Nikolai Aleksandrovitš

Nikolai Aleksandrovitš () ; (20. syyskuuta 1843 Katariinan palatsi, Tsarskoje Selo, Venäjän keisarikunta – 24. huhtikuuta 1865 Nizza, Ranskan toinen keisarikunta) oli venäläinen suuriruhtinas, keisari Aleksanteri II:n vanhin poika ja Venäjän keisarikunnan kruununperillinen eli tsarevitš vuodesta 1855 ennenaikaiseen kuolemaansa saakka. Nikolain kuoltua kruununperijäksi tuli hänen nuorempi veljensä Aleksandr Aleksandrovitš, josta myöhemmin tuli keisari Aleksanteri III.
Suku ja koulutus.
Nikolai Aleksandrovitš oli vanhin keisari Aleksanteri II:n ja tämän ensimmäinen puolison, keisarinna Maria Aleksandrovnan kuudesta pojasta ja toiseksi vanhin lapsi. Häntä kasvatettiin tulevaksi hallitsijaksi huolellisella koulutuksella ja matkoilla valtakunnan eri osiin. Hän oli äitinsä suosikki, joka osoitti Nikolaille enemmän huomiota kuin muille pojilleen. 
Hänen isoisänsä keisari Nikolai I oli niin liikuttunut pojanpoikansa syntymästä että tytär suuriruhtinatar Olga Nikolajevnan mukaan käski omien nuorimpien poikiensa, teini-ikäisten suuriruhtinas Konstantin Nikolajevitšin, Nikolai Nikolajevitšin ja Mihail Nikolajevitšin polvistumaan vastasyntyneen Nikolai Aleksandrovitšin kehdon eteen ja vannomaan tälle uskollisuudenvalan.
Nikolai vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Katariinan palatsissa. Hän leikki veljineen Lastensaarella tai Katariina II:n yksityispuutarhassa, jossa he istuttivat kukkia ja vihanneksia, kiipeilivät tikkailla ja köysillä verkossa, hyökkäsivät ja puolustivat vuorotellen leikkilinnoitusta. Vuonna 1848 koko keisariperhe vietti kesän keskeytyksettä Tsarskoje Selossa välttääkseen Pietarissa riehuneen koleraepidemian.
Isänsä noustua valtaistuimelle vuonna 1855 Nikolai Aleksandrovitš nimitettiin 12-vuotiaana tämän tilalle Helsingin yliopiston kansleriksi, missä tehtävässä hän nimellisesti oli kuolemaansa asti, tosin käytännössä virkaa hoiti entiseen tapaan Suomen ministerivaltiosihteeri Alexander Armfelt. Nikolai Aleksandrovitš nimettiin myös kasakkajoukkojen atamaaniksi. Suomessa hän kävi ainoan kerran kesällä 1858 ollessaan 14-vuotias ja samalla vieraili myös Narvassa sekä Tallinnassa. Hän vietti useita kesiä Itämeren rannikolla, etenkin Haapsalussa. 
Hänen opettajinaan toimivat muun muassa kielitieteilijä Jakov Grot, Konstantin Pobedonostsev, historioitsija Sergei Solovjov; lakioppinut, hegeliläisen filofian kannattaja Boris Tšitšerin ja taloustieteilijä Nikolai Bunge. Myös taloustieteilijä ja historioitsija Ivan Babst, lakioppinut Ivan Andrejevitš, historioitsija Mihail Stasjulevitš, venäjän kielen ja kirjallisuuden professori Fjodor Buslajev sekä kenraalit Aleksandr Platov ja Mihail Dragomirov olivat hänen opettajinaan. Vuosina 1861–1863 hän matkusti ympäri Venäjää entisen opintojensa ohjaajan, arkeologi kreivi Sergei Grigorijevitš Stroganovin (1794–1882) johdolla ja kenraali Otto Richterin kanssa, joka kirjoitti matkoista kertomuksen.
Nikolai oli erittäin hyvin koulutettu ja älykäs. Hänen setänsä suuriruhtinas Konstantin Nikolajevitš kutsui häntä "täydellisyyden kruunuksi." Hänen historianopettajansa sanoi: "Jos onnistuisin muokkaamaan Nikolai Aleksandrovitšin vertaisen opiskelijan kerran kymmenessä vuodessa, luulisin täyttäneeni velvollisuudet."
Nikolailla oli läheinen suhde nuorempaan veljeensä, suuriruhtinas Aleksandriin. Hän kutsui tätä "Mopsiksi". Kuolinvuoteellaan hän sanoi isälleen: "Isä, pidä huolta Sašasta, hän on niin rehellinen, hyvä mies."
Kihlaus.
Nikolai Aleksandrovitš kihlautui 21-syntymäpäivänään 20. syyskuuta 1864 Tanskan prinsessa Dagmarin eli Minnyn kanssa, mutta he eivät ehtineet solmia avioliittoa. Tämä oli Tanskan kuningas Kristian IX:n ja kuningatar Louisen toiseksi vanhin tytär.
Nikolai oli ihastunut Dagmariin nähtyään valokuvan hänestä. Hän kirjoitti 3. elokuuta 1863 äidilleen keisarinna Maria Aleksandrovnalle: "En ole rakastunut keneenkään pitkään aikaan ... Naurat ehkä minulle, mutta pääsyy tähän on Dagmar, johon rakastuin kauan sitten häntä edes näkemättä. Ajattelen vain häntä.” Nikolai oli valtavan onnellinen kosittuaan Dagmaria tämän kotimaassa Tanskassa: ”Kuinka voin olla olematta onnellinen, kun sydämeni sanoo, että rakastan häntä, rakastan häntä suuresti? Kuinka voin kuvailla häntä? Kaunis, suora, älykäs, vilkas mutta kaino.” 
Lähtiessään Tanskasta syyskuun lopussa jatkamaan Euroopan-kiertuettaan hän kirjoitti rakkauskirjeitä Dagmarille joka päivä. Myös Dagmar oli rakastunut Nikolaihin. Kun joulukuussa 1865 paheneva sairaus pakotti Nikolain harventamaan kirjoittamista, Dagmar eli Minny kiusoitteli tätä oliko tämä rakastunut johonkin tummasilmäiseen italiattareen. 
Sairaus ja kuolema.
Vuoteen 1865 asti Nikolai Aleksandrovitšilla uskottiin olevan vahva terveys. Etelä-Euroopan kiertueellaan, joka alkoi Pietarista kesäkuussa 1864 hänellä oli lokakuun 1864 alussa ajoittaista selkäsärkyä ja kovaa uupumusta Venetsiassa. Ratsastaminen alkoi tuntua vaikealta. Marraskuussa Firenzessä lääkäriryhmä havaitsi selkärangan turvotusta ja virheellisesti diagnosoi pahenevan selkäkivun ja ankarat tuskat reumatismiksi tai vilustumiseksi, jonka vuoksi Nikolai joutui vuoteenomaksi ja johon määrättiin hoidoksi lepoa, auringonvaloa ja erilaisia hoitoja sekä hierontaa. Yksi italialainen lääkäri piti sairautta selkäydinkanavan tulehduksena. Oireita tuolloin olivat selkäkipu ja niskajäykkyys. Hän jatkoi kiertuettaan Italiassa, vaikka ei voinut enää kävellä selkä suorana. Hänen terveytensä huononi nopeasti, ja hänet lähetettiin joulukuussa venäläisellä sotalaivalla Etelä-Ranskaan, jossa hän asettui seitsenhenkisine seurueineen Villa Diesbachiin Promenade des Anglaisille Nizzassa. Kuuluisat ranskalaiset lääkärit Rayet ja kirurgi Auguste Nélaton eivät löytäneet hänestä mitään vakavaa ja pitivät sairautta vain vilustumisena sekä neuvoivat pysyttelemään Nizzassa. Maaliskuussa 1865 he suosittelivat siirtymistä pois meri-ilmastosta Comojärvelle Italiaan. Koska hän ei enää kestänyt aaltojen ääntä, hänet siirrettiin Villa Bermondiin, keisarinna Maria Aleksandrovnan huvilan naapuriin kauemmaksi rannikolta, jossa hän sai toispuoleisen halvauksen. 
Nikolain kunto huononi entisestään, ja 22. maaliskuuta keisariperheelle lähettiin viesti siitä, että hänen tilansa oli vakava. Kaksi päivää myöhemmin keisari Aleksanteri II, keisarinna Maria Aleksandrovna ja veljet suuriruhtinas Aleksandr sekä Vladimir Aleksandrovitš lähtivät matkaan ja heidän seuraansa liittyivät Berliinissä kihlattu morsian Dagmar äiteineen. He saapuivat Nizzaan suuriruhtinaan kuolinvuoteelle 22. huhtikuuta 1865. Lopulta paikalle kutsutut lääkärit professori, keisarin henkilääkäri Nicolaus von Zdekauer, kirurgian professori Nikolai Pirogov ja itävaltalainen Prahan yliopistollisen klinikan lääketieteen professori Johann Ritter von Oppolzer totesivat, että hän kärsi aivo-selkäydinkalvojen tulehduksesta, johon ei ollut enää parannuskeinoja. Nikolailla oli tuskallista pääkipua, hän houraili, oksenteli ja vaipui välillä tajuttomuuteen.
Arveltiin, että hänen sairautensa johtui aiemmasta painiottelussa sattuneesta onnettomuudesta, johon Nikolai osallistui ja joutui heitetyksi maahan. Toisten tietojen mukaan vaiva olisi saanut alkunsa ratsastusonnettomuudesta, jolloin hevonen heitti Nikolain selästään ja hän sai vammoja selkäänsä Tsarskoje Selon harjoituskentällä laukkakilpailussa vuonna 1860. Eräs teoria on se, että hän sairasti aluksi luutuberkuloosia, joka eteni selkäydinkanavaan. 
Tsarevitš sai viimeisen voitelun vielä ollessaan tajuissaan 23. huhtikuuta. Hän kuoli vain 21-vuotiaana aivokalvontulehdukseen 24. huhtikuuta 1865 Villa Bermondissa Nizzassa.
Kuolinvuoteellaan Nikolai toivoi, että hänen morsiamestaan ​​tulisi hänen nuoremman veljensä, tulevan tsarevitš Aleksandrin morsian. Hän: "nosti oikean kätensä ja tarttui Sašan [Aleksandrin] käteen ... ja näytti kurkottavan vasemmalla prinsessa Dagmarin kättä." Morsian, prinsessa Dagmar, oli murheen murtama ja palasi kotimaahan. Hän kihlautui kesäkuussa 1866 Nikolain veljen Aleksandr Aleksandrovitšin, josta oli tullut uusi kruununperijä. Aleksandr ja Dagmar avioituivat marraskuussa 1866.
Nikolain kuolema 21-vuotiaana vaikutti musertavasti hänen äitiinsä, jonka sanottiin olleen pakkomielteisen omistautunut pojalleen. Keisarinna Maria Aleksandrovna ei koskaan toipunut poikansa kuolemasta ja käytti surupukua elämänsä loppuun asti. 
Perintö.
Nikolai Aleksandrovitš haudattiin Pietari-Paavalin katedraaliin Pietariin. 
Vuonna 1867 aloitettiin arkkitehti David Grimmin suunnitelmien mukaan hänen kunniakseen nimetyn kappelin (ransk. Chapelle du tsarévitch Nicolas Alexandrovitch) rakentaminen Nizzassa, täsmälleen siihen paikkaan, jossa Nikolain sanottiin kuolleen. Vuonna 1868 kappeli vihittiin käyttöön Aleksandr Aleksandrovitšin ja hänen puolisonsa Maria Fjodorovnan (ent. prinsessa Dagmar) läsnäollessa. Sen viereen rakennettiin vuosina 1903-1912 arkkitehti Mihail Preobrajenskin suunnittelema Pyhän Nikolain katedraali. Kirkko on ensimmäinen Länsi-Eurooppaan rakennettu venäläistyylinen ortodoksinen kirkko. Niille johtava kuja on omistettu tsarevitš Nikolai Aleksandrovitšin muistolle nimellä "boulevard du Tzaréwitch".