tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Madura

Madura on saari Indonesiassa. Se sijaitsee hieman Jaavasta koilliseen. Saaren erottaa Surabayan kaupungista vain kapea salmi.
Saaren pinta-ala on noin 4 250 neliökilometriä ja asukasluku noin 3 525 000 (v. 2005). Madura kuuluu Itä-Jaavan provinssiin. Yleisin Maduralla puhuttava kieli on maduran kieli, jota puhutaan myös monilla Maduran lähistöllä sijaitsevilla saarilla. Maduralla on neljä aluetta, jotka ovat Bangkalan, Sampang, Pamekasan ja Sumenep.
Maduran ilmasto, kasvisto ja eläimistö muistuttavat Itä-Jaavan vastaavia, mutta maaperä on pääosin kuiva ja hedelmätön. Tärkeitä tuotteita ovat kapokki, kopra ja kookosöljy, sekä luoteisosan metsistä saatava tiikki. Madurassa on suuri kalastuslaivasto ja joitakin öljylähteitä.
Madura on kuuluisa härkäkilpailustaan, jossa ratsastaja, yleensä nuori poika, ratsastaa yksinkertaisella kahden härän vetämällä kärryllä 100 m pitkän radan 10–15 sekunnissa. Kilpailuja järjestetään useissa kaupungeissa elo-syyskuussa vuosittain ja loppukilpailu pidetään Pamekasansassa syys-lokakuun vaihteessa.
Ukonvaaja

Ukonvaaja tarkoittaa kivikauden kiviesinettä, kuten kivikirvestä tai kivitalttaa, joka on otettu myöhemmin taikaesineeksi. Ukonvaajaksi kutsutaan myös fulguriittia, maahan osuneen salamaniskun jälkeä, jossa hiekka on lasittunut putkimaiseksi muodostumaksi.
Ukonvaajan muita nimityksiä olivat esimerkiksi "vuolin", "vasama", "ukonnaula", "ukonkiila", "ukonnalkki", "ukonkirves". Ukonkirveillä tarkoitetaan tosin myös ukonkirves-koruja. Tuohikirje 292:ssa on ukonvaajasta mahdollisesti käytetty nimitystä "jumalan nuoli".
Kiviesineitä ja fulguriitteja löytyi maasta varsinkin sateen jälkeen. Ukonvaajojen uskottiin iskeytyneen maahan salamaniskun yhteydessä, sillä luonnollista selitystä niiden syntyyn ei tiedetty. Ehkä Ukko oli ampunut tai heittänyt ne maahan. Yliluonnollisen alkuperänsä vuoksi ukonvaajojen uskottiin suojaavan ukkosen iskuilta tai omaavan muitakin taikavoimia. Nykypäiviin säilyneen uskomuksen mukaan salama ei iske kahta kertaa samaan paikkaan.
Vielä 1800-luvulla joidenkin talojen perustuksiin on laitettu ukonvaaja suojaamaan taloa salaman iskuilta ja tulipaloilta. Tällainen kivikautinen esine on löydetty myös Mikael Agricolan taloksi oletetun talon perustuksista. Myös viljavakkaan tai rahakirstuun on voitu laittaa ukonvaaja tuomaan vaurautta. 
Kaulan kasvaimia ja kyhmyjä on yritetty hoitaa painelemalla niitä ukonvaajoilla. Samalla on lausuttu loitsu, jossa on kutsuttu Kuuterneitoa tekemään puihin pahkoja.
Ainur

Ainur (yksikössä ainu) ovat kuvitteellisia hahmoja J. R. R. Tolkienin luomassa fantasiamaailmassa. Ainur eli ”Pyhät” ovat luojajumala Ilúvatarin luomia henkiolentoja, jotka saivat alkunsa ennen Ardaa.
Ainurin alkuperä.
Silmarillioniin sisältyvä luomiskertomus "Ainulindalë" alkaa seuraavasti (suomennos Kersti Juva):
Jokaiselle ainulle annettiin se osa Ilúvatarin mieltä josta hän oli tullut. Poikkeus oli Melkor, mahtavin "ainu", jolla oli osuus kaikkien muiden lahjoista. Ilúvatar opetti heille musiikin taidetta, kunnes toi heidät yhteen tekemään Ainurin Soiton, suuren laulun, joka pohjautui Ilúvatarin antamiin sävelaiheisiin. Soiton pohjalta Ilúvatar loi näyn ja siitä syntyi oikea Maailma.
Ainur ja maailma.
Ainurin Soiton kautta Ilúvatar loi näyn Maailmasta; hän näytti sen ainurille ja selitti heille suurimman osan sen luonnosta ja kohtalosta – jotta ainurilla olisi paljon tietoa Maailmasta. Sitten Ilúvatar teki maailmasta oikean. Melkor ja moni muu mahtava ainu halusi mennä sinne ja muuttaa sen sopivaksi Ilúvatarin Lapsien, (haltioiden ja ihmisten) tuloa varten.
Ardaan laskeutuivat viisitoista voimakkainta ainua. Neljästätoista suuresta ainusta tuli "valar", tai Ardan Voimat. Viidestoista, Melkor, valitsi toisen tien ja hänestä tuli ensimmäinen Musta Ruhtinas. Moni heikompi ainu auttoi valaria ja heistä tuli "maiar". Ne ainur, jotka menivät Maailmaan sen alussa, eivät pääsisi sieltä enää pois, kunnes se tuhoutuu.
Melianin suku.
Kun moni ainu meni Maailmaan, heidän mukanaan tuli maia Melian. Ainoana ainuna hän nai yhden Ilúvatarin Lapsista, Doriathin kuninkaan Elu Thingolin. Heidän perillisissään virtasi siis osittain ainurin veri, ja se jatkui ja jatkui läpi monen sukupolven, ja Sormuksen Sodassakin se oli mukana. Elrond oli Melianin lapsen lapsen lapsenlapsi, ja myös Aragorn oli hänen perillisensä Elrosin kautta ja monen monen sukupolven läpi.
Keltainen lehdistö

Keltainen lehdistö eli sensaatiolehdistö tai juorulehdistö (varsinkin muissa kielissä usein tabloidi- tai bulevardilehdistö) on lehdistö (tai laajemmassa merkityksessä mikä tahansa media), jonka jutut ovat värikkäitä, sensaatiohakuisia, juoruja sisältäviä ja jotka eivät juuri sisällä tutkivaa journalismia. 
Suosittuja juttujen aiheita ovat muun muassa julkisuuden henkilöiden yksityiselämää ja ihmissuhteita koskevat juorut. Näitä tietoja keltainen lehdistö saa usein salaiselta tietolähteeltä, jollaisia sanotaan syväkurkuiksi. Maailmalla keltaisen lehdistön suosikkihenkilöt ovat usein kuninkaallisia, Suomessa missejä, laulajia, urheilijoita tai poliitikkoja. Keltaisessa lehdistössä esiintyy runsaasti niin kutsuttuja turhia julkkiksia. Keltaisen lehdistön palveluksessa työskentelee toimittajien lisäksi paparazzikuvaajia.
Suomessa keltaista lehdistöä edustavat juoruihin keskittyvät aikakauslehdet, kuten "Seiska" ja "Hymy". Väitöskirjan iltapäivälehdistä kirjoittanut mediatutkija Pasi Kivioja määrittelee suomalaiset iltapäivälehdet vakavien-populaarien lehtien kategoriaan, koska suomalaisissa iltapäivälehdissä on voimakkaampi uutisellinen painotus verrattuna esimerkiksi moniin brittitabloideihin.
Lähimpiä ulkomaisia verrokkeja suomalaisille iltapäivälehdille ovat pohjoismaiset iltapäivälehdet, kuten Ruotsin "Aftonbladet" ja "Expressen" sekä Norjan "Verdens Gang" eli "VG" ja "Dagbladet". Paperisessa maailmassa lehtien erottelu oli Kiviojan mukaan vielä helppoa, mutta verkossa iltapäivälehdet ja muut suomalaiset päivälehdet tuottavat jo hyvin samankaltaista sisältöä toistensa kanssa.
Ulkomaisia keltaisen lehdistön edustajia ovat esimerkiksi brittiläiset "Daily Mail" ja "The Sun". 
Termin alkuperä.
Nimitys ”keltainen lehdistö” tulee Richard F. Outcaultin sarjakuvasta "The Yellow Kid" (”Keltainen poika”), jota pidetään usein maailman ensimmäisenä sarjakuvana. Sen tarkoitus oli lisätä sanomalehden levikkiä. Sarjakuva ilmestyi 1800–1900-lukujen taitteessa kahdessa yhdysvaltalaisessa sanomalehdessä, Joseph Pulitzerin "New York Worldissä" ja William Randolph Hearstin "New York Morning Journalissa", joita pidetään nykyaikaisen sensaatiolehdistön ensimmäisinä edustajina.
Angband (Keski-Maa)

Angband on kuvitteellinen linnoitus J. R. R. Tolkienin kirjassa "Silmarillion". Angband (sindariksi ”rautavankila”) oli Melkorin linnoitus, joka rakennettiin ennen Auringon Ensimmäistä Aikaa Beleriandista pohjoiseen, Rautavuorille. Melkor rakensi sen, koska pelkäsi Valarin hyökkäystä, ja jätti sen Sauronin komentoon. "Valar" onnistuivat kuitenkin kaappaamaan Melkorin (silloin kutsuttu nimellä Morgoth) ja tuhosivat tämän toisen linnoituksen, Utumnon. Oltuaan kolme Aikaa vankina hän palasi vapauduttuaan Keski-maahan ja otti Angbandin komentoonsa nostaen Thangorodrimin tulivuoren linnoituksen suojaksi. Hän asui siellä ennen Ensimmäistä Aikaa, ja hänet heitettiin Tyhjyyteen Vihan sodan lopuksi.
Kirjoissa taistelua kutsutaan "Thangorodrimin murtamiseksi".
Beren

Beren on J. R. R. Tolkienin kirjoittamassa "Silmarillionissa" yksi ensimmäisen ajan ihmisten suurista sankareista. Hän rakastuu haltianeito Lúthieniin ja saa Thingolilta tehtäväkseen hakea silmarilin Morgothin rautakruunusta.
Tarina.
Beren oli Barahirin ja Emeldirin poika. Hän oli ihminen Bëorin Huoneesta, Dorthonionista, ja suurin sankari ja seikkailija Ensimmäisellä Ajalla. Nuori Beren eli isänsä ja kymmenen uskollisen seuraajan kanssa Dorthonionin ylämailla, ja he osoittivat poikkeuksellista urheutta taistellessaan suurta vihollista Morgothia, Angbandin Mustaa Kuningasta, vastaan. Dorthonionin Lainsuojattomien tuhon jälkeen Sauron ja Draugluin pakottivat Berenin pois synnyinmaastaan. Tämä matkusti Doriathiin, missä hän tapasi ja rakastui haltianeito Lúthieniin, Sindarin prinsessaan ja Thingolin ja Melianin tyttäreen. 
Thingol ei kuitenkaan antanut Lúthienin kättä Berenille. Hän laittoi avioliiton ehdoksi sen, että Beren toisi takaisin yhden varastetun Silmarilin Morgothin Rautakruunusta. Tehtävä vaikutti mahdottomalta, mutta Beren ja Lúthien aloittivat tehtävän Nargothrondin Finrodin ja suuren koiran, Huanin avustuksella, joista kumpikin kuoli suojellessaan Bereniä. He selviytyivät monesta vaarasta, jopa Sauronista, Morgothin voimakkaimmasta luutnantista, ja saivat Morgothin rautakruunusta yhden Silmarilin. Mutta kun he olivat pakenemassa Angbandista, suuri susi Carcharoth, jonka Morgoth itse oli kasvattanut, heräsi. Beren piteli Silmarilia, toivoen että niiden hohto saisi pedon luovuttamaan, mutta hän erehtyi. Carcharoth puraisi hänen kätensä poikki ja nielaisi sen ja myös Silmarilin, ja niin Beren sai nimen Erchamion, yksikäsi. Lúthienin ja Berenin pelastivat Manwën kotkat. Beren jatkoi Carcharothin jahtaamista, lopulta peto lyötiin ja Silmaril eheytyi; tehtävä onnistui, mutta Beren oli kuolettavasti loukkaantunut. 
Lúthienin rakkaus Bereniä kohtaan oli niin suuri, että hän kuoli suruunsa. Hänen sielunsa meni Mandosin Saleihin, missä hän lumosi Mandoksen täyttämään toiveensa. Molemmat, hän ja Beren herätettiin henkiin, mutta kumpikin joutuisi kokemaan ihmisten kuoleman ja sen jälkeen heidän henkensä menisivät tuntemattomaan pois Ardasta. Silti Beren ja Lúthien elivät jälleen, ja menivät Tol Galeniin, keskelle Adurant-jokea Ossiriandin saarelle. Siellä he asuivat erossa muista kuolevaisista. Beren liittyi Ensimmäisen Ajan tapahtumiin vain yhden kerran, kun hän hyökkäsi kääpiöryhmän kimppuun, jotka olivat tuhonneet Doriathin ja varastaneet Nauglamírin ja Silmarilin sen kanssa. Lúthien synnytti Berenille pojan, Diorin, Thingolin perijän. Berenin miekan nimi oli "Dagmor".
Lúthien

Lúthien Tinúviel on fiktiivinen hahmo J. R. R. Tolkienin kirjassa "Silmarillion". Lúthien on Keski-maan haltiakuninkaallinen. Lúthienin romanssi Berenin kanssa on kirjan keskeisimpiä tarinoita.
Lúthien oli Elu Thingolin, Doriathin kuninkaan ja kuningatar Melian-maian tytär. (Tämä tekee Lúthienista puolhaltian.) Nimi ”Lúthien” tarkoittaa lumoojatarta. ”Tinúviel” tarkoittaa satakieltä, se on nimi, jonka Beren hänelle aluksi antoi.
Lúthien rakastui Bereniin, ihmiseen Bëorin huoneesta. Heidän suhteensa oli tuhoon tuomittu alusta alkaen: Lúthien ei ollut vain Beleriandin voimakkaimman ja mahtavimman haltiakuninkaan tytär, vaan myös maian, Melianin tytär. Beren oli kuolevainen ihminen, joka taisteli Mustaa Kuningasta, Morgothia vastaan. Doriathin valtakunta oli onnistunut toistaiseksi pysyttelemään erossa sodasta eristäytymällä Melianin loitsiman maagisen esteen, Melianin Vyön, taakse.
Thingol ei halunnut, että Beren naisi hänen tyttärensä, ja asetti ehdoksi mahdottoman tehtävän: Berenin piti tuoda Thingolille yksi Morgothin rautakruunun jalokivistä. Nämä jalokivet tunnettiin Silmarileina. Haltiaruhtinas Finrod Felagund kuoli pelastaessaan Berenin hengen. Lúthien ja Beren onnistuivat pakenemaan Sauronilta ja selvittivät tehtävän Valinorin koiran, Huanin avulla, mutta heidän paetessaan kauhea susi Carcharoth puri Berenin käden irti ja nielaisi Silmarilin. He kuitenkin pelastuivat, ja Thingol myöntyi lopulta heidän liittoonsa.
Ilo jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi, kun Silmarilin poltteen hulluksi tekemä Carcharoth lähestyi Doriathia. Thingol ja Beren lähtivät sitä vastaan, mutta Carcharoth haavoitti Bereniä hänen suojatessaan Thingolia. Huan surmasi Carcharothin, mutta haavoittui itsekin kuolettavasti. Myös Beren menehtyi pian sen jälkeen, kun Silmaril oli leikattu ulos ihmissuden vatsasta.
Murheissaan Lúthien kuoli suruun ja meni Mandosin Saleihin, haltioiden tuonelaan. Siellä hän onnistui suostuttelemaan Mandosin palauttamaan hänet ja Berenin eloon. Ehtona oli, että he kuolisivat ihmisten kuoleman. Tämä oli ainoa kerta, kun Mandos liikuttui säälistä.
Tämän jälkeen he asettuivat asumaan Ossiriandiin.
Lúthien ja Beren saivat pojan, Diorin, jota kutsuttiin nimellä Elúchil – Thingolin perijä. Thingol liitti silmarilin Nauglamíriin, kääpiöiden tekemään kaulakoruun, mutta ahneus sokaisi kääpiöt, ja he surmasivat Thingolin ja veivät kaulakorun. Beren hankki Nauglamírin takaisin, ja se annettiin Lúthienille. Hänen kauneutensa yhdistyi jalokiven loistoon, ja siksi Tol Galen oli kaunein paikka koskaan Valinorin itäpuolella. Lúthienin kuoleman jälkeen Nauglamír toimitettiin hänen pojalleen Diorille, mikä johti Doriathin tuhoon, kun Fëanorin pojat vaativat Silmarilia itselleen ja hyökkäsivät Doriathiin. Silmarilia he eivät kuitenkaan saaneet, vaan se päätyi Diorin tyttären, Elwingin, myötä tämän puolisolle Eärendilille. Berenin ja Lúthienin suku ei koskaan sammunut, vaan heidän jälkeläisiinsä lukeutuivat muun muassa Elrond ja Elros, ja kymmenien sukupolvien kautta myös Elendil, Isildur ja Aragorn.
Lúthien ja Berenin tarina on rinnastettavissa Aragornin ja Arwenin tarinaan kirjassa "Taru sormusten herrasta".
Frodo Reppuli

Frodo Reppuli on fiktiivinen hahmo ja päähenkilö J. R. R. Tolkienin kirjassa "Taru sormusten herrasta".
Frodo Reppuli oli hobitti eli puolituinen, joka syntyi Drogo Reppulille ja Esikko Rankkibukille syyskuun 22. päivä vuonna 2968 Kolmatta Aikaa.
Vuonna 2980 Kolmatta Aikaa (K.A.), Frodon vanhemmat hukkuvat Rankkivuohon ja Frodo jää orvoksi. Frodon ollessa 12-vuotias hänen äidinpuoleinen sukunsa (Rankkibukit) ottaa hänet huostaansa Rankkihoviin. Vuonna 2989 Frodosta tulee Bilbo Reppulin holhouksen alainen. Frodo on silloin vielä 21-vuotias, eli vielä hiukan aikuistumisesta, joka tapahtuu hobiteilla 33-vuotiaana. Lapseton Bilbo valitsee Frodon perijäkseen ja tuo hänet Repunpäähän.
Bilbolla ja Frodolla on yhteiset syntymäpäivät syyskuun 22. mutta Bilbo on 78 vuotta Frodoa vanhempi. " Taru sormusten herrasta" -kirjan alussa Frodo ja Bilbo juhlivat 33. ja 111. syntymäpäiväänsä, ja 
Bilbo antaa aiemmin löytämänsä taikasormuksen Frodolle. Bilbo lähti Rivendelliin juhlan jälkeen. Gandalf varoittaa Frodoa koskaan käyttämästä Sormusta ja käskee pitää sen piilossa. (Silloin hän ei ole varma onko se Suurin Sormus.) Frodo pitää Sormusta piilossa 17 vuotta, kunnes vuonna 3018 K.A. Gandalf palaa varmistettuaan että tuo sormus on Valtasormus. Gandalf lähettää hänet matkaan ja myös Samvais Gamgin (Sam), joka on Frodon puutarhuri ja paras ystävä, joka on puolivahingossa salakuunnellut heidän keskusteluaan. 
Yhdessä Peregrin Tukin (Pippin) ja Meriadoc Rankkibukin (Merri), myöhemmin myös Aragornin (Konkari), kanssa he matkaavat Rivendelliin. Siellä Elrondin neuvostossa päätetään että Sormus tuhottaisiin heittämällä Tuomiorotkoon, joka on ainoa tapa tuhota Valtasormus. Sormuksen Saattue perustetaan suojelemaan Frodoa, Sormuksen viejää. Hänen matkansa tuhoamaan Sormusta on yksi kirjan pääjuonista.
Frodolla on mukanaan haltiatikari (hobitin kokoiselle se oli kuin miekka) nimeltään Piikki ja hän käyttää kääpiöiden tekemää mithril-paitaa vaatteidensa alla. Ne molemmat Bilbo on antanut hänelle Rivendellissä. Lothlórienissa Valtiatar Galadriel antaa hänelle haltiaviitan ja mukaan Eärendil-tähden valon sisältävän taikalasin. 
Kaksi vuotta sen jälkeen, kun Sormus on tuhottu, Angmarin Noitakuninkaalta saatu haava sekä Lukitarin myrkky tuottavat Frodolle yhä tuskaa. Frodo ja Bilbo saavat Sormuksen viejinä oikeuden matkustaa Valinoriin, missä, pysyen kuolevaisina, he saisivat levätä ja parantua yhdessä Gandalfin, Elrondin ja Galadrielin kanssa. He nousevat laivaan Harmaista Satamista ja ylittivät meren syyskuun 29. 3021 K.A. Lapsettomana Frodo jättää omaisuutensa Samille, joka seuraa Frodoa meren yli 61 vuotta myöhemmin, sitten kun hänen vaimonsa, Ruusa Tölli, on kuollut. 
Frodo Reppuli on käännetty englanninkielisestä nimestä Frodo Baggins, joka on westroniksi "Maura Labingi". Frodon nimi on sindariksi "Iorhael" ("vanha-viisas"). "Taru sormusten herrasta" -elokuvatrilogiassa Frodoa esittää yhdysvaltalainen näyttelijä Elijah Wood. BBC:n radiokuunnelmassa Frodon äänenä toimii brittinäyttelijä Ian Holm, joka otti Frodon sedän, Bilbon roolin elokuvassa. Suomalaisessa "Hobitit"-televisiosarjassa (1993) häntä esitti Taneli Mäkelä.
Vaasa (suku)

Vaasa-suku (ruots. "Vasa" tai "Vase") oli ruotsalainen aatelinen, sittemmin kuninkaallinen suku, joka hallitsi Ruotsia vuosina 1523–1654 ja Puolaa vuosina 1587–1668. 
Suvun jäseniä esiintyi jo 1300-luvulla ja heitä oli keskiajalla myös Suomessa. Krister Niilonpoika Vaasa (k. 1442) toimi Viipurin linnanpäällikkönä vuodesta 1417 ja nimitettiin Ruotsin drotsiksi vuonna 1435. Hänen pojanpoikansa Kettil Kaarlenpoika Vaasa (k. 1465) toimi vuodesta 1459 Linköpingin piispana ja lyhyen aikaa ennen kuolemaansa Ruotsin valtionhoitajana. Kettil Kaarlenpoika Vaasan pojanpoika Eerik Juhananpoika Vaasa (kuningas Kustaa Vaasan isä) oli 1500-luvun alkupuolella Kastelholman linnanpäällikkönä ja sai surmansa Tukholman verilöylyssä. Suku nousi kuningassuvuksi Kustaa Vaasan tultua sisällissodan ja valtiopäivien suorittaman vaalin tuloksena Ruotsin kuninkaaksi. 
Vaasa-suku sammui mieskannalta Puolan kuninkaaseen Juhana II Kasimiriin (k. 1672) ja naiskannalta kuningatar Kristiinaan (k. 1689). Vuonna 1809 syrjäytetyn kuningas Kustaa IV Aadolfin vanhin poika Kustaa (1799–1877), joka esitti maanpaossa ollessaan vaatimuksia Ruotsin kruunuun, käytti vuodesta 1829 Vaasan prinssin arvonimeä. Ruotsin nykyinen kuningas Kaarle XVI Kustaa on Kustaa Vaasan jälkeläinen isoisoäitinsä Badenin prinsessa Viktorian kautta.
Suvun muita jäseniä.
Sukupuu.
Lihavoidulla tekstillä merkityt olivat Ruotsin, kursivoidut Puolan kuninkaita.
Angmar

Angmar oli fiktiivinen valtakunta J.R.R. Tolkienin kirjassa "Taru sormusten herrasta". 
Historia.
Angmar perustettiin vuonna 1300 Kolmatta Aikaa pohjoisessa Sumuvuorten lähellä, ja sen perusti Nazgûlien johtaja, joka tunnettiin sittemmin nimellä Angmarin Noitakuningas, jonka tarkoitus oli raivata tie puhtaaksi herransa Sauronin tieltä. Angmar oli naapurikuningaskuntansa Arnorin vihollinen. Angmarin pääkaupunki oli Carn Dûm (= Punainen hauta).
Pian sen jälkeen kun Angmar perustettiin, se aloitti sodan jäljellä olevaa Dúnedainin valtakuntia Arthedainia, Rhudauria ja Cardolania vastaan. Noitakuningas valloitti Rhudaurin, Arnorin heikoimman valtakunnan.
Noitakuninkaan vallan alainen Rhudaur valloitti Arthedainin vuonna 1356 Kolmatta Aikaa ja hyökkäyksessä Arthedainin kuningas Argeleb I kuoli. Kuitenkin Cardolanin armeijan avulla, Arthedain saatiin takaisin. Vuonna 1409 Kolmatta Aikaa Angmar hyökkäsi Cardolaniin, tuhoten sen. Tällä kertaa Rhudaur katosi, jättäen Arthedainin viimeiseksi Dúnedainin kuningaskunnaksi. Arthedain sinnitteli vielä toiset 500 vuotta. Vuonna 1974 Kolmatta Aikaa Angmar keräsi joukkonsa ja iski Arthedainiin. Angmar valloitti Arthedainin pääkaupungin Fornostin, tuhoten Dúnedainin viimeisen kuningaskunnan.
Vuotta myöhemmin, Gondorin Prinssi Eärnur saapui Arthedainin avuksi, mutta liian myöhään. Hänen armeijansa löi Angmarin joukot Fornostin Taistelussa, mutta Noitakuningas säilyi hengissä. Hän pakeni ja meni Mordoriin, eikä Angmaria enää ollut. Voidaan sanoa, että Noitakuningas onnistui tehtävässään osittain: hänhän onnistui tuhoamaan Dúnedainin viimeisen kuningaskunnan.
Angmar peleissä.
Angmar esiintyy pelissä "".
Cirith Ungol

Cirith Ungol on kuvitteellinen sola J. R. R. Tolkienin kirjassa "Taru sormusten herrasta".
Nimi Cirith Ungol on sindarinkielinen ja tarkoittaa 'hämähäkin rotkoa'; se oli sola Mordorin läntisten vuorten yli ja ainoa reitti länttä kohti.
Sitä vartioi Cirith Ungolin torni, jonka rakensivat Gondorin ihmiset Haltiain ja Ihmisten Viimeisen Liiton sodan jälkeen. Sen tarkoitus oli puolustaa Ithilienin maakuntaa Sauronin jäljellä olevien seuraajien hyökkäyksiltä ja toisaalta myös estää Sauronin palvelijoiden paluu Mordoriin. Siksi sen ikkunat oli suunnattu pohjoiseen ja kaakkoon.
Gondor hylkäsi linnoituksen noin vuonna 1636 K.A. kun Suuri Rutto tappoi suurimman osan Gondorin väestöstä. Ruton jälkeen Gondor ei enää koskaan pystynyt valloittamaan Cirith Ungolia ja pahuus palasi Mordoriin. Linnoitus toimi yhdessä vuorilinnoitus Durthangin kanssa Mordorin pohjoisessa länsiosassa, ja Hammastornien kanssa Morannonin luona.
Sormuksen Matkan aikana Frodo Reppuli ja Samvais Gamgi menivät solaan Klonkun johdolla ja suoraan jättiläishämähäkin Lukitarin pesään, joka asui siellä. Frodo joutui Lukitarin saaliiksi mutta Sam onnistui iskemään Lukitaria Piikillä niin kuolettavasti että se ryömi pesäänsä ja menehtyi sinne. Samassa örkkijoukko saapui Minas Morgulista Cirith Ungoliin, huomasivat Frodon ja veivät tämän Cirith Ungolin torniin. Siellä kaksi örkkiä, Shagrat ja Gorbag alkoivat sotimaan keskenään ja niin Sam pääsi pelastamaan isäntänsä.
Dol Guldur

Dol Guldur oli fiktiivinen Sauronin linnoitus J. R. R. Tolkienin kirjassa "Taru sormusten herrasta". 
Dol Gulduria kutsuttiin ennen nimellä Amon Lanc (kalju mäki), ja se oli Oropherin johtamana pohjoisesta, Mustilta vuorilta tulleiden salohaltioiden pääkaupunki. Kun Sauron valtasi Amon Lancin, Thranduil, Oropherin poika johti kansansa Metsävirran yli perustaen uuden asutuksen.
Linnoitus sijaitsi eteläisessä Synkmetsässä. Sitä kutsuttiin myös nimellä "Noituuden Mäki".
Dol Guldurin perusti Sauron palatessaan Keski-Maahan noin vuonna 1000 Kolmatta Aikaa, ja myös hänen henkilöllisyytensä oli pitkään tuntematon. 
Synkmetsän asukkaat uskoivat siellä olevan noituuden lähteen olevan yksi "Ulairi"sta, Sormusaaveista, mutta Valkoinen Neuvosto pelkäsi pitkään, että voima Dol Guldurissa saattoi olla Sauron. Vuonna 2063 Gandalf Harmaa meni Dol Gulduriin ja Sauron, ei vielä kovin voimakkaana, pakeni itään. Vuonna 2460 Sauron palasi linnoitukseen juuri kun Sméagol oli löytänyt Valtasormuksen.
Vuonna 2845 Thráin II, Durinin heimon johtaja, jolla oli viimeinen kääpiöiden seitsemästä Mahtisormuksesta, vangittiin Dol Guldurin tyrmään. Vuonna 2850 Gandalf meni jälleen Dol Gulduriin ja löysi mieleltään järkkyneen ja kuolevan Thráinin, jolta Gandalf sai kartan ja avaimen annettavaksi Thorin Tammikilvelle, vaikka Thráin ei kyennyt sanomaan omaa tai poikansa nimeä ennen kuolemaansa. Gandalf vahvisti että Dol Guldurin päällikkö oli itse Sauron, joka hallitsi edelleen Mordoria Minas Morgulin kautta Sormusaaveiden avulla.
Gandalf palasi Valkoiseen Neuvostoon ja sanoi nämä sanat: ”On käynnyt niin kuin olemme pelänneet. Voima joka siellä asuu ei ole yksi "Ulairi"sta niin kuin monet ovat luulleet, se on itse Sauron.” Hän kehotti hyökkäämään Dol Gulduriin, mutta Saruman, joka oli alkanut etsiä Valtasormusta ei hyväksynyt sitä. Vuonna 2941 Saruman viimein hyväksyi hyökkäyksen, mikä tapahtui samaan aikaan kuin Ereborin matka. Tämä oli ennakoivaa suunnittelua Gandalfilta, jotta Sauron ja Smaug eivät yhdistäisi voimiaan kuten muutoin voisi tapahtua. Sauron pakeni näennäisesti Mordoriin, sillä suunnitelmansa oli nyt valmis. Dol Guldur pysyi miehitettynä Barad-dûrin luutnantin Sauronin suun johtamana.
Sormuksen sodan aikana Dol Guldurin joukot tekivät kolme hyökkäystä Lórieniin, aiheuttaen vahinkoa metsälle, mutta heidät torjuttiin Nenyan voiman avulla, jota vain Sauron olisi pystynyt uhmaamaan. Lórienin haltiat, joita johti Galadriel, tuhosivat ja puhdistivat Dol Guldurin Sauronin tuhon jälkeen. Uudelleennimetystä Amon Lancista tuli Celebornin johtaman Itäisen Lórienin valtakunta vähäksi aikaa.
Musta Portti

Musta Portti eli Morannon on paikka J. R. R. Tolkienin kirjassa "Taru sormusten herrasta".
Mordorin Musta Portti oli Mordorin Nazgûlien valtaama portti. Sen tarkoituksena oli estää hyökkäykset Ered Lithuin ja Ephel Duathin vuorien välisestä solasta. Etäisen menneisyyden päivinä olivat Gondorin miehet voimassaan ja kunniassaan rakentaneet sen, kun Sauron oli voitettu ja paennut, siltä varalta että hän yrittäisi palata vanhaan valtakuntaansa. Toisella puolella porttia oli Rautakita, ja sitä suojasi Durthangin linna lännessä, se suunniteltiin pitämään kaikki Mordorin pahuus sisäpuolella. Minas Ithil, Nousevan Kuun Torni ja Cirith Ungol rakennettiin samasta syystä: vartioimaan ”sisäänkäyntejä”, ettei Sauron pääsisi palaamaan maahansa.
Kuitenkin Gondorin vartio vähentyi aikojen kuluessa. Nazgûlit ja örkit palasivat Mordoriin, vallaten varustukset ja pitäen ne itsellään. Siihen aikaan nazgûlit valloittivat Minas Ithilin ja sen nimi vaihtui Minas Morguliksi, Mustan Noituuden Torniksi. Tämä kaupunki esiintyy "Taru sormusten herrasta" -elokuvatrilogiassakin ja sen kautta Sauron lähetti suuren armeijansa Osgiliathin kautta Pelennorin kentille.
Sormuksen sodan aikoihin noin 7 000 miehestä koostuva Lännen Armeija marssi Mustalle Portille saaden Sauronin Silmän huomion pois Tuomiovuoresta, missä Frodo Reppuli oli täyttämässä tehtäväänsä eli heittämässä Valtasormusta Tuomiorotkoon. Se onnistui ja Sormus tuhoutui Tuomiovuoren tulissa, jolloin Hammastornit ja Musta Portti tuhoutuivat. Myös ihmiset, örkit ja muut Sauronin palvelijat tuhoutuivat tai antautuivat ja todistivat Aragornin kuninkuuden.
Malakantiikeri

Malakantiikeri on tiikerin alalajin "Panthera tigris tigris" populaatio tai oma alalajinsa, joka elää Malakan niemimaalla Kaakkois-Aasiassa.
Malakantiikeri on määritelty vuodesta 2017 alkaen tiikerin "Panthera tigris tigris" -alalajin populaatioksi eikä enää omaksi alalajikseen ("Panthera tigris jacksoni"). Ennen sen luokittelua omaksi alalajikseen sitä pidettiin samana alalajina indokiinantiikerin kanssa.
Malakantiikeri on tiikeriksi keskikokoinen. Uroksen ruumis on keskimäärin 259 senttimetriä ja naaraan 239 senttimetriä pitkä, ja uros painaa 47–129 kilogrammaa ja naaras 24–88 kilogrammaa. Malakantiikeri on hyvin samannäköinen kuin indokiinantiikeri, ja tummempi ja raidallisempi kuin intiantiikeri ja siperiantiikeri.
Malakantiikeri elää Malesian sademetsissä mutta joskus myös metsättömillä alueilla. Sen ja Etelä-Thaimaassa elävän indokiinantiikerin populaatioiden raja on liukuva.
Vuonna 2014 malakantiikereitä arvioitiin olevan luonnossa 250–340, ja laji on äärimmäisen uhanalainen. Populaatiota uhkaavat elinympäristöjen pirstaleisuus ja maatalous. Tiikeriä metsästetään Malesiassa myös ruoaksi ja lääkkeeksi.
Kaspiantiikeri

Kaspiantiikeri ("Panthera tigris virgata") on tiikerin sukupuuttoon kuollut alalaji.
Kaspiantiikeri eli aikoinaan laajalla alueella Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa. Se eli jokien ja järvien rannoilla kasvavissa metsissä ja saalisti pääasiassa hirvieläimiä. WWF:n mukaan se kuoli sukupuuttoon 1970-luvulla.
Ulkonäkö ja koko.
Kaspiantiikerin turkin pohjaväri oli ruskeahko. Turkki oli kyljiltä ruskeampi, karva on ollut talvisin pitkää ja turkissa oli ohuehkot raidat. Niskaharjassa karva oli lyhyttä. Kaspiantiikeri oli hieman bengalintiikeriä pienempi. Urokset painoivat noin 170–240 kilogrammaa.
Balintiikeri

Balintiikeri ("Panthera tigris balica") oli pienikokoinen tiikerin alalaji, joka eli ainoastaan Balin saarella Jaavan itäpuolella. Se katosi tiikerin alalajeista ensimmäisenä, kun urheilumetsästäjät alkoivat verottaa kantaa 1900-luvun alussa. Tiikereitä oli saarella runsaasti vielä vuonna 1917, mutta jo 1924 laji oli sukupuuton partaalla. Alalajin häviämiseen vaikutti myös metsien hakkuu, sillä vielä 1925 Balin koillisosa oli lähes koskematon. Viimeinen balintiikeri ammuttiin luultavasti vuonna 1937, mutta niitä on arveltu eläneen vielä myöhemmin. Viimeinen ja tulokseton etsintä tehtiin vuonna 1974.
Koko ja ulkonäkö.
Balintiikeri oli pienin tiikerin alalajeista. Urokset painoivat 90–100 kilogrammaa ja naaraat 65–80 kilogrammaa. Urosten pituus oli 220–230 senttimetriä ja naaraiden 190–210 senttimetriä.
Lavotškin LaGG-3

Lavotškin-Gorbunov-Gudkov LaGG-3 () oli neuvostoliittolainen toisen maailmansodan aikainen hävittäjälentokone. Se oli kehitetty edelleen LaGG-1 koneesta.
Vuoden 1939 alussa Neuvostoliiton johto järjesti suunnittelukilpailun, jossa pyrittiin luomaan hävittäjälentokone, jossa otetaan huomioon Espanjan sisällissodan kokemusten analyysi muun muassa Saksan Messerschmitt Bf 109 -hävittäjästä. Tuloksena oli kolme konetta: I-26, joka sai sarjatuotannossa nimen Jak-1, I-61, joka sai sarjatuotannossa nimen MiG-1 ja I-26, joka sai sarjatuotannossa nimen LaGG-1. LaGG-1:n suunnittelivat Semjon Lavotškin, V. Gorbunov ja M. Gudkov. Ensimmäinen LaGG-1:n prototyyppi I-22 lensi 30. maaliskuuta 1940. 
LaGG-1:n ongelmana oli moottoritehon puute, jota pyrittiin korjaamaan korvaamalla 1 050 hv:n Klimov M-105P -moottori tehokkaammalla 1 210 hv:n M-105PF -moottorilla, jolloin syntyi malli LaGG-3. Vain noin 100 Lagg-1 -konetta valmistettiin. Koneen rakennetta ja aseistusta kevennettiin. LaGG-3:ta parannettiin koko se valmistuksen ajan, mikä johti 66 eri versioon 6 200 rakennetun koneen aikana. Ongelmat korjasi viimein uusi moottori, jolloin konetyyppi muuttui La-5:ksi
Käyttö Suomessa.
Suomen ilmavoimat saivat jatkosodassa sotasaaliiksi useita pakkolaskun tehneitä LaGG-3- hävittäjälentokonetta, joista kolme korjattiin lentokuntoon vuosina 1942–1943. LaGG-3 oli ilmavoimien käytössä 29. tammikuuta 1945 asti. Käyttäjinä oli joulukuuhun 1944 saakka Lentolaivue 32, sen jälkeen Hävittäjälentolaivue 11. Niillä saavutettiin yksi ilmavoitto.
Ferdinand Foch

Ferdinand Foch (; 2. lokakuuta 1851 Tarbes – 20. maaliskuuta 1929 Pariisi) oli Ranskan marsalkka ja ympärysvaltojen länsirintaman komentaja ensimmäisen maailmansodan aikana. 
Uran alkuvaiheet.
Foch syntyi Tarbesissa, Hautes-Pyrénées’ssä. Hän liittyi armeijaan 1870 ja oli mukana Ranskan-Preussin sodassa. Vuonna 1871 hän meni sotilasakatemiaan, ja hänet nimitettiin tykistöupseeriksi 1873. Hän toimi vuosikymmenien ajan strategian ja taktiikan opettajana sekä sotakorkeakoulun johtajana. Foch kirjoitti sodankäynnistä kirjat "les Principes de la guerre" (1903) ja "la Conduite de la guerre" (1904).
Ensimmäisessä maailmansodassa.
Ensimmäisen maailmansodan alussa elokuussa 1914 Foch komensi Ranskan XXX armeijakuntaa Nancyssa. Hän laati sodan alkuviikkoina niin sanotun XVII-suunnitelman Lothringenin ja Elsassin takaisinvaltaamiseksi. Sen toteutus epäonnistui täydellisesti, ja muutamassa viikossa saksalaiset uhkasivat Pariisia.
Länsirintaman joukkojen ylipäällikkönä.
Foch ansioitui ympärysvaltojen voitolla Marnessa syyskuussa 1914 ja komensi Ranskan luoteisrintamaa lokakuusta 1914 syyskuuhun 1916. Hänet nimitettiin brittien ehdotuksesta koko länsirintaman joukkojen ylipäälliköksi 26. maaliskuuta 1918, jolloin hän esti saksalaisten etenemisen Marnen toisessa taistelussa vuoden 1918 kevätoffensiivin () aikana. Ylipäällikkönä Foch ylennettiin generalissimukseksi. Hän aloitti Yhdysvaltojen armeijan voimin heinäkuussa vastahyökkäyksen, joka johti lopulta Saksan hallituksen rauhanpyyntöön. Heinäkuussa 1918 Foch nimitettiin Ranskan marsalkaksi, ja hän otti vastaan Saksan antautumisen marraskuussa.
Sodan jälkeen.
Foch sai Puolan marsalkan arvonimen painostettuaan Saksaa puolalaisten 1918–1919 kansannousun aikana sekä Puolan sotilaallisesta konsultoinnista vuosien 1919–1921 Puolan-Venäjän sodan aikana. Hän sai myös Britannialta sotamarsalkan arvonimen 1919.
August Rei

August Rei (22. maaliskuuta 1886, Pilistvere – 29. maaliskuuta 1963, Tukholma) oli virolainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän toimi 1919–1920 Viron perustuslakia säätävän kansalliskokouksen puhemiehenä, 1928–1929 "riigivanemina" eli pääministerinä ja valtionpäämiehenä, 1932–1933 ulkoministerinä sekä 1938–1940 Viron lähettiläänä Moskovassa. Heinäkuun puolivälissä 1940 Rei siirtyi Ruotsiin. Toisen maailmansodan jälkeen hän toimi Viron pakolaishallituksen pääministerinä presidentin valtuuksin 9. tammikuuta 1945 – 29. maaliskuuta 1963.
Kirjallinen tuotanto.
"Traagiliste sündmuste tunnistajana. Eesti riik ja rahvas teises maailmasõjas III". Stockholm 1956. 
Lähteet.
Hyytiä, Osmo: Viron kohtalontie 1933...1939...1940. Yliopistopaino, 1992.
Gemalto

Gemalto N.V. on alankomaalainen holdingyhtiö yhdelle Thales Groupin seitsemästä maailmanlaajuisesta liiketoimintadivisioonasta, Thales DIS:lle (Digital Identity and Security), eli digitaalinen identiteetti ja turvallisuus, mikä kuvaa divisioonan toimialaa. Se keskittyy tietoturvaratkaisuihin ja tarjoaa turvateknisten asiakirjojen ja älykorttien ohella niihin liittyviä ohjelmistoja ja palveluita. Yhtiö valmistaa muun muassa Suomen, Ruotsin, Viron, Norjan, Tanskan, Belgian, Luxemburgin ja Singaporen passit sekä pankki- ja sim-kortteja Eurooppaan ja Aasiaan.
Thales Group osti Gemalton toukokuussa 2019. Yritysostoon saakka Gemalto oli maailman suurin SIM-korttien valmistaja ja valmisti (2015) noin kaksi miljardia SIM-korttia vuodessa.
Gemalto syntyi vuonna 2006 Gemplus S. A.:n ja Axalton yhdistyessä. Gemalton toimitusjohtajana toimi Philippe Vallée. Thales Groupin ostettua Gemalton hänet nimitettiin Thales DIS liiketoimintadivisioonan varatoimitusjohtajaksi. Pääkonttori sijaitsee Amsterdamissa, ja yrityksellä on tytär- ja konserniyhtiöitä ympäri maailmaa. Maailmanlaajuisesti Gemaltolla on 15 000 työntekijää, 110 myynti- ja markkinointitoimistoa, 24 tuotantolaitosta, 47 personoinnin keskusta ja 35 tutkimus- ja ohjelmistokehityskeskusta 47 maassa. Liikevaihto vuonna 2018 oli 2,969 miljardia euroa ja liikevoitto 480 miljoonaa euroa.
Suomessa toimiva Vantaan toimipiste (aiemmin "Setec Oy" ja "Gemalto Oy") on entinen Suomen Pankin setelipaino, joka perustettiin 1885. Vuonna 1991 se yhtiöitettiin. Gemplus S. A. osti Setecin vuonna 2005. Vuonna 2020 Suomen toimipisteen nimi muutettiin Thales DIS Finland Oy:ksi.
Setec valmisti Suomen markkasetelit sekä passit ja muut turvapainotuotteet. Setec teki myös hetken euroseteleitä, kunnes niidenkin valmistus Suomessa lopetettiin. Nykyään Gemalto ei valmista Suomessa enää rahaa, vaan keskittyy passien, arvopapereiden (viisumit, lounassetelit, erinäiset todistukset jne.) ja id-korttien (pankkikortit, jäsenkortit, ajokortit ja henkilökortit) valmistamiseen ja tuotekehitykseen.
Korruptio.
Helmikuussa 2023 Gemalto oli oikeudellisen tutkinnan kohteena "korruptiosta" ja "rikollisesta yhdistymisestä", jotka koskivat tusinaa valtion sopimusta kuudessa Afrikan mantereen maassa..
Tietomurto.
Helmikuussa 2015 "The Intercept" kertoi Edward Snowdenilta haltuunsa saamiensa dokumenttien perusteella, että NSA ja GCHQ olivat murtautuneet viimeistään vuonna 2010 Gemalton verkkoon ja varastaneet salausavaimet, joita käytetään muun muassa SIM-korttien suojauksessa. GCHQ:n dokumenteissa todetaan: "menestyksekkäästi kaapattiin useita koneita, uskomme että meillä on koko heidän verkkonsa – TDSD tutkii dataa". Avainten avulla tiedustelupalvelut voisivat salakuunnella matkapuhelimia ilman operaattoreiden tai ulkomaisten viranomaisten hyväksyntää.
Yrityksen mukaan hyökkäykset kohdistuivat vain sen toimistoverkkoihin, eivätkä voineet johtaa massiiviseen salausavainten varkauteen.
Salamajärven kansallispuisto

Salamajärven kansallispuisto sijaitsee Perhon, Kivijärven ja Kinnulan kuntien alueella kahdessa maakunnassa, Keski-Suomessa ja Keski-Pohjanmaalla. Kansallispuisto on pinta-alaltaan 65 neliökilometriä, ja se on perustettu vuonna 1982. Aluetta hoitaa Metsähallitus. Puiston eteläreunasta se rajoittuu Salamanperän luonnonpuistoon.
Salamajärven kansallispuisto tunnetaan metsäpeuroistaan ja Suomenselän vedenjakaja-alueena. Kansallispuistossa on peurojen lisäksi aarnimetsiä, pieniä metsäjärviä, suota ja pirunpeltoja.
Kansallispuistosta alkaa Peuran polku -retkeilyreitistö, joka sisältää noin 115 kilometriä retkeilyreittejä aina Perhosta Reisjärvelle saakka.
16. kesäkuuta 2007 Salamajärven kansallispuisto juhli 25-vuotisuuttaan muun muassa ensimmäisellä Koirajärven erämaalaulut -tapahtumalla, jonka järjesti Kivijärven Saunakylän kyläyhdistys ry.
Franz von Roques

Franz von Roques (1. syyskuuta 1877 Treysa – 1967 Treysa) oli saksalainen jalkaväenkenraali toisen maailmansodan aikana. Hänen serkkunsa Karl von Roques oli myös saksalainen jalkaväenkenraali, joka tuomittiin Nürnbergin kenraalioikeudenkäynnissä 20 vuodeksi vankeuteen sotarikoksista.
Hän vastasi Wehrmachtin kohti Leningradia hyökänneen armeijaryhmä Nordin sotilashallinnosta Baltian maissa 5. heinäkuuta – 5. joulukuuta 1941, minkä jälkeen Baltian maista ja osasta Valko-Venäjää muodostettiin Alfred Rosenbergin johtaman itäministeriön alainen Ostlandin valtakunnankomissariaatti. Von Roques nimitti Hjalmar Mäen 15. syyskuuta sotilashallintoa avustavan virolaishallinnon johtoon.
Lähteet.
Piirtopöytä (digitointilaite)

Piirtopöytä (tunnettu myös nimillä piirustuslauta ja piirtolevy) välittää piirtäjän analogisen datan digitaalisena tietokoneeseen. Piirtopöytä on yhteydessä tai kosketuksessa stylukseen (piirrin tai kynä), jota kuvan tekijä käyttää. Laitteiston keskeinen ominaisuus on paineentunnistavuus.
Taustaa.
Tunnetusti tietokoneen hiiri soveltuu huonosti piirtämiseen tai maalaamiseen. Ensimmäinen tunnettu piirustuslauta oli "RAND" vuodelta 1961. 
Jotkut digitaaliset piirustus- ja maalausjärjestelmät, kuten "Sketchpad" (1963) tai moderni Wacom Cintiq toimivat niin, että stylus koskettaa suoraan tietokoneen näyttöön. 
Alun perin Japanissa 1983 aloittanut Wacom-yhtiö kehitti johdottoman, patterittoman ja paineentunnistavan kynän 1987. Paineentunnistus tarkoittaa, että piirtäjä voi asettaa kynän kärjen joustamaan kätensä "raskauden" mukaan ja näin jäljitellä klassisia piirustus- ja maalausvälineitä, kyniä, liituja ja siveltimiä. Kehittyneemmät laudat saattavat tunnistaa myös kynän kallistumisen. 
Paineentunnistus edellyttää, että myös piirustus- tai kuvankäsittelyohjelmassa on tuki kyseiselle toiminnolle. Sopivalla ohjelmalla piirtäminen voi muistuttaa enemmän maalaamista, lasuureja myöten.
Toiminta.
Piirtopöytä havaitsee kynän sijainnin sähkömagneettisen vuorovaikutuksen avulla. Erilaisten kynien lisäksi piirtopöytään saattaa kuulua myös läpinäkyvä taso, jonka alle voi sijoittaa "digitoitavan" kuvan sekä muita säätölaitteita.
Vejlen amt

Vejlen amt oli entinen hallintoalue Tanskassa, Jyllannin niemimaan itäosassa. Sen pääkaupunki oli Vejle. Vejlen amtin pinta-ala oli 2 997 km² ja asukasluku oli 353 284 (2003). Tanskan kuntauudistuksessa aiemmat amtit lakkautettiin ja Vejlen amt jaettiin Region Midtjyllandin ja Region Syddanmarkin kesken. 
Pormestarit.
Amtin pormestari on valittu vuodesta 1970 lähtien. Seuraavat henkilöt toimivat Riben amtin pormestareina vuosina 1970–2006:
Rautameteoriitti

Rautameteoriitti on meteoriittityyppi, joka koostuu enimmäkseen raudasta ja nikkelistä. Lisäksi niissä on pieniä määriä sulfidi- ja karbidimineraaleja tai kobolttia ja kuparia. Rautameteoriittien oletetaan olevan peräisin asteroidien ytimistä. Ne ovat sulaneet jossain vaiheessa, jolloin rauta on muodostanut meteoriittiin metallisen ytimen. 
Pian putoamisensa jälkeen löydetyistä meteoriiteista on 6 % rautameteoriitteja, mutta pidempään maassa olleista löydöistä 40 % on rautaisia, koska ne säilyvät kivisiä meteoriitteja paremmin. Toisaalta ne kestävät myös Maahan putoamisen paremmin, joten todennäköisesti monet kraatterit ovat rautameteoriittien aiheuttamia.
Jukka Perko

Jukka Tapani Perko (s. 18. helmikuuta 1968 Huittinen) on suomalainen jazzmuusikko ja saksofonisti.
Ura.
Perko kirjoitti ylioppilaaksi 1987 ja hänellä on opintoja Sibelius-akatemiassa vuodesta 1988 alkaen. Julkisen uransa Perko aloitti vuoden 1985 Pori Jazz -festivaaleilta ja hän aloitti 1987 The Dizzy Gillespie 70th Anniversary Bandin riveissä kaksi vuotta kestäneen kiertue-elämän Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Vuoden 1989 alussa Perko liittyi UMO Jazz Orchestraan ja sai loppuvuodesta Yrjö-palkinnon. Jo 1988 hän oli aloittanut yhteistyön Severi Pyysalon kanssa.
1990-luvun alussa Perkolla oli Jukka Perko Quartet, johon kuuluivat hänen lisäkseen vibrafonisti Severi Pyysalo, basisti Eerik Siikasaari ja rumpali Marko Timonen. Vuoden 1989 ensilevytys oli nimeltään "Portrait by Heart", jolla Perkon lisäksi soittivat pianisti Kirmo Lintinen, basisti Eerik Siikasaari ja rumpali Marko Timonen.
Vuonna 1993 Perko perusti Severi Pyysalon kanssa yhden "uuden jazz-sukupolven" merkittävimmistä ja menestyneimmistä suomalaisista jazz-yhtyeistä: Perko-Pyysalo Poppoon. Samana vuonna Perkosta tuli Finland Festivalsin vuoden nuori taiteilija ja Perko-Pyysalo Poppoon "Garden of Time" palkittiin Jazz-Emmalla.
Vuonna 2001 Perko sai toisen Jazz-Emmansa nyt Hurmio-orkesterin levystä "Music of Olavi Virta". Kyseessä oli Blue Note Finlandin ensimmäinen julkaisu. Virsiä sisältänyt ja Virtuosi Di Kuhmo -ryhmän kanssa soitettu "Kaanaanmaa" julkaistiin joulumarkkinoille 2002 ja se myi jazz-levyksi hyvin: yli 20 000 kappaletta. Levy nousikin Suomen virallisella albumilistalla kahdenkymmenen kärkeen. Perkon kolmas Blue Note -albumi "Kuunnelmia" julkaistiin loppuvuodesta 2004. Jukka Perkon kokoomalevy Retrospective ilmestyi 2006. Vuonna 2008 Perko toteutti yhdessä Mikko Kuustosen kanssa albumin "Profeetta" jonka innoittajana toimi samanniminen Kahlil Gibranin kulttiteos. 
Jukka Perko on toiminut myös säveltäjänä josta esimerkkinä voisi pitää Jukka Perkon ja Severi Pyysalon yhteisiä levyjä sekä Mikko Kuustosen ja Jukka Perkon yhteissävellyksiä Profeetta-levylle. 
Yksityiselämä.
Jukka Perko on avioliitossa Kulttuuritehdas Korjaamon johtajan Katja Leppäkosken kanssa.
Ensio Laine

Volmar Into Ensio Laine (2. marraskuuta 1927 Maaria – 9. heinäkuuta 2021 Turku) oli suomalainen poliitikko, joka toimi Suomen kansan demokraattisen liiton (SKDL), Demokraattisen vaihtoehdon (Deva) ja Vasemmistoliiton kansanedustajana yhteensä 27 vuotta (1968–1995).
Ura.
Suomen demokraattisen nuorisoliiton (SDNL) aktiivi Laine kuului Raunistulan demokraattisiin nuoriin. Hänet valittiin 1954 Turun kaupunginvaltuustoon, jonka jäsenenä hän oli seuraavat 46 vuotta. Vuoden 1966 eduskuntavaaleissa Laine sai SKDL:n listoilla 3 277 ääntä, joilla pääsi varapaikalle. Kansanedustajaksi hän nousi 24. toukokuuta 1968 Pekka Silanderin kuoltua pitkäaikaiseen sairauteen. Laine tuli valituksi kaikissa seuraavissa eduskuntavaaleissa, joihin osallistui. Laineelle myönnettiin valtiopäiväneuvoksen arvonimi 1995.
Laine liittyi Suomen kommunistiseen puolueeseen (SKP) vuonna 1946. 1960-luvulla alkaneissa kiistoissa Laine oli yksi puolueopposition johtohenkilöistä, ja vuonna 1969 hänet valittiin keskeisen Tiedonantaja-yhdistyksen johtoon. Osapuolineuvotteluissa Laine oli neuvottelukykyisimpiä omiensa joukosta. SKDL:n eduskuntaryhmän jakauduttua kesällä 1986 Laine siirtyi Demokraattisen vaihtoehdon ryhmään. Laine valittiin Devan listoilta eduskuntaan vaaleissa 1987. 1980-luvun lopussa hän kuului Suomen kommunistisen puolueen (yhtenäisyys) (SKPy) poliittiseen toimikuntaan.
Laine on kaikkien aikojen seitsemänneksi useimmin täysistunnoissa puhunut kansanedustaja.
Muu toiminta.
Laine toimi myös Kansan raittiusliiton (KRL) puheenjohtajana 1969–1986 sekä osallistui osuus- ja ystävyysseuratoimintaan. Hän oli Turun vapaa-ajattelijoiden jäsen, ja hän sai vuonna 2008 Vapaa-ajattelijain liiton kultaisen ansiomerkin. 
Laine oli aktiivinen Suomi–Neuvostoliitto-Seuran (SNS) jäsen, ja hän havaitsi herkästi neuvostovastaisuuksia. Helmikuussa 1985 Laine tovereineen teki eduskuntakyselyn "Raid over Moscow" -tietokonepelistä, joka heidän tulkintansa mukaan vahingoitti ”naapuriystävyyttä ja lasten rauhankasvatustavoitteita”. Kansanedustajien aloitteikkuus huomattiin tiedotusvälineissä, ja kohun ansiosta kyseinen – ”sinänsä keskinkertaiseksi” luonnehdittu – peli nousi myyntilistojen kärkeen.
Laine oli myös jäsenenä Suomi–Korea-seuran hallituksessa. Hänelle myönnettiin Pohjois-Korean Kansojen ystävyyden ritarikunnan toisen luokan kunniamerkki vuonna 1986 seuran 15-vuotisjuhlan kunniaksi.
Yksityiselämä.
Ensio Laine syntyi Maarian Kaerlanmäessä. Hän vietti nuoruutensa Turussa Raunistulan alueella. Käytyään kansakoulun Laine siirtyi sähköasentajan töihin ja toimi ammatissa vuoteen 1959. Hän harrasti aktiivisesti urheilua ja erityisesti jalkapalloa, ja hänet valittiin Työväen urheiluliiton (TUL) Varsinais-Suomen toiminnanjohtajaksi 1959. Laine avioitui 1955 Terttu Tukkisen kanssa.
Nancy

Nancy [] on Ranskan kunta ja kaupunki, joka sijaitsee Meurthe-et-Mosellen departementissa Koillis-Ranskassa. Se sijaitsee useiden kukkuloiden välissä metsäisellä tasangolla. Nancyssa on 105 468 (2006) asukasta, mutta koko suur-Nancyn alueella asuu yhteensä noin 300 000 ihmistä.
Paikalla ei ole juuri ollut asutusta ennen merovinki-aikaa 900-luvun lopulla. Kaupungin nimi on kelttiläistä alkuperää ja se muistuttaa gallialaista sanaa "nant", joka tarkoittaa rämettä. Kaupungin perusti Gerhard Elsasslainen, ja siitä tuli Lothringenin herttuakunnan pääkaupunki 1000-luvulla. 
Urheilu.
Nancyn alueella on yksi tärkeä jalkapallojoukkue AS Nancy, joka voitti Ligue 2:n vuonna 2006 ja nousi Ligue 1:een. Koripallossa kaupunkia edustaa SLUC Nancy, joka voitti Ranskan mestaruuden vuonna 2006.
Oppilaitoksia.
Kaupungissa sijaitsee myös arvostettu Ranskan valtiohallinnon eliittikoulun Institut d'études politiques Paris:n eurooppalainen kampus.
Floodaus

Floodaus (, suomeksi "tulviminen") tarkoittaa sitä, että esimerkiksi IRC-palvelimella oleva käyttäjä tai IRC-botti lähettää palvelimelle useita ja/tai samoja viestejä peräkkäin pienellä aikavälillä. Floodaukselta suojaudutaan siten, että viestien peräkkäislähettämisen maksimilukumäärää kontrolloidaan IRC-palvelimilla suhteutettuna aikaan (estetään toisto/"vuodatus"). Jos joku ylittää tuon arvon (toistaa), hänen yhteytensä palvelimeen katkaistaan ja hänen yhteyskatkoviestiksi ilmoitetaan "Excess Flood". Floodaus on eri asia kuin roskapostitus.
Floodausta voidaan väärinkäyttää esimerkiksi palvelunestohyökkäyksissä.
Sotilashallinto

Sotilashallinto tarkoittaa sotilasviranomaisten hoitamaa hallintoa. Se tarkoittaa sitä osaa julkisesta hallinnosta, joka ei ole siviilihallintoa tai kirkollishallintoa. Tavallisesti sotilashallinnolla kuvataan niiden armeijaan ja asevelvollisuuteen liittyvien asioiden ylläpitämistä, jotka eivät liity suoraan taistelutoimintaan. Näihin kuuluvat esimerkiksi henkilöstöhallinto, budjetointi, rahoitus, hankinta, koulutus ja kehitystyö. Käyttäessään hallinnollista aluejakoa sotilashallinto voi jakaa valtionsa alueet sotilasalueisiin, kuten sotilaspiireihin tai sotilaslääneihin, kuten esimerkiksi Suomen puolustusvoimat teki vuoteen 2014 saakka. 
Tyypillisesti oikeusvaltiossa sotilashallinto on siviilihallinnon määräysvallan alainen. Tällöin kyseessä on armeijan siviilimääräysvalta. Valtiota, jossa tämä järjestys on päinvastainen kutsutaan usein sotilasdiktatuuriksi ja sen hallitusta sotilashallitukseksi. Sitä ylläpitävästä sotilashallinnosta saatetaan käyttää myös nimitystä sotilasjuntta tai pelkästään juntta.
Suomessa.
Sotilashallinnolla voidaan tarkoittaa eri yhteyksissä hieman toisistaan poikkeavia asioita. Suomen hallintokäytännössä sanaa puolustushallinto käytetään yleensä merkitsemään hallintoa puolustusministeriön hallinnonalalla.
Miehityshallinto.
Sotilashallinnoksi kutsutaan myös miehityksen aikaista tilaa, jossa hallinnollinen vastuu vallatusta alueesta kuuluu miehittävän armeijan sotilasviranomaisille. Kansainvälisen lainsäädännön kannalta miehityshallintoa hoitavan sotilashallinnon velvoituksia ja rajoituksia säätelevät Haagin kansainvälisessä konferenssissa vuonna 1907 allekirjoitettu kansainvälinen sopimus sekä Geneven yleissopimus vuodelta 1949.
Syksyllä 1941 perustettiin suomalaisten joukkojen etenemisen vuoksi Itä-Karjalan sotilashallinto. Myös monia Suomen Moskovan rauhassa Neuvostoliitolle luovuttamia, mutta kesällä 1941 takaisin vallattuja alueita jäi hallitsemaan ylipäällikön alaisuudessa päämajan sotilashallinto-osasto kesä-heinäkuuhun 1944 siihen saakka, kun suomalaiset joukot olivat vetäytyneet.
Siviili-sotilashallinto.
Helmi-maaliskuussa 2015 Ukrainan presidentti Petro Porošenko perusti Donetskin ja Luhanskin alueille väliaikaisia siviili-sotilashallintoyksikköjä, sillä Ukrainan turvallisuusneuvosto totesi alueellisen siviilihallinnon riittämättömäksi ja estyneeksi toteuttamaan tehtäviään Itä-Ukrainan sodan ollessa käynnissä alueilla. Siviili-sotilashallintoyksikköjen tehtäväksi tuli valvoa Ukrainan lakien noudattamista ja järjestystä, varmistaa alueen asukkaiden turvallisuus ja elämän normalisoituminen, osallistua mahdollisten tuhoiskujen ja terroristitoimien torjumiseen ja vastatoimiin, sekä estää aluetta uhkaavat humanitääriset katastrofit.