Mesoamerikan muotoutumisvaihe

Mesoamerikan muotoutumisvaihe (luomiskausi, esiklassinen kausi) on Mesoamerikan esikolumbiaanisen kronologian vaihe noin vuosina 2000 eaa. – 250 jaa. Muotoutumisvaiheen alkamisen tunnusmerkkinä pidetään keramiikan leviämistä Mesoamerikkaan. Olmeekkien sivilisaatio syntyi muotoutumisvaiheen alussa ja oli Mesoamerikan myöhempien kulttuurien tärkeä edelläkävijä ja esikuva. Kauden lopulla syntyi paikallisia kulttuureja ja kaupunkivaltioita. Muotoutumisvaiheen lopun määrittely on osin mielivaltaista. Siihen liittyvät kaupunkien ja valtioiden synty sekä mayojen korkeakulttuurin kukoistusvaiheen alku.
Muotoutumisvaihe.
Muotoutumisvaihe eli esiklassinen kausi oli Mesoamerikan esihistorian noin kaksi vuosituhatta kestänyt ajanjakso. Sitä edeltää arkaainen kausi, jolloin syntyi puolipysyviä asutuksia ja tehtiin ensimmäisiä kokeiluja maatalouden saralla. Sitä seuraa klassinen kausi, jolloin mayakulttuuri saavutti korkeimman kukoistuksensa.
Muotoutumisvaihe oli nopean teknologisen ja yhteiskunnallisen muutoksen aikaa. Asutukset alkoivat jakaantua pien- ja suurkyliin sekä alueellisiin keskuksiin. Syntyi kaupunkimaisia asutuskeskuksia, joiden ympärille muodostuivat Mesoamerikan ensimmäiset valtiot. Kasvaviin kaupunkeihin syntyi perinnöllinen eliitti. Kauden lopulla kehittyivät Mesoamerikan ensimmäiset kirjoitus- ja kalenterijärjestelmät sekä monumentaalirakentaminen.
Muotoutumisvaiheen alun määritelmällinen tunnuspiirre on keramiikan ilmaantuminen arkeologiseen aineistoon. Suurimmassa osassa Mesoamerikkaa se tapahtui vuosien 2000–1500 eaa. välillä. Muotoutumisvaiheen loppumisen tunnuspiirteitä ovat kaupunkien ja valtioiden synty. Niiden tarkka määritteleminen on mahdotonta, mutta yleensä muotoutusmivaiheen loppu ajoitetaan vuoden 250 jaa. tienoille. Mesoamerikan maantieteellisen laajuuden ja kulttuurisen monimuotoisuuden vuoksi kaikki periodisoinnit ovat väistämättä suuntaa-antavia.
Kyläyhteisöjen elämä oli kaikkialla Mesoamerikassa samankaltaista. Muotoutumisvaiheen jatkuessa tapahtui alueellista eriytymistä. Paikallisina kulttuurialueina voidaan hahmottaa Meksikon länsiosat, Meksikonlahden rannikko, maya-alue, Oaxacan laakso ja keskiylänkö.
Mesoamerikan muotoutumisvaihe jaetaan edelleen varhais- (2000–1100 eaa.), keski- (1100–600 eaa.) ja myöhäisjaksoon (500 eaa. – 250 jaa.). Myöhäisestä muotoutumisvaiheesta erotetaan toisinaan vielä viimeinen jakso (150 eaa. – 250 jaa.). Joissakin periodisoinneissa muotoutumisvaiheen katsotaankin päättyneen jo noin 200 eaa.
Vaihtoehtoisessa periodijaossa muotoutumisvaihe jakautuu varhaiskeraamiseen kauteen (2000–1500 eaa.), varhaiseen horisonttiin (1500–1150 eaa.) ja ensimmäiseen välikauteen (1150 eaa. – 300 jaa.). Tämä jaottelu on kuitenkin jäänyt tutkimuskirjallisuudessa vähäiselle käytölle. Richard MacNeishin esittämässä Tehuacánin laakson arkeologiaan perustuvassa periodijaossa muotoutumisvaihe vastaa olmeekkikautta (2500–300 eaa.).
Vaiheet.
Ensimmäiset kylät ja keramiikka (1500–1200 eaa.).
Meksikon ylänköalueen ilmasto oli vuosina 5000–1500 eaa. vallinneen lämpimän ilmaston oloissa niin kuiva, ettei maatalous yksin riittänyt tyydyttämään väestön ravinnontarvetta. Eteläisessä Mesoamerikassa ilmasto oli suotuisampi, ja pysyviä kyliä syntyi Veracruzin, Chiapasin, Belizen ja Guatemalan rannikoille jo varhain. Niiden asukkaat viljelivät maissia, kalastivat, keräsivät simpukoita ja metsästivät kilpikonnia ja rapuja. Tehuacánin laaksossa syntyi puolipysyviä kyliä noin 4300–3000 eaa. Niiden asukkaat rakensivat kuoppataloja, valmistivat obsidiaanista pitkäteräisiä aseita ja työkaluja ja viljelijät puuvillaa. Viljelykasvit tyydyttivät noin neljänneksen ravinnontarpeesta.
Mesoamerikan varhaisimmat keramiikkalöydöt ovat kiistanalaisia. Guerrerosta löydetty keramiikka on ajoitettu vuoteen 2440 eaa. ja Tehuacánin laakson varhaisimmat löydöt vuoteen 2200 eaa. Vuosilta 1700–1500 eaa. tunnetaan jo melko paljon luotettavasti ajoitettua keramiikkaa. Vuoden 1500 eaa. jälkeen keramiikka ja pysyvä kyläasutus yleistyivät koko Mesoamerikan alueella. Noin 1400 eaa. asutettu San José Mogote oli ensimmäisiä suurkyliä. Julkisten rakennusten lattiat ja seinät pinnoitettiin kalkkilaastilla, mikä on ensimmäinen todiste kalkin käytöstä Mesoamerikassa.
Varhaisen muotoutumisvaiheen keramiikka muistuttaa Andien sivilisaation vastaavia esineitä. Todennäköisesti keramiikka omaksuttiin Mesoamerikkaan etelästä meriteitse, sillä monia keramiikkatyylejä tavataan Mesoamerikasta ja Etelä-Amerikasta mutta ei niiden väliseltä alueelta. Meritietä tapahtuneeseen vaihtoon viittaa myös Etelä-Amerikan ja Mesoamerikan varhaisimpien keramiikkalöytöjen sijainti lähellä Tyynenmeren rannikkoa. Muotoutumisvaiheen alussa Mesoamerikassa valmistettiin terrakotasta pienoisveistoksia, jotka esittävät alastonta mutta ylellisesti laittautunutta naista. Samantapaisia hahmoja tunnetaan myös Ecuadorista. Naishahmot liittynevät hedelmällisyyskulttiin, joka maatalouden ja kyläasutuksen vakiintuessa muodostui Mesoamerikan uskonnon keskeiseksi ulottuvuudeksi. Arkeologit kutsuvat naishahmoa ”Maailman äidiksi”. Länsi-Meksikon Colimasta ja Meksikon laakson Tlatilcosta on löydetty myös Andien sivilisaatioille ominaisia jalustinkahva-astioita.
Ylänköjen kylät olivat riippuvaisia muissa kylissä tuotetuista elintarvikkeista ja vaihtotaloudesta. Rannikon laguunien ja estuaarien lähettyvillä kyettiin maataloutta ja vesistöjä yhdessä hyödyntämällä tuottamaan omavaraisesti kaikki tarpeellinen. Ylänköjen asutuskeskusten keskinäisriippuvuus johti myöhemmin kaupunkien ja valtioiden syntyyn, kun taas alankojen yhteiskunnat jäivät hajanaisemmiksi.
Alastomia naisia esittäneet saviset pienoispatsaat olivat yleisiä koko Mesoamerikassa. Ne liittyivät ehkä hedelmällisyyskulttiin. Jotkut savihahmoista on kuvattu raskaana tai lapsia kaitsemassa. Toiset kuvaavat esimerkiksi tanssijoita, soittajia ja pallonpelaajia. Keski-Meksikon alueelta on löydetty ehkäpä noitaa tai šamaania esittäviä figuriineja, jotka on koristettu näyttävin tukkalaittein, naamioin, lannevaattein ja koruin. Guatemalasta löydetty noin kahdeksan metriä korkea maakumpu edustaa ehkä temppelipyramidien varhaista muotoa. Mesoamerikan myöhempiä pyramideja käytettiin usein hallitsijoiden hautapaikkoina, joten Ocósin pyramidi on tulkittu merkiksi varallisuuserojen kasvusta ja yhteiskuntaluokkien eriytymisestä.
Kylät olivat muotoutumisvaiheen alussa taloudellisesti omavaraisia. Meksikon laakson rikkaan järvialueen ja vuoriston runsaat vientituotteet alkoivat levitä Mesoamerikassa laajalle noin 1300–1200 eaa. Keski-Meksikosta vietiin muun muassa maissia, puuta, riistaa ja rottinkia sekä valmiita tuotteita. Vaihdantatalouden kehittyessä eri alueet erikoistuivat tiettyyn taloudelliseen toimintaan. Osa kylistä kasvoi muita suuremmiksi, ja niihin kerääntyi valtaa ja vaurautta.
Olmeekkikulttuurin leviäminen (1200–400 eaa.).
Olmeekkien kulttuuri alkoi hahmottua varhaisen muotoutumisvaiheen jälkipuoliskolla. Heidän kotiseutunsa Meksikonlahden etelärannikolla on maaperältään rikasta ja runsassateista. Väestön kasvaessa ja viljelysmaan huvetessa syntyi perinnöllinen maanomistajaluokka ja sotilaseliitti. Olmeekkien ensimmäinen suuri keskus San Lorenzo perustettiin viimeistään noin 1150 eaa. ja tuhoutui vuoden 900 eaa. tienoilla. Kaupunki tunnetaan suurista kivimonumenteistaan, jotka kaupungin tuhoamisen yhteydessä häväistiin. Kauppareitit ulottuivat eri puolille Mesoamerikkaa, ja olmeekkiasutus levittäytyi sisämaan ylängölle. Varhaisimmat todisteet rituaalisen pallopelin pelaamisesta on löydetty San Lorenzon läheltä.
Olmeekkikulttuurin asema oli noin vuosina 1200–900 eaa. hallitseva suuressa osassa Mesoamerikkaa. Tutkijat ovat erimielisiä siitä, kehittyivätkö muut Mesoamerikan kulttuurit olmeekkien yhteiskunnasta vai oliko kyseessä useiden eri kulttuurien jakama yhteinen symbolijärjestelmä. Vuoden 1000 eaa. jälkeen tapahtui sosiaalista eriytymistä, joka voidaan tunnistaa esimerkiksi eliitin käyttämistä vihreistä korukivistä. Koristeellinen olmeekkikeramiikka katosi vuoden 900 eaa. tienoilla ja tilalle tuli pelkistetympi tyyli, joka usein koristeltiin vain yksinkertaisin viivoin. Keramiikan valmistustekniikat ja koristetyylit levisivät nopeasti eri kulttuurien välillä. Aiempi symboliikka säilyi vihreissä kivikoruissa, eli eliitti ilmeisesti omi uskonnollisen kuvaston itselleen.
San Lorenzon vaikutusvalta hiipui noin 900 eaa. Olmeekkikulttuurin merkittävimmäksi keskukseksi nousi La Venta (noin 800–400 eaa.). Sieltä on löydetty suuria julkisia rakennuksia, kuten 33 metriä korkea savitiilestä rakennettu pyramidi, eliitin hautoja ja seremoniallisia aarrekätköjä. Arkkitehtuurissa viittaa vaikutteisiin Chiapasin alueen varhaisemmista keskuksista.
Olmeekit valmistivat vaikuttavia esineitä, kuten rautamalmista tehtyjä peilejä ja isoja kivipatsaita. Heidän taiteessaan esiintyi useita jumaluuksia, joista tunnistettavin on ihmisjaguaarina kuvattu sateenjumala. Muita jumalolentoja olivat tulen ja maissin jumalat sekä Sulkakäärme. Jade-esineistä ja monumenteista on löydetty hieroglyfimäisiä merkkejä, mutta kirjoitusta ei ole onnistuttu tulkitsemaan.
Olmeekit perustivat siirtokuntia tärkeiden kauppareittien varrelle turvatakseen jaden ja peilikiven tapaisten ylellisyystuotteiden saannin. Myös työkaluihin ja aseisiin tarvittu obsidiaani oli tärkeä tuontituote. Olmeekkivaikutus levisi pohjoiseen ja länteen, mutta mayojen hallitsemilla alangoilla se jäi vähäiseksi. Olmeekit loivat Mesoamerikan ensimmäisen korkeakulttuurin ja mahdollisesti myös ensimmäisen poliittisen valtion. Heidän vaikutuksensa ulottui laajalle alueelle, ja myöhemmät Mesoamerikan sivilisaatiot perustuivat olmeekkien perinnölle joko suoraan tai epäsuorasti.
Ennen vuotta 900 eaa. vain olmeekit rakensivat kivimonumentteja. Sen jälkeen niitä alettiin rakentaa muillakin alueilla. Suurin tällainen keskus oli Chalcatzingo, jonka taiteessä yhdistyvät olmeekkivaikutus ja paikallinen perinne. Kylä oli ajalleen tyypillinen maatalousyhteisö, jota hallitsi harvalukuinen eliitti. Vuoteen 400 eaa. mennessä olmeekkikulttuuri oli levittäytynyt lähes kaikkialle Mesoamerikkaan.
Paikalliset kulttuurit (400 eaa. – 100 jaa.).
Muotoutumisvaiheen lopulla olmeekkikulttuurin yhtenäisyys vaihtui paikallisiin kulttuureihin, joista myöhemmin kehittyi klassisen kauden sivilisaatioita. Olmeekkien perintö näkyi esimerkiksi monimutkaisen keramiikan valmistuksessa ja temppelipyramidien rakentamisessa.
La Ventan olmeekkikeskus koki väkivaltaisen lopun noin 400 eaa. Veracruzissa ja Chiapasissa jatkui myöhäisolmeekkinen kulttuuri. Tres Zapotesista löydettyyn steelaan on kaiverrettu mayakalenterin pitkälaskun varhaisin tunnettu päivämäärä (31 eaa.). Kalenteri varhaisessa muodossaan oli todennäköisesti myöhäisolmeekkien eikä mayojen kehittämä. Myös Mesoamerikan ensimmäiset kirjoitusjärjestelmät syntyivät Tehuantepecin kannaksen alueella.
Oaxacan laaksossa sijaitseva Monte Albán oli tärkeä sapoteekkien keskus. Se perustettiin vuoren huipulle noin 400 eaa. ja korvasi aiemmat keskukset. Veistostaiteeseen on kuvattu "danzante"-nimellä kutsuttuja ihmishahmoja, jotka todennäköisesti esittävät kuolleita vihollishallitsjoita. Observatoriota muistuttavasta rakennuksesta löydetyt symbolit viittaavat siihen, että sapoteekit kehittivät Mesoamerikan ensimmäiset täydelliset kirjoitus- ja kalenterijärjestelmät. Kalenterijärjestelmään kuului 52-vuotinen kierto.
Keski-Meksikon ylängöllä teknologinen ja yhteiskunnallinen kehitys oli hitaampaa. Varhaiset kylät olivat yksinkertaisia maissinviljelyyn perustuneita yhteisöjä. Keramiikka oli valkosavista, ja naisfiguriineja esiintyy runsaasti. Tlatilcossa näkyy olmeekkien vaikutusta. Keskisen muotoutumisvaiheen jälkipuoliskolla rakennettiin Keski-Meksikon ylängön ensimmäinen kivimonumentti, Cuicuilcon pyramidi lähellä Méxicon kaupunkia. Vuonna 200 eaa. Cuicuilcossa oli arviolta asukasta. Kaupunki hautautui tulivuorenpurkauksessa ajanlaskun taitteen tienoilla. Alueen uudeksi keskukseksi nousi Teotihuacán. Se oli järjestelmällisesti suunniteltu kaupunki, josta kehittyi Mesoamerikan ensimmäinen kaupunkikulttuuri ja -valtio.
Länsi-Meksikossa olmeekkivaikutus ei missään vaiheessa ollut voimakasta. Asutuskeskuksissa oli ympyrään rakennettuja taloja, joiden keskelle jäi piha. Kuolleet haudattiin talojensa alle. Kotoperäinen kehitys johti lopulta klassisen Teuchitlán-kulttuurin syntyyn.
Izapa oli suuri temppelikaupunki, jossa oli noin 80 pyramidikukkulaa ja joka tunnetaan uskonnollisia ja mytologisia kohtauksia esittävistä steeloistaan. Izapan kulttuuri ulottui Guatemalasta Chiapasiin. Siinä oli sekä edeltäneen olmeekkikulttuurin ominaisuuksia että myöhempää mayakulttuuria ennakoivia piirteitä.
Mayakulttuurin synty (900 eaa. – 250 jaa.).
Mayojen varhaiset kulttuurit Guatemalan ylängöillä ja rannikon alamailla kehittyivät omaleimaisesti ilman merkittävää olmeekkivaikutusta. Varhaisen muotoutumisvaiheen löydöt ovat maya-alueilla vähäisiä, mutta vuoden 900 eaa. tienoilla kyläyhteisöjä oli Usumacinta- ja Pasiónjokien varsilla sekä Pohjois-Belizessä. Varhaiseen mayakulttuuriin kuului hienostunutta keramiikkaa ja savisia naishahmoja. Keramiikkatyylit viittaavat siihen, että alue asutettiin monelta suunnalta.
Noin 600 eaa. lähtien rakennettiin pieniä seremoniakeskuksia ja pyramideja. Merkittävimpiä keskuksia olivat Tikal, Cuello ja Altar de los Sacrificios. Kehitys oli niin nopeaa, että tutkijat pohtivat, vaikuttiko sen taustalla tuntematon esivaihe.
Mayojen korkeakulttuuri alkoi hahmottua muotoutumisvaiheen lopulla. Sen ydinalue sijaitsi Guatemalan pohjoisosien Peténissä, mistä on löydetty varhaisimmat päivätyt mayasteelat. Petén ja Jukatan ovat raaka-aineköyhiä, eikä niiden maaperä ole viljelylle erityisen suotuisaa. Alueella on kuitenkin runsaasti rakentamiseen sopivaa kalkkikiveä ja työkaluihin tarvittua piikiveä. Kipsiä ja sementtiä valmistettiin kalkkikivestä ja simpukankuorista. Mayojen arkkitehtuuri oli korkeatasoista ja omaleimaista jo muotoutumisvaiheen lopulla. Kalenteri- ja kirjoitusjärjestelmä olivat käytössä viimeistään noin 100 eaa.
Elämäntapa ja yhteiskunta.
Elinkeinot.
Pysyvät kylät syntyivät luonnonvaroiltaan rikkaille paikoille. Usein seudulla oli runsaasti jotakin tiettyä raaka-ainetta. Muita raaka-aineita voitiin noutaa kaukaakin. Hyvä kylän paikka tarjosi sekä metsää, viljelykelpoista maata että makeaa vettä. Maissinviljely kohosi muotoutumiskaudella Mesoamerikan pääelinkeinoksi, mutta rannikoilla esiintyi kalastajakyliä ja joissakin kylissä suosittiin "yucan" tapaisia mukulakasveja. Muita keskeisiä ruokakasveja olivat papu, kurpitsa, chili, revonhäntä, tomaatti ja kajotti. Lisäksi kasvatettiin avokadon, sapotillan ja luumujen kaltaisia hedelmäpuita sekä "maguey"- ja viikunakaktuksia. Kotieläiminä pidettiin koiriaa ja kalkkunoita. Kalkkunan liha oli tärkeä valkuaisen lähde.
Myös päätoimiset viljelijät täydensivät ruokavaliotaan villikasvien keräilyllä ja metsästyksellä. Pyydystetyt eläimet olivat lähinnä pienehköjä maaeläimiä, kuten villisikoja, vyötiäisiä, sammakoita, kauriita ja kaneja, sekä kaloja ja lintuja. Erilaisia ravinnonlähteitä yhdistänyt elämäntapa tarjosi monipuolista ravintoa ja osoittautui hyvin menestyksekkääksi. Ravinnon monipuolistuminen mahdollisti nopean väestönkasvun.
Maataloustöiden lisäksi ihmiset keräsivät raaka-aineita, joita tarvittiin työ- ja tarvekaluihin. Raaka-aineita saatiin myös saaliseläimistä, joista lihan lisäksi käytettiin hyväksi nahka, luut ja sarvet. Tärkeimmät työkalujen ja aseiden valmistusmateriaalit olivat puu, kivi (varsinkin obsidiaani) ja luu. Kasvikuiduista valmistettiin koreja, mattoja, köysiä, säkkejä ja verkkoja. Poltetusta savesta valmistetut esineet olivat Amerikan muotoutumisvaiheen uusi, tärkeä innovaatio.
Terveys ja ulkonäkö.
Hautalöytöjen ja savihahmojen perusteella voidaan tehdä päätelmiä tavallisten ihmisten elämästä ja ulkonäöstä. Sukupuolijakauma oli hautalöytöjen perusteella tasainen. Työnjako ei ollut sukupuolittunut, sillä miesten ja naisten ruumiissa on merkkejä samantapaisen työn tekemisestä. Useimmat aikuiset kuolivat noin 30–35-vuotiaina, vaikka osa eli vanhemmiksikin. Miesten keskipituus oli 160–163 ja naisten 149–151 senttimetriä. Loistaudit olivat yleisiä varsinkin lapsilla. Aikuisten yleisimpiä vaivoja olivat puutostaudit, niveltulehdukset ja reumatismi.
Savihahmojen ja hautalöytöjen perusteella tiedetään ihmisten koristautuneen kaula-, ranne-, korva- ja nenärenkain. Puuvillasta ja agaavekaktuksista saatiin kangaskuituja, joista valmistettiin mekkoja, paitoja, housuja ja nauhoja. Vaatteet koristeltiin kauniilla kivillä tai simpukankuorilla. Arvostetuimmat materiaalit hankittiin kaukaa, joten ne edellyttivät välittömän elinpiirin ulkopuolelle ulottuvaa kaupankäyntiä. Ihoa koristeltiin maalauksin ja tatuoinnein. Mesoamerikkalaiset harjoittivat myös ruumiin rituaalista viiltelyä ja silpomista. Joissakin ruumiissa on merkkejä teloittamisesta tai uhraamisesta.
Perheet ja asuminen.
Kyläyhteisön ja talouselämän perusyksikkö oli perhe. Perheet elivät pitkälti omavaraistaloudessa hankkien itse oman ruokansa ja valmistamalla arkiset tarve-esineensä. Perheet tekivät keskinäistä yhteistyötä ruoanlaitossa, rakentamisessa, metsästyksessä ja viljelyssä. Perheiden välillä oli myös työnjakoa, ja kylien välinen kauppa ja vaihdanta tapahtui yhteistyössä. Suuret kylät toimivat pienemmissä kylissä tuotetun tavaran varasto- ja jakelukeskuksina. Isojen hankkeiden eteen työskenneltiin suku- tai kyläkunnittain. Muotoutumisvaiheen alussa kylät olivat pitkälti omavaraisia, mutta kauden loppua kohden kaupankäynnin kehitys johti työn erikoistumiseen ja varallisuuserojen syntyyn.
Jokaisella perheellä oli oma kotitalonsa. Talossa syötiin, nukuttiin, peseydyttiin ja valmistettiin tarve-esineitä. Talo tarjosi lämpöä ja suojasi säältä. Se oli samalla perheen kokoontumispaikka. Muotoutumisvaiheen alussa talot olivat pieniä ja kömpelösti rakennettuja. Seinät tehtiin puusta, joka toisinaan rapattiin savella. Katto tehtiin palmunlehdistä tai heinistä. Parhaissa taloissa oli kiviperustus ja tiiliseinät. Myöhemmin talojen perustuksia alettiin rakentaa pengertämällä, jolloin pystyttiin rakentamaan monihuoneisia taloja. Taloissa oli maalattia ja lattian keskellä tulisija. Ruoanlaitosta vastasi todennäköisesti perheen emäntä. Keittopaikan lähettyvillä oli jauhinkivi maissin hienontamiseen sekä astioita veden, siementen ja hedelmien säilömiseen. Talossa oli tilaa myös käsitöiden tekemiselle.
Talon ulkopuolella oli maahan kaivettuja yksinkertaisia kellareita. Jätteet haudattiin ulos.
Aatteet ja uskomukset.
Kylien synnyttyä ihmiset omaksuivat uudenlaisen asukkaan identiteetin. Aiemman vaeltavan elämäntavan sijaan he tekivät työtä ja viettivät vapaa-aikaa yhdessä paikassa, josta tuli heidän kotiseutunsa. Perheet ja suuremmat ihmisryhmät alettiin mielikuvissa yhdistää tiettyyn maantieteelliseen paikkaan. Kyläyhteisöissä syntyi järjestäytyneen uskonnon piirteitä: šamanismi, magia ja toteemit. Elämän uskottiin jatkuvan vielä kuoleman jälkeenkin. Todennäköisesti kehittyi myös avioliittoa koskevia käytäntöjä, kuten vaatimus sukurutsan välttämisestä ja puolison valitsemisesta oman yhteisön ulkopuolelta. Näin torjuttiin vaarallista sisäsiittoisuutta.
Kuolleet haudattiin asuintalojen lattian alle tai aivan talon läheisyyteen. Ennen hautausta vainaja käärittiin kankaaseen tai mattoon ja laskettiin kuoppaan suorana tai sikiöasennossa. Joskus ruumis maalattiin punaiseksi, ja sen mukana voitiin laskea hautalahjoja, kuten työkaluja, savihahmoja ja astioita. Hautajaismenoilla oli suuri uskonnollinen merkitys. Koteihin hautaamisella voitiin myös perustella ihmisten omistusoikeutta esivanhempiensa maahan. Lemmikkikoirat haudattiin joskus omistajansa kanssa. Vaikutusvaltaisten miesten kanssa voitiin haudata myös naisia ja lapsia. Ihmisuhreista on muotoutumisvaiheen alussa vain vähän merkkejä, mutta ne yleistyivät samalla kun yhteiskunta eriarvoistui.
Muotoutumisvaiheen lopulla rakennettiin ensimmäiset seremoniakeskukset ja valmistettiin ensimmäiset tunnistettavat jumalankuvat. Papisto eriytyi valtaa käyttäväksi yhteiskuntaluokaksi. Samalla kehittyivät Mesoamerikan ensimmäiset kalenterit, kirjoitusjärjestelmät ja matematiikka.