän oli kotoisin Sikyonista ja toimi Korintissa, ja hänet on sijoitettu arkaaiselle kaudelle noin vuoteen 650 eaa.
Butadeesta ja Korasta kerrottiin myyttiä tai tarua, jolla antiikin aikana selitettiin piirustuksen, maalauksen tai kuvanveiston syntyä. Myyttiä on kuvattu eri versioin ja tavoin eri aikoina, ja sen nimeksi mainitaan esimerkiksi ”Kuvaamataiteen alkuperä”, ”Maalaustaiteen alkuperä” tai ”Piirustuksen alkuperä”. Antiikista se tunnetaan parhaiten Plinius vanhemman kertomana.
Tarun mukaan Kora oli rakastunut isänsä Butadeen oppipoikaan. Kun rakastetun oli tarkoitus päättää opiskelunsa ja lähteä pois, Kora piirsi hänen kasvojensa varjon ääriviivan seinälle. Valon lähteenä oli eri versioissa kynttilä, lamppu tai aurinko. Butades teki piirustuksesta reliefin ja poltti sen kovaksi keramiikkauunissa. Näin tytär saattoi säilyttää kuvan rakastetustaan. Reliefi oli tallessa nymfaionissa Korintissa aina siihen saakka, kunnes Mummius tuhosi kaupungin.
Leokhares

Leokhares (, ; 300-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen kuvanveistäjä, joka edusti klassisen kauden kuvanveistoa. Hän oli kotoisin Ateenasta ja toimi noin vuosina 372–338 eaa.
Elämä ja ura.
Leokhares oli antiikin aikaisten piirtokirjoitusten perusteella ateenalainen. Hänet luetaan Skopaan ja Praksiteleen myöhempään ateenalaiseen kuvanveistokoulukuntaan. Plinius vanhempi ajoitti hänet 102. olympiadiin eli vuoteen 372 eaa. Pseudo-Platonisessa kirjeessä XIII noin vuodelta 364 eaa. Leokhares mainitaan nuorena ja erinomaisena artistina. Olympiadin 106. lopusta eli noin vuodesta 352 eaa. lähtien hänen tiedetään työstäneen Halikarnassoksen mausoleumin koristeluja, ja olympiadin 110. aikaan eli noin vuonna 338 eaa. hän työskenteli Filippos II:lle.
Teokset.
Leokhareen mestariteoksena pidettiin "Ganymedeen ryöstöä". Plinius kuvaa, että siinä kotka kantoi Ganymedestä Zeukselle varoen hyvin tietoisena siitä, ketä kantoi ja kenelle. Alkuperäinen veistos oli mitä todennäköisimmin pronssinen, mutta siitä tehtiin paljon marmorisia kopioita. Niistä parhaimpiin kuuluvat nykyisin Museo Pio-Clementinossa Roomassa sekä Pyhän Markuksen kirjastossa Venetsiassa olevat versiot.
Leokhareen "Belvederen Apollo" (n. 330–320 eaa.) on tunnetuimpia veistoksia klassisen ja hellenistisen kauden taitteesta. Se löytyi renessanssiaikana, ja sitä pidettiin tuolloin yhtenä kaikkein taidokkaimmista veistoksista ja miehisen kauneuden huippuna. Leokhares teki veistoksia myös Halikarnassoksen mausoleumiin.
Pausanias mainitsee veistoksen, joka esitti Zeusta ja Ateenan kansan henkilöitymää, ja joka oli sijoitettu stoaan Pireuksessa; toisen Zeuksen Ateenan Akropoliilla; sekä Apollonin Kerameikoksessa. Plinius mainitsee Capitoliumilla roomalaisella kaudella olleen veistoksen "Ukkostava Zeus" (lat. "Juppiter Tonans") sekä diadeemilla varustetun Apollonin. Vitruvius viittaa Leokhareen suurikokoiseen Ares-veistokseen Halikarnassoksen akropoliilla.
Leokhares teki myös näköispatsaita, tunnetuimpina Filippos II, Aleksanteri Suuri, Amyntas, Olympias ja Eurydike. Ne oli sijoitettu Filippos II:n Khaironeian taistelussa saamansa voiton kunniaksi rakennuttamaan Filippeioniin Olympiassa. Leokhares teki myös muun muassa Isokratesta esittäneen pronssipatsaan.
Leokhareen kerrotaan tehneen myös olympiadin 89. tai 90. Panathenaia-kisojen pankration-voittajan Autolykoksen patsaan. Voitto oli syynä Ksenofonin "Pidoissa" kuvatuille pidoille. Veistoksen aiheena oli Autolykoksen kauneus, ja se tehtiin vasta pidemmän ajan kuluttua itse voitosta.
The House of Atreus Act II

The House of Atreus Act II on Virgin Steelein kymmenes studioalbumi, joka julkaistiin 16. lokakuuta 2000. 
Kappaleet.
CD 2.
By the Gods Suite
The Legends Suite