tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jorma Limmonen

Jorma Limmonen (29. syyskuuta 1934 Helsinki – 27. marraskuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti.
Limmonen edusti uransa alussa Järvenpään Iskua mutta siirtyi jo nuorena Arvi Lehterän valmennukseen Helsingin Tarmoon. Kymmenellä Suomen mestaruudella hän oli kaikkien aikojen menestynein suomalainen nyrkkeilijä SM-tasolla.
Limmonen voitti ensimmäisen Suomen-mestaruutensa vuonna 1953 kärpässarjassa (alle 51 kg) kukistamalla muun muassa Risto Luukkosen. Limmonen pääsi maaottelumatkalle Ranskaan ja Italiaan ja voitti ensimmäisessä kansainvälisessä ottelussaan Jean Guerrardin. Vuoden 1953 EM-kilpailuissa Varsovassa hän hävisi heti ensimmäisen ottelunsa Neuvostoliiton Anatoli Bulakoville, joka sijoittui lopulta pronssille. Vuonna 1954 Limmonen voitti Suomen-mestaruuden edelliskertaa helpommin Luukkosen vaihdettua sarjaa. TUL:n liittojuhlassa Limmonen voitti Neuvostoliiton Vladimir Stoljnikovin. Vuonna 1955 Limmonen voitti Suomen-mestaruuden ja Kööpenhaminassa Pohjoismaiden-mestaruuden mutta ei päässyt Berliinin EM-kilpailuihin liittojen yhteistoiminnan katkettua. Hän pääsi ottelemaan itäeurooppalaisia nyrkkeilijöitä vastaan ja hävisi marraskuussa 1955 Helsingissä tulevalle olympiavoittajalle, Itä-Saksan Wolfgang Behrendtille pistein 2–1. Liittoriitojen takia Limmonen ei päässyt yrittämään neljättä Suomen-mestaruuttaan vuonna 1956, ja myös Melbournen olympialaiset jäivät häneltä käymättä vaikka hän ottelikin 54-kiloisissa Risto Luukkosta vastaan katsastusottelun, joka päättyi ratkaisemattomaan.
Helsingin Tarmon liityttyä Suomen Nyrkkeilyliittoon Limmonen pääsi jälleen maaottelutehtäviin. Prahan EM-kilpailuissa 1957 hän hävisi tulevalle mestarille, Neuvostoliiton Oleg Grigorjeville. Hän voitti kääpiösarjan Suomen-mestaruuden vuosina 1957–1958 ja siirtyi sitten höyhensarjaan (alle 57 kg). Luzernin EM-kilpailuissa 1959 Limmonen hävisi pistein 3–2 ranskalaiselle André Junckerille, joka ylsi lopulta mitaleille.
Vuodesta 1958 Limmosta valmensi seuratoiminnan ulkopuolella pysytellyt viipurilaislähtöinen Mauri Luukkonen, jonka oppeja Limmonen uransa jälkeenkin kertoi arvostavansa suuresti. Rooman olympialaisissa 1960 Limmonen saavutti uransa merkittävimmän palkinnon, olympiapronssia. Hän voitti ensimmäisessä olympiaottelussaan Tanskan Börje Kroghin 5–0, sitten Ison-Britannian Phil Lundgrenin 3–2 ja Rhodesian Abel Bekkerin 3–2. Välierässä hän hävisi kultaa lopulta voittaneelle Italian Franco Mussolle.
Olympiavuoden jälkeen "Jomi" Limmonen harkitsi jo nyrkkeilyuransa lopettamista ja kirjoitteli lajista Kehä-lehteen, Suomen Sosialidemokraattiin ja myöhemmin Ilta-Sanomiin. Paluunsa jälkeen hän nyrkkeili toisissa olympialaisissaan Tokiossa 1964 ja voitti Alankomaiden Jan de Rooijin ensimmäisessä erässä mutta hävisi sitten Romanian Constantin Crudulle pistein 3–2. Oman uransa jälkeen Limmonen valmensi muun muassa Jouko Lindberghiä.
Lapsena Limmonen esiintyi asemiesilloissa ja myös elokuvassa yhtenä "Korpraali Möttösen kolmosista".
Ilmanvaihtokone

Ilmanvaihtokone on rakennuksen ilmanvaihtojärjestelmässä ilmaa kierrättävä laite. Ilmanvaihtokoneen aikaansaaman ilmanpaineen avulla kuljetetaan tuore ilma kanavia pitkin huonetiloihin ja/tai käytetty jäteilma pois rakennuksesta. Ilmanvaihtokoneen tarve riippuu käytetystä ilmanvaihtojärjestelmästä.
"Koneellisessa tulo- ja poistoilmajärjestelmässä" sekä jäteilman poisto että korvausilman otto hoidetaan ilmanvaihtokoneen puhaltimella. 
"Koneellisessa poistoilmajärjestelmässä" ilma poistetaan rakennuksesta koneellisen huippuimurin, ei varsinaisen ilmanvaihtokoneen avulla. Korvausilma virtaa sisään korvausilmaventtiileistä tai hallitsemattomassa järjestelmässä rakenteiden raoista. Poistettavan ilman lämpö voidaan ottaa talteen poistoilmalämpöpumpulla.
"Painovoimaisessa ilmanvaihtojärjestelmässä" ei käytetä ilmanvaihtokonetta lainkaan, vaan ilma liikkuu korkeuden, tuulen tai lämpötilan erotuksen aikaansaaman paine-eron avulla. Painovoimaisessa järjestelmässä lämmön talteenotto poistettavasta ilmasta ei ole mahdollista.
Lämmöntalteenotto.
Koneellisen tulo- ja poistoilmajärjestelmän ilmanvaihtokoneet on nykyisin lähes poikkeuksetta varustettu lämmöntalteenotto (LTO)-laitteella, jolloin rakennuksesta poistettavan jäteilman sisältämää lämpöä siirretään tuloilmaan eri menetelmillä. Näin saadaan jäteilman energiasta osa talteen rakennuksen tuloilmaan ja rakennuksen lämmitystarvetta vähennettyä. Nykyään moderni tapa lämmöntalteenoton toteutukseen on käyttää lämmönsiirtimenä lämpöpumppua, näin poistoilman sisältämä energia voidaan siirtää patterilämmitykseen, käyttöveteen tai tuloilman lämmittämiseen hyvin tehokkaasti.
Bruce Spence

Bruce Spence (s. 17. syyskuuta 1945 Auckland) on australialainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa ' -elokuvassa Sauronin Suuta, ' Tion Medonia ja ollut "Nemoa etsimässä" -elokuvassa ääninäyttelijänä.
Bruce Spence on ollut naimisissa Jenny Spencen kanssa vuodesta 1973 lähtien, heillä on kaksi lasta. Spence on tunnettu isosta koostaan, hän on 201 cm pitkä.
Ilmailuhallinto

Ilmailuhallinto (, ) oli vuosina 2006–2009 toiminut Liikenne- ja viestintäministeriön alainen itsenäinen virasto ja Suomen kansallinen ilmailuviranomainen, joka ylläpiti ja kehitti lentoturvallisuutta. Ilmailuhallinnon tehtävänä oli antaa kansallisia lentoturvallisuusnormeja, myöntää lupia, pitää ilma-alus- ym. rekistereitä, valvoa lentoliikennettä ja muuta ilmailutoimintaa sekä osallistua kansainväliseen yhteistyöhön. Ilmailuhallinnon toiminnot siirtyivät 1. tammikuuta 2010 alkaen uuteen Liikenteen turvallisuusvirastoon.
Ilmailuhallinnon toimintakulut katettiin veronmuotoisella lentoliikenteen valvontamaksulla, jota perittiin lentoasemien pitäjiltä, sekä suoritemaksuilla.
Ilmailuhallinto perustettiin 1. tammikuuta 2006 siirtämällä siihen Ilmailulaitoksen alaisen Lentoturvallisuushallinnon ja Ilmailulaitoksen viranomaisyksikön, Lentoliikennehallinnon, tehtävät. Ilmailuhallinnon perustaminen liittyi ilmailulainsäädännön kokonaisuudistukseen.
Kansainvälisellä tasolla vastaavia tehtäviä hoitaa Kansainvälinen siviili-ilmailujärjestö (ICAO) ja Euroopan tasolla Euroopan lentoturvallisuusvirasto (EASA).
Ilmailuhallinnon pääkonttori sijaitsi Vantaalla, ja sen toimintaa johti ylijohtaja Kim Salonen. Henkilöstön määrä oli noin 130.
Häivähdys purppuraa

Häivähdys purppuraa () on Alice Walkerin kirjoittama romaani vuodelta 1982. Romaanin tarina alkaa vuodesta 1937, jolloin Yhdysvaltain eteläosissa oli vielä voimassa rotuerottelua koskevat lait. Kirja sai Pulitzer-palkinnon ja National Book Awardin vuonna 1983. Se pureutuu Yhdysvaltain etelän rotusortoon sekä taloudelliseen kurjuuteen.
Steven Spielberg on ohjannut romaanin pohjautuvan samannimisen elokuvan, joka valmistui vuonna 1985. Elokuvassa näyttelevät muun muassa Whoopi Goldberg (Celie) ja Oprah Winfrey (Sofia). Sen sanotaan olevan hyvin uskollinen kirjan hengelle.
Vuonna 2023 valmistui samanniminen musikaalielokuva, jonka on ohjannut Blitz Bazawule.
Pertti Purhonen

Pertti Ilmari ”Purtsi” Purhonen (14. kesäkuuta 1942 Helsinki – 5. helmikuuta 2011 Porvoo) oli suomalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti. Urheilu-uransa jälkeen hän toimi muun muassa vuonna 1978 perustetun Kriisipalveluyhdistys ry:n toiminnanjohtajana.
Pertti Purhosen puoliso vuosina 1970–1974 oli häntä yhdeksän vuotta vanhempi TV-juontaja Teija Sopanen.
Urheilu-ura.
Purhosen nyrkkeilyuran paras saavutus on olympiapronssi Tokiosta 1964. Hän otteli välisarjassa (alle 67 kg) ja voitti australialaisen Francis Robertsin tuomariäänin 5–0, tšekkoslovakialaisen Bohumil Němečekin kehätuomarin keskeytyksellä kolmannessa erässä sekä nigeriläisen Issaka Daborén pistein 3–2. Välierässään hän hävisi Neuvostoliiton Ričardas Tamulisille pistein 0–5.
Purhonen otteli kolmissa EM-kilpailuissa. Belgradissa 1961 hän hävisi 60 kilogramman sarjan avausottelussaan tuomariäänin 0–5 skotlantilaiselle Richard McTaggartille, joka sittemmin voitti kultaa. Moskovassa 1963 Purhonen hävisi 67-kiloisissa Ričardas Tamulisille pistein 0–5, ja Tamulis kukisti seuraavatkin vastustajansa ja voitti kultaa. Rooman EM-kilpailuissa 1967 Purhonen hävisi 67 kilogramman sarjassa tanskalaiselle Jörgen Hansenille kehätuomarin keskeytyksellä ensimmäisessä erässä.
Purhonen voitti Pohjoismaiden mestaruuden 60 kilogramman sarjassa vuonna 1961 sekä 67-kiloisissa vuosina 1963 ja 1967. Hän voitti Suomen mestaruuden 60-kiloisissa vuosina 1960 ja 1961, 63,5-kiloisissa vuonna 1962 sekä 67-kiloisissa vuosina 1963–1968. Hän edusti tuolloin Viipurin Nyrkkeilijöitä.
Viimeiset vaiheet.
Purhonen kuoli helmikuussa 2011 pitkällisen sairauden jälkeen. Hän vietti viimeiset elinvuotensa Porvoossa, Näsin sairaalan dementiayksikössä. Hän sairasti Alzheimerin tautia.
Hänet on haudattu Malmin hautausmaalle (40-6-132).
Pönttökamera

Pönttökamera on kamera, jolla voi tarkkailla linnunpöntössä pesiviä lintuja. Useiden pönttökameroiden kuvia on mahdollista katsella internetissä. Pönttökameran kuva on joko reaaliaikaista videokuvaa tai ajoittain päivittyviä pysäytyskuvia. Myös erilaisia kuvagallerioita on olemassa.
Pönttökameratekniikka.
Monessa pönttökamerassa on infrapunakamera, joka käyttää ihmissilmälle näkymätöntä valoa. Se ei sivustojen mukaan ole haitallista pesiville linnuille. Linnunpönttöihin on asennettu kamera (yleensä web-kamera) ja mahdollisesti mikrofoni. Pönttökamera on helppoa rakentaa itse asentamalla ulkokäyttöön sopiva valvontakamera riittävän suureen linnunpönttöön. Pönttökameraa rakennettaessa on syytä ottaa huomioon laitteiden kestävyys ulko-oloissa.
Cristiano Lucarelli

Cristiano Lucarelli (s. 4. lokakuuta 1975 Livorno, Italia) on pelaajauransa päättänyt italialainen jalkapalloilija ja nykyinen valmentaja. Hän valmentaa Catania Calciota.
Lucarelli on Livornon kaupungin omia poikia ja on kannattanut AS Livorno Calciota lapsesta asti. Tämän takia hän oli Livornon kannattajien suuri suosikki. Livornon noustessa Serie B:stä Serie A:han Lucarelli teki 29 maalia 38 ottelussa, mikä oli merkittävä tekijä joukkueen sarjanousussa. Livornon ensimmäisellä kaudella Serie A:ssa 55 vuoteen (vuonna 2004) Lucarelli voitti maalikuninkuuden 24 maalillaan.
Lucarelli hylkäsi pitkään Euroopan suurseurojen suuret tarjoukset mutta siirtyi kesällä 2007 Šah’tar Donetskiin. Ukrainassa Lucarelli ei ollut kuin puolisen vuotta. Tammikuussa 2008 Parma osti hänet Donetskista kuudella miljoonalla ja teki tämän kanssa kolmen ja puolen vuoden pituisen sopimuksen. 
Lucarelli on suuri Che Guevaran ihailija sekä kommunisti. Hän piti pelaamisesta oikeistolaista Laziota vastaan.
Lucarelli lopetti pelaajauransa vuoteen 2012 ja on sen jälkeen toiminut valmentajana Italiassa.
Sanna Saarijärvi

Sanna Miira Saarijärvi (s. 10. helmikuuta 1970 Viiala) on suomalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt sekä teatterissa että televisiossa. Ennen näyttelijänuraansa Saarijärvi tuli tunnetuksi kilpajuoksijana 400 ja 800 metrin matkoilla, joita hän juoksi nuorten maajoukkuetasolle saakka.
Ura ja elämä.
Teatteri.
Sanna Saarijärvi syntyi Helge ja Tuulikki Saarijärven perheeseen. Hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1988 ja Teatterikorkeakoulusta teatteritaiteen maisteriksi vuonna 1992. Hän suoritti opintoja myös Yhdysvalloissa vuosina 1999–2001. Saarijärvi kiinnitettiin Helsingin kaupunginteatteriin vuonna 1993. Hänen näyttämötaiteellisiin tulkintoihinsa lukeutuvat muun muassa roolit teoksissa "Oopperan kummitus" (Christine), "Hukkasaaren salaisuus" (Rosalda) ja "Mambo Kings" (Lydia). Suomalaisessa klassikkonäytelmässä "Pohjalaisia" Saarijärvi tulkitsi Liisan osan. Hän on näytellyt niin ikään kesäteattereissa, kuten Pyynikin kesäteatterissa ("Akseli ja Elina", 1994), Mustion linnan kesäteatterissa ("Parittain", 2008) ja Krapin kesäteatterissa Tuusulassa ("Voi veljet", 2022).
Vuodesta 2022 Saarijärvi esiintyy yhdessä Miia Nuutilan kanssa Anne Prokofjeffin kirjoittamassa musiikkikomediassa "Tähdet radalla" (aikaisempi versio nimellä "Hyvässä nousussa"). Teksti perustuu paljolti Saarijärven ja Nuutilan lapsuus- ja nuoruusmuistoihin. Musiikista vastaa Antti Paavilainen. Sitä on esitetty muun muassa Musiikkiteatteri Kapsäkissä, Tampereen Komediateatterissa ja Hämeenlinnan Teatterissa.
Televisio- ja elokuvatyöt.
Saarijärvi esiintyi 1990-luvun alussa sivuosassa elokuvissa Iskelmäprinssi ja Akvaariorakkaus. Televisiossa hän on esiintynyt muun muassa rikossarjassa "Rikospoliisi Maria Kallio". MTV:n draamakomediassa "Kuumia aaltoja" (2003) Saarijärvi näytteli keskushenkilön Jutta Kinnusen (Hannele Lauri) ystävätärtä ja työtoveria Siiri Lukkarista. Saarijärven televisiotöihin kuuluu myös rooli Helppo elämä -sarjassa (2010). Hän oli myös Suomen Nelosella pyörineen "Unelmakämpän" juontajana.
Saarijärven tunnetuin televisiotyö lienee Piia Tyrjälän rooli TV2:n draamasarjassa "Pirunpelto" vuosina 2009–2013.
Yksityiselämä.
Sanna Saarijärvi avioitui Bauer Median sisältöjohtajan Hermanni Seppälän kanssa 8. heinäkuuta 2017 Tuusulassa heidän seurusteltua sitä ennen 11 vuotta. Heillä on tammikuussa 2007 syntynyt tytär Fanny-Amanda, joka seuraa äitinsä jalanjälkiä sillä hänkin näyttelee ja harrastaa yleisurheilua. Perheeseen kuuluu myös Hermannin lapset aikaisemmasta liiitosta, Bertta ja Womma. Perhe asuu Tuusulassa.
Näytelmiä.
Listassa ei ole kaikkia Saarijärven näytelmiä.
Josephine Tewson

Josephine Ann Tewson (26. helmikuuta 1931 Hampstead, Lontoo – 18. elokuuta 2022 Northwood, Lontoo) oli englantilainen näyttelijä. Hän oli mukana muun muassa sarjassa "Pokka pitää" (), jossa hän näytteli Hyacinth Bucketin naapuria Elizabethia. 
Nuoruus.
Tewson syntyi Lontoon Hampsteadissa vuonna 1931. Hänen äitinsä Kate oli hoitaja ja isänsä William muusikko. Oppikoulun käytyään Tewsonin oli tarkoitus opiskella englantia, mutta hänen opettajansa kannusti häntä suuntautumaan näyttämöalalle. Tewson pääsi opiskelemaan Royal Academy of Dramatic Art -kouluun, josta hän valmistui vuonna 1952.
Ura.
Tewson siirtyi valmistumisensa jälkeen suoraan repertuaariteatteriin. Esiintyessään Salisburyssä vuonna 1957 hän tapasi näyttelijä Leonard Rossiterin, josta tuli hänen ensimmäinen aviopuolisonsa. Vuonna 1968 Tewson esitti taloudenhoitajaa Tom Stoppardin näytelmässä "The Real Inspector Hound". Näytelmän yhteydessä hän tapasi Ronnie Barkerin, joka suositteli Tewsonia David Frostin televisiosarjaan "Frost on Sunday".
Tewsonista tuli Barkerin luottonäyttelijä, ja he esiintyivät yhdessä useissa televisiosarjoissa, kuten sketsikomediasarjassa "The Two Ronnies" vuosina 1971–1981. Vuonna 1990 Tewson aloitti tunnetuimmassa roolissaan "Pokka pitää" -sarjan Elizabethina. Tewsonin roolihahmo oli Hyacinth Bucketin naapuri, joka kammosi tämän kahvikutsuja kahvikuppineuroosinsa vuoksi. Tewson oli mukana sarjassa sen loppuun 1995 asti.
Vuosina 2003–2010 hän näytteli kirjastonhoitaja neiti Davenportia televisiosarjassa "Vielä virtaa". Tämän jälkeen hänet nähtiin vielä kolmessa eri roolissa saippuasarjassa "Tohtorit". Vielä yli kahdeksankymppisenä hän esiintyi näyttämöllä yhden naisen näytelmässään "Still Keeping Up Appearances".
Yksityiselämä.
Tewson oli naimisissa kahdesti. Hän avioitui näyttelijä Leonard Rossiterin kanssa vuonna 1958, mutta liitto päättyi eroon kolme vuotta myöhemmin. Vuonna 1972 Tewson avioitui hammaskirurgi Henry Newmanin kanssa. Liitto kesti Newmanin kuolemaan 1980 saakka.
Tewson kuoli 91-vuotiaana näyttelijöiden lepokoti Denville Hallissa 18. elokuuta 2022.
Heidi Krohn

Heidi Silja Krohn (s. 17. elokuuta 1934 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on valmistunut Suomen teatterikoulusta ja oli vuosina 1955–1995 kiinnitettynä useissa ammattiteattereissa ja esiintyi elokuva- ja televisiorooleissa.
1950-luvulla Krohn oli elokuvarooliensa ansiosta yksi Suomen suosituimmista naisnäyttelijöistä. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli "Leena" (1954), jossa Krohn näytteli pääosan opiskellessaan vielä teatterikoulussa. Krohnin elokuvarooleista tunnetuin on pääosa Jack Witikan ohjaamassa elokuvassa "Silja – nuorena nukkunut" (1956).
Yksityiselämä.
Krohnin isä oli kirjallisuustieteen ja estetiikan professori Eino Krohn ja äitipuoli näyttelijä Kerttu Krohn. Heidi Krohnin oma äiti sairastui skitsofreniaan pian Heidin syntymän jälkeen. Äidille tehtiin lobotomia ja hänen persoonansa muuttui dramaattisesti, ja hän jäi pois Heidin elämästä. Talvi- ja jatkosodan aikana Krohn lähetettiin veljensä kanssa kahdesti sotalapseksi Ruotsiin.
Krohnin poika avoliitosta näyttelijä Esko Salmisen kanssa on näyttelijä Kristo Salminen. Krohnin ja näyttelijä Stig Fransmanin tyttäriä ovat näyttelijä Sanna Fransman ja Minna Lavikainen.
Porolahden peruskoulu

Porolahden yhtenäinen peruskoulu (arkikielessä "Poris") on koulu Roihuvuoressa ja Tammisalossa Helsingissä. Vuosina 1959–1977 toimi yksityinen oppikoulu Roihuvuoren yhteiskoulu sekä vuosina 1965–1977 Porolahden kansa- ja kansalaiskoulu, jotka yhdistettiin 1977. Kokonaisuuden nimeksi tuli Porolahden ala-aste, yläaste ja Roihuvuoren lukio. Lukion toiminta Roihuvuoressa päättyi 1990, kun lukio yhdistettiin Laajasalon lukioon. Koulu toimii nykyään neljässä rakennuksessa: ala-aste, yläaste, musiikkikoulu sekä Tammisalon koulu, jossa ovat luokat 1–2. Roihuvuoren rakennuksista toisessa (punaisessa) on pääosin luokkien 1–6 tunteja ja toisessa (valkoisessa) luokkien 7–9 tunteja. Tammisalon osassa ovat luokat 1T ja 2T. Valkoinen rakennus remontoitiin vuonna 2004 ja punaisessa rakennuksessa oli käynnissä piharemontti vuoden 2021 kesällä.
Porolahden peruskoulun rehtori on Mari Heikkinen. Yläkoulun virka-apulaisrehtori on Kristiina Toivola ja alakoulun Mari Korhonen.
Vossikka

Vossikka eli henkilöliikennettä hevosvaunuilla ja talvella reellä hoitava vuokra-ajuri on historiallinen henkilökuljetuksen muoto, autoja käyttävän taksiliikenteen edeltäjä. Kaupungeissa vossikat palvelivat erityisiltä vossikka-asemilta (vrt. taksiasema). Vuokra-ajureita on suomeksi kutsuttu nimillä vossikka, issikka ja isvossikka, jotka on johdettu venäjän sanasta izvoztshik. 
Esimerkiksi Turun kaupungissa toimi 1800-luvun lopulla yli 150 vuokra-ajuria. Kuopiossa vossikoiden luku oli suurimmillaan vuonna 1913, jolloin kaupungissa toimi 107 vossikkaa. 
Henkilöitä kuljettavia ajureita nimitettiin virallisesti pika-ajureiksi erotuksena tavaroita kuljettavista kuorma-ajureista. Vossikoiden virka-asu ja lakki olivat tummansiniset ja napit hopeanväriset. Hevosen ja varusteiden kunto tarkastettiin säännöllisesti.
Viime vuosikymmeninä Suomessa on ollut yksittäisiä vossikoita ainakin Helsingissä, Turussa ja Kuopiossa.
Ankkuri

Ankkuri on tavallisesti rautainen väline, jolla esimerkiksi laiva, vene, poiju tai pyydys kiinnitetään väliaikaisesti tai pysyvästi paikalleen.
Suurissa aluksissa käytetään tavallisesti tukittomia ankkureita. Näissä ankkureissa kourat ovat rinnakkain ja ne on nivelletty siten, että ne kääntyvät kohti pohjaa ja pääsevät pureutumaan sen kerrostumiin. Erityistarkoituksiin on lukuisia ankkureita, esimerkiksi naarausankkuri, heittoankkuri ja kallioankkuri. Ankkuri on myös toivon ja uuden alun symboli, ja erityisesti merimiehet ovat suosineet sitä tatuoinneissa.
Ankkurin pitoon voidaan vaikuttaa sen painolla ja muodolla. Pitoa voidaan lisätä käyttämällä ankkurikettinkiä, jonka paino voi suurissa aluksissa olla useita tonnejakin. Sen lisäksi, että ankkurikettinki tuo lisää painoa, se myös kääntää vedon suunnan optimaaliseksi ankkurin pitokulmaan nähden. Ankkuri pitää sitä paremmin, mitä lähempänä veto on vaakatasoa. Nykyiset ankkurit muistuttavat perinteistä ankkuria enää vähän.
Materiaalien kehittyminen ja fysiikan tuntemus ovat vieneet ankkureiden ulkomuotoa melkoisen kauas vanhasta mallista, tukkiankkurista. Tukkiankkurissa tukin tehtävänä on kääntää ankkuri oikeaan asentoon. Tukki on sijoitettu ankkurin varren veneen puoleiseen päähän, ja se on suorassa kulmassa kouriin nähden. Tukin tehtävänä on kääntää ankkuri oikeaan asentoon, jotta kourat pääsevät pureutumaan pohjaan tai sen muotoihin.
Ankkuri oli Välimeren seudulla antiikin aikoina meren jumalien symboli, joka ilmaisi lujuutta, turvallisuutta ja rohkeutta. Esikristillisissä hautakuvissa se kertoi merimiehen ammatin. Ankkurista tuli varhaiskristillisyydessä ristinmuotonsa takia lunastuksen ja toivon vertauskuva. Hautakuvissa siihen yhdistettiin usein kala ja delfiini. Ankkuri on myös joidenkin pyhimysten - kuten Clemens Roomalaisen (legendassa hänet hukutettiin ankkuri kaulassaan) ja merenkulkijoiden suojeluspyhimyksen Nikolauksen - tunnus. Ankkuri nähdään myös monien merenrantakaupunkien vaakunoissa.
Pariisin rauha (1856)

Pariisin rauha allekirjoittiin 30. maaliskuuta 1856. Se päätti Krimin sodan Venäjän keisarikunnan ja Osmanien valtakunnan sekä sen liittolaisten Ranskan ja Ison-Britannian välillä. Rauhansopimuksen 23. artikla velvoitti kaikki valtiot ennen sotatoimiin ryhtymistä käyttämään ystävällismielisten valtioiden välitystä, mitä on pidetty ensimmäisenä rauhanaatteen saavutuksena kansainvälisessä diplomatiassa.
Sopimuksen nojalla Sevastopol palautettiin Venäjälle, joka luopui vaatimuksista että Osmanien valtakunnan tulisi tunnustaa Venäjän keisari kaikkien kristittyjen suojelijaksi Osmanien valtakunnassa, Moldova ja Valakia jäivät autonomisina osmanien alaisiksi valtioiksi, Mustameri ja Ahvenanmaa demilitarisoitiin. Käytännössä tämä tarkoitti kieltoa korvata brittilaivaston tykeillään hajottama Bomarsundin linnoitus uudella linnoituksella. Venäjä kuitenkin rikkoi sopimusta rakentamalla saarille 17 uutta linnoitetta vuoteen 1918 mennessä.
Venäjä ilmoitti jo vuonna 1870, ettei Mustanmeren demilitarisoiminen sitonut enää Venäjää. Suomi noudattaa kuitenkin edelleen kansainvälistä sopimusta Ahvenanmaan demilitarisoinnista. Demilitarisoitu asema perustuu Suomen tasavallan solmimiin myöhempiin valtiosopimuksiin.
Kokonaisuudessaan rauha ei ratkaissut alueen kohtaloa ja parhaimmillaankin onnistui vain vahvistamaan Venäjällä vallinnutta panslavistista liikettä. Venäjän keisari Aleksanteri II vakuuttui kuitenkin siitä että sota oli paljastanut perusheikkouksia Venäjän valtiossa, mitkä osaltaan johtivat uudistuksiin Venäjällä. Ennen kuin 20 vuotta oli kulunut Pariisin rauhasta, kävi kaikille kuitenkin selväksi, ettei Krimin sota ollut ratkaissut alueen ongelmia.
Openbox

Openbox on ikkunanhallintaohjelma X Window Systemille. Se on julkaistu GPL-lisenssillä.
Openbox on kirjoitettu C-ohjelmointikielellä. Sen varhaiset versiot perustuivat Blackbox-ikkunointiohjelman versioon 0.65.0, jonka jälkeen Openbox kirjoitettiin uusiksi puhtaalta pöydältä.
Openboxin työpöydän muuttaminen tapahtuu pitkälti asetustiedostoja tekstieditorilla muokkaamalla. Openboxin valikot määrittelevät tiedostot on kirjoitettu XML-merkintäkielellä. Muiden ikkunointiohjelmien tapaan Openboxin kanssa voi käynnistää työpöytää täydentäviä, mutta ikkunointiohjelmaan sisältymättömiä ohjelmia, kuten paneeleja.
Anu Kantola

Anu Kantola (s. 1964) on suomalainen politiikan ja median tutkija. Hän toimii viestinnän professorina Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa. Kantola on tutkinut politiikkaa, valtaa, mediaa, journalismia ja globalisaatiota. Väitöskirjassaan "Markkinakuri ja managerivalta" (2002) Kantola tutki suomalaista talouspolitiikkaa 1990-luvun lamassa. Kantola aloitti uransa 1990-luvulla journalistina ja kirjoitti kymmenen vuoden ajan eri joukkoviestimiin politiikasta, taloudesta ja mediasta. Kantola on aktiivinen yhteiskunnallinen keskustelija ja kirjoittaa muun muassa kolumneja "Helsingin Sanomiin".
Kantola ja hänen tutkijaryhmänsä saivat vuoden 2000 Tieto-Finlandian teoksella "Maailman tila ja Suomi" (1999). Kirjassa selvitellään globalisaation haasteita Suomelle. Vuonna 2019 Kantola julkaisi yhdessä Hanna Kuuselan kanssa vertaisarvioidun teoksen "Huipputuloiset: Suomen rikkain promille", joka käsittelee 2000-luvun vaurasta eliittiä Suomessa. Kirja oli tietokirjallisuuden Finlandia-ehdokas 2019. Myös Kantolan työryhmänsä kanssa tekemä tietokirja "Kahdeksan kuplan Suomi" (2022) valittiin tietokirjallisuuden Finlandia-ehdokkaaksi. Vuonna 2022 Kantola sai Wihurin rahaston tunnustuspalkinnon ”laaja-alaisesta ja rohkeasta tutkimustyöstä sekä yhteiskunnallisten muutosten terävästä sanoittamisesta”.
IDesk

iDesk on kevyt vapaa kuvakkeidenluontiohjelma Linux-ympäristöön. iDeskistä on saatavan myös Windows-versio, mutta se on lähinnä Windows-työpöydän teema tai tyyli.
iDeskin suurin käyttäjäryhmä lienee kevyempien ikkunointiohjelmien käyttäjät GNU/Linux-puolella. Esimerkiksi OpenBoxin ja WindowMakerin käyttäjät voivat käyttää iDeskiä, jos haluavat pikakuvakkeita työpöydälleen. iDeskin saa myös esimerkiksi GNOMEn päälle, jos ei halua käyttää suoraan GNOME Files-ympäristöä.
iDeskissä kuvake luodaan tekemällä teksitiedosto kansioon codice_1. Tiedoston tulee olla formaatissa codice_2.
Yksinkertainen esimerkki pikakuvaketiedostosta:
iDeskin varsinainen asetustiedosto on codice_3, jossa määritellään mm. työpöydän taustakuva ja kuvakkeiden muotoutuminen hiiren liikkuessa niiden yli.
Alois Schloder

Alois Schloder (s. 11. elokuuta 1947 Landshut, Saksa) on saksalainen entinen jääkiekkoilija, Saksan Liittotasavallan jääkiekkomaajoukkueen pelaaja 1960- ja 1970-luvulla.
Schloder aloitti pelaamisen seuratasolla Ev Landshut -jääkiekkoseurassa vuonna 1963. Hänet valittiin ensi kertaa Saksan Liittotasavallan jääkiekkomaajoukkueseen B-sarjan maailmanmestaruuskisoihin vuonna 1966. Schloder pelasi yhteensä 206 maaottelua ja teki 87 maalia. Hän toimi maajoukkueen kapteenina vuosina 1971-78.
Schlonder oli mukana pronssia voittaneessa Saksan maajoukkueessua Innsbruckin olympialaisissa vuonna 1976.
Gba Majay Bma

Gba Majay Bma on ollut Myanmarin (entisen Burman) kansallislaulu vuodesta 1947 alkaen. Laulun melodia ja sanat ovat Saya Tinin kirjoittamat. Laulusta on olemassa kaksi versiota, joista lyhyempi on tarkoitettu kansainväliseen käyttöön ja pidempi kotimainen versio puolestaan korostaa myanmarilaista musiikkiperinnettä. 
Sanat burmaksi.
Gaba majay Myanma pyay &lt;br&gt;
Do bo bwa a mway sit mo chit myatno bey. &lt;br&gt; 
Byi daung su go athet pay loo do ka kwe malay. &lt;br&gt; 
Da do byay da do myay do paing dae myay. &lt;br&gt;
Do byay do myay a gyo go nyinya zwa do da dway. &lt;br&gt; 
Tan saung ba so lay do dawin bay apo dan myay. &lt;br&gt;
Rimoila

Rimoila () Pälmän maalaiskuntaan kuuluva kylä Äänisjärven itäpuolella Puudožin piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä. Rimoilan kylän lähistöllä on suuri kromi-nikkelikaivos.
Historiallinen Rimoilan kunta.
Venäjän keisarikunnan aikaan Rimoila oli Aunuksen kuvernementin
Poventsan kihlakuntaan kuulunut kunta. Kuntaan kuului 12 kylää, muun muassa Tsolmuinen, Pälmä, Kotajärvi, Rimoila ja Kunasjärvi.
Rimoilan kunta lakkautettiin Neuvostoliitossa 1920-luvulla ja siitä muodostettiin Karhumäen piiriin kuulunut kyläneuvosto. Sittemmin Rimoilan alueen itäosa on liitetty Puudožin piiriin. Nykyisin entisen kunnan alue kuuluu Tsolmuisen, Pälmän ja Avdejevon maalaiskuntiin.
Velskola

Velskola () on Espoon kaupunginosa ja siellä sijaitseva Espoon seurakuntayhtymän toimintakeskus Espoon luoteiskulmassa Velskolan Pitkäjärven ja Vihdintien välissä.
Nimi.
Velskolan ruotsinkielinen nimi "Vällskog" on ollut 1500-luvulla Backbyhyn kuulunut pikkukylä. Nimen vanhoja kirjoitusasuja ovat muun muassa "Welskallaby" (1540), "Velskaby" (1546), "Velskolaby" (1557) ja "Wälskola" (1589). Kylän nimellä on mahdollisesti yhteys Lohjan Välli-/Velli-nimiseen asutukseen tai suomenkieliseen nimeen "Välimetsä" tai "Välikylä". 
Suomenkielinen mukaelma on syntynyt 1900-luvun puolivälin jälkeen. Nimiyhdistelmä Velksola – Vällskog vahvistettiin kylännimeksi 1965 ja kaupunginosannimeksi 1982.
Historia.
Velskola on ollut alun perin suomalaisten asuttama kylä, jonka ensimmäinen asukas on tullut Lohjalta. Alueen alkuperäinen nimi on mahdollisesti ollut "Välli" tai "Velli", mihin ruotsinkieliset kirjurit olisivat ruotsalaisten kolonisaation jälkeen lisänneet metsää tarkoittaneen ruotsinkielisen "skog"-jälkiosan. Suomalaiset olisivat sitten omaksuneet tämän asun ja lisänneet siihen suomen kielen asutusnimissä tavallisen "-la"-lopun. Velskolassa oli 1540-luvulla kolme taloa, jotka vähenivät vuosisadan kuluessa kahteen.
Velskolan tila on 210 hehtaarin suuruinen ja seurakuntayhtymä osti sen vuonna 1981. Kartanossa on majoitustilaa 38 henkilölle. Väentuvassa on 51 majoituspaikkaa ja ruokailemaan mahtuu 130 henkilöä. Toimintakeskus sopii kokousten, leirikoulujen ja retriittien pitopaikaksi. Velskolan toimintakeskuksen alue rajoittuu Nuuksion kansallispuistoon. Lähellä on hyvät retkeily- ja ulkoilumaastot, sekä useita järviä ja lampia.
Maantiede.
Velskolan Pitkäjärven itälaitaa sivuavalla tiellä on useita jyrkkiä mäkiä, ja se soveltuu hyvin pyöräilijän kuntoharjoituksiin.
Espoon korkein kohta Mustakorvenkallio (114,2 m) sijaitsee Velskolassa.
Borovoi

Borovoi () on taajama ja maalaiskunta Karjalan tasavallan Kalevalan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Tširkkakemijoen länsirannalla 141 kilometriä piirin keskuksesta Uhtuasta kaakkoon. Taajama on Kalevalan piirin toiseksi suurin asutuskeskus. 
Vuoden 2024 väestönlaskennan mukaan Borovoin kunnassa oli 1 306 asukasta. Borovoin taajama on kunnan ainut asutuskeskus.
Maantiede ja asutus.
Borovoin kunnan pinta-ala on 3 146 neliökilometriä. Se rajoittuu luoteessa Kalevalan piirin Luusalmen ja koillisessa Jyskyjärven, idässä Belomorskin piirin Sosnavitsan ja etelässä Mujejärven piirin Lietmajärven kuntiin sekä lännessä Kostamuksen kaupunkipiirikuntaan. Pinta-alasta valtaosa on metsää ja vesialuetta.
Seutu kuuluu Länsi-Karjalan ylänköön. Kunnan alueella virtaavat muun muassa Tširkkakemijoki, Pizma, Lahna, Kama, Lotka ja Ovrija. Suurimmat järvet ovat Nuokkijärvi, Ala-Kuittijärvi, Kenttijärvi, Koivajärvi, Piismajärvi (ven. "Pizmajarvi"), Melkkijärvi ("Melg") ja Puštosjärvi. Kunnassa on useita hyödyntämättömiä mineraaliesiintymiä.
Borovoin taajama on kunnan ainoa asutuskeskus. Entinen Piismalahden (ven. "Pizmaguba") kylä Nuokkijärven rannalla on rekisteröity puutarhapalsta-alueeksi. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 60 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 17 % karjalaisia, 14 % valkovenäläisiä ja 4 % ukrainalaisia.
Historia.
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1959 perustetusta metsäteollisuuspiiristä. Vuonna 1964 sinne vedettiin rautatie ja samalla taajama sai nimen Borovoi. Vuosina 1969–1991 sillä oli kaupunkimaisen taajaman status.
Liikenne, talous ja palvelut.
Borovoin kautta kulkee Kepan ja Kostamuksen välinen maantie, jolta haarautuvat paikallistiet Luusalmelle ja Piismalahteen. Taajamasta on linja-autoyhteydet Uhtualle ja Petroskoihin. Suojärven ja Jyskyjärven välisellä rautatiellä on Borovoin tavara- ja matkustaja-asema. Taajamassa on kaksi huoltoasemaa.
Taajaman tärkein yritys on Jyskyjärven metsätalous. Palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kulttuuri- ja urheilukeskus, kirjasto museoineen, piirisairaala, yleisönpalvelukeskus, posti, pankki, kahvila ja joukko kauppoja. Taajamassa on ortodoksinen kirkko.
Venäjän lippu

Venäjän lippu (, "Flag Rossii", tai , "Trikolor" eli "trikolori") on Venäjän federaation kansallinen tunnus vaakunan ja hymnin ohella. Se otettiin käyttöön Pietari Suuren hallintoaikana vuonna 1699, mutta sen nykyinen versio hyväksyttiin 11. joulukuuta 1993.
Osat.
Lipussa on kolme vaakasuoraa ja yhtä paksua palkkia; ylimpänä valkoinen, keskimmäisenä sininen ja alimpana punainen. Värien oletetaan tulevan Moskovan vaakunasta, jossa punaisella taustalla siniviittainen Pyhä Yrjö ratsastaa valkoisella ratsulla. Muiden tulkintojen mukaan värit symboloivat tsaristisen Venäjän rakennetta; valkoinen symboloi Jumalaa, sininen Tsaaria ja punainen talonpoikia. Toisen tavallisen tulkinnan mukaan värit symboloisivat Venäjän keisarikunnan osia: valkoinen symboloi Valko-Venäjää, sininen Vähä-Venäjää eli Ukrainaa ja punainen Iso-Venäjää eli Venäjää. 
Historia.
Lipun käyttö liittyy Venäjän sotalaivaston perustamiseen. Ensimmäisen sotalaivan "Orjolin" valmistuttua 1668 hollantilainen ehdotti tuolloin maata hallinneelle tsaari Aleksei I:lle laivan varustamista lipulla, kuten Alankomaissakin oli tapana. Värit ovatkin samat kuin Alankomaiden lipussa. Pietari I:n aikana se sai virallisen aseman Venäjän laivaston tunnuksena.
Vuonna 1858 Aleksanteri II otti käyttöön uudenlaisen lipun, jossa väreinä olivat tavan mukaan imperiumin virallisen vaakunan värit. Ylimpänä oli keisarilliset värit musta ja keltainen viiva ja alimpana valkoinen, autokratian ja Katariina Suuren väri. Erään tulkinnan mukaan tuo lippu poistui valtion käytöstä vuonna 1883 ja palautui Pietari Suuren lippuun Aleksanteri III:n asetuksella, jolloin musta-kelta-valkoinen lippu olisi jäänyt Romanovin hallitsijasuvun käyttöön. Nikolai II korjasi epäselvyyden vuonna 1896, kun hän määräsi valko-sini-punaisen trikolorin Venäjän ainoaksi viralliseksi valtiolipuksi.
Vuonna 1914 Nikolai II lisäsi lippuun keisarillisen vaakunan eli kaksipäisen kotkan. Hän halusi tällä osoittaa hallitsijan ja kansan yhteenkuuluvuutta. Tämä lippu poistui käytöstä vuonna 1917, jolloin Venäjän keisarikunta hajosi. Ennen kuin Neuvosto-Venäjän punaliput yleistyivät, otti Venäjän väliaikainen hallitus käyttöön vielä perinteisen trikolorin ilman keisarillista vaakunaa. 
Vuosina 1918–23 Venäjän neuvostotasavallan lippuna oli punainen lippu, jossa oli kirjainlyhenne РСФСР, "RSFSR". Neuvostoliitossa sama lippu palasi vuosiksi 1937–54. Venäjän neuvostotasavalta sai 1954 kokonaan uudenlaisen lipun, joka pohjautui Neuvostoliiton lippuun.
22. elokuuta 1991 Neuvostoliiton hajottua otettiin uudelleen käyttöön Pietari Suuren käyttöön ottama trikolori; tosin leveämpänä, kuten neuvostoaikaisilla lipuilla oli ollut tapana. Lisäksi sininen väri oli hiukan vaaleampi. Trikolorin alkuperäiset mittasuhteet ja värit palautettiin 1993.
Kepa (kylä)

Kepa () on Jyskyjärven maalaiskuntaan kuuluva taajama Karjalan tasavallan Kalevalan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Uhtualta Vienan Kemiin johtavan maantien varrella, 54 kilometriä Uhtualta itään. Taajamassa on 439 asukasta (vuonna 2008).
Seudun pääelinkeinoja ovat metsätalous ja puunhankinta. Palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja ensiapu-asema. Kepan keskikoulu nimettiin vuonna 2002 lähistöllä sijaitsevassa Haikolan kylässä syntyneen kirjailija Ortjo Stepanovin mukaan. Vuoteen 2006 asti Kepa muodosti Kalevalan piiriin kuuluneen kylähallintoalueen.
Lihapiirakka

Lihapiirakka on lihatäytteinen piirakka. Se tehdään yleensä tavallisesta munkkitaikinasta ja täytetään jauhelihan ja riisin sekoituksella. Lihapiirakkaa ja siitä nakki- ja grillikioskeilla valmistettuja ruokia on kutsuttu monilla eri nimillä. Muun muassa "lihis", "lörtsy", "vety", "möttönen", "atomi", "riihimäkeläinen". Markkinoilla on myös myytävänä lihapiirakoita, jotka on valmistettu grahamjauhoista.
Uudehkon tradition mukaan lihapiirakka halkaistaan kahtia ja sen väliin laitetaan esimerkiksi nakkeja, lenkkimakkaraa, kebabia tai jauhelihapihvi. Yleisimpinä mausteina käytetään ketsuppia, sinappia ja kurkkusalaattia. Lihapiirakkaa, jonka väliin laitetaan paistettua lenkkimakkaraa ja sipulia, kutsutaan "lenkkisämpyläksi".
Lappeenrannasta ovat peräisin kaksi nimettyä täytettyä lihapiirakkaa: vety ja atomi. Vedyn täytteenä on keitetty kananmuna ja kinkkua, atomissa vain toista. Kinkku on perinteisesti joko keitto- tai savukinkkua.
Monen paikkakunnan grilleillä on saatavilla myös paikkakunnan mukaan nimetty erikoislihapiirakka. Esimerkiksi "riihimäkeläinen" on lihapiirakka, joka sisältää perusmausteiden lisäksi jauhelihapihvin ja paistetun kananmunan. Rovaniemellä vastaava on Rovaniemen palloseuran mukaan nimetty "ropsilainen".
Levylihapiirakka tehdään voitaikinakuoreen, jossa täytteenä on jauhelihaa, sipulia ja keitettyä riisiä. Piirakka on saanut nimensä matalasta levymuodostaan ja kuuluu lihapiirakoiden ryhmään. Joskus piirakkaa kutsutaan myös peltipiirakaksi.
Billy Boyd

Billy Boyd (syntymänimeltään William Boyd, s. 28. elokuuta 1968 Glasgow, Skotlanti) on skotlantilainen näyttelijä ja muusikko. Hän on näytellyt muun muassa "Taru sormusten herrasta" -elokuvissa hobittia nimeltä Peregrin ”Pippin” Tuk.
Yksityiselämä ja ura.
Boydin molemmat vanhemmat kuolivat, kun hän oli varhaisteini, ja isoäiti kasvatti hänet ja hänen isosiskonsa. Boyd kiinnostui näyttelemisestä jo varhain. Ammatikseen hän kuitenkin valitsi kirjansidonnan ja työskenteli alalla seitsemän vuotta. "Taru sormusten herrasta" oli yksi niistä teoksista, joiden parissa hän työskenteli. Päätettyään vaihtaa ammattia hän opiskeli Royal Scottish Academy of Music and Drama -koulussa. Elokuvien lisäksi hän on esiintynyt niin televisiosarjoissa kuin näytelmissäkin.
Joulukuussa 2010 Boyd meni naimisiin pitkäaikaisen partnerinsa Alison McKinnonin kanssa.
Musiikki.
Boyd esitti Tolkienin runoon säveltämänsä kappaleen "The Edge of Night" (tunnetaan myös nimillä ”Pippin’s Song” ja ”All Shall Fade”). Laulamisen lisäksi hän soittaa kitaraa, bassoa ja rumpuja. Heinäkuussa 2006 hän perusti kolmen vanhan muusikkoystävänsä kanssa yhtyeen nimeltä Beecake. Yhtyeeltä on ilmestynyt EP-levy ”Just B” sekä vuonna 2010 levy "Soul Swimming" ja he ovat esiintyneet sekä kotimaassaan että Yhdysvalloissa.
Boyd esitti myös elokuvassa "Hobitti – Viiden armeijan taistelu" kuultavan kappaleen ”The Last Goodbye”.
Venäjän vaakuna

Venäjän vaakuna () on Venäjän tunnus lipun ja kansallishymnin ohella. Se otettiin käyttöön vuonna 1993 Neuvostoliiton hajottua ja pohjautuu Venäjän keisarikunnan aikaiseen vaakunaan. Vaakuna on väriltään punainen ja sen keskellä on kaksipäinen kotka. Kaksipäisen kotkan rinnassa on Moskovan vaakuna, jossa Pyhä Yrjö ratsastaa valkoisella ratsulla ja surmaa lohikäärmeen. Venäjän keisarikunnan vaakunassa tausta oli kellertävä ja kaksipäisen kotkan kruunu oli huomattavasti suurempi. Kynsissään kotka pitää valtikkaa ja valtakunnanomenaa.
Vaakunan kaksipäinen kotka tuli käyttöön Venäjällä, kun tsaari Iivana III nai Bysantin keisarin Tuomas Palaiologosin tyttären Zoe Palaiologinan.
Pietari Suuri käyttöönotti 1710 vaakunan, jossa oli kaksipäinen kotka kruunu päässään. Vuonna 1726 vaakunan ulkoasua muutettiin siten, että kotkan siipiin lisättiin Venäjän eri osien omat vaakunat. Tämä vaakuna poistui käytöstä vuonna 1882, jolloin otettiin käyttöön vaakuna, jossa kaksipäisen kotkan tausta on kellertävä. Tämä vaakuna oli käytössä vuoteen 1917. 
Vuonna 1917 Venäjän keisarikunnan hajottua muodostettiin Neuvosto-Venäjä, josta muodostui myöhemmin Neuvostoliiton Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta. Venäjän vaakuna uudistettiin täysin ja käyttöön tuli Neuvostoliiton vaakunaa muistuttava sirppi ja vasara -aiheinen vaakuna. 
Neuvostoliiton hajottua otettiin vuonna 1992 käyttöön väliaikainen vaakuna, joka oli muutoin identtinen aiemman kanssa, mutta ylhäällä oleva neuvostotasavaltaan viittaava teksti oli muutettu muotoon Российская Федератсия (). Vuonna 1993 otettiin käyttöön nykyinen vaakuna, joka pohjautuu Venäjän keisarikunnan aikaiseen vaakunaan.
Kotkan kaksi päätä symboloivat valtakunnan ulottumista itään ja länteen. Kotkan päällä olevat kolme kruunua symboloivat Kazanin, Astrahanin ja Siperian kaanikuntien liittämistä Venäjään. Vaihtoehtoisen teorian mukaan kruunut symbolovat rakkautta, uskoa ja toivoa.
Johannes Lundson

Otto Johannes Lundson (12. lokakuuta 1867 Leppävirta – 11. elokuuta 1939 Salo) oli suomalainen pankinjohtaja, kansanedustaja, eduskunnan puhemies ja ministeri.
Lundsonin vanhemmat olivat kruununvouti Otto Gabriel Lundson ja Augusta Zuleima Lang. Lundson kävi Kuopion lyseon ja pääsi ylioppilaaksi 1888. Hän suoritti yleisen oikeustutkinnon 1893 ja sai varatuomarin arvon 1896.
Lundson oli Lappeenrannan kaupungin pormestari 1900–1903 ja 1906–1907. Hänet erotettiin virasta 1903 hallinnollisin toimenpitein, mutta hän sai viran myöhemmin takaisin. Tänä väliaikana Lundson toimi asianajajana Lappeenrannassa 1903–1904 ja Pohjoismaiden Osakepankin Lappeenrannan konttorin esimiehenä 1904–1906. Vuosina 1907–1921 Lundson toimi Pohjoismaiden Osakepankin Viipurin konttorin esimiehenä. Hän oli Suomen Pankin johtokunnan jäsen 1923–1924 ja Suomen Käsityöläis-Osakepankin pääjohtaja 1924–1937.
Lundson oli porvarissäädyssä Lappeenrannan edustaja valtiopäivillä 1904–1905 ja 1905–1906. Hän oli Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä valittuna nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja 1917–1918 ja Edistyspuolueen kansanedustaja 1918–1919. 
Lundson oli eduskunnan puhemies 1917 ja valtionvarainvaliokunnan sekä ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtaja 1918. Hän johti puhetta 6. joulukuuta 1917 pidetyssä eduskunnan täysistunnossa, jossa hyväksyttiin Suomen itsenäisyysjulistus. Lundson toimi valtiovarainministerinä Vennolan I hallituksessa 1919–1920. Kunnallispolitiikassa Lundson oli mukana Viipurin kaupunginvaltuuston puheenjohtajana ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä.
Jäätyään eläkkeelle Lundson muutti Saloon, missä hän kuoli vuonna 1939. Suomen itsenäisyyden 70-vuotisjuhlavuonna 1987 Lundsonin syntymäkaupungin Leppävirran kunnantalon seinään kiinnitettiin Lundsonin muistolaatta. Hänen toinen puolisonsa oli oopperalaulaja Mally Burjam-Borga.
D20 System

d20 System on Wizards of the Coastin vuonna 2000 roolipelejä varten julkaisema mekaniikka, joka perustuu Dungeons &amp; Dragonsin kolmanteen painokseen. Systeemin nimi johtuu siitä, että 20-sivuinen noppa on mekaniikan ydin. d20 Systemiä käyttävässä pelissä toiminnon tulos selvitetään heittämällä 20-sivuista noppaa. Jos hahmon kyvyt lisättynä nopan tulokseen antaa riittävän tuloksen, toiminta onnistuu. Mekaniikka on yksinkertaisempi kuin vanhat D&amp;D:n ensimmäisessä ja toisessa painoksessa käytetyt mekaniikat ja d20 Systemiä pidetäänkin yleisesti parempana.
Wäinö Wuolijoki

Hugo Robert Wäinö Wuolijoki (14. joulukuuta 1872 Hauho – 12. joulukuuta 1947 Hauho) oli suomalainen poliitikko, agronomi, filosofian maisteri, ministeri ja kansanedustaja. 
Ura.
Wuolijoki pääsi ylioppilaaksi 1891, valmistui agronomiksi 1896, filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1900. Wuolijoen vanhemmat olivat rusthollari eli ratsutilallinen Johan Robert Wuolijoki ja Serafina Lagervik. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1911 Sylvia Adelaide Roschier. Wuolijoen veli oli lakimies ja poliitikko Sulo Wuolijoki, jonka puoliso oli kirjailija, poliitikko ja Yleisradion pääjohtaja Hella Wuolijoki.
Ennen kansanedustajaksi tuloaan Wuolijoki toimi Hämeessä sijaitsevan Mustialan maanviljelysopiston opettajana 1904–1905. Ensimmäisen edustajakautensa aikana hän toimi Hankkijan maanviljelyskemistinä 1906–1908.
Helsingin maanviljelyslyseon matematiikan, fysiikan ja kemian opettajana Wuolijoki toimi 1908–1917 sekä OTK:n toisena johtajana 1922–1927. 
Puoluetaustaltaan Wuolijoki oli sosiaalidemokraatti ja hän toimi kansanedustajana. Hänet valittiin eduskunnan jäseneksi Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä 1907–1910, Hämeen läänin pohjoisesta vaalipiiristä 1919–1922 ja uudelleen Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä 1922–1927. Hän toimi eduskunnan eduskunnan puhemiehenä vuosina 1921–1922, 1922−1923 ja 1925−1926, lisäksi hän oli eduskunnan ensimmäinen varapuhemies 1923−1924, 1925 ja 1926 ja toinen varapuhemies 1924−1925. Eduskunnan valiokunnista hän johti puhetta kulkulaitosvaliokunnassa 1922, maatalousvaliokunnassa 1919–1920, tarkastusvaliokunnassa 1907–1908 ja 1919 sekä valtionvarainvaliokunnassa 1909. Tämän lisäksi hän oli jäsenenä suuressa valiokunnassa ja ulkoasianvaliokunnassa sekä toimi eduskunnan pankkivaltuusmiehenä ja Suomen Pankin tilintarkastajana.
Wuolijoki oli senaatin talousosaston jäsen 23. maaliskuuta 1917 – 31. heinäkuuta 1917. Hän toimi kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä Väinö Tannerin vähemmistöhallituksessa 13. joulukuuta 1926 – 15. marraskuuta 1927.
Ministerikauden päätyttyä Väinö Tannerin hallituksessa Wuolijoki ryhtyi diplomaatin uralle. Hän toimi Suomen lähettiläänä Berliinissä ja Wienissä vuosina 1927–1933, Oslossa 1933–1940 ja Haagissa 1933–1938.
Wuolijoki toimi maanviljelijänä kotitilallaan Hauholla 1911–1947 ja lyhyemmän ajan Hyvinkäällä 1918–1922.
Kunnianosoitukset.
Wuolijoki sai vuonna 1942 arvonimen erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri.
Käppäselkä

Käppäselkä (myös "Käppäli", "Käppälinkylä"; ; ) on kylä, maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Kontupohjan piirissä Venäjällä. Taajama sijaitsee piirin pohjoisosassa Muurmannin radan varrella 65 kilometriä Kontupohjasta pohjoiseen. Kunnassa on 1 300, taajamassa 600 ja kylässä 45 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede ja asutus.
Käppäselän kunnan pinta-ala on 1 011,1 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Sungun, kaakossa Suurlahden, etelässä Tedjärven, lännessä Hirvaksen ja pohjoisessa Tšopinan maalaiskuntiin sekä koillisessa Karhumäen kaupunkiin. Pinta-alasta valtaosa on metsää ja noin 20 % vesialuetta.
Seudulla on paljon järviä ja jokia. Järviä ovat Ääninen, Lismajärvi, Šaidomozero, Viikšjärvi, Verhneje ja Nižneje Pigmozero, jokia Uunitsa, Kalaoja, Jelgamka ja Šaidomka. Kunnan alueella on Šaidomozeron rauhoitusalue sekä Pigmasuon ja Palasuon luonnonmuistomerkit.
Käppäselän taajaman ja kylän lisäksi kuntaan kuuluu Proletaarin (ven. "Proletarka") taajama, Lehtiniemen ("Listnavolok"), Šäidämän ("Šaidoma") ja Uunitsan kylät sekä Viikšjärven ("Vikšezero") rautatieasema Keskustaajaman ohella suurimmat asutuskeskukset ovat sen vieressä sijaitseva vajaan 400 asukkaan Proletaari ja noin 200 asukkaan Uunitsa. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 83 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 6 % karjalaisia, 5 % valkovenäläisiä, 2 % suomalaisia ja 2 % ukrainalaisia.
Historia.
Käppäselän kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1707. Ennen 1920-lukua se kuului Kontupohjan kuntaan. Vuonna 1926 Käppäselän kirkonkylässä oli 566 asukasta, joista lähes kaikki olivat venäläisiä. Nykyisen kunnan länsiosassa sijaitsivat pohjoisimmat lyydiläiskylät Palolampi (ven. "Paloselga") ja Kortaš ("Kartaši"), jotka nykyään ovat autioina. Jatkosodassa vuosina 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä. Asemataajama perustettiin vuonna 1944.
Liikenne, talous ja palvelut.
Käppäselän taajamassa sijaitsee rautatieasema. Kunnan länsiosan kautta kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen M18-valtatie, josta haarautuu maantie Käppäselän ja Uunitsan kautta Fedotovon kylään. Uunitsasta on linja-autoyhteys Kontupohjaan.
Kunnan talous perustuu metsä- ja kaivosteollisuuteen. Puunhankintaa harjoittaa Kontupohjan metsäteollisuuspiirin Käppäselän puunhankintayritys ja sahatavaran tuotantoa Uunitsassa sijaitseva Triada-niminen yritys. Kolme yritystä louhii diabaasia ja tuottaa sepeliä. Palolammella louhitaan liuskekiveä. Maatalouden merkitys on vähäinen.
Palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus kirjastoineen sekä pieni poliklinikka.
Nähtävyydet ja matkailu.
Kunnan alueella sijaitsevat Bardovo III:n ja Vikšan kivikautiset asuinpaikat. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluu autioksi jääneen Meloiguban kylän tsasouna. Uunitsassa on viipurilaisen kauppiaan Pjotr Beljajevin vuonna 1851 perustaman sahalaitoksen rauniot. Venäjän kansalaissodan ja toisen maailmansodan tapahtumista kertoo kaksi muistolaattaa ja muistoristi.
Seudun rikas ja puhdas luonto, Äänisen ja Šaidomajärven kauniit maisemat muodostavat edellytykset matkailun kehitykselle.