tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Clarence Houser

Clarence (Bud) Houser (25. syyskuuta 1901 – 1. lokakuuta 1994) oli yhdysvaltalainen kiekonheiton ja kuulantyönnön olympiavoittaja.
Bud Houser on yhä viimeisin mies, joka on voittanut olympiakultaa sekä kiekonheitossa että kuulantyönnössä - naisista samaan ovat myöhemmin yltäneet Micheline Ostermeyer ja Tamara Press.
Pariisin 1924 olympialaisissa Houser voitti kuulantyönnön tuloksella 14,995, jonka hän työnsi jo alkukilpailussa. Kiekonheiton voittotuloksen 46,155 Houser heitti myös alkukilpailussa, ja loppukilpailussa kuudesta heittäjästä vain yksi paransi tulostaan mutta hänkään ei sijoitustaan. Suomen Vilho Niittymaa hävisi Houserille 1,205 metriä ja sai hopeaa.
Amsterdamin 1928 olympiakisoissa Houser heitti kiekkoa alkukilpailussa kahden pahasti epäonnistuneen heiton jälkeen tulokseen 47,32, joka säilyi voittotuloksena. Suomen Antero Kivi jäi loppukilpailussa hänen tuloksestaan 9 cm:n päähän ja sai hopeaa.
180-senttinen ja 83-kiloinen Houser käytti kiekonheitossa aaltotyyliä, joka muutaman vuoden kuluttua väistyi edistyneemmän ruuvityylin tieltä. Hän heitti vuonna 1926 maailmanennätyksen 48,20, joka pysyi voimassa vajaat kolme vuotta.
Axel Adolf Laurell

Axel Adolf Laurell (9. huhtikuuta 1801 – 14. huhtikuuta 1852 Helsinki) oli suomalainen filosofi ja teologian professori.
Laurell toimi Turun akatemian teoreettisen filosofian dosenttina vuodesta 1826 ja uudestaan vuonna 1830, ja välillä Haminan kadettikoulun alkeiskoulun opettajana vuosina 1828–1830. Hän toimi Helsingfors lyceumin esimiehenä vuosina 1831–1839. Hänestä tuli Helsingin yliopiston dogmatiikan ja siveysopin professori vuonna 1836.
Samanaikaisesti Laurell oli myös Halikon (1829–1832, ei astunut virkaan), Siuntion (1836), Inkoon (1839) ja Janakkalan (1843) kirkkoherrana. Laurellin puoliso oli Josefina Fredrika von Kothen (k. 1905).
Filosofisesti Laurell oli suuntautunut Hegeliin ja Schleiermacheriin. Laurell perusti filosofisia ja pedagogisia artikkeleita julkaisseen "Väktaren"-lehden.
Carmen McRae

Carmen Mercedes McRae (8. huhtikuuta 1920, Harlem, New York – 10. marraskuuta 1994 Beverly Hills) oli yhdysvaltalainen jazzlaulaja ja yksi 1900-luvun merkittävimmistä naisvokalisteista. Hänen musiikissaan ilmenee ironiaa ja huumoria naiselta miehelle ja muulle maailmalle, rakkausrunoja ja aggressiivisiakin purkauksia. Hänen tunnetuin laulunsa on tulkinta Dave Brubeckin kappaleesta ”Take Five”. 
McRaen äiti oli intialainen ja ennen McRaen syntymää kuollut isä costaricalainen. McRae alkoi opiskella pianon soittoa lapsena ja teini-ikäisenä hän pääsi jazzpianisti Teddy Wilsonin oppitunneille. Hän aloitti levyttämisen ja laulamisen saatuaan suosiota Mintons Playhouse jazzklubilla, joka siihen aikaan oli Harlemin suosituin.
Elämänsä aikana McRae oli naimisissa kolmesti: rumpaleiden Kenny Clarken ja Kenny Dennisin kanssa sekä basisti Ike Isaacsin kanssa. McRae oli ketjupolttaja ja käytti myös marihuanaa.
McRae esiintyi Pori Jazz -festivaaleilla vuosina 1980 ja 1986.
John Anderson (yleisurheilija)

John Anderson (4. heinäkuuta 1907 – 11. heinäkuuta 1948) oli yhdysvaltalainen kiekonheittäjä ja olympiavoittaja.
John Anderson voitti kiekonheiton olympiakultaa Los Angelesin 1932 kisoissa. Alkukilpailussa hänen heittonsa kantoivat 47,87, 48,86, jolla hän siirtyi johtoon, ja 49,39. Loppukilpailun ensimmäisellä kierroksella hän heitti lopullisen voittotuloksensa 49,49, sitten 48,72 ja viimeisellä heitollaan 47,98. Loppukilpailussa ranskalainen Jules Noël heitti hyvin lähelle hänen merkkiään, mutta toimitsijat katselivat juuri silloin seiväshypyn loppuratkaisuja ja heiltä jäi ranskalaisen heitto näkemättä ja mittaamatta.
Kenneth Carpenter

Kenneth (Ken) Carpenter (19. huhtikuuta 1913 – 15. maaliskuuta 1984) oli yhdysvaltalainen kiekonheittäjä ja olympiavoittaja.
Ken Carpenter voitti kiekonheiton olympiakultaa Berliinin 1936 kisoissa. Alkukilpailun kolmen kierroksen jälkeen hän oli kolmantena tuloksella 48,98. Loppukilpailussa hänen ensimmäinen heittonsa oli yliastuttu mutta toinen kantoi lopulliseen voittotulokseen 50,48. Viimeisen heiton pituus oli 47,28. Eurooppalaiset heittäjät olivat kilpailun suosikkeja, mutta Yhdysvallat otti kaksoisvoiton, kun Gordon Dunn heitti alkukilpailussa hopeamitalille riittävän tuloksen 49,36.
Anastasija Kapatšinskaja

 
Anastasija Aleksandrovna Kapatšinskaja (, s. 21. marraskuuta 1979) on venäläinen pikajuoksija.
Kapatšinskaja kilpaili ensimmäisissä arvokisoissaan Lissabonin sisäratojen MM-kisoissa 2001, joissa hän karsiutui 200 metrin juoksun välierissä ajalla 23,61. Myöhemmin samana vuonna hän karsiutui Edmontonin ulkoratojen MM-kisoissa 400 metrin juoksun välierissä ajalla 51,68, mutta oli voittamassa MM-pronssia Venäjän joukkueessa 4 × 400 metrin viestijuoksussa. Hän voitti Venäjän hallimestaruuden 200 metrillä 2001. Seuraavana vuonna hän juoksi Münchenin EM-kisoissa 400 metrillä viidenneksi ja oli mukana voittamassa pitkässä viestissä EM-hopeaa.
Kapatšinskaja voitti vuonna 2003 Venäjän sisäratojen mestaruuden 200 metrillä ja samalla matkalla hopeaa Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa ajalla 22,80. Myöhemmin samana vuonna hän voitti 200 metrin Euroopan cupin sekä MM-kultaa Pariisin ulkoratojen MM-kisoissa ajalla 22,38. Alun perin hän juoksi maaliin toisena, mutta alkuperäinen voittaja Kelli White hylättiin myöhemmin doping-käryn seurauksena. Kapatšinskaja oli samoissa kisoissa mukana Venäjän joukkueessa, joka voitti 4 × 400 metrin viestijuoksussa MM-hopeaa. Kauden lopussa hän sijoittui 200 metrillä toiseksi.
Kapatšinskaja voitti 2004 Venäjän sisäratojen mestaruuden 200 metrillä. Hän voitti samana vuonna kultaa Budapestin sisäratojen MM-kisoissa samalla matkalla, mutta kärähti kisojen yhteydessä dopingista, jolloin menetti kultamitalinsa ja sai kahden vuoden kilpailukiellon.
Vuonna 2008 Kapatšinskaja voitti Venäjän mestaruuden 200 metrillä. Pekingin olympialaisissa 2008 Kapatšinskaja sijoittui alun perin 400 metrillä viidenneksi ja pitkässä viestissä toiseksi, mutta hänen suorituksensa hylättiin vuonna 2016 kun hänen Pekingissä antamansa dopingnäyte tutkittiin uudestaan ja siinä oli merkkejä dopingista.
Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän oli 400 metrillä seitsemäs ja juoksi 4 × 400 metrin viestissä avausosuuden Venäjän pronssijoukkueessa. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän sijoittui 200 metrillä neljänneksi ajalla 22,47 ja juoksi avausosuuden Venäjän kultajoukkueessa 4 × 400 metrin viestissä.
Kapatšinskaja voitti 400 metrin Venäjän mestaruuden 2011 ennätyksellään 49,35. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän oli samalla matkalla kolmas ajalla 50,24. Pitkässä viestissä hän juoksi ankkuriosuuden kolmanneksi sijoittuneessa Venäjän joukkueessa. Lontoon olympialaisissa 2012 hän juoksi alkuerissä Venäjän 4 × 400 metrin viestijoukkueessa ja sai alun perin hopeaa kun toisella kokoonpanolla loppukilpailussa juossut joukkue sijoittui toiseksi.
Kapatšinskaja sai vuonna 2017 neljän vuoden kilpailukiellon ajalle 1.7.2016–30.6.2020 kun Pekingin olympialaisten dopingnäytteen lisäksi hänen dopingnäytteensä Daegun MM-kilpailuista 2011 osoittautui uusintatutkimuksissa positiiviseksi. Kaikki hänen tuloksensa 17.8.2008 jälkeen hylättiin takautuvasti. Näin hän menetti viestimitalinsa Lontoon olympialaisista 2012 ja useita MM-mitaleita vuosilta 2009 ja 2011.
Lähde: IAAF
Setouchmax

Setouchmax tarkoittaa suurinta laivaa, joka pystyy käyttämään Seton sisämeren satamia. Tämä meri sijaitsee Honshūn ja Shikokun saarten välissä. Tämän saaristomeren, japaniksi "Seto naikai", tärkeimmät satamat ovat Kōbe, Okayama, Takamatsu, Tokushima, Matsuyama ja Hiroshima. Setouchi on etelä-japanilainen teollisuusalue, johon kuuluu osia Okayaman, Hiroshiman, Yamaguchin, Kagawan ja Ehimen prefektuureista. Setouchi ei ole hallinnollinen eikä poliittinen kokonaisuus.
Setouchmaxiksi kutsutun laivan pituuden tulee olla alle 300 metriä ja syväyksen pienemmän kuin 16,10 metriä. Tällaisen laivan kantavuus on noin 205 000 tonnia. Nämä hyvin suuret irtolastialukset (VLBC, "very large bulk carrier") eivät voi käyttää Suezin eivätkä Panaman kanavaa, joten niistä käytetään myös nimitystä "capesize".
Help (yhtye)

Help oli suomalainen vuosina 1968–1969 toiminut Eero Raittisen säestysyhtye, joka hajosi kun Raittinen lähti Kirkan ja Anki Lindqvistin "Rock and Roll Circus" -kesäshow’hun 1969, jossa oli jo oma taustayhtye. Yhtye koottiin uudelleen 'viikonloppubändiksi' Raittisen ollessa suorittamassa asepalvelustaan vuonna 1970.
Samppalinnan maauimala

Samppalinnan maauimala on Turussa Samppalinnanpuistossa sijaitseva, arkkitehti Abel Sandelinin suunnittelema maauimala. Maauimala valmistui vuonna 1955 ja vihittiin käyttöön vuonna 1956.
Maauimalan rakennussuunnitelmat laadittiin Turun kaupungin talorakennusosastolla, jota johti kaupunginarkkitehti A. S. Sandelin. Maauimalan rakennustyöt alkoivat vuonna 1953 louhintatöillä, harjannostajaisia vietettiin 29.11.1954 ja maauimala avattiin yleisölle juhannukseksi 22.6.1955. Tällöin olivat valmiina 50 metriä pitkä ja 3 675 kuutiometriä käsittävä kaarevalinjainen pääallas, 800 istumapaikkaa käsittävä katsomo alapuolisine pukuhuoneineen ja valvomoineen, hyppytornit (toisen tasot 5 m, 7½ m ja 10 m sekä toisen 3 m ja hyppylauta 1 m), auringonottotasot (2 000 seisomapaikkaa) sekä kioskirakennus. Myös ylärinteeseen sijoitettu lastenallas kuului alkuperäiseen suunnitelmaan, mutta se valmistui vasta pari vuotta myöhemmin, vuonna 1957. Maauimalan rakennustöistä vastasi kaupungin rakennusosasto ja työpäällikkönä toimi E. Lönkä.
Maauimalassa on kaksi allasta: 50 metrin pituinen suuri allas ja lasten allas. Suuremman altaan reunalla on hyppytorni, jonka hyppytasot sijaitsevat 5, 7½ ja 10 metrin korkeuksilla.
Samppalinnan maauimala suunniteltiin alun perin vuoden 1952 Helsingin olympialaisten uimalajien suorituspaikaksi. Uimalajit kisattiin kuitenkin muualla ja Turkuun rakennettiin vuonna 1952 maauimalan sijasta nykyisin Veritas Stadionina tunnettu jalkapallostadion.
Kesällä 1969 Samppalinnan maauimala houkutteli 225 000 kävijää ja 41 vuotta myöhemmin kesällä 2010 yhä noin 150 000 kävijää. Nykyisin kävijöitä on normaalikesinä noin 110 000–120 000.
Johan Henrik Avellan

Johan Henrik Avellan (18. joulukuuta 1773 Viapori – 3. syyskuuta 1832 Helsinki) oli suomalainen filosofi, Turun akatemian historian ja filosofian professori sekä rehtori. Hän toimi myös Keisarillisen Aleksanterin-yliopiston historian professorina. 
Ura.
Avellan valmistui ylioppilaaksi vuonna 1790. Professori Henrik Gabriel Porthan tarkisti Avellanin pro gradu -tutkielman Turun akatemiassa vuonna 1795. Avellan valmistui filosofian maisteriksi samana vuonna. Hän kirjoitti ensimmäisen ruotsinkielisen väitöskirjan filosofi Georg Wilhelm Friedrich Hegelistä. 
Avellan toimi Turun akatemian käytännöllisen filosofian dosenttina vuodesta 1804, luonnonoikeuden ja historian apulaisena vuodesta 1809 ja filosofian apulaisena vuodesta 1810.
Avellan kirjoitti kirjan Turun akatemian promootiojuhlasta vuodelta 1810, johon osallistui yliopiston kansleri, valtiosihteeri Mihail Speranski. 
Avellan nimitettiin historian professoriksi vuonna 1812, ja hän toimi samalla käytännöllisen filosofian vt. professorina vuosina 1811–1812 ja 1824–1827. Avellan toimi filosofi Johan Vilhelm Snellmanin opettajana. Avellanin "Öfversigt af ryska språkets bildning" -väitöskirjan tarkasti akatemian Venäjän historian ja kirjallisuuden sekä venäjän kielen dosentti Eric Gustaf Ehrström. 
Avellan toimi akatemian rehtorina vuosina 1822–1823. Kreivi Johan Fredrik Aminoff toimi samaan aikaan akatemian sijaiskanslerina ja kruununprinssi Nikolai I kanslerina.
Avellan palkittiin Hämäläis-Osakunnan kunniajäsenyydellä vuonna 1818. Hän toimi osakunnan inspehtorina vuosina 1821–1832.
Avellan kirjoitti väitöskirjan brittiläisestä Bell–Lancaster-menetelmästä vuonna 1828. Vuonna 1829 Avellan perusti Helsingin ensimmäisen yksityisen oppikoulun. Avellan toimi professorina elämänsä loppuun asti Keisarillisessa Aleksanterin-yliopistossa Helsingissä vuoteen 1832. 
Filosofina Avellan oli hegeliläinen. Hän oli erikoistunut kasvatusfilosofiaan ja kirjoitti myös mm. estetiikasta. Avellan perehtyi ulkomaiseen moderniin pedagogiikkaan.
Perhe.
Avellanin isä oli Rymättylän kirkkoherra, filosofian maisteri Karl Avellan (1741-1808) ja äiti Maria Rebecka Laman. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Kristina Eleonora Almqvist (k. 1821) ja toinen puoliso Agnes Charlotta Sofia Wrede (k. 1846). Kamarineuvos, tullinhoitaja ja kirjailija Herman Avellan (1820–1912) oli Avellanin poika ensimmäisestä avioliitosta. Avellanin tytär ensimmäisestä avioliitosta, Ida Matilda (Turku 24.10.1817 – Helsinki 13.6.1859) avioitui eversti, valtiomies Berndt Adolf Carl Gregori Aminoffin kanssa Turussa 13. kesäkuuta 1841. Ida Avellan toimi historian ensimmäisenä yleisenä seppeleensitojattarena yliopiston promootiojuhlassa vuonna 1832. Arkkitehti Ivar Aminoff oli Avellanin tyttärenpoika. 
Vaasan hovioikeuden presidentti, senaattori Carl Adam Avellan oli Avellanin veli. Myös amiraali Teodor Avellan oli hänen lähisukulaisensa.
Fun Factory

Fun Factory on saksalainen elektronista musiikkia esittävä vuonna 1992 perustettu yhtye. Yhtyeen keulakuvana on hampurilainen hip hop-artisti Toni Cottura. Fun Factoryn suosio oli suurimmillaan 1990-luvulla.
Yhtyeen esittämiä kappaleita ovat muun muassa "Take Your Chance", "Pain" ja "I Wanna B With You". 
Elokuussa 2016 yhtye julkaisi uuden studioalbumin "Back To The Factory".
Shelby

Shelby-automerkki on kilpa-ajaja Carroll Shelbyn perustama yhdysvaltalainen yhtiö. 
Alun perin Shelby perusti yhtiönsä kilpaillakseen autokilpailuissa. Hän valmisti mm. Le Mans -kisaa varten "Shelby Daytona" -kilpureita. 
Shelbyn seuraava saavutus oli brittiläisen AC-automerkin koriin rakennettu Shelby Cobra. Erikoisen autosta teki sen pieni koko ja suuri moottori ja tehokkuus. Moottorina toimi Fordin 427-kuutiotuumainen (n. 7000 cm³) isolohko-V8.
Shelby Mustang-malleista ja historiaa.
Shelbyn ehkä tunnetuimpia malleja oli Fordin kanssa yhteistyössä valmistetut "Shelby Mustang"it. Ferrarin kieltäydyttyä Fordin ostotarjouksesta, yhtiö värväsi Shelbyn rakentamaan heille muskeliauton, jolla saisi "italialaisen itkemään" lainaten Fordin mainostekstiä. Shelbylle toimitettiin tavallisia Fastback korisia Mustangeja jotka hän kotitallissaan viritti ja maalasi tutuilla väreillä.(Valkoinen ja siniset raidat) Nämä raidat ovat USA:n kilpaväritys jollaiset nähtiin ensi kertaa Le Mans-radoilla Cunninghamien kisatessa 24 tunnin kisassa. Mustangia sai ensimmäisinä vuosina vain yhtenä versiona (GT-350), mutta myöhemmin mallistoon lisättiin suurempitehoisempi versio (GT-500) 
Tunnetuimpia Shelby GT 500-omistaja oli varmasti Jim Morrison, jolla oli levy-yhtiöltä lahjoituksena saama vuoden 1967 Nightmist Blue-värinen ”Blue Lady”, kuten Morrison autonsa nimesi. Nykyään Morrisonin Shelby on havitelluimpia vanhoja GT-500:sia, auton olinpaikasta ei kuitenkaan ole varmuutta.
Shelby Mustangeista tuli menestyneitä ja nykypäivänä harvinaisia keräilykappaleita. Autoja valmistettiin vuosina 1965-1970.
Shelby Mustangeja valmistettiin myös Euroopassa nimellä "Shelby Europa Mustang". Autot ovat harvinaisia, varsinkin avomallit jotka molemmat löytyvät nykyään Suomesta. Myös yksi Shelby GT-250 valmistettiin koekäyttöä varten. Mutta se ei koskaan päässyt tuotantoon vaarallisuutensa, vakuutusyhtiöiden ja alkavan bensakriisin takia.
Shelby Mustang nykyään.
Nykypäivänä Shelby on palannut jälleen Ford Mustang-mallistoon. Vanhaan ulkonäköön perustuva retromuotoiltu auto kulkee nykyään nimellä Ford Mustang Shelby GT-500, jota on saatavana myös Suomessa. "Top Gear" testasi tuotantokaudella 9 Shelbyn todellisen voimantuoton, ja tulos oli 447 bhp. Mallistoon ollaan myös lisäämässä KR ("king of the road") mallia, joka tulisi olemaan tehokkain Mustang koskaan.
Leonel Marshall

Leonel Marshall (s. 25. syyskuuta 1979 L' Avana, Kuuba) on kuubalainen ammattilentopalloilija.
Ura.
Marshall aloitti lentopallouransa L` Avanassa Kuubassa. Hänellä huomattiin suuria lahjoja nopeasti, etenkin ponnistusvoimassa. Hän nousi suureksi lahjakkuudeksi, ja siirtyi tämän jälkeen jo hyvin nuorena pelaamaan ulkomaille, koska Kuubassa ei ole sarjoja aikuisille pelaajille. Kesällä 1998, 18-vuotiaana, hän siirtyi Italian A2-liigassa pelaavaan Porto Livornoon. Marshall kuului Kuuban joukkueeseen Sydneyn kesäolympialaisissa 2000. Vuonna 2001 Marshall suoritti muutamien muiden kuubalaisten maajoukkuepelaajien kanssa "joukkopaon" Kuuban miesten lentopallomaajoukkueesta, jossa ei tämän jälkeen ole nähty muun muassa Marshallia eikä Angel Dennistä.
Museo dei trasporti Ogliari

Museo dei trasporti Ogliari (suom. "Ogliarin liikennemuseo") on Rancossa Varesen maakunnassa Pohjois-Italiassa sijaitseva museo. Museon on harrastuksekseen perustanut vuonna 1954 Francesco Ogliari, jonka talon pihalla museo sijaitsee. Museoon on aina ollut vapaa pääsy aukioloaikoina, mutta poistuessa voi antaa vapaaehtoisen lahjoituksen museon ylläpitämiseksi. Museo on auki kesäkaudella.
Museossa on sekalainen valikoima liikennevälineitä 1700-luvulta 1900-luvun jälkipuoliskolle. Liikennevälineet on laitettu esille ulkoilmaan, ja niihin on puvustettu mallinukkeja aikakaudelle sopiviin vaatteisiin. Museosta löytyy erikoisuuksia, muun muassa Giuseppe Verdin ja paavin omat junanvaunut sekä maan alle rakennettu kokonainen milanolainen metroasema junineen.
Peithon Agenorin poika

Peithon Agenorin poika (Kuoli 312 eaa.) oli makedonialainen sotilas jonka Aleksanteri Suuri oli Induksen alajuoksun alueen satraappina 325 eaa.-316 eaa. 
Peithon mainitaan ensimmäisen kerran lähteissä jalkaväen osaston ("taxis") komentajana vuonna 325 eaa. malli-heimoa vastaan käydyissä taisteluissa. Peithon kunnostautui taisteluissa niin että Aleksanteri Suuri nimitti hänet satraapiksi sille alueelle joka jäi Induksen ja Akesineksen (nykyinen Chenab) yhtymäkohdan eteläpuolelle. Aleksanterin vielä ollessa Intiassa Peithon kukisti kapinaan nousseen kuningas Musikanoksen. Myöhemmin paikalliset nousivat kapinaan ja Peithonin oli peräännyttävä Induksen yläjuoksulle Poroksen ja Taksileen luokse. 
Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen diadokit päättivät että Peithon saisi jatkaa tehtävässään. Vuonna 317 eaa. eräs toinen Peithon, Meedian satraappi, yritti saada Aleksanterin valtakunnan itäosat hallintaansa. Muut satraapit liittoutuivat häntä vastaan. Poros lähti länteen, mukanaan osa joukoistaan. Vuonna 315 eaa. valtakunnan uusi mahtimies Antigonos I nimitti Peithonin Babyloniain satraapiksi. Pian tämän jälkeen Chandragupta Maurya valtasi Induslaakson.
Kolmannessa diadokkisodassa Peithon taisteli Antigonoksen pojan Demetrioksen kanssa Ptolemaios I:tä vastaan. Peithon kaatui Gazan taistelussa. Ptolemaioksen liittolainen Seleukos valtasi Babylonian vuonna 311 eaa.
Cartoceto di Pergolan kullatut pronssiesineet

Cartoceto di Pergolan kullatut pronssiesineet ovat ainoa vielä jäljellä oleva roomalaisajan ratsastusaiheinen kullattujen pronssiesineiden löytö. Alun perin siihen kuului kaksi hevosta ja kaksi ritaria, joista vain toinen on säilynyt, sekä kaksi seisovaa naista.
Löytäminen ja restaurointi.
Kesäkuussa 1946 löydettiin Italiasta Santa Lucia di Calemellosta läheltä Cartoceto di Pergolaa satoja pieniä kullattuja pronssipalasia. Löydön tekijänä pidetään Giovanni Vernareccia, joka oli tuolloin Fossombronen arkeologinen johtaja. Hän on myös kuvannut löytöä muistelmissaan. Vernarecci ja Nereo Alfieri, joka oli "Soprintendenza alle Antichità delle Marchen" alueellinen johtaja. Restaurointi valmistui useassa vaiheessa vuosien 1949 ja 1988 välillä. Yhteensä 318 palasta koottiin neljä patsasta.
Alkuperäinen asetelma.
Esineet löydettiin läheltä Via Flaminian ja Via Saria Gallican välistä risteystä. Paikka on etäällä keskuksista, mikä on johtanut arvailuihin siitä, että asetelma siirrettiin alkuperäiseltä paikaltaan odottamaan uudelleensijoittamista joskus myöhäisantiikin aikana. Tai kenties bysanttilaisella ajalla sillä on myös esitetty teorioita siitä, että kyseessä on damnatio memoriae.
Esineiden alkuperäinen sijainti on epävarma. Yleisimmin hyväksytty teoria on, että asetelma oli jalustalla jossakin julkisella paikalla (todennäköisesti löytöpaikan lähellä sijainneen roomalaisen kaupungin foorumilla. Todennäköisimpiä vaihtoehtoja ovat "Forum Spronii" Fossombronessa, joka oli lähin kaupunki; "Sentinum" Sassoferratossa, josta on löydetty useita suuria patsaita; tai Suasa, sillä siellä on tehty useita vastaavankaltaisia löytöjä).
Lapinorvokki

Lapinorvokki ("Viola biflora") on orvokkeihin kuuluva kasvilaji. Se muistuttaa rakenteeltaan metsä- ja aho-orvokkia. Kukat ovat keltaisia ja niiden muoto muistuttaa keto-orvokin kukkia. Kukkavarsi on pysty, hento ja haaraton, 7–15 cm pitkä. 
Levinneisyys.
Suomessa lapinorvokkia kasvaa vain aivan pohjoisessa, esimerkiksi Inarin seudulla. Skandinavian niemimaan pohjoisosien lisäksi lajia esiintyy kuitenkin myös Keski- ja Etelä-Euroopan vuoristoissa ja Siperiassa. Tunturien rinteillä koivumetsissä laji kasvaa korkeaksi ja isokukkaiseksi, kun taas puurajan yläpuolella se on todella matala, harvalehtinen ja pienikukkainen.
Andrés de la Cruz

Andrés de la Cruz Torres (s. 20. kesäkuuta 1986 Madrid, Madridin maakunta, Espanja) on espanjalainen näyttelijä ja laulaja. Hänen merkittävimpiä roolejaan on Boliche () televisiosarjassa "Serranon perhe".
Andrés on ollut näyttelijä kymmenenvuotiaasta asti, ja on todella iloinen siitä. Hänellä on pikkusisko nimeltä Gema. Andrés rakastaa pop-musiikkia, jalkapalloa ja matkustamista. Hänen lempikaupunkinsa on Berliini.
De la Cruz on myös ollut osa yhtyettä nimeltä Santa Justa Klan (SJK), johon kuuluivat samassa sarjassa näytelleet Natalia Sánchez (Teté), Víctor Elías (Guille) ja Adrián Rodríguez (David). Yhtye on kuitenkin jo lopettanut.
Diskografia (Santa Justa Klan).
Studioalbumit.
Santa Justa Klan -yhtye lopetettiin kahden suositun albumin jälkeen.
Aiheesta muualla.
Tämä henkilö on ollut yksi suosituimmista henkilöistä Serranon Perheessä.
Kupittaan maauimala

Kupittaan maauimala on Turussa, Kupittaanpuistossa sijaitseva maauimala. Se avattiin vuonna 1912, mikä tekee siitä Suomen vanhimman maauimalan.
Kupittaan maauimalassa on kolme allasta: iso allas, syväallas ja lastenallas. Uimalassa oli 56 metrin pituinen vesiliukumäki, joka purettiin keväällä 2010. Nykyään siellä on noin 15-metrinen liukumäki aivan maauimalan reunassa.
Dalia Itzik

Dalia Itzik (‎, s. 20. lokakuuta 1952 Jerusalem, Israel) on israelilainen poliitikko ja entinen knessetin puhemies. Irakin juutalaisille vanhemmille syntynyt Itzik valittiin ensimmäisen kerran knessetiin 1992 työväenpuolueesta, josta hän siirtyi Kadima-puolueeseen 2006. Hän on ollut ministeri kolmessa hallituksessa.
25. tammikuuta 2007 hänestä tuli virkaatekevä presidentti Moshe Katsavin pyydettyä virkavapaata kolmeksi kuukaudeksi ja uudestaan heinäkuussa Katsavin erottua tehtävistään. Samalla hänestä tuli Israelin ensimmäinen naispresidentti, ja hän oli virassa Shimon Peresin valintaan asti.
Itzik oli ehdokkaana Israelin presidenttivaaleissa 2014.
Lea Massari

Lea Massari (s. Anna Maria Massetani, 30. kesäkuuta 1933 Rooma – 23. kesäkuuta 2025 Rooma) oli italialainen näyttelijä. Hän syntyi Roomassa ja opiskeli arkkitehtuuria Sveitsissä.
Massarin tunnetuimpia rooleja ovat olleet Annan osa Michelangelo Antonionin elokuvassa "Seikkailu" ("L’avventura", 1960) sekä äidin osa Louis Mallen "Rakkaassa sydämessä" ("Le souffle au cœur", 1971). 
Massari oli vuonna 1975 tuomari Cannesin elokuvajuhlilla. Hän otti 1950-luvulla käyttöön nimen Lea edesmenneen sulhonsa Leon mukaan.
T-60

T-60 oli neuvostoliittolainen, toisen maailmansodan aikainen kevyt panssarivaunu. Vaunua valmistettiin vuosina 1941–1943 kuutisen tuhatta kappaletta.
Suunnittelu ja käyttöönotto.
T-60 on amfibisen T-40-vaunun jatkokehitelmä.
25. heinäkuuta 1941 Moskovan tehdas numero 37 määrättiin lopettamaan T-40:n valmistus ja alkamaan valmistaa T-50-vaunua. T-50 oli kuitenkin kehittynyt ja sen valmistus, etenkin kahdeksannopeuksisen planetaarisen vaihteiston valmistus oli mahdotonta tehtaalle, joka hädin tuskin pystyi T-40:n valmistukseen.
T-60 suunniteltiin heinäkuussa 1941 tehtaan suunnitteluosastolla Nikolai A. Astrovin johdolla vain 15 päivässä. Panssarointia vahvistettiin eikä vaunu enää kellunut veden pinnalla. Runko, voimansiirto, moottori, sähköjärjestelmät ja aseet perustuivat T-40:ssa hyvin toimiviin. Aseistukseksi tuli 12,7 mm raskas konekivääri DŠK ja yksi 7,62 mm DT-konekivääri.
Prototyyppi esiteltiin panssarivaunujen valmistuksesta vastanneelle kansankomissaari Vjatšeslav Malyševille, joka ehdotti vaunun varustamista 20 mm automaattitykillä. Toinen prototyyppi esiteltiin myös ylipäällikkö Stalinille ja valtion puolustuskomitea määräsi vaunun sarjavalmistukseen ja tehtaan 37, Puna-armeijan telakan Stalingradissa, Gorkin autotehtaan (GAZ) ja Harkovan traktoritehtaan (HTZ) valmistamaan 10 000 vaunua. Pääinsinööri Astrov ajoi henkilökohtaisesti mallikappaleen Moskovasta Gorkiin. GAZin suunnittelija yksikertaistivat rakennetta oman tehtaansa valmistusmahdollisuuksiin. Valmistuksen kuluessa panssarointia vahvistettiin 25 millimetristä 35 millimetriin ja vielä myöhemmin NII-48:n ehdotuksesta runkoon ja torniin lisättiin 10 mm lisälevyt. Jatkokehitelmänä syntyi T-70, jonka jälkeen T-60:n runkojen valmistus suunnattiin itseliikkuviin tykinalustoihin ja ilmatorjuntavaunuihin.
T-60-vaunuja käytettiin ensimmäisen kerran taistelussa Poltavassa syyskuussa 1941. Suuri määrä vaunuja ehti jo Moskovan taisteluun.
Luettelo Ranskan puolueista

Ranskan poliittiset puolueet sisältää luettelon Ranskan nykyisistä poliittisista puolueista, sekä valtakunnallisista, alueellisista että paikallisista. Puolueet voidaan jaotella kolmeen ryhmään. Ensinnä tulevat kansanedustuslaitoksessa edustettuina olevat puolueet, sitten lähinnä valtakunnalliset puolueet ja poliittiset liikkeet, joilla ei kuitenkaan ole parlamentaarista edustusta. Kolmas ryhmä ovat alueelliset ja paikalliset puolueet sekä alueellista autonomiaa tai itsenäisyyttä ajavat liikkeet.
Parlamentaariset puolueet vaalikaudella 2017–2022.
Kansallisia parlamenttipuolueita ovat ne puolueet, joilla on edustus Manner-Ranskan alueelta tasavallan kansallisessa senaatissa tai kansalliskokouksessa. Alueellisia kansallisia puolueita ovat lähinnä ne, jotka toimivat merentakaisissa departementeissa ja joilla on myös enemmän ja vähemmän kiinteä suhde Manner-Ranskan johonkin puolueeseen.
Forti FG03

Forti FG03 oli George Rytonin suunnittelema Formula 1 -auto, jota Forti-talli käytti kaudella 1996. Autoa ajoivat italialaiset Luca Badoer ja Andrea Montermini.
FG03 suunniteltiin korvaamaan hidas ja kilpailukyvytön "B" versio FG01 autosta. FG03 oli suuri edistysaskel Fortin mittakaavassa, mutta se tuli liian myöhään. Autossa oli keskitytty parantamaan aerodynamiikkaa ja luotettavuutta. Talli oli jo kuitenkin ajautunut taloudellisiin ongelmiin, ja uusi auto selviytyi maaliin vain kerran. Saksan GP:ssa talli vetäytyi Formuloista lopullisesti.
Forti sijoittui valmistajien MM-sarjassa viimeiseksi, eikä saavuttanut yhtään pistettä.
Formula 1 -tulokset.
(lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa)
Lumihome

Lumihome ("Microdochium nivale") on yksi tärkeimmistä syysviljojen ja nurmikasvien taudeista Suomessa. Lumihome on myös haitta metsänhoidolle, sillä se tuhoaa varttuvia taimia lumen sisällä.
Michèle Morgan

Michèle Morgan (synt. Simone Renée Roussel; 29. helmikuuta 1920 Neuilly-sur-Seine – 20. joulukuuta 2016) oli ranskalainen näyttelijä.
Morgan muutti lapsuudenkodistaan 15-vuotiaana ja sai opetusta René Simonilta. Hän sai vuonna 1946 roolistaan "Pastoraalisinfoniassa" Cannesin elokuvajuhlien parhaan naisnäyttelijän palkinnon. Hän esiintyi myös englanninkielisissä elokuvissa kuten Michael Curtizin "Pirunsaaren vangit" (Passage to Marseille, 1944) yhdessä Humphrey Bogartin ja Claude Rainsin kanssa. Hän sai oman tähtensä Hollywood Walk of Fameen.
Morgan oli vuosina 1942–1948 naimisissa näyttelijä William Marshallin kanssa, ja parilla oli näyttelijäpoika Michael ”Mike” Marshall. Avioeron jälkeen Morgan meni vuonna 1950 uusiin naimisiin ranskalaisen näyttelijä Henri Vidalin kanssa. Henri Vidal kuoli vuonna 1959, William Marshall 1994 ja Mike-poika 2005. Vuonna 1960 Morgan solmi kolmannen avioliittonsa Gérard Ouryn kanssa. Avioliitto kesti 46 vuotta aina Ouryn kuolemaan asti 2006.
Ranskan hallitus teki Michèle Morganista vuonna 1969 Kunnialegioonan jäsenen. Hänelle myönnettiin vuonna 1992 kunnia-César ja 1996 Kultaisen leijonan kunniapalkinto.
Ittō-ryū

Ittō-ryū -kenjutsukoulun perusti Itō Ittōsai Kagehisa (, 1560 - 1653?).
"Ittō-ryū"n "ryūha"t.
Ono-ha Ittō-ryū.
"Ono-ha Ittō-ryū"n perustaja oli Ono Jirouemon Tadadatsune aikaisella Edo kaudella, 1630. Ono-ha Ittō-ryū kenjutsua harjoitellaan (ōdachi, kodachi, habiki) aseilla. Nykyinen perinteen edustaja/päämestari: Sasamori Takemi, 14. päämestari. Koulu sijaitsee Tokiossa
Nakanishi-ha Ittō-ryū.
"Nakanishi-ha Ittō-ryū"n perusti "Nakanishi Chuta Tanesada" opiskeltuaan "Ono-ha Ittō-ryū"tä jonka pohjalta hän kehitti oman ("Nakanishi-ha") ryūhasa. 
Monet nimekkäät miekkamiehet ovat harjoitelleet ("Nakanishi-ha") "Ittō-ryū"tä ja perustaneet oman miekkailukoulukuntansa "Nakanishi-ha Ittō-ryū"hun perustuen.
Hokushin Ittō-ryū.
"Hokushin Ittō-ryū" perustaja oli Chiba Shusaku Narimasa ()( 1794 "Kese"n kylässä (nykyisin osa "Kesennuma"n kaupunkia joka sijaitsee Miyagin prefektuurissa, Japani - 1856)
Itsushin Ittō-ryū.
"Itsushin Ittō-ryū" perustaja oli Kotoda Kan Kaiuzaemon Toshinao
Tadanari-ha Ittō-ryū.
"Tadanari-ha Ittō-ryū" perustaja oli Ito Tenzen Tadanari
Mizoguchi-ha Ittō-ryū.
"Mizoguchi-ha Ittō-ryū" perustaja oli Mizoguchi Shingozaemon Masakatsu
Kogen Ittō-ryū.
"Kogen Ittō-ryū" perustaja oli Itsumi Yoshitoshi
Ittō Shōden Muto-ryū.
Ittō Shōden Muto-ryū perusti Yamaoka Tetsutaro Takayuki joka tunnetaan paremmin nimellä Yamaoka Tesshu. Tesshu harjoitteli sekä "Ono-ha Ittō-ryū" että "Nakanishi-ha Ittō-ryū"tä, ja hänellä oli molemmissa täysi perimys eli Menkyo kaidenn.
Urnesin sauvakirkko

Urnesin sauvakirkko on sauvakirkko Lusterin kunnassa Vestlandin läänissä Norjassa. Kirkon rakentamisajankohta on ajoitettu suunnilleen vuoden 1130 jälkeiseen aikaan ja siten kirkko onkin yksi vanhimmista sauvakirkoista. Kirkon arkkitehtuuri yhdistää kahta eri tyyliä: eläinornamenteilla koristeltua viikinkityyliä ("urnes-tyyli") ja kristillistä sauvakirkkoarkkitehtuuria. Samalla paikalla on mahdollisesti sijainnut jo aikaisemmin yksi tai kaksi kirkkoa 1000-luvulla, jolta ajalta olisivat peräisin kirkon vanhimmat osat. Unescon maailmanperintöluetteloon kirkko lisättiin vuonna 1979.
Kirkon alttarilla on kaksi Ranskassa valmistettua metallista ja Limogesin emalilla koristeltua kynttilänjalkaa 1100-luvulta.
Keith-Lee Castle

Keith-Lee Castle (s.16. heinäkuuta 1959) on englantilainen näyttelijä.
Castle on vieraillut useissa, useimmiten brittiläisissä, televisiosarjoissa. Sen lisäksi hän on näytellyt sivuosia muutamissa elokuvissa, kuten "Seed Of Chucky" (2004), ja "Kaislikossa suhisee" (1996). Hän näyttelee usein vampyyria tai ns. ”pahis”-roolia.
Nuoremmat katsojat tuntevat Castlen parhaiten luultavasti hänen roolistaan CBBC:n lastensarjassa "Teinidracula" (2006–2008), jossa hän näyttelee kuuluisaa Kreivi Draculaa. Silti hän on vielä varsin tuntematon näyttelijä.
Pável Pardo

Pável Pardo Segura (s. 26. heinäkuuta 1976 Guadalajara, Jalisco, Meksiko) on meksikolainen jalkapalloilija, joka pelasi Euroopassa Saksan Bundesliigassa VfB Stuttgartin joukkueessa.
Pardo pelasi Meksikon maajoukkueessa 146 ottelua ja teki niissä kymmenen maalia vuosina 1996–2009. Heinäkuun 2018 loppuun mennessä vain kolme meksikolaista on pelannut maaotteluita häntä enemmän. Saksan MM-kilpailuissa 2006 Pardo pelasi avauskokoonpanossa kaikissa Meksikon neljästä ottelusta.
Legion of Super Heroes

Legion of Super Heroes on Warner Bros. Animationin tuottama animaatiosarja, joka perustuu sarjakuvaryhmään Superlegioona. Sarja kertoo nuoren Teräsmiehen seikkailuista 3000-luvulla, kun hän taistelee muiden tulevaisuuden sankareiden kanssa. 
Sarjaa on esitetty myös muissa maissa kuten Britanniassa maaliskuusta 2007 lähtien ja Kanadassa sarjan ensimmäinen tuotantokausi alkoi syyskuussa 2007.
Sarja.
1. tuotantokausi.
Tarina alkaa kun Superlegioonan teinisankarit palaavat ajassa taaksepäin 2000-luvulle värvätäkseen Teräsmiehen ryhmäänsä. Valitettavasti he menevät liian kauas ajassa taaksepäin, jolloin Teräsmies oli nuorempi ja juuri lähdössä Metropolisiin. Sankarit vievät hänet takaisin tulevaisuuteen, jossa nuori Teräsmies auttaa Superlegioonaa taistelemaan pahuutta vastaan.
2. tuotantokausi.
Sarjan toinen tuotantokausi uudistettiin niin tekijöiden kuin tarinan tiimoilta. Kaikki hahmot ovat vanhempia ja Superlegioona saa uuden päävastuksen nimeltä Imperiex. He myös saavat apuunsa muun muassa toisen Teräsmiehen 4000-luvulta, joka on alkuperäisen sankarin klooni. Myös sarjan logo uudistettiin hieman. Toinen tuotantokausi alkoi Yhdysvalloissa 22. syyskuuta 2007 ja se oli samalla sarjan viimeinen tuotantokausi.
Anne Jeffreys

Anne Jeffreys (s. Anne Carmichael, 26. tammikuuta 1923 Goldsboro, Pohjois-Carolina – 27. syyskuuta 2017 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja.
Jeffreys opiskeli laulua ja suunnitteli uraa sopraanolaulajana. Hän aloitti näyttelijänuransa rooleilla musikaaleissa ja esiintyi ensimmäisessä elokuvassaan 1940-luvun alussa. Hän kuitenkin menestyi ennen kaikkea musikaaleissa; hänellä oli päärooleja muiden muassa "Street Scenessä" (1947), "Kiss Me, Katessa" (1948) ja "Three Wishes for Jamiessa" (1952).
Jeffreysin ensimmäinen avioliitto Joseph Serenan kanssa päättyi avioeroon 1949. Hän oli vuodesta 1951 naimisissa näyttelijä Robert Sterlingin kanssa, ja pari esiintyi 1950-luvulla yhdessä televisiosarjassa "Topper". Jeffreysille ja Sterlingille syntyi kolme lasta: Jeffrey, Dana ja Tyler. Sterling kuoli 30. toukokuuta 2006.
Tehtyään ”osittaisen vetäytymisen” 1960-luvulla Jeffreys esiintyi useiden suosittujen televisiosarjojen (mm. "L.A. Law", "Murhasta tuli totta", "General Hospital") jaksoissa. Hän sai Golden Globe -ehdokkuuden työstään sarjassa "The Delphi Bureau" vuonna 1972. Hän esiintyi 1980-luvun puolivälissä lyhytikäiseksi jääneessä yhdysvaltalaisessa "Finder of Lost Loves" -sarjassa.
Anne Jeffreysillä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Brenda Joyce

Brenda Joyce (s. Betty Leabo, 25. helmikuuta 1917 – 4. heinäkuuta 2009) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Excelsior Springsissä, Missourissa.
Vaikka Joyce esiintyi lukuisissa 1940-luvun B-elokuvissa, hänet muistetaan ennen kaikkea Tarzanin Janena. Hän esiintyi tässä roolissa kuitenkin ainoastaan viidessä elokuvassa – neljässä ensimmäisessä vastanäyttelijänä toimi Johnny Weissmuller ja viimeisessä Lex Barker.
Brenda Joyce vietti pääosin hiljaiseloa jätettyään Hollywoodin vuonna 1949. Hänet nähtiin kuitenkin vierailijana kahdessa "Mister Rogers' Neighborhood" -sarjan jaksossa vuonna 1971. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1941 Owen Ward, mutta liitto päättyi avioeroon 1949. Liitosta ehti kuitenkin syntyä kolme lasta: Pamela Ann, Timothy Owen ja Beth Victoria.
Sisäperämoottori

Sisäperämoottori on venekäyttöön tarkoitettu propulsiojärjestelmä. 
Rakenne.
Sisäperämoottori koostuu veneen sisätiloissa aivan perässä sijaitsevasta moottorista ja moottorin takaa perälaidan läpi menevästä perävetolaitteesta, jonka päässä on potkuri. Potkureita voi olla joko yksi tai kaksi. Perävetolaite muistuttaa perämoottorin alaosaa. Peräsintä ei tarvita, koska venettä ohjataan perävetolaitetta kääntämällä. Vetolaite voidaan kipata kuten perämoottori veneen ollessa kiinnitettynä laituriin, mutta se ei yleensä nouse vedestä kokonaan kuten perämoottori. Moottorit ovat yleensä samoja kuin akselivetoisissa veneissä. Moottori voi olla ottomoottori tai dieselmoottori.
Perinteiset sisäperämoottorit ovat moottoriveneiden ratkaisuja, purjeveneissä on käytössä kuitenkin ”saildrive”-tyyppisiä sisämoottoreita, joissa perävetolaitetta muistuttava voimansiirto menee pohjan läpi perän sijaan.
Historia.
Sisäperämoottori on uusin veneiden potkuripropulsiojärjestelmistä. Se kehitettiin Yhdysvalloissa 1950-luvulla ja alkoi saavuttaa suosiota 60-luvulla. Markkinoilla oli alkujaan lukuisia toimijoita, mutta nykyään kaksi merkkiä hallitsevat markkinoita: Mercruiser ja Volvo Penta. Suomessa sisäperämoottori on ollut vähemmän suosittu kuin Yhdysvalloissa, ja eniten sisäperämoottoreita Suomen vesillä onkin ollut Yhdysvalloissa rakennetuissa veneissä. Moottoriteknisesti sisäperämoottoreissa käytettävät bensiinimoottorit eivät ole seuranneet muuta moottorikehitystä, vaan moottoreita on pidetty vanhanaikaisina verrattuna uusiin perämoottoreihin. Dieselsisäperämoottorit ovat kuitenkin kehittyneet voimakkaasti muun dieseltekniikan tahdissa.
Käyttö ja ominaisuudet.
Sisäperämoottori on keskikokoisten ja kookkaiden veneiden vetojärjestelmä, joskin aivan kookkaimmat veneet ovat yleensä akselivetoisia. Sisäperämoottorilla varustetut veneet ovat yleensä liukuvalla rungolla varustettuja nopeita veneitä, ja täten sisäperämoottorien tehot ovat alkaneet luokasta yli 120 hv. Pienissä veneissä painon ja rakenteen yksinkertaisuuden takia käytetään yksinomaan perämoottoreita. Mercruiser julkaisi kuitenkin vuonna 2007 Vazer-sisäperämoottorin, jossa on tehoa vain 100 hv, yrittäen näin pääsyä perämoottorien hallitsemille markkinoille. Retkeilyyn tarkoitetuissa veneissä sisäperämoottorin sijainti veneen takaosassa jättää keskelle enemmän tilaa muulle varustukselle kuin akselivetoisissa ratkaisuissa. Toisaalta veneen perä voidaan muotoilla helppoa veneeseen astumista silmällä pitäen toisin kuin perämoottoriveneissä. Sisäperämoottorit ovat yleisiä ajelukäyttöön tarkoitetuissa huviveneissä, ja kalastuskäyttöön tarkoitetuissa käytetään joko perämoottoria tai akselivetoa.
Jere Dahlström

Jere Dahlström (s. 9. elokuuta 1980 Vaasa) on suomalainen pesäpalloilija. Hän edustaa tällä hetkellä Ykköspesis-joukkue Helsingin Puna-Mustia. Dahlströmin sisäpelirooli on lyöjäjokeri.
Dahlström on nelinkertainen Superpesiksen lyöjäkuningas. Hänestä tuli 18. heinäkuuta 2018 Suomen kaikkien aikojen lyöjäkuningas, kun hänellä oli lyötynä 47 kunniajuoksua ja 1191 tavallista, yhteensä 1238 juoksua. 7. elokuuta 2020 Dahlström saavutti ensimmäisenä pelaajana pesäpallohistoriassa 1400 lyötyä juoksua.
Superpesisura.
Dahlström voitti Superpesiksen vuoden tulokkaan palkinnon vuonna 2001. Hän on voittanut sarjan lyöjäkuninkuuden neljästi; vuosina 2006, 2007, 2009 sekä 2012. Hän oli mukana 2004 pronssia voittaneessa Seinäjoen Maila-Jussien joukkueessa. Koskenkorvan Urheilijoissa Dahlström voitti pronssia vuonna 2007. 
Kauden 2008 jälkeen Dahlström jätti Koskenkorvan Urheilijat ja siirtyi Vimpelin Vetoon, jonka riveissä voitti pronssia vuonna 2009, kultaa 2010 ja hopeaa 2011 sekä 2012. 
Dahlström siirtyi kaudeksi 2013 takaisin Koskenkorvan Urheilijoiden riveihin. Helmikuussa 2014 hän teki seuran kanssa 2+5-vuotisen jatkosopimuksen.
Syyskuussa 2017 Dahlström siirtyi seuraavaa kautta koskevalla sopimuksella Imatran Pallo-Veikkoihin. Heinäkuussa 2018 hän siirtyi 1238 lyödyllä juoksullaan kaikkien aikojen tilaston kärkeen ohi Sami Joukaisen. Dahlström teki seuran kanssa jatkosopimuksen myös vuodelle 2019. Kaudeksi 2020 Dahlström siirtyi Kouvolan Pallonlyöjiin.
Kaudelle 2021 Dahlström palasi Koskenkorvan Urheilijoiden riveihin. Hän teki seuran kanssa myös kautta 2022 koskevan jatkosopimuksen.
Kauden 2023 aikana Dahlström piti välivuoden pesäpallon parista, mutta palasi pelikentille kaudelle 2024, jolloin seurana oli Suomensarjaa pelannut helsinkiläisseura Puna-Mustat.
Jesus Christ Superstars

Jesus Christ Superstars on lokakuussa 1996 julkaistu Laibach-yhtyeen albumi. Levyn sanoitukset käsittelevät kristinuskoa eri näkökulmista. Musiikillisesti levy on yhtyeen muuhun tuotantoon nähden enemmän metallimusiikki-vaikutteinen. 
Kappaleet.
Kappaleiden nimien perässä tekijä
Tekijät.
Tuotanto: Laibach
Fredric von Rettig

Pehr Fredric von Rettig (12. tammikuuta 1843 Gävle, Ruotsi – 17. lokakuuta 1914 Piikkiö, Suomen suuriruhtinaskunta) oli ruotsalaissyntyinen liikemies. Muutettuaan Turkuun 1867 hän työskenteli sukunsa omistamassa – ja myöhemmin perimässään – savuketehtaassa. Fredric von Rettig muistetaan Turun kaupungille vuonna 1903 lahjoittamastaan kirjastorakennuksesta.
Elämä.
Opiskelu.
Rettig opiskeli nuorena Geneven yliopistossa historiaa ja kirjallisuutta kahden lukukauden ajan. Lisäksi Euroopassa ollessaan hän hankki kauppiaskokemusta muun muassa toimimalla harjoittelijana J. E. Sander &amp; Co:n kauppahuoneessa Saksan Bremenissä.
Tupakkatehtaan johdossa.
Rettig muutti Turkuun vuonna 1867. Syynä oli hänen setänsä Pehr Cerelius Rettigin omistama tupakkatehdas, jonka toimintaan Rettig lähti perehtymään. Fredricin isästä Robert Rettigistä, silloisesta Gävlen tehtaan omistajasta tuli Turun tehtaan omistaja vuonna 1871 Pehr Cerelius Rettigin kuoltua. Robert Rettigin jälkeen tehtaan omistus siirtyi lopulta hänen pojalleen Fredricille.
Rettigin aikana tupakkatehdasta uudistettiin paljon. Tehdasta alettiin koneistaa 1870-luvulta lähtien ja sen yhteyteen rakennettiin tarpeelliseksi osoittautuneita varastotiloja. Tehtaan uusi päärakennus rakennettiin 1880-luvun lopulla, rakennus oli kivinen ja kaksikerroksinen. Samoihin aikoihin tehtaassa otettiin käyttöön sähkövalaistus. Työntekijämäärä yli kaksinkertaistui 1900-luvun alun vuosina ja työntekijöitä oli parhaimmillaan 652. Tupakkatuotteiden kysyntä lisääntyi koko ajan huimasti, mikä näkyi myös Rettigin tehtaan tuotannossa. Esimerkiksi kun vuonna 1871 tehtaassa valmistettiin kaksi ja puoli miljoonaa savuketta niin vuonna 1907 tuotanto oli kasvanut 340 miljoonaan kappaleeseen.
Muu toiminta.
Rettig oli mukana perustamassa Turun ja Tukholman välillä liikennöinyttä höyrylaivayhtiö "Höyrylaiva Osakeyhtiö Borea" vuonna 1897. Yhtiön ensimmäinen alus Bore I aloitti liikennöinnin tammikuussa 1898. Rettig oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1899 ja Turun kaupunginvaltuuston jäsen 1875–1892.
Kunnianosoitukset.
Rettigille myönnettiin kauppaneuvoksen arvo vuonna 1883. Fredric Rettig sai aatelisarvon vuonna 1898, ja hänen sukunimeensä lisättiin "von" -etuliite. 
Perhe.
Von Rettigin vanhemmat olivat varakonsulina ja valtiopäiväedustajana toiminut Robert Rettig ja Adelaida Ulrika Corinne Garberg. Von Rettig avioitui Tukholmassa syntyneen Hornin sukuun kuuluneen Maria Sofia von Hornin kanssa 15. toukokuuta 1865.
Von Rettigille ja von Hornille syntyi viisi lasta. Heidän vanhin poikansa Henning von Rettig syntyi vuonna 1866. Rettigin tehtaan johto siirtyi hiljalleen hänelle. Vuonna 1867 syntynyt poika Eric von Rettig toimi muun muassa Ruotsalaisen kansanpuolueen puheenjohtajana ja vuosina 1917–1919 kansanedustajana. Kahden pojan lisäksi von Rettigillä oli kolme tytärtä, jotka menivät myöhemmin naimisiin vapaaherrojen kanssa. Yksi vävyistä oli arkkitehti K. A. Wrede, joka suunnitteli sitten edellä mainitun Turun kirjastotalon.
Loinen (täsmennyssivu)

Loinen voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Topi ja Tessu 2

Topi ja Tessu 2 (engl. "The Fox and the Hound 2") on Disneyn vuonna 2006 valmistama yhdysvaltalainen animaatioelokuva, joka on jatkoa aiemmalle osalle "Topi ja Tessu". Edeltäjänsä tavoin se on lapsille suunnattu pitkä animaatioelokuva. Elokuvan on ohjannut Jim Kammerud. Topi ja Tessu II samalla tyylillä piirretty, kuin Leijonakuningas, Kaunotar ja Hirviö, Aladdin ja Mulan sekä Pocahontas. 
Tarina.
Juoni.
Tarina alkaa kertomuksella siitä, kun Topi ja Tessu leikkivät heinäsirkkajahtia. Markkinat alkavat ja Aatu Remunen lähtee Pösön kanssa paikalle. Markkinoilla Topi ja Tessu tapaavat Laulavia kulkureita. Primadonna Nelli on poissa esityksestä. Topi alkaa olla mustasukkainen, kun Tessu pääsee Kulkureiden yhtyeeseen, ja haluaa saada ystävänsä takaisin.
Laminaattilattia

Laminaattilattia on lattianpäällyste, joka koostuu yhteen asennettavista ohuista laminaattilaudoista, joissa on ponttireuna. Laminaattilauta koostuu runkona toimivasta 6–8 millimetrin vahvuisesta HDF- tai MDF-levystä, jonka päällä on kova laminaattikerros: pohja, painettu kuviokerros ja kova läpinäkyvä kulutuskerros. Painetun kuviokerroksen avulla saadaan ulkonäöksi käytännössä mikä tahansa haluttu väri ja kuvio.
Nykyisissä lattialaminaateissa käytetään yleisesti lukkopontteja, jolloin asennuksessa ei tarvita liimausta. Lukkopontillisenkin laminaattilattian kosteudenkestävyyttä voidaan parantaa liimaamalla pontit yhteen asennusvaiheessa. Laminaattilattiat jaetaan kuuteen eri luokkaan kestävyyden perusteella. Kovaa kulutusta kestävissä lattioissa on vahvin runkorakenne.
Laminaatin pinta ei ime vettä, mutta lattia on tärkeä pitää kuivana, sillä saumoista vesi pääsee imeytymään runkoon. Nesteiden läikkyminen ei ole ongelma, jos lammikot pyyhitään heti pois. Saumoihin voi halutessaan laittaa kosteussuoja-ainetta, jolloin laminaattiin saadaan parempi vedenkesto. Ajan myötä kosteus voi aiheuttaa kupruilua ja vääntyilyä, varsinkin jos rungossa on käytetty heikkolaatuista puukuitulevyä. Pöly, lika ja hiekanjyvät voivat naarmuttaa lattiapintaa.
Budapestin gambiitti

Budapestin gambiitti on shakkiavaus, joka alkaa tyypillisesti:
codice_1
Peli tunnetaan myös nimellä Budapestin puolustus. Avausta pelataan harvoin mestariturnauksessa, mutta sitä näkee toisinaan aloittelijoiden peleissä.
Peli voisi jatkua seuraavasti
codice_2
Seuraavassa kuvassa on pelitilannetta vastaava asema.
codice_3
codice_4
codice_5 "on hieman heikompi kuin 4...Rc6"
codice_6
Mar Dinkha IV

Mar Dinkha IV (, syntymänimeltään Khanania Soro, 15. syyskuuta 1935 Darbandokeh, Irak – 26. maaliskuuta 2015 Rochester, Minnesota, Yhdysvallat) oli Idän assyrialaisen kirkon katolikos ja Urmian piispan neljäs seuraaja. Hän asui maanpaossa Chicagossa.
Khanania Soro syntyi Darbandokehin kylässä ja kastettiin Mar Qaryaqosin kirkossa. Khanania Soro sai koulutuksensa isoisänsä Benyamin Soron johdolla. Vuonna 1947, 12-vuotiaana, hän meni Mar Jousip Khnanishon oppiin. Mar Jousip oli Idän assyrialaisen kirkon metropoliitta ja patriarkka Irakissa.
Kahden vuoden teologian opiskelun jälkeen Khanania Soro meni kirkon palvelukseen. 12. syyskuuta 1949 hän meni Mar Joukhanan seurakuntaan, assyrialaisen kirkon toiseksi suurimpaan seurakuntaan, Haririin. Kahdeksan vuotta myöhemmin 15. elokuuta 1957 hän meni vanhan opettajansa Jousip Khnanishon pappiseminaariin.
Kun Mar Eshai Shimun XXIII murhattiin 6. marraskuuta 1975 kotonaan San Joséssa Kaliforniassa, assyrialaisen kirkon piispat kokoontuivat seuraavana vuonna Lontoossa konklaaviin valitsemaan uutta katolikos-patriarkkaa. Khanania Sorosta tuli Mar Dinkha IV, joka oli Assyrian ensimmäisen patriarkan 120. seuraaja. Assyrian ensimmäinen patriarkka oli Tuomas. Vuonna 1994 Mar Dinkha IV tapasi historiallisessa kokouksessa paavi Johannes Paavali II:n Vatikaanissa. Paavi ja Mar Dinkha allekirjoittivat yhteistyösopimuksen assyrialaisen ja roomalaiskatolilaisen kirkon välillä.
Vuonna 1996 hän solmi Kaldean kirkon Bagdadin patriarkan Rafael I Bidawidin kanssa. Vuonna 1997 hän aloitti neuvottelut Antiokian syyrialais-ortodoksisen kirkon kanssa anateeman lopettamisesta.
Syyskuussa 2006 Mar Dinkha IV vieraili Pohjois-Irakissa, missä hän tapasi Irakin Kurdistanin kuvernöörin. Hän neuvotteli kuvernöörin kanssa kristityn kirkon avaamisesta alueelle.
Mar Dinkha IV kuoli 26. maaliskuuta 2015 sairaalassa Minnesotan Rochesterissa.